DS-058%20macro.html





Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 24 d'octubre de 2012.
Comença la sessió a les 10 hores i 34 minuts.
Presideix el president de les Corts Valencianes, senyor Juan Gabriel Cotino Ferrer.
Sessió plenària número 37.
Primera reunió.

El senyor president:

Senyories, s'obri la sessió.

Projecte de llei, de La Generalitat, de reconeixement de la universitat privada Universidad Europea de Valencia, amb seu a València (RE número 30.
304, BOC número 96).
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 35.
116, BOC número 103)

El senyor president:

Primer punt de l'ordre del dia: debat de totalitat del Projecte de llei de La Generalitat en reconeixement de la universitat privada Universidad Europea de Valencia amb seu a València.
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la presentació del projecte de llei, té la paraula l'honorable consellera d'Educació, Formació i Ocupació, senyora María José Catalá.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Senyories.

Comparec davant d'esta cambra per a presentar-los el projecte de llei de la Generalitat valenciana de reconeixement de la Universitat Europea de València amb seu a València.
Aprofite el moment per a saludar a tots els representants d'eixa universitat que han tingut l'amabilitat d'acompanyar-mos en el dia de hui.

Per ser obvi no puc deixar-los de significar, en primer lloc, que prèviament a la presentació d'aquest projecte de llei s'han observat i requerit tots els extrems exigits per a les distintes disposicions, tant de caràcter nacional com autonòmic, per al reconeixement d'aquesta universitat.
Entre estos, l'article 27 de la Constitució Espanyola, que reconeix la llibertat d'ensenyança i de creació de centres docents a les persones físiques i jurídiques dins del respecte als principis constitucionals.
L'article 5.
1 de la Llei 4/2007, de la Generalitat valenciana, de coordinació del sistema universitari valencià, que reconeix que les universitats privades seran reconegudes mitjançant una llei de Les Corts.

L'informe de 19 d'abril de 2012, de la Conferència General de Política Universitària, en el qual es conclou que el projecte presentat està sòlidament justificat quant a la projecció acadèmica dels ensenyaments que integren el projecte docent, circumstància esta que ve afavorida pel fet que els títols que oferirà la nova universitat ja han sigut positivament experimentats en la Universitat Europea de Madrid.
Informe de 2 de maig de 2012, de l'Agència Valenciana d'Avaluació i Prospectiva favorable al reconeixement, ja que la memòria presentada per a l'autorització de la Universitat Europea de València complix amb els requisits exigits per la normativa vigent.
Memòria del projecte educatiu; informe de l'advocacia general de La Generalitat i del Consell Jurídic Consultiu; presentació al Consell Valencià d'Universitats, que ha sigut informat favorablement per unanimitat per representants del sistema universitari valencià, i tots els tràmits administratius i burocràtics que són preceptius en un procediment com aquest.

Com a resum de tot açò, els informe que el procés es va iniciar amb la petició d'Iniciatives Educatives, Educa SLU, del grup Laureater.
Este grup, líder mundial en l'educació superior amb gran experiència, compta amb 45 universitats en 20 països, 2 d'elles a Espanya, concretament a Madrid i a Canàries.

He de destacar el fet que l'activitat en l'educació universitària a la nostra comunitat per part de la universitat europea ni és desconeguda ni partix de zero amb l'aprovació d'aquest projecte de llei.
Des de l'any 2010 impartix amb èxit com a centre adscrit un total de set graus: grau en direcció i creació d'empreses; grau en màrqueting i direcció comercial; grau en dret; grau en traducció i comunicació intercultural; grau en relacions internacionals; grau en infermeria i grau en odontologia.
Esta activitat ocupa 250 PDI i PAS i atén 1.
300 estudiants.
I està previst en la memòria presentada per a transformar-se en universitat impartir en un futur tres titulacions més: grau en fonaments de l'arquitectura; màster universitari en advocacia i màster universitari en arquitectura.

Este fet, junt amb el marcat caràcter internacional de la Universitat Europea de València, contribuirà a l'obertura del sistema universitari valencià amb noves oportunitats, potenciant la mobilitat, la internacionalització, el multilingüisme, així com cal destacar la seua clara vocació per la seua orientació pràctica i emprenedora en el seu model educatiu.

Junt amb estos extrems referits, s'ha tingut en compte l'escenari global del sistema universitari valencià, la seua situació en l'entorn autonòmic, així com la seua presència comparada en el marc nacional i europeu.
Cal destacar que les valoracions realitzades entre altres.
.
.
, presència global d'universitats en la Comunitat Valenciana, oferta educativa i mapa de titulacions i inversió econòmica de La Generalitat.

Quant a la presència del nostre sistema universitari valencià passaria a estar format per cinc universitats públiques i quatre universitats privades, on 146.
000 alumnes es formen en les públiques i 16.
000 en les privades, incloent entre estes la Universitat Europea de València.
En comunitats de referència nacional per al sistema valencià, com són Madrid, Catalunya i Andalusia, la presència en estes és la següent: a la Comunitat de Madrid hi ha sis universitats públiques i nou privades; a la de Catalunya set universitats públiques i cinc privades i a Andalusia deu universitats públiques i una privada.

Pel que respecta a l'oferta educativa i al mapa de titulacions, que com ses senyories saben estem acordant amb el sistema universitari valencià i que entrarà en vigor en el pròxim curs, les universitats privades ofereixen 176 titulacions i 630 són oferides per les universitats públiques.

Quant a l'excel·lència formativa que representen els programes de doctorat he d'indicar-los que les universitats privades ofereixen 22 programes destinats a 100 doctorands, mentre que les universitats públiques ofereixen 201 programes destinats a 1.
500 doctorands.

Pel que fa a la inversió pública de La Generalitat destinada al sistema universitari valencià, com vostés han de saber, les universitats privades únicament poden acudir en concurrència competitiva a la convocatòria d'investigació, per la qual cosa en este exercici han aconseguit disposar de 430.
000 euros, mentre que la inversió destinada per a este mateix exercici a les universitats públiques ha ascendit a 855 milions d'euros.
Estes xifres, com és conegut i esmentat per la mateixa Conferència de Rectors de les Universitats espanyoles, posiciona les nostres universitats públiques com les segons millor finançades, després de la Comunitat Foral de Navarra, escenari este que, a pesar de les dificultats econòmiques actuals, ens hem proposat continuar mantenint.

El govern de la Generalitat valenciana es felicita perquè la nostra comunitat siga observada com un territori procliu a la inversió en educació superior per iniciatives privades com aquesta.
Apostar per l'increment amb les possibilitats de generació de talents i inversions directes i indirectes d'esta importància generen no sols un bé per al qual es formen estes sinó també una aposta decidida pel progrés i també per a la riquesa de la nostra comunitat.

Disposar de més recursos basats en el coneixement és una prioritat per a esta i totes les parts del món.
La formació universitària incrementa de manera notable les possibilitats d'ocupació i d'inserció laboral.
Més persones amb formació afavorixen la transferència de més talent en el teixit productiu.
I, el que és més important, aconseguir que persones amb formació decidisquen emprendre.

A la Comunitat Valenciana ni sobren alumnes, ni titulats universitaris, ni universitats.
Les nostres universitats públiques són, i ho han de ser més en el futur, els principals agents de la formació, investigació i transferència de coneixements.
Haver duplicat el finançament de les universitats públiques en una dècada, passant de 400 a 800 milions d'euros la seua subvenció ordinària, ha donat sens dubte uns resultats extraordinaris.

En estos moments estem treballant conjuntament el sistema universitari i el Consell per a millorar la transferència del coneixement que estes generen i que, gràcies al seu treball a la inversió pública decidida, enguany ha resultat un 33% superior al generat en la mitjana del sistema universitari espanyol.

Així mateix, vull transmetre'ls que no sols ens preocupa la formació de l'alumne durant la seua estada a la universitat sinó que ha de preocupar-nos a tots, i així ho espera de nosaltres la societat, la posterior ocupabilitat dels egresats.
Per eixe motiu s'està elaborant, amb la participació de tot el sistema universitari, el llibre verd de l'ocupabilitat que resulta de les titulacions oferides.

Des del convenciment que l'aprovació i posada en marxa d'esta universitat representarà un espai de formació, inversions basades en el coneixement, ocupabilitat i, en definitiva, l'aportació de major talent al teixit productiu i a la nostra societat, el Consell per tot això ha pres esta iniciativa i no pot més que recolzar i sol·licitar pels motius exposats el suport d'esta cambra al projecte de llei de La Generalitat en reconeixement de la Universitat Europea de València.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

Per a la defensa de l'esmena a la totalitat, té la paraula l'il·lustre diputat, en representació del Grup Parlamentari Compromís, Josep Maria Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Senyora consellera.
Senyories.

Se'ns presenta l'aprovació del projecte de llei de La Generalitat de reconeixement de la universitat privada Universitat Europea de València, projecte de llei al qual el Grup Compromís ha presentat una esmena a la totalitat.
Per què hem presentat una esmena a la totalitat?
Hi ha com a mínim dos grups de motius.
Un primer del que se deriva de la mateixa documentació que vostés ens han passat a nosaltres i, per tant, hem de fer les observacions que allí consten ara mateixa.

Considerem que un projecte de llei d'una universitat quan arriba a Les Corts ha de fer-ho amb un caràcter de serietat amb l'expedient totalment acabat amb tots els informes favorables de manera impecable, cosa que, si atenem a la documentació que ens han fet arribar vostés i en base a la qual hem d'aprovar o no aquesta llei, no és així.

Senyora consellera, vosté ha dit que l'informe de l'Agència Valenciana d'Avaluació i Prospectiva és favorable.
No.
S'informa favorablement la proposta de reconeixement de la Universitat Europea de València quedant condicionada, no ho ha dit que està condicionada.
No és el més important, no és el més important d'allò que diré.
Però sí que és veritat que ací cal anar amb tota la veritat per davant.
Està informat favorablement condicionat a l'autorització de la implantació d'uns ensenyaments determinats.
Supose que això en el temps que anirà en marxa s'aconseguirà, però la realitat és que té una informació favorable condicionada.

L'informe del Consell Jurídic Consultiu, malgrat que conclou afirmant que és conforme a l'ordenament jurídic, fa moltes indicacions.
I diu exactament que també fa constar en la relació de documents un informe del director general d'Universitats, Estudis Superiors i Ciència, datat el 8 de febrer de 2012, significant que no procedia donar trasllat a l'avantprojecte de llei a la presidència de La Generalitat, ni a les altres conselleries.
He buscat en la documentació i no consta informe posterior dient el contrari.
No tenim cap referència al contrari.
Si la tenen vostés nosaltres no la disposem en la documentació.
Per tant, no tots els informes són favorables.

També assenyala altres insuficiències que hauran de ser esmenades.
Per tant, és una altra vegada un informe que és favorable, però està condicionat a esmenar deficiències; deficiències que hem buscat en la documentació que nosaltres se'ns ha fet arribar com a documentació completa de l'expedient de la llei i que no hem trobat per cap lloc.
Sí que és veritat que algunes se podran esmenar posteriorment.
Però, clar, al Grup Compromís i a tots els diputats i a totes les senyories el que se'ns diu és que aprovem allò que se'ns ha presentat en este moment.

I ací diu molt clarament que falten quantificar partides pressupostàries que asseguren el desenvolupament de la investigació.
Que no s'han justificat programes d'investigació científica en àrees científiques relacionades amb les titulacions o, millor dit, que hi han algunes -està mal expressat-, que hi han algunes de les propostes d'investigació que no estan relacionades amb les titulacions oficials.
Que no s'aporta justificació suficient de la plantilla del professorat.
Que no es justifica la disponibilitat dels edificis.
I, també, algunes irregularitats amb les normes d'organització i funcionament, incloses en la memòria.
.
.
, en relació se diu que se pronunciaran amb posterioritat.
Eixe posterior pronunciament del Consell a favor no l'hem trobat.

L'informe de la Conferència General de Política Universitària diu que també, sense perjudici d'això, acaba dient que sense perjudici de l'anterior, de totes les observacions que fa, se donen per reproduïdes les observacions parcials realitzades en els anteriors apartats.
I, molt important per a mi, fa una qüestió de legalitat relacionada amb l'article 27 de la Llei orgànica d'universitats en la redacció donada per la LOMLOU.
Disposa que les normes d'organització i funcionament de les universitats privades han de garantir que les decisions de natura estrictament acadèmica s'adopten per òrgans en els quals el personal docent i investigador tinga una representació majoritària.
Això s'incomplix.
I així també com la relativa a la verificació de coneixements dels estudiants de naturalesa estrictament acadèmica.

Diu que podria passar, cosa que nosaltres no ens podem permetre, que unes directives excessivament concretes del comité de direcció impedisquen en una qüestió netament acadèmica, com és l'elaboració dels plans d'estudis, l'adequat marge de decisió pel consell de govern.
I totes estes coses no les diu este diputat, estes coses estan extretes literalment dels informes que vosté ens ha exposat.

Formula també en la Conferència General de Política Universitària objeccions a la investigació, pel que he dit, en l'estudi econòmic no consten les partides que demostren la seua viabilitat a la previsió de l'alumnat, a la justificació de la plantilla del professorat del qual demana la relació nominal i el currículum, sobre els ensenyaments de les ciències de la salut, molt important per a mi, perquè vostés saben que el procediment de Castelló.
.
.
i tenim la situació que tenim a la Universitat Jaume I, he de ser especialment sensible a això.
Bé, que sobre els ensenyaments de ciències de la salut no es garantix la disponibilitat de les institucions sanitàries procedents, ni el conveni corresponent que ho permeta.
Això ho diu ahí.
Vol dir que tenien uns problemes.
.
.
supose que se referix als convenis, que no ho explicita, amb.
.
.
per a poder fer després les pràctiques en els col·legis d'infermeria o altres.
Per tant, no està regulat, en este moment no tenim això.
I en este moment anem a donar-li la capacitat d'incloure els estudis de ciències de la salut, quan a la Universitat Jaume I de Castelló se la priva dels pressupostos, de les línies pressupostàries necessàries per a tindre les infraestructures per a posar-lo en funcionament.

I això ens unirà al segon grup de motius que podem argumentar.
Allí els han dit, «apanyeu-vos com pugau, feu les infraestructures necessàries, feu l'escola d'infermeria d'acord amb el pressupost ordinari que vosaltres teniu i gasteu allí i, si no voleu, acudiu a un crèdit i vos ho pagueu».
És aixina, és aixina.

Últimament diuen que fan moviments per a aconseguir.
.
.
No, mire, la realitat en este moment és eixa, i anem a facilitar a una universitat privada uns estudis que els estem llevant o els estem entorpint en una universitat pública.

No és prou això.
El Consell Valencià Universitari de Formació Superior, vosté diu que ho aprova per unanimitat.
La documentació que jo tinc diu estrictament: «El citado órgano colectivo tuvo conocimiento del siguiente asunto referido en el segundo punto del orden del día que se indica a continuación: “Propuesta de reconocimiento de la Universidad Europea de Valencia con sede en en Valencia.
”» «Tuvo conocimiento.
» Això és el que diu estrictament la documentació que vostés ens han fet arribar.

Necessitat d'oportunitat?
Informe favorable, en dos apartats.
Bé, primer complir la llei i, segon, bé, doncs, sí, complementa l'oferta i diu que hi ha una demanda superior.
No tenim dades exactes d'això, però, bé.
Però és que este és el punt més important.
Anem a donar una major oferta perquè -diu ahí, anem a creure-mos-ho tal com ho diu- complementa una oferta en llocs que té una demanda superior a la que oferim.
Molt bé.
Jo li oferisc la solució: incremente l'oferta en les universitats públiques valencianes i així acomodarem l'oferta pública a la demanda pública.
No és necessari fer això.
Acomode l'oferta a la demanda.
Per què?
Perquè vosté mos ha parlat ja, eixint-se'n del tema, a la fase publicitària de la conselleria dient «és que nosaltres hem donat tants diners, tants diners a les universitats».
Senyories, quan ixquen ací no només diguen els diners que han pressupostat.
Per què no mos conten tots els diners que es deuen a les universitats?
Tot el que els estan fent passar a les universitats públiques, tota la tardança en pagaments, totes les situacions que han motivat problemes a l'hora inclús de pagar el personal de les universitats.
No, és que ací diem les coses i.
.
.
no, no, «és que mosatros hem posat tants diners».
No, mosatros hem posat tants números.
Els diners encara no han arribat a les universitats, els diners no han arribat i en este moment, vostés, ací, el que van a fer és oferir unes titulacions de l'àmbit privat per a competir estrictament amb l'àmbit públic.

Mire, ahir ja li ho vaig dir, en la comissió que tinguérem ahir, i vaig a entrar.
Ací se contempla.
.
.
En la memòria se diu que a partir de l'any número 5, cinc anys, tindran uns beneficis nets superior a 2,6 milions d'euros.
Això ho diuen vostés en la documentació que ens fan arribar a nosaltres.

Bé, no, cap contra, és una opció totalment privada i ha de buscar el benefici, malgrat que després, una part d'ella tota la reinvertiran.
.
.
Sí, però, estan marcant un benefici.
Eixe benefici no el podem fer arribar a les universitats públiques?
No els podem.
.
.
No, no, no.
No el podem fer arribar?
No es poden crear en elles les places necessàries?
Vosté sap que les universitats públiques en este moment no han pogut absorbir la totalitat de demanda -ho diu ahí- en moltíssimes de les carreres.
No entrem.
Estan oferint una competència.
.
.
Vosté ja ha parlat del mapa de titulacions.
Estan oferint una competència prèvia a haver redactat eixe mapa de titulacions i haver estat distribuïdes ahí.

Per tant, en estos aspectes nosaltres no podem donar suport a esta proposta.
No perquè estiguem en contra de l'existència d'un sistema d'ensenyament privat, no, sinó perquè vostés estan desplaçant el centre d'atenció del que és l'ensenyament públic al privat.
La culpa no és de les persones que presenten o de l'entitat que presenta la proposta.
La culpa és seua perquè des del seu govern estan afavorint d'una manera descarada tot l'ensenyament privat enfront del públic.

Mire, hi ha una qüestió que entrarem en el segon punt.
Li dic, hi havia un grup de qüestions que eren les que fan efecte.
.
.
referint-se a la documentació que vostés mateixa mos han presentat.
N'hi ha un altre, que és el tema del debat entre ensenyament públic i privat, que donat que ja he acabat el temps, encara que el senyor president no m'haja dit res -moltes gràcies- en la segona intervenció parlarem.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Per al torn en contra, en representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula la il·lustre diputada senyora Yolanda García.

La senyora García Santos:

Gracias, señor presidente.

Señora consellera.

Señoras y señores diputados.

Hoy la consellera ha venido aquí a presentarnos un proyecto de ley, como todos ustedes saben, que es la creación de la Universidad Europea de Valencia.

Como ella ya ha avanzado, este centro surgió como centro adscrito a la Universidad Miguel Hernández de Elche y, posteriormente, solicitó la adscripción a la Universidad Europea de Madrid.
Con ello quiere decirse y queda acreditado que tienen experiencia y tienen una buena experiencia en la actividad docente en Valencia.

Pertenecen a un grupo que tienen cuarenta y cinco instituciones en veinte países con lo cual también queda acreditada esa internacionalidad que hoy por hoy es tan necesaria, que beneficiará mucho a los alumnos en temas de intercambio, de Erasmus, etcétera.

Pretenden crear aquí una universidad que, en principio, y en final, a la Generalitat valenciana no le comporta ningún tipo de obligación financiera ni directa ni indirecta.
Traen inversión, traen empleo, y empleo de todo tipo, no solo de profesores.
Traen oferta educativa que, señor Pañella, no hay que tener miedo.
La oferta educativa que ellos traen no va a perjudicar en ningún momento ni va a desprestigiar a las universidades públicas.
Traen el fomento de la competitividad porque la competencia es muy buena y es muy sana.
Y la competencia permitirá que tanto las otras universidades privadas como las públicas se ponen un poquito más al día y están un poco más ojo avizor.
También traen infraestructuras.

Y, mire, ¿qué quiere que le diga?
En estos tiempos de crisis, pues, bendita sea, ¿no?
, porque ni hay que tener miedo a la competencia ni hay que tener miedo porque la universidad pública siempre va a tener mejores instalaciones, mejor investigación.

Todos los requisitos los cumplen.
Todos los requisitos establecidos por ley, los cumplen, por lo cual no hay motivo para decir que no a esta creación de universidad.

En cuanto a la universidad pública, pues los datos son aplastantes porque la inversión de la conselleria de educación en las universidades públicas es de unos mil millones de euros, frente al medio millón en las privadas.
De 2000 a 2010 se duplicó la inversión de 400 a 800 millones de euros con la misma cantidad de alumnos.
O sea, la misma cantidad y se duplica la inversión.

En cuanto a la inversión por alumno, en el año 2000 era de unos 3.
000 euros; en el año 2012 es de casi siete mil euros.

En cuanto a estudiantes, en las universidades públicas hay 130.
900 alumnos; en las privadas, 15.
600 alumnos.
Titulados, veinte mil y pico en las públicas y, tres mil y pico en las privadas.
En cuanto a profesores, en el curso pasado había unos once mil profesores.

En cuanto a la oferta académica, en la pública, 188 grados; en las privadas, 53 grados.
323 masters, en las públicas; 88, en las privadas.
Convivirán con 219 de las antiguas titulaciones en la pública y con 35 en las privadas, una oferta, yo creo que muy amplia en las públicas y que se nota la diferencia con las privadas.

En cuestión de I+D, unos 250 millones de euros de inversión en la pública.
Yo, sinceramente, creo que los datos son aplastantes.
Es la segunda comunidad autónoma, como ha dicho la consellera, que más invierte en universidades.

La apuesta del gobierno del Partido Popular por las universidades públicas, señor Pañella, no puede estar en duda.

Uno de sus motivos era el tema de los trámites que se han realizado y tal.
Es cierto.
Hay un informe de la Conferencia General de Política Universitaria en el cual se pone de manifiesto una serie de deficiencias, pero en fecha 22 de mayo la Dirección General de Universidad, Estudios Superiores y Ciencia, envía un escrito a Iniciativas Educativas Educa, que dice: «Visto el informe emitido por la Conferencia General de Política Universitaria se le requiere para que subsane las deficiencias señaladas en el mismo.
» Con fecha 11 de junio de 2012, Iniciativas Educativas Educa, envía un escrito a la dirección general de universidad en el que presenta escrito de alegaciones y subsanación del expediente.

Consejo Jurídico Consultivo, se remite a las deficiencias que expone la conferencia pero que, como le indico, ya están subsanadas.

También, por otra parte, pone y plantea una serie de alegaciones que ya están incorporadas, como usted habrá podido observar, en el proyecto de ley.
Y la conclusión del Consejo Jurídico Consultivo es que es conforme al ordenamiento jurídico.
Dígame dónde está el problema.

Señor Pañella, todos estos informes son públicos.
O sea, aquí, todo es público y todos son favorables.

Yo, señor Pañella, creo que usted no puede mantener una enmienda a la totalidad con todos estos datos, porque cuando hay una normativa para que una iniciativa privada venga a instalarse a la Comunidad Valenciana con inversión y trae todos los trámites favorables, lo hace todo, cuando llega aquí, nosotros no podemos decirle «no, mire, ha hecho todo el trabajo pero váyase, es que no nos importa, no queremos empleo, no queremos inversión, no queremos infraestructura».
Usted tiene que tener un poco de coherencia.
No puede estar siempre oponiéndose, siempre diciendo el no por el no, porque yo podía entender que sus ex compañeros de grupo hubiesen presentado una enmienda a la totalidad pero, sinceramente, ustedes, no.
(Remors) No, sus ex compañeros de grupo son Esquerra Unida, como bien sabe, y podría entenderlo.
Ellos, ni siquiera la han presentado.
Ustedes, sí.
Y no tiene ningún sentido.

Mire, no se oponga al progreso, no se oponga a dar facilidades a los alumnos, no se oponga a los titulados.
Tener titulados en la Comunidad Valenciana es bueno para todos.
Y no creo que en este momento estemos en situación de dejar ir inversiones que solo traen buenas perspectivas para esta comunidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Per a torn de rèpliques, té la paraula, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Mire, senyoria, començaré explicant-li una cosa òbvia, que no puc presentar una esmena a la totalitat?
Materialment la té vosté en la seua mà.
Vull dir, que se pot, és clar.
Sentint els seus arguments no me va a fer canviar.
Que açò beneficiarà els intercanvis, els Erasmus.
No, no, perdone, els Erasmus se facilitaran en el moment en què vostés augmenten les beques i les donen a l'ensenyament públic perquè puguen fer-se.
És la forma més fàcil de facilitar-los, becant abundantment, perquè tots sabem el que costa un erasmus, becant correctament els ensenyaments públics que són els seus, els que tenen vostés la responsabilitat, o els que tenim nosaltres, a partir del govern, també, la responsabilitat i, aleshores, (inintel·ligible) .
.
.
O siga, primer argument, nul.
Bé, segon, el primer ja l'hem demostrat, és evident.

Més inversió, més ocupació, més oferta educativa que la.
.
.
No, no, no, si el problema està en com doten vostés.
Vostés estan fent públiques.
.
.
que tal, vagen a vore, estem nosaltres a la cua d'Europa en el que és la inversió territorialitzada per alumne, per capita, a la cua d'Europa, diguen vostés el que diguen, diguen vostés el que diguen.
Indubtablement esta esmena no la presenta Josep Maria Pañella.
La presenta el Grup Compromís, sencer, amb tots els meus companys i, si no, s'espera al moment de la votació i vorà qui la presenta i qui no.

Mire, de totes formes, ja li he dit que hi han altres arguments.
Jo crec en l'educació com en este moment el millor instrument que tenim per a aconseguir la igualtat de les persones.
I això no s'aconseguix conforme estan portant vostés l'educació.
Ahir, tan prop com ahir, parlava jo amb la senyora consellera del que és el coeficient de Gini.
Avui li he portat la gràfica per a il·lustrar-los.
(Soroll de papers) Esta és la situació en l'evolució del coeficient de Gini que tenim nosaltres ací.
Ací estem, en la part més alta, en la part de majors desigualtats de tota Europa i en la part de majors desigualtats socials de tota Espanya.
(Soroll de papers) Això és la inversió i la desigualtat.
I ací la tenim, els més alts, nosaltres estem.

I, per tant, jo considere que l'educació ha de ser l'instrument més important per a aconseguir eixa igualtat.
¡I això no ho aconseguim diferenciant els sistemes!
Deixant l'oferta d'educació privada, sí, però afavorint descaradament l'educació nostra que és la pública.
Vostés me diran: «Nostra és tota.
» Sí, però la responsabilitat nostra està en la pública.

I, com podem vore, aquells llocs, aquells estats on l'educació pública com, per exemple, Suècia, Finlàndia, Dinamarca és més important, és més important, i té una major inversió, estan situats en el coeficient de Gini més baix de tots els països europeus -vol dir-, on n'hi ha més igualtat social.

Per a mi açò és bàsic, perquè quan parlem d'educació no estem parlant només d'ensenyança, no estem parlant només de continguts, estem parlant també d'adaptació de les persones al lloc que viuen.
I per tant, ací, la integració l'aconseguim -ahir parlàvem- des dels tres anys, però també fins a la igualtat d'oportunitats per a totes les universitats.

En este moment, en este moment -ja li dic, i ho he dit ben clar-, Compromís no està en contra de l'existència d'universitats privades.
En este cas, i en les experiències que vostés mos han portat, perquè jo he debatut ací la creació d'una altra universitat, ¿recorden la VIU?
¿Recorden allò que vam dir ací?
¿Recorden, senyories, les objeccions que vam posar sobre la taula?
S'han complit totes una a una.
I s'han complit totes una a una.
El desastre vostés l'han posat, inclús, en venda, inclús en venda, ¿eh?
Declaracions n'hi havia al respecte i van estar parlant ací d'això, el que passa és que ningú la vol, ¿eh?
Eixa és la situació.

Per tant, en este moment, en este moment, considerem que tot l'esforç del govern, del Consell ha d'anar dedicat a potenciar l'educació pública, a donar la major força en el rendiment, no només econòmic, sinó en la major quantitat de mitjans.

N'hi ha una comparació que he fet i que reitere: ací s'autoritzen estudis de ciències de la salut sense tindre, sense tindre les infraestructures necessàries per a poder-los donar.
A la UJI se li contesta que s'espavile com puga perquè la conselleria no va a donar-li recolzament en els estudis de la salut.
És més, li recorde que quan la UJI va demanar de fer-los se li va concedir a la universitat catòlica perquè fóra un any abans que estigueren ells i que ja absorbira l'oferta que podia haver anat a la UJI, ¿eh?

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Per tant, jo crec que són motius suficients, no només els motius d'allò que consta en la documentació, ja que vostés mos l'han passat.
.
.
Per cert, senyoria, si n'hi ha.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
informes posteriors, no estan en la documentació que vostés mos han facilitat i per això he fet referència contínua a la documentació que vostés mos han facilitat.

El senyor president:

Gràcies, senyor Pañella.

Señora García.

La senyora García Santos:

Gracias, señor presidente.

Mire, señor Pañella, si usted no tiene esos informes yo no sé por qué, son públicos, con lo cual pregúntele a su grupo porque nosotros sí que los tenemos.
Entonces, no tiene ningún sentido.
.
.
(Veus) No, no, es así, son públicos.
Y ustedes están muy acostumbrados a poder pedir documentos públicos, y todos son públicos y están y existen.
(Veus)

Y, mire, ¡claro que puede!
¿Cómo no va a poder presentar?
Todas las enmiendas a la totalidad que usted quiera puede presentar.
Lo que pasa es que tiene que ser un poco coherente, porque lo que no puede ser es que presente una enmienda a la totalidad que no tiene ningún sentido ni razón de ser.

Y, mire, fíjese usted.
Yo -entre nosotros- creo que usted ni siquiera la quería presentar.
Yo creo que en esta cosa de su grupo parlamentario del no por el no y de «me opongo a todo», entonces me opongo también, llega un proyecto de ley al grupo parlamentario y directamente por costumbre, ¡pum!
, enmienda a la totalidad.
Y, luego, usted lo habrá visto y habrá dicho: «¡Qué hemos hecho!
¿Por qué hemos presentado una enmienda a la totalidad si esto no tiene sentido?
» Y usted está haciendo la papeleta y el papelón -muy dignamente, por cierto-, pero, ¡claro!
, yo le diría que puede llegar el momento en el que raye el ridículo.
Y, entonces, lo que creo y lo que yo le aconsejaría es: por favor, ¡retírela, ¡retírela!

Porque, mire, usted, al final -se lo he dicho-, se está oponiendo a traer inversión que, de verdad, hace mucha falta, que necesitamos inversión de fuera; se está oponiendo a crear empleo, pero empleo desde profesores, señoras o personas de la limpieza, señores y señoras de mantenimiento, si hay una cantina, hay empleo de todo tipo; se está oponiendo a que haya más oferta educativa, no es malo que haya más oferta educativa, la competencia, la competitividad entre las universidades.

Mire, señor Pañella, todo esto no va en detrimento de la pública, al contrario, al contrario; permite y, además, nuestra responsabilidad -y ya lo ha dicho la consellera- está en la pública, pero también está en traer inversión privada, porque usted sabe que la inversión privada trae empleo, paga impuestos.

Señor, todo eso, señoría, todo eso influye y repercute en la universidad pública, en que la gente tenga empleo, en que la gente pueda consumir.
Si es que, al final, todo es una rueda, aquí no se trata de compartimentos estancos, se trata de que todo ayuda y todo facilita.
Y este gobierno del Partido Popular tiene que apoyar esa iniciativa privada porque es buena, es legal y tiene todo el motivo para estar.

Usted se está oponiendo a los titulados, usted sabe perfectamente que los titulados.
.
.
Sí, porque así tienen más oferta, tienen más variedad, y hay quien quiere estudiar en la pública y hay quien no.
Y lo que hay es que facilitarlo.
Y todo titulado tiene mucha más posibilidad para acceder al mercado de trabajo.
Y sabe que hay estudios que dicen que aguantan mejor -y están aguantando mejor- la crisis los titulados que los que no lo son.

Entonces, creo que formar titulados siempre, siempre es una oportunidad para la Comunidad Valenciana.
Y, le insisto, el mal ejemplo a otros inversores, otros inversores que dirán: «¿Para qué vamos a ir a la Comunidad Valenciana si cuando acabamos todos los trámites nos dicen: “¡hale!
, no, a su casa”.
Nos vamos a otro sitio que nos quieran».

Usted, mire, al final, ustedes lo que quieren es ser una oposición fuerte y quieren estar ahí liderando la oposición, pero la verdad es que sin criterio, sin criterio, es el «no» por el «no».
Y yo creo que así nunca van a poder llegar a ser una opción de gobierno porque no tienen ningún criterio.
Sí, usted sonría y tal porque -ya le digo- es difícil su situación en este momento.

En fin, retire la enmienda y, si no, vote en contra del proyecto de ley, no se preocupe, pero yo creo que usted no se quiere sumar al progreso, no se quiere sumar al futuro y no se quiere sumar a los jóvenes y ayudar a todos los jóvenes.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora García.

Per a fixació de posició, té la paraula el representant del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, Lluís Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, anem a recolzar, com no podia ser d'altra manera, plenament l'esmena a la totalitat, entre altres coses, perquè a mi m'agradaria saber què estem aprovant ací.

Tenim una llei que suposa la constitució d'una universitat privada -segons els meus comptes, senyora consellera, la sisena, no la cinquena, ¿val?
, d'universitat privada-, i en un context absolutament deplorable per a la universitat pública, ¿no?
; quan estem sofrint una política de retallades brutals en les universitats públiques; quan estem patint propostes com la famosa proposta Wert de deixar que només n'hi haja un grau amb més de cinquanta alumnes; quan estan les universitats patint els impagaments del Consell que han provocat un deute que suposa el 72% del pressupost en unes universitats; quan han començat el curs les universitats amb l'endarreriment de pagament de dues mensualitats que suposen 128 milions que es devien a finals de setembre; quan les universitats públiques han començat acomiadant enguany a dos-cents, dos-cents professors associats, suposant això una major càrrega docent per als docents que queden i, a més, provocar que s'hagen de redistribuir i s'hagen de fer grups més grans.
I tot això mentres s'ha d'aplicar el pla Bolonya, pel qual se suposa que cal incrementar l'atenció personalitzada als estudiants i un llarguíssim etcètera.
I damunt d'això, fent que els estudiants paguen de mitjana un 33% més.

Eixa és la situació de la universitat pública, senyora consellera.
I ací, ara, ens vénen amb l'aprovació d'una llei d'una universitat privada, una llei que ara ha de desfer tot el camí que vam fer en el 2008 per a aprovar l'extensió de la Universitat Europea de Madrid -una cosa molt rara, el mateix Consell Jurídic Consultiu ho assenyala-, ara ho han de desfer això per a poder fer això.

¿Què estan fent?
Estan fomentant la competència deslleial de la universitat privada enfront de la universitat pública.
N'hi ha aprovades ja trenta-tres noves titulacions, duplicades de les públiques.
Mentres, estan proposant la supressió de carreres que, teòricament, estan duplicades a les públiques.
En aquest cas, estem parlant de huit graus i tres màsters que és el que ve amb la llei.

I jo li pregunte, senyora consellera, ¿com ve ací a proposar la creació d'una nova universitat amb una sèrie de graus i màsters quan encara no té dissenyat i aprovat el mapa de titulacions universitàries?
Això seria una irresponsabilitat, però no ho és, no és una irresponsabilitat des del seu propi punt de vista perquè el que estan fent, precisament, és donar la porta d'entrada ràpida -tot allò que poden- a les universitats privades, donant-los bona cosa de titulacions per a, després, sobre la base de fets consumats, mirar el mapa de titulacions però, ¡clar!
, és que estes ja estan, ja les hem aprovades, ja els les hem donades.
Això és el que estan fent.

Ens han parlat ací d'una empresa que és líder mundial, no sé «mundial» en què, sens dubte, en ensenyament universitari ja li dic jo que no.
En ningun rànquing mundial de referència apareix ninguna universitat del famós grup este que vostés diuen ací, ni en el de Shangai que és el més important, ni en cap altre.
Però és que, en la major part dels índexs espanyols tampoc apareix esta universitat.

I això és una cosa que és ben fàcil d'entendre perquè les universitats els mesuren els seus rànquings en funció, fonamentalment, de la investigació, perquè les universitats no només són centres d'ensenyament, sinó també centres de recerca, i recerca i ensenyament van lligats, i els resultats d'una cosa es mesuren per l'altra.
I resulta que en les universitats privades en això estan a la cua de la cua de la cua.
I això és el que vostés estan propiciant ací.

¿Què ens diu eixes coses que ha estat assenyalant el senyor Pañella?
Mire, la memòria eixa de creació -que no ens han donat en la documentació i que és el que, realment, hauríem d'estar aprovant, ¿val?
, per tant no coneixem tampoc l'informe concret de la Conferència General de Política Universitària, però per les referències-, ¿què vol dir això?
Vol dir exactament que no n'hi ha professors formats per a iniciar, professors reconeguts per l'ANECA amb formació suficient per a iniciar el grup, que no van a complir-se les funcions investigadores que li corresponen com a universitat -¡gravíssim!
-, que no disposen de les instal·lacions suficients, i, per últim, a més d'això, que no van a complir els mecanismes -diguérem- legals o no estan garantits els mecanismes de funcionament legal i tot això.

I en eixes condicions, en un informe que vostés diuen que després s'ha solucionat, que ningú coneix i que, teòricament, han hagut de solucionar des d'abril fins ací totes estes coses, ¿pretén que aprovem açò?
, ¿val?

El senyor president:

Vaja vosté concloent.

El senyor Torró Gil:

La irresponsabilitat no és seua, senyora consellera, que sabem el que està treballant.

El senyor president:

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

La irresponsabilitat és dels diputats del Partit Popular que estan aprovant una cosa que no tenen ni idea del que estan aprovant.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Per a fixació de posició, té la paraula la representant del Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre diputada senyora Pilar Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Señor presidente.

Señorías.

El Grupo Socialista, en un primer momento, comprendíamos -o queríamos comprender- que el proyecto de ley que hoy se nos presentaba aquí no era más que un cambio de denominación como así parecía, cambiar el nombre de «Universidad Europea de Madrid» con sede en Valencia a «Universidad Europea de Valencia».

La Universidad Europea de Valencia, como la quieren tal cual hoy, no sería un centro adscrito o un centro universitario como la conocemos, sino que sería una universidad propiamente dicha, una universidad que tendría que aumentar sus titulaciones para poder ser una universidad, porque esos son los requisitos mínimos exigidos por la Ley orgánica 6/2001 de universidades y por el Real decreto 557/1999, sobre la creación y reconocimiento de universidades y centros universitarios.

Miren, aquí, en esta tribuna se ha estado hablando -en las intervenciones anteriores- de unos informes.
El Grupo Socialista, esos informes, esos últimos informes de subsanación los desconoce, no nos los han hecho llegar.
Por lo tanto, si no los tenemos pensamos que no existen, porque cuando se nos adjunta la documentación en este punto del orden del día sí que se nos adjuntan los informes -que, luego, más tarde citaré- sobre las deficiencias que han encontrado en la tramitación de esta ley.

Nos hemos esperando hasta el final a ver si aparecían otros informes y, hoy, podíamos votar a favor o podíamos habernos abstenido en esta ley, pero es que esos informes no han aparecido.
Yo no dudo que estén, lo que dudo es que a los grupos de la oposición se nos está ninguneando en el tema de la aprobación de esta universidad, y por algo será.
Y no culpo a los responsables de la universidad, sino a la conselleria, que no nos ha facilitado toda la información para hoy poder debatirla en este pleno.

Vamos a votar, por tanto, a favor de la enmienda.
Vamos a votar a favor de la enmienda porque consideramos que necesitamos de esos informes preceptivos, donde se nos diga que sí que han subsanado todas las deficiencias que tenían, deficiencias como, por ejemplo, en el informe de la Conferencia General de Política Universitaria, en las conclusiones, en su punto 7, nos dice que en distintos artículos de las normas de organización y funcionamiento de los estatutos que se presentan se incumple el mandato del artículo 27 de la LOU en la redacción dada por la LOMLOU, sobre las garantías de que las decisiones de naturaleza estrictamente académica han de hacerse por órganos en los que el personal docente e investigador tengan una representación mayoritaria.
Esto no se cumplía.

Así como tampoco, a pesar de que el informe es favorable, del director de la Agencia Valenciana de Evaluación y Prospectiva, nos dice que informa favorable, pero condicionando dicho reconocimiento a la autorización de la implantación de las nuevas titulaciones: grado en relaciones internacionales y los másteres en arquitectura y abogacía.

 Por lo tanto, de este último informe se desprende que hasta que no existan esas tres nuevas titulaciones, ese grado y esos dos másteres, no se puede aprobar una universidad como universidad, porque entonces incumpliría la Ley orgánica 6/2001 y el real decreto, ni más ni menos.
Mientras no cumpla el mínimo de titulaciones exigidas, no puede ser universidad; ha de ser un centro universitario adscrito.

Luego, el informe del Consell Jurídic Consultiu de la Comunidad Valenciana, aunque en su conclusión también resuelve que es favorable, y eso es lo que nos extraña, nos extraña que diga que es favorable, pero que haga referencia a una serie de insuficiencias que se deben subsanar, insuficiencias para nosotros bastante graves, porque es cuantificar partidas presupuestarias que aseguren el desarrollo de la investigación.
Una universidad sin investigación, ¿es universidad?

Justificar los programas de investigación de las áreas científicas relacionadas con las titulaciones oficiales.

Aportar la justificación suficiente de la plantilla de profesorado al inicio de la actividad.
¿Qué es que hasta que no se matriculen, no van a contratar al profesorado para poder cubrir esos cursos en esas titulaciones?

Otra más es justificar la disponibilidad de los edificios donde se prestará el servicio.
En la memoria sí que se justifica dónde se van a impartir: en los mismos que eran Estema, en los mismos que ahora son Universidad Europea de Madrid.

Pero en el momento que el Consell Jurídic Consultiu recoge esto es porque considera que con la ampliación de titulaciones no se puede dar tantas titulaciones en esos espacios, tampoco se proponen otros espacios.
Además de que también el Consell Jurídic Consultiu refiere otras irregularidades en relación con las normas de organización y funcionamiento incluidas en la memoria, a las que ya se hace referencia en el informe de la Conferencia General de Política Universitaria, y las que hace referencia en ese informe es, también, que los órganos han de estar representados por personal docente e investigador.

No podemos posicionarnos a favor sin haber tenido un informe con estas subsanaciones y no podemos votar a favor de esta normativa o de esta ley cuando las universidades públicas valencianas están sufriendo o sufrirán…

El senyor president:

Muchas gracias, señora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

…con el mapa de titulaciones los recortes.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Acabat el debat del primer punt de l'ordre del dia, anem a passar a la seua votació.
Comença la votació.
40 vots, sí; 48 vots, no.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre el rebuig a l'acord del Parlament de Catalunya, segons proposta de Resolució número 25 Escola en valencià, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 35.
306, BOC número 103)

El senyor president:

Segon punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d'urgència, presentada pel Grup Parlamentari Popular, amb el número de registre 35.
306, sobre el rebuig a l'acord del Parlament de Catalunya.

Per a la presentació i defensa, té la paraula el representant del Grup Parlamentari Popular, el diputat senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies.
.
.
moltes gràcies, senyor president.

Honorables consellers.

Senyores i senyors diputats.

El Parlament de Catalunya va aprovar el 27 de setembre passat una resolució en la qual insta la Generalitat catalana a emprendre les accions necessàries per a garantir l'ensenyança del català en el País Valencià en tot el sistema educatiu.
Emprendre les accions necessàries per a garantir l'ensenyança del català en el País Valencià en tot el seu sistema educatiu.

És tal el cúmul de barbaritats, d'ingerències, d'arbitrarietats que es diuen amb tan sols trenta paraules que el Grup Parlamentari Popular ha decidit presentar esta proposició no de llei per a impulsar un pronunciament oficial d'estes Corts que ens agradaria que fóra unànime.
I ho fem en dos sentits, ho fem en dos sentits: primer, denunciar el menyspreu del nostre Estatut d'autonomia i l'absència total de lleialtat institucional del parlament català i, per segon, posar de manifest la ferma i inequívoca defensa que les Corts Valencianes exerciran sobre les senyes d'identitat del poble valencià.
(Aplaudiments)

Senyories, mosatros parlem valencià.
En els nostres col·legis i instituts s'ensenya l'idioma valencià.
I ningú vindrà, ni ha de vindre a dir-mos ací què és el que hem de fer amb la nostra llengua, amb la nostra senyera i amb les nostres tradicions.
(Aplaudiments) No som.
.
.
no som, no som una província catalana.
Que no, que no ho som!
Que no ho som, per molt que parega que a alguns de vostés els agrade molt.
No som una província catalana.

Miren, en el Grup Parlamentari Popular sabem molt bé qui som, quin idioma parlem i com s'anomena la nostra comunitat.
Ho hem dit alt i clar, i tot açò siguent lleials a Espanya, siguent lleials a Espanya, perquè som i ens sentim valencians, perquè som espanyols, i som i ens sentim espanyols en la nostra condició de valencians.

Senyores i senyors diputats, no es pot fer.
.
.
no es pot fer de la contradicció una senya d'identitat.
No es pot fer de la contradicció una senya d'identitat.
No es pot desfilar el matí del Nou d'Octubre junt a la senyera i per la vesprada, acudir a les manifestacions independentistes (aplaudiments) enrotllats amb la bandera independentista.
O eixir orgullós, traient pit, amb una estelada catalana i junt als que diuen que mosatros no som una comunitat autònoma, que pertanyem a unos países catalans, paises.
.
.
per altra banda, países de Nunca Jamás.

Mire, un no pot anar per ahí donant-se-les de nacionalista i deixar que altres xafen les seues senyes d'identitat i les del seu poble.
Si no és, que és una possibilitat, si no és que s'utilitze com a matalàs això del nacionalisme, i que el que de veres estan pensant i el que de veres és, és catalanista, que és possible que ocórrega.

Estic segur.
.
.
(aplaudiments) estic segur que el parlament català.
.
.
estic segur que el parlament català no adoptaria propostes com la que hui reprovem ací, si no sentiren el suport d'alguns d'ací que no senten la nostra llengua com a pròpia i que ni es creuen ni respecten el nostre Estatut.

En el Grup Parlamentari Popular creiem fermament que la nostra llengua ha de ser un element d'unió de tots els valencians i el nostre orgull com a poble, i no objecte de polèmiques estèrils que no mos conduïxen a res.
Per això defenem, cuidem i ensenyem el valencià gràcies a una política lingüística coherent i integradora que el Consell està portant endavant.

Miren, hui, parlen el valencià més d'un 76% dels habitants de la nostra comunitat, i l'entén el 93%.
En primària hem incrementat un 164% l'alumnat en valencià en a penes 15 anys i en secundària, en 540%.
I cada dia mimem la nostra llengua com a un dels nostres tresors, que ho és, que ho és.
Sense anar més lluny, el divendres -el divendres passat-, el ple del Consell va aprovar altres 152.
000 euros, a través de la conselleria d'educació, per a fomentar la promoció i ús del valencià.

Senyories, les nostres senyes d'identitat estan teixides en la nostra societat amb puntades molt fermes, artesanals, històriques, diria jo, de les que no es descusen per molt que alguns s'encaboten en estirar del fil.

I no, en la Comunitat Valenciana no tenim un problema amb Catalunya.
Catalunya és una gran regió, una gran regió.
El problema no és.
.
.
no és dels catalans.
El problema és que els catalans no troben ningun sentit a l'afany expansionista dels seus dirigents cap a la nostra comunitat.
El problema és la seua classe política.
El problema és la seua classe política que en gran part, en gran part està perduda, enredada en l'estelada, mentres els seus ciutadans els demanen solucions a la crisi.
(Aplaudiments)

Pareix mentira.
.
.
pareix mentira que amb tanta memòria històrica que alguns tenen, no la utilitzen per a allò important.
(Veus) Mai s'ha entés Catalunya sense Espanya, ni Espanya sense Catalunya.
Ja ho va dir.
.
.
-i aprofitant algun regal que he tingut.
.
.
, un llibre que em feren els meus companys de l'Ajuntament de València- ja ho va dir Azaña en el seu discurs davant dels catalans al setembre de 1932, després d'aprovar l'Estatut d'autonomia català, i els ho digué, i els va dir: «Per açò, catalans, el fet que hui estem celebrant no és sols un fet català, sinó és un fet espanyol.
»

Senyores i senyors diputats, estes polèmiques no les hem provocat mosatros.
(Protestes) Estes polèmiques.
.
.
estes polèmiques.
.
.
estes polèmiques.
.
.
(remors) -senyor president- no les hem provocat mosatros.
Són estos intents.
.
.
són estos intents de catalanització, són estos intents.
.
.
són estos intents de catalanització els que mos estan portant a prendre estes decisions.

Es tracta d'un acord, i és gravíssim, es tracta d'un acord adoptat per una institució, les corts catalanes.
És una ingerència oficial, posada negre sobre blanc, contra la nostra autonomia, i és la nostra obligació pronunciar-se en esta cambra.
I esta és la situació.

Miren, els deliris nacionalistes ja han deixat també de ser simplement una fantasia, ja han deixat de ser simplement una fantasia, i s'estan convertint en una verdadera amenaça per a la nostra societat.

Ja no és només una qüestió de sentiments, (remors) ja no és només una qüestió se sentiments; ja n'hi ha qui intenta aprofitar la deriva nacionalista per a aprofitar-se en benefici propi.
I estic referint-me als pronunciaments d'alguns ajuntaments socialistes aragonesos que ja estan diguent i demanant-li formalment al Govern d'Espanya: «Señores del Gobierno de España apliquen ustedes las inversiones al corredor central, y no al mediterráneo, porque no tiene sentido que estemos haciendo inversiones de dinero español en una comunidad que no quiere ser España.
» I això ho estan diguent alcaldes socialistes i li ho estan diguent al Govern d'Espanya.

Per tant, ací ja no estem parlant ni de blasons, ni d'acadèmics, ni de filòlegs; parlem del nostre present i del nostre futur.
Per això és responsabilitat i, diria més, és una obligació institucional dels que representem els habitants de la nostra comunitat, la defensa de la nostra llengua -el valencià-, de la nostra identitat i de la nostra singularitat.
I per això els demane el seu suport.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

Per a defensa de l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida, té la paraula la il·lustre diputada senyora Marina Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bon dia.

Quasi 700.
000 aturats i aturades al País Valencià.
El 25% de la població en risc d'exclusió social.
10.
000 famílies expulsades de sa casa perquè no poden pagar la hipoteca.
Però hui la iniciativa que porta el Partit Popular a Les Corts és perquè parlem del que fan al parlament català.
I jo no sé si riure o plorar.

Quan les coses van mal cal traure la bandera de l'anticatalanisme.
Això és una vella estratègia de buscar un enemic de fora perquè no ens adonem que el nostre enemic està ben propet.
Que l'enemic del poble valencià, que l'enemic dels valencians i valencianes, el que no paga els dependents, les ONG, els centres ocupacionals o els malalts mental, no viu unes desenes de quilòmetres cap al nord, viu ací, al costat, al palau de la Generalitat valenciana, i es diu Alberto Fabra.
(Aplaudiments) Eixe, Alberto Fabra, és l'enemic del nostre país i la seua terra.
No els catalans i catalanes.

Els que ens estimem el nostre país i la seua gent som aquells que aspirem que tots els ciutadans del País Valencià tinguem una vida digna.
I dic tots els que ací vivim, hagen nascut a la Ribera, a la Plana, a Marroc, a Colòmbia o a Senegal, tots i totes.
Ens estimem el país, lluitem pels drets socials i laborals dels que ací vivim i també pels nostres drets nacionals i per la nostra identitat.

Vostés sols defensen el valencià quan es tracta d'enfrontar-se a Catalunya.
I com a mostra el debat d'avui.

Miren, nosaltres, en Esquerra Unida, no tenim cap problema en dir-los als diputats i diputades del parlament català que ací parlem valencià, cap problema, cap problema.
Ara bé, sempre que quede clar que el valencià és la denominació que històricament li hem donat el poble valencià a la llengua catalana (remors i rialles), eixa és la nostra esmena.
Eixa és la nostra esmena.
Sí, li diem «valencià», a l'Estatut posa «valencià».
Jo mateixa parle valencià.
Però una cosa és com li diem ací i una altra ben diferent negar que la llengua és el català.

Hem afegit aquesta esmena que deixa clara la unitat de la llengua catalana perquè volem que quede clar que la llengua és la catalana, que al País Valencià li diem «valencià», que a Malloca «mallorquí» o «alguerés» a l'Alguer.

No acceptar aquesta esmena seria la confirmació del que ens temem, que aquesta proposició no de llei no sols pretén recordar-los als nostres veïns i veïnes del nord que ací parlem valencià, sinó que en realitat el que vol aquesta proposició no de llei, l'objectiu final d'aquesta iniciativa és negar l'evidència científica que ací parlem la mateixa llengua que parlen més d'11 milions de persones de Salses a Guardamar i de Fraga a Maó.
(Aplaudiments)

No acceptar aquesta esmena seria un insult a la intel·ligència, negar que nosaltres compartim llengua amb altres territoris és una demostració d'un grau d'ignorància que fins i tot a vostés els hauria de fer vergonya.

Que el valencià no és català va ser una consigna aupada pels franquistes després de la mort del dictador.
L'extrema dreta a València va passar del feixisme al «blaverisme», a l'anticatalanisme, per a enfrontar-se a una esquerra que aspirava a un estatut de primera.
Aleshores van fer un canvi d'envoltori, van revestir el feixisme d'eixe regionalisme «blaverista».
I si avui no accepten aquesta esmena serà la demostració que encara es manté eixa postura a les fileres del Partit Popular.

Que el valencià és la nostra forma de parlar català no és un debat polític, és una qüestió científica.
I els filòlegs s'han pronunciat en infinitat d'ocasions, així com les cinc universitats públiques valencianes i l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
I està molt bé que ens ho confirmen les universitats, la veritat.
Però jo crec que l'assumpte és molt més senzill.

Miren, jo, que no sóc extremadament hàbil en les llengües estrangeres, quan vaig a París, a Milà o a Berlín, sincerament, jo no en pille ni una, jo no sóc capaç de demanar-me un café amb llet.
Però resulta que quan vaig a Tarrassa, Lleida o Roses ens entenem a la perfecció.
Quines coses, senyories!
Quines coses!
Sóc capaç de llegir Mercè Rodoreda, Josep Pla, Martí i Pol sense traduir, i em sembla que allà dalt lligen Fuster, Enric Valor o Estellés sense cap problema idiomàtic.

Si els filòlegs diuen que és la mateixa llengua, si el 90% de les paraules són iguals!
I és que, senyories, és que hi ha més coincidències que pot haver-hi entre el castellà de Valladolid i el d'Argentina.
I si, a més, quan parlen un de Benetússer i un de Manresa s'entenen perfectament, quina explicació té el Partit Popular per a dir que no, per a dir que el que parlem al País Valencià és una cosa ben diferent d'allò que es parla a Catalunya i les illes.

Que ho expliquen, senyor síndic, quines són les diferències, per què no és la mateixa llengua.
Explique-ho.
L'únic argument que tenen vostés per a dir que el valencià és una llengua diferent és que ho diu l'Estatut.

Anem a vore, anem a vore.
L'Estatut posa el que vostés i el Partit Socialista, que per això ho van pactar, volen que pose.
Res més.
L'Estatut pot dir que el valencià no és català.
L'Estatut pot dir que la terra és plana i l'Estatut pot dir que els burros volen.
Però, afortunadament, ni el Partit Popular ni el Partit Socialista poden canviar la realitat, i la realitat és que els burros no volen, que la terra és rodona i que el valencià és català.
(Remors i aplaudiments)

Pretenen amb la seua majoria absoluta canviar la realitat, però això no és possible, senyories.
Els vots els serviran per aprovar estatuts, decrets i per a vetar-nos les iniciatives en aquesta cambra cada volta que li diguem al nostre país pel seu nom: País Valencià.
Però no poden canviar la realitat que som i serem País Valencià.

Miren, l'exposició de motius de la seua proposició no de llei és realment lamentable.
Diuen que el País Valencià és un territori inexistent.
Diuen que així ens referim a la Comunitat Valenciana aquells que no respecten el nostre Estatut.
I a continuació demanen respecte a la carta magna.

Doncs miren el que diu el nostre Estatut: «Preàmbul.
Aprovada la Constitució espanyola, va ser en el seu marc on la tradició valenciana, provinent de l'històric Regne de València, es va trobar en la concepció moderna de País Valencià, i va donar origen a l'autonomia valenciana.
»

Qui no ha respectat l'Estatut?
(Veus) Senyories, diuen que el País Valencià és un territori inexistent quan l'Estatut diu el contrari, l'Estatut sí parla de País Valencià.
I vostés diuen que els qui diuen País Valencià no el respectem?
Qui no respecta l'Estatut?

Després, la seua exposició de motius continua denunciant una ingerència, ingerència del parlament català i falta de respecte a la sobirania del poble valencià.

Anem a vore.
Volen que parlem d'ingerència?
Parlem-ne.
Ingerència i atac al nostre autogovern és la decisió de Rajoy, assumida sense rechistar pel president Fabra, de retallar mil milions d'euros en educació i sanitat al País Valencià, quan les competències en aquesta matèria són exclusives de les comunitats autònomes.
Això és ingerència.

Volen que parlem de falta de respecte als valencians i les valencianes?
Parlem-ne.
Parlem dels pressupostos generals de l'estat, per exemple.

Volen que parlem de falta de sobirania?
Parlem-ne.
Parlem de com les decisions dels nostres parlaments són preses en benefici de la banca i dels poderosos, i no en benefici dels interessos de la immensa majoria.
De com els nostres governants estan agenollats davant de Merkel, del Banc Central Europeu o el Fons Monetari Internacional.
Això sí que és falta de sobirania.

I no veig els diputats i diputades del Partit Popular escarotats perquè la troica no respecta la nostra sobirania.
No, no és que presenten proposicions no de llei per defensar la nostra sobirania davant de Rajoy, no.
La nostra sobirania sols la trauen a la palestra per parlar de Catalunya.

I volen que parlem de l'Estatut?
Parlem-ne.
Al País Valencià crec que ja ha quedat clar.
Doncs parlem d'Estatut.
Per exemple, article 16.
«La Generalitat garantirà el dret d'accés a un habitatge digne dels ciutadans valencians.
» En el que portem d'any al País Valencià 10.
000 desnonaments, 10.
000 famílies expulsades de sa casa pels bancs perquè no poden pagar la hipoteca.
On està el seu estatut quan desnonen les famílies de sa casa?
On està eixa defensa de l'Estatut que fan vostés?

Volen que parlem de la llengua?
Parlem-ne.
Ahir vàrem acudir als funerals de la Comissió de Política Lingüística perquè el Partit Popular ha decidit carregar-se-la en aquestes Corts.
En l'última reunió vam parlar del decret de plurilingüisme en l'escola, que suposa un pas enrere en l'escola en valencià, que suposarà la castellanització de l'escola.
Ahí tenim dues demostracions de l'estima del Partit Popular al valencià.
I és que vostés defensen el valencià a Catalunya, o millor dit, contra Catalunya, però no a casa nostra, no.

Miren, senyories del Partit Popular, de l'Estatut, del país, de sobirania i del valencià vostès a nosaltres no ens ensenyaran res, res.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Per a la defensa de l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Compromís, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Enric Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Que en el Partit Popular amb el nou síndic, senyor Jorge Bellver, presente com a primera iniciativa del ple esta qüestió és molt indicatiu que el Grup Popular li ha fet a vosté un parany.
A vosté qui li ha aconsellat presentar esta iniciativa?

És evident que vostés tenen una gravíssima divisió i mos porten a fer amb esta proposta el ridícul institucional.
No mos demanen suport per a fer el ridícul.
Amb la que està caient i amb la problemàtica que estem patint per culpa d'uns governs insolvents, esta iniciativa parlamentària ratlla el ridícul.
I ratlla el ridícul, primera, perquè és falsa, senyor Bellver, és falsa.
Per això li dic, qui l'aconsella a vosté?
I vosté ha arribat i crec que dins del Grup Popular no l'assessoren bé.

Mire, no és cert, no és cert que esta siga la resolució número 25 aprovada en el debat de política general del Parlament de Catalunya.
No és cert.
Primer fallo, primer error.
És la proposta de resolució 742.

Després vostés intenten enganyar estes Corts, i m'imagine que també el poble valencià.
Perquè no és cert que el Parlament de Catalunya haja aprovat el que vostés diuen ací.
Perquè en eixa resolució 742 -imagine el que interessarà al Parlament de Catalunya este tema- parlen d'instar, el parlament se dirigix al govern de La Generalitat, al valencià; no com erròniament li han posat a vosté ahí, al Parlament de Catalunya.
No.
No, no.
(Veus)

Però, escolte!
La proposta de resolució que nosaltres no compartim, la 742 - miren vostés si els interessa açò al Parlament de Catalunya-, la 742 no parla de la Generalitat de Catalunya.
Vosté està falsejant una resolució i ho porten ací, a estes Corts.
A vosté qui l'assessora, senyor Bellver?
Llisca vosté la proposta de resolució.

Entre el parèntesi mos posen ahí: «El Parlament de Catalunya insta el govern de La Generalitat.
.
.
», de Catalunya, clar, això és una invenció seua o del senyor Maluenda, no ho sé.
Aleshores, el ridícul és tan espantós que indica claríssimament que vostés no estan preparats per a governar, que mos porten al desastre, i damunt al desastre fent el ridícul.
Quin ridícul més espantós acaba de fer vosté en la seua estrena ací, en estes Corts, senyor Bellver!
És que el ridícul falsejant una resolució del Parlament de Catalunya per a vindre a fer el ridícul, em sembla que és una temeritat, és una temeritat.

Per això li dic, senyor Bellver, qui l'assessora a vosté?
Qui li fa fer estos paperots?
I mos té entretinguts, amb el que tenim fora d'ací, amb estes històries, superades, per altra banda, completament superades.

El que passa, senyor Bellver, ací és un tema gravíssim.
I és que vostés, com que ja no tenen amb què distraure l'opinió pública, intenten ara l'embolic, la confrontació i portar-nos a una situació que no ens interessa com a poble.
La divisió dels valencians en termes d'identitat que ja tenim superat no és el que ens interessa en un moment que s'estan jugant tantes coses, ens estan afectant tantes coses i que el govern al qual vosté representa no està posant solucions.
No volem lío, no volem confrontació.
Volem solucions als gravíssims problemes que té plantejats el poble valencià.
I fent el ridícul no anirem a ningun puesto, no anem a ningun lloc.
No enganyen més l'opinió pública, no enganyen a través de Canal 9 i intenten confrontar el nostre poble.
El nostre poble necessita unitat per a reivindicar i per a exigir un tracte que és just.

Per això, jo el convide que es llija amb atenció la nostra proposta de resolució, que és molt sensata, que parla de senyes d'identitat, que parla d'una cosa que hem reflectit de vostés: la sobirania del poble valencià.
Mire si la seua proposta és tan ridícula, que ara mos haurà d'explicar -puge vosté ací- què vol dir sobirania del poble valencià.
Va vosté a demanar l'autodeterminació?
Va vosté a demanar el dret a decidir?
Va vosté a.
.
.
?
Què mos va a demanar amb l'expressió «sobirania del poble valencià»?

Però si és que vostés mos han portat a una situació en què tots som dependents d'uns mercats, d'uns creditors, de la troica comunitària.
I, per tant, ací ningú ja és sobirà de res.
I el que està passant és que vosté és, i el senyor Fabra, és el manat de Rajoy, i Rajoy és el manat de Merkel.
I, per tant, tot açò de la sobirania del poble valencià és un desideràtum, però que en un món global i en una Europa unida no té raó de ser.

I amb estos líos i amb estes confrontacions, el poble valencià dividit no pot arribar a ningun lloc.
És a la misèria a la qual vostés mos han portat, econòmica, social, moral i ètica.

Li dic més, en un món global, el respecte que volem tots i que hem de tindre tots per a les senyes d'identitat -i això sí que ho demanem, respecte per a les senyes d'identitat-.
.
.
, però en un món divers, i les senyes d'identitat són diverses, tenim unes senyes d'identitat i uns trets d'identitat que nosaltres considerem que la imatge distorsionada i l'acció del seu govern les danya profundament.

Vostés són un atemptat continu a les senyes d'identitat i a la personalitat valenciana.
Si vostés ens fan molt de mal, perquè la imatge que projectem com a poble fora, amb estos líos i amb estes propostes, és una imatge danyina per al que representem els valencians.
Els valencians som un poble digne, els valencians hem venut tota la vida les taronges donant-mos la mà.
I ara tenim un govern i un grup parlamentari ple d'imputats.
És un tret d'identitat del poble valencià l'honradesa, l'honestedat, l'ètica, les virtuts públiques.
Què mos estan parlant vostés de senyes d'identitat, quan una de les senyes d'identitat del nostre poble ha segut i és l'honradesa?
La corrupció no és valenciana, senyories.
I farien bé, en eixa defensa de la identitat valenciana, d'apartar de la vida pública aquelles persones que tinguen, i que distorsionen i que danyen la nostra imatge.

N'hi han moltes senyes d'identitat que són danyades pel seu govern.
I el primer element de la identitat valenciana és La Generalitat, La Generalitat, La Generalitat.
(Veus) Ara parlarem.
La Generalitat.
Prestigiar La Generalitat ha de ser la nostra fita com a poble, perquè en La Generalitat s'emmarca, això que vostés han dit, la sobirania del poble valencià i el nostre autogovern.

I, per tant, prestigiar, prestigiar La Generalitat vol dir una cosa tan senzilla com pagar.
Li he posat l'exemple de les taronges, d'honradesa.
Però quan se venien les taronges, això era un contracte clar entre dos persones i això es complia sí o sí.
Quan tenim una Generalitat quebrada, en default, que no paga, que és insolvent, això està danyant claríssimament els nostres elements d'identitat.

I jo li faig ara des d'ací una proposta, senyor Jorge Bellver, li faig una proposta.
Perquè l'altre dia ací el president de La Generalitat va dir que anava a presentar esmenes per a millorar 144 milions d'euros.
Per què no aconseguim els 1.
050 milions d'euros, que seria la mitjana estatal sobre una esmena que ha aprovat a l'Estatut que vostés van pactar, per a aconseguir equiparar-mos a la mitjana d'inversió pública territorialitzada?
Hui mateix, el nostre diputat, Joan Baldoví, ho ha dit en el Congrés dels Diputats.
Sap vosté que entre Zamora i Cuenca s'invertix més que en tota la nostra autonomia?
La submissió no és un element d'identitat del nostre poble, la dependència no és un element d'identitat, pegar la cabotada no és un element d'identitat.
Reivindiquem els interessos del nostre poble.

I, per altra banda, el que s'amaga darrere d'açò és molt negatiu, perquè crear líos i confrontacions en comunitats autònomes veïnes no ens interessa.
N'hi han gestions discretes que es poden fer de govern a govern, de parlament a parlament, per a evitar el que vostés poden entendre que és un gravíssim atemptat a una senya d'identitat del nostre poble.

Però vosté, amb esta actitud de lío i de confrontació, està perjudicant els interessos estratègics del poble valencià.
Però si fins i tot els sectors productius valencians del sector empresarial han dit que de cara als pressupostos hay que subirse al carro del que diu la Generalitat de Catalunya en matèria dels pressupostos generals de l'estat.

Li faig eixa proposta.
Defensem els nostres interessos, del treball, de la inversió productiva, de l'honradesa, de l'ètica pública.
Eixos són elements d'identitat en un món global, les nostres senyes d'identitat.
Li faig eixa proposta, que hui, ara i ací redactem les esmenes per a aconseguir que eixa discriminació que s'està materialitzant pel seu partit a Madrid no siga tal qual, que pugam superar i arribar a la mitjana d'inversió pública territorialitzada dels pressuposts generals de l'estat, dels seus pressupostos.
Això no li preocupa?

El senyor president:

Vaja concloent, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Això no li preocupa?
Deixem de fer, deixem de fer riure, centrem-mos en el que és important i superem esta gravíssima situació que vostés, amb propostes com esta, han portat al nostre poble.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Per a la defensa de l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el diputat il·lustre senyor Francesc Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Senyor Bellver, la veritat és que ha suposat la seua intervenció una gran decepció per al meu grup, perquè vosté, en la seua primera iniciativa parlamentària, haja segut esta, una iniciativa (aplaudiments) cutre, una iniciativa cutre i totalment desubicada de la realitat actual de la Comunitat Valenciana, ha segut una gran decepció.

Però, mire, vaig a recordar-li, senyor Bellver, les paraules que ahir mateix en el parlament espanyol digué el senyor Rajoy, segurament dirigides al president Mas.
Digué: «En estos moments de crisi, el que cal és assumir responsabilitats i no buscar enemics externs.
» (Aplaudiments) Ho va dir Rajoy ahir en el parlament espanyol.
I, efectivament, això és el que està fent el senyor Mas a Catalunya, el senyor Mas està agitant el fantasma de l'independentisme per tapar-se les vergonyes de les seus retallades.
I ací, al País Valencià, vostés trauen de nou dels fons de les cavernes del Partit Popular el «búnker barraqueta» i «Paquita, la rebentaplenaris» (aplaudiments) per desviar l'atenció dels valencians de la situació de paro, despilfarro, corrupció i retalls a què han portat a esta gran comunitat, a esta gran comunitat, que és la Comunitat Valenciana i que vosté l'han afonat.

Vostés estan fent una cosa, senyor Bellver, se'ls està encenent la comunitat en flames i vostés, com Neró, se dediquen a tocar l'arpa i presentar iniciatives com les de hui, efectivament.

Però mire, senyor Bellver, esta comunitat ja és una terra madura.
Som una comunitat autònoma amb un estatut d'autonomia, que, per cert, enguany ha complit trenta anys, aprovat en l'època del PSPV, i on es definix amb tota claredat quina és la nostra llengua i les nostres senyes d'identitat.
Un estatut d'autonomia per al qual no únicament cal exigir, tal i com diu la seua proposició no de llei, el màxim respecte.
.
.
(Pausa i remors) No, no, en absolut.
Inconsistent i innecesari exigir el màxim respecte, sinó que cal acatar, cal acatar.
És a dir, no exigir el respecte a l'Estatut, sinó acatar l'Estatut, és el que n'hi ha de fer.
I no únicament, a més, com diu en la seua proposició no de llei, en el seu article 6, sinó en tot el seu contingut, en tot el seu contingut.

Els valencians i valencianes tenim molts problemes que vostés han creat, i per als quals volem que el Consell es dedique a donar solucions i no a desviar l'atenció cap a altres qüestions.
Al Grup Socialista ens preocupa i ocupa molt la situació de la nostra llengua, evidentment, però no fa falta buscar responsables externs per a vore com està la nostra llengua.

Mire, en este curs, per primera vegada des de l'any 1983, any en què fou aprovada la Llei d'ús i ensenyament del valencià per un govern del PSPV, el percentatge de matrícula d'ensenyament en valencià ha disminuït, per primera volta, mentres que fins ara, l'ensenyament valencià havia crescut en els últims vint-i-huit anys entre el 3 i el 15%.
I això, senyor Bellver, no és culpa de ninguna comunitat autònoma ni de ningun enemic extern.
Això és culpa de la seua pròpia incompetència i d'un Consell que està aplicant una política d'ofegament de l'ensenyament en la nostra llengua a la qual no estima en absolut i solament utilitza com a arma política.
Això.

També, senyor Bellver, ni això és respectar l'article 6 de l'Estatut que ara demanem, com tampoc ho és la programació en valencià de Televisió Valenciana, que en este moment no arriba al 13%.
O que s'elimine la comissió de política lingüística.
D'això no té la culpa ningun veí, ningun enemic extern, ninguna autonomia externa.
Té la culpa la seua política de no estima a la nostra llengua.

Mire, no són temps d'intentar tornar a enganyar els valencians amb falses polèmiques, no són temps ja.
Tenim un estatut, tot està perfectament definit i tenim altres problemes.
Els valencians necessiten en estos moments que se solucionen problemes del paro, que els colpeja per les seues nefastes polítiques que estan aplicant ací a la Comunitat Valenciana.
Els centres de discapacitats necessiten cobrar.
Les 13.
700 famílies desnonades en la nostra comunitat necessiten una solució.
240 milions que deuen d'ajudes a vivenda.
Els emprenedors cobren des de 2010.
Tenen un deute sanitari de 3.
700 milions.
Els 23.
000 dependents de la llista d'espera clamen per una solució que vostés no els donen, i molts d'ells moren sense vore arribar (aplaudiments) l'ajuda de la dependència.

Els llibreters, els farmacèutics, les universitats, els ajuntaments, els torns d'ofici, les residències a la tercera edat necessiten que els paguen ja.
Eixa és la necessitat que té esta comunitat en este moment, eixa és la necessitat.

I els ho repetisc, està encesa en flames esta comunitat i vostés, com Neró, estan tocant l'arpa plantejant unes qüestions que per a res en este moment preocupen les persones que habiten en la Comunitat Valenciana, absolutament per a res.

Els estudiants que no poden accedir a la universitat pel seu augment de matrícules reclamen una universitat per a tots.
Els valencians volem un president, senyor Bellver, que defense els interessos de la nostra comunitat i que no ens venguen al millor postor, com feren vostés no compareixent en les corts espanyoles, (aplaudiments) per millorar el nostre finançament, o votant els diputats valencians en les corts espanyoles en contra de la proposta socialista perquè es fera d'una vegada per totes justícia amb nosaltres.
Això és fer valencianisme, treballar pels valencians, això es treballar per la nostra terra, això és treballar per la nostra gent i no la iniciativa que vosté acaba de presentar ací.

Mire, se'ls ha omplit la boca demanant inversions del Govern d'Espanya en el País Valencià d'acord amb la nostra població, el 10,86%.
L'últim any del govern Zapatero, 2011, la inversió del Govern d'Espanya en la Comunitat Valenciana fou de 1.
519 milions d'euros, és a dir, un 6,1% de la població valenciana.
I este any 2013, el segon pressupost de Rajoy, la inversió és de 649 milions.
Perdó.
Abans era un 9,2 i ara un 6,1, un 57% menys que l'últim pressupost de Rajoy.

Per tant, coincidisc que no haurien de presentar esmenes per 140 milions d'euros, sinó que haurien de presentar esmenes per la diferència que n'hi ha, que és de 500 milions d'euros.
És a dir, si el president de La Generalitat i els diputats valencians en les corts espanyoles presenten esmenes per a augmentar en 140 milions d'euros l'aportació dels pressupostos de 2013 a la nostra comunitat, mos quedarem a 300 milions d'euros del que mos mereixem segons la nostra població.

Els nostres problemes, senyor Bellver, són que hem perdut el corredor mediterrani, els nostres problemes són que en els pressupostos no apareixen l'AVE de València a Castelló, els nostres problemes és que el tercer carril, el que és un tercer carril que pareix que va a ser definitiu, s'ajorna a 2017.
Els problemes dels valencians és que «la Comunidad Valenciana en la cola de los pobres de España».
.
.
Això són problemes dels valencians.
.
.
Els problemes dels valencians són que «los empresarios sitúan el maltrato de Madrid a Valencia en el centro de la crisis».
.
.
Això és el que realment preocupa els valencians i valencianes, senyor Bellver, això és el que preocupa els valencians i valencianes en este moment, poder menjar, poder arribar a final de mes, poder subsistir en una situació que vostés han creat, i no, digam, entrar en els seus enganys i retraure, com estan fent, totes les qüestions que ha retret vosté abans per tapar unes deficients polítiques.

Senyor Fabra, senyors del Consell, senyors del Partit Popular, no facen el ridícul amb propostes com la que hui presenten, no facen el ridícul, i pose's a la feina de solucionar tots els problemes que han creat a la nostra gent, perquè això sí que realment és important.
Sí, un ridícul espantós.
És a dir, en este moment reviure ací, retrotraure-mos a trenta anys arrere, als moments de la batalla de València, als moments.
.
.
, és una verdadera vergonya, senyor Bellver, i més en la boca del síndic del Partit Popular.
És una verdadera vergonya, perquè, repetixc, en este moment això no és el que preocupa els valencians i valencianes, els preocupen altres coses.

Vostés han perdut la majoria social i també han perdut la majoria demoscòpica, però això no és raó.
.
.
, no és ninguna raó per a que vostés intenten tapar els problemes pels quals han perdut eixa majoria amb eixe tipus de propostes que hui, en una societat madura com la valenciana, no porten a cap lloc i no conduïxen absolutament a res.
No van a enganyar als valencians en este moment, com abans de tindre l'Estatut d'autonomia.
Hui està tot tancat en l'Estatut d'autonomia.
És a dir, és fals que ningú vullga immiscir-se, no podria, en el nostre Estatut d'autonomia, en la nostra comunitat autònoma, és absolutament (inoïble) .
.
.

El senyor president:

Vaja concloent, senyor Signes.

El senyor Signes Núñez:

.
.
.
tot el món ho sap, senyor Bellver.

Per tant, (remors) jo crec que ha fet el més absolut ridícul amb l'argumentació que ha donat per a defensar la seua PNL.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Per a l'acceptació o no de les esmenes, té la paraula el diputat senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies.

Moltes gràcies, senyor president.

Demane la paraula per a contestar a les tres esmenes presentades.
Possiblement deuria parlar-los a vostés en castellà, perquè està clar que en valencià (remors) no m'entenen, deu ser per algun problema personal.
Però no ho vaig a fer.
(Remors) Ho vaig a tindre difícil, va a ser difícil mostrar el «nivel, Maribel», perquè no han dit absolutament res respecte a la proposició no de llei presentada pel Grup Parlamentari Popular.
Això parla molt mal de vostés, parla molt mal de vostés, i demostra que, efectivament, era una proposició no de llei que és molt oportuna.
I vostés, i ara que tant se parla de la «desafección», de la «desafección de los ciudadanos hacia los políticos», «hacia sus políticos», el que vostés han fet hui ací, el que vostés han estat manifestant hui en este plenari és precisament una demostració evident que això és cert.
Vostés no es poden permetre el luxe, com s'han permés, de vindre ací a defendre esmenes a les propostes presentades pel Grup Parlamentari Popular ¡i no fer ni una sola menció al que s'està parlant!
(Aplaudiments)

Miren, això és una clara demostració de filibusterisme, de filibusterisme parlamentari i de demagògia portada als màxims extrems.
¿Vostés volen que parlem de finançament?
¿Vostés volen que parlem d'infraestructures?
¿Vostés volen que parlem.
.
.
?
¡Però si estem parlant ací sempre d'eixes coses!
Però, hui, ¡home!
, una proposta no de llei que presenta este grup parlamentari per a parlar d'estes qüestions, ¡i resulta que d'açò no es pot parlar!
(Veus) ¿De què cal parlar?
¿D'infraestructures?
.
.
.
¡Això què vol dir!
Absolut filibusterisme parlamentari i demagògia.
(Veus)

Mire, señora Albiol, yo no quiero recordarles que aquí se habla valenciano.
.
.
Dice.
.
.
, lo que quiero, lo que le exigiría es que nos pronunciemos si a ustedes.
.
.
, a su grupo parlamentario le parece lógico que el parlament català tome una decisión instando al gobierno de la Generalitat catalana a que se tomen decisiones respecto a la enseñanza en la País Valenciano, si eso es lógico o no es lógico, si eso es una injerencia o no es una injerencia.
Si això és lògic que es duga a esta cambra per a debatre-ho.
Això és el que jo vullc saber de vosté.

Jo no vinc ací a discutir amb vosté si el que parlem ací és valencià o no és valencià, eixa discussió no és la que jo he dut en esta PNL.
El que jo he vingut a dur ací és, i volguera que els valencians pogueren.
.
.
Veig que no va a ser possible, però m'agradaria que els valencians pogueren emportar-se una resposta, una resposta clara dels tres grups.
Vostés vénen ací a dir si els pareix bé, si els pareix lògic, si no els pareix una ingerència que el parlament català inste el govern de la Generalitat catalana que al País Valencià, segons diuen ells, s'ensenye el català.
Jo el que vull saber és si a vostés els pareix natural això o no, ¡no vull saber res més!
(Aplaudiments) ¡No m'interessa ningun altre debat!

I vosté, damunt, se permet vindre ací i diu, «no, si l'Estatut pot dir el que vullga».
.
.
Bé, doncs, mire, gràcies que l'Estatut diu el que vullga, vosté pot hui pujar a esta trona, a esta trona de Les Corts, i expressar-se amb absoluta llibertat.

Senyor Morera, (remors) al final, quan no se tenen bons assessors se pot.
.
.
Això es pot substituir, quan u no té bons assessors, pot substituir-ho amb treball, (veus) amb treball propi, u té de treballar i té de llegir-se les coses.
Clar, això cal fer-ho i cal tindre ganes de treballar.
Però, mire, vosté ve ací i diu, «no, és que està vosté mal assessorat».
.
.
Doncs, mire, vosté està molt mal assessorat.
La primera que diu és: «Home, quin gol li han ficat que la primera iniciativa parlamentària que vosté firma és sobre».
.
.
Doncs, mire, si vosté simplement se l'havera llegit, s'adonaria que no la firmí jo, no és la meua primera iniciativa parlamentària, és l'última del senyor Maluenda.
(Veus i aplaudiments) Però, clar, per a això.
.
.
, per a això, senyor Morera, per a això.
.
.
Per a això, senyor Morera, cal treballar, (veus) cal treballar.

Fer l'espectacle, fer l'espectacle és molt fàcil.
(Veus) Si ho sabem fer tots.
La que passa és que ací tots no ho fem, per respecte a esta cambra i per respecte al poble valencià.
Però, vostés.
.
.
També sé que (inintel·ligible) .
.
.
moment.
Vostés, com ja es veuen com a partit de govern, doncs arribarà un moment en què vostés canviaran l'estratègia i, d'ací a un any, doncs,.
.
.
Bé, canviaran l'estratègia, i llavors se presentaran com a grup de govern.
Però, en qualsevol cas, fins a eixe moment, ja tenen presa la decisió de continuar fent el ridícul, de continuar fent espectacle.

Però, mire, no només està mal assessorat, no només està mal assessorat, pel que li he dit, que ja és estar mal assessorat, és estar mal assessorat i no haver llegit del que estem discutint ací.
És el mínim que podia haver fet vosté, quan ve ací a discutir, en compte de fer l'espectacle i en compte d'açò tractar-ho com si fóra un circ, vosté, el mínim que podria fer és treballar.
.
.
, si no té bons assessor, treballar i llegir-se les coses.
Però, damunt ve i diu, «no, és que vosté està molt mal assessorat».
.
.
Vosté està molt mal assessorat, «porque la resolución que estamos discutiendo aquí no es la».
.
.
No, mire, el que està molt mal assessorat és vosté i no té ni idea del que està parlant.
Vosté estava parlant de la proposta 742, i mosatros.
.
.
, i la PNL que el síndic està defenent en este moment és la resolució 25.
La tinc ací (soroll de papers), la tinc ací per si no.
.
.
, vosté va presentar la meua PNL.
.
.
¡No, no!
, jo tinc els acords de la sessió plenària número 39, que és on es va acordar.
I com és tan curteta, li la vaig a llegir: «Propuesta de resolución número 25.
Escola en valencià.
El Parlament de Catalunya insta el govern de la Generalitat a emprendre les accions necessàries per a garantir l'ensenyament en llengua catalana al País Valencià a tot el sistema educatiu.
» Excepte que vosté pense que el poble valencià és bovo, sap tot lo món que quan el Parlament català està diguent que insta la Generalitat, es referix a la Generalitat catalana i no es referix a la Generalitat valenciana, com és lògic, com és lògic.

Mire, vostés continuen fent el ridícul, vostés continuen fent el ridícul, però jo, sincerament, pel seu bé, preferiria que continuaren fent el ridícul presentant iniciatives tipus Gandia shore que fer el ridícul com l'està fent vosté ací en estos moments, per no treballar, per malfaener, per estar mal assessorat.
Sincerament, jo preferiria que el ridícul el feren en altres coses.

Mire, senyor Signes, no buscar enemigos externos.
.
.
 Jo li torne a preguntar a vosté el mateix, i li ho pregunte a vosté, perquè és vosté qui ha intervingut.
Diu que li dóna vergonya sentir les paraules del síndic popular.
.
.
Jo, desgraciadament, no puc dir el mateix, jo no puc dir-li me dóna vergonya sentir el que vosté ha dit en boca del síndic socialiste.
.
.
, jo, per desgràcia, no ho puc dir.
Però, mire, el que no tenim de fer és deixar-mos xafar.
El que jo vull saber de vosté, el que el poble valencià vol saber del Grup Parlamentari Socialista, és si a vosté li pareix normal que en el parlament català s'estiguen prenguent les decisions que ací estem discutint, i això és el que li interessa en estos moments al poble valencià.
I vosté, si vol discutir d'infraestructures, d'economia, del que siga, ¡ho pot fer!
, ¡presente iniciatives!
(Aplaudiments) ¡Però si ho fan tots els dies!
Però ací no pot tindre la poca vergonya de vindre i no parlar del que cal parlar, i el que vol saber el poble valencià és, efectivament, això.

Mire.
.
.
, diu, no, si està clar, jo tinc clar que hay que acatar el Estatut de autonomía.
.
.
 Doncs, el mínim que podria haver fet ¡és haver presentat eixa esmena vosté!
¡És que no!
, és que vosté no diu absolutament res, res del que respecta a la meua proposició no de llei.

Per tant, senyors dels grups parlamentaris, no es pot ser valencià per imperatiu legal, no es pot ser.
.
.
, no es pot ser valencià per imperatiu legal.
I el problema que vostés tenen és que són valencians per imperatiu legal.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Per al torn de rèpliques, té la paraula la il·lustre diputada senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Mire, senyor Bellver, el partit que sustenten al govern, el Partit Popular, en un moment de drama social com el que estem vivint al País Valencià han preferit parlar de Catalunya abans que parlar d'habitatge, de sanitat, d'educació, de benestar social o de pobresa.
(Veus)Per a mi és un greu error, però és lícit, per a mi és un greu error, però ho poden fer, han dut aquesta proposició no de llei.

I des d'Esquerra Unida no tenim cap problema en parlar d'aquesta proposició no de llei, no tinc cap problema en parlar ni de País Valencià ni del valencià ni del català ni de sobirania ni d'autogovern.
I ho he fet, ho fet en els deu minuts d'exposició, he estat parlant de tot això, i, a més, no d'una manera graciosa i amb acudits (veus) i fent riure com vosté, sinó d'una manera seriosa.

I, a més, ho hem fet i li he dit que nosaltres no tenim cap problema en dir el que diu la seua proposició no de llei, que «les Corts Valencianes exigeixen el màxim respecte al contingut de l'article sisé de l'Estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana, que determina que la llengua que es parla a la Comunitat Valenciana és el valencià i que l'idioma valencià és oficial junt amb el castellà».
No tenim problema en dir açò, sempre i quan a continuació d'açò pose que el valencià és la manera en què històricament el poble valencià ha denominat la llengua catalana.
No hi tenim cap problema.
.
.
¿I per què volem que s'hi afegixca això?
Volem que s'afegixca això perquè en el que ha aprovat el parlament català és dir que al País Valencià s'ha d'ensenyar el català, i això és el que no volen vostés, el que no volen vostés és que se diga que el valencià és català, això és el que no volen vostés i això és el que vol dir la seua proposició no de llei, res més.
I, per tant, nosaltres ho diem, es diu valencià, no tenim cap problema, jo mateixa li dic valencià, però no se pot negar que és la llengua catalana.

I parlem si vol també de símbols, que també els ha tret vosté a la palestra, les nostres senyes d'identitat, parlem-ne.
Miren, senyories del Partit Popular, els seus símbols, les seues senyes d'identitat no em representen, i no em representen perquè no van ser consensuades, ni el nom, ni l'himne, ni la senyera.
Som País Valencià, el nostre himne és la Muixeranga i la nostra senyera quadribarrada, la del penó de la conquesta.
(Aplaudiments) I això no ho canvia el seu estatut.
El nostres símbols representen la tradició política de la llibertat, de la lluita contra el feixisme i de la lluita contra aquells que negaven la cultura i la llengua.
I no tenim per què canviar-los i no ho farem i no renunciarem a ells.

Sobre el tema de País Valencià, ja li ho he dit, País Valencià és un terme que reconeix el nostre Estatut, el que vostés van fer.
Per cert, quan l'Estatut se va aprovar, es va fer al País Valencià, a l'any 1982, el nom era País Valencià, però en Madrid va ser on el van canviar.
Per cert, un estatut a què vostés sempre fan referència -l'estatut, l'estatut!
-, un estatut que no se van atrevir a sotmetre a referèndum ni en l'any 1982 ni en l'any 2006, no se van atrevir.

I, miren, les lleis les fan vostés i les fan al seu parer.
I que siga legal no vol dir res, ni que siga veritat, no vol dir ni que siga veritat, ni que siga moral, ni que siga ètic, absolutament res.
Les lleis les fan els qui manen al seu parer.
Les lleis les fan vostés i, per tant, les lleis diuen el que vostés volen que diga.
Res més, res més.
I encara aixina, mosatros les complim, encara així complim les lleis, cosa que no fan vostés.
Perquè vostés ni complixen la llei de sanitat, que diu que tots els valencians han de tindre accés a la sanitat, ni complixen la llei de cooperació que diu que cal destinar el 0,7% a cooperació internacional, ni absolutament res.

Per cert, tampoc complixen les sentències dels tribunals, ni la de Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana -mire, «comunitat», com li agrada a vosté- ni la sentència del Tribunal Suprem.
Hi ha infinitat de sentències contra l'ordre de La Generalitat que no reconeixia la titulació de Filologia Catalana per acreditar el coneixement de valencià a les oposicions.
Vostés no complixen ni l'Estatut, ni les lleis, ni les sentències dels tribunals.

I, mire, una cosa que no m'ha explicat.
Per què no és la mateixa llengua?
Conteste'm.
Jo vull sentir la seua explicació que segur que per al Club de la Comedia no té despercidi, segur.
Per què no és la mateixa llengua si ens entenem sense traductor?
Vostés s'han molestar algun dia, senyories del Partit Popular, en escoltar els diputats del seu grup de Vinaròs, el senyor Castejón o el senyor Mundo de Benicarló.
Si troben tres diferències entre el parlar d'aquestos dos diputats i els d'una persona de Tortosa, tenen premi, perquè assegure que jo no trobe tres diferències.

El senyor president:

Vaja concloent, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Acabe.
I acabe amb les paraules d'Ovidi Montllor: «Tinc senyera on blau no hi ha.
Dic ben alt que parle català i ho faig a la manera de València.
» (Aplaudiments)

El senyor president:

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Nosaltres hem parlat de la seua proposta, la que vosté ha substanciat ací i creiem que és un error gravíssim.
Un error gravíssim i, efectivament, provoca desafecció entre la ciutadania que ho està passant molt mal, molt mal.

Caldria que ens haguérem plantejat, per què som líders en desocupació, per què som líders en desnonaments, desahucios, per què som líders en fracàs escolar.
Tot això és el que ens hauria d'implicar.
I si se considera que eixa resolució, la 725 dins d'un paquet de resolucions, imagine el que els interessa allí el que fem ací, és negativa i és una intolerable ingerència, el govern valencià haguera enviat un escrit de protesta.
Creu vosté que açò és matèria d'una proposició no de llei a les Corts Valencianes?
Sincerament creiem que no.
I creiem que la intencionalitat és tota una altra.

La intencionalitat d'esta proposta és intentar tornar als vells episodis que tan de mal han fet a la nostra societat.
Mos ha fet molt de mal.
La divisió entre el poble valencià és un element negatiu i esta proposta el que ve és a reafirmar l'embolic, la confrontació, la divisió entre el nostre poble.
Perquè els usuaris lleials del valencià el que no volem és conflicte.
El conflicte polític sobre la llengua mos porta a la castellanització progressiva i això és un gravíssim error.
I vosté, senyor Jorge Bellver, no hauria d'haver tornat a la vella situació dels qui mos volen furtar la paella.
Tot això és ridícul, és del passat i ja sabem quins efectes mos ha dut.

Jo li vull llegir ací l'acord a què vam arribar per a la creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que mos ha donat una estabilitat i mos ha potenciat un marc normatiu important de l'acadèmia.
Diu: «El debat partidista quotidià que esdevinga objecte d'un debat seré entre els partits per tal d'arribar-hi als consensos més amples possibles.
» I hem constituït l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
I el focus sap on l'hem de posar?
El focus necessari per a poder avançar amb plenitud amb un poble amb una identitat i una personalitat forta com el poble valencià és al problema de la gravíssima discriminació que patixen els ciutadans valencianoparlants.

N'hi han més de cent mil joves valencians que han sol·licitat l'ensenyament en valencià i que el seu govern els ha enviat a classes només en castellà.
Això és una gravíssima discriminació.
Se parla molt de si Catalunya en el model d'immersió discrimina 7 o 8 o 10 o 15 famílies, que està solucionat el problema; ací més de cent mil, més de cent mil.
Això no li preocupa al Grup Popular, la gravíssima discriminació que patim el poble valencià?

Però vosté ha dit una cosa que l'ha traït l'inconscient.
Mos ha dit: «Compromís ja es veu com a partit de govern.
» És que volem governar, és que volem canviar les coses.
Clar que sí.
I, aleshores, el problema que vosté té és que ha vist les enquestes i ha vist la desafecció, ho ha dit vosté, de la ciutadania davant uns governs que no donen solucions, davant uns governs que vénen ací i mos diuen la sobirania del poble valencià, però vosté calla davant la dependència del senyor Rajoy.
I el senyor Rajoy és un manat dels mercats de la troica.
.
.
 Això forma part del debat, sí, això forma part del debat.
Perquè vosté vol l'embolic, la confrontació, la crispació per a eludir la seua gravíssima responsabilitat com un govern irresponsable.

I portar esta proposició no de llei ací és una gravíssima irresponsabilitat.
Una irresponsabilitat que la tornarem a pagar cara els valencians i valencianes.
És una proposta de resolució per a dividir el nostre poble.
I el que necessitem són propostes en positiu per a mirar el futur amb esperança, per a superar les gravíssimes discriminacions lingüístiques i econòmiques.

Jo li he fet.
.
.
, li ho torne a dir, però vosté calla davant eixa situació de marginació econòmica que patim els valencians.
Podem posar-nos d'acord per a fer un front valencià, per a exigir que els pressupostos general de l'estat no ens discriminen?
No la ridícula xifra de 144 milions, no, el que ens pertoca davant la clàusula que vam aprovar ací en l'Estatut d'autonomia que vostés van aprovar.
Podem posar-nos d'acord a superar eixa discriminació?
Però no, vosté vol crear el conflicte, la crispació, l'embolic, de temes que ja estaven superats, per a eludir la seua responsabilitat o irresponsabilitat de govern.

Mire, li vaig a dir més.
Un govern que li canvia el nom al nostre rei fundador ¿què podem esperar d'este rei?
Els premis Jaime I, eixe rei per als valencians no va existir, no va existir.
El rei Jaume I era o Jaume I o el nom en llatí.
Un govern com el seu que fa uns premis prestigiosos, però li canvia el nom al nostre rei fundador, el rei Jaume I el Conqueridor o Jacobus I, no està en el que és la valencianitat.
Vostés han perdut la valencianitat, la valencianitat del segle XXI i la del passat no és el conflicte, no és l'embolic, no és la crispació, és defensar…

El senyor president:

Vaja concloent, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

…les nostres arrels en un món global.
Vosté ni defensa les nostres arrels, ni defensa els interessos estratègics del poble valencià.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Senyor Bellver, la veritat és que no sé què dir, ho he dit tot.
La seua proposició no de llei és inconsistent i és absolutament innecessària.
Segons la seua proposició no de llei.
.
.
Sí, senyor Giner.
Les Corts Valencianes exigim el màxim respecte al contingut de l'article sisé.
Podien passar-se tota la legislatura o tot el període de sessions amb proposicions no de llei semblants, al seté, al huité, al nové en cada sessió en presenten una i anem funcionant.
L'Estatut és l'Estatut i l'Estatut no requerix que la cambra se pronuncie al respecte de ningun article de l'Estatut.
L'Estatut és l'Estatut i l'Estatut cal respectar-lo i acatar-lo.
I, per tant, la seua proposició no de llei no ve a lloc si no tinguera altra intencionalitat.
.
.

Senyor Maluenda… (Remors) No, no parla amb mi, però és que parla i em mareja, ¿sap?
I especialment vosté.
(Remors)

Deia jo que, bé, que açò no té cap sentit absolutament si no és el sentit de derivar el focus de l'atenció mediàtica cap a les antigues històries, com deia abans, de la batalla de València amb el catalanisme, etcètera, etcètera.
Molt bé, jo ho entenc, ho he dit abans, ho entenc, perquè vostés tenen molt problemes en esta comunitat que els han creat vostés, tenen molt deutes en esta comunitat que els han creat vostés, no paguen a ningú i tenen molta gent en el carrer, que és conseqüència de les seues polítiques.
I realment això té com a conseqüència unes repercussions de cara a la societat, però també unes repercussions de cara a les enquestes.
I vostés volen recuperar una arma que en un temps els va ser positiva, que era l'arma del catalanisme.
Però hui això ja no té cabuda amb una autonomia, dins de l'estat de les autonomies, i amb un Estatut d'autonomia on es reflectix tot perfectament, no té cabuda.

Per tant, jo crec que la seua proposta és de molt poc recorregut, de molt poc recorregut.
Però que als qui estem en esta banda de l'hemicicle la veritat és que ens cabreja que el síndic presente ací una historieta d'estes com la que acaba de presentar i que no presente una proposició no de llei per a solucionar els problemes de la Comunitat Valenciana.
La veritat és que mos cabreja i ha d'entendre que mos cabrege, perquè són molts els problemes que estan conduint a esta comunitat on estan conduint-la.

Catalanistes en el Grup Popular algun que altre en conec també.
(Remors) Algun que altre en conec també.
És per allò de l'acusació de catalanista de l'altre dia.
I eixe és el tema, eixe és el tema, senyor Bellver.

Per tant, vull acabar simplement reiterant-li que nosaltres no anem a entrar al seu joc, no anem a entrar al seu joc, no anem a entrar a este joc.
I, de fet, l'esmena que hem presentat és una esmena que el que vol és desviar el seu engany cap la resolució dels problemes de la Comunitat Valenciana a través de l'elaboració d'un pla de treball.
I no anem a entrar al seu joc ni votant sí, ni votant no, ni votant abstenció.
Esta no és una batalla, esta no és una història, esta no és una definició que haja de prendre este parlament, no ho és.
I, per tant, nosaltres ens abstindrem a l'hora de votar, ens abstindrem vull dir que no votarem.
No votarem quan se sotmeta a votació esta proposició no de llei, no votarem.
No votarem, perquè no volem entrar en el seu joc, en el seu joc enganyós de cara a la ciutadania valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Signes.

Senyor Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

Possiblement, sí deuria d'haver parlat en castellà, perquè continuen vostés sense entendre res.

Mire, senyora.
.
.
, senyora.
.
.
(remors) -exacte, com faig en casa, muy bien, exacto, exacto-, senyora Albiol, tampoc és que jo haja de vindre ací a donar lliçons de res, però respecte al que vosté dia que és un estatuto que no se votó por referéndum, simplement dir-li que mosatros vàrem accedir a l'autonomia a través de l'article 143 i no a través de l'article 151.
(Veus) Però, bé, ja li dic que no vinc jo ací amb ganes de donar ninguna lliçó i, a més, clar, clar, a més, senyora Albiol, és que hui estic agraït, estic molt agraït a la seua intervenció.
Mire, jo no esperava.
.
.
quan estava preparant la meua intervenció, sincerament, li he de reconéixer, li he de reconéixer que jo no esperava traure la intervenció de la seua senyoria.
Jo no esperava, quan estava preparant la meua intervenció, aconseguir una declaració tan sincera com la que vosté ha fet ací.
I vosté ha demostrat valentia, i li ho he de reconéixer, i li ho vull reconéixer, vosté ha sigut valenta.
Amb la declaració que ha fet ací, vosté ha demostrat valentia, cosa que altres no han demostrat, perquè pensant exactament el mateix que vosté no s'atrevixen a eixir ací, a esta trona, i dir les coses com vosté les ha dit.
(Aplaudiments)

Mire, si jo, senyor Morera, si a mi algú, no fa falta que siga un síndic, algú, em diu en una intervenció el que jo li he dit a vosté i després torne a eixir a la trona i dic que no és cert i ni demane disculpes.
.
.
, clar, clar, vosté ha demostrat.
.
.
aixina com li he de dir a la senyora Albiol que ha sigut molt valenta, vosté ha demostrat molt poca categoria.
Jo li he dit les coses molt clares, (aplaudiments) jo li he dit les coses i li he demostrat qui ha dit mentires en esta trona o qui està mal assessorat i vosté ha vingut, ha fet la seua intervenció com si no haguera passat res, i jo aquí hago el circo, me voy, mañana ya los medios sacarán lo que tengan que sacar, i jo la papereta ja l'he fet.
No se pot permetre això.
Vosté no s'ho pot permetre.
(Aplaudiments)

Mire, senyor Signes, vosté diu, «és que no sé què dir, ho he dit tot».
Doncs, mire, jo sí que sé què dir.
Jo encara no ho he dit tot i, segurament, me va a faltar temps.
Cada vegada, cada vegada que este grup entenga que se lesionen els interessos dels valencians, no ho dubte, ho anem a dir i anem a presentar iniciatives parlamentàries en esta cambra.
(Aplaudiments)

Miren, sincerament, sincerament, jo esperava la intervenció, jo esperava la intervenció dels grups parlamentaris de Compromís i Esquerra Unida.
No m'han sorprés, han dit el que jo esperava.
He de reconéixer-los que sí que m'ha sorprés la seua.
.
.
sí que m'ha sorprés la seua intervenció.
Jo esperava de vostés, que han participat en l'aprovació de l'Estatut d'autonomia, que han participat en la reforma de l'Estatut d'autonomia, un discurs molt alt, molt més alt del que vostés han demostrat ací.

I, miren, i ja sí per a finalitzar, «assumiràs la veu d'un poble» (protestes), «assumiràs la veu d'un poble», «assumiràs la veu d'un poble».
Esta frase, que tant els agrada a vostés, esta frase que tant els agrada a vostés de Vicent Andrés Estellés, veritat?
, els encanta, bé, doncs això és el que havien de fer vostés, això és el que havien de fer vostés.
Assumir d'una vegada per totes la veu del poble valencià que ha dit una vegada darrere d'una altra, que el nostre idioma és el valencià i que som la Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments)

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Acabat el debat, anem a passar a la votació.
Comença la votació.
48 vots, sí; 11 vots, no.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre la regulació de les mesures oportunes perquè ningú al servei de les administracions públiques tinga una retribució superior al president de la comunitat autònoma, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 30.
523, BOC número 90)

El senyor president:

Tercer punt de l'orde del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, presentada pel Grup Parlamentari Socialista amb el registre d'entrada número 30.
523, sobre regulació de les retribucions en les administracions públiques superiors al president de La Generalitat.

Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Rafael Rubio.

El senyor Rubio Martínez:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Traemos una propuesta hoy, aquí, a la cámara, que intentamos que sea una propuesta de consenso.
Esta propuesta no tiene ninguna vocación de enfrentamiento sino de buscar acuerdos en aquellas cosas que nos unen.
Y nosotros pensamos que este es un tema que nos une si hacemos caso a todo lo que se ha venido diciendo sobre el mismo en los medios de comunicación desde hace ya relativamente tiempo.

Hoy en día, los ciudadanos, en un porcentaje muy alto, consideran a los políticos uno de los mayores problemas del país.
Después del paro, después de la crisis económica, los políticos quedan retratados como uno de los males que tiene España o que tiene, en este caso, el País Valencià.

Bueno, y uno puede pensar que sí, pero que fundamentalmente se debe referir a los políticos que son los que gestionan en este momento las instituciones y que son los que tienen que dar respuesta a los ciudadanos.
Pero este hecho no lo podemos limitar, única y exclusivamente a focalizar la responsabilidad, aunque la tengan y la tienen mucho más, a aquellos que nos gobiernan o a aquellos que administran los intereses de nuestro país.
Este es un hecho que nos debe hacer reflexionar a todos.
Debemos reflexionar porque lo que es evidente es que hoy en día se va viendo cada vez más la separación entre los ciudadanos y sus legítimos representantes.

Y hoy en día hay mucha demagogia respecto a este tema.
Y también demagogia respecto a la cuestión del sueldo de los políticos, de los llamados «clase política», de la denominada «clase política».
Y es fácil, comprensible, y uno entiende que los ciudadanos, cuando están en situación desesperada quieran focalizar al responsable de todos sus problemas pensando que única y exclusivamente ese responsable es quien dirige o quien hace las acciones políticas correspondientes.
Y esto hace que los ciudadanos -insisto- nos vean más alejados de ellos.

Y vale la demagogia para todo, vale la demagogia para cualquier cuestión.
Por ejemplo, hace poco, un periódico digital llegó a publicar que en España había 445.
000 políticos -decía-, 445.
000 políticos que tenían un sueldo.
Fue todo una cascada en las redes sociales diciendo que había que eliminar a los 445.
000 políticos porque el sueldo, a una media, que calculaban, que nadie sabe de dónde ha salido, representaba una cantidad importantísima de millones.
Nada más alejados de la realidad.
En este país hay 73.
515 cargos públicos.
De ellos, 68.
400 son concejales.
Y si pensamos que solo 200 de los 8.
116 municipios de España tienen más de 20.
000 habitantes, imaginemos, de verdad, y hagamos los números, de quién cobra en este país o tiene un salario público: una inmensa minoría, una inmensa minoría de los cargos públicos, porque la gran mayoría dedican su tiempo y su esfuerzo a mejorar, sin duda alguna, sus municipios.

Pero, a este carro de la demagogia se suman otros.
Por ejemplo, la señora Cospedal, la secretaria general de su partido, que tiene el santo morro de decir que esto de la cuestión política es vocacional pero solo para los miembros de la oposición en las Cortes de Castilla-La Mancha, porque, para ella, que es vocacional, valen tres sueldos.
(Aplaudiments) Eso, señores del Partido Popular, hace que también los ciudadanos se alejen de la manera de entender la política.
Eso lo ha dicho la señora Cospedal y es evidente que deberíamos de reflexionar, ella la primera, si lo que quiere, en cierto aspecto, es acabar con las tareas de oposición y que pueda hacer lo que considere oportuno sin tener ningún problema.

Hay gente que puede decir -también me lo ha transmitido- que traer esto para discutirlo hoy aquí, en la cámara, es una cuestión que puede dividir, que puede ahondar las divisiones entre los miembros de las Cortes y que podemos trasladar a los ciudadanos una imagen de que no estamos velando por sus problemas sino que, en todo caso, estamos en otras cosas.
Nada más lejos de la realidad.

Yo creo que lo que quieren los ciudadanos es que sus representantes sean transparentes, transparentes en la gestión y transparentes en sus formas, y en sus modos.
Y esto es una cuestión de conseguir transparencia, de limitar, de una vez por todas, exactamente cuál es la tabla retributiva de los cargos públicos, y no tener que acudir a cualquier otro medio para poder saber exactamente qué cobran nuestros representantes políticos.

Por tanto, nosotros, lo que pretendemos es racionalizar el abanico retributivo en la Generalitat valenciana e instar al Gobierno de España a que haga lo mismo en aquellas otras administraciones que, evidentemente, tienen una acción sobre, en, o búsquese la preposición que se quiera, en la Comunidad Valenciana.

Nada aleja más a los ciudadanos que ver noticias como la que hoy sale en los medios de comunicación, que resulta que hay ya políticos que cobren un sobresueldo al margen de la reglamentación, al margen de las asignaciones reglamentarias (aplaudiments) y al margen de la publicidad que se da a través de la ley de presupuestos.
Eso es lo que de verdad aleja a los ciudadanos cuando los ciudadanos se enteran de que sus dirigentes, en este caso, ustedes, los de la bancada del Partido Popular, al margen de aquello que es público y que cobran los parlamentarios, tienen asignada otro tipo de cantidad.

¿Ha habido avances en este tema en la comunidad?
Ha habido avances, yo no voy a negarlos.
Ha habido avances, se han intentado limitar algunas cuestiones que eran escandalosas, como los sueldos de algunos directivos de las empresas públicas de la Generalitat valenciana como, por ejemplo, el director del aeropuerto de Castellón, como, por ejemplo, la intendente del palacio de la ópera, como, por ejemplo, la directora de Ferrocarrils de la Generalitat, pero aún quedan casos concretos donde no se ha avanzado y existen unas diferencias, yo diría, realmente sin sentido y abultadas.

El tema del sueldo de los políticos es un tema importante y, además, hay una ecuación que está demostrada, que de hecho relaciona el salario con la buena gestión, con el mejor gobierno.
Yo les recomendaría que cuando tengan tiempo se lean el estudio de Gagliarducci y Nannicini, que suenan muy raros, italianos, que hicieron un estudio sobre la correlación y la ecuación del nivel salarial de sus representantes políticos y la labor de la gestión de sus ayuntamientos, en este caso, en ciudades medias italianas.
Y las consecuencias fueron realmente interesantes.
Hay mucha mejor gestión cuando, evidentemente, el político se dedica exclusivamente a esa tarea y se dedica a gestionar lo que tiene que gestionar, pero desde la transparencia y sin ningún, digamos, atajo en lo que son sus retribuciones.

Y eso es lo que nosotros pretendemos hoy con la PNL que traemos.
En primer lugar, que nadie en el ámbito de la Generalitat valenciana, ocupe el puesto que ocupe, cobre más que el presidente.
No estamos aquí planteando lo que tiene que cobrar el presidente.
No es el quantum de las retribuciones del presidente lo que hoy nos interesa.
Es establecer la cúspide.
Si el presidente cobra equis, nadie, por debajo del presidente, puede cobrar más.
Sencillamente porque el Estatuto de autonomía le atribuye también al presidente la máxima responsabilidad, y es evidente que a una máxima responsabilidad corresponde también, en este caso, el mayor salario de toda la administración que está por debajo de lo que sería su vértice.

Por tanto, desde ese punto de vista, sea quien sea, directamente de la administración general de La Generalitat o sea del sector público empresarial o fundacional, nadie debería cobrar más que el presidente.

Y la segunda parte es pedir, instar al Consell para que se dirija al Gobierno de España y, también, mediante las disposiciones oportunas, regule que nadie al servicio de las administraciones, empresas u otros entes que tienen su acción en o sobre la Comunidad Valenciana cobren más que el presidente.

A mí se me abren, a veces, dudas de que haya algunos funcionarios que se autotitulan presidentes de determinados entes que están cobrando dos veces el salario del president de La Generalitat.
Me parece absurdo, me parece una cuestión que no tienen sentido y que, por tanto, habría que regular.
No tenemos facultades nosotros para regular eso pero sí lo tiene el gobierno del señor Rajoy, que hay un anteproyecto de ley circulando para racionalizar el sector público -según lo que se dice-, pero que todavía no ha visto la luz.

Pues eso es lo que le pedimos, que el Consell de La Generalitat se dirija al Gobierno de España, también en el mismo sentido, para establecer un marco único, un marco único por el cual los ciudadanos sabrán exactamente a qué se dedican, cuánto cobran y por qué lo cobran sus representantes.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident segon, senyor Ángel Luna González)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor Rubio.

Para defender la enmienda presentada por el Grupo Parlamentario Compromís, tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Bon dia, senyories.

«Yo creo, señor Torres, que los esfuerzos aquí los hemos hecho.
No todos, no todos, porque el otro día leí con sorpresa, y especialmente mi mujer, que usted cobraba más que yo.
Y eso parece mentira, y eso parece mentira que usted pueda cobrar más que el presidente de La Generalitat.
»

«Señor Morera, usted quiere ver mi declaración de renta.
No tengo nada que esconder.
Mi único sueldo es como presidente de La Generalitat.
Yo le cambio lo que gano por lo que gana usted, y seguro que mi mujer se va a poner muy contenta.
» Diari de Sessions del debat de política general, on ací va vindre el president Fabra, escudant-se en la seua dona, a demanar que se li pague més perquè cobra poc, sobretot perquè, segurament, mentre va ser alcalde de Castelló es va pujar el sou com ell volia i quan ell volia, i es va adonar que açò, ací, ja no és aixina, que en el parlament u no es pot pujar el salari infinitament.
I, ara, com no ho pot fer, s'escuda en la seua dona i ve ací a plorar per més diners.

¿Quin és el problema d'esta proposició no de llei, senyor Rubio?
No el que vosté ha explicat i la filosofia que n'hi ha en el fons -que jo compartisc, en part, i el nostre grup compartix en part-, sinó perquè esta PNL a qui li fa el joc és a Alberto Fabra, a qui li fa el joc és al Partit Popular que porten sis mesos diguent que ningú ha de cobrar més que el president de La Generalitat i, a més, en el debat de política general ve Fabra ací a plorar que cobra poc.
¡I encara cobra massa per al que fa!
¡I encara cobra massa per al que fa!
Això és pitjor encara.

Que esta PNL alimenta un imaginari col·lectiu que és l'imaginari Cospedal, és l'imaginari Esperanza Aguirre, és l'imaginari pel qual se desprestigia tot allò públic i on se denigra la democràcia, és l'imaginari pel qual la democràcia són mamandurrias.
Això és l'imaginari que alimenta esta PNL, senyor Rubio.

Entrem en un debat en què, finalment, si vosté preguntara la gent, la gent el que diria és que els polítics.
.
.
¡no ha de cobrar ningú perquè ningú se guanya el salari!
Eixe és el debat de fons.
I eixe és el debat que a ells els convé.
És el debat de la dreta.
És l'excusa perquè la senyora Cospedal li lleve el salari a la cambra de Castella-la Manxa perquè ningú puga controlar el que fa.
És el debat que es va guanyar quan les capes populars van aconseguir que se pagara als representants públics perquè els pobres també pogueren tindre representants que els representaren, i no només els riscs.
Si els polítics no cobren, només poden ser representants públics els riscs i els desvergonyits que se deixen vendre.

Eixe és el problema.
Amb este tipus de debat, duent-lo l'esquerra a la cambra el que fem és alimentar el debat d'ells, el discurs d'ells, el que ells volen.
Eixe és el problema.
El triomf va ser de les capes populars, que els càrrecs públics cobraren.
I, ara, estem caiguent en un populisme que li fa el caldo gros als que volen que la política torne a ser com en el segle XIX, als que volen no la política, sinó els cacics, als que volen que la gent normal, la gent treballadora no tinga representants en les cambres.
Eixe és el problema.

I no entrem en el «quant», entrem en el «com».
¿S'ho guanyen estos d'ací?
¡No n'hi ha ningun membre del govern en este debat!
¡Ni un!
¡Facen un barrido en cámara!
¿Estos s'ho guanyen?
¿S'ho guanyen els membres de la mesa quan contravenen la Constitució i el Tribunal Constitucional els ha de condemnar?
¿Se guanyen els diners?
¿Per què no parlem tampoc d'això?
¿De qui no és la transparència del treball dels representants públics?
¿Per què no se pot jutjar?
Ací cobrem tots igual, però no som tots iguals.
¿Per què no se jutja el treball que fan uns i que fan altres, el que ve ací a prémer el botonet i, a més, en contra dels interessos del poble?
D'això no se parla en esta PNL.

El problema no és el que el director de l'aeroport de Castelló cobre més o menys que Fabra, senyor Rubio.
¡El problema és que n'hi haja un aeroport peatonal!
¡El problema és que n'hi haja una persona que cobra, encara que siga una cèntim, per dirigir un aeroport peatonal, senyor Rubio!
¿Què més dóna que cobre més que menys que Fabra?
Si no hi hauria d'existir ni el director ni l'aeroport.
Anem al real de l'assumpte.

Entrar en el debat si cobra més o menys que el president de La Generalitat és el debat d'ells, no és el nostre.
Un president de la cambra, un president de La Generalitat que ha posat esta comunitat autònoma al borde del abismo, una comunitat que és la regió europea amb menys llits per hospital -segons Eurostat-; líder en desnonaments; líder en acomiadaments per ERO; líder en fracàs escolar; els xiquets s'han quedat menjador escolar i sense transport; els nostres fills estudien en barracons -gràcies a la dreta-; alguns acaben el Batxillerat i no han conegut un col·legi construït; fracassem i no ens sotmetem a l'informe PISA, i encara aixina fracassem; a la cua en la llei de dependència; impagats en centres ocupacionals; la discapacitat en lluita.
.
.

Este és el panorama, senyor Rubio.
¿I me parla vosté de responsabilitat?
¡Eixe senyor no té responsabilitat!
¡Eixe senyor, absent, no té responsabilitat!
Per això, nosaltres hem esmenat la seua PNL, l'hem esmenat, primer, perquè, mire, posar als funcionaris de carrera en esta PNL a mi me pareix que no és just quan eixe senyor no té responsabilitat ninguna.
Este senyor ha fet tot açò, ha fet aeroports peatonals, està tancant serveis socials i no paga per això.
Jo entenc que un cap de bombers que ha de firmar la seguretat d'un edifici cobre més que eixe senyor, perquè eixe sí que se la juga, perquè eixe se'n va a presó.
¡Este no!
¡Este senyor, no!
¡Este senyor no té ninguna responsabilitat!

I esta és la comunitat autònoma -i l'estat espanyol forma part d'això també- que, probablement, menys responsabilitats tenen els càrrecs públics.
¡No n'hi ha responsabilitat!
Ací, un polític pot fer el que li done la gana, afonar en la misèria milers de famílies i no li passa res.
Mentres això no vaja en la seua responsabilitat, en la seua responsabilitat de veritat, per llei, no se mereix cobrar més que un cap de bombers que sí que se la juga quan firma una cosa.

I, per tant, nosaltres, en la nostra esmena, el primer que fem és fer que la proposta de la limitació dels salaris afecte els càrrecs selectes i aquells que són de confiança, no els funcionaris de carrera que, entre altres coses, han d'estar sotmesos -la seua variació- a la llei, i, en tot cas, a la negociació col·lectiva, perquè els sindicats són una peça fonamentalment del nostre sistema democràtic que la seua PNL també ignora i que, sens dubte, des de Compromís no anem a ignorar.

I, a més, volem que se faça no per un paràmetre de cúspide -com proposen vostés-.
No volen convertir este senyor en el rei Sol.
Ja en vam tindre un i aixina ens va anar.
Ell no és el rei Sol.
Els paràmetres s'establixen des de baix, no des de d'alt.
¿Per què?
Perquè al nostre entendre, des d'un punt de vista d'esquerres, el paràmetre ha de ser el salari mínim interprofessional, i, a partir d'ahí, el multipliquem.
Nosaltres l'hem multiplicat per set, pot ser per sis o per huit, el problema no és la quantia, el problema és que un polític s'estimarà molt el salari mínim interprofessional si el seu salari depén d'eixe salari.
Que aquí és molt bonic posar 600 euros al salari mínim interprofessional i, després, posar-se un salari estratosfèric.
Això és molt fàcil.
Però, si el salari d'un polític depén del que està més per sota se preocupara, precisament, perquè eixe paràmetre estiga bé i no estiga com estan en este moment; la tercera part del salari mínim interprofessional, per exemple, que té Luxemburg.
Espanya té la tercera part, ¿eh?
Per tant, des de sota.

Eixe senyor -i els que se seguen allí, senyors i senyores en el futur- no pot ser el rei Sol.

I, a més, proposem que desaparega la xarxa clientelar, a tots els enxufats que el Partit Popular ha posat en l'administració, que sí que llasten l'administració.
Però volem no entrar en un discurs que desprestigi el que és públic, que és el discurs de la dreta, senyor Rubio.
Eixa xarxa de confiança, que és una xarxa d'enxufats, ha d'acabar-se, perquè la xarxa de confiança del president és el segon esglaó de l'administració.
Eixa és al seua xarxa de confiança.
I a partir d'ahí, l'acció de govern s'ha de dur endavant amb funcionaris.
I l'acció política, en els grups polítics, eixa ja tindrà els seus assessors, d'acord amb els consensos i a la proporcionalitat.

I, a més, una altra qüestió que nosaltres introduïm en l'esmena, i és la supremacia d'esta cambra sobre eixe senyor.
I per això, proposem que la presidència de Les Corts guanye, almenys, un euro més que el president de La Generalitat.
És una qüestió simbòlica -com dic-, no és una qüestió de quanties.
Però, un dels problemes de les nostres democràcies és la supremacia dels executius sobre els legislatius.
I nosaltres venim de tradició rousseauniana, i altres ordenaments jurídics, com els anglosaxons, estan més basats en Montesquieu.
I Rousseau planteja la superioritat del poder legislatiu sobre l'executiu.

I, per tant, el president de Les Corts -i vostés comprendran que no ho faig precisament per la simpatia que li puga tindre al senyor Cotino, ¿veritat?
, sinó que és una qüestió de principis- ha de cobrar, almenys, un euro més del que cobra el president de La Generalitat perquè això estiga també evidenciat, eixa supremacia, encara que siga en un euro, perquè el problema no és l'euro, és el símbol.

I això és el que nosaltres proposem i que això també se faça des del Govern d'Espanya respecte als càrrecs que no depenen de La Generalitat, que vostés han obviat també en la seua proposició no de llei, que ací n'hi ha decisions que des del govern ja es poden prendre, no cal instar el Govern d'Espanya per ajustar els salaris de l'administració valenciana.

Nosaltres, este és l'esperit amb què presentem l'esmena, i esperem que la reflexionen i puguen acceptar-la, perquè va en l'esperit que vosté ha contat, però va molt més enllà i ve a alimentar un marc cognitiu democràtic, i un marc cognitiu.
.
.

El senyor vicepresident segon:

Le ruego que vaya concluyendo, señora Oltra.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
-i acabe, senyor president-, un marc cognitiu que respecte les classes populars i que pose en valor en la democràcia, no el marc cognitiu de la dreta que el que vol el neoliberalisme és acabar amb la democràcia perquè en este moment li molesta.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señora Oltra.

En turno para aceptar o no aceptar la enmienda presentada, tiene la palabra el señor Rubio.

El senyor Rubio Martínez:

Señor presidente, muchas gracias.

Señora Oltra, yo me le he leído atentamente su enmienda.
Me parece que algunos contenidos son muy asumibles; en otros -ya se lo digo- no estamos de acuerdo porque entendemos que no es el motivo de la PNL que nosotros traíamos aquí.

Nosotros no hablamos del «cuánto».
Usted nos ha planteado el tema del salario mínimo interprofesional como un referente multiplicado por un cociente.
¡Es posible coger ese como podemos coger otro!
Nosotros siempre defendemos que la estructura retributiva de los cargos públicos debe ser o asemejarse a la estructura retributiva de los funcionarios públicos, que no se rige por el tema del salario mínimo interprofesional multiplicado por un cociente, se rigen -como usted bien sabe- por unos conceptos como el sueldo base, los complementos destino, específico, etcétera, etcétera.

Por tanto, como hablamos en este sentido de equiparar, de globalizar, de racionalizar la estructura administrativa, entendemos que también el salario del presidente, sea el que sea -que insistimos que hoy no estamos abordando la cuantía- tiene que regirse por este tipo de criterios.

Usted nos ha venido a decir que nos equivocamos porque esto es favorecer el populismo.
¡No nos equivocamos!
¡No favorecemos el populismo!
¡El populismo está y la demagogia está ya instalada!
Cuando la gente está mal busca siempre responsables.
¡Y con razón!
Y esos responsables ya los han focalizado: los políticos, en término general.
¡No los gobernantes!
, que es donde los ciudadanos deberían de reflexionar.
No todos los políticos somos iguales, y quienes recortan son estos señores, y quien en la Comunidad Valenciana no le paga a los farmacéuticos, a los discapacitados, a los proveedores son estos señores de la bancada del Partido Popular.
Pero hay que reconocerles una virtud, han conseguido trasladar al imaginario público que ellos no son los malos, que son los políticos.
Es como si el señor Fabra no fuera político.

Es que yo, el otro día, escuchaba en la rueda de prensa al señor vicepresidente cuando decía: «Ojalá no estuviésemos obligados a pagar a los banqueros los intereses, que el FLA nos permitiese pagar primero a los proveedores.
» ¡Cámbienlo!
Si son ellos, si tiene usted razón, son ellos, pero salen y les venden eso a los ciudadanos.
Y desgraciadamente hay ciudadanos que lo compran, como diciendo que el FLA.
.
.
Pero si el FLA es de ellos y establece los criterios, tiene usted razón en ese tema, pero nosotros entendemos que hay que abordar el asunto.

Mire, lo que le hace un flaco favor son las noticias que aparecen hoy o lo que aparecía el sábado pasado en un periódico diciendo que el Tribunal de Cuentas no veía claro que el grupo del Partido Popular hubiese distribuido 1.
300.
000 euros de la manera que lo había distribuido.
Eso, el sábado; nadie lo desmintió.
Hoy sale en las noticias cómo se reparten una especie de complementos salariales.
Eso es lo que realmente aleja a los ciudadanos y, por tanto, es lo que tenemos que evitar.
Esa es la cuestión que nosotros intentamos plantear con este tipo de enmiendas.

Dice usted lo del rey Sol; bueno, podemos discutirlo, es verdad.
El órgano o el presidente -no me refiero a quien lo ocupa ahora momentáneamente, sino al titular- no es una cuestión de que sea más o menos que cobre un euro más; no, es en función de su trabajo de verdad, que lo hiciera.
Si uno fuera presidente de las Cortes, como toca ser, y no un mero títere, probablemente, las Cortes estaríamos mucho mejor.
Pero cuando uno (inintel·ligible) … (veus) -sí, no, no, mero títere y, además, le digo quién maneja, el de la derecha, que hoy no está, que lo maneja con los hilos- pues estas son las cuestiones que realmente preocupan.
No lo digo con ningún ánimo de acritud.
Lo digo como pienso que son las cosas.

Mire, nosotros no hemos planteado… (remors) -¡no!
, tranquilos, no se pongan nerviosos- nosotros no hemos planteado absolutamente nada del tema de los funcionarios en esta PNL.
No es la cuestión de los funcionarios.
Yo he hecho un comentario y no me refería a los funcionarios en general, sino algún caso concreto que está en alguna institución, que se llama autónomo de no sé qué, que siendo un funcionario, pues es tremendo, ¿no?
Pues ese tipo de cosas son las que entendemos que también hay que regularizar; no el tema de los funcionarios, que está ya marcado y que, por tanto, debe de ser a través de los sindicatos, a través de la negociación, a través de la mesa donde se discuten sus cosas donde se lleguen a los acuerdos correspondientes.

Y acabo con el tema que decía usted de los asesores.
Mire, nosotros planteamos en el debate del estado general de la Comunidad Valenciana una propuesta en la cual pedíamos la reducción del 40%, no solo de los asesores, como entendemos los asesores como personal eventual; sino planteábamos más allá, planteábamos también determinados cargos que entendíamos que no tienen sentido en este momento, como algunos secretarios autonómicos, algunos directores generales, etcétera.
Se trataba de adelgazar los altos cargos de La Generalitat en un 40%, que suponía un ahorro anual de casi nueve millones de euros.
El Partido Popular lo votó en contra.

Por tanto, lo que usted dice tiene una cierta lógica si hubiéramos discutido hoy sobre otras cuestiones.
Hoy no estamos en la cuestión del quantum, sino la cuestión filosófica que, estando de acuerdo usted y yo, lamentablemente no le podemos aceptar la enmienda porque su enmienda va, insisto, por otro camino.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor Rubio.

Para defensa de la enmienda presentada por el Grupo Popular, tiene la palabra el señor Marí…, ah, perdón, perdón, réplica de la señora diputada Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyor Rubio, mire, no es tracta de personalitzar les coses.
No es tracta de personalitzar les coses, eh?
Menys simpatia que li tinc jo al senyor Cotino, probablement, no li tinga vosté, però es tracta del que representa el senyor Cotino, i és el president del poder legislatiu, enfront del president del poder executiu, que és el senyor Fabra.

Aleshores, per a nosaltres és molt important, és molt important que no se seguisca en la deriva que l'executiu se menge completament el legislatiu; el desprestigi dels parlaments; el debat que hem vist este matí en esta cambra, devaluant-la, convertint-la en un circ als interessos partidistes d'alguns que estan contra les cordes per culpa de les enquestes.
Això és el que hem d'aturar!
I ho hem de fer molt ràpidament aquells que som lleials, ja no dic la gent, digam, que representem les esquerres, dic la gent, la gent que som lleials a la democràcia.
Perquè ací ja n'hi ha una part que està deixant de ser lleial a la democràcia.
Este és el problema.

El que està en joc no és el que cobre un o que cobre altre, i si cobra més o menys.
El que està en joc és precisament la mateixa democràcia.
El que està en joc és el sistema de representació.
El que està en joc és el parlamentarisme.
Això és el que ens estem jugant.

I ens ho estem jugant perquè n'hi han interessos poderosos que estos senyors, que desprecien la cambra no vinguent, almenys aquells que són diputats, i la desprecien amb la seua absència, no puguen fer el que han fet durant anys en esta comunitat.
I que reinventem una democràcia que no siga denostada per la població.
I això, en la seua PNL, amb un esperit jo vull entendre que en este camí, la seua PNL va per l'altre.

El problema és que el text que vostés presenten és el contrari del que estem diguent ací que estem d'acord, senyor Rubio.

El problema és que vosté diu que no vol que açò afecte els funcionaris, però el text diu el contrari.
El text diu que «totes les persones al servei de l'administració pública», i totes les persones al servei de l'administració pública, per excel·lència, els primers que ho són, són els funcionaris.

Vosté no pot negar el que està escrit.
Aleshores, jo entenc que vosté no puga acceptar la nostra esmena en la seua totalitat.
Podia haver intentat una transacció.
Podíem haver aplegat a un terme mitjà probablement entre una proposta i altra, perquè això és també nodrir la democràcia.
Perquè si ací tot el món venim al nostre interés partidista, estem alimentant novament el desprestigi democràtic.
Eixe és el problema.
I això és el que ens estem jugant.

I nosaltres no anem a recolzar que la cúspide siga la que marca el salari de la resta.
I me té igual que siga el salari mínim interprofessional; podríem haver parlat del funcionari que menys cobra, però els paràmetres han de fer-se per baix.
Si no és el salari mínim interprofessional, que siga el del funcionari que menys cobra.
Però ací és un problema de bretxa salarial.
Ací estem parlant d'una cosa que parlen economistes premis Nobel, i és que quan més gran la bretxa salarial, més grans són després les diferències i les injustícies en un país.
I la bretxa salarial en el nostre país no ha fet més que créixer en els últims anys.

La diferència entre els que més cobren i els que menys cobren no ha fet més que créixer.
És un problema de bretxa, no un problema de si guanyem més o menys que el senyor Fabra.

Perquè sap vosté què?
Si resulta que s'aprovara la seua proposició no de llei, sap què passaria?
No és que cobraria menys el director de l'aeroport de Castelló, és que probablement el que faria el senyor Fabra és pujar-se el salari ell.
Sap vosté això?
I, al final, faríem un pa com unes tortes, i és que, amb una proposta del Grup Socialista, el senyor Fabra se puja el salari.

Aixina és que me va vosté a perdonar, però vostés no accepten la nostra esmena i nosaltres no anem a votar la seua proposta.

Moltíssimes gràcies.

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señora Oltra.

Para la defensa de la enmienda presentada por el Grupo Popular, tiene la palabra el señor Marí.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, señor presidente.

Yo puedo entender que debatamos esta cuestión.
De hecho, llevamos ya algunas sesiones habiéndolo hecho, la cuestión de la referencia de los sueldos del personal político, por decirlo así, me da lo mismo que sean electos, como somos nosotros, que designados, como son otros; la referencia de sus retribuciones a las retribuciones del presidente de La Generalitat, lo puedo entender.

Puedo entender alguno de los elementos a los que hace referencia, por ejemplo, la propuesta de la señora Oltra, referenciarlo al salario mínimo interprofesional.
De hecho, el Estatuto básico del empleado público ya hace algo por el estilo cuando dice que el sueldo del funcionarios del grupo A -del subgrupo A1 en estos momentos- no puede exceder en más de tantas veces el sueldo de los funcionarios del subgrupo…, del grupo C.
Puedo entender estas cuestiones.

Lo que no entiendo de ninguna manera es que metamos a los funcionarios de por medio en una cuestión que es estrictamente política; cuando digo «a los funcionarios», me refiero también a los contratados laborales.

Se lo ha dicho la señora Oltra, su jefa de filas entre comillas, que les ha pegado una bronca… les ha pegado una bronca importante y, además, con bastante razón, y además… a mí me extraña que hayan incurrido en semejante error.
Se lo hicimos ver en alguna negociación previa que hemos tenido acerca de nuestra propuesta, acerca de la enmienda que estoy defendiendo, se lo hicimos ver.
Le dijimos: ¿pero no te das cuenta que es una barbaridad, una barbaridad tremenda meter a los funcionarios en las cuestiones del sueldo de los políticos?

¿Usted sabe, señor Rubio, lo que implica su propuesta?
No me diga que esto no es aplicable a los funcionarios, porque le leo literalmente lo que ustedes proponen: «Que ninguno al servicio de las administraciones públicas -y hasta donde yo alcanzo, los funcionarios estamos al servicio de las administraciones públicas, de hecho nos define así el EBEP- que ninguno al servicio de las administraciones públicas, sea cual sea su naturaleza, sea naturaleza política, sea naturaleza laboral, sea naturaleza funcionarial, tenga una retribución superior al presidente de la comunidad autónoma», y además, lo refieren a todos los funcionarios, no solo a los de la Generalitat valenciana, que a mí ya me parece bastante grave.
A mí ya me parece bastante grave.

A mí no me gusta referenciar el sueldo, por ejemplo, de los mejores médicos que tiene la sanidad pública valenciana al sueldo al presidente de La Generalitat, no me gusta.

Como tampoco me gusta referenciar el sueldo de determinados funcionarios, con una preparación tremenda, con un valor tremendo para el sector privado, que tiene la Generalitat valenciana…, referenciarlos a las retribuciones del presidente de La Generalitat; retribuciones, que sí, son bastante mejores que las del salario medio de los españoles, ya no el mínimo, sino el del medio, pero estamos hablando de 67.
615 euros con 92 céntimos por todos los conceptos, bruto anual.

Una buena retribución, pero no mucho más allá, si es que alcanza, de la que deben de ganar algunos directores de sucursal de banco, de las que deben de ganar muchos cuadros medios de empresa o de la que deben de ganar comerciales de muchas empresas.
No es que sea una retribución de élite.

Usted está proponiendo que referenciemos no ya la de los funcionarios de La Generalitat, sino la de todos los funcionarios del estado a las retribuciones máximas del presidente de La Generalitat.
Le da lo mismo que sean retribuciones variables, que retribuciones fijas; se carga usted -porque, claro, si la tienen topada, ¿para qué me voy a esforzar?
- el complemento de productividad, que es una de las cuestiones… -la retribución por productividad de los funcionarios- una de las cuestiones esenciales de la reforma de la legislación funcionarial que promovió el Partido Socialista y con la cual, por cierto, el Partido Popular está muy de acuerdo.
Le pongo un ejemplo, mis retribuciones como funcionario: alrededor del 20% proceden ya del complemento de productividad, que puedo ganármelo o no.
Usted se carga el complemento de productividad con esta propuesta que hace.

Usted viene a proponernos básicamente que los inspectores de hacienda o los inspectores de trabajo, el 80% de la plantilla, como mínimo, excepto los de entrada, que no tienen trienios, ni ocupan por carrera unos puestos tan altos como los que llevan ya 10 o 15 años, el 80% de los inspectores de trabajo y de inspectores de hacienda que prestan sus servicios en la Comunidad Valenciana, elemento fundamental en la lucha contra el fraude, ganen menos que, por ejemplo, los de La Rioja.

Usted nos está proponiendo que, por ejemplo, el fiscal de medio ambiente de la Audiencia Provincial de Alicante gane menos que el fiscal de medio ambiente de la Audiencia Provincial de Guadalajara.
¿Por qué?
¡Ah!
Ha llegado aquí el PSPV y, con la empanada que llevan, han decidido proponernos esto.

Usted está proponiendo que los ingenieros de obras públicas que prestan sus servicios a la demarcación de carreteras de la Comunidad Valenciana ganen menos que los de la de Cantabria.

Usted está proponiendo que los titulados superiores de las autoridades portuarias, los ingenieros que se dedican al control del tráfico portuario, a las obras portuarias, etcétera, etcétera…, no el presidente de la autoridad portuaria, que, por otro lado, también, ¿por qué el presidente de la Autoridad Portuaria de Valencia tiene que ganar menos que el presidente de la Autoridad Portuaria de Gijón?
No lo sé, pero esto también entra dentro de esta PNL.
Usted está proponiendo que los ingenieros de las autoridades portuarias de la Comunidad Valenciana ganen menos que los de Baleares.

Usted está proponiendo que el director del aeropuerto del Altet gane menos que el director del aeropuerto de León.

Usted está proponiendo que teniente coronel de la Guardia Civil de Castellón -por poner la ciudad que citaban antes- o un mando… un mando intermedio, no el de arriba, un mando intermedio de la Unidad Militar de Emergencias con acuartelamiento en Bétera esté ganando menos que el que tiene el acuartelamiento en Hoyo del Real.

Usted está proponiendo que el jefe superior de policía de la Comunidad Valenciana o que los inspectores jefes de grupo de la Comunidad Valenciana, todos ellos con unas retribuciones superiores a esos 66.
000 euros, estoy convencido porque las retribuciones del personal al servicio de las administraciones públicas más o menos me las conozco por donde andan, usted está proponiendo que ganen menos que los de los mandos de la policía de Canarias.
¿Por qué?
¡Ah!
Porque los valencianos tenemos un debate acerca de las retribuciones de los políticos.

Y se lo hemos explicado, se lo acaba de explicar la señora Oltra.
Se lo hemos explicado nosotros al proponer, al negociar, proponer conjuntamente con ustedes nuestra enmienda.
¿Pero no os dais cuenta de la barbaridad que es esto?
Al margen, señor Rubio, al margen de que como a cada parlamento autonómico se le ocurra aprobar una propuesta de éstas, usted fíjese el lío que lleva el ministro correspondiente al hacer las retribuciones.
Si todos los parlamentos autonómicos referencian el sueldo de sus funcionarios al sueldo del presidente de su comunidad autónoma, ¿qué hace el ministro correspondiente a la hora de fijarse?
¿Se limita a qué?
¿Se limita a todos?
¿Por qué?
Porque eso no es lo que dice su PNL.
Su PNL no dice que si otro parlamento autonómico dice no sé qué, nosotros nos limitaremos… No, su PNL lo que dice es que el sueldo, las retribuciones de los funcionarios del estado en la Comunidad Valenciana estén referenciadas a las retribuciones del presidente de la Generalitat valenciana que nosotros aprobamos, porque las retribuciones del presidente de la Generalitat valenciana las aprobamos nosotros, no se las aprueba él, eh, las aprobamos nosotros.
Ustedes votando en contra, si quieren, nosotros votando a favor, y tararí, tarará.
Pero las aprobamos nosotros.

Eso es lo que están proponiendo.
Y como es una burrada, nosotros se lo dijimos.
¡Oiga, no se dan cuenta de que esto es una barbaridad!
Es una verdadera barbaridad, señor Torres, se ponga como se ponga, es una verdadera barbaridad.
Como funcionan las cosas en España, como dice el Tribunal Constitucional que funcionan, como está en la Constitución, es al revés, es el estado el que marca los máximos retributivos a los funcionarios.
Un funcionario del grupo A de la Generalitat valenciana gana lo mismo, el mismo sueldo, no los complementos, que el funcionario de La Generalitat, de un ayuntamiento o del estado.
¡Es al revés!
Y ustedes han empezado a construir la casa por el tejado, en vez de por los cimientos.
Y así la casa se hunde.
No…

Y además, es que, señor Rubio, yo sé de su formación, ha citado aquí a unos señores italianos que lo que podía haber dicho de ellos ya lo dice Galdós en Miau.
Pero, vamos, ha citado unos señores italianos que está muy bien, ¿no?
Yo sé de su formación, se lo explicaba.
¡Hombre!
pues igual es que Rafa no se leyó -perdona la confianza-, igual es que no se leyó esa parte del libro.
Pero, vamos, esto está en todos los libros de función pública.
Igual es que se saltó el tema que decía esto.
Se lo explicamos, y que no.
¿Pero, cómo es posible?
¿Pero, cómo es posible que ustedes quieran descapitalizar de esta manera, descapitalizar en capital humano, eh, a la Comunidad Valenciana?
¿Usted se imagina lo que ocurriría en la Agencia Tributaria o lo que ocurriría en la Seguridad Social con la parte, la parte que de verdad lucha contra el fraude, la parte que es la que es la que firma las actas por disposición legal, porque las actas no las firman otros, los inspectores son los que firman las actas?
¿Usted sabe lo que ocurriría si se aprobara esto y de verdad resultara que el gobierno se vuelve loco y nos hace caso?
Que al día siguiente todos los inspectores de la Comunidad Valenciana piden el traslado.
¿Usted no quería luchar contra el fraude?
¿Y cómo van a luchar contra el fraude?
¿Con esto?
¿Con esta PNL que han presentado ustedes tienen que luchar contra el fraude?
¿Con esta PNL que ustedes han presentado se creen que contribuyen a mejorar el capital humano, la eficacia en la administración, el rigor en el servicio de los ciudadanos?
Es una barbaridad, barbaridad, pero de las grandes.

Y se lo hemos hecho ver.
Lo que yo no entiendo es como no han entrado a negociar una cuestión como la que proponemos nosotros.
Y lo que proponemos nosotros es lo que proponen ustedes solo que referido al ámbito que nos tenemos que referir, a los cargos de los políticos, a nuestras retribuciones, a las de las personas que somos designadas por éstas.
No a los funcionarios.
Nosotros no tenemos que hacer de esto una profesión vital.
Un funcionario sí que la ha hecho, es su profesión.
Y se lo hemos dicho, se lo hemos aseverado y no nos han hecho ni caso.

Y la verdad, señor Rubio, no entiendo cómo les han hecho caso.
Ya le he dicho, la señora Oltra dice más o menos lo mismo que yo.
(Remors)

Entonces, por favor, explíqueme… Sí, con relación a los funcionarios, exactamente lo mismo que yo.
Por favor, explíqueme por qué no quieren sacar a los funcionarios de esta proposición no de ley y, particularmente, a los funcionarios de la administración general del estado, porque yo, desde luego, no lo he entendido.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el president, senyor Juan Gabriel Cotino Ferrer)

El senyor president:

Muchas gracias.

Señor Rubio.

El senyor Rubio Martínez:

Sí, señor presidente.

Mire, señor Marí, yo también, con todo el cariño del mundo, creía que usted hoy iba a venir con las cosas más preparadas, pero parece que está defendiendo más lo suyo que el interés general.
Yo puedo entenderlo eso, que usted defienda más lo suyo que el interés general.
Pero no quiera que comulguemos con ruedas de molino.

El sueldo del presidente de La Generalitat es el que es, con sus pluses y tal, y todo el tema este.
Ya tuvo un antecedente el señor Fabra, cuando fue alcalde de Castellón lo primero que dijo fue: «Nadie del ayuntamiento de Castellón cobrará más que yo.
» ¿Qué hizo?
Se lo subió.
¡Se lo subió!

Con lo cual, aquí no estamos hablando del quantum.
Si esto es todo lo que le preocupa, busque usted al funcionario que más cobre en la Comunidad Valenciana y póngale el sueldo del presidente, lo equipara.
Si usted considera que el funcionario que más cobra de la Comunidad Valenciana, no lo sé, si será el presidente de la Autoridad Portuaria, no lo sé si es éste, pues usted va y le pone ese sueldo y ya lo hemos solucionado.
Fíjese que sencillo es cuando las cosas se quieren hacer así.

Mire, usted quiere desvirtuar nuestra propuesta.
Y ustedes, o están de acuerdo o no están de acuerdo, pero no nos líe.
Ustedes nos han presentado una enmienda que lo único que dice es que las Cortes, que de ella no ha hablado nada, se ha limitado nueve minutos y medio a zumbarnos, a hablar de lo que usted ha considerado, pero no de su enmienda, que dice «que Las Cortes instan al Consell a que en los presupuestos de La Generalitat no contemple ninguna retribución fija y periódica a cargos públicos, institucionales, asesores, en fin, pam, pam, pam, que sea superior al presidente del Consell.

Claro, ustedes dejan con esta propuesta abierta la posibilidad, que no que sea fija, pero que entre por un concepto como la productividad, sobre todo para los altos cargos, que algunos lo cobraban, del sector público.
Eso es lo que usted pretende.

Señor Marí, con todo el cariño del mundo, pero si el 13 de abril, 13 de abril, en sesión del Consell, aprobó, aprobó el 13 de abril, y decía el señor Ciscar en la rueda de prensa: «Por fin nadie del sector público empresarial va a cobrar más que el president de La Generalitat.
» (Aplaudiments) ¡El 13 de abril!
Y usted nos trae ahora una cosa para abrir, para cambiar lo que el Consell aprobó.
Y es meter de rondón el tema de la productividad en la cuestión.

Mire, esto que usted nos trae es viejo, a veces tan viejo como los planteamientos que usted hace.
Y esto ya está aprobado.
¿Para qué nos trae esto?
¿Y qué quiere?
¿Que nos va a enfrentar hoy aquí a nosotros con los funcionarios?
¡No, hombre, no!
¡Pero si los funcionarios de quienes están hartos son de ustedes!
Vaya usted a los médicos y dígale cuánto cobran, a ver cuántos médicos del sistema público, que no sean cargos directivos, conoce usted que cobren más de 70.
000 euros.
A ver cuántos profesores conoce usted que cobren más de 60.
000.
A ver cuántos funcionarios de la Generalitat valenciana conoce usted que cobren más de 70.
000.
¿Cuántos funcionarios de la Generalitat valenciana?
Teóricamente ninguno, teóricamente ninguno.
Dígalo.
Pues entonces suba aquí y dígalo.
O diga usted cuántos funcionarios de la administración central que trabajan en la Comunidad Valenciana cobran más de los 72.
000 euros.
Diga cuántos.
¿Unos cuantos habrá?
Pues dígalo y se defenderán.
Pues ya está.
Pero no venga con estos temas.

Si eso es lo que a usted le preocupa, mire, por la ecuación de mejor salario, buen gobierno, el señor Fabra debería subirse el sueldo.
El problema es que el señor Fabra ni con la ecuación mejor salario va a hacer buen gobierno.
Ese es el problema que ustedes tienen.
(Aplaudiments) El señor Fabra es la equis de la ecuación, y no cuadra hagamos lo que hagamos.

Esa es la cuestión.
Usted quiere aquí plantear que el Partido Socialista, el Grupo Socialista, se enfrenta a los funcionarios.
¡Hombre!
Nada más alejado de la realidad.
Pero si quien ha estado -iba a decir una barbaridad-, quien ha estado fastidiando a los funcionarios, por utilizar un término así un poco pijo, fastidiando a los funcionarios, han sido todos ustedes, todos ustedes, que les han bajado los sexenios, que les han bajado la carrera profesional, que les han congelado el salario y que la última historia que ha hecho ha sido quitarles la paga de navidad.
Eso sí, y han hecho ustedes un decreto para que la paga de Navidad no le afecte la reducción al señor Fabra, que no está hoy aquí, pero me hubiera gustado preguntarle aquellas declaraciones del mes de septiembre cuando el señor Fabra dijo solemne, como le gusta ponerse a veces así, solemne, que me recuerda el vendedor de unos grandes almacenes, (veus) solemne, qué quiere usted.
«Me voy a bajar exactamente lo mismo que a los funcionarios la paga de navidad».
Lo dijo solemnemente.
Eso suponía un 7%.
El apaño que le han hecho es que sólo se va a bajar el 1,5%.

¿Eso es lo que usted está diciéndonos aquí?
¿Y quiere enfrentar a los socialistas con el colectivo de funcionarios?
¡No, hombre!
¡Por favor!
Que ahí no vamos a entrar.
Ahí ya no nos va a pillar usted.
Y ahora suba y dígame lo que considere oportuno.
Hable de esto, hable de lo otro, hable de lo que usted quiera.

La única cuestión que estamos planteando es que nadie cobre más que el presidente.
Si usted está de acuerdo con que haya gente que cobre más que el president.
Porque no hablamos de quantum, insisto, no hablemos del quantum del president, sino del hecho.
Ahora, usted está en otras cosas.
Suba aquí y diga en lo que está.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor Rubio.

Señor Marí.

El senyor Marí Olano:

Señor Rubio, puede usted ponerle lazos, o pintarlo de colores o ponerle luces, pero la metedura de pata es fundamental, es monumental, es monumental.

Yo no quiero enfrentarme a nadie.
Oiga, si es usted solo el que se enfrenta.
Usted quiere… ¿Cuántos funcionarios hay que cobren más que el sueldo del presidente de La Generalitat de la Comunidad Valenciana?
El 80% de la plantilla de inspectores de Hacienda.
El 50% aproximadamente de la plantilla de inspectores de Trabajo.
Los ingenieros que como mínimo tienen diez años de antigüedad por los puestos de ocupan, todos ellos de nivel 28 para arriba, todos los ingenieros.
Todos los empleados sujetos a la administración militar que tengan un empleo aproximadamente de teniente coronel para arriba, en algunos casos los comandantes también.
(Remors) Sí, sí, sí, sí.
¡Pero claro que sí!
¿Pero ustedes qué se creen, eh?
¿Es que ustedes qué se creen que es su propuesta?
66.
000 euros al año es más o menos lo que está cobrando esta gente.
¡Claro que sí!
Cualquier…

Mire, yo le pongo mi ejemplo.
Abogado del estado, nivel 28.
Abogado del estado, nivel 28, aproximadamente 72.
000 euros al año.
72.
000 sí, 72.
000.
¿Pasa algo?
El sueldo a que aspira su hija, por cierto.
(Rialles) Sí, el sueldo al que aspira su hija que está preparando -oye, por cierto, muy bien, lo está haciendo fenomenal-, oposiciones a abogacía del estado.
¡Esa es la retribución que estamos cobrando!
¡Esa es la retribución que ustedes quieren quitar!
Lo pinte como lo pinte.
Y si no querían por qué no ha querido cambiar la proposición no de ley.
(Remors)

Mire, señor Rubio, usted diga lo que quiera.
Esto no es una demostración más de la empanada monumental que llevan ustedes.
Ustedes llevan una empanada absolutamente con todo, entre el federalismo cooperativo, el federalismo asimétrico, el centralismo no sé y el autonomismo no sé cuántos, que tienen ustedes seguidores en su bancada de todo, llevan una empanada espectacular.
No tienen una puñetera idea propia.
Aquí han hecho seguidismo, ya lo he dicho antes, de su jefe de filas, pero además lo han hecho mal.

Así no se va a ningún lado.
Así el socialismo no va a ningún lado.
Así el socialismo a lo único que puede esperar es a tener poder en un gobierno tripartito de coalición, en el cual en realidad los poderes los tendrán otros, no ustedes, porque ese gobierno hará, no su política, sino la política de la parte minoritaria, porque ustedes estarán, ustedes estarán, se lo digo ya desde aquí, (aplaudiments) estarán agarrados por las ideas, porque no tienen ideas propias, porque han absorbido las ideas de otro, porque ustedes eran un partido central para la Comunidad Valenciana, igual que central para España, y se han ido por los cerros de Úbeda, se han desviado, no saben lo que piensan en un sitio y en otro, no sabe lo que piensan entre sus grupos, dentro de la cámara y aquí.
(Remors) Solo así se explican este tipo de proposiciones no de ley, que es una empanada tremenda, como la empanada que llevan todos ustedes.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

En representació del Grup d'Esquerra Unida, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyories, vaig a començar parafrasejant la meua companya Marina Albiol.
«Quasi 700.
000 aturats i aturades al País Valencià, el 25% de la població en risc d'exclusió social, 10.
000 famílies expulsades de sa casa perquè no poden pagar la hipoteca.
.
.

El senyor president:

Señor Blanco, disculpe, que parece que ha habido un error en darle a usted la palabra.
(Remors)

Pide la réplica el señor Rubio y esta presidencia no lo había tenido en cuenta.
Disculpe.

Si la ha pedido, yo no lo he visto.

El senyor Rubio Martínez:

Gracias, señor presidente.

Mire, señor Marí, yo le tengo a usted aprecio, que es usted un magnífico funcionario, que hizo unas durísimas oposiciones y está en un cuerpo de élite, yo esperaba de usted un poco más.
¡Un poco más!
Un poco más de seriedad y no de intentar buscar una cuestión absurda haciendo referencias a no sé qué.
No tiene ningún sentido eso, señor Marí.

Usted lo que tenía que decir, no sé si está de acuerdo o no con el planteamiento que nosotros hemos hecho, con un planteamiento donde ponemos a la cúspide al president.
No estamos hablando, insisto, del sou del president, que se lo voy a recordar, son 67.
500 euros más el 15% por un plus de un piso que no disfruta en Valencia, dado que no vive en Valencia, pero que lo cobra, pero que lo cobra, eh.
(Aplaudiments) No vive en Valencia, pero cobra, no renuncia a eso.
Y estamos hablando entonces de 77.
000 euros.
Y ya no es la cuestión de 77.
000 euros, porque a lo mejor el president de La Generalitat debería de cobrar mucho más.
Sin duda, es de los presidentes de comunidades autónomas que menos cobran.
No.
Estoy convencido de que dentro de la media española debe ser de los que menos cobra.

Pero usted, en vez de entrar en la propuesta nuestra, se ha limitado a decirnos lo que cobran los coroneles, los tenientes generales y tal.
Yo, mire, tengo algún familiar militar que cuando le diga lo que cobra, según el diputado Marí, va a alucinar.
Y le puedo decir que es de más alto rango de lo que usted ha dicho.
Alucinará en colores, señor Marí.

Por tanto, usted viene aquí, nos cuenta la película que nos cuenta, pero no entra en el fondo del asunto.
El fondo del asunto es el que hemos planteado.
¿Ustedes están por esa labor o no?
No están por esa labor, nunca han estado por esa labor.
Nunca se han creído lo que han dicho, nunca se lo han creído.
Han estado aquí engañando a la cámara de una manera sistemática.
Ustedes cuando planteaban esto no se lo creían.
Lo único que han hecho de verdad ha sido, a todos los funcionarios en general, a los funcionarios de la Generalitat valenciana, en particular, atornillarlos.

Nosotros hemos planteado una cuestión de lógica.
¿Cree usted que es lógico que una alcaldesa cobre más de 100.
000 euros?
¿Usted cree que es normal que una alcaldesa que maneja un presupuesto de 700 millones cobre mucho más que el presidente, que maneja un presupuesto de casi 15.
000 millones de euros?
¿Usted la considera?
Y luego resulta que no pueden pagar ni a los proveedores.
¿No considera usted, señor Marí, que sería mucho más razonable homogeneizar?
¡Si su partido en Madrid va por esa línea, su partido en el gobierno central va por esa línea!
¿No sería eso mucho más normal?

Pero ustedes no lo plantean así.
Ustedes se escudan con el tema de que algunos funcionarios, una minoría de funcionarios, a los que yo respeto mucho, porque han hecho mucho trabajo para conseguir esa plaza por oposición, cobran un poco más.
Si no estamos cuestionando que lo cobren o lo dejen de cobrar, estamos planteando una nueva arquitectura, discutible de entrada.
Aquí lo que se está planteando es instar, y se puede decir y se puede hacer de muchas maneras.

Pero usted no ha querido entrar en esa historia.
Usted ha querido despejar esto a córner, utilizando aquello de «bombeja Agustinet, que algo quedará», y nos ha mezclado aquí el medio, el no sé qué, el no sé cuántos y tal.
Mire usted, no se preocupe, nosotros somos un partido de gobierno, un partido que gobernará esta comunidad, señor Marí, antes de lo que usted se cree gobernará.
Ya el señor Ciscar ayer iba reconociendo esa historia.
Gobernaremos esta comunidad, señor Marí, y cambiaremos aquellas cuestiones que haya que cambiar y no habrá ningún problema.

Pero hasta que eso llegue, cosa que sucederá cuando decidan ustedes convocar las elecciones -no sé cuándo será, porque como ahora la guerra interna que llevan en su grupo, de filtraciones, de que yo pago, tú pagas, aquel cobra, eso no lo dice-.
.
.
Por cierto, que yo no sé, (veus) yo no sé, señor Marí, si usted también recibía un suplemento.
No lo sé, no lo sé.
¿Lo recibe de su grupo parlamentario?
Magnífico.
Pues eso es lo que realmente, eso, señor Marí, es lo que desprestigia a la clase política.
(Aplaudiments) Eso, señor Marí.
Porque si usted lo recibe, ¡hombre!
, díganlo, que no nos tengamos que enterar por el Tribunal de Cuentas, o que no nos tengamos que enterar por investigaciones periodísticas o porque a lo mejor alguien de ustedes se ha cabreado y ha dicho: «Café para todos en este momento.
»

Eso, señor Marí, es lo que ustedes quieren ocultar y no decírselo a los ciudadanos.
Nosotros sí que podemos decir: nos pagan esto -está publicado en el boletín, aquí está, una encima de otra.
A ustedes no lo sabemos.
Una cosa es lo que cobran, otra lo que reciben.
Eso sí que es un problema.
Y ustedes se lo tenían que hacer ver, ustedes sí que se tendrían que hacer ver eso.

Señor síndic, tiene usted ahí una faena importante, tiene que ver eso, tienen que reflexionar para que los ciudadanos recobren la confianza en los políticos.
Por lo menos, ya que no solucionan sus problemas y son incapaces de orientar o ver una solución, (veus) por los menos aclárenles lo que en este momento están haciendo.

Muchas gracias, señor presidente.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Pidiéndole las disculpas de nuevo, el señor Blanco tiene el uso de la palabra.

El senyor Blanco Giner:

Del valencià i del català i dels sous dels polítics, d'això van les dos proposicions no de llei que hui ens presenten els partits majoritaris, del Partit Popular i del Partit Socialista.
Amb eixos 700.
000 aturats, eixes famílies desnonades, eixes taxes de pobresa, estos són els temes dels que estem obligats a parlar.
I no tenim problema, eh?
, ni de parlar del català ni de parlar del sous dels polítics.
Fins i tot parlarem tirant d'hemeroteca.

En primer lloc, per a anunciar el vot a favor de la proposició no de llei que presenta el Partit Socialista, amb totes les cauteles respecte a la seua plasmació.
I de fet, recomanaríem que el senyor Rubio considerara acceptar part de l'esmena que presenta el Grup Compromís, perquè entenem que està molt ben fonamentada en el sentit que la negociació col·lectiva és ineludible.

En tot cas, anem a votar a favor perquè és una proposta nostra.
Perquè reclamem l'autoria intel·lectual, perquè des de l'any 2010, des de febrer de 2010, Cayo Lara (veus) ve demanant que se limiten els sous dels càrrecs públics i que ningú cobre més que el president del govern.
Tinc diversos retalls de premsa.

Este, per exemple, de 14 de març de 2011, justament del dia d'abans que es votara al Congrés dels Diputats la proposta.
Era la cinquena proposta que presentava Izquierda Unida, que també, entre altres coses, demanava que els càrrecs públics tingueren únicament una font d'ingressos perquè no es donaren casos com els de la secretària general del Partit Popular i presidenta en Castella-la Manxa, María Dolores de Cospedal, o els expresidents del govern Felipe González i José María Aznar, que cobren de l'estat un sou i després altres minutes per activitats privades.

Per cert, eixa proposta va ser votada en contra pel Partit Popular i pel Partit Socialista, que és un partit, com ha dit Rubio, de govern.
I quan governen, resulta que no fan el mateix que quan fan oposició.

Per tant, benvinguts a esta iniciativa, benvinguts a esta proposta, que jo crec que s'ha de depurar en la seua plasmació, però com és una proposició no de llei, és a dir, no un text legislatiu, nosaltres recolzem.

També vull recordar que va ser la nostra síndica i coordinadora, Marga Sanz, la que li la va proposar al senyor Alberto Fabra, que després se va agarrar a ella com un clau ardent, perquè a falta de respostes davant la crisi, a falta de polítiques econòmiques i fiscals, el que ha fet és simplement voler tapar-ho tot amb un debat que és absolutament secundari, absolutament secundari i que fins i tot encara no s'ha complit.
O no cobra més Marisa Gracia, directora general de Ferrocarrils de la Generalitat, autora de la infàmia més gran que hem viscut en esta democràcia, que el president de La Generalitat?
Sí, cobra més encara.

I també volem dir una altra cosa.
Una cosa són els sous oficials i una altra els sous reals.
I això ho sabem tots i totes.
Jo no cobre el que diu la meua nòmina, igual que estos senyors no cobren el que diu la seua nòmina.
N'hi han diversos models.
Està el model d'Esquerra Unida, el model de la limitació salarial, el model que marquen els nostres estatuts.
Nosaltres no podem cobrar més de tres vegades el salari mínim interprofessional, i excepcionalment, aquells que demostrem uns salaris previs a la política certificats, fins a quatre vegades el salari mínim interprofessional.
No podem cobrar mai més que el que cobra un docent, perquè entenem que l'austeritat i el fet de tindre condicions de vida equivalents a la resta dels treballadors i treballadores qualificats, són una condició per a poder representar-los.

Perquè si un viu com a milionari, si un viu com a ric, després legisla i actua com a ric.
I és que el passa en altre dels models, el model del Partit Popular, el model dels sobresous, el model de derivar els recursos dels grups parlamentaris -que, per cert, s'han alterat, amb consens entre el Partit Popular i el Partit Socialista- en benefici propi i en detriment dels grups minoritaris, que, per cert, hem de fer exactament la mateixa tasca amb menys diputats.
Ací cada vegada que hi ha un punt en un debat en una comissió o en un ple, un projecte de llei, una proposició o un debat, ens criden als quatre grups a parlar al mateix temps, a fer les mateixes propostes.

I ja és de veres que nosaltres hem de repartir-nos el treball entre 5 - i amb 55 o 33 és molt més fàcil-, que damunt ens han perjudicat en els nostres recursos per a després ficar-se'ls en la butxaca, per a tindre sobresous.
Això sí, després això se compensa amb altre tipus de fonts.
I vaig a tirar també d'hemeroteca.
«El juez extiende la investigación de Gürtel al Grupo Parlamentario del PP.
Maluenda indica al juez que Serra y Costa pagaron a Gürtel a través del PP de Les Corts.
»

És a dir, ens lleven recursos per a fer activitat política als grups minoritaris, als que estem fent l'oposició forta i combativa contra el Partit Popular, s'ho repartixen entre ells i després resulta que se'ls fiquen a la butxaca perquè tenen altres fonts de finançament.

Sí que dic una cosa: en això no ens van a aturar, no ens van a callar, no anem a parar de combatre la seua política, que és absolutament nefasta per al País Valencià.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Acabat el debat, anem a passar a la votació.
(Veus) Sí.
¿Para réplica?
(Veus) Si es tan amable de.
.
.

El senyor Rubio Martínez:

Muy brevemente, tres cuestiones.

Al señor Blanco agradecerle el apoyo que va a dar a esta PNL, que, como bien dice usted, es una PNL.
.
.
(Pausa i veus)

El senyor president:

Siga, por favor, y acabamos el tema, que es más sencillo.

El senyor Rubio Martínez:

Muchas gracias.

No se preocupe, señor Maluenda, que es un minuto, ¡hombre!
No se preocupe.
(Veus) Entonces, es la cuestión.

Segunda cuestión, (veus) segunda cuestión.
Es una PNL y que, por tanto, es susceptible de mejora en el supuesto de que hubiese tenido el voto favorable del grupo mayoritario, que no va a ser así.

Segunda cuestión.
Cuando usted dice: « ¡Hombre!
, podrían haber aceptado el tema de la negociación salarial con los sindicatos que plantea Compromís», no figura taxativamente en la propuesta de Compromís, pero, sin duda alguna, estamos absolutamente de acuerdo que eso tendría que ser cualquier cuestión que afectara a funcionarios vía negociación.

Y una última como anotación.
Lo digo yo porque siempre he defendido la gestión del señor Felipe González.
El señor González no cobra un solo euro de ninguna pensión.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Vamos a pasar a la votación del punto debatido Comienza la votación.
36 votos que sí, 53 votos no.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'adopció de mesures en defensa de l'ensenyament públic, com ara l'eliminació total dels barracons, la rectificació de la ràtio d'alumnes, la complementació de la plantilla de professorat o la creació de les places corresponents al professorat especialitzat en anglés, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 35.
122, BOC número 103)

El senyor president:

Cuarto punto del orden del día: «Presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d'urgència, presentada pel Grup Parlamentari Compromís, amb el registre d'entrada número 35.
122, sobre l'adopció de mesures en defensa de l'ensenyament públic.
»

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Anem a defendre en este moment una proposició no de llei en defensa de l'ensenyament públic valencià davant l'inici de curs, que els professionals de l'ensenyament, que els pares, que molts dels.
.
.
, i pràcticament l'alumnat, diu que ha sigut desastrós per les mesures que s'han pres.

Començaré saludant membres de FAPA que estan seguint-ho des de fora de l'hemicicle, també a l'AMPA de l'IES El Saler que està present també ací en este centre, igual que al llarg de la meua intervenció aniré citant altres centres que estan realment en una situació precària gràcies a les retallades, gràcies a la política educativa que porta el govern valencià i que està sotmeten a l'educació pública a una situació en este moment ja indefensable.

És així.
No només ho diem nosaltres.
El títol seria: més inversió, més qualitat i més dignitat per a l'ensenyament públic valencià.
És el mateix que sindicats, associacions d'alumnes, i pares i mares i altres entitats, per exemple, Escola Valenciana, varen defendre el dia que van convocar ja eixes manifestacions, que han sigut seguides massivament en el seu moment per moltíssims, com dia, pares, alumnes, i que s'han anat produint al llarg i ample de tot el País Valencià.

Manifestem, en primer lloc, el nostre rebuig total a una política de retallades, que va simplement a empitjorar allò que és el nivell dels serveis públics i, entre altres, el que estem tractant en este moment, el moment de l'educació.
Perquè això, simplement les retalles, no és una paraula buida.
Eixes retallades han portat a actuacions concretes, actuacions imposant un augment de les ràtios, actuacions imposant la disminució de les plantilles, retallant el que són els serveis complementaris, ampliant l'horari lectiu del professorat.
.
.
Tot això, com he dit altres vegades, són factors negatius en relació al que és els resultats escolars després.
Ací estem parlant moltíssimes vegades del que és allò que és la millora dels resultats escolars, la millora.
.
.
, l'aprofitament escolar, la disminució del fracàs escolar, inclús vam crear una comissió no legislativa, una comissió especial a l'efecte.
¿Estem escoltant, senyories?
, ¿estem escoltant el que ens diuen la gent que està venint, aquells que hem decidit que són tècnics i que val la pena escoltar-los?
Però, escoltar, me referixc.
.
.
, no passivament sinó d'una forma activa, disposats a assumir allò que ens estan explicant «ells» a través dels seus estudis i a través de la seua experiència?
Jo crec que no, perquè el panorama que tenim endavant no és eixe.

Estem prenent actuacions en este moment que estan portant a un empitjorament del sistema educatiu i és per això que nosaltres volem marcar l'atenció i marcar l'atenció en 16 punts que han estat crec que crucials en este moment d'inici de curs.
Demanem ja d'una vegada que es faja un projecte per a acabar amb els barracons escolars.
Hem dit que parlaríem de centres.
Podem citar l'Emili Lluch de Nàquera, per citar-ne alguns, podem citar el Carrasquer de Sueca, podem citar el Benadressa de Castelló.
.
.
¿Quants centres tenim de citar, perquè estan fent els alumnes la seua escolaritat íntegrament dins de barracons?
Bé, doncs, demanem ja no que diguen en el pressupost.
.
.
Estem fent el pressupost i açò són propostes que haurien d'aprovar-se avui, perquè indicarien la direcció que tindria de prendre el que és el pressupost de l'educació en este Consell.
Temporalitzar, i amb noms concrets i quantitats concretes, cada un dels centres que poden fer-se en el present any.

Hem parlat de la ràtio.
Demanem que eixa ràtio se revertixca com a mínim a les circumstàncies anteriors.
No podem, en el segle XXI donar passes enrere en el que és l'educació, no podem posar més alumnes.
.
.
I m'agradaria no tornar a sentir en esta sala, no tornar a sentir, que nosaltres vam anar a escola amb 40 i aixina hem eixit, perquè, senyories, a la millor tindríem de dir això, «aixina hem eixit».
I ja no mire a ningú, a tots nosaltres.

Un sistema educatiu que se pree ha de procurar un (inintel·ligible) .
.
.
el màxim individualitzat i, efectivament, hi hauran activitats que podem fer amb molta gent, però no podem posar centres amb 38 i en Castelló tenim instituts que tenen 38 alumnes en una aula.
No podem.
No podem disminuir la plantilla del professorat en este moment, no podem tardar a proveir els professors.
Deu col·leges de la Marina Baixa estaven denunciant a través del Sindicat de Treballadors de l'Ensenyament.
.
.
, que també està present i, per tant, des d'ací els salude, estan denunciant que després de mes i mig encara no estan amb el professorat complet.

No podem, i no reiteraré el discurs que tinguérem ahir en la comissió d'educació sobre el plurilingüisme, els becaris i els mestres que no estan especialitzats atenent alumnes que tindrien de començar eixe programa plurilingüe, ¿eh?
, i, per tant, allò que vam dir amb tant orgull, la consellera va dir amb tant d'orgull, «ha començat la generació plurilingüe.
.
.
No, ha començat el desastre educatiu en este moment.

Demanem els programes presencials per a la preparació d'este professorat, demanem que se tornen a posar en funcionament totes i cada una de les línies de transport escolar que estaven funcionant a través del curs passat.
I ací tinc de dir, està, per exemple, com dia abans, l'AMPA de l'IES El Saler, que presenta una demanda claríssima, alumnes que fan molts quilòmetres cada dia, una AMPA que està reclamant el dret al transport escolar per a infantil i per a Batxillerat, i al menjador gratuït per a primària i secundària en les pedanies del Palmar, del Perellonet, de Pinedo, de la Punta i el Saler, que estan mobilitzant-se, que el dia 26 tindrà una altra marxa d'alumnes.
Però el pose per exemple perquè estan ací, però són molts més els que estan en este moment mobilitzant-se demanant tindre els seus alumnes, els seus fills, en este cas, en condicions en una escola pública.

Podíem reiterar el debat entre l'escola pública o l'escola privada que hem tingut avui en el primer punt de l'orde del dia, cosa que no farem perquè ja està, però té totalment vigència quan parlem d'este punt.

Anem a parlar dels dotze quilòmetres des del CEIP del Lluís de Santàngel, del Saler, que tenen de fer els alumnes, al qual se retira un transport que tenien i damunt se'ls priva del transport.
.
.
, del que és el menjador escolar.
Per tant, tenim de parlar.
Deixen de part les grans idees que tenen de portar la carmanyola, de portar eixe tupper al menjador, perquè no tenen condicions, i vostés saben que inclús legalment això no ho poden fer, i ho estan fent.
Les AMPA s'estan rebel·lant, el professorat s'està rebel·lant, els directors diuen que no ho volen acceptar, i vostés diuen que aquell que no accepte cobrarà menys.
.
.
(Veus) Això és una contestació.

Estem parlant dels concerts educatius, que estan robant en este moment.
.
.
, els concerts educatius estan robant els diners públics que haurien d'estar en els centres públics, i, per tant, ahí posem dos punts: primera, no fer cap concert més en nivells no obligatoris; i en els nivells obligatoris, allà a on hi haguen places, tampoc hem de fer eixos concerts.
El concert té sentit únicament per a complementar l'oferta educativa quan la pública no és suficient i d'una manera transitòria, no d'una manera permanent per a donar-li diners a l'ensenyament privat, per a anar potenciant l'ensenyament privat.
Perquè abans ja he dit: és important la igualtat i la igualtat s'ha de basar en una educació pública, gratuïta en valencià i per a tot el món, ¡i per a tot el món!
Si no complim això, mai tindrem una societat totalment igualitària.

No podem seguir tampoc concertant centres al marge de la legalitat vigent, aquells centres que estan practicant segregació de sexes.
No podem donar diners públics, i vostés, senyories, estan afavorint que això se produïxca.
I tots eixos diners públics, que estan ahí, no van als centres privats i, per tant, no tenen llibres, no paguen els llibres dels centres privats, els nostres alumnats, ¡no es paguen els llibres!
, les llibreries estan en la situació que vostés els han deixat, en la situació d'impagament, perquè no han cobrat encara moltes d'elles els bo-llibres.
Els pares estan pagant el bo-llibre.
En este moment, l'acumulen.
Nosaltres diem, el programa de llibres a l'escola hauria de ser directament: proveïm de llibres el centre per a que este els done als seus alumnes i controle el seu ús.
Aixina farem que els diners públics estiguen ben utilitzats i.
.
.
Però, senyories, ho reconec, és molt bonico donar-li el taló.
.
.
, això té un nom, això té un nom, i no és, no és, el que vosté ha dit, no és promoció de l'educació pública, no és promoció de les igualtats, això és simplement crear clientelisme.
La promoció de l'educació pública està en dotar els centres de tots els llibres i materials que puguen fer falta.

Demanem el pagament puntual a tots els centres.
¡Pagament puntual!
¡No donen tants diners a la privada, i aixina podran pagar els menjadors escolars!
, que les empreses estan patint també.
I això també són llocs de treball.
I abans dien: «és que el que és la formació és ocupació».
.
.
El pagament és ocupació, i el no pagar és desocupació en este moment.
Tenim (inintel·ligible) .
.
.
, volem pagar, però no només als menjadors, els llibres, el professorat, en les escoles per al seu funcionament, les universitats, de les quals abans parlàvem i que estan patint,.
.
.

El senyor president:

Vaja concloent, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
-acabe de seguida, senyor president- i que estan patint, realment, el retard en el pagament.

Totes estes coses, senyories, és el que han d'aprovar, han d'aprovar que s'acabe d'espoliar el sòl públic per a donar-lo als centres privats, els famosos centres d'iniciativa social.
I, sobretot, i en parlarem, perquè m'estendré més en el pla contra el fracàs escolar, que hem d'afrontar d'una manera molt valenta a partir d'este moment.

Gràcies, president.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

En representació del grup d'Esquerra Unida, té la paraula la il·lustre diputada senyora Marga Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Señor presidente.

Señorías.

Quiero manifestar el apoyo del grupo de Esquerra Unida a esta proposición que presenta el grupo de Compromís, porque entendemos que son medidas indispensables las que aquí se presentan para revertir todas las medidas de recortes que en los últimos tiempos se han venido aplicando en el sistema educativo valenciano y que han llevado a una situación, en estos momentos, realmente alarmante para su supervivencia como sistema de calidad y para cumplir los objetivos que tiene encomendado todos sistema educativo, que es la cohesión social y la igualdad de oportunidades.

Porque se está dando un golpe de muerte a la escuela pública valenciana, a la educación pública.
Se está dando desde este Consell y se está dando amparado por la política del ministerio, del ministro Wert, que está, de una forma suicida, abordando políticas de recortes, que automáticamente se traslada por parte de la conselleria que dirige la señora Catalá al País Valenciano, a nuestro sistema educativo, y, además, introduce en estos momentos una reforma educativa que va a ser tremendamente regresiva para los derechos que hemos alcanzado en la educación, en el sistema educativo, y que instaura e introduce una carrera de obstáculos en un sistema plagado de selectividades que, al fin y a la postre, lo único que van a hacer va a ser expulsar, segregar del sistema, a los alumnos que tengan menores posibilidades de triunfar desde los parámetros, (remors) de las notas y de los resultados de unas pruebas que muchas veces no obedecen a criterios objetivos de aprendizaje, y que se verán en la calle relegados de posibilidades para avanzar en su formación integral como personas y en su integración social y laboral futura en condiciones de calidad y de formación.

Eso es lo que en estos momentos se sitúa en el sistema educativo: recortes.
.
.
Y los recortes que se han puesto en marcha son recortes tremendamente lesivos para abordar un problema de que adolece el sistema educativo valenciano desde hace tiempo, que es el fracaso y el abandono.
¿Y por qué?
Pues, porque los recortes van en la línea de aumentar la ratio en las aulas, de aumentar la carga lectiva al profesorado y, por lo tanto, de empeorar las condiciones de nuestro alumnado en las aulas, que ya está sometido a una baja calidad del aprendizaje y de sus condiciones, y en un paisaje de barracones que heredamos del pasado.

Por lo tanto, la implementación de unas políticas de recorte y de una reforma educativa, que luego vendrá y que tendremos tiempo de discutir, seguramente, en otro marco, es lo que nos hace apoyar esta proposición que presenta el grupo de Compromís, porque plantea retrotraernos a todas las medidas que se han ido aplicando a lo largo de estos últimos tiempos y que han colocado en un callejón sin salida a la escuela pública valenciana.

Por lo tanto, las medidas con las que.
.
.
, en estos momentos nosotros estamos denunciando y combatimos y que muy bien se presenta en esta propuesta, en realidad lo único que hace es.
.
.
, ha sido menos profesorado contratado, más profesorado despedido, más masificación en las aulas y peores condiciones para la educación de nuestros hijos y de nuestras hijas.

Pero, como en el fondo hay todo un desmontaje de la escuela pública por parte del Partido Popular, tanto desde el ministerio como desde la conselleria, poco les importa que se tomen medidas adicionales, obligadas en este caso por la propia insolvencia de la conselleria, y, perdón, de la propia insolvencia de las arcas públicas de la Generalitat valenciana, que no tienen el más mínimo problema en recortar becas de transporte, becas de comedor, becas para libros, ayudas para libros, además de los gravísimos problemas de acceso que se están generando con determinadas medidas en la universidad, una universidad que se aleja cada vez más de esos parámetros de democracia, de acceso de los hijos de trabajadores y trabajadoras a la misma, que tanto nos ha costado conseguir durante años; una universidad que se hace cada vez más de élites; una universidad que expulsa a los hijos de quienes más tienen de sus aulas; y una universidad que cada vez ve más dificultadas las tareas y sus labores investigadoras y docentes.

Y ese es el gran problema del sistema educativo, que en estos momentos las políticas de recortes y las que vienen de reformas para el sistema educativo valenciano y, en general, para el sistema educativo en toda España, es que retrocedemos hacia un modelo educativo de años pasados, conservador, elitista, segregacionista, que lo que hace es convertir un derecho en el privilegio de unos pocos.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la il·lustre diputada senyora Pilar Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidente.

Como no podía ser de otra forma, el Grupo Parlamentario Socialista va a apoyar, va a votar a favor de la proposición no de ley que nos presenta hoy el Grupo Parlamentario Compromís.

Miren, desde hace casi un año estamos sufriendo recorte tras recorte, recortes para los que lo padecen y ajustes para los que nos están recortando.
Ajustes que, desde la Conselleria de Educación, Formación y Empleo, están llevando a cabo en el sistema educativo público de esta comunidad.

El señor Pañella ya ha motivado su proposición no de ley y nos ha explicado los puntos.
Yo no quisiera reincidir en lo mismo.
Solo decir que la educación pública valenciana está pasando por uno de sus peores momentos con este ataque que se está haciendo desde el gobierno, desde el gobierno autonómico y desde el gobierno central.
Desde el gobierno central se agrava cuando el señor Wert da unas normas y la señora Catalá las aplica a pies juntillas.
Hemos sido la comunidad más obediente de todo el estado.
Hemos aplicado decreto ley 1/2012, que en esta cámara ya se pidió que se retirase, donde se regula el salario de dedicación de los profesores y maestros interinos.
Y tanto la señora Catalá como el señor Carbonell dijeron que esto no era recortar, que los ajustes no iban a afectarnos para nada en la calidad del sistema educativo ni a los alumnos, ni a los docentes.

Luego, volvimos a aplicar otra normativa: el Real decreto ley 14/2012, de medidas urgentes de racionalización de gasto público.
Este afectaba al profesorado universitario, a las universidades y al resto del sistema educativo, que ya lo habían tocado previamente.
Lo más significativo de este real decreto, además del incremento que se aplica a las tasas de matrícula de las universidades públicas, incrementos que superan el 20% del coste real en las primeras, es un decreto que afecta a todo el sistema educativo.

Es imposible que todos los grupos de la oposición, que los padres y madres, que los alumnos, que los sindicatos, que la gente de la calle, es imposible que todos nos estemos equivocando y que solo los señores del Partido Popular digan que no hay recortes, que no hay ajustes y que todo está funcionando bien.
No podemos estar todos equivocados menos ellos.

El ataque a la educación pública es ya un ataque frontal.
Un ataque frontal donde no se esconden en ningún momento de justificar lo injustificable.
Que nos digan cómo van a justificar la disminución en becas de libro, la disminución en becas de comedor, los recortes en las líneas de transporte escolar, las pésimas infraestructuras en muchos centros públicos, los barracones que eran temporales y se enquistan, el aumento de la ratio, los recortes de plantillas, las deficiencias en plantillas complementarias, los becarios en precario que han contratado para sustituir a docentes, los recortes en la formación del profesorado y, lo último, la segregación en los centros, entre otras muchas cosas.
¿Esto desde la conselleria no se ve?
¿Esto, los señores del PP, no lo están viendo o es que no lo quieren ver?
(Aplaudiments) Y todavía tienen la desfachatez para decir que no pasa nada, que los padres y madres están contentos y que solo son unos pocos sindicalistas y los grupos de la oposición los que estamos montando el lío.

Yo les animo a que vayan y vean estos centros, a que vean la realidad del día a día que están sufriendo muchos padres y madres.
Y yo creo que esto, además de hacerlo, han de mirar también en sus filas, porque tienen alcaldes, alcaldes del Partido Popular, que también se han puesto es camiseta que ustedes están demonizando.
Yo no sé si se la están poniendo para en su pueblo dar una imagen y que aquí ustedes le voten otra o simplemente para que les voten a ellos en su pueblo.
(Aplaudiments)

¿Porque qué van a hacer con todo esto?
¿Cuándo van a pagar todo lo que adeudan, las becas de comedor, las becas de transporte, los libros a las librerías, las becas del año pasado que les deben a los padres, los gastos de funcionamiento a centros de secundaria y las transferencias a universidades?
Transferencias a universidades que esta mañana votábamos una nueva universidad antes de pagar las que tenemos públicas.
(Aplaudiments)

Pero todo esto, toda esta situación insostenible que tenemos en nuestra educación no pueden decir que no existe y que no afecta a la calidad.
A la calidad le afecta.
Y a la calidad le afecta, porque hay alumnos que ya no tiene libros.
Porque el domingo yo estuve en Corbera y ahí los padres y madres, con todas las inclemencias del tiempo, salieron a la calle y muchos colegios pidiendo un euro solidario, un euro solidario para con ese euro poder comprar los materiales escolares y los libros que ustedes, con el recorte de las becas, les están negando.

Los menús cada año son menos, porque no se pueden pagar.
Las caravanas de estudiantes por las carreteras y por los arcenes para ir al colegio, sobre todo en pedanías de Valencia, son muchas también.
¿Qué es lo que van a hacer?
¿Qué van a hacer?
¿Van a apoyar las propuestas que se les hace desde Compromís en esta proposición no de ley?
Porque con estas propuestas no se avanza, como mínimo vamos a querer que se vuelva a como estábamos hace unos años.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

En representació del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Intervinc en nom del Grup Parlamentari Popular per a fixar posició respecte a la PNL que ha presentat el Grup Parlamentari Compromís.
Jo me l'he llegida amb molt deteniment, a banda que no puc estar d'acord amb moltes de les afirmacions que hi ha en la exposició de motius, jo diria que algunes inclús falsedats.
Senyor Pañella, jo també m'atreviria a dir-li que és una miqueta, ja que es parlava este mati tant del ridícul, una miqueta de ridícul en esta cambra.

Ací hem parlat de treballar, jo crec que tots treballem, uns més, uns altres menys, però tots treballem.
I vosté sap perfectament que esta proposta que vosté ha presentat, no dic que ho haja fet vosté, a la millor ho ha fet algun assessor, però és un còpia i apega exactament de la que va presentar vosté en el debat de l'estat de la comunitat, és exacta.
Per no dir-li mentira, té dos punts més que han afegit al final per a què hi haguera una miqueta de diferència d'una a l'altra.

Sap vosté que tots estos setze punts que vosté presenta ací és impossible, és impossible en una proposta de resolució en cinc minuts que jo li puga contestar a tot.
Però a vosté això li dóna igual, senyor Pañella, a vosté li dóna igual.
Vosté el que vol és pujar ací, pujar ací i el contingut és el de menys.
Vosté vol amollar la soflama política en contra de tot el que fa el Partit Popular, dóna igual educació, que sanitat, que infraestructures, tot el que fa el Partit Popular està mal fet.
És la política, el no per el no.

Vosté amb esta proposta lleva tot el que està fent el Partit Popular, tot.
Vosté, ja li dic, llevaria a la consellera i es posaria vosté de conseller per a fer les seues polítiques educatives.
Però, per desgràcia, per a això primer ha de guanyar unes eleccions i en estos moments la consellera legítima és la senyora Catalá i per tant ha de dur endavant el programa del Partit Popular.

Evidentment, la situació actual jo estic segura, senyor Pañella, que la coneix perfectament.
Som conscients que s'ha de fer més amb molt menys, això ho sabem tots, vosté també senyor Pañella.
Sap vosté que la seua política és completament destructiva, és destructiva.
Ahir en comissió, senyor Pañella, ens va dir que no dormiria de l'afalagat que es sentia.
I jo crec, perquè el conec i sé que se creu molt l'educació, jo crec que a la millor no dorm perquè la consciència no crec que la tinga vosté molt tranquil·la.
Però no per res, senyor Pañella, sinó perquè no està fent el que cal per dur endavant a esta comunitat, no està fent el que cal per a dur endavant esta comunitat.
Està posant entrebancs a tot el que fa el Partit Popular i així no es pot dur endavant una comunitat.

No els agrada que els parlem dels pocs llocs on vostés governen, que de moment encara són pocs i espere que siga per molt de temps.
No els agrada.
Ahir la consellera li va fer una explicació del que vostés estan fent en municipis on vostés governen i en canvi estan criticant-ho quan ho fa la consellera.
I vosté va contestar, que em va deixar sorpresa i bocabadada, va contestar: «No, és que allí la situació de l'ajuntament és una situació molt complicada i hem de fer això perquè…».
Ah!
O siga, la de l'ajuntament que vostés governen i s'han de prendre estes mesures.
La situació actual no és complicada i la consellera no pot prendre les mateixes mesures que prenen vostés on governen.
Home, home, això a mi em pareix que és una miqueta d'incoherència.
Ara, ja ho ha dit el nostre síndic este matí, incoherència, no es pot anar de matí, com el senyor Morera, amb la senyera i de vesprada amb la quadribarrada.
Evidentment, que això és incoherència.
Però, bé, ens tenen acostumats a això, cadascú que faça el que crega convenient que per a això (aplaudiments) estem en una democràcia i tots som lliures.

Després vosté em parla de ràtios.
Les ràtios sap que són molt menys de les que podrien ser en el decret que s'ha aprovat per part del ministeri.
No han pujat pràcticament res.
Ens parla de la pública, privada, els concerts, eixe discurs que ja està tan (inintel·ligible) .
.
.
Mosatros sap perfectament que sí que volem pública-privada, l'hem recolzat des del primer dia, no ens amaguem, no tenim problemes i més en este moment on fa falta, on fa falta.
La situació és la que és, senyor Pañella, i fa falta la pública i la privada.

Parla vosté del transport.
Vosté sap que en transport ací se gasten 60 milions d'euros en transport.
Anem a comparar: en Andalusia només 40 o en el País Basc 1,2.
És la comunitat que més diners gasta en transport.
Que ens podrien donar-nos més?
Home, clar, si hi hagueren situacions econòmiques bones, però no les tenim eixes situacions econòmiques.
La carmanyola són opcions de les famílies.
Estem donant elecció de centre, estem deixant a les famílies que parlen.
A la millor, a la millor, senyor Pañella, i eixe és el problema que vosté té, que estem deixant parlar les famílies i això és el que a la millor a vostés els molesta, perquè estàvem acostumats a controlar molt eixe tema i ara estem deixant parlar les famílies.

Per tant, jo només li diria una cosa.
Hem d'eixir de la crisi i és una cosa de tots i responsabilitat de tots i quan dic «de tots» dic seua també, senyor Pañella.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Mire, senyora Barrieras, començaré pel final.
Li diré una frase amb la qual crec que quedarà molt clar tot.
La senyera no ompli l'olla i en este moment el problema és omplir l'olla i vosté mos vol portat a parlar de senyeres.
No.
Parlarem de l'olla i parlarem de l'educació, parlarem d'economia i parlarem d'educació.
I agarre vosté la senyera que vulga, la meua en este moment, en este discurs, és simplement l'educació pública valenciana.

I jo crec que vosté té un problema.
I és que ací l'oposició avui li hem llegit la lliçó al PP i mai més ben dit pel tema que estem parlant.
Li hem llegit la lliçó, una lliçó que vostés, com mals alumnes, no volen aprendre.
Mire, li he dit… No vaig a entrar ara, però vosté amb tot el que ha dit no ha dit res.
I, li dic el mateix, m'estan afalagant cada vegada que per a contestar han d'anar a buscar coses de fora de meu discurs i fora del tema, senyal que en el tema que parlem no tenen contestació i han d'anar a buscar-ho.
Seguisquen així, senyories, seguisquen així, perquè queda clar de tota la comunitat educativa qui escolta les AMPA, qui escolta els pares, qui escolta l'alumne, qui escolta el professorat i qui no els està escoltant, que únicament és el Partit Popular aquell que no els escolta per a res.

Parlen de la llibertat, parlen de la seua llibertat.
La llibertat és la del carrer, la llibertat és la de totes les persones, la llibertat és eixa igualtat que hem parlat.
Doten l'educació publicació, que és l'única que és capaç de fer créixer la llibertat i la igualtat.
La resta no és llibertat.

Mire, he dit que havia de parlar de dos temes i, per tant, vaig a introduir-los.
El primer és la qualitat.
He acabat abans parlant d'això i és així el que volem.
La qualitat.
I la qualitat no l'anem a aconseguir mentre no fem cas a totes eixes persones que estan venint ací ens estan dient el que per cert ja sabíem, però com costa diners no se vol fer per a la millora de l'educació pública.
I això ha de començar, senyora Barrieras, no amb desqualificacions, no en si vosté en eixe ajuntament.
.
.
Això ha de començar pel consens i la col·laboració.
I el consens i la col·laboració no està en riure les gràcies del Partit Popular, cosa que no anem a fer.

No em desvirtue, l'he feta jo personalment tant la que van discutir l'altre dia, com esta, perquè és el mateix i perquè no ha canviat la situació.
I abans, tant en nom d'Esquerra Unida com en nom del Partit Socialista, ho hem dit molt bé, estem demanant seguir com estàvem.
És que només demanem això.
I vosté mos diu: «més amb menys».
No, no, no ens faran caure en eixa trampa.
No farem més amb menys, perquè és impossible.
Perquè he dit que estan omplint de factors negatius l'educació i, per tant, anem cap arrere, l'educació pública, i anem cap arrere.
No farem més amb menys.
Hem de posar molt més per a fer molt més.

En este moment ens fan falta més beques, fa falta mantindre el transport, fan falta més llibres, els alumnes li ho han dit, estan anant a classe sense llibres i sense material i este curs serà un drama, això ja ho estan dient el professorat.
I vostés estan negant-los els diners a través de les beques i a través del que he dit jo que podien fer ja, posar els llibres en els centres escolars perquè els tingueren.

I els demane una vegada més que s'elabore un pla ben clar, consensuat amb pares, alumnes, professorat, en el qual estiga present l'administració, però no només l'autonòmica sinó que necessitem per a detectar tots els casos de fracàs escolars la col·laboració de l'administració local.
Dins d'ahí podem començar a fer eixe gran pla, no eixe pla de xoc que ni és pla, ni és xoc, perquè no se troba per cap lloc, sinó marcant els objectius temporalitzats i pressupostats sobretot.

Per tant, tornem al tema dels diners.
No farem més amb menys, perquè no es pot fer.
I la segona no, no es fa, i ja li ho explicaré molt bé, per culpa seua, i quan dic «seua» indubtablement no és seua, senyora Barrieras, sinó del Consell i del grup que li dóna en este moment, recolzament.
Perquè tan important com els diners -i és una altra cosa que jo he citat diverses vegades i m'he alegrat de sentir en els tècnics que han vingut a la comissió-, és el clima escolar.
Vostés l'han desfet passant com un retovàtor per damunt del professorat, enganyant els pares, que s'estan adonant i per això estan ací presents, avui.
Estan presents perquè han de sentir de primera mà, no per a manipular sinó per a sentir de primera mà les postures de cadascú.

I vosté, quan me diu que no tenen diners, mire on van els diners.
Quan diu que la situació econòmica és la que és, mire on depositen els diners, i miren la incapacitat que vostés tenen de pujar els impostos per a obtindre més diners, de forma que aquell que més té, més pague.
S'estan negant reiteradament a això.
Quan vosté vullga, mos assentarem vosté i jo, que estic segur també que ens entendrem, i traurem nous ingressos per a millorar l'educació pública valenciana.
Quan vosté vullga, ho farem.
I ara tenim un pressupost per endavant.
Tenim un pressupost per a treballar.
Per tant, immediatament mos sentarem si vosté vol.
I traurem recursos per a millorar, per a posar eixe transport que han llevat, per a millorar les ràtios…

El senyor president:

Vaja concloent, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
per a posar més professorat, que això és factible.
Estem parlant de diners.
Quan regategem els diners, regategem també el resultat.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Senyora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, senyor Pañella, jo, és que.
.
.
a vosté li sap mal quan diu que parle d'altres llocs.
L'única cosa que vullc que entenga, vullc que entenga, és que la situació no és en la Comunitat Valenciana.
La situació és en Andalusia.
.
.
En Andalusia, per exemple, que vostés sap que també tenen alguna cosa a dir, bé, en Andalusia, per exemple, s'han llevat 4.
500 llocs de treball de docents, senyor Pañella, encara que no tinguera vosté res a vore.
És que no estic buscant culpables, és que no vaig a buscar culpables.
Jo, el culpable el tinc clar.
Evidentment, no coincidirem vosté i jo, quasi segur que no.
Però és que em dóna igual.
No vull buscar culpables.
Vull buscar solucions.
I en eixes solucions pense que l'obligació i responsabilitat de l'oposició és estar al costat del govern per a eixir de la crisi a què ens ha portat qui haigga sigut, senyor Pañella, em dóna igual.
(Remors) Sí, qui haigga sigut.
Sí, senyora Oltra, qui haigga sigut.
Perquè jo tinc clar que ha sigut el senyor Zapatero, però no vaig a pretendre que estiguem tots d'acord, però me dóna igual qui haigga sigut.
El que tinc clar és que hem d'arrimar el hombro, com es diu en castellà, per a dur endavant esta Comunitat Valenciana.

Vosté no presenta cap proposta.
Vosté, l'única cosa que ha fet són contrapropostes.
No, a això; no, a allò; no, a allò; no, a allò de més ací; no.
.
.
Mire, vostés, el compromís que tenen, que m'he llegit el diccionari, que posa que compromís és responsabilitat i obligació que es contrau.
.
.
m'agradaria saber quin és el seu compromís, senyor Pañella, i el del seu grup.
Compromís, anar en contra de tot el que diu el Partit Popular.
Compromís en contra del president.
Compromís en contra de la consellera.
Compromís en contra de tota esta bancada.
Perquè, per desgràcia, i dic «per desgràcia», em toca estar sentada ahí al costat, i no ho dic per res, perquè estic fins a més amunt d'ahí, (aplaudiments) senyor Pañella, de sentir els insults continus que van des d'esta bancada, contínuament els insults que vénen d'eixa bancada, senyor Pañella!
No seus, no, no, no seus, no, no seus, però de gent que s'assenta en eixa bancada, que no para, que no para, baix de micròfon, de dir-mos tots els qualificatius despectius que puguen entrar.

Això no és una oposició constructiva, senyor Pañella.
Això no servix per a res.
Per a què es pensa que servix?
Per a guanyar les eleccions, no?
Per això treballa, per a guanyar les eleccions.
Eixe és el seu compromís, guanyar les eleccions, no el bé de la Comunitat Valenciana.
Eixa és la pena, que no busquen el bé de la Comunitat Valenciana.

Mire, jo, els accepte, evidentment, que estem en una democràcia i tot el món és lliure.
Samarretes?
Samarretes.
Populisme?
Populisme.
El que vostés vullguen, el que vostés vullguen.
Això del tripartit, jo no sé si ho aconseguiran, no sé si ho aconseguiran, perquè cada vegada ho veig més malament.
(Remors) A la que mires.
.
.
No, no és cap obsessió, és perquè senc.
.
.
Hui altra vegada ho he llegit en premsa, però és que senc el tripartit i cada vegada que mire les votacions, me veig verd, taronja, roig; verd, roig, taronja.
És que ni per a anar en contra nostra es poden posar d'acord!
Mira que és difícil, eh?
Mira que és difícil, perquè és la seua obsessió.
Doncs, ni per a anar en contra nostra es poden posar d'acord.

Jo crec, senyors del Grup Compromís, i senyores del Grup Compromís, que Compromís vol dir acord que poden prendre dos parts, tal com diu el diccionari, enfrontades i que reduïxen les seues demandes o canvien les seues opinions en un intent d'arribar a acords.

Senyor Pañella, per la Comunitat Valenciana, per l'educació, per eixes famílies que estan patint, que no ho dubte que estan patint.
Jo també estic al costat, jo també em patege la Comunitat Valenciana.
És que ací dóna la impressió que este costat de la bancada no sap quina és la realitat.
Jo crec que els que no saben quina és la realitat són vostés, senyor Pañella.
Que estan passant mals moments moltes famílies, ho sabem perfectament, senyor Pañella, ho sabem perfectament.
Estem fent propostes perquè puga fer-se sostenible el sistema actual.
Necessitem que es faça sostenible.
Quines propostes fa vosté, senyor Pañella?
Quines propostes?
No, a això; no, a allò; no, a no sé què; no, a la universitat.
Quines propostes positives fa vosté?
Tinc ganes de sentir-ho.

Quan vullga, que vosté ha dit, mos assentarem els dos i.
.
.
Diu que si jo portaré diners.
Jo no en tinc de diners, però si en tinguera i fóra per a solucionar la papereta, segur que els posaria, però ens entendrem vosté i jo en portar propostes?
Quines propostes positives?
No a la carmanyola.
Bé, no a la carmanyola, i vosté, què faria, doncs?
Vosté què faria?
No a pujar la ràtio, que no les hem pujat, però, vosté què faria?
No a l'administració que no siga com és, anem a amainar-la, l'administració anem a amainar-la, i quan has d'amainar l'administració, la gent s'ha de quedar al carrer, sí o no, senyor Pañella?
El primer que fem és eixir en premsa o en el Twiter diguent que «pobres los que se van a quedar sin trabajo por culpa del Consell del presidente Alberto Fabra».

Home!
, si hem de fer una administració més sostenible, què hem de fer?
Els pareix a vostés que els agrada, al Partit Popular, fer això?
Veritat que no, senyor Pañella.

Només els demane una cosa: responsabilitat, perquè el Partit Popular sí que de veritat té un compromís, però un compromís amb la societat valenciana.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Anem a passar a la votació del quart punt de l'orde del dia.
Comença la votació.
41 vots, sí; 45 vots, no.

Es suspén la sessió fins a les quatre i mitja de la vesprada.

(Se suspén la sessió a les 14 hores i 26 minuts)

(Es reprén la sessió a les 16 hores i 32 minuts)

El senyor president:

(Inoïble).
.
.
els seus escons.
(Pausa llarga)

Es reprén la sessió.

Preguntes

El senyor president:

Pregunta número 693, formulada por el diputado Eduardo Ovejero del Grupo Parlamentario Popular a la consellera de Educación, Formación y Empleo, sobre la potenciación de la Formación Profesional.

Tiene la palabra el ilustre diputado señor Ovejero.

El senyor Ovejero Adelantado:

Gracias, señor presidente.

Señora consellera.

Sabemos todos los valencianos el prestigio y el reconocimiento social que vuelve a alcanzar la formación profesional como posible solución al desempleo de nuestros jóvenes, siendo esto tan evidente aquí como en el resto de países de Europa.

También creemos que se debería pretender, con la puesta en marcha de nuevos títulos, ajustarse a las necesidades empresariales, avances tecnológicos y a los conocimientos de idiomas como el inglés.

Por lo tanto, tal como debe ser, la formación profesional debe estar ligada a la realidad social y económica de la Comunitat Valenciana, y más ahora necesariamente con la crisis económica que nuestro país está pasando por culpa de la pésima gestión del gobierno socialista estos pasados siete años y, con especial énfasis, los últimos cuatro.

Por lo que desde el Grupo Popular le realizamos la siguiente pregunta: ¿podría decirnos qué aspectos se están potenciando desde su departamento para mejorar la Formación Profesional, así también, si se está en contacto con las empresas y se ha aumentado el número de plazas ofertadas?

Muchas gracias.
(Se senten unes veus que diuen: «¡Muy bien!
») (Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor diputado.

Señora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Moltíssimes gràcies, president.

Senyor Ovejero i al Grup Popular, gràcies per esta pregunta perquè és molt important que la ciutadania valenciana conega quina és l'aposta real del govern valencià per la Formació Professional.

Els diré que va començar este curs i va ser el curs de la major oferta de Formació Professional reglada de la història de la Comunitat Valenciana.
Més de cent mil places finançades exclusivament amb fons públics, un increment d'un 19,4%, és a dir, 16.
288 places noves.
D'estes 100.
138 places oferides, un total de 87.
186 corresponen a centres públics, amb un increment de 15.
351 noves places, i, 12.
952, són de centres concertats amb 937 places més.
La distribució de l'oferta per província, doncs un increment d'un 21% de la província de València; a Castelló, un 15%; i, a Alacant, també, un increment del 21% de places de Formació Professional.

Tenim una oferta de titulacions de 140 d'un total de 159 que n'hi ha en el catàleg nacional de Formació Professional, és a dir, que a la Comunitat Valenciana es dóna el 88% del catàleg nacional de titulacions de Formació Professional; 26 nous currículums de títols de Formació Professional, LOE -este curs-: huit de grau mitja; i, díhuit, de grau superior.
Estem finalitzant, també, els treballs del mapa de titulacions per poder atendre la demanda en funció de criteris territorials i atendre-la d'igual forma a tota la Comunitat Valenciana.

Però, vosté ha fet una pregunta molt interessant, perquè l'aposta a la Comunitat Valenciana és connectar la Formació Professional amb el món del teixit empresarial i al món de l'empresa.
La Formació Professional és la millor eina d'inserció en el mercat laboral, i en la posada en marxa del nou sistema de Formació Professional dual anem a aconseguir-ho.
Ja tenim experiències, tenim una experiència al centre integrat públic de Formació Professional de Benicarló on els estudiants tenien un contracte fix, discontinu, i treballaven durant els períodes vacacionals alternant la seua formació acadèmica amb la seua formació dins de l'àmbit de l'empresa.

Enguany, n'hi ha molts més projectes de Formació Professional dual.
I m'alegra dir-los que deu nou centres tindran eixa oferta de Formació Professional dual i els alumnes combinaran la seua formació acadèmica també amb pràctiques formatives remunerades en règim de beques.

El contacte amb les empreses valencianes és total per a poder posar endavant este programa de Formació Professional dual.
En el curs passat vam participar 12.
000 empreses: 4.
000 a Alacant; 1.
500 a Castelló; i, 6.
000, a València, per acollir a prop de 20.
000 alumnes de tota la comunitat que estaven fent Formació Professional i combinaven la seua formació amb les pràctiques.
Es manté el contacte també amb empreses europeus, ja que des de fa quatre anys les empreses europees reben més de dos-cents alumnes valencians durant tres mesos.
Fins a la data ja han participat més de huit-cents alumnes.

En definitiva, la transferència de coneixements en els dos sentits, de l'empresa a l'estudiant, i, de l'estudiant a l'empresa, és l'aposta per forta i l'eina més important que anem a tindre la Comunitat Valenciana pel seu creixement econòmic i per a la creació d'ocupació, vinculant a la millora de la inserció laboral dels alumnes a la millora de la productivitat de l'economia.
Este és un impuls molt clar a un model de Formació Professional en règim d'alternança a l'exercici d'un treball remunerat.

Som la primera comunitat autònoma que va fer la seua aposta per la Formació Professional dual i, sens dubte, anem a ser la primera comunitat autònoma que puga posar endavant este sistema -que, a més, també, s'està desenvolupant a nivell nacional- aconseguint que, realment, el teixit empresarial de la Comunitat Valenciana dispose de les persones millor formades de Formació Professional i que, en definitiva, el nostre alumnat tinga opcions reals i clares per a una futura inserció laboral al món de l'empresa.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

Pregunta número 694, formulada per la diputada Maite Parra del Grup Parlamentari Popular, a la consellera d'Educació, Formació i Ocupació sobre la millora del nivell d'anglés del professorat.

Té la paraula la il·lustre diputada, senyora Parra.

Si és tan amable.
Moltes gràcies.

La senyor Parra Almiñana:

Gràcies.

Senyora consellera, el 3 d'agost s'ha aprovat un decret per part de la Generalitat valenciana que supera el bilingüisme a esta comunitat i impulsa el plurilingüisme a la Comunitat Valenciana.

Vull felicitar-la com a diputada, però també com a mare, perquè la seua conselleria ha sigut capaç d'actuar en conseqüència amb la situació actual.
Ha sigut una consellera responsable, ha fet el que toca, ha fet front a les demandes i a les necessitats actuals.

Vivim moments de canvis, vivim una realitat cada vegada més internacionalitzada, globalitzada, que exigix un domini d'un idioma estranger.
Eixe idioma estranger, que no tan sols s'evidencia necessari, sinó que jo li diria imprescindible, imprescindible per a trobar el que hui fa falta: ¡faena!

Vosté és una consellera que ha destacat per preocupar-se de la formació, perquè sap que la formació és directament proporcional a la faena: quan més formació es té, més opcions n'hi ha d'estar ocupat; quan menys formació, més desocupació.

Encertadament ha apostat vosté pel plurilingüisme a esta comunitat, per un ensenyament als nostres xiquets que vosté ha sigut capaç de dur a terme.

No és un decret -el que vosté ha posat en marxa en el mes d'agost- baladí, li diria que és fonamental.
És una resposta al que es necessita hui per al mercat laboral.
És, no el que vol el Partit Popular i La Generalitat, sinó que és el que volen els pares, el que volen els centres educatius, el que volen els alumnes.
S'ha posat, a més, de forma tranquil·la, pausada i escalonada.

Encertadament, vosté -i la seua conselleria- augmenta l'oferta d'educació en anglés.

Gràcies a este decret, els xiquets de hui, de la Comunitat Valenciana, seran els homes i dones del futur que sabran entendre, parlar i escriure perfectament el valencià, el castellà i, també, l'anglés.

Per tot açò, jo li dic: ¿quina és la previsió de la conselleria perquè els professors puguen millorar el seu nivell d'anglés per a formar-se per a poder formar?

Moltes gràcies, senyora consellera.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Senyora diputada, moltíssimes gràcies per eixa pregunta, per estes reflexions que estem fent en els últims dies sobre el decret de plurilingüisme a la Comunitat Valenciana.

Efectivament, hem aconseguit amb l'esforç de tots -i quan dic «amb l'esforç de tots» dic també amb l'esforç del grup de l'oposició, amb l'esforç de les entitats que han participat de tota la comunitat educativa- el primer decret de plurilingüisme de la Comunitat Valenciana, un decret que suposa una aposta molt clara per l'educació plurilingüe, que naix d'un gran treball per a obtindre el major grau de consens, que ha arreplegat gran part de les aportacions fetes per totes les institucions, i, inclús, el Consell Escolar Valencià, el Consell Jurídic Consultiu, i que, al final, se traduïx en una cosa molta clara: els xiquets ven a doblar el nombre d'hores en anglés que donen actualment a l'escola, traduint-ho en dos mil hores en tota la seua etapa educativa obligatòria, dos mil hores en anglés amb una nova metodologia que va a primar, sobretot, les seues aptituds, el seu coneixement i la seua conversa.
Sabem que hem de reforçar també la formació del professorat per tal de fer front a este repte que, sens dubte, és un repte de tota la comunitat educativa valenciana.

Per eixe motiu, anem a formar cada any a més de tres mil professors de manera semipresencial a les escoles oficials d'idiomes per garantir la viabilitat d'este projecte, projecte que -com vosté ha dit- naix de dos coses molt clares: primera, la voluntat dels pares que el seus fills aprenguen en anglés i isquen de l'escola amb una metodologia, amb un coneixement pràctic de la llengua estrangera; i, segona, amb l'aposta del Consell per la formació del seu professorat i, també, per la formació de tota la seua societat.

S'està treballant en un decret que acreditarà la competència comunicativa en llengua estrangera també, adquirida a través d'institucions, centres i entitats de reconegut prestigi a la nostra comunitat.
Hem d'adoptar, efectivament, mesures complementàries en la formació del nostre professorat.
És un moment de l'aposta clara per la formació del professorat de la Comunitat Valenciana.

Eixe pla de formació continuada -del que li parlava-, d'eixes tres mil places a les escoles oficials d'idiomes, se completarà també amb cursos a distància a través d'una plataforma online que, per primera volta, a les escoles oficials d'idiomes -que hem de recordar que són la nostra xarxa pública de coneixements de llengües estrangeres- va a poder formar a més mestres -eixos cinc mil dels que parlava- amb eixa metodologia online.
Estes són places importantíssimes.
I, també, va a ser una formació que li vaig a concretar el millor que puga.
Els docents que accedisquen al sistema semipresencial hauran de cursar un total de 180 hores al llarg del curs, de les quals 120 seran a distància i, 60, seran presencials.

També he de dir-los que, per facilitar i potenciar la formació dels docents, anem a fer possible que adquirisquen els coneixements oportuns per tal de presentar-se al títol oficial de les escoles oficials d'idiomes o les proves de capacitació en anglés.

El pla d'estudis contempla i combina amb l'aprenentatge de gramàtica, vocabulari, expressió escrita i comprensió, com la pràctica oral en sessions de conversa i interacció amb altres estudiants.

En este sentit, les classes presencials seran íntegrament de conversa i, per això, la conselleria crearà un total de 150 grups que acudiran als aularis a les escoles oficials d'idiomes.
Les lliçons de conversa presencial tindran un màxim de vint alumnes per aula per a facilitar el sistema d'aprenentatge i seran impartides pels propis mestres i docents de les escoles oficials d'idiomes.
A més, els docents també podran practicar la interacció oral a través de la plataforma online a què anteriorment li feia referència.

Este pla d'estudis contempla una avaluació continua dels docents per a comprovar si han assumit els coneixements i, en finalitzar el curs, hauran de realitzar un examen per a obtindre el certificat que acredita la formació.
L'objectiu és clar, és que es troben preparats per a poder presentar-se a l'examen per a obtindre el B2 d'anglés.

Ha tingut molt bona acollida per part del sector docent.
He de dir-li que els primers dies que vàrem obrir l'oferta de formació del professorat vam rebre una reacció aclaparadora del nostre professorat valencià, que té molt clar que vol formar-se i que és necessari que en el món en el qual ens trobem l'aprenentatge en anglés siga una de les prioritats en aquest moment.

I es va reconéixer eixe esforç del professorat, es va reconéixer realitzant.
.
.
als que impartixen classe en anglés, i poden facilitar els seus mèrits en els concursos de trasllat, una cosa que és ben important també per al sector docent.

Es certificaran 120 hores de formació a distància, o 180 d'hores de formació semipresencial, segons corresponga amb el nivell que s'acredite, per mitjà de la realització d'una prova final dissenyada a este efecte.

En definitiva, una aposta molt clara per la formació del nostre professorat, una aposta molt clara per la formació dels nostres xiquets i una aposta molt clara per a una cosa que és importantíssima per a la inserció laboral.

El 80% de les ofertes laborals que hui en dia s'oferixen en el mercat laboral valencià requerixen un nivell importantíssim.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

.
.
.
d'anglés.
Eixe és l'objectiu.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Abans de passar al següent punt, me dirigisc expressament a les senyores i senyors consellers, és que me diuen els servicis tècnics que, per favor, quan tenen la intervenció, encara que parega una falta de respecte als diputats que pregunten, però miren vostés el micròfon perquè si no, no se grava, eh?
i, per tant, és un tema essencialment tècnic.

Pregunta número 776, formulada per la diputada María José García, del Grup Parlamentari Popular, a la consellera d'Educació, Formació i Ocupació sobre el pla d'ocupació.

Té la paraula la il·lustre senyora diputada.

La senyora García Herrero:

Buenas tardes.

Gracias, señor presidente.

Señora consellera.

En la situación actual de crisis económica, el trabajo, la falta de trabajo es el problema fundamental y prioritario para miles de familias y ciudadanos de nuestro país y nuestra comunidad.

El gobierno valenciano, señorías, desde el primer momento, ha estado, está y estará comprometido en la solución de los problemas que afectan a las personas.
Y así, está reorientando las políticas de empleo hacia una mayor estabilidad laboral, poniendo en marcha ayudas para facilitar la creación de empleo a través del impulso a la contratación indefinida, al emprendedurismo y el fomento de la formación para trabajadores y desempleados.

El presidente Fabra, señorías, ha resaltado que toda iniciativa por el empleo debe ser una prioridad en el desempeño de la actividad de las administraciones y que sumando esfuerzos es mucho más fácil obtener buenos resultados.

Porque resolver el problema del paro, señora consellera, señorías, exige muchas y muy distintas medidas, y es necesario el esfuerzo de todos y de todas las administraciones para dirigir las políticas de empleo en una sola dirección y ayudar a todas las personas que quieren trabajar a encontrar un empleo, el presidente de La Generalitat anunció durante el debate de política general la puesta en marcha de un plan de empleo que generará más de 15.
000 puestos de trabajo, con 99 millones de euros, en los próximos tres años.

Un plan en el que Generalitat, diputaciones y ayuntamientos, en palabras del presidente, vamos a trabajar juntos para crear un marco común, un empleo para todos de mayor calidad y estabilidad.

Por eso, señora consellera, el Grupo Parlamentario Popular eleva la siguiente pregunta: ¿cómo va a llevarse a cabo este plan de empleo?
¿Qué consecuencias puede tener para la Comunidad Valenciana?
Y, ¿qué grado de implicación existe por parte del resto de instituciones de La Generalitat?

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora diputada.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Senyora diputada, moltíssimes gràcies.

Efectivament, una de les prioritats del president de La Generalitat és crear ocupació, la major prioritat del govern valencià.
Crear ocupació és una cosa importantíssima per a nosaltres, però pensem que això no se pot fer si no ens posem tots a una, si no intentem sumar esforços.

En l'anterior debat sobre l'estat de l'autonomia, el president de La Generalitat va presentar i va anunciar un pla conjunt, un pla en el qual s'implicaven totes les administracions que estan prop del ciutadà: els ajuntaments, les diputacions i, també, el govern de La Generalitat.

Sumar esforços és el lema.
Anar tots a una és el lema.
Oblidar les nostres diferències del partit al qual estem adscrits i mirar, única i exclusivament, al veí del carrer que ens demana una oportunitat i que demana una solució.
Ser més eficients és la meta de totes les administracions, perquè això és el que ens està demanant el ciutadà del carrer.

Este pla d'ocupació conjunta crearà com a mínim 15.
000 llocs de treball.
Eixe és l'objectiu que ens hem proposat.
Una meta assequible, però superable, perquè pensem que amb la col·laboració de l'empresariat podem superar esta meta.
Pensem que una inversió de 99 milions d'euros és un esforç conjunt important, però és que junts, ne som més, i junts serem capaços de fer front comú per a resoldre el problema de la societat valenciana.

Tenim un nou model de Servef, un nou model de Servef que està apropant els seus servicis d'intermediació laboral al veí del carrer, ajudant també a l'administració local, perquè l'administració local està disposta a ajudar-nos.

Eixos punts Autoservef, que actualment en són 33, però que en els pròxims mesos seran 53, estan ajudant a eliminar traves burocràtiques, a llevar cues, a facilitar a la persona que està aturada qualsevol tràmit amb el Servei Valencià d'Ocupació.

Pensem que el pla.
.
.
, a més, totes les iniciatives que hem posat en marxa, com les que vosté ha fet referència, iniciatives de contractació indefinida, iniciatives també per a facilitar l'emprenedorisme, són iniciatives que han de seguir fent-se i que han de seguir generant oportunitats en esta comunitat.

Però, mire, eixe pla d'ocupació conjunt, eixe pla d'ocupació tan important va a fer una cosa molt, molt, molt ressaltable en esta societat valenciana nostra, i és que, com li dia anteriorment, anirem tots a una.

Este pla consta de dos accions principals.
Un primer programa d'ocupació entre les administracions valencianes, que és on col·laboraran activament els ajuntaments, les diputacions i, també, La Generalitat, en els quals cada administració -totes les administracions- col·laboraran també i aportaran econòmicament per tal que les persones aturades puguen estar inserides en una empresa del municipi de l'ajuntament que està col·laborant i està fent eixe pla conjunt.

Això se fa a través de la incentivació de la contractació, tant indefinida, com temporal, amb ajudes determinades de 450 o 600 euros, durant tres mesos, per a les empreses dels municipis que contracten a persones aturades d'eixe mateix municipi.

Però no hem d'oblidar tampoc la formació.
I és que durant molts anys la formació de persones aturades ha servit també per a reciclar-se professionalment i per a poder trobar un lloc de treball distint al que venien ocupant en un món molt més competitiu.

Per això, La Generalitat, a banda d'eixa iniciativa, aportarà 54 milions d'euros per tal de fer un programa conjunt d'ocupació i de formació, i que estes persones aturades puguen fer les pràctiques formatives de la seua certificació professional, que els donarem en el seu municipi, en el seu ajuntament.

En definitiva, millorar l'ocupabilitat dels nostres desempleats, fer-los capaços d'adquirir coneiximents nous i reciclar-se professionalment; anar tots a una, anar, per fi, tots a una, oblidant les nostres diferències i posant-se en el cap que els ciutadans de la Comunidad Valenciana ens necessiten tots junts per a ser molt més eficients en un moment difícil.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

Pregunta 582, formulada pel diputat senyor Julián López, del Grup Parlamentari Socialista, al conseller d'Hisenda i Administració Pública sobre les pèrdues de recaptació per les bonificacions fiscals.

Té la paraula l'il·lustre diputat senyor López.

El senyor López Milla:

Gracias, señor presidente.

Señor conseller, entre 2007 y 2012, los presupuestos de La Generalitat han reflejado la existencia de más de 8.
600 millones de euros en beneficios fiscales, de los que más de la mitad corresponden al impuesto sobre sucesiones y donaciones.

Señor conseller, ¿ha evaluado el Consell el impacto que han tenido sobre la economía valenciana estas pérdidas de recaudación?

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor López.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Hisenda i Administració Pública:

Gracias, señor presidente.

Señoría.

Responderé, pese a que reiteradamente ha formulado usted varias preguntas escritas similares desde el mes de octubre del pasado año, de las que obtuvo respuesta en tiempo… -estoy hablando con él- y forma por parte de la conselleria de la que soy titular.

Como saben sus señorías, La Generalitat ha establecido en los últimos años un conjunto de beneficios fiscales a favor de los valencianos para la consecución de dos claros objetivos.

En primer lugar, contribuir al impulso general de la actividad económica, compatibilizando el necesario esfuerzo fiscal con el apoyo a los hogares y a las empresas.

Y, de otro lado, constituir un instrumento de apoyo e incentivo a determinados colectivos y ámbitos considerados de especial protección, como las familias con hijos y personas dependientes, los jóvenes, las mujeres que trabajan dentro o fuera del hogar, las empresas familiares y negocios individuales o el acceso a la vivienda.

Y de dichos beneficios, más del 90% corresponden al impuesto de sucesiones y donaciones.
En dicho ámbito, casi el 97,4% de los valencianos que se aplicaron el pasado ejercicio beneficios fiscales en la modalidad de sucesiones tenían bases imponibles de hasta 300.
000 euros y el 2,6% restante, de más de 300.
000 euros.

En el ámbito de dicho impuesto, el incremento de los beneficios fiscales en el período 2007-2011 se ha traducido en una reducción muy moderada de ingresos en dicho período, apenas el 25,36%.
De hecho, la disminución del valor real de los bienes, derivada de la actual crisis económica, especialmente de los bienes inmuebles y de los valores cotizados, se ha visto fuertemente contrarestado por el aumento de la masa de declarantes.

Factor éste último asociado al incentivo que para el cumplimiento espontáneo de los contribuyentes ha supuesto el establecimiento, en primer lugar desde el 2004, pero sobre todo desde el año 2007, de los beneficios fiscales por parentesco, que ha permitido incrementar en un 38,4% el número de autoliquidaciones por este impuesto presentadas por los valencianos en los últimos seis años, pasando de 78.
621 en 2005 a casi 108.
841 en 2011.

Por su parte, en el ámbito del impuesto sobre la renta de las personas físicas, las deducciones autonómicas han supuesto entre el año 2007 y el 2010 -último con datos publicados- un importe de 171,38 millones de euros, es decir, un 1,75% del total de la parte autonómica de la cuota íntegra general del impuesto.

Pero han afectado en su mayor parte a los menos tienen, ya que, por ejemplo, en 2010, casi el 54% de los que disfrutan deducciones de La Generalitat en el IRPF ganaban menos de 21.
000 euros y casi el 83%, menos de 30.
000 euros.

Es decir, señorías, datos como el que les he mencionado demuestran que una adecuada política de beneficios fiscales tiene consecuencias favorables para el conjunto de los ingresos públicos, porque además moderan los efectos de la rebaja impositiva individual para cada uno de los contribuyentes directamente derivados de aquellos beneficios.

Y, como también ha quedado demostrado, los beneficios fiscales para las familias resultan más progresivos al final que las subidas de impuestos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Senyor López.

El senyor López Milla:

Gracias.

Señor conseller, efectivamente, he preguntado reiteradamente a usted y al señor Buch en relación con el impacto sobre la economía de los beneficios fiscales, es decir, para qué han servido en términos de generación de actividad económica, y todavía no he conseguido ninguna respuesta.

Porque, mire, hubo un tiempo, señor conseller, en esta tierra en que se vendía la idea de que la Comunidad Valenciana era algo así como un paraíso fiscal, como la aldea de Astérix y Obélix que resistía a los malvados galos socialistas que, pertrechados con poderosas lanzas tributarias, pretendían vencer la resistencia de un gobierno decidido a estimular el crecimiento económico y la generación de empleo mediante la pócima mágica de los beneficios fiscales.

No sé si usted recuerda aquella época, porque quizás los ecos de los debates que se mantenían en esta cámara no llegaban a aquella sala de máquinas en la que usted se encontraba alimentando de carbón a las calderas.
En cualquier caso, y si no lo recuerda, le sugiero la lectura de los diarios de sesiones.

Allí podrá rememorar lo que su predecesor dijo aquí en 2010, cuando afirmó que los valencianos y las valencianas disfrutaban del más amplio elenco de beneficios fiscales para las economías familiares de todo el estado.

Y los diferentes portavoces del Grupo Parlamentario Popular, en aquellos debates, insistían en que las rebajas de impuestos eran un rasgo distintivo de las políticas fiscales del Partido Popular, y remarcaban una y otra vez la idea de que para recaudar más, lo que había que hacer era bajar los impuestos y no subirlos, es decir, que bajando los impuestos, se recaudaba más.

Similares argumentos se escuchaban hasta hace unos pocos meses, incluso por su parte, señor conseller, desde que el presidente Camps lo sacó de la sala de máquinas y lo colocó en el puente de mando.

Lo que entonces no decían, y aun hoy no dicen, es que de esos beneficios fiscales no se benefician por igual todos los valencianos, porque de la bonificación del impuesto de sucesiones y donaciones se aprovecha más quien recibe una herencia o una donación más cuantiosa, lógicamente, o del establecimiento de tipos homogéneos en el impuesto de transmisiones patrimoniales, que no distinguen en función del importe de la operación, como existen en otras comunidades, se beneficia más quien compra un inmueble más caro o adquiere un bien de lujo, que debería pagar un tipo más alto, en vez de pagar lo mismo que quien compra una pequeña vivienda o un viejo automóvil muy barato.

En esta cámara ya hemos puesto de manifiesto en alguna ocasión que, mientras se está recortando lo más importante, como aumentando las tasas universitarias que producirá en 2012 unos ingresos de 38 millones de euros, o se está despidiendo al personal interino para ahorrar 32 millones de euros en 2012, o se están reduciendo los complementos de formación para el personal docente para ahorrar 12,5 millones de euros en 2012, según dice el plan de reequilibrio en todos los casos; mientras se adoptan todas estas medidas, también en este año, en 2012, se están perdonando más de 70 millones de euros a los 18.
000 valencianos que deberían estar tributando por el impuesto de patrimonio, a razón de 3.
700 euros por contribuyente.
Por contraste, las reducciones autonómicas en el IRPF tan solo representan unos 180 euros por contribuyente.

Juegan ustedes además con esas deducciones de un modo un tanto tramposo, porque nos dicen que van a aumentarla para las familias numerosas en el próximo presupuesto.
Pero no recuerdan que, como consecuencia de las medidas fiscales que aprobaron en enero, porque ahora sí, ahora sí que hay que subir los impuestos para recaudar más, desde el mes de enero más del 60% de las familias numerosas que se beneficiaban de esa deducción la han perdido, según datos, que esos sí me los facilitó la conselleria.

Pero es que además es que estas deducciones tampoco han servido para que tengamos una crisis más suave.
Porque desde que empezó la crisis en esta comunidad, desde el inicio de la crisis se han destruido más puestos de trabajo que en el resto de España.
Y eso es lo que explica que nuestra tasa de paro, que era igual a la media en 2008, hoy sea más elevada que la media.
Haciendo una simple regla de tres se puede comprobar que si no se hubiera destruido más empleo en la Comunidad Valenciana que en el resto de España hoy casi 100.
000 desempleados valencianos tendrían un puesto de trabajo.

Por tanto, las deducciones fiscales no han servido para estimular el crecimiento económico ni para generar más empleo.
Quizá, señor conseller, la realidad es que Astérix y Obélix perecieron ya hace tiempo, bajo las ruinas de la Ciudad de la Luz, y que también hace tiempo que los galos partidarios de las subidas de impuestos ocuparon el palau de La Generalitat.

Nada más.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Señor conseller.

El senyor conseller d'Hisenda i Administració Pública:

Muchas gracias, presidente.

Señorías.

Mire, es cierto, o sea, hubo unos años en España…

El senyor president:

Señor conseller, por favor.

El senyor conseller d'Hisenda i Administració Pública:

…-perdone si no le miro, eh-, hubo unos años en España donde, y me refiero desde el año 1995 hasta prácticamente la mitad de la década de 2000, donde, efectivamente, bajar impuestos suponía que el ensanchamiento entonces de las bases tributarias permitía que la recaudación aumentara, eh.
Esto fue así.

Pero, mire, yo la verdad es que me desoriento, porque yo vine a esta cámara hace un año, o un poquito más, y dije «no vamos a subir los impuestos», y finalmente lo tuvimos que hacer, lo tuvimos que hacer por la difícil situación de crisis que estábamos viviendo en aquellos momentos.
Y lo dije, rectificar hay veces que hay que rectificar, y rectificar es de sabios.

Ahora, lo que yo no entiendo es, cuando bajamos los impuestos está mal, cuando introducimos bonificaciones también está mal, si lo subimos también está mal.
Entonces, claro, a qué jugamos.
Porque al final, claro, yo no sé a Astérix y Obélix lo que les pasaría, pero es que a lo mejor tiene usted que pensar si el que tiene que rectificar ahora es usted su discurso, aun a riesgo de convertirse en aquel bardo tan simpático, pero que nadie quería escucharle lo mal que cantaba.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Pregunta número 659, formulada por la diputada María José Salvador, del Grupo Parlamentario Socialista, a la consellera de Infraestructuras, Territorio y Medio sobre las medidas respecto a los desahucios.

Tiene la palabra la ilustre diputada señora Salvador.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora consellera, en novembre de 2011 el ple del Consell va acordar impulsar un pla extraordinari per al lloguer per a persones que havien patit desnonaments.
Va dir que este pla tenia caràcter urgent, com no podia ser d'una altra manera.
Va dir que tenia una durada d'un any, està a punt d'expirar.
Vosté deu saber que som l'autonomia que es troba al capdavant d'Espanya en nombre de desnonaments, ho vam ser en 2011, vam ser líders, i en 2012, en el segon trimestre de 2012, 8.
613 persones ja desnonades, segons el Consell General del Poder Judicial.

Vosté també ha de saber que la situació és dramàtica per a estes famílies.
Darrere de cada xifra hi ha un drama personal.

Estem preocupats perquè és com si vostés no hagueren fet res, no hagueren fet res, només que anuncien grandiloqüents i papers.
Seria molt greu que volgueren fer vore que hi ha alguna cosa on no hi ha res.

Per tant, li pregunte: quines mesures va a prendre la conselleria per fer front al desnonament a la Comunitat Valenciana?

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Gracias, señor presidente.

Señora Salvador, le voy a informar, no de las medidas que la conselleria va a tomar para hacer frente a los desahucios en la Comunidad Valenciana, sino de las medidas que ya hemos tomado al poner en marcha el Programa extraordinario de alquiler de interés social para facilitar el realojamiento de las familias desahuciadas.

En primer lugar, hemos mantenido reuniones con varios ayuntamientos a fin de aunar los esfuerzos de las distintas administraciones valencianas.

En segundo lugar, hemos elaborado un modelo de convenio de colaboración que se ha preparado al efecto y que ha sido enviado a más de una veintena de ayuntamientos, y se prevé el envío a otra decena de consistorios en breve para su aprobación.

En tercer lugar, hemos dictado la resolución de 16 de julio de 2012, que recoge los requisitos para acceder al programa, crea un registro inicial de demandantes del programa, establece las características que deben reunir los mismos y define el contrato de arrendamiento de interés social.

Y, en tercer lugar, se ha publicado en el Diario Oficial de la Comunidad Valenciana la resolución de 16 de julio de 2012 de excepcionalidad de la adjudicación del cupo de viviendas de promoción pública reservada para familias que ya han perdido su vivienda por ejecución hipotecaria o por otras razones excepcionales.

Las familias a las que va dirigido el programa ya pueden solicitar su inscripción en el programa vía presencial en las oficinas del IVVSA, o vía telemática desde la página web de esta empresa pública o desde el PROP.

Todas las labores de mediación que realiza el IVVSA son gratuitas.

De momento, nada más.
Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.

Señora diputada.

La senyora Salvador Rubert:

Senyora consellera, diu vosté que «ha hecho»?

Senyora consellera, estem parlant d'un tema molt greu.
La pèrdua de la vivenda, que és la major inversió que sol fer una persona i una família de per vida.
Les xifres avalen el drama.
Vosté pot vindre ací, fer una òpera bufa a la qual ens té acostumats cada setmana, quin registre ha triat, senyora consellera, els seus li solen riure les gràcies i vosté se'n va a casa tan contenta.
Però mentrestant la realitat i la vida d'estes persones és molt greu i va per un altre camí, que va de blau obscur a negre.

De moment han anunciat dos vegades el mateix pla.
I aquí estan els acords del ple del Consell.
Dos vegades han anunciat el pla.
Un en novembre de 2011 i l'altre en juny de 2012, i a més totes les notes de premsa que vosté sol enviar per a donar la impressió que està fent alguna cosa quan realment no estan fent res.

Ens diu que posen a disposició les vivendes?
Que una web que estan enviant els convenis als ajuntaments?

Primer parlaven de 2.
000 vivendes, després de 2.
300.
Parlaven de vivendes de l'IVVSA, més vivendes de la red Lloga.
Ara només parlen de l'IVVSA.
De quantes vivendes estem parlant, senyora consellera?
Són les 600 que tenen vostés hui des del parc públic de l'IVVSA i les tenen tancades perquè estan en mal estat?

Vosté diu que envia convenis als ajuntaments per a posar en marxa aquest pla.
Senyora consellera, vosté té un pla, però vosté pretén que els ajuntaments li paguen el pla.
Perquè a qui encomana la rehabilitació d'estes vivendes?
Als ajuntaments, no a la conselleria, i són vivendes de l'IVVSA, li recorde.

Si són 2.
300 ja em semblaven poques, quan hi ha en el segon trimestre de 2012, 8.
300 persones desnonades, si són 600, en el cas hipotètic, hipotètic, li reitere, que es pose en marxa aquest pla, quin impacte va a tindre aquesta actuació?

El pla Alquila Plus és una mesura en precari i totalment pal·liativa, i la situació requerix mesures de caràcter preventiu.
I malgrat tot, a hores d'ara, no pot ser més roín el balanç.
Estem a l'any que expire teòricament el pla, i ací ho va dir vosté ben escrit en un acord del ple del Consell de novembre.
«Doce meses de duración».
I a hores d'ara, senyora consellera, ni una persona desnonada ha entrat en una d'estes vivendes, ni una.

El Grup Socialista li va presentar una proposició no de llei en Les Corts.
Vam demanar que es creara una oficina d'intermediació hipotecària per donar assistència jurídica a estes persones.
Moltes autonomies la tenen: Andalusia, Catalunya.
Molts ajuntaments: el de València, el de Castelló, el de Vinaròs, que precisament esta setmana es feia ressò d'aquesta iniciativa, i vostés van votar que no.

Vosté em diu que ve ací i diu que xafa el carrer, serà per a passejar-se, perquè no ho fa en els termes que ho hauria de fer una consellera (aplaudiments) en un tema tan greu com este.
El seu balanç és pèssim en aquesta matèria.
Fa un any, senyora consellera, que va anunciar a lo grande que tenia un pla, que tenia respostes i que tenia solucions.
Un any després el que té i el que presenta és la vergonyosa marca de no haver fet res.

Diga'm una persona, sols una persona que s'haja acollit a aquest pla, una persona desnonada que haja entrat en una d'estes vivendes, un any després, senyora consellera.
Diga-me'n una.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Gracias, señor presidente.

Señora Salvador, no se ponga nerviosa.

Precisamente, precisamente porque piso la calle, precisamente porque he sido alcaldesa durante cuatro años, por cierto, que a usted no la veía, sólo la veía en las fotos de los grandes actos, pero no en los barrios atendiendo las necesidades de los ciudadanos, precisamente por eso presentamos este plan especial para paliar los efectos de la grave crisis, cuyos principales causantes, o uno de los principales, son ustedes: la izquierda progresista de qualitat i en valencià.
 ¡Esa es la realidad!
(Aplaudiments) ¡Esa es la realidad!
Esa es la realidad.

Mire usted, en noviembre del 2011 presentamos -a ver si distinguimos- un informe al pleno del Consell para adelantarles lo que íbamos a hacer, que es lo que íbamos a hacer.
Y en menos de un año hemos hecho más que ustedes ocho años en el gobierno, y así en el gobierno central nos va.

Le he dicho que hemos enviado los convenios marco que han sido difíciles de coordinar competencialmente, porque le indico, le indico, señora Salvador, que en materia de desahucios la competencia es estatal, y nosotros…, y además, en el tema de los desahucios es un ámbito que entra exclusivamente en el derecho privado.

Nosotros podemos establecer medidas como éstas, como éstas que son convenios marco que se envían a los ayuntamientos y se aprueban.

Y, por cierto, no establece y no dicen del clausulado, en ninguna de sus cláusulas, que la rehabilitación la paguen los ayuntamientos.
Primer error y primera mentira.

En segundo lugar, hay resoluciones donde especifican los requisitos del Plan extraordinario de vivienda y la duración un año, no del plan, sino del contrato del arrendamiento, señora Salvador.
Léaselo bien.
Como la resolución firmada el 17 de julio sobre la excepcionalidad.

Mire usted, tenemos 1.
200 viviendas, 605 vacías, y 600, algo más de 600 cuya titularidad tenemos que recobrar bien por impagos o bien porque en litigio y las pondremos a disposición.

Mire usted, hemos recuperado 26 viviendas en Paterna y 5 viviendas en Castellón que se pondrán, junto a las del parque público de la Generalitat valenciana, a disposición de todas estas personas.

Segundo error.
No somos la comunidad que más lanzamientos tiene.
¿Sabe usted cuál es?
La que gobiernan ustedes desde hace treinta años, la de Andalucía.

Y, por último, y por último, señora Salvador, ¿qué es más progresista y social?
¿Conceder indultos a banqueros o crear un Real decreto ley del 9 de marzo de 2012 (remors) de medidas urgentes para deudores hipotecarios sin recursos?
Pues yo creo que lo segundo.
¿Sabe quién adoptó lo segundo?
Un gobierno de derechas, del Partido Popular nada más tomar posesión en Madrid.
(Aplaudiments) ¿Sabe usted quien indultó a banqueros?
El Partido Socialista, la izquierda progresista.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.

Pregunta número 620, formulada pel diputat senyor Jordi Serra, del Grup Parlamentari Socialista, a la consellera d'Educació, Formació i Ocupació, sobre el deute en els centres especials d'educació.

Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora consellera, quan ha previst el Servef pagar el deute que manté amb els centres especials d'educació?

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Gràcies, senyor president.

Senyor Serra, en primer lloc, és innegable la importància de la labor que realitzen els centres especials d'ocupació.
És innegable la integració sociolaboral del col·lectiu de discapacitats, que s'aconseguix gràcies a l'esforç que estan realitzant davant l'adversa dificultat i conjuntura econòmica.

La situació econòmica dels 126 centres especials d'ocupació cal reconéixer que ha sigut difícil durant l'any 2011 i també durant l'any 2012.
Per dos motius: per la crisi econòmica que afecta en igual o major mesura a qualsevol empresa espanyola i, en segon lloc, pel retard dels pagaments de les ajudes per part de la Generalitat valenciana.

No obstant, en este moment he de dir-li que la Conselleria d'Educació, Formació i Ocupació està totalment compromesa amb estos pagaments, i a l'espera de la reunió de la comissió delegada d'assumptes econòmics del govern, que posarà en marxa el fons de liquiditat autonòmic, denominat FLA, així com que se culmine l'aprovació d'este fons, esperem que arriben per tal de poder atendre, en primer lloc, els col·lectius més prioritaris, com són els dels centres especials d'ocupació.

Moltíssimes gràcies.

El senyor president:

Senyor Serra.

El senyor Serra Ferrer:

Moltes gràcies.

Senyora consellera, els socialistes hui estem segurs que al sector de la discapacitat n'hi han moltes coses que hui no els interessa.
En primer lloc, no crec que els reconforte eixes flors que vosté acaba de llançar ara mateix cap el sector.
Això és innecessari, perquè ja ho sabem, perquè són els vertaders triomfadors d'una situació a la qual vosté els ha abocat.

Tampoc els interessa saber tota la inversió que les conselleries han fet en els últims anys, ni que aquest siga un debat amb acusacions creuades.
Tampoc els interessa ni els reconforta fer comparacions amb altres comunitats, que és una de les qüestions que vosté sempre està molt acostumada.
Només volen resposta a una pregunta molt senzilla: quan van a pagar, quan pensen pagar?
(Aplaudiments) Quan pensen pagar?

Els fets són els que demostren les voluntats reals.
I quan el col·lectiu de la discapacitat fa uns dies va vindre a protestar davant la porta d'estes Corts, sap vosté perfectament el que va rebre: una portada davant els nassos.
(Aplaudiments) Això és el que va rebre el col·lectiu de la discapacitat.

Avui vosté té una gran oportunitat, perquè avui és la primera vegada que el sector de la discapacitat l'escolta a vosté.
Fins ara només hem escoltat els laments i les queixes del senyor Cabré.
Les formes també del senyor Cabré.
Però hui té vosté una gran clau, perquè vosté és de quin depén la inserció laboral d'estos discapacitats.
Una tasca que en moltes ocasions representa un dels últims escalons que aquest col·lectiu ha anat superant i ha anat treballant dia a dia.

Ha segut una lluita diària, efectivament, del col·lectiu de discapacitats, dels seus familiars, dels treballadors vinculats a este sector.
Han superat els reptes que la vida els ha ficat al capdavant, han aconseguit la millora de la qualitat de vida.
I, finalment, el que treballem, el que deuríem treballar des d'una administració pública, com la que representem, és la inserció efectiva dins la societat, però en un concepte ben ampli.
Tot això, fins este moment, ha segut possible per la consolidació d'un estat de benestar, per l'esforç de les famílies dels treballadors.

I tot això sembla que a dia de hui es desmorona com un castell de naips, es desmorona perquè distintes conselleries fan impagaments.
Perquè la situació eixa de la qual vosté parla només és resultat de la seua mala gestió, perquè mai han tingut les prioritats corresponents.
Perquè al senyor Ecclestone no l'hem escoltat mai queixar-se i, en canvi, el sector de la discapacitat porta molt de temps reclamant el que és seu.
El sector de la discapacitat i dels centres especials d'ocupació ja fa un any que es varen queixar i van estar a punt de presentar una querella.
Vostés el que van fer, al cap de les poques setmanes, va ser avançar el pagament d'allò que encara els devien.
Ara estan en la mateixa situació.

I per això, el col·lectiu de la discapacitat ha passat de tindre la lluita de la discapacitat a la discapacitat en lluita.
Una lluita per uns drets que semblen ja arrabassats, una lluita per sobreviure en un moment d'intensa crisi i una lluita per un present i un futur en un col·lectiu especialment vulnerable.

Efectivament, sense cap dubte, vostés, els membres del Partit Popular, en pocs mesos han passat de la majoria absoluta a la soledat absoluta.
El seu Consell, com vosté deia, té eixes prioritats en este rescat autonòmic, arribe quan arribe, perquè ja no sabem ni exactament quan podrà arribar, en prioritzar eixos pagaments, com molt bé vosté ha dit.

Però, mire, senyora consellera, això que vosté acaba de dir i això que el vicepresident es queixava l'altre dia és simplement i planament cinismes, no té un altre nom.
(Aplaudiments) És cinisme.
Cinisme, perquè vostés ja coneixien quines eren les prioritats que marcava el FLA i no van dir res en aquell moment.
Sabien exactament quines prioritats són les marquen en els pagaments, i vostés no es van queixar perquè les canviaren.
I cinisme perquè les seues lamentacions arriben sols després de les múltiples protestes del sector de la discapacitat.

Mire, com a exemple d'integració, els parlaré del grup de teatre de discapacitats de l'escola comarcal de teatre de la Marina Alta.
I vull ficar com a exemple senzillament el nom artístic que tenen aquestos, els diuen «Els in-visibles».
Perquè existeixen, perquè formen part de la societat, perquè no són invisibles, perquè estan ací i perquè hem de lluitar.
I vosté té la clau dins l'administració autonòmica i ha de respondre com cal.

Per això, jo li demane que estes més de 4.
000 persones que a dia de hui estan treballant en els centres especials d'ocupació no es vegen en l'atur, perquè no vegen minvada la seua capacitat de prosperar, perquè treballe per fi per ells i no pels rics.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor diputat.
(Aplaudiments)

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Moltíssimes gràcies, senyor president.

Senyor Serra, en primer lloc, el mal de portar un discurs preparat és que a voltes un pot patinar.
Jo no li he parlat d'inversions, no li he parlat de comunitats autònomes veïnes i vosté ha vist molt bé com jo no he fet ningun plor i ningun lament.

He demanat disculpes per un retard que he afrontat i que hem afrontat el govern de la Generalitat valenciana des del primer moment.
I difícilment vosté està escoltant a la discapacitat com ho estem des de la conselleria d'Educació, Formació i Ocupació.

El lamentable d'esta situació és que la discapacitat té d'escoltar al Partit Socialista no sempre, sinó en els moments de debilitat del partit que governa, en este moment per la dificultat econòmica.
Dificultat econòmica que aprofite per a recordar-li que és conseqüència directa de la incapacitat manifesta (protestes) d'un partit que no ha sabut governar Espanya, que ha creat mil aturats al dia i que ha deixat este país com l'ha deixat.
Això en primer lloc.
(Aplaudiments)

I en segon lloc, he de dir-li que jo he patit les conseqüències d'un municipi governat durant molts anys per un Partit Socialista que no feia res per la discapacitat i que he tingut d'adaptar íntegrament a l'accessibilitat per tal que eixes persones pogueren moure's pel carrer.
Vosté a mi no té de parlar-me de discapacitat.
Nosaltres parlem tots els dies amb els discapacitats, i el 65% dels fons que arriben del Govern d'Espanya pel foment de l'ocupació van dirigits als centres especials d'ocupació.

Vosté ha fet una pregunta concreta i vol una resposta concreta.
Resposta que li he donat.
Estem esperant el fons de liquiditat per fer front a les necessitats més urgents dels col·lectius de la Comunitat Valenciana.
Necessitats que són, com no podia ser d'una altra manera, com a prioritàries, les de la discapacitat.
Però que no els escolten a vostés només en un moment de dificultat i per tal de criticar al govern.
No.
Que els escolten tots els dies, no només ara.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

Pregunta número 736 formulada per la diputada Mireia Mollà, del Grup Parlamentari Compromís, al conseller d'Economia, Indústria i Comerç sobre els impagaments dels instituts tecnològics.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Buch, jo sé que no tocaria avui fer-li la formulació literal de la pregunta que vam presentar en setembre d'este any, perquè després, a posterior, un mes després, el 5 d'octubre, vosté va poder reunir-se tard, mal, d'hora amb els instituts tecnològics per a tractar el tema dels impagaments.

Com que va poder reunir-se amb ells, a mi m'agradaria preguntar-li per què va tardar tant.
I allí va fer algunes promeses, també m'agradaria preguntar-li sobre eixes promeses.
Per exemple, vosté va prometre una injecció de 5 milions d'euros immediata als instituts tecnològics.
Ha sigut completa eixa injecció de 5 milions d'euros?
I com està negociant un calendari de pagaments per als instituts tecnològics dels més de 80 milions d'euros que deu la seua conselleria?

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Economia, Indústria i Comerç:

Muchas gracias, presidente.

Señorías.

En primer lugar, volver a insistir en que estamos totalmente convencidos de la importancia fundamental de los institutos tecnológicos, tal como les pudimos comunicar a ellos mismos en la reunión, y también en una reciente comparecencia en comisión donde estaba presente su compañero Fran Ferri.

Digo «fundamental» porque los institutos tecnológicos han realizado de forma excepcional la función de ofrecer a nuestras pymes una oferta especializada de servicios tecnológicos e innovación avanzados.
Este éxito está reconocido no solo en la Comunidad Valenciana, sino fuera de ella.
Son numerosas las empresas de otras regiones que usan los servicios de los institutos tecnológicos.
Y además, los institutos están presentes en asociaciones y foros especializados y participan en proyectos transversales de carácter transnacional.

Y en esta evolución siempre han contado con el apoyo de La Generalitat, que les ha facilitado un importe superior a 260 millones de euros en los últimos cuatro años, centrado fundamentalmente en la realización de actividades de I+D, también en el fomento de la innovación, en infraestructuras y en formación.
Y le recuerdo que a pesar de las dificultades de liquidez que afectan a La Generalitat, el 83% de las ayudas liquidadas ya están pagadas.

Pero el apoyo no se ha limitado a lo económico, sino también a la implantación de la estrategia política industrial 2010-2015, una de cuyas líneas habla concretamente de la potenciación de la red de institutos tecnológicos, Redit, previendo, entre otras medidas, la elaboración de una plan estratégico director 2010-2015 de Redit.

En todas estas actuaciones, el contacto con los institutos y sus representantes en distintas materias ha sido constante.
Y ello ha supuesto la celebración de numerosas reuniones de trabajo, entre ellas, la más reciente, como usted sabe, la del 5 de octubre, donde estuvieron no solo representantes del comité de empresa, sino también de la dirección de Redit.

Concretamente, el importe que se les transfirió de inmediato fueron 3,7 millones de euros, y ahora próximamente se les van a transferir otros 700.
000 euros, hasta completar todo el año y llegar a los 5 millones que les dije que les transferiríamos en las siguientes semanas.
Y ya digo que lo que hemos transferido ya son 3,7 millones de euros.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor conseller.

Señora diputada.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Buch, jo crec que tot el món coincidix que la figura dels instituts tecnològics no solament ha sigut una.
.
.
, de importància en el passat i en el present, sinó que ha de ser en el futur.
I eixe és el tema que abordem.

Al marge d'això, jo he de dir-li que de 3,7 milions d'euros fins a 5, falten 1,3 milions d'euros, no 700.
000.
I, per tant, jo li pregunte: quan es van a pagar els 1,3 milions d'euros que els deuen als instituts tecnològics, d'una promesa que va fer vosté?
Que a més jo l'he pogut avui tornar a sentir en la seua compareixença el 4 d'octubre en aquesta cambra, on vosté va dir que havia parlat amb el seu homòleg, en este cas, el conseller d'hisenda -compartixen moltes coses-, i que li havia pogut treure eixos 5 milions d'euros perquè pogueren d'alguna manera sobrellevar els problemes que estaven tenint en l'actualitat.

I, per tant, quan hi ha un compromís del senyor Vela, de donar-li a vosté 5 milions d'euros, per què s'ha incomplit eixe compromís de 5 milions d'euros?
No s'entén vosté amb el senyor Vela?
Diuen alguns mitjans de comunicació que últimament les seues relacions no són bones.
No sé si és cert.

De totes formes, quan vosté diu que el 83% de les ajudes ja estan pagades.
.
.
Clar, jo l'he pogut també sentir a vosté que de 2007 a 2011 s'han invertit en instituts tecnològics, La Generalitat, 260 milions d'euros.
D'eixos 260 milions d'euros, més del 15% d'eixe període no ha estat abonat fins el moment.
I del 2012, més del 70% encara està sense abonar.

Vull dir, és una situació molt dramàtica, que ha dut a ERO, ha dut a acomiadaments de més de 300 persones.
Du que hi hagen instituts tecnològics que ja porten mesos sense pagar als treballadors i treballadores.
I, per tant, una situació dramàtica.
Segur que la compartix amb mi.

Va dir vosté en eixa compareixença que «cuando tengamos recursos financieros para pagar, pagaremos, ya no me voy a pillar más los dedos.
» Clar, vosté ahí tenia un problema, i era perquè, efectivament, als instituts tecnològics els va vindre la idea en el seu dia que el pla de pagament a proveïdors anava a fer efectiu els deutes que tenien amb ells.
No va ser així.
Ara amb el FLA tampoc vosté pot donar eixa solució.
Encara que en eixa reunió sí que va parlar vosté de FLA, FLA, FLA i més FLA, i, per tant, ¿vosté els ha dit als instituts tecnològics que el dia que vosté estava assentat amb ells, eixe mateix dia, el 5 d'octubre, parlant de FLA, FLA, FLA, era quan se formalitzava per part del govern valencià la petició del FLA?
És que vostés han estat enganyant durant mesos la gent que no ha pogut acollir-se al pla de pagament a proveïdors diguent que el FLA anava a ser la solució a tots els mals.
I fins al 5 d'octubre, que vosté estava assentat en eixe moment, no van demanar.
.
.
, o va dir el senyor Vela l'altre dia ací, en estes Corts, no van demanar la petició formal del FLA, i, per tant, no acudixquen vostés tant al FLA, FLA, FLA.

Jo, a més d'açò, voldria preguntar-li més coses, no solament que se necessita un compromís seriós, que quan un posa una xifra de 5 milions d'euros és per a complir-la, que s'entenga vosté amb el senyor Vela i que diga alt i clar que quan arriben els avançaments del FLA, els últims en cobrar van a ser els instituts tecnològics, perquè el senyor Rajoy (veus) ha decidit que ha hi unes prioritats i no són les persones, sinó són els bancs.

Però al marge d'açò, jo li pregunte: ¿per què relega vosté, per exemple, l'elaboració de la llei d'instituts tecnològics, a l'última qüestió de la fila?

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

La senyora Mollà Herrera:

¿Per què no s'ocupa d'este tipus de coses?
¿Per què.
.
.
, a què obeeix que vostés.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
no vullguen desenvolupar.
.
.
(El president desconnecta el micròfon de la diputada)

El senyor president:

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Economia, Indústria i Comerç:

Gracias, presidente.

Señorías.

Señora Mollà, vamos a ver, el tema de los pagos hasta la fecha, concretamente, lo que.
.
.
, las ayudas que se han concedido son 260 millones de 2007 a 2011 y, de ellos, han acreditado gastos de 246 millones y hemos pagado 204.
Eso es un 83%, y con una calculadora se saca.
204 sobre 246 que han acreditado.

Respecto al 2012, hay que distinguir entre lo que son anticipos y lo que son subvenciones devengadas.
Nosotros tradicionalmente hacíamos anticipos a los institutos, porque teníamos una situación económica más holgada, pero en 2012 la situación económica no permite hacer anticipos, estamos haciendo los pagos.
Hemos liquidado prácticamente ya.
.
.
, cuando lleguemos a los 5 millones, que si yo dije que eran 5 millones, serán 5 millones.
Hemos pagado 3,7, pagaremos otros cerca de setecientos mil y acabaremos de pagar el resto en próximas fechas, pues a medida que vamos teniendo disponibilidad, lo pagamos.
Y dijimos que pagaríamos 5 y pagaremos 5, no hay ninguna descoordinación.
Simplemente que no se ha pagado todo de golpe, porque, además, se paga a distintos institutos por distintos conceptos, y se va haciendo frente a los distintos conceptos según se van presentando y, además, por unas razones de hacerles llegar la liquidez a cada uno de la forma que más les conviene, según las líneas que nos van indicando.
Pero llegaremos a los 5 millones, no hay ningún problema en ese aspecto.

¿Qué más?
El FLA.
Vamos a ver, yo creo que no lee usted la prensa: ¿no se acuerda en julio que salieron diciendo «la Comunidad Valenciana ha sido la primera que ha pedido el FLA»?
No es cierto que la hayamos pedido el 5 de octubre, lo pedimos en julio, fuimos los primeros, y además salió en todos los medios de comunicación nacionales, en las televisiones, en todas partes, «la comunidad autónoma pide el FLA», y fuimos los primeros.
Y eso ha sido así y el 5 de octubre lo que se presentó es documentación adicional para la formalización.
(Veus)

Y la ley de institutos a la que usted hace referencia, ya expliqué el otro día que la prioridad (veus) es pagar; después, definir una estrategia; y después ya haremos la ley.
No se puede hacer una ley sin una estrategia.
Y, además, la prioridad más importante es el pago.
Mientras no hayan cobrado, lo otro para mí tiene una prioridad secundaria.
Pagar, estrategia y ley, por ese orden.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor conseller.

Pregunta número 778, formulada por el diputado Juan Ignacio Ponce, del Grupo Parlamentario Compromís a la Conselleria de Infraestructuras, Territorio y Medio Ambiente, sobre el ERE de FGV.

Señor diputado.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

¿Com explica la consellera que la qualitat del servei, la seguretat, la dignitat dels salaris i de les condicions laborals de treballadors i treballadores, la reducció d'emissió de gasos d'efecte hivernacle i el deure de proporcionar un mitjà de transport públic a la ciutadania per a poder accedir als seus llocs de treball, centres acadèmics, etcètera, no es veren menyscabats per l'ERO de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana?

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Senyor president.

Senyoria, en primer lloc, el Consell està duent a terme l'ordenació, reestructuració i racionalització del sector públic empresarial de La Generalitat seguint una consigna clara, que jo considere, a més, lògic i remarcable: oferir uns serveis de qualitat sostenibles i viables financerament.

En segon lloc, en estos moments encara està elaborant-se el pla de sanejament que preveu l'article 7 del Decret llei 1/2011.
I, en tercer lloc, i amb tots els respectes per a la seua senyoria, si cal presentar un ERO en l'àmbit de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana, com vosté entendrà, els primers que han de conéixer-lo són els treballadors de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana.
És a dir, primer caldrà presentar-lo al comité d'empresa de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana.

Ara bé, tinga clar que la millor garantia que ferrocarrils continuarà prestant en el futur els seus servicis amb uns estàndards de qualitat adequats, és un Consell amb el suport del Partit Popular.
I no és una afirmació gratuïta, és una realitat manifestada any rere any per les xifres.
Estic parlant de la considerable inversió realitzada per a la millora i ampliació de la xarxa de ferrocarrils i que vostés, ací i en comissió, han criticat.
Per a renovar el parc mòbil i per a la modernització dels sistemes d'explotació.
Com també em referixc, entre altres indicadors, a l'augment de passatgers des del 2003 fins ara, o als índexs de satisfacció dels clients.

Tinga clar que Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana continuarà oferint un transport sostenible i pensat per a atendre les persones i les necessitats bàsiques quotidianes, però també hem d'aconseguir que el dèficit d'explotació es reduïxca al mínim possible.

De moment és tot.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

Senyor diputat.

El senyor Ponce Guardiola:

Bien, la consellera presume de que el servicio de transporte público en Valencia, Castellón y Alicante es un referente de servicio público de calidad, de sostenibilidad, eficiencia y accesibilidad.
¿Cómo explica entonces que nuestras emisiones de gases de efecto invernadero atribuidas al transporte sean un 40% más altas que la media del estado, siendo que nuestra comunidad tienen concentrada la población en la franja litoral, y que, como los datos indican, nuestra emisiones atribuibles al transporte sean cada vez responsables de un mayor porcentaje de emisiones?

El crecimiento es mucho más rápido en el País Valenciano que en el resto del estado español.
Son datos objetivos fruto del inventario estatal de emisiones y de la estrategia valenciana ante el cambio climático que elaboró el anterior conseller García Antón.
Por tanto, espero que no cuestione, como hace otras veces, nuestros datos, como lo cuestiona todo, ¿eh?
, como si no fueran gobierno sino oposición.
Espero que dé por buenos esos datos.

Bien.
La explicación está en que su política de transporte público ni es de calidad ni es eficiente ni es sostenible.
Puede que sea accesible, pero, desde luego, no se puede presumir de eso, ¿eh?
, pues todo lo demás son carencias.
Y es su política, porque llevan más de dos décadas gestionándola, malgestionándola.
Bien.
Y esto es lo que reflejan los indicadores objetivos es atribuible a los dos gobiernos, al estatal y al autonómico.
Ustedes están proponiendo dejar una red de ferrocarriles tan mutilada como la red de cercanías de Renfe.
Y, bueno, podríamos hablar de los trenes de cercanías, de Gandía a Denia, de Xàtiva a Alcoy.
.
.
, hay protestas reivindicando el mantenimiento de estos servicios.

Bien, ustedes van a desvertebrar más el país si siguen adelante con la idea de reducción de plantilla, reducción de servicios.
Una reducción de plantilla va a ir encaminada a una reducción de seguridad.
También el paso del tiempo dará o nos quitará la razón, pero da la sensación de que las comarcas de la Ribera, L'Horta Sud, las Marinas, se suben a las listas de comarcas que carecen de transporte público.

Los datos objetivos que tenemos dicen que hay que invertir más en transporte, más en plantillas, porque, bueno, si queremos tener algún día a un transporte público de calidad, sostenible, eficiente y social y medioambientalmente homologable, no podemos reducir las inversiones en plantilla y en ferrocarriles.
Igualmente, amplias comarcas del País Valenciano tienen un transporte público deficiente, y ustedes son responsables de que esto sea así, llevan los últimos aquí gestionando.
Si reducen las plantillas veremos si las comarcas de L'Horta Sud y la Ribera quedan si conexión con transporte público.
La línea 1 de Metrovalencia, la línea 9 del tranvía de Benidorm-Dénia, la 5 de Ribarroja, el Tram 2 de Alicante, etcétera, etcétera, etcétera, son líneas que deben o ponerse en marcha o mantenerse, y parece que ustedes llevan otra idea.

Y si quieren ser eficientes con el dinero de todos, lo que tienen que hacer es planificar adecuadamente.
No tiene sentido comprar unidades nueva cuando tenemos unidades que tienen veinte años todavía de vida útil por delante.
Ustedes han comprado unidades que están paradas, sin usar, y van a sustituir a otras que todavía tendrían vida útil.
¿Eso es una buena gestión?
, ¿es eficiencia?
, ¿es planificación?

No tiene sentido tampoco dejar líneas acabada sin funcionamiento, asumiendo costes de mantenimiento, para que nadie la utilice.
Pero estamos creo que en el síndrome del aeropuerto de Castellón, ¿eh?
, los estamos viendo también en Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana, tristemente.
Así que no es extraño que a los trabajadores al final les vaya a tocar pagar la mala gestión que han hecho ustedes, y esperemos que, si hay algo que redistribuir en cuanto a los trabajadores, sea en la misma medida en la que han crecido los puestos de trabajo.
Me refiero a que en los últimos años ha crecido un 25% la plantilla y un 400% el número de directivos, bajo la increíble dirección de doña Marisa Gracia, que debería estar dimitida hace ya años.
Bien, esperemos que también se reduzca en un 400% los directivos, y en una proporción similar a la comentada para el resto de trabajadores, si es que hay que hacer algún recorte.

Pero, el final, un servicio público, por supuesto que debe ser financiado por los impuestos de todos.
Lo que no debe ser financiado por los impuestos de todos son las fórmulas 1, ágoras, aeropuertos peatonales, etcétera, etcétera.
Y cuanto mejor es un servicio público, no lo dude, cuanto mejor concebido y mejor gestionado está, más usuarios tiene y,.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias, señor diputado.

El senyor Ponce Guardiola:

.
.
.
a la inversa, se puede aplicar lo mismo.

El senyor president:

Muchas gracias.

Señora consellera.

La senyora conseller d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Gracias, señor presidente.

Señor Ponce, yo no voy a hablar de emisiones ni de cosas que usted ha hablado y que no hacen referencia a la pregunta.
(Veus) Me voy a ceñir a lo que usted me ha preguntado.

Mire usted, usted puede tener distinta valoración sobre Ferrocarrils de la Generalitat, pero hay un dato objetivo, que se lo doy con todas mis comparecencias, y vuelvo a dárselo, sobre la actuación y la inversión.
Desde el 2003 al 2011 se ha invertido en Metrovalencia 795 millones de euros en obra ejecutada y puesta en marcha; 425 millones en material móvil; en el Tram de Alicante, 643 millones de euros en infraestructura, en obra acabada, y 97 millones de euros en obra en material móvil.
Hemos pasado de 51 millones de viajeros a casi 70 millones de viajeros.

La dificultad, señor Ponce, para que usted sepa, es que tenemos la misma línea o los mismos kilómetros que tiene Madrid, casi trescientos kilómetros, doscientos y pico, de red ferroviaria, solo que nuestra masa crítica de personas es mucho inferior.
¿Sabe usted cuántos viajes cerró solo Madrid y área metropolitana el 2011?
365 millones de viajes.
¿Y sabe usted Valencia y Alicante cuántos viajes cerró en el 2011?
71 millones de viajes.
Y todo eso se costea, y todo eso se mantiene gracias a los impuestos de todos los valencianos.

Y aparte de dar un servicio público de calidad, que se da, y no decir esas barbaridades, que la reestructuración y la eliminación de personal supone una merma de seguridad, porque eso es faltar a la verdad, también tenemos la obligación, como políticos responsables que manejamos dinero público, de hacer unos servicios públicos de calidad y eficientes y sostenibles.
¿O es que usted no considera que subvencionar cada billete que se compra en Valencia.
.
.
, lo subvencionan todos los valencianos con un euro, y 3,77 euros cada billete que se compra en Alicante?
¿Cómo pueden ustedes poner en duda toda la inversión que se ha hecho en Metrovalencia y en el Tram?
¿Cómo pueden?
¡Si es un ejemplo de transporte público de calidad y cien por cien accesible!
, que espero que ustedes no lo pongan en duda.

Mire usted, ni la línea 1 se cierra, eso son bulos que ustedes mantienen, ni la línea 9 se cierra.
Sino se hace todo lo contrario, una inversión adicional para mantenerla y mejorarla.
Así que yo diría, respecto a la reducción de plantilla y el ERE, se presentará ante el comité de trabajadores, el comité de empresa, porque así lo establece el estatuto de trabajadores.
Y estará usted conmigo en que la obligación es reducir y redimensionar una empresa que en estos momentos tiene 1.
805 trabajadores para prestar servicios en Valencia y en Alicante, porque.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias, señor consellera,.
.
.

La senyora conseller d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

.
.
.
en Castellón, no.
Ese.
.
.
(El president desconnecta el micròfon de la consellera)

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.
(Aplaudiments)

Pregunta número 764, formulada per la diputada senyora Mònica Oltra, del Grup Parlamentari Compromís, al Consell, sobre els desnonaments.

Té la paraula la il·lustre diputada.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Honorable consellera, el que nosaltres estem d'acord és que sobren incompetents i no sobren treballadors, això és el que estem d'acord.
Però com que la meua pregunta és més curteta, espere que se l'haja llegit, no com li ha fet al meu company de grup que no s'ha llegit vosté la pregunta.
Esta diu: quines mesures està adoptant el Consell per a frenar els desnonaments en la nostra comunitat?
És curteta, no ha de tindre vosté problemes per a llegir-la sencera.

I, com que també li ha preguntat la senyora Salvador i jo he escoltat atentament el que li ha contestat, jo li pregaria que s'estalviara, primer, el xou dels Teleñecos i, després, si me va a parlar de dret privat com si eixe dret fora aliè als parlaments, perquè li recorde que el dret privat també s'aprova en els parlaments, o si me va a parlar d'Andalusia, que també s'estalvie la contestació i, sobretot, si me va a parlar d'indults que no li haja jo de recordar els indults de corruptes que ha fet el govern del senyor Rajoy, que s'ha donat molta pressa en indultar corruptes del PP en l'últim any.

Aleshores, tot això mos ho podríem estalviar si vosté me contesta el que no li ha contestat a la meua companya, la senyora Salvador, i és que quantes persones s'han beneficiat de les polítiques, de frenar el desnonament, que haurien d'estar vostés practicant en esta comunitat en compte de vindre ací a fer flors i violes.

Jo no sé si vosté sap el drama que suposa que a un el tiren de la seua casa.
Però si vosté té un mínim de sinceritat, jo li pregaria que me conteste al que li estic preguntant.
Si vosté ve a fer un xou s'estalvia la contestació i tots tan contents i tan amics.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Gracias, señor presidente.

Señora Oltra, como usted bien sabe, vivimos en un estado de derecho regido por una Constitución, que establece una distribución competencial entre el estado y las comunidades autónomas y distribución que determina cada administración pública puede no hacer.

El alzamiento, consecuencia de una ejecución hipotecaria que supone el desahucio de una familia de su vivienda habitual, es un hecho lamentable que a todos nos gustaría poder evitar.
Pero también es una cuestión que se produce en el ámbito de la relación privada entre dos partes, acreedor y deudor, regulada por el derecho civil.
Y en esta materia la competencia corresponde al estado, le guste a usted o no le guste, así lo establece la Constitución.
Si no le gusta, gane usted por mayoría absoluta u obtenga usted las mayorías correspondientes y modifique la Constitución.

De todos modos quiero recordarle que el actual gobierno central ha aprobado el Real decreto ley 6/2012, de 9 de marzo, de medidas urgentes de protección de deudores hipotecarios sin recursos, que incluye un código de buenas prácticas de adhesión voluntaria para las entidades de crédito, pero cuya adhesión implica la aceptación de su contenido que puede llegar a la dación en pago de la vivienda.

El número de entidades financieras adheridas al código en la actualidad es de un total de 101, es una cifra importante, sobre todo teniendo en cuenta que entre ellas se encuentran las más importantes del país y que son las que cuentan con el mayor número de hipotecas constituidas.

No obstante, La Generalitat sí ha adoptado medidas para paliar los efectos de los desahucios en el marco del programa extraordinario de alquiler y de interés social, como ya le he explicado a la señora Salvador, y su señoría ha escuchado atentamente, en la respuesta de la pregunta anterior a la cual me remito.

De momento, esto es todo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Anem a vore.
Mire, senyora consellera, a mi m'agradaria que açò fóra seriós.
La Constitució no s'ha de canviar per a res de tot açò.
A mi és que m'havien informat que vosté era jurista, però deu ser que algú no està molt familiaritzat amb el seu currículum, perquè supose que vosté no ho és.
Perquè la Constitució, en el seu article 47, el que sí que diu, escolte'm, el que sí que diu és que la gent té dret a una vivenda digna.
Això és el que diu la Constitució.
Allò altre està en el Codi civil, està en el Codi civil.
I, per cert, estem parlant d'una legislació prou desfasada.

Vosté me parla del codi de bones pràctiques.
Mire, el codi de bones pràctiques els jutges els han dit a vostés que el codi de bones pràctiques ha fracassat.
Per què?
Perquè, com vosté molt bé ha dit, és voluntari.
I si el banc se pot trobar amb el deute i amb la casa, ¿vosté creu que s'adherirà al codi de bones pràctiques?
No.
Perquè el banc el que vol és guanyar diners.
I per això estan els poders públics, per a posar els individus i gent poderosa, com les entitats bancàries, a un nivell paregut, ja no dic igual, perquè això pràcticament és impossible.

Vosté sap igual que jo que un contracte d'adhesió és un contracte en el qual les parts no tenen igualtat, en el qual la part que firma el préstec òbviament està en inferioritat.
I vosté ho sap.
Vosté també sabrà que la Comunitat Valenciana és la primera comunitat en desnonaments, és a dir, ací és on més gent se'n va al carrer de la seua casa, és on més gent se'n va amb les maletes, amb els xiquets i se n'han d'anar de la seua casa.
Jo no sé si vosté és sensible a això que jo li estic dient.
I és que un bon dia aplega gent a ta casa i te diu «al carrer» i te'n vas al carrer.
I som els primers i això ho ha dit el Consell General del Poder Judicial, que per cert també diu que denuncien els abusos del sistema espanyol de desnonaments.
Se denuncia una legislació que no està donant respostes en este temps en què les famílies tenen més dificultats.

I al nostre país tenen més dificultats encara, ¿per què?
Perquè estem governants d'un govern d'incompetents, que ací la crisis se viu pitjor, perquè abans la crisi era una qüestió d'immigrants i de dones separades i els desnonaments afectaven més a estos col·lectius.
Però ara ja ningú esta lliure, ara són desocupats, xicotets empresaris, autònoms que no poden fer front als seus crèdits, perquè han avalat els crèdits amb patrimoni personal.

Eixa és la realitat en la qual ens trobem tots els dies i que probablement a vostés els té absolutament igual.
I nosaltres el que estem dient és que mentre ací els diners públics se'n van a rescatar la banca, la banca no correspon.
Haurem de demanar-li alguna cosa a canvi, ¿o no?
O ací nosaltres injectem els diners dels valencians directament a les entitats bancàries i les entitats bancàries seguixen tirant la gent al carrer?

Vosté sap el que s'està donant ara?
Que la gent que ara té diners, la gent poderosa que té capacitat d'inversió està comprant les cases de la gent que tiren al carrer.
I la gent que tiren al carrer seguix mantenint el deute.
A vosté això li pareix just?
A vosté això li pareix normal que passe i que el govern no faça res?
Ací estem pitjor, al nostre país estem pitjor per culpa dels incompetents que se senten en la bancada blava.
Vostés pensen fer alguna cosa perquè la gent se quede en casa?
Pot dir-me la competència estatal i el que vosté vulga.
Vostés tenen l'Institut Valencià de la Vivenda que ha servit per a fer els seus chanchullos, però no està servit per a donar-li casa a la gent.
I jo vull que vosté me diga com pensa garantir el dret a una vivenda digna dels valencians.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Gracias, señor presidente.

Yo no insultaré a la señora Oltra y no diré lo de incompetentes, que sobran y los del banco azul son unos incompetentes.
Yo me remitiré a una serie de datos objetivos y de hechos objetivos.

Me parece muy bien que usted defienda a la gente más desfavorecida, a los trabajadores.
Recuerde que los que estamos aquí sentados también somos trabajadores e hijos de trabajadores y muy honrados y hemos estudiado en la pública y con beca (aplaudiments) y hemos sufrido las consecuencias del desempleo, señora Oltra.

Mire usted, ni a los grandes sindicatos, porque como aquí parece que podemos hablar de todo, vamos a hablar de todo.
Los grandes sindicatos de clase y la izquierda cuando hicieron un ERE en Radiotelevisión Española, donde se fueron 4.
000 trabajadores, nadie dijo absolutamente nada.
Cuando la empresa privada está haciendo ERE desde 2007 en la construcción, en la obra pública, en el sector del azulejo, donde en la provincia de Castellón hay 20.
000 desempleados, el pequeño y mediano comercio y los autónomos, nadie de los sindicatos de clase y nadie de la izquierda los defiende.
Me siento orgullosa de ser del Partido Popular (aplaudiments) y de defender a todos…

El senyor president:

Senyora consellera, vaja al tema.

La senyora conseller d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

…al sector público y también al sector privado y de pertenecer al gobierno que se está dejando la piel en Madrid y la piel en Valencia por generar la mejor política social, que es empleo.
Esa es la realidad.

Vamos a hablar de vivienda.
Los juzgados de primera instancia, datos de la justicia, es Andalucía con más lanzamientos.
Pero no voy a entrar en eso.
Le he dicho a la señora Salvador la resoluciones, el programa, la reorientación del IVVSA, precisamente a su objeto más social.
Es que ustedes lo critican todo.
Si nos dedicamos a la promoción pública de suelo nos critican y si nos dedicamos al objeto social del IVVSA, que es la apuesta de todo el patrimonio público en favor de las familias más desfavorecidas, también.

La semana pasada, la semana pasada, cuando yo di los datos en la anterior legislatura de todas las viviendas de protección pública que se crearon en los 25 municipios de la Comunidad Valenciana, 1.
533 viviendas de calidad, desde detrás una voz de mujer, no sé si era usted, no pude identificarla, dijo: «¿Dónde estarán esas viviendas?
».
Como el Partido Popular y este gobierno no miente nunca, aquí están los ejemplos de las 1.
533 viviendas de protección pública.
(Aplaudiments) Calidad, señora Oltra, calidad de viviendas, viviendas accesibles para toda la gente, para los ricos, o sea, ustedes, y para los humildes como nosotros, para todo el mundo, señora Oltra.
(Aplaudiments)

Mire usted, vamos a seguir trabajando.
Hemos recuperado, se lo he dicho, en Valterna y gracias a la colaboración con la conselleria de Educación, 26 viviendas.
La semana que viene nos vamos con el presidente, con el molt honorable, a Benidorm a entregar viviendas a personas con dificultades.
Eso son realidades y lo demás, como siempre en esta cámara, demagogia de la izquierda.
(Aplaudiments)

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.

Pregunta número 559, formulada por la diputada doña Marina Albiol, del Grupo Parlamentario de Esquerra Unida, al conseller de Justicia y Bienestar Social, sobre la deuda de la Fundación del Síndrome de Down en Castellón.

Señores diputados, por favor.

La senyora Albiol Guzmán:

Bona vesprada, conseller.

La Fundació Síndrome de Down de Castelló té com a objectius fonamentals la promoció i realització d'activitats que contribuïsquen a la millora de la qualitat de vida de les persones amb síndrome de Down i d'aquelles amb altres tipus de discapacitat, afavorint així la plena integració en tots els àmbits, familiar, social i laboral, d'aquestes persones perquè puguen gaudir d'una vida normalitzada a la qual tenen dret.

La Fundació Síndrome de Down de Castelló gestiona un centre ocupacional on assistixen 40 persones amb discapacitat intel·lectual, un centre de desenvolupament infantil amb 55 xiquets i xiquetes de zero a tres anys, un centre especial d'ocupació amb 14 persones amb les seues corresponents nòmines i un programa de qualificació professional inicial amb 15 alumnes.
Centres i activitats que estan en perill des de fa mesos i que estan en perill pels impagaments del Consell, perquè per al Consell les persones, i sobretot les persones amb discapacitat, no són una prioritat.
Mesos i mesos d'endarreriments i d'impagaments.
Els van ingressar la setmana passada 160.
000 euros quan el deute havia arribat als 600.
000 euros, una quantitat, conseller, absolutament insuficient.
En aquests moments se'ls deuen 453.
094 euros amb 31 cèntim entre la seua conselleria i la conselleria d'ocupació.

Vostés no donen atenció a les persones discapacitades, però tampoc estan posant els recursos perquè ho facen les entitats sense ànim de lucre.
El govern de la Generalitat valenciana com el perro del hortelano que ni come, ni deja comer.
I la meua pregunta és clara: quan van a pagar, conseller, quan van a pagar de veritat, quan pagaran tot el que deuen?
Però no estaria mal que també ens contestara on estan eixos diners.
Açò estava pressupostat, no és una despesa extra, açò estava als pressupostos.
Em pot dir on estan eixos diners?

Gràcies.

(Ocupa la presidència el vicepresident segon, senyor Ángel Luna González)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señora diputada.

Tiene la palabra el señor conseller.
(Remors)

Un segundo por favor.
Si es usted tan amable de apoyar…

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

Soy un novato, lo reconozco.

Gracias, señor presidente.

Señoras diputadas.

Señora Albiol.

En la Conselleria de Justicia y Bienestar Social conocemos y valoramos inestimablemente la labor que desarrolla la Fundación Síndrome de Down en Castellón, lo mismo que otras muchas entidades con las que tenemos el gusto de trabajar.

Y nuevamente comparezco en esta cámara para responder a otra pregunta relativa al momento en que vamos a efectuar determinados pagos a las entidades que trabajan con nosotros.
Pues, bien, en concreto, y en relación a lo que usted ha preguntado sobre la Fundación Síndrome de Down en Castellón, yo lógicamente me voy a referir a los pagos que son objeto de esta conselleria y por tanto que son los únicos a los que yo me puedo referir con conocimiento de causa.

Mire, le tengo que decir, en primer lugar, que con la Fundación Síndrome de Down llevamos trabajando desde el año 2002.
Y las subvenciones que se han concedido en total hasta este momento han sido de más de 4.
500.
000 de euros.
Por tanto, esa es la labor que realizan los gobiernos del Partido Popular con la Fundación Síndrome de Down, apoyo absoluto a la gestión que están realizando.
Concretamente hasta el año 2011 se han abonado 3.
900.
000 euros.
Y por lo que respecta a este año a esta asociación, a esta fundación se le concedió una subvención por importe de 523.
428 euros por parte, reitero, de la conselleria de bienestar social.
Y concretamente, de estas cantidades, se concedieron 270.
165 euros para el centro ocupacional y 253.
263 euros para el CAT, el centro de atención temprana.

Pues bien, le tengo que comunicar a usted que el 60% de ambas subvenciones se han abonado el 11 de octubre y el 12 julio, respectivamente.
En concreto, se ha recibido ya por parte de esa fundación y de parte de esta conselleria 314.
056 euros.

Por tanto, se ha abonado ya el 60% y nos falta por abonar el 40% restante, que ha sido tramitado el 28 de agosto.
Por tanto, no hace aún dos meses, estamos en octubre.
Y, por tanto, estamos convencidos de que pronto vamos a poder abonarlo.

Pero le reitero, señoría, que estamos hablando de unos pagos ya efectuados de más del 60% de la subvención.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor conseller.

Señora diputada.

La senyora Albiol Guzmán:

Sí, senyor conseller, diu vosté que estimen la seua labor.
Sí, estimen la seua labor, però no els paguen.
Si eixa és la forma d'estimar que tenen vostés, millora serà que no els estimen tant i els paguen més.

Mire, vosté diu que només pot contestar allò de la seua conselleria.
Li recorde que vosté forma part d'un Consell i que la senyora Catalá la té ahí en la bancada del costat.
Vull dir jo que, almenys, es podrien comunicar i podrien parlar entre vostés, dic jo.

De totes formes, a aquesta fundació se li deuen més de 450.
000 euros, entre ocupació i benestar social.
Benestar social continua devent també els diners.

Jo li he preguntat quan van a pagar.
Vosté m'ha contestat el que han pagat aquests darrers anys, però no m'ha contestat la meua pregunta, que la meua pregunta és quan pagaran, quin dia pagarà a aquesta fundació.
Vosté m'ha dit que ja els han ingressat una part, sí, però el que han ingressat no els servix, no dóna ni per a pagar les nòmines dels treballadors i treballadores, que encara se'ls deuen, malauradament, tres mesos de salari.
Uns treballadors i treballadores que han arribat a estar quatre mesos sense cobrar, sense dur diners a casa per a poder pagar la hipoteca, per a pagar la llum, l'aigua, per a menjar, conseller.
Quatre mesos sense cobrar pels impagaments del Consell.

Per cert, no m'ha contestat on estan els diners, no m'ha contestat què ha passat amb eixos diners que estaven pressupostats.

Mire, jo porte ací un missatge d'alguns dels usuaris del centre ocupacional que m'han demanat que li'l trasllade a vosté.
Vaig estar parlant amb els usuaris.
Mire, Sabrina, del Centre Ocupacional Síndrome de Down de Castelló li diu, senyor conseller, «no hay derecho a lo que nos hacen, no queremos que se cierre el centro.
¿Dónde está nuestro dinero?
».
Mire, el mateix que li he preguntat jo: on estan els diners?
Supose que se'ls hauran gastat en Terra Mítica, en fórmula 1 i en pagar al seu arquitecte estrella Santiago Calatrava, supose.

Andrés li diu: «Conseller, menos aeropuertos y que nos paguen el dinero que nos deben.
» Diana, del mateix Centre Ocupacional Síndrome de Down de Castelló, li diu: «En què s'han gastat els nostres diners?
Quan ens pagaran?
I si no ens paguen i el centre ocupacional tanca, on anirem?
Ara, per culpa seua, tenim de pagar el menjador i hi ha persones que no el poden pagar i ja no poden menjar amb nosaltres.
Més treballar i menys fórmula 1.
Tingueu dignitat amb els altres i lleveu-se la paga vosaltres si no sabeu fer el vosté treball, però no ens lleveu els diners del centre.
»

Això li ho diuen els usuaris del centre ocupacional.
No se li remou res dins la panxa, conseller?
Ja no li queda ni una mica de sensibilitat?

I jo el que li dic, conseller, és que se'n vaja a casa, que dimitisca, que és el que faria qualsevol persona en la seua situació.
Si vosté no pot, no sap o no vol fer la seua feina, a casa.

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señora diputada.
(Aplaudiments)

Señor conseller.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

Señor presidente.

Señora Albiol, yo, la verdad es que me preocupa el día.
.
.
, que dentro de poco va a ocurrir, y es que este gobierno pague las deudas que tiene, porque realmente no sé usted qué va a hacer.
(Veus i aplaudiments) Usted será la que tendrá que justificar su paga.

Porque realmente, no sé si se han dado cuenta ustedes, el nivel de la política que están realizando y de las preguntas que están realizando.
Ustedes solo saben decir.
.
.
(Veus) Ustedes ya.
.
.
.
Lo suyo se ha convertido en un mantra: ¿cuándo van a pagar, cuándo van a pagar?
Cuando paguemos, yo me pregunto: ¿qué dirán ustedes, qué harán?

Ustedes nunca preguntan por planes, nunca preguntan por todo lo que se ha dicho.
Ustedes simplemente su única preocupación es.
.
.
Ustedes, mire, señoría, ustedes.
.
.
Yo entiendo la situación realmente de las asociaciones afectadas.
Mire, seguramente me preocupa más a mí, porque, efectivamente, es una responsabilidad mía.
Y le aseguro que me preocupa mucho y todos los días estamos pendientes en esta conselleria y en este gobierno de ver cuándo podemos solucionar esta situación en la que estamos y que realmente no nos gusta nada.

Lo que me duele realmente es la demagogia que ustedes están haciendo con este tema y cómo se están ustedes aprovechando de gente que, efectivamente, tiene problemas.

Señoría, ustedes están aquí haciendo demagogia, porque usted perfectamente, y usted lo podría explicar, dónde están los problemas de esta comunidad.
Usted sabe realmente dónde está el dinero.
Efectivamente, señoría, el dinero está presupuestado.
Y usted sabe la crisis que estamos atravesando.
Y mire, como no tengo ganas de echar la culpa a nadie, diré que es una crisis general.
No echaré a nadie la culpa, ni a ningún gobierno ni a nadie, pero todos sabemos, porque todas las administraciones lo estamos pasando mal, que estamos pasando un grave problema en este país, todas las administraciones, de cualquier signo político.
Y ese es el problema que tenemos.

Mire, señoría, los impuestos que teníamos que haber ingresado en esta comunidad, pues no los hemos podido ingresar porque no se han recaudado.
Y no se han recaudado por la crisis que tenemos.
Pues, por ejemplo, mire, por eso no tenemos el dinero que hemos presupuestado.

Pero, mire, señoría, le voy a decir más.
Ya que ustedes realmente adoptan esa actitud, yo les diría otra cosa.
Este año, desde el gobierno, podríamos haber bajado las subvenciones.
Y mire, y si bajo las subvenciones, no tengo compromisos de pago (veus) y no tengo problemas de pagar.
Pero nosotros preferimos, preferimos aguantar las críticas y aguantarles a ustedes y mantener las políticas sociales, pese a las dificultades de pagar, porque, efectivamente, creemos que es lo fundamental.

Miren, señorías, yo prefiero mantener subvenciones, aunque me cueste pagarlas y aunque tenga que aguantarles a ustedes las críticas semana sí y semana también porque no puedo pagar, pero yo mantengo los compromisos sociales.
(Veus) Y dígame usted qué es lo quiere.

Y mire, señoría, y por una vez le tengo que decir algo.
Esta frase no es mía, esta frase es del señor Griñán, del mes pasado, que dijo precisamente en Andalucía ante una pregunta igual que le efectuaron en el parlamento andaluza precisamente por los impagos en servicios sociales del departamento andaluz, y dijo exactamente eso.
Y eso lo dijo el señor Griñán.

Y mire, y creo que es lo único.
.
.

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor conseller.
Muchas gracias.
(El vicepresident segon desconnecta el micròfon del conseller.
Aplaudiments)

Pregunta número 663 del señor diputado don Ignacio Blanco, del Grupo Parlamentario Esquerra Unida, al conseller de Sanidad.

El senyor Blanco Giner:

Senyor conseller, ¿pot aclarir la conselleria l'existència de recomanacions oficioses fetes a favor del despatx Broseta Abogados, assenyalat com un agent extern a què és convenient acudir per a participar en la licitació de contractes de col·laboració publicoprivada en la sanitat valenciana, d'acord amb les informacions aparegudes en un mitjà de comunicació?

Gràcies.

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor Blanco.

Señor conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Blanco, desde la Conselleria de Sanidad le tengo que decir que no se ha realizado ningún tipo de recomendación a favor de ningún despacho de abogados, empresa o particular en concreto como agente al que se debería acudir para participar en la licitación de cualquier tipo de contrato o colaboración público-privada en la sanidad valenciana.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor conseller.

El senyor Blanco Giner:

Senyor conseller, li vaig fer la mateixa pregunta per escrit.
Sorprenentment va arribar la resposta ahir.
Vosté, efectivament, em negava qualsevol tipus de recomanació oficiosa.
Però no és el mateix el que han publicat els mitjans de comunicació.

Per això, jo li volia fer també la pregunta oral, perquè vosté ho diga ací al ple, perquè quede constància per a la història al Diari de Sessions.
Igual que en altres moments hem pogut traure declaracions de consellers que s'han demostrat mentideres, podrem en algun moment saber si el que vosté hui dia ací és cert o no és cert.

Perquè n'hi ha una contradicció entre el que diu el diari Levante i el que diu el conseller de Sanitat.
I jo, per experiència, em crec el diari Levante.
I li vaig a recordar algunes de les notícies publicades.

11 de juliol.
«Rosado sugiere a las empresas que Broseta les asesore en las privatizaciones sanitarias.
» «Rosado presiona a empresas para que Broseta las asesore en las privatizaciones sanitarias», amb una foto seua d'una jornada organitzada en el Westin, precisament pel despatx de Broseta, on participaven, entre altres persones, Rosa María Vidal, actual directora general de Radiotelevisió Valenciana, que sembla que estava explicant com anava a ser eixe procés de privatització.
També estava pel mig Pablo Landecho, excap de gabinet de Francisco Camps.
Però en la foto el que apareix és vosté, junt amb Broseta.

30 de juliol.
«Broseta pide el 2% del canon de la privatización sanitaria a las adjudicatarias que asesora.
Empresas consultadas por Levante han asegurado que desde la Conselleria de Sanidad se les ha remitido a Broseta Abogados, despacho al que señalan de forma oficiosa como agente externo al que es preciso acudir para poder participar en la licitación del contrato de colaboración público-privada en la sanidad valenciana.
»

En definitiva, una situació que segurament ara ha canviat perquè el contracte de col·laboració publicoprivada tampoc es va a dur a terme.
Recordem que es va anunciar el 27 d'abril i que, finalment, el 28 de setembre vosté va anunciar que el que anava a ser un cànon que pagarien les empreses, finalment serà una tarifa plana que pagarà la conselleria; que el que anava a ser el contracte de col·laboració publicoprivada a través del diàleg competitiu, finalment serà un contracte de gestió de serveis agrupats.

Però, en definitiva, ens preguntem: saben què volen fer?
Saben com van a fer-ho?
I especialment, esta pregunta és: qui està fent-ho, qui?
Perquè també s'ho pregunten els tècnics de la conselleria, que no saben qui està fent-ho, segurament consultores, entre altres, Broseta.
I la pregunta més important: a canvi de què?
A canvi que estes consultores estan fent-li la feina a La Generalitat i, concretament, a la Conselleria de Sanitat?

Perquè van licitar en el seu moment un contracte, li'l van adjudicar a Price Waterhouse, per a generar el document de bases per al diàleg competitiu, però eixe diàleg competitiu ja no existix.
Amb quina consultora estan preparant el segon model de privatització de la sanitat?
No ens ho diuen.
Però entenem que les consultores de veres que no treballen per altruisme.
En el cas de Broseta, més que altruisme, podríem parlar d'intrusisme.
Ja tenen al secretari autonòmic del sector públic empresarial, han rebut 91 contractes per import de 2,5 milions d'euros i ara, si damunt dissenyen i executen la mesura més important i perjudicials de la història de la nostra administració autonòmica, com és la privatització de la sanitat, podem dir directament que és Broseta qui mana.
A la millor estan vostés també externalitzant el Consell, externalitzant el govern, perquè no són capaços de governar.

En definitiva, la pregunta és: qui està gestionant el model que van a aplicar vostés en la privatització de la sanitat i si s'ho van a cobrar després?
O ja li ho estan vostés pagant ara i d'amagat?

(Ocupa la presidència el president, senyor Juan Gabriel Cotino Ferrer)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor Blanco.

Bueno, mire, yo lo puedo decir más claro.
.
.
, que nosotros no hemos derivado, evidentemente, hacia ninguna empresa algo que todavía no se ha producido, porque, como bien usted sabe, los pliegos todavía no están publicados, no son públicos.
Y, por tanto, a día de hoy, yo no puedo saber exactamente qué empresas van a estar interesadas en licitar en cada uno de los contratos que van a salir.
(Veus) Porque, por definición, no existen estos pliegos que se están preparando dentro de la Conselleria de Sanidad, con el personal propio de la Conselleria de Sanidad, en colaboración con otras administraciones públicas de la conselleria.

Pero, bueno, yo entiendo que usted utilice como fuente de información siempre el mismo medio, un mismo medio, que un día le voy a tener la oportunidad de traerle aquí todas las cosas que yo he hecho desde que estoy aquí y que luego no se han producido, porque realmente son más de una.
Le tengo que decir que más de una de las cosas que ha vertido este mismo diario que usted ha hecho mención no se han llegado a producir, como no se han llegado a producir muchas de las cosas que usted ahora mismo ha dicho.

Mire usted, las empresas interesadas en optar a los diferentes contratos que se hagan, nos consta que hay bastante interés, pero yo a día de hoy no conozco porque todavía no he sacado los pliegos.
Luego, yo, evidentemente, no puedo desviar a nadie a ningún sitio porque todavía no sé quién va a optar.

Por otra parte, sí que sabemos, como le he dicho, del interés de las empresas, porque cuando nosotros convocamos una oficina para dar información sobre el nuevo modelo, han aparecido allí más de 200 empresas.
Que, por cierto, algunos de los miembros de esta cámara también en algún momento determinado dijeron que no iba a haber concurrencia, que no iba a interesar, que realmente el sector empresarial no iba a estar interesado de nuevos modelos de gestión sanitaria.
Pero, bueno, eso ya era una cosa que también preveía.

En cualquier caso, yo le digo que no existe ninguna acción premeditada por parte de la administración para derivar a ningún lugar en concreto a ninguna de las empresas que operan dentro de nuestro sector.

En cualquier caso, sí le voy a decir lo que queremos.
(Veus) Y lo que queremos es lo siguiente: queremos un modelo de relación económica que sea ventajoso para la sanidad pública valenciana y que no impida mejorar los resultados acudiendo a la desinformación y a las nubes de desinformación que algunos propugnan; queremos que las empresas puedan concurrir libremente a los diferentes concursos, participando sobre la base de que la adjudicación siempre va a favorecer el beneficio de la administración y la sostenibilidad del sistema público.
También queremos que nuestro modelo no sea un modelo privatizador y sea un modelo que mantenga las relaciones laborales de los profesionales y la prestación sanitaria de los ciudadanos.
Y además, queremos expresar la pureza de un proceso de selección por el que no hemos querido intervenir directamente sobre las empresas, para poder decantar en un momento determinado cuál era cualquiera de las opciones que pueda tomar.

Pero, en cualquier caso, señor Blanco, me gustaría que antes de manifestar cualquier animadversión a cualquier modelo, ¡por favor!
, se lo estudie, se lo estudie.
Y, además, se lo voy a decir a usted y, si tiene la oportunidad, también se lo dice al señor Llamazares, por cierto, ¿eh?
Por favor, estudien bien lo que están hablando porque se pueden dar cuenta que, por ejemplo, lo que estamos haciendo ahora es bueno para los valencianos, y, si es bueno para los valencianos, la verdad es que tendrían que apoyarlo.

Mire usted, le puedo asegurar que este es el caso.
Y, además, le voy a decir más.
Yo creo que se ha hablado aquí de demagogia antes, pero yo le voy a hablar de otra palabra que se llama «paranoia», y la paranoia es cuando uno se inventa una historia, cuando la historia tergiversa completamente la realidad, pero lo malo es que el paranoico acaba creyéndoselo.
Yo no sé si acaba creyéndoselo usted.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Pregunta número 762, formulada por la diputada Esther López, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, a la conselleria d'Educació, Formació i Ocupació sobre el deute amb l'associació APSA.

Señora diputada.

La senyora López Barceló:

Mire, señora Catalá -y esto sabe usted que no es paranoia-, ¿cuándo va a cobrar la asociación de atención a la discapacidad, APSA?

El senyor president:

Muchas gracias.

Señora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Gracias, señor presidente.

Señora López -como le comentaba anteriormente a su compañero, el señor Serra-, estamos trabajando para que, en el momento en que pueda ingresarse el fondo de liquidez autonómica, la Generalitat valenciana haga frente a todos sus compromisos, especialmente a los compromisos de mayor necesidad y de mayor sensibilidad, que son, por ejemplo, los adquiridos con la Asociación de Pacientes Psíquicos de Alicante, APSA.

Por lo tanto, esperamos que en los próximos días vamos a hacer frente a esas deudas y podamos hacer frente a una necesidad y atender, como es debido, a una entidad que ha trabajado durante mucho tiempo por los discapacitados psíquicos y que lleva haciéndolo bien con nuestra conselleria -y con otras consellerias- y tiene que seguir haciéndolo de esta manera por su responsabilidad y por su buena labor.

Muchísimas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Señora diputada.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Mire, señora Catalá, yo no sé si esa necesidad ha partido de la movilización de todo el sector o, realmente, porque ustedes se lo creen, porque ustedes no solamente adeudan de 2012, sino que adeudan de 2011 y adeudan de 2010.
No usted concretamente, sino todo el Consell, porque sabe que son diferentes consellerias las que le adeudan a esta entidad.

La deuda que mantiene La Generalitat, por tanto, con APSA, es de 3.
013.
000 euros.
Y me encantaría, además, poder plantear esta deuda, no a usted, sino a todo, a todo el Consell.
Pero, desgraciadamente, ustedes, en un nuevo ejercicio de caciquismo, han vetado la petición de pleno específico sobre la atención a la discapacidad en estas Corts.
Por tanto, yo tengo que hacer preguntas orales concretas a las diferentes consellerias.

Por eso, le pregunto a usted por la deuda correspondiente a su conselleria de 800.
584 euros.
Porque, señora Catalá, a través de la orden de 2012 -que sacan ustedes en junio- reducen la subvención entre un 35 y un 37%.
Y, aquí, esto se lo deberían de explicar al señor Cabré -que se acaba de ir- que hablaba de que las subvenciones prefiere dejarlas aunque pueda pagarlas después, porque es que, realmente, incluso, las minoriza.

Todavía no se tienen las resoluciones derivadas de esta orden, evidentemente por el retraso en su publicación porque clama al desierto que una orden de 2012 para subvenciones de 2012 salga en junio de 2012 que, evidentemente, no hay resoluciones todavía, lo que dificulta por partida triple la situación del sector que, en pocas palabras, no saben cuándo cobrarán 2012, cuando mantienen partidas que se les debe desde 2011 o 2010.

Le pregunto por APSA, pero sabe usted que solo es un ejemplo, no una excepcionalidad, porque esta pregunta no se trata solamente del abandono a los tres centros especiales de empleo pertenecientes a APSA: Avimar, Terramar, Limencop, que en total emplean a ciento cincuenta trabajadores y trabajadoras, de los cuales el 90% son personas con discapacidad.
¿Usted es consciente de que para este centenar de personas es ésta su única oportunidad?

Como le decía, esta pregunta no es solamente sobre por qué usted va a permitir con su dejación de funciones el ERE al que, seguramente, se verán abocados estos trabajadores y trabajadoras, que se juegan con esto no solo el empleo, sino la oportunidad de integrarse socialmente, unos ERE que ya está afectando a más de diez centros especiales de empleo en el País Valencià.

No solamente una pregunta acerca de cómo usted, señora Catalá, esconde su responsabilidad tras la sombra de Cabré, máximo responsable de la situación del colapso en la atención a la discapacidad.
Pero con su complicidad en la dejación de responsabilidades para con los centros especiales de empleo, pilar fundamental de la atención integrada a personas con discapacidad, están llevando a una situación de desesperación a todo el sector.

Cuando echen a estas personas de estos centros, dígame, señora Catalá, ¿qué hacen?
, ¿qué oportunidades les ofrecen ustedes?
, ¿ir a visitar al orientador laboral?
Pues, no, porque seguramente se les despedirá en 2013.
¿Van a percibir la renta garantizada de ciudadanía?
No, porque ustedes tardan de media dos años en resolverla y la resuelven con una sola resolución de un mes de 400 euros.
En vez de renta garantizada de ciudadanía es la estafa garantizada de ciudadanía.

Dígame, señora Catalá, ¿está usted preparando, junto al señor Cabré, la privatización completa del sector a través de la asfixia de las entidades de atención a la discapacidad?

Dígame, señora Catalá, ¿quiere hacer con los centros especiales de empleo lo mismo que con las entidades que colaboraban con el Servef hasta el 31 de marzo y que, a partir de ahora, se tendrán que reconvertir en agencias privadas de colocación?
¿Es eso?
Porque si no entiende que en el borrador de la orden, por la que se convocan las subvenciones públicas destinadas al fomento del empleo protegido para personas con discapacidad en centros especiales de empleo, ustedes no quisieron incluir peticiones de los agentes sociales como la petición de que no desapareciera ninguna ayuda.

La petición de mantener la ayuda de 100 euros a trabajadores con discapacidad psíquica ustedes la han quitado, de 100 euros, que les daba La Generalitat, la petición de que se revisaran los requisitos para la autorización de los centros especiales de empleo, porque se está permitiendo que empresas convencionales se inscriban en ellos para actividades que ya desempeñan habitualmente y que supone que una parte de la plantilla realiza el mismo trabajo pero con condiciones diferentes.

Estos centros especiales de empleo, si son empresas ordinarias, al final lo que ocurrirá es que se utilizará la mano de obra barata de personas con discapacidad pero estas personas no recibirán servicios de ajuste personal y social, que es el espíritu de los centros especiales de empleo.

Están abocando tanto desde bienestar social como desde empleo la exclusión social, a la ocultación en sus casas, a la caridad y a la limosna.
¿Es un lujo que personas con discapacidad vendan su fuerza de trabajo en igualdad de condiciones para valerse por sí mismos?
Para ustedes sí, porque lo que ustedes están haciendo conscientemente es convertir en caridad

El senyor president:

Muchas gracias, señora diputada.

La senyora López Barceló:

.
.
.
lo que es un derecho básico.

El senyor president:

Muchas gracias.

Señora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Gracias, señor presidente.

Señora López, soy consciente de que usted conoce perfectamente -porque lo conoce- que todos los recursos que se destinan a los centros especiales de empleo vienen derivados de la aportación que realiza el estado a la promoción del empleo.
De la aportación que realiza el estado, el 65% de la aportación que realiza para todos los parados de la Comunidad Valenciana -le hablo del 65% de esa aportación- va destinada a los centros especiales de empleo.
Es una aportación muy importante, que no hace solo esta comunidad, que hacen todas las comunidades autónomas.

Esa aportación importantísima se ha retrasado -y usted me ha hablado del retraso que achaca a la conselleria, y yo le diré que puede ser achacable o no a la conselleria-, pero he de recordarle que si esos fondos son provenientes del estado, y el estado este año aprobó los presupuestos generales con el retraso que los aprobó, es normal que hasta que no tuviéramos la certificación de cuál iba a ser la aportación del estado no pudiéramos tramitar la orden correspondiente al ejercicio 2012 que, por otro lado, decirle para su tranquilidad, se está tramitando y se está resolviendo.

Sé que usted conoce y es sensible -y no lo dudo en absoluto- con la actividad que realiza APSA.
Nosotros trabajamos con ellos durante varios años en tres centros especiales de empleo, concretamente en Avícola Aguamarga, en Limencop y en Terramar.
Esos tres centros especiales -usted ha hecho referencia al cómputo total-, los números de la conselleria dicen que con el primero no tenemos pendiente ningún pago; con el segundo, 237,22 euros; y, con el tercero, un total de 8.
661,87 por una compensación del expediente de reintegro, y por el importe de la deuda y el expediente de reintegro salen los ocho mil y pico euros.

Soy consciente de que, aparte, hay otros programas del empleo que se le deben a esta entidad.
Pero si hablamos de los centros especiales de empleo esta es la realidad, con independencia de que, cuando se resuelvan las órdenes del ejercicio de 2012, sigamos trabajando y sigamos cumpliendo nuestros compromisos.

Yo sé que usted tiene el mismo interés que yo en que se pague a estas entidades.
No dudo de que tengamos el mismo, ni yo quiero decir que yo tenga más que usted.
Evidentemente, yo tengo la responsabilidad de la gestión y he de estar todos los días trabajando por esto, y es lo que hago.

Le he dicho que vamos a pagar con el FLA.
Es nuestra principal prioridad, porque queremos seguir trabajando con APSA durante mucho tiempo, porque queremos seguir protegiendo este tipo de empleo y porque creemos, realmente, en el modelo de los centros especiales de empleo.

Y si le digo esto, y si le digo que yo tengo la misma responsabilidad, más responsabilidad pero la misma sensibilidad que pueda tener usted, es porque entenderá -y discúlpeme si hago esto- que si fuera una casuística única y exclusivamente referida a la Comunidad Valenciana yo le podría decir ahora mismo: mire, véngase un día conmigo a la conselleria -que estará encantada-; trabaje conmigo durante unos días, simplemente por ver lo que se trabaja para que se cobre cuanto antes.

Pero, mire, no será necesario porque sé que usted, como integrante de un partido que es, tiene responsabilidades en otras comunidades autónomas que actualmente están atravesando las mismas dificultades en los impagos a los centros especiales de empleo: «Los impagos de la junta asfixian a los centros de discapacitados intelectuales.
» «Once horas de protestas por los impagos en la junta de discapacitados de Ayamonte.
» «La atención de dos mil discapacitados por la Junta de Andalucía pone en peligro casi mil empleos.
»

Por lo tanto, como sé que usted, que comparte gobierno con la Junta de Andalucía, que tiene los mismos problemas, es igual de sensible e igual de responsable por esa colaboración con el gobierno de Andalucía que tienen, entiendo que tanto usted como yo somos igual de responsables, igual de sensibles y estamos igual de comprometidas con el pago de los centros especiales de empleo.

A mí me gustaría que hablar de los centros especiales de empleo no fuera solo en los casos de los impagos.
A mí me gustaría que ustedes no solo hablaran de la discapacidad en un momento como éste, trajeran la discapacidad y la atención a los discapacitados en otros momentos, y no solo para hacer política, no solo para atacar al gobierno, o solo para hacer uso partidista de la dificultad.
¡No!
Para hablar de la discapacidad en serio y para tratar a los discapacitados como Dios manda.
(Aplaudiments)

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Interpel·lació, pel procediment especial d'urgència, a la consellera d'Educació, Formació i Ocupació, senyora M.
Âª José Catalá Verdet, sobre la política general de la conselleria en relació amb l'inici del curs escolar 2012-2013, que formula la diputada senyora Pilar Teresa Sarrión Ponce (GP Socialista) (RE número 30.
386, BOC número 96)

El senyor president:

Interpel·lació pel procediment especial d'urgència a la consellera d'Educació, Formació i Ocupació sobre la política general de la conselleria amb relació a l'inici del curs escolar 2012-2013, que formula la il·lustre diputada senyora Pilar Sarrión, del Grup Parlamentari Socialista.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidente.

Señorías.

Señora consellera.

Mire, hace poco más de mes y medio que se inició el curso escolar, un inicio donde parece ser que lo que usted ve, lo que a usted le dicen y lo que el resto estamos viendo y viviendo no es ni lo mismo ni parecido.
Lo que está sucediendo en los centros educativos parece ser que es una realidad muy distinta a lo que desde la conselleria están percibiendo.

Me hubiese gustado que usted nos hubiese escuchado esta mañana en el debate de la proposición no de ley que ha debatido, y me hubiese gustado porque esa proposición no de ley recogía -y durante nuestras intervenciones así lo hemos explicado también- todas las deficiencias que tiene nuestro sistema educativo, deficiencias, unas arrastradas de otros cursos, y otras deficiencias propias de éste por todos los recortes y ajustes que se han venido llevando a cabo desde la conselleria.

Interpelarle hoy sobre política general de la conselleria es simplemente para poder oír, para que usted nos diga aquí cuál es la situación que usted, como responsable de esta conselleria, ha vivido.
Y se lo digo porque, como ya le he dicho antes que parece ser que no estamos viendo lo mismo, me gustaría saber lo que usted ha vivido, lo que a usted le han contado y cuáles son las medidas que ha adoptado o piensa adoptar al respecto.

Necesitamos saber, también, si esas movilizaciones en los centros de los padres y madres de alumnos a usted le han sorprendido o no le han sorprendido.
También nos gustaría saber si las entiende, las comparte o si, por el contrario, va a intentar aplicar otro tipo de políticas públicas para darles solución.

A mí no me gustaría que se me enjuiciase ni se me insultase como se ha hecho con esos padres y madres que han salido a la calle y no han llevado a sus hijos al colegio.
Yo no soy radical, como tampoco lo son los padres y madres que decidieron que sus hijos el día de la huelga no fuesen al colegio.

Y eso es lo que han dicho ustedes, eso es lo que ha dicho el señor Wert, como también ha dicho que la convocatoria estaba inspirada en supuestos de la extrema izquierda radical y antisistema.

¿Usted cree que esto es normalidad?
¿Usted cree que esto es normal en un sistema educativo?
Estas manifestaciones son por los problemas que se arrastran desde el inicio de curso y desde los cursos anteriores.

Usted, señora Catalá, nos ha dicho muchas veces desde aquí que en el inicio de curso no ha existido ningún problema, que no se debe casi nada a casi nadie y que todo está funcionando con total normalidad.
¿Sigue pensando hoy lo mismo, lo mismo que nos dijo en el inicio de curso?
Porque, mire, usted en sus notas de prensa, y ya se lo dije ayer, creo que nada tiene que ver lo que nos dice allí con lo que se está viviendo en los centros.

Usted nos intenta vender que cuando ha tomado alguna decisión, siempre ha sido dialogada, dialogada con responsables sindicales, con AMPA, con docentes, incluso con los partidos políticos de la oposición.
Y yo le digo que sí, que dialogada sí, porque ha habido un diálogo en el que usted nos lo cuenta y nosotros le decimos: «Vale, nos lo ha contado.
» El problema es la segunda parte, la parte del consenso.
Cuando se le han ofrecido las propuestas desde el otro lado, usted no las ha aceptado.
Así que diálogo, sí; usted es dialogante, pero llegar a consensos, ninguno.

Y eso es lo que ocasiona problemas como las becas de comedor, las becas de libro, las líneas de transporte, los docentes -que se han perdido muchos docentes este último curso, aunque ustedes digan que los siguen recolocando-, las unidades en los centros, casi 800 unidades han desaparecido en los centros de primaria y secundaria; ha supuesto un aumento de las ratios en un 20%, un aumento del horario lectivo del profesorado, falta de infraestructuras en condiciones, impagos a centros, impagos de becas, impagos de libros, impagos a empresas de transporte, aumento de tasas universitarias e impagos a universidades y retrasos en los pagos.

¿Qué solución podemos esperar desde la conselleria?
¿Cómo va usted a afrontar todos esos problemas que existen?
¿Cómo los va a pagar?
¿Porque también tenemos que estar esperando el fondo de liquidez autonómica para que estas entidades y estas personas y los libreros cobren?
¿Vamos a esperar también el FLA?
O, ¿aquí no va a llegar?

Porque ya han prometido -y eso venía hoy en prensa- pagar conciertos educativos, que estaba el convenio… o el compromiso para el 22 de noviembre, y como no pueden pagar, ahora les dicen que la semana que viene, con el FLA, se lo pagará.

¿Me puede decir usted en este momento qué parte de los recursos asignados a la Comunidad Valenciana en el FLA se van a dedicar a atender las muchas deudas en el sector educativo?
¿Nos puede decir cuánto, a qué fines y cuándo se van a pagar?
Porque parece que para todo no hay, lo que nos va a venir del FLA…, no tienen para casi nada.
Pero yo quiero saber cuáles son sus prioridades al frente de la Conselleria de Educación, Formación y Empleo.

Porque hasta hace relativamente poco parece ser que esta comunidad no iba del todo mal, y digo parece ser, porque ustedes se encargaron de anunciarnos, demostrarnos y de decirnos que aquí no nos faltaba de nada.
Teníamos barcos, teníamos cine, teníamos coches, teníamos aviones, teníamos aeropuertos, vivíamos en una terra mítica con un gobierno que gestionaba y gastaba muy por encima de sus posibilidades.
Y, ¿ahora?
Ahora, ¿qué hacemos?
¿Apretarnos todos el cinturón?
Un cinturón que el señor Rajoy nos exige, nos exige que se recorte.
Y usted, ¿dónde recorta?
Usted recorta en educación.

A usted le han dicho cuánto ha de ajustar y lo que se dedica es a ver de dónde lo ajusta, de dónde recorta y, luego, intentar explicar que todo sigue igual.
Porque no puede decir que los mismos presupuestos para todo, no puede decir que se está llevando todo a cabo ni que se está pagando, porque eso usted sabe que no es verdad.

Usted sabe que eso no es verdad, como también dice que ahora el reparto de las becas y las convocatorias que ha habido son más justas que nunca.
Eso, ¿qué quiere decir, que en los diecisiete años atrás sus compañeros de partido que han ocupado la conselleria hacían convocatorias injustas, que malgastaban o derrochaban el dinero en becas y que ahora usted es lo más justo que está haciendo?

Mire, otro curso con casi 900 barracones, con más de 17.
000 alumnos en barracones a pesar de haber aumentado las ratios, con ocho millones de euros que se pagarán por esos alquileres de los barracones al año, aunque no los pagará la conselleria, los pagará CIEGSA; CIEGSA, que ya no existe, pero que este año el traslado de los alquileres depende de ella.

Este año, con este presupuesto, no han construido ni rehabilitado ningún centro educativo que no estuviese ya iniciado y todavía estamos pendientes de que nos digan esos centros de iniciativa social, a los que nos oponemos, dónde los van a construir.

Y a cada pregunta, a cada solicitud de información, usted nos remite a la página web contratación.
es, donde no está la información que le pedimos, pero por lo menos ya cuenta como contestación a las preguntas.

A los centros, ustedes, les implantaron un sistema para controlarles los gastos y siguen sin pagarles, y les deben más de 51 millones de euros.
¿Vamos a volver este invierno a ver a estudiantes con mantas, estudiantes a los que luego ustedes denunciarán?
¿O los centros tendrán dinero para pagarse la calefacción?

Nosotros necesitamos un gobierno con capacidad de gestión y con capacidad política y que nos dé soluciones, que no se pase el tiempo culpando a nadie, que actúe y que gestione, que es lo que usted nos dijo ayer en la comisión.

Usted quiere que lo mejor sea la educación pública, porque es su responsabilidad, y usted apuesta por los centros públicos que son de los que es máxima responsable.
Eso es lo que le pedimos.
No le pedimos ni más ni menos, pero parece ser que una cosa es lo que dice y otra cosa es lo que hace.

Y voy a ponerle solo unos ejemplos, unos ejemplos de su gestión política que es pura imagen, pura imagen y pura improvisación, con proyectos a coste cero que nunca podrá cumplir.
Y, mientras tanto, ¿qué tenemos?

Mire, lo que tenemos en un resumen mínimo, le digo, datos de cómo gestiona su conselleria, estado de ejecución de agosto, el último estado de ejecución que nos ha llegado.

En enseñanza primaria, en transferencias corrientes reconoce el 54,66% y debe más de 23,1 millones de euros, en transferencias de capital reconoce el 6,15% y lo debe todo.

En enseñanza secundaria y de régimen especial, en compra de bienes corrientes y gastos de funcionamiento reconoce el 70,28% y tiene pendiente de pago 32,1 millones de euros, en transferencias corrientes reconoce el 60,49% y debe más de 496.
000 euros, en inversiones reales reconoce el 12,65% y tiene pendiente 2,9 millones, en transferencias de capital, un 40,42% y no ha pagado nada.

Y si nos vamos a universidad, vemos que en las transferencias reconoce el 68% y les debe 128 millones de euros y en transferencias de capital reconoce el 67% y les debe 293,1 millones de euros.

Con estos pocos ejemplos, que no son más que una parte de la sección de educación, suman más de 500 millones de euros.
¿Esto lo va a pagar con el FLA?
¿Cuándo y cómo?

No puedo creer sus promesas, permítame…, que lo siento.
Gestión pública…

El senyor president:

Vaya concluyendo, señora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

…es lo que usted hace; gestione, por favor.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Senyora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Moltes gràcies, senyor president.

Señora Sarrión, lo único que lamento de la intervención que acaba de realizar usted es que no haya hecho referencia al principal reto al cual se enfrenta la educación pública valenciana: el fracaso escolar.

No ha hecho ni una sola referencia a lo que debe constituir la principal meta a realizar por la Conselleria de Educación, Formación y Empleo.
Y no solo por la Conselleria de Educación, Formación y Empleo, sino por parte de todas las consejerías de todo el estado español, porque nos encontramos, como país, en una dificultad tremenda, no por la situación económica, que también, sino por el índice de fracaso; no de fracaso, de abandono escolar temprano que tenemos en este país.

No ha hecho referencia a esto.
Se queda usted en servicios importantísimos, fundamentales para la educación valenciana, pero en servicios secundarios, como son el transporte y el comedor.

Lo primario, lo importante: la calidad de la educación, reducir el índice de abandono escolar temprano, luchar por la mejora de la competitividad de nuestro alumnado, mejorar su competencia lingüística en lengua extranjera, dedicar nuestro tiempo y nuestro esfuerzo a una educación pública y de calidad.

Y he de decirle que lamento eso porque sé que usted es totalmente consciente de esa necesidad.
Y le diré, estoy convencida, que para… alegría suya y mía que esta comunidad está recuperando posiciones en su índice de abandono escolar temprano, concretamente dos puntos respecto del curso anterior.
Eso ha de ser motivo de orgullo y, simplemente y sinceramente, creo que es algo de lo cual tenemos que enorgullecernos todos los que estamos aquí.

Usted me hace una comparecencia, una interpelación sobre el inicio del curso, sin más.
Y yo le haré una fotografía lo más rápida posible de lo que ha supuesto el inicio del curso.

773.
110 alumnos tiene el sistema educativo valenciano sostenidos con fondos públicos, un ligero descenso en el número de alumnos respecto del año anterior, especialmente en las primeras etapas correspondientes a la Educación Infantil por la bajada de la natalidad correspondiente al ejercicio 2009.

Si lo comparamos con el año anterior, se ha producido un descenso del 1,4%, pasando de 784.
191 alumnos a 773.
110 alumnos del curso iniciado.
Se ha roto por primera vez la tendencia al alta que se apreciaba en nuestra comunidad desde el curso 2002-2003.

Las causas a las que podemos atribuir este descenso son claras: en primer lugar, la bajada de la natalidad correspondiente al año 2009 y, en segundo lugar, una disminución del alumnado extranjero, de 3.
031 alumnos, respecto del curso anterior, lo que es un 3,4%.

Por tanto, con los indicadores del descenso de la natalidad del INE, por los indicadores que tenemos de los nacimientos a partir de este año 2009, que se ha roto la tendencia alcista en número de alumnado, pensamos que en los próximos diez años vamos a perder 50.
000 alumnos en la Comunidad Valenciana en el tramo obligatorio.

Asimismo, se ha detectado el incremento del alumnado, por otro lado, que continúa sus estudios en el tramo postobligatorio: Bachillerato y Formación Profesional.

En el caso de los bachilleratos, traspasamos por primera vez la barrera de los 60.
000 alumnos, al situarnos en 61.
275 alumnos.
Por lo que respecta a la Formación Profesional, continúa la tendencia alcista por cuarto curso consecutivo al matricular 71.
261 alumnos.

Se trata, sin duda, de cifras esperanzadoras -espero que para usted también sean buenas noticias- por cuanto supone que el alumnado valenciano continúa tras cursar el tramo de escolarización básica y está volviendo al sistema educativo para incrementar su formación.

Respecto de las ratios en centros públicos a las que usted me ha hecho referencia, evidentemente que se ha incrementado por el decreto del Gobierno de España que estoy convencida que usted conoce.
Un decreto que se aprobó y que tenía que entrar en vigor para este presente curso y, aun así, por esa pérdida de alumnado y por otras consecuencias y otras circunstancias, ha derivado en que la ratio de nuestra comunidad, en la media, ha quedado por debajo de la permitida por la legislación nacional, circunstancia que era… natural, ya que sin ese incremento de la ratio que se produjo este año, esa posibilidad…, ya la Comunidad Valenciana estaba por debajo de la ratio máxima fijada por la normativa estatal.

Por lo tanto, considero que no es un momento fácil, no es un momento exento de dificultades, pero en este momento de dificultades estamos, en la educación valenciana, todos, haciendo un esfuerzo por mantener la calidad de la enseñanza y, sobre todo, por alcanzar esa meta que ha de preocuparnos a todos, que es reducir el índice de abandono prematuro escolar.

En cuanto a los docentes.
Este curso -usted ha hablado me imagino que de los interinos-, la plantilla estable permanece, como no puede ser de otra manera, y en cuanto a los interinos, ya por las adjudicaciones que hemos realizado, se ha contratado un número superior al objetivo que yo fijé al inicio del curso y que usted y yo hemos…, del que hemos debatido en reiteradas ocasiones.

Una circunstancia muy particular, y a la que tampoco usted hace referencia, los centros rurales agrupados.
Pese a las críticas y sospechas que se vertieron diciendo que se iban a suprimir colegios rurales adaptados, La Generalitat ha mantenido el 100% de los mismos, es decir, 43 CRA y 138 aularios que dan cobertura a 5.
436 alumnos, sin incrementar la ratio en esos centros.

En cuanto a la Educación Especial, a la que tampoco me ha hecho referencia, actualmente existen 47 centros de Educación Especial, 112 unidades específicas en centros ordinarios, de las que 35 son aulas CYL, que están teniendo una gran acogida en la comunidad educativa, y que, por primera vez en este curso, entran en funcionamiento dos nuevas aulas CYL en el IES Orriols de Valencia y en el IES Bovalar de Castellón.

Ha hecho referencia sucinta al plurilingüismo, y le diré que el plurilingüismo, circunstancia también de la que pudimos dialogar ayer, es el reto más importante, ese, junto con el fracaso escolar de ese momento en la Conselleria de Educación, Formación y Empleo, por cuanto consideramos que incrementa las posibilidades de inserción laboral, las competencias comunicativas de nuestro alumnado en lengua extranjera.

En este mes de septiembre 45.
000 niños de tres años comenzaron su enseñanza plurilingüe, 45.
000, a los que se unen los niños que ya estaban en centros de la red plurilingüe de la Comunidad Valenciana.

Hemos tenido ocasión a lo largo de esta tarde de hablar de la Formación Profesional.
Simplemente le diré que hemos alcanzado las 100.
000 plazas en Formación Profesional.
Estamos incorporando el sistema de formación profesional dual, circunstancia que ya veníamos experimentando puesto que en esta comunidad se adoptaba un sistema en el centro de Benicarló, que ya era una primera experiencia de FP dual y que este curso seguiremos incrementando.

En cuanto a la enseñanza de idiomas, se mantiene la plantilla de docentes al cien por cien, se incrementan un 21% las ofertas de plazas, es decir, 12.
5309 plazas respecto al curso anterior, debido al fuerte incremento demanda realizado por la sociedad valenciana.

En cuatro años se ha doblado el número de plazas.
Se han incorporado tres aularios.

Y este curso para estudiar inglés hay 5.
896 plazas y para alemán 1.
406 plazas.
En definitiva, la EOI ofrece en este curso 74.
109 plazas, de las cuales 34.
651 están en inglés y 8.
482 en alemán.

Enseñanzas deportivas.
El pasado 31 de agosto se aprobó el decreto de enseñanzas deportivas, cuyo objetivo es preparar los alumnos para la actividad profesional en el sistema deportivo.
Somos una de las comunidades que de forma más prioritaria ha hecho la aprobación de este decreto de enseñanza deportiva.
En este curso hay cerca de 600 alumnos, es decir, un 38% más respecto del curso anterior que había 439 alumnos.

Enseñanza permanente de adultos, las EPA.
Con la nueva normativa para las escuelas de adultos se va a flexibilizar el modo de impartir las clases, ya que vamos a pasar de únicamente la presencial a la semipresencial y a distancia.
Y queríamos centrar nuestros esfuerzos en la formación permanente a lo largo de toda la vida, en la obtención de títulos oficiales, aprendizaje de idiomas y nuevas tecnologías.

Estamos haciendo un esfuerzo muy importante en ayudas sociales.
Y no es que en gobiernos anteriores o los consellers anteriores eligieran de forma menos justa, es que simplemente la realidad de las familias ha cambiado.

En este momento, familias que hace unos años no precisaban de esas ayudas, las necesitan.
Y, por lo tanto, la interpretación de mis palabras debería haber sido por parte de usted que en el momento de dificultad que estamos viviendo la distribución de las ayudas sociales está siendo lo más justa posible para atender a la nueva realidad para las familias.

En definitiva, y para acabar como empecé, la lucha contra el fracaso escolar.
30 medidas concretas dirigidas a este fin.
Lo más importante para la educación valenciana, por lo menos para el Partido Popular.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.

Señora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidente.

Señora consellera, me ha parecido una explicación maravillosa, y se lo digo de verdad, me lo ha explicado todo muy bien, como ya lo explicó en el inicio de curso, antes de que sucediesen los problemas de los que yo le estaba hablando.

Yo he subido aquí porque, como diputada de la oposición, nosotros tenemos que interpelar al Consell, y yo la interpelo a usted, y la interpelo en los temas que yo he considerado que presentan problema en el inicio de curso.
Usted me responde lo que le ha dado la gana.
No me ha dicho que realidad está habiendo ahora en la calle con las familias que están padeciendo el no tener transporte, el que sus hijos no puedan comer, el que no tengan libros ni materiales escolares suficientes ni adecuados.

Yo, de verdad, no es que el resto de temas no los vea importantes.
Veo importantísimo el índice de fracaso escolar, y me alegro que baje dos puntos.
El problema es que no debería haber subido hasta donde subió, y subió (aplaudiments) por las políticas llevadas a cabo por gobiernos del Partido Popular en esta comunidad, en esta comunidad, que es donde ustedes gobiernan tantos años.

Que estamos recuperando posiciones, me parece muy bien.
Que en el fracaso escolar estamos todos unidos, creo que todos los grupos de la oposición estamos haciéndolo y participando en las comisiones con toda la buena voluntad para colaborar y para intentar al final que el diálogo se convierta en consenso y poder aplicar esas medidas.
Pero sigo pensando que las medidas que usted está aplicando sobre el fracaso en el tema de los contratos programa sin dotación presupuestaria o sin dotación fija presupuestaria no se pueden llevar a cabo, no se deben llevar a cabo con la arbitrariedad de los centros tal cual usted está midiendo al final los resultados.

Que usted considere transporte, comedor y becas servicios secundarios, pues lo veo un poco grave.
Y que usted no haya mencionado nada de todo lo que he dicho que debe, que son más de 500 millones de euros en unas pocas líneas, podíamos haber profundizado en el resto de líneas.
Esa es mi interpelación, tampoco me la ha contestado.

Centros rurales agrupados.
Ha reducido unidades.
No hay transporte en todos los centros rurales agrupados, y usted lo sabe.
¿Por qué me los menciona?

Centros de educación especial.
Malísimas y pésimas condiciones.
Un ejemplo, el Pla de la Mesquita de Játiva.
Un ejemplo, que nos comprometimos en ir a visitarlo y estamos pendientes de que nos digan cuándo podemos ir a visitarlo desde la Comisión de Educación.

Otro ejemplo pésimos de centros de educación especial o transporte.
Cuando hay un transporte para un centro de educación especial se necesita que se complemente con gente de centros ocupacionales a la misma población, y porque no se entiendan las consellerias de Bienestar Social con Educación el transporte va medio vacío al centro de educación especial, y al centro ocupacional se quedan de pie, se quedan sin poder ir porque no ponen medios ustedes, porque ustedes no hablan o no se entienden.

Yo del plurilingüismo no pensaba entrar en esta intervención.
Y no pensaba entrar porque ayer creo que todos los grupos lo dejamos bastante claro en la comisión cuando hablamos en profundidad del tema de los becarios precarios, de esos becarios que usted contrata para aprovecharse de ellos pagándoles una beca y que hagan funciones de profesores.
Con toda la legalidad y con toda la normativa aplicada.
Claro, y ayer tampoco me contestó.
No sé si me contestará si el resto de centros que se están adhiriendo a las redes centros plurilingües de la Comunidad Valenciana al año que viene dispondrán también de 200 o 300 becarios más, todo menos sacar la oferta pública de empleo.
Y le recuerdo que usted también es la consellera de empleo.
A ver si nos saca alguna oferta pública de empleo y estos pueden tener un trabajo digno.

Formación Profesional.
Va a implantar la formación profesional dual.
¿En qué empresa?
Porque todos los informes parecen indicar que en esta comunidad no hay empresas del tamaño suficiente para poder llevar a cabo una implantación de la formación dual como la que se está llevando en Alemania, porque aquí las empresas que tenemos son mayoritariamente empresas medianas, empresas grandes tenemos muy pocas.
A lo mejor es que en su viaje éste que ha tenido a Alemania le han dado ideas de cómo aplicar eso a las empresas de aquí.
Ojalá, ojalá.

Y una cosa que yo no he hablado, pero usted tampoco ha hablado.
¿Qué va a pasar con el distrito único?
Hablemos del distrito único, de la libertad de elección de los centros por los padres, de esos centros que usted… para empezar en la ciudad de Valencia no está construyendo.
¿Cómo van a elegir un centro si no tienen centros que elegir?
Si han de ir obligatoriamente a los barracones que existen o se han de ir a los centros concertados.
Explíquenos el distrito único que usted ya cuando subió aquí nos explicó.

Y en cuanto a la formación permanente de adultos.
Si está subvencionando menos a los ayuntamientos que están manteniéndola.
Están subvencionando menos.

Y para terminar, miren, su gestión.
La última gestión que ha hecho lleva a los inspectores educativos que controlen los centros para que lo que yo hoy he dicho aquí de sus deudas no las puedan publicar en ningún espacio público.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Eso no es gestión.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Honorable consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

Señora Sarrión, yo le he contestado a la interpelación que usted me ha hecho.
Usted me ha hecho una interpelación y la ha planteado ante esta institución como una interpelación sobre el inicio del curso, la política general de la conselleria al inicio del curso.
Y yo, como sé que tengo diez minutos, he intentado hablarle de todo para sintetizar toda la política educativa en diez minutos.
Si usted me hubiera hecho una interpelación concreta sobre las deudas, sobre el transporte, sobre el comedor, sobre los libros o sobre otra circunstancia, yo hubiera venido aquí a hablar sobre otras circunstancias.
Pero contesto a lo que usted me pregunta.
Eso para empezar.

Después, a la interpelación.
Usted me hace una interpelación concreta que escribe su grupo, que diseña su grupo.
Yo contesto a esa interpelación.
(Remors)

Después, en segundo lugar.
No me diga que no me dejan preguntar porque yo me paso aquí prácticamente todas las semanas, vamos.

En segundo lugar, en cuanto a las ayudas sociales, somos conscientes de que ahora las familias tienen mayores dificultades, totalmente conscientes.
Por ese motivo hemos hecho un reparto de ayudas sociales considero yo que generoso en comparación con otras comunidades autónomas que ustedes conocen de sobra y a las que yo no haré mención.
Unas ayudas sociales que han pasado, en cuanto a las ayudas de libros, de 105 euros a 125 euros.
Y que en los últimos años han crecido exponencialmente en esta comunidad.
Es decir, se ha pasado en el año 2003-2004 de 71 millones de euros para ayudas sociales, a los últimos ejercicios 228 millones de euros para ayudas sociales.

En cuanto al transporte escolar, destinamos más de 60 millones de euros.
Es decir, una cuantía, desde mi punto de vista, generosa, pero no que la haga la conselleria, que la hacen todos los valencianos.

Es verdad que hemos tenido que utilizar una herramienta cartográfica para medir con mayor exactitud la distancia.
Y además le diré, usted sabe, como yo, que hay una normativa estatal determinada y que nosotros incrementamos la posibilidad el transporte escolar a esa normativa.
Es decir, no nos ceñimos a lo que nos dice la norma estatal.
Incrementamos la posibilidad del transporte escolar, no sólo a los niños que tienen el centro educativo en municipio distinto al de su residencia, sino a los niños que estando en centro educativo en el mismo municipio de residencia tienen una distancia superior a 3 kilómetros en línea recta.

No obstante, para todas las familias con necesidades concretas, que avalan y que acreditan con cualquier circunstancia, ya sea la renta o un certificado de que la unidad familiar no tiene ingresos, cualquier tipo de documento que tiene dificultades determinamos ayudas sociales.
Pero entienda usted que tenemos que fijar un criterio para poner un autobús, y un criterio mínimo que son 15 alumnos.
¿Que no hay 15 alumnos?
Pues se dan unas ayudas individuales a los padres.

Por lo tanto, consideramos que estamos atendiendo el transporte escolar, dentro de las limitaciones y las dificultades, con, yo pienso, la mayor responsabilidad.

Seguimos con las ayudas a la escolarización infantil de cero a tres años.
Tampoco me las ha nombrado.
No me las ha nombrado porque se mantienen igual.
El bono infantil se ha mantenido exactamente igual.

En cuanto a las becas de comedor estamos aportando, como saben, unos 45 euros por alumno y día para todos los niños que estén en el comedor, estén becados o no estén becados.
Y además hemos establecido un tope de menú, que es muy inferior a lo que establecen otras comunidades autónomas y que pensamos que es accesible, y que es lo justo en este momento, y haciendo todos los esfuerzos, tanto las empresas como la conselleria.

Circunstancias todas ellas, señora Sarrión, que me llevan a pensar que no exento de dificultades el inicio de curso, dentro de esas dificultades estamos haciendo todos un esfuerzo para que vaya bien.
Y no puede ser que la conselleria de educación sea la única interesada en que sea normal el inicio de curso, que parezca que todo el mundo quiera que no sea normal, que haya un mal ambiente en los centros y que haya un mal clima en los centros educativos.
No, la conselleria no puede ser la única interesada en tener un clima escolar de normalidad.

Usted me ha hablado de las empresas valencianas.
Yo creo que las empresas valencianas han demostrado muchísimo su colaboración con la Formación Profesional.
En la pregunta que me ha hecho el Grupo Popular anteriormente le he dicho que el curso pasado participaron 12.
000 empresas en la formación profesional dual: 4.
000 en Alicante; 1.
500, en Castellón, y 6.
000, en Valencia.
Y acogieron a 20.
000 alumnos de FP.
Es decir, yo no creo que esto sea un ejemplo de la no colaboración o de la falta de capacidad de las empresas valencianas a participar en un proceso necesario que es en el de la FP dual.

Me queda por hablar del CIS y del distrito único.
Y mire, usted lo ha dicho, libertad de elección de los padres.
No creo que tenga que explicarles ni lo que son los CIS ni lo que es el distrito único.
El Partido Popular cree que cualquier padre tiene derecho a elegir el centro educativo al que tiene que llevar a sus hijos.
Y por hoy por hoy la conselleria está haciendo esfuerzos para que eso sea así…

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.

La senyora consellera d'Educació, Formació i Ocupació:

.
.
.
sin imponer qué tipo de educación tienen que dar a sus hijos.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Interpel·lació al Consell, que fa el conseller d'Economia, Indústria i Comerç, senyor Máximo Buch Torralva, sobre les línies generals de la política industrial de La Generalitat i les novetats en l'estratègia de política industrial, que formula el diputat senyor Francesc Xavier Ferri Fayos (GP Compromís) (RE número 31.
816, BOC número 96)

El senyor president:

Interpel·lació al Consell sobre les línies generals de la política industrial de La Generalitat i les novetats en l'estratègia de la política industrial, que formula el diputat Fran Ferri, del Grup Parlamentari Compromís.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, hui estem ací per a parlar de la política general del Consell en matèria de política industrial, i més específicament sobre l'estratègia de política industrial.

Alguns diuen que el problema és que els governs del Partit Popular no han aplicat cap política industrial.
Personalment, no crec que eixa siga.
.
.
, no és eixa la meua opinió.

Perquè, mire, els governs del Partit Popular han fet una política industrial, i ha sigut molt consistent.
Zaplana, Olivas, Camps i ara Fabra han fet una política industrial molt definida: potenciar la construcció sobre la innovació, apostar per sector de baix valor afegit i introduir milers de milions d'euros públics en iniciatives molt concretes i molt ruïnoses.

Com sabrà, senyor Buch, n'hi ha dos tipus de política industrial: la horitzontal, quan els poders públics busquen garantir condicions generals perquè les empreses més eficients econòmicament i socialment es desenvolupen, i la vertical, quan s'aposta per sector concrets.

Vostés han apostat sobretot per una política industrial vertical, i ho han fet, a més, en uns sectors que no eren ni econòmicament ni socialment ni mediambientalment eficients ni beneficiosos per a la nostra gent, per a la nostra societat.

I ací entren coses com l'Àgora, com la fórmula 1, el golf, la hípica, aeroport sense avions, Terra Mítica, Ciutat de la Llum i un llarg etcètera d'iniciatives que s'han pagat amb diners públics i que no han sigut rendibles ni beneficioses, és a dir, inversions ruïnoses.
Perquè la rendibilitat no es veu en el moment de construir-lo, sinó a uns anys vista, i ara ho podem vore clarament.

Calia fer esta introducció sobre com hem arribat fins a la situació actual, perquè si vosté, senyor Buch, no entén que el model que s'ha desenvolupament és erroni, un model que ha fracassat clarament, si no es capaç de vore això, des de Compromís dubtem, amb tots els respectes, que siga capaç de plantejar una nova estratègia exitosa.
Si bé hui reconeix el que s'ha fet mal, serà un primer pas.
Per tant, hem arribat fins ací amb una política equivocada.

I quina és la situació actual?
Un teixit industrial que s'ha anat desmantellant, uns emprenedors que han vist com es primava abans els bons contactes i no les bones idees i unes empreses que han vist com no se les ha ajudat a competir.

Els números no enganyen.
I miren, ací tinc el impacto de la crisis económica de 2010 a 2012.
El País Valencià, Comunidad Valenciana, la reducció del PIB ha sigut la major de tot l'estat espanyol amb un 2%, s'ha reduït en un 2%.
Ja no arribem ni al 90% de la mitjana de la Unió Europea en renda per càpita.
Atur, més del 27% i augmentat.
2,5 punts percentuals per damunt de la mitjana espanyola.
Més precarietat que en la resta de l'estat.
I vosté sap que la temporalitat i la precarietat no va bé amb la indústria.
Pugen les exportacions per a la conjuntura, però el pes de les exportacions valencianes a Espanya a mínims històrics.
Ací ho té.
De representar el 14% en 1995, quan al Partit Popular va entrar a governar en esta comunitat, fins al 8,6 en agost.
Autònoms, una dada ben clara: 18 autònoms perduts cada dia.
Això no només vol dir 18 llocs de treball que es perden cada dia, vol dir 18 possibilitats menys de crear altres llocs de treball, de generar riquesa.

Per tant, senyor conseller, no anem bé.
I no anem bé perquè ha fracassat el seu model, el model aplicat pel Partit Popular des de 1995.

Si tenim més atur que la mitjana espanyola és perquè es va apostar per una bombolla que anava a esclatar.
Pa per a 2007, fam per a tota una dècada.
Si tenim més precarietat laboral que la mitjana espanyola és perquè s'han potenciat sectors que no necessiten invertir en capital humà i en estabilitat.
Si cada dia tenim menys pes en les exportacions espanyoles, quan històricament érem una potència, és perquè s'han desmantellat els nostres sectors industrials.

Tot això és conseqüència d'una política errada, perquè si fóra la crisi, si fóra només la situació espanyola, no estaríem pitjor que la resta de les comunitats autònomes, no?

I ara es vol canviar l'estratègia de política industrial, cosa que ens pot semblar bé, però sobre la base de vore què s'ha fet de l'estratègia vigent.
Cal avaluar què s'ha fet de l'estratègia vigent, què no s'ha fet i quina incidència ha tingut.

En l'estratègia de política industrial aprovada per vostés es feia menció de sis factors de competitivitat.
Si fem un repàs, vorem què ha fallat i ens permetrà apuntar possibles vies de solució.

Es parla de disponibilitat de recursos.
La dificultat en trobar finançament és un dels principals problemes que assenyalen des de la indústria valenciana.
I no és d'estranyar, perquè ara qualsevol crèdit productiu cap a la nostra economia ha de passar per la seu de Bankia a Madrid.
L'ecosistema financer és clau per a comptar amb una indústria potent.
I ací, els recursos en els darrers anys han acabat atrapats en el formigó.

Es parla del marc institucional i regulador, amb una Generalitat insolvent, que paga abans a Ecclestone que als nostres emprenedors.

Es parla d'avantatges competitius.
I en este apartat es contempla específicament la dotación de servicios educativos, sanitarios, culturales y de ocio.
Serveis educatiu, sanitaris i culturals, quan proliferen barracons, tanquen centres de salut i desmantellen l'oferta cultural.

Es parla del capital humà.
I és lògic, perquè, com sabrà molt bé, n'hi ha una correlació clara entre la formació de la societat i la riquesa que es genera.
I ací estem a la cua, molt lluny de País Basc, Navarra, Madrid o Catalunya.
El fracàs escolar, el primer repte.

Es parla d'infraestructures, i específicament del corredor mediterrani.
Cal que parlem de quina és l'aposta del govern de Rajoy: el corredor central, i no ho podem permetre.

I finalment, l'últim factor de competitivitat que s'esmenta en l'estratègia de política industrial, que és R+D+I.
I ahí tampoc estem bé.
Impagaments als instituts tecnològics, desmantellament del sistema valencià d'innovació, en definitiva, fuga de cervells.

Senyor conseller, podem tindrem tota una generació perduda en matèria d'investigació.
Això és molt greu.
Com és molt greu tindre un president de La Generalitat que no entén que la investigació bàsica i la investigació aplicada són dos cares de la mateixa moneda.

Davant esta situació, ens cal canviar les coses.
Clar que sí!
I ens cal una estratègia, una estratègia de reindustrialització.
Una estratègia.
.
.
I si cada vegada que canvia el conseller, canviem d'estratègia, ja no és estratègia.
No sé si m'entén.

Des de Compromís plantegem la necessitat d'una nova estratègia, no d'un nou document que després quede en paper mullat, una nova estratègia que signifique un canvi de polítiques, que implique a tota la societat valenciana.
I este canvi de polítiques cap a una estratègia de reindustrialització ha de girar, al nostre entendre, sobre tres eixos fonamentals: una indústria al servei del benestar de les persones, una indústria sostenible i una indústria avançada.

Estos tres eixos, que després desenvoluparé en propostes més concretes, han de buscar un únic objectiu: hem d'aconseguir la reindustrialització per a fer una economia al servei del benestar de les persones.
I açò és molt important, perquè n'hi ha qui aposta per la indústria a costa dels drets de les persones, a costa dels serveis públics i a costa del benestar social.

I el camí és invers, i hem de tindre'l clar.
Els països que compten amb un major benestar i un societat més igualitària també són els països que compten amb una base industrial forta.
Per què?
Molt senzill.
Perquè la indústria permet crear llocs de treball estables i de qualitat, i així es partix d'una situació més igualitària i justa, però també permet generar més ingressos perquè l'estat puga fer polítiques públiques de benestar i redistribució de la riquesa.

En resum, hem de reindustrialitzar la nostra economia per a garantir drets, no retallar drets per a fer indústria.
El nostre model no pot ser la Xina, senyor conseller.
Necessitem una nova estratègia, i el que haurem de fer és plantejar-la d'una manera participativa, amb experts, amb agents socials, però també amb la resta de grups polítics.
Perquè una estratègia ha de ser a mitjà i llarg termini, no una ocurrència que canvia segons el conseller que hi ha.

Jo li demane que ens explique en cadascun dels àmbits claus per a la competitivitat de la nostra indústria què pensen fer, què pensen fer perquè les indústries tinguen més recursos; què pensen fer perquè les institucions siguen facilitadores i no obstacles; què pensen fer per a desenvolupar els nostres avantatges competitius; què pensen fer per a invertir en capital humà i deixar de ser líders en fracàs escolar; què pensen fer per a fer més productius els nostres sectors industrials; què pensen fer per a aconseguir en un termini raonable de temps que comptem amb les infraestructures que necessita la nostra indústria per a projectar-se a Europa i, finalment, què pensen fer perquè la investigació, el desenvolupament i la innovació no continuen tan castigats.

I, per favor, no vinga i diga que ja ho estan fent això, perquè els números no mentixen.
I ja li he dit que el primer pas perquè vosté tinga credibilitat és que accepte les coses no s'han fet bé fins ara per part del Consell.
A partir d'ahí, parlem-ne.

(Ocupa la presidència el vicepresident segon, senyor Ángel Luna González)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor Ferri.

Para responder a la interpelación, por tiempo de diez minutos, tiene la palabra el honorable señor conseller de industria, comercio y turismo.

El senyor conseller d'Economia, Indústria i Comerç:

Gracias, presidente.

Señorías.

Señor Ferri, no podemos estar más de acuerdo en que la industria es un sector fundamental en la economía valenciana, tanto por el peso que tiene en su estructura productiva como por el efecto multiplicador y su capacidad para generar crecimiento económico sostenible a medio y largo plazo.

Actualmente, el sector industrial aporta el 14,3% del valor añadido bruto sectorial, un porcentaje que está por encima de la media española, que es el 13,4.
También genera el 16% de empleo, frente a la media española del 14%, y supone casi el 80% de nuestras exportaciones.
Es decir, la Comunidad Valenciana está.
.
.
, el sector industrial, nuestro sector industrial, a pesar de la crisis, sigue estando por encima de la media nacional en todos los aspectos.

Además, la industria tiene efectos de arrastre muy elevados sobre el resto de la economía.
Basta señalar.
.
.
, porque por cada puesto de trabajo industrial, se llegan a crear hasta otros seis empleos inducidos y cada incremento de las exportaciones industriales del 1% genera en torno a 1.
000 empleos directos e indirectos.

Conscientes de esta importancia, en el año 2010 el Consell acordó con los agentes sociales y económicos la estrategia de política industrial actualmente vigente, cuya finalidad es contribuir a la mejora de la competitividad como respuesta al fuerte impacto de la crisis y de los cambios en el comercio mundial.

La EPI identifica seis grandes retos para la industria.
En concreto, la mejora continua de su productividad y competitividad, el desarrollo de nuevas actividades basadas en el conocimiento, el aumento de la dimensión de las empresas para aprovechar las economías de escala y conquistar los mercados, la internacionalización de las empresas y el aumento del gasto empresarial en I+D+I, y especialmente en la innovación tanto tecnológica como no tecnológica y, finalmente, la potenciación del capital humano empresarial, empresarios, directivos y trabajadores, como factor estratégico de competitividad.
Todos estos aspectos, estos seis grandes retos, yo creo que continúan siendo totalmente vigentes.

La EPI planteó treinta líneas de actuación agrupadas en seis grandes ejes estratégicos, que son personas, innovación, diversificación, crecimiento empresarial, internacionalización y apuestas estratégicas.

El grado de ejecución de la EPI está siendo elevado a pesar de la crisis y se ha logrado avanzar en algunos de los objetivos que se fijaron, aunque en otros el avance está siendo más limitado.

Así, las consignaciones presupuestarias de la EPI para los años 2010 a 2012 suman casi 556 millones de euros, lo cual supone en torno al 50% de los importes previstos para el período 2010-2015.

De ellos, cabe destacar la importancia de los ejes de innovación, a los cuales se han destino 215 millones de euros; de crecimiento empresarial, con 142 millones de euros y de apuestas estratégicas con 128 millones de euros.

Y hay algunos resultados favorables.
La industria valenciana ha logrado mantener su capacidad competitiva en los mercados internacionales durante la crisis, como lo demuestra que en el período 2008-2011, dentro de un contexto recesivo general, las ventas industriales al exterior han aumento cerca del 3%.

Las exportaciones de los sectores de tecnología alta y media-alta, que son los que tenemos que continuar potenciando, especialmente para el futuro, han tenido un crecimiento en 2011 del 7,4%, mientras que los de tecnología.
.
.
Esto los de tecnología alta.
Y los de media-alta han ascendido a un crecimiento del 10,5%.

A pesar de la crisis, se produce un crecimiento del empleo industrial en el área de mayor contenido tecnológico en los últimos años.
En 2010 creció el empleo industrial de alto contenido tecnológico en un 2,1% y en 2011 en el 15,7%, según datos del IVIE.

La productividad industrial ha aumentado un 16,8% desde el inicio de la crisis, desde 2008 a 2011, dato de suma importancia: un 16,8 es muy relevante y es un avance muy significativo, muy a tener en cuenta.
Debemos tener en cuenta también que es cierto que el empleo ha disminuido en la industria de baja tecnología, dado que es menos competitiva, dando lugar a que si en 2008 el empleo de tecnología alta y media-alta representaba el 18% del empleo industrial, en 2011 este empleo de tecnología alta i media-alta ya supera el 21,5%.
Y una evolución similar podemos observar en los índices de producción industrial que reflejan los efectos de la debilidad de la demanda interna y la creciente competencia de las economías emergentes que están teniendo en nuestros sectores manufactureros más intensivos en mano de obra y menos intensivos en tecnología.

Señorías, actualmente es necesario adaptar la política industrial tanto a las nuevas circunstancias de los sectores productivos como a las perspectivas financieras y la política industrial de la Unión Europea.
En ese contexto, las líneas generales de la política industrial del Consell son: la recuperación del protagonismo de la actividad industrial como motor de crecimiento y creador de empleo, con el objetivo de alcanzar a representar un 20% del PIB en 2020; un enfoque transversal, como usted ha comentado, dirigido prioritariamente a las políticas de mejora de competitividad de la industria; y la coordinación de nuestra política industrial con las directrices de la nueva políticas industrial española y fundamentalmente europea.

El objetivo es mejorar el entorno empresarial, especialmente para la pyme, y apoyar el desarrollo de una base industrial fuerte y sostenible involucrando a los agentes económicos y sociales en la definición de la política industrial.
Esta reforma se ha iniciado ya con el plan de incentivos 2012, presentado por el president Fabra el pasado 22 de mayo.
El plan está dotado con 155 millones para este año y su objetivo es el impulso a corto y medio plazo de la actividad empresarial.
El plan pretende que cada euro de La Generalitat tenga un efecto multiplicador mayor, basándose en cinco principios estratégicos: simplificación de la gestión, complementariedad con otros programas, adaptabilidad a las necesidades de las empresas, concurrencia competitiva y evaluación de resultados.

Los objetivos que nos hemos fijado son, entre otros: incrementar el número de emprendedores de base innovadora en un 10%; aumentar la participación de la pyme en la I+D+I nacional y europea en un 15%; disminuir en un 1,5% el consumo energético por unidad de PIB e incrementar en un 5% el número de empresas exportadoras y en un 3,5% las exportaciones.
Pero la nueva realidad a la que se enfrenta la comunidad exige también la adaptación de la estrategia a largo plazo, puesto que los cambios en nuestro entorno tienen un carácter estructural y están suponiendo la necesaria renovación de políticas.
En ese sentido, cabe hacer especial referencia a la reciente comunicación de la Comisión Europea relativa a una industria europea más fuerte para el crecimiento y la recuperación económica.
En ella se sientan las bases que permitirán consolidar la industria como protagonista del contexto político y económico europeo, y se determinan los pilares de la política industrial reforzada, como son la inversión e innovación, las mejores condiciones de mercado, acceso a financiación y mejora del capital humano y sus capacidades.

Señorías, la política general del Consell se enmarca en la política industrial de la Unión Europea, una política que también está adaptándose en estos momentos a las circunstancias fuertemente cambiantes en las que nos encontramos.
En ese sentido, en la última reunión del observatorio de los sectores económicos se determinó el inicio de un proceso de debate y aportación de ideas en torno al concepto de reindustrialización de la economía valenciana y de las políticas necesarias para su consecución.
Este proceso se está desarrollando a través de la participación directa de agentes económicos y sociales en la definición de una estrategia de política industrial, Visión 2020, consensuada y que responda a los nuevos retos.

Los trabajos de revisión de la estrategia se han articulado en torno a seis grupos de trabajo: el dedicado a la competitividad regional, que se adentra en aspecto externos a la empresa y que repercuten directamente en la competitividad regional, como los costes y el acceso a la financiación, las estructuras o el acceso a los mercados; segundo grupo, dedicado al crecimiento empresarial y las posibles estrategias que fomenten el aprovechamiento de las ventajas por tamaño; el tercer grupo, dedicado a estrategias internacional; el cuatro grupo, dedicado a la gestión del conocimiento científico-tecnológico; un quinto grupo, relativo al emprendendurismo y la innovación; y, finalmente, un grupo dedicado a la estrategia de especialización inteligente, dado que la Unión Europea condiciona la financiación de I+D+I a la existencia de estrategias regionales basadas en la especialización inteligente.

En definitiva, señorías, una política industrial adaptada a las circunstancias presentes y futuras y que aportará, entre otros aspectos novedosos en nuestra comunidad, la consideración de una Visión 2020 adaptada a favorecer el crecimiento a medio y largo plazo, la inclusión de un eje de financiación a emprendedores y empresas, como usted ha mencionado, de fundamental importancia, que se sumará a los seis ejes ya existentes, la incorporación de las nuevas líneas prioritarias de actuación de la nueva política industrial europea en la materia de inversión o la referida a la estrategia de especialización inteligente.

El objetivo último de todo esto es poner al sector industrial en el centro del contexto económico, permitiendo que contribuya de manera importante a la salida de la crisis y favorezca un crecimiento sostenido a largo plazo de la Comunidad Valenciana.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident segon:

Para turno de réplica, por tiempo de cinco minutos, tiene la palabra el señor Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, les dades no em quadren, perquè segons l'informe del Comité Econòmic i Social, que forma part de la Generalitat valenciana, la Comunitat Valenciana està 0,1 punts per davall de la mitjana espanyola quant a PIB industrial.
Per tant, primer.
.
.
, abans de posar-nos a parlar d'altres coses, deurien quadrar les xifres.

Quant a l'EPI, vosté m'ha parlat que hi han havut avanços, que s'ha aplicat en molts aspectes, en altres, no, però sí que és cert que vosté i jo ja hem intercanviat algunes converses en comissió sobre aquest tema, perquè havia demanat jo l'avaluació de l'EPI, vosté em va dir que no s'anava a fer perquè s'estava fent una EPI nova, però.
.
.
, i ara vosté em parla que sí que hi han havut avanços.
(Veus) Per tant, si vosté té algun tipus d'avaluació, m'agradaria poder accedir a ell i comptar amb la mateixa informació almenys que compta vosté, per a poder debatre d'igual a igual.

I també, respecte a l'EPI, a la nova EPI, vosté ha dit que n'hi han uns quants.
.
.
, sis grups, si no m'equivoque, sis grups de treball, i en La Razón no fa molt, no sé si serà cert o no, perquè, si és cert, és molt greu, apareixia que en el grup de treball d'emprenedorisme i innovació, que per a mi és un dels més importants, només hi van acudir els dos experts i un representant del sindicat Comissions Obreres.
Ni hi va assistir la patronal, ni hi va assistir tampoc la part de l'administració.
Per tant, seria un problema.
.
.
, una cosa molt greu, que vostés estiguen l'actuació del Consell en una estratègia de política industrial a la qual no estan assistint totes les parts.
(Remors) Ja li he dit que, des del nostre punt de vista, deuria ser participativa, oberta, amb participació d'experts, el govern, partits polítics, sindicats, etcètera, i no este model en què només acudixen els experts i un representant dels sindicats i no hi acudixen ni la patronal ni la resta del govern.

I, mire, per a començar a parlar de propostes, un dels problemes que diuen les empreses és la dificultat de finançament.
Mire, la dificultat de finançament també la tenim al País Valencià en general, i és una dificultat que ve donada per uns pressupostos generals de l'estat que ens perjudiquen i que ens discriminen.
I vosté és el conseller d'economia: una de les primeres coses que hauria de fer és anar a Madrid i reivindicar els mil milions d'inversions que ens pertoquen en els pressupostos generals i no els 140 milions com diu Fabra.

Hem presentat també propostes que ajudarien molt a les empreses, perquè diuen que hi ha una debilitat de demanda.
Hem presentat propostes per a demanar una política d'amnistia hipotecària per a que la porció de la hipoteca superior es regularitze al valor real.
¿Per a què?
Per a no sobreendeutar les famílies, perquè puguen consumir, per a que no dediquen tots els seus ingressos a pagar la hipoteca.

Cal un ecosistema financer favorable a l'economia productiva, (remors) i ahí jugaran un paper molt important les caixes valencianes, unes caixes valencianes que governs del Partit Popular, en què vosté participa, han utilitzat per a altres finalitats, com Terra Mítica, inversions desastroses, ruïnoses, com ja li he dit abans.
Hi han models en els quals fixar-se: Alemanya, per exemple, amb moltes caixes d'estalvi comarcals i un banc d'inversions públic i fort; el Regne Unit, on han convertit un banc nacionalitzat en un banc d'inversions per a l'economia verda.
Hi han exemples que vostés podrien seguir.
Cal fixar-se molt en eixos models.

I, miren, a mi el que més em preocupa és que anem cap a un model com el de la Xina.
Actualment, en el món hi han tres sectors.
Estan el G-7, estem els PIGS, on es situa l'estat espanyol, i estan els BRICS, que són els països emergents.
Com vosté ha dit, la nostra indústria no pot competir amb els països emergents, però ¿en què vol competir vosté?
, ¿en costos o en mà d'obra?
Perquè si vol competir en mà d'obra, ens n'anem cap al model de la Xina; si vol competir en costos, aleshores estarem parlant d'un altre model, que és el model del G-7, i per això, senyor conseller, m'agradaria que vosté m'ho aclarira.

I em queden un muntó de coses per dir, però ja no em dóna temps.
Cal democratitzar també l'accés al microcrèdit renda.
Vostés han tret una sèrie de plans, jo crec que deuria ser una cosa més oberta i més democràtica.
S'han d'habilitar mecanismes per a que arriben al conjunt dels emprenedors i no es queden amb els programes que vostés han tret puntualment.
I m'agradaria sentir-lo parlar, per exemple, de la intermediació amb xicotetes i mitjanes empreses per a crear cooperatives, per exemple, per a fer compres conjuntament, per a afrontar els reptes de la modernització, per a la internacionalització.
.
.
O també parlar de cooperatives, que, per cert, són un exemple d'una manera d'entendre l'economia a on el seu principal objectiu és generar beneficis per a tota la societat.

No sé, senyor conseller, n'hi han una sèrie de coses que m'agradaria que vosté em comentara, i no em dóna temps a dir-li-ho tot.
Ja en parlarem en altres ocasions.

Res més i moltes gràcies.

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor Ferri.

Por tiempo de cinco minutos, señor Buch.

El senyor conseller d'Economia, Indústria i Comerç:

Muchas gracias, presidente.

Señoría, señor Ferri, dentro de lo limitado del tiempo, intentaré responder a lo máximo posible.

Sobre la ejecución de la EPI, tengo bastantes datos, intentaré sacar algunos de ellos.
El 50% de los fondos previstos, que eran 1.
084 millones, ya más del 50% se han dotado.
Y ahí está ese dato, es decir, es incontestable.
Se han realizado múltiples acciones respecto a la línea 2.
5, se han gestionado medidas de apoyo como la dinamización de los clusters mediante la Red I-CREO; en la línea 3.
2 se ha desarrollado un programa de creación de empresas de base tecnológica; también ha de destacarse la labor de los centros.
.
.
, los CEI, que cuentan con el apoyo del Impiva y el año pasado definieron un plan de fomento del emprendimiento y de la innovación articulado a través de los CEI; en políticas activas, se ha lanzado el programa Innoempresa de apoyo a la innovación.
I, además, el Impiva también ha gestionado en estos ejercicios los planes sectoriales de competitividad, apoyando actuaciones orientadas a la cooperación y el crecimiento empresarial.

Respecto a financiación, por la premura de tiempo no le.
.
.
, hay un.
.
.
, hay aquí un montón de líneas del IVF destinadas al apoyo del emprendedor, de la innovación, de las empresas innovadoras, de las pymes, líneas de capital riesgo y tramitación de fondos Jeremie actualmente en proceso de tramitación, aparte de que, como anunció el presidente Fabra, para el año que viene vamos a dotar un total de 100 millones de euros en líneas de préstamos participativos a través del IVF y vamos a reconvertir el IVF en el banco de los emprendedores, dada la carencia de crédito que hay a través de los canales normales de financiación que antes de la crisis estaban disponibles y que ahora, pues, no lo están.

Respecto a las ausencias, pues, esto que salió en el diario, yo lo que tengo.
.
.
, me consta, es que, efectivamente, en una de las reuniones del grupo de emprendimiento e innovación faltaron dos miembros de Cierval y un miembro de UGT.
Sin embargo, pues, el resto de los miembros de la comisión, concretamente, dos miembros de la conselleria de empleo y de Impiva, expertos de la conselleria de empleo, representantes del IVIE y representantes de los CEI, asistieron.
O sea, que si ese día faltaron dos señores, yo creo que.
.
.
, tres señores, pues, supongo que es porque no se encontrarían bien o no tuvieron tiempo de asistir por otros compromisos.
Pero, vamos eso no quiere.
.
.
, en ningún caso quiere decir falta de interés por parte de ellos, porque luego han seguido asistiendo y participando en las actividades.

Sugiere usted que participen, que demos participación.
Mire, formalmente en las comisión está representado el IVIE, la Universidad de Valencia, Cierval, UGT, Comisiones Obreras, Fundesem, Edem, el consejo de cámaras y distintos consultores privados, aparte de miembros representantes de las consellerias de Economía, de Hacienda, de Agricultura y de Educación y Empleo.

Aparte de eso, yo he tenido reuniones informales con la Asociación Valenciana de empresarios, con MIT Enterprise Forum, con la ministra de Economía y Ciencia de Sajonia-Anhalt que, como dice usted hay que mirar otros modelos, pues Sajonia-Anhalt hace veinte años estaba asolada, porque la industria cuando se reunificó Alemanía la industria pesada no era competitiva, partieron de cero y han conseguido llegar a un 35% de PIB industrial, lo cual me produce una sana envidia y tuve una reunión muy interesante con la ministra de Economía del land para ver los modelos que han estado aplicando en ese sentido.

También tuve ocasión de participar en un foro de la Fundación Cotec y hablar directamente con el comisario europeo, Antonio Tallani, que es el que está definiendo la estrategia de política industrial europea, y con el director general de empresa de la Comisión Europea, Daniel Calleja, que es español.
También he hablado con Ken Morse, que es asesor del presidente Obama en políticas de energía renovables.
Y tanto los secretarios autonómicos, directores generales, como yo mismo, tenemos reuniones sectoriales con un montón de sectores.

Y, por supuesto, es usted más que bienvenido, y cualquier miembro de cualquiera de los grupos parlamentarios a reunirse conmigo, y a aportar las sugerencias, porque, como usted dice, esto no va a generar resultados espectaculares a dos años vista.
Aquí nos estamos jugando el futuro y la solidez de la industria de la Comunidad Valenciana a diez años vista.
Ya se ve que en Sajonia-Anhalt para llegar hasta aquí han estado veinte años.
Entonces, lo que hagamos tenemos que hacerlo con un plan sólido y duradero y así es como lo tenemos que hacer.

Por tanto, desde aquí estoy a su disposición para escuchar cualquier sugerencia y que podamos hacer una política industrial que conduzca a la Comunidad Valenciana a ser una potencia industrial.
Y una potencia industrial, desde luego no con un modelo chino, no sé de dónde ha sacado esa idea de que aquí queremos ser chinos, sino todo lo contrario, que nos parezcamos a los países más avanzados en política industrial y que tengamos una industria de alto contenido tecnológico y, por tanto, de alta generación de valor añadido.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident segon:

Muchas gracias, señor conseller.

Interpel·lació al Consell, que fa el conseller de Justícia i Benestar Social, senyor Jorge Cabré Rico, sobre la política general del Consell respecte a la protecció de menors, que formula la diputada senyora Esther López Barceló (GP Esquerra Unida) (RE número 31.
141, BOC número 96)

El senyor vicepresident segon:

Interpelación sobre la política general del Consell respecto a la protección de menores, que formula la diputada de Esquerra Unida, doña Esther López.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Antes de comenzar la interpelación, quería dar la bienvenida a las familias de acogida, a los agentes sociales y a los profesionales del sector del menor que nos acompañan hoy, darles las gracias por haber venido hoy a aquí para escuchar tanto lo que le voy a proponer al señor conseller como las respuestas del señor conseller.

Bien, esta es la segunda interpelación que hago en materia de política general de menores al señor Cabré.
En la anterior interpelación de menores, por ejemplo, hablamos de cuestiones que todavía no se habían dado hace unos meses, que tenían que darse y que, desgraciadamente, vaticinamos.
Por ejemplo, vaticiné que era la Fundación Diagrama la que se iba a quedar con la licitación para la atención a menores con medidas judiciales en medio abierto.
Tampoco había que ser un lince, porque se había hecho a la medida, tal y como dijimos y tal y como después sucedió.

Pero, bueno, había muchísimas cosas más que nos preocupaban y que siguen preocupándonos hoy.
Desde Esquerra Unida, creemos muy importante que, a través de la situación que se está creando en la administración valenciana, en el sector se están derivando muchísimos problemas de ella, por ejemplo, los impagos reiterados a las entidades, los recortes encubiertos, la generalización de un modelo que no es el adecuado y que es el de contrata subasta en el sector, las deudas a los trabajadores y, trabajadoras y proveedores, la desaparición de plazas para menores y también la desaparición de trabajadores y trabajadoras.
En general, hemos coincidido en que la situación, tanto profesionales como agentes sociales, que nos hemos reunido con ellos, hemos coincidido en que la situación es insostenible, que ahora mismo la Conselleria de Justicia y Bienestar Social está realizando recortes y ajustes en muchos servicios, algo que incluso el Consell ha reconocido.

Por tanto, a través de un estudio de las plazas de trabajadores y técnicos que se han ido perdiendo y de las justificaciones que se utilizan para ello, podemos hablar de que han desaparecido varias entidades en la ejecución de centros y servicios y también se ha reducido el personal en el servicio técnico de adaptaciones, que va a haber una reducción drástica en el servicio de acogimiento, a partir del 1 de noviembre, y también que han desaparecido recursos fundamentales de muchísimas poblaciones, como la Pobla de Vallbona o Vila-real.

Y a esto tenemos que añadir algunos rasgos ideológicos y que, evidentemente, revierten en rasgos económicos, explicados como mejora de gestión por parte del Partido Popular, por parte del Consell, cuando por ejemplo oferta nuevas contratas de servicios, como decíamos al comenzar esta interpelación, para que sea una única entidad la que las gestione, que en la mayoría de los casos da la casualidad, como decimos, que es la macroentidad Diagrama, que es siempre una casualidad recurrente.

Como decimos, en el caso de los equipos de medidas judiciales en medio abierto, pues, la gestión además es que no solamente se ha creado para Diagrama, es que Diagrama va a tener que encargarse de todo el País Valencià; una única entidad, algo que no se había dado nunca.
Y, en el segundo caso, en el segundo caso hablamos de las medidas para acogimiento familiar; la licitación ha sido provincial, después de una idea que al parecer no salió bien, que era la que también fuera la que llevara todo el territorio, con todas las consecuencias negativas que ello conlleva que ya analizaremos después.

Bien, en todo lo que hemos comentado no hemos hablado, por supuesto, de algo fundamental como ha sido la pérdida producida en ayuntamientos, en mancomunidades, consorcios comarcales, en el ámbito de servicios sociales y de atención a la familia.

Hay algo, además, que nos preocupa muchísimo y es que no nos cuadra que en esta situación de crisis, donde hay un incremento de familias y menores en umbral de la pobreza, hablamos de que en el estado español el 17,1% son menores en riesgo de pobreza, y resulta que a pesar de eso, entendemos de todas formas que algún servicio pudiera tener alguna reducción puntual, pero resulta que es que sistemática desaparecen plazas en centros y servicios.

Por tanto, si aquí hay una crisis global, como ahora dice el Partido Popular, antes era Zapatero y ahora es global, bien, estamos de acuerdo, realmente es global, es una crisis sistémica, y resulta que cuando el empobrecimiento todavía es mayor resulta que los menores no y resulta que necesitamos muchas menos plazas, muchos menos centros y además machacamos a las familias de acogida.

Queremos recordar, de todas formas, que el conseller Jorge Cabré prometió que no se iba a reducir el presupuesto de su conselleria.
Pero desde Esquerra Unida tenemos que manifestarle que hay una continua y progresiva reducción de plazas.
En este verano se ha ido produciendo minoraciones de presupuesto constantemente.
Desde la administración están aprovechando las nuevas licitaciones para rebajar las cantidades económicas que se habían ofertado en anteriores convocatorias y hacer desaparecer alguna entidad gestora de los actuales servicios.
Después de años y años de colaboración se les paga con el rechazo más profundo, como por ejemplo a la Fundación Nazaret.

Esto va a machacar a varias entidades que se quedan sin servicio y que tienen que prescindir de muchos trabajadores, por no hablar también de la Fundación O'Belén, por ejemplo, 1.
300.
000 euros de deuda y en los últimos cinco años han perdido tres centros de gestión.
Pero no solamente le ocurre a entidades más o menos grandes, como la Fundación O'Belén, también lo hacen con los que menos tienen.
Por ejemplo, las entidades o los centros de menores y jóvenes que gestionan comunitariamente SOS Parque Alcosa… (Remors)

(Ocupa la presidència el president, senyor Juan Gabriel Cotino Ferrer)

El senyor president:

Señores diputados, por favor.

La senyora López Barceló:

.
.
.
-gracias, señor presidente-, centros de menores y de jóvenes.

Yo quería preguntarle, por favor ¿el Consell ha visitado, por ejemplo, los del Parque Alcosa?
¿Saben que el Parque Alcosa, en Alfafar, es un barrio en el que prácticamente el 90% de la población ya prácticamente está en riesgo de exclusión o en el paro?
Estamos hablando de un barrio en el que no saben ustedes el milagro profano que consigue la comunidad del Parque Alcosa; consigue que, con todas las deudas que han ido arrastrando año tras año y que todavía se le adeuda en materia de menores 177.
000 euros, han conseguido, sin embargo, seguir dando los servicios que dan a la comunidad, seguir creando comunidad a través de los centros en los que trabajan no solo con los veinte y pico menores que oficialmente se dice sino con sus compañeros, con sus amigos, con otros jóvenes.
Al final el número es prácticamente el doble y además trabajan en inserción laboral con los padres y madres, trabajan en inserción social con madres, trabajan con los inmigrantes que quieren entrar en la comunidad, ser uno más, y que lo consiguen creando comunidad.
Y aún así con los impagos reiterados de su conselleria y que, recordemos, si se pagaron las deudas fue porque tres personas de esta comunidad tuvieron que hacer una huelga de hambre de muchísimos días.

Por otra parte, estábamos hablando también de las licitaciones a concurso, de la realización de intervenciones técnicas en acogimiento familiar.
Como decíamos, aquí no se obliga a una sola entidad, como pasa cuando se hace todo para Diagrama, aquí es para cada provincia, para cada provincia, pero la duración de la licitación es de solo cuatro meses.
Qué entidad puede trabajar bien cuando la licitación para tan solo cuatro meses y cuando además sale la resolución muchísimo tiempo después de que ellos prácticamente hayan tenido que empezar a trabajar, como pasa con la Fundación Nazaret que durante un año de estar sin cobrar, resulta que después Justicia admite que la reeducación de menores sale ahora más cara, no le pagan el año que les deben a Nazaret, habiendo trabajado sin cobrar, y les quitan la gestión para dársela a Diagrama pagándoles muchísimos más millones de euros, en todo caso dos.

Además todo esto lo decía en prensa la directora general del Menor de la Comunidad Valenciana, Carolina Martínez, que por otra parte ahora mismo ha dimitido, hay un vacío ahí de responsabilidades, que espero que nos conteste el señor Cabré.

Y, por otra parte, decirle que en el acogimiento familiar lo que hemos conseguido con esta medida ha sido que entren simplemente Los Arcos, por ejemplo en la provincia de Alicante, y estoy hablando solo de la provincia de Alicante como ejemplo.
Los Arcos antes se encargaba de una parte de las comarcas y de las otras comarcas la Fundación O'Belén.
Nos encontramos ahora con que de diecisiete trabajadores se ha pasado a cinco, que van a tener que realizar las mismas funciones.
Las funciones son el seguimiento de las familias de acogida.

¿Saben ustedes que el elemento, el mecanismo idóneo para los menores que están en riesgo de desamparo es el acogimiento familiar y lo estamos machacando día tras día?
¿Se han reunido ustedes con familias de acogida?
¿Saben ustedes cuál es la frase normal de familias de acogida que te dicen con normalidad cuando tú les planteas que qué problemas tienen?
Pues una de las frases más oída es «mi día a día me lo complican constantemente».
Mi día a día me lo complican, porque, por ejemplo, las familias de acogida de urgencia, de urgencia, resulta que llevan sin cobrar desde abril o mayo, desde abril o mayo sin recibir una cantidad, que por supuesto no es para todo lo que necesitan los menores, pero que estas familias se están haciendo cargo de menores de los cuales son tutores legales el Consell.
Y el Consell les responde machacándolas continuamente.

Continuaré en la réplica, señor Cabré.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Té la paraula el molt honorable conseller Jorge Cabré.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Señora López.

Es conocida la complejidad de las diversas situaciones que pueden afectar a los menores en el momento actual… -perdón- (pausa) …en el momento actual con la crisis económica, la masiva presencia de las nuevas tecnologías, los fenómenos migratorios, las adopciones internacionales, etcétera.

Por ello, en cuanto a la política general del Consell en relación con los menores, y tal como usted ha formulado su pregunta, le tengo que decir que nos ocupamos y nos preocupamos por los menores que pueden verse afectados por cualquiera de dichas circunstancias, proporcionando los medios necesarios para la prevención, la protección y la reinserción de cualquier menor.

La Generalitat parte de un principio básico.
En las política de protección, educación e integración del menor siempre ha de situarse el interés de éste y su consideración como miembro de pleno derecho y de la sociedad, como eje alrededor del cual gire todo lo demás.

Reconocemos su capacidad para participar de forma activa en la comunitat, y en este sentido tenemos en cuenta sus opiniones a la hora de orientar y fundamentar las decisiones que adoptamos para su atención, protección y promoción.

En esta materia, y teniendo siempre como prioridad el interés del menor, la política del Consell se basa en tres líneas fundamentales: la prevención, como política de actuación; la protección, como principio de actuación, y la inserción de los menores más vulnerables, como objetivo.

En cuanto a lo primero, por lo que respecta a la prevención, merece la pena destacar que en esta legislatura hemos reforzado la acción de los servicios especializados de atención a los menores y sus familias, los SEAFI, orientando su actuación hacia una política preventiva, dirigida a eliminar los factores de desprotección social de los menores en situación de riesgo y con medidas jurídicas de protección.

Igualmente hemos dirigido también la acción de nuestros de día hacia un trabajo preventivo orientado a menores en situación de vulnerabilidad y de inadaptación social.

En esta línea hemos hecho también un gran esfuerzo para conseguir la coordinación entre todos los ámbitos y todos los agentes implicados en la atención a nuestros menores.

A través de la realización de talleres de coordinación y de la implantación de las hojas de notificación de situaciones de desprotección hemos establecido una coordinación interadministrativa de los ámbitos sanitario, educativo, policial y de acción social.
Buscamos de este modo conseguir una respuesta más ágil y más eficaz en orden a esa atención integral.

Con respecto a la protección de nuestros menores como principio de actuación, el objetivo prioritario es conseguir efectivamente la reunificación familiar.
Pero todos sabemos que hay supuestos en los que la gravedad de las situaciones de desamparo aconsejan la separación del menor de su núcleo familiar y la asunción de su guarda por parte de las instituciones públicas.
En estos supuestos el gobierno valenciano apuesta por el acogimiento familiar frente a la institucionalización.
Y, en coherencia con nuestra apuesta, hemos procurado, con la mayor participación social, un mayor reconocimiento social e institucional de las familias acogedoras y una mayor especialización en forma de acogimiento que pueda ser ejercido por personas con cualificación y experiencia.

Reforzamos nuestro respaldo a las familias educadoras en la comunidad con acciones, beneficios y apoyos concretos, como el carné de familia educadora y el refuerzo de la compensación económica que reciben.

También, en el campo de la protección, hemos potenciado un plan de acción individual para cada menor, el Plan de protección del menor, que nos permitirá tomar decisiones más rápidamente y con mayor eficacia sobre los menores en situación de guarda o tutela por parte de La Generalitat.
Este plan incluye un sistema de responsabilización de todos los agentes implicados -servicios municipales, equipos de intervención, centros de salud, escuelas, centros de acogida- que temporaliza las actuaciones y establece un seguimiento permanente sobre las mismas.

Con ser importantes las medidas adoptadas en el campo de la prevención y de la protección, lo que me parece más digno de destacarles es el esfuerzo que el gobierno valenciano está llevando a cabo para hacer posible la inserción de los menores más vulnerables.
Esfuerzo que se ha plasmado en algunas medidas novedosas y pioneras en nuestro país, como son: el impulso de la mediación en el ámbito de la jurisdicción penal de menores o la realización de actividades orientadas a facilitar su inserción sociolaboral.
Además, aprovechando la posibilidad prevista en la Ley orgánica 5/2000, de 12 de enero, de imponer a los menores infractores una serie de medidas en medio abierto sin necesidad de su ingreso en centro de reforma, estamos estableciendo un amplio programa de mediación orientado a la realización de prestaciones en beneficio de la comunidad y en la realización de tareas socioeducativas.

Este programa nos va a permitir llevar a cabo en el entorno sociofamiliar del menor todas las actuaciones previstas en el proyecto individualizado de ejecución, así como a hacer uso de los recursos normalizados en su propio ámbito comunitario.

Nuestro objetivo, señorías, es implicar a los jóvenes infractores en la realización de actividades no retribuidas de interés social y fomentar su participación en otras actividades de tipo educativo.

De esta manera les facilitamos el desarrollo de sus competencias sociales, procurando además la reparación de los daños causados y la conciliación con las víctimas y la sociedad de un modo mucho más eficaz que con las medidas de internamiento.
Con ello pretendemos conseguir la reparación extrajudicial del daño causado a través de labores de interés para la comunidad, al mismo tiempo que inculcar en los menores una mayor sensibilización ante los asuntos sociales.

Y con este objetivo estamos además suscribiendo acuerdos de colaboración con muchas y variadas instituciones, tanto entidades públicas de ámbito local, autonómica o estatal, como por organizaciones privadas sin ánimo de lucro.

A pesar de los tiempos de crisis y la necesaria austeridad impuesta por las circunstancias, ya desde el año pasado empezamos a impulsar una política a favor de la inserción sociolaboral de los menores con el objetivo de favorecer su autonomía personal y evitar sus riesgos de exclusión social.

Esta estrategia ha tenido su reflejo en la firma de varios convenios de colaboración con entidades privadas sin ánimo de lucro, con fundaciones y con congregaciones de religiosas.
Con ello se busca hacer posible la participación en actividades laborales de los menores infractores que se encuentran cumpliendo medidas privativas de libertad en centros de reeducación.

Y para eso estamos buscando la forma de ofrecerles un conocimiento práctico, vivido en primera persona, acerca de las muchas realidades sociales.
Para ellos, como para muchos de nosotros, desconocidas o muy lejanas.
A través de la ayuda a los demás tendrán la ocasión de aprender valores como la solidaridad, la generosidad y la importancia de ayudar a quienes más lo necesitan; que cuenten con una formación que les ayude a avanzar hacia el futuro con esperanza y optimismo.

Hoy más que nunca necesitamos que los jóvenes de hoy puedan conformar esa sociedad del bienestar caracterizada por el desarrollo de la iniciativa individual y colectiva, el coraje, la voluntad y la constancia orientadas a la consecución del propio bienestar.
Y a través de él al bienestar de los demás miembros de la sociedad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor conseller.

Señora López.

La senyora López Barceló:

Señor Cabré, nunca defrauda.
Primero lee y luego ya vendrá el hachazo y Andalucía.
No se preocupe.
Así que yo me voy a remitir, en honor a Andalucía, a un cambio en el argumentario, de última hora.

Como no voy a limitarme a lo que me va a decir el señor Cabré, yo voy a seguir explicándoles las cuestiones fundamentales que, por ejemplo, familias de acogida que hay allí arriba le plantean, y espero que el señor Cabré cambie afortunadamente ese discurso por el de la contestación, que sería también algo novedoso.

Mire, señor Cabré, yo hice unas preguntas escritas que ahora le traigo aquí, que evidentemente usted pues no se habrá mirado todavía, a pesar de que las hice en septiembre.
Pero que dice, por ejemplo, y da voz a esas familias de acogida.
«Es cierto que se da prioridad a las familias denominadas de acogimiento de urgencia antes que a los centros para acoger a los menores.
» Usted me ha dicho que sí.
Pero luego, en la realidad, lo que ocurre es que familias de acogida están sin menores para atender durante meses y meses, mientras centros de menores tienen a menores de urgencia -que le voy a explicar, son los menores de cero a seis años, en todo caso de situaciones, porque esos son menores en riesgo de exclusión y menores de urgencia.

Pues estos menores están en centros de menores, y sin embargo hay familias que fíjense ustedes el favor que les hacen que llaman constantemente a la Dirección General del Menor para pedir por favor que si puede atender a algún niño o a alguna niña.
Fíjense ustedes a dónde llega el despropósito del Consell en materia de menores.

Resulta que además ustedes no informan continuamente de cuáles son las medidas a las que se pueden acoger estas familias.
Por ejemplo, que quiere decir, si ustedes son los tutores legales de los menores, si es el Consell, por qué resulta que todas las tareas administrativas las tienen que hacer las familias de acogida.
¿Saben lo kafkiano que es que vaya una familia de acogida con un menor y que vaya a hacer el DNI del menor y el funcionario le diga «¿pero quién es la madre?
», «no, no sé quien es la madre, es la conselleria», «¿cómo que la conselleria?
¿Qué voy a poner aquí?
¿Mujer o varón?
».
Evidentemente es una situación totalmente surrealista que ustedes no resuelven.

No resuelven tampoco los PIA, los planes individualizados de atención de la ley de dependencia.
Ustedes no lo resuelven, ni siquiera los tramitan.
Los tienen que tramitar también las familias de acogida, y evidentemente de cobrarlo ni hablamos.
Las familias llevan sin cobrar dependencia desde hace tres meses.
Y sabrá usted que muchas de esas familias que tienen a menores en acogida, a menores de urgencia, lo que ocurre es que en muchos casos tienen enfermedades o tienen algunos problemas sanitarios.
Resulta que cuando tienen que comprar algo como, por ejemplo, le voy a poner un ejemplo concreto, la braquicefalia necesita unos cascos, un tipo de cascos, esos cascos cuestan 3.
000 euros.
¿Eso quién lo paga?
La conselleria por ahora no lo paga, no lo asume, se está machacando continuamente a las familias de acogida, cuando se supone que es el medio idóneo.

Como puede ser que sea bochornosamente costoso el sistema de medidas judiciales en medio abierto para menores ahora, que ustedes lo han vuelto a licitar para diagrama, haya tirado a cuatro fundaciones que llevan veinte años trabajando con una raigambre social totalmente fuera de cuestión, como la Fundación Nazaret, y sin embargo resulta que ustedes minorizan y minorizan presupuestariamente, y además lo que consiguen es que lo que hacían diecisiete profesionales, lo tengan que hacer cinco.
¿Ustedes creen que así se va a valorar a más familias de acogida?
Las familias de acogida precisan de un tiempo de formación, de evaluación de esos profesionales para poder sumarlas a la lista y que tengamos más familias de acogida, algo que es un enriquecimiento para todos y para todas.

Y además, se lo voy a decir también así, la rentabilidad social es aplastante, porque un menor está mucho mejor con una familia que en un centro.
Pero es que además hay rentabilidad económica.
Si ustedes pagan para un menor de urgencia 770 euros al mes, para un menor permanente 270, y aún así llevan sin pagarles desde abril a las familias de acogida de menores en urgencia y de los permanentes va la cosa de una forma caótica, a unos sí y a otros no, sin un criterio claro.

Por cierto, que ya lo he dicho antes, no sé a quienes se tienen que dirigir estas personas porque la Dirección General del Menor ahora mismo está en un limbo.
No hay nadie que se esté encargando de la Dirección General del Menor oficialmente.

Pero es que además de esto, además de esto, resulta que cuando estas familias van a preguntar por cuestiones concretas, resulta que se les dice que si tienen algún problema pues entonces que devuelvan a los menores.
¿Pero sabe qué pasa?
Que las familias de acogida tienen que tener una dedicación prácticamente exclusiva.
Y eso en este momento de crisis además quiere decir que gran parte de ellos tienen a personas del núcleo familiar en paro.
Si ustedes siguen machacando con impagos ¿quién se va a hacer cargo de nuestros menores y garantizar los derechos de la infancia, señor Cabré?

El senyor president:

Muchas gracias, señora diputada.

Honorable conseller.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

Señor presidente.

Señorías.

Señora López, usted me ha dicho…, lamento si a lo mejor mi respuesta le ha parecido genérica, pero ha sido tan genérica como la pregunta que usted ha formulado ¿eh?
Me da la sensación que si usted quería formular preguntas concretas, pues para eso usted sabe que tiene el instrumento adecuado y el Reglamento de Las Cortes pues le faculta para formular preguntas orales concretas, pues como ya ha preguntado antes sobre un tema concretado y ha preguntado.
Lo que usted no puede pretender aquí es que, ante una pregunta tan genérica, yo lleve en la cabeza cada programa concreto, cada actuación concreta, porque es que además no seria serio en relación a usted que yo le contestase sin traer la preparación de los temas.
Yo creo que, por respeto hacia ustedes, lo ideal es que ustedes hagan una pregunta concreta y yo les responderé concretamente.

Se ha referido usted al tema de la dirección general, me alegra por primera vez, señora López, me alegra que usted reconozca que son necesarios los altos cargos y los directores generales, y que por una vez entiendan que un alto cargo, un director general de La Generalitat es necesario.
Por tanto, creo que es importante que reconozcan la labor que realizan tantos altos cargos de La Generalitat, porque efectivamente creemos que es algo importante.

De todas maneras, de abandono, nada.
Sabe usted hay subdirector, hay conseller, hay secretarios autonómicos y, por tanto…, y un equipo además muy bueno, gracias a Dios, y por tanto no existe ningún abandono de ningún tipo en las actuaciones en relación con (inintel·ligible) .
.
.
Pero, repito, es bueno que ustedes valoren por una vez la actuación de un director general.

En cuanto a temas… Usted me habla de la ley de dependencia.
Me da ganas de volver a hablar de Andalucía, pero bueno.
Yo le tengo que decir una cosa en cuanto al tema de la ley de dependencia, pero es bueno que se sepa, es bueno que se sepa.
Y usted sabe que existe el consejo territorial de dependencia, eh, y usted sabe que se reunió el consejo territorial de dependencia, el consejo sectorial en Madrid, y se adoptaron una serie de medidas que dieron lugar al decreto de julio por el que se modifica la ley de dependencia.
Sabe usted que era necesario dar un soporte financiero adecuado a la ley de dependencia, vista la situación en la que nos la había dejado.
Y, por tanto, es necesario para hacerla sostenible efectuar una serie de cambios.

Mire, yo le tengo que decir una cosa, en ese consejo territorial todas las comunidades autónomas, todas, incluso Andalucía -y siento decírselo, pero es que es así-, aprobó el voto a favor, eh.
Cuando se trató de aprobar las modificaciones en esa ley, Andalucía, en la que ustedes participan, no votaron en contra, no se levantaron de la mesa y se fueron.
Ustedes miraron para otro lado, levantaron la mano y aprobaron las medidas, ¿eh?
Eso es lo que ustedes hacen, no sé si bailando flamenco o no pero, efectivamente, lo aprobaron y, después, se van a Andalucía y dicen: «¡Oh!
, mire lo que nos ha pasado.
» No, miren, si ustedes estaban en contra de las modificaciones de la ley de dependencia, tanto el Grupo Socialista como el Grupo de Izquierda Unida, tenían que haber sido, no hipócritas, tenían que haber dicho lo que pensaban, haberse opuesto, haberse salido o haber votado en contra.
Pero, ustedes, no, ustedes en Madrid van y lo aprueban y, después, van a Andalucía y dicen: «Es que fíjense lo que nos han impuesto en Madrid.
» No, señorías, ustedes lo aprobaron, ¿eh?

Por tanto, creo que conviene que.
.
.
porque esa es la política de ustedes; decir unas cosas en un sitio y decir otras cosas en otro.

Por tanto, esas modificaciones que se han hecho a la ley de dependencia son modificaciones aprobadas por todos ustedes.

Bien, me pregunta usted sobre el cambio del modelo.
Usted, yo no sé qué tiene contra la Fundación Diagrama.
Yo, realmente, no lo acabo de entender.
A usted se le nota cierto resquemor ideológico contra la Fundación Diagrama.
Parece, por tanto, que la Fundación Diagrama ideológicamente no le guste a usted y, en cambio, haya otras que -no sé por qué motivos- son favorables a usted.
(Veus) Eso usted lo tendrá que explicar, por qué usted está a favor de unas y en contra de otras.
Porque, mire, nosotros no estamos ni a favor de unas ni en contra de otras, son ustedes quienes están.
.
.
porque, a ver, aquí, ¿qué se trata de defender?
¿El interés superior del menor o el interés de las entidades porque ideológicamente -no lo sé-, o por qué motivos -usted sabrá sus críticas a la Fundación Diagrama-, o por qué unas entidades les gustan más que otras?
Usted es quien lo tendrá que explicar.

A nosotros, mire lo que nos explican.
.
.
Si respeta mi libertad de expresión, señora Oltra, sigo hablando, si no respeta mi libertad de expresión, pues me callaré.
Ya sé que a usted eso de la libertad de expresión es algo que le molesta, pero le pediría que me respetase usted.
¿Vale?
(Veus) Bueno, ya veo que no respeta la libertad de expresión, tampoco es algo que me sorprenda de usted.
Bien, pues voy a seguir.

Mire, señoría, sabe usted que hubo una propuesta del Síndic de Greuges que recomendó ya en el año 2009 la implantación de un sistema de gestión distinto: se trataba de acabar con la subvención anual porque, efectivamente, usted sabe -y somos todos conscientes- qué es lo que pasa con las subvenciones, las demoras y los pagos.
Y, por tanto, el Síndic de Greuges nos pidió que cambiásemos el sistema y nos pidió, además, la acoplación a la Ley del contrato del sector público para llevar a cabo esa gestión.

Mire, y nosotros, siguiendo las recomendaciones efectuadas por el Síndic de Greuges, es lo que hemos hecho, hemos establecido, precisamente, esa modificación.
Y, mire, se hizo a través de un sistema de licitación pública y abierta en la que todo el mundo se pudo presentar.

Si las entidades a las que usted se ha referido no se quisieron presentar, pregúntele a ellas por qué no se quisieron presentar, pero no a nosotros, señoría,.
.
.

El senyor president:

Vaya concluyendo, señor Cabré.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

.
.
.
porque ha sido un sistema totalmente libre, negociado y abierto, en el que cualquiera libremente ha podido tomar parte.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

S'alça la sessió fins demà a les deu del matí.

(Se suspén la sessió a les 20 hores i 5 minuts)