Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
.para3 {
margin-right:29,2px;
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 24
d'abril de 2008.
Comença la sessió a les 10 hores i 10
minuts.
Presideix el vicepresident primer de les Corts Valencianes, senyor
José Cholbi Diego.
Sessió plenària número 22.
Segona i darrera reunió.

Pregunta d'interés general formulada pel
Grup Parlamentari Popular sobre la repercussió que la
inversió pública del govern de La Generaliat té en el
creixement econòmic i en la creació de llocs de treball a la
Comunitat Valenciana (RE número 15.
863)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, molt bon dia.

El senyor vicepresident primer:

Es reprén la sessió, punt 10, és
la continuació, la compareixença del president del Consell
per a respondre a les preguntes d'interés general per a la
Comunitat Valenciana, formulades pels grups parlamentaris.
Es regirà
pel procediment que vostés coneixen, l'article 169 del
Reglament de Les Corts.

La pregunta del síndic del Grup Popular,
il·lustre senyor Ricardo Costa.

El senyor Costa Climent:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor presidente del Consell.

Miembros del Consell.

Señoras y señores diputados.

Para el Partido Popular y para el Grupo Parlamentario
Popular la inversión pública es fundamental, fundamental no
solamente en lo que supone su realización de una infraestructura;
fundamental porque supone claramente el apoyo y el esfuerzo para que
sectores estratégicamente importantes en la Comunidad Valenciana
puedan seguir tirando de nuestro crecimiento económico, de nuestra
situación económica, de la creación de empleo y,
fundamentalmente, del bienestar de las personas.

Esta comunidad lleva cuatro años recibiendo
claramente el azote contra las inversiones por parte del gobierno de
Zapatero.
Esta comunidad lleva cuatro años de marginación
absoluta a través de las inversiones por parte del gobierno
socialista; empezó hace cuatro años y medio con la
derogación del trasvase del Ebro a la Comunidad Valenciana, 1.
200
millones de euros que fueron volatilizados de inversión
pública en esta comunidad, que generaba progreso, empleo, riqueza y,
fundamental, agua para nuestro desarrollo (aplaudiments); continuó con una política de
paralización, derogación o retraso de inversiones
fundamentales en la Comunidad Valenciana, como nuestros puertos, nuestros
aeropuertos, nuestras carreteras, nuestros ferrocarriles, el tren de alta
velocidad.
.
.
, que supusieron que aproximadamente 15.
000 millones de euros
fueran paralizados, retrasados o derogados en materia de inversión
pública por parte del gobierno socialista de Zapatero.
Y esa ha sido
la única política en materia de inversión que han
hecho.

Si nos queríamos comparar en función de
nuestro PIB, perdíamos; si nos queríamos comparar en
función de nuestra población, perdíamos; si nos
queríamos comparar en función de la inversión per
cápita, perdíamos.
Y esa ha sido la única
política en materia de inversión que ha hecho el gobierno
socialista.

Tres han sido sus características: adjudicarse
como propias las inversiones que los gobiernos de José María
Aznar pusieron en marcha, licitaron, ejecutaron y que han paralizado,
única y exclusivamente, por criterios políticos el gobierno
socialista; hacer que obras importantísimas, empezadas a ejecutar,
se cambien de filosofía, de trazado o se deroguen; y retrasar
algunas otras.
(Aplaudiments)

Hoy hemos visto como aspectos fundamentales que marcan
el desarrollo de nuestro territorio, a través de los presupuestos
generales del estado, han sido claramente ninguneados para los valencianos.
Hemos visto cómo han caído las inversiones un 9% en
carreteras, cómo han caído las inversiones un 70% en
cercanías, cómo se disminuye la inversión en el tren
de alta velocidad  en la Comunidad Valenciana más de un 22%.
(Aplaudiments)

Y eso, señoras y señores diputados,
supone, no un ataque contra el Partido Popular, no un ataque contra el
gobierno de Francisco Camps, supone un ataque, una ofensiva en toda regla,
contra los intereses de 5 millones de valencianos que aportan, contribuyen
y construyen España.
(Aplaudiments)

Yo quiero decirles que eso contrasta claramente con la
voluntad del gobierno valenciano; un gobierno que ha cumplido con sus
deberes, que ha invertido, que ha generado empleo y que ha apoyado los
sectores productivos.

Por eso, señor president, la pregunta que mi grupo parlamentario hace es:
¿cuál es la repercusión que la inversión
pública del gobierno valenciano está teniendo en el
crecimiento económico y en la generación de empleo en nuestra
comunidad?

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Costa, senyor Costa del
Grup Parlamentari Popular.

La contestació del president del Consell.
Té la paraula el senyor president.

El senyor president del Consell:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Señor portavoz del Grupo Parlamentario Popular.

Efectivamente, la inversión pública es
un vector esencial, no sólo para mejorar nuestra calidad de vida y
nuestras condiciones de territorio, sino porque genera mucha expectativa,
mucha prosperidad, induce muchas más inversiones, en este tipo,
inversiones privadas, atrae inversiones de otros lugares, también
públicas, del estado, de la Unión Europea; y, en definitiva,
genera empleo y genera crecimiento.

Por eso desde el principio tuvimos claro que entre las
distintas líneas de trabajo político estaba mantener un ritmo
creciente de inversión pública, ya sea en infraestructura
social ya sea en infraestructura productiva.
Eso, en definitiva, ha
cambiado la fisonomía de nuestro territorio y ha cambiado
también la proyección de la Comunidad Valenciana más
allá de nuestros límites territoriales.

Durante estos años, con la inversión
pública, hemos mejorado la calidad de vida de nuestros conciudadanos
y estamos dando una imagen diferente, que se tenía antes, de la
Comunidad Valenciana; mucho mejor, mucho más eficiente y mucho
más capaz de afrontar los retos del futuro.

Cuando hablamos de infraestructuras, por lo tanto,
estamos hablando de colegios, estamos hablando de hospitales, estamos
hablando de universidades, estamos hablando de residencias para la tercera
edad, estamos hablando de carreteras, estamos hablando de transporte
público, de los puertos que dependen de nosotros, del aeropuerto que
se está construyendo en Castellón, se está hablando de
polígonos industriales y se está hablando de todo aquello que
hace, en estos momentos, que nuestra comunidad sea una referencia, de un
territorio competitivo, en bienestar y en prosperidad en términos de
España y en términos de Europa.
(Aplaudiments)

Se ha hecho un esfuerzo muy grande porque,
además, hemos entendido que teníamos que hacer la gran
apuesta social, que se ha hecho durante estos años; por eso hemos
elevado en muchísimo todo el presupuesto destinado a sanidad,
educación o dependencia.
Se ha hecho un esfuerzo muy grande,
también, por seguir manteniendo esos niveles de inversión en
todos los ámbitos.
Pero éramos conscientes que, bajando los
impuestos, teníamos que conseguir también acumular la
suficiente cantidad de capital para seguir haciendo inversiones de todo
tipo.

En estos momentos, y es un dato claramente
histórico en términos económicos y presupuestarios de
la Comunidad Valenciana, en estos momentos se están ejecutando obras
de todo tipo, directamente de los presupuestos de La Generalitat, en torno
a los 5.
500 millones de euros (aplaudiments), 5.
500
millones de euros.
Nunca en la historia de nuestra autonomía el
gobierno de La Generalitat había puesto en marcha un esfuerzo que se
concreta en más de 5.
000 millones de euros, ejecutándose en
estos momentos, ya digo, en infraestructuras sociales o en infraestructuras
productivas.

Para que nos hagamos una idea, porque el volumen es
considerable, es algo así como 1 billón de las antiguas
pesetas, ¡1 billón de las antiguas pesetas!
Hoy.
.
.
la
Generalitat valenciana ha licitado y está ejecutando a lo largo y
ancho de todo el territorio.
Puede inducir la creación de más
140.
000 empleos, y puede inducir, también, un crecimiento de nuestra
riqueza del PIB superior al 4,8%.

Estamos generando, por lo tanto, bienestar; estamos
generando calidad; estamos generando proyección; y estamos haciendo
posible con la inversión pública, también, que se
genere empleo y se genere expectativa.
(Aplaudiments)

Esa apuesta.
.
.
(Pausa) Esa apuesta la vamos a mantener en el futuro.
Tenemos
el sentido de responsabilidad de seguir manteniendo esos niveles de
inversión para el presente y el futuro de nuestro territorio,
máxime cuando estamos en una época declarada ya por el
Gobierno de España de desaceleración, en donde la
inversión pública se hace necesaria.

Por eso no es baladí -y lo ha comentado
el portavoz del Grupo Parlamentario Popular- que sigamos exigiendo
las inversiones de la alta velocidad o del trasvase del agua del Ebro.
Porque son inversiones también que generan empleo y productividad en
nuestro territorio.
Y lo seguiremos haciendo.
Y seguiremos pidiendo de las
bancadas socialistas que también pidan con nosotros inversiones del
estado, que se han paralizado, y que son necesarias, que se sumen a las
nuestras, para seguir creciendo en los próximos años.
(Aplaudiments)

Y en cualquier caso.
.
.
(Pausa) Y en cualquier caso, el propósito del gobierno
de La Generalitat es seguir manteniendo un mínimo de inversiones en
torno, cada año, a los 3.
000 millones de euros.
Para eso, para eso,
vamos a solicitar del Gobierno de España una norma, que existe en la
Ley de estabilidad presupuesta, que cuando España crezca por debajo
del 3% -por tanto, la ley lo prevé- los gobiernos
autonómicos podremos solicitar llegar hasta un porcentaje
determinado de esfuerzo presupuestario para seguir manteniendo el nivel de
inversión.
Como la ley lo prevé, como Solbes ya ha declarado
que España va a crecer por debajo de las previsiones que
tenía el gobierno para este año, la Generalitat valenciana,
responsablemente, para seguir manteniendo el nivel de inversión que
corresponde a una comunidad que quiere seguir generando empleo y
prosperidad, va a aplicar esa ley para seguir manteniendo una
inversión pública, en nuestro territorio, en torno a los
3.
000 millones de euros.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta d'interés general formulada pel
Grup Parlamentari Socialista sobre les actuacions que té previst dur
endavant el Consell de La Generalitat en relació amb el funcionament
de les universitats públiques valencianes (RE número 15.
862)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor Luna tindrà els 5 minuts més,
segons que també s'ha passat el senyor president.

Té la paraula l'il·lustre
síndic del Grup Parlamentari Socialista.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

Aprecio la flexibilidad con la que usted conduce estos
debates, que yo creo que es buena para todos.

Señor presidente, convendrá usted
conmigo en que el futuro necesita innovación y conocimiento, y que
eso se llama, básicamente, capital humano.
Y convendrá usted
conmigo, también, en que la universidad es la institución
central de la sociedad del conocimiento.

Si esto es así, ¿cómo se explica
la situación de asfixia a la que ustedes están sometiendo a
las universidades públicas valencianas?
¿Cómo se
explica que a partir de un convenio que usted firmó, en 2005, en
estos momentos la deuda con las universidades públicas -como
se ha reconocido por el conseller- sea de 891 millones de euros?
¿Cómo se
explica que cada año presupuesten menos de lo acordado en el
convenio ese que usted firmó?
¿Cómo se explica que
desde agosto del 2007 ustedes no paguen, y ello haya generado unas
tensiones de tesorería que haya llevado a las universidades a no
poder pagar sus gastos corrientes?
¿Cómo se explica que no
hayan renovado ustedes el convenio que finalizaba en el 2007, y que hayan
sometido a las universidades a una situación de inseguridad
jurídica y financiera insoportable?
¿Cómo se explica
que ahora propongan aplazar el pago de la deuda hasta el 2022?

Y, en este contexto, señor presidente,
¿cómo se explica que el todavía secretario
autonómico hable de que las universidades se asfixian o se ahogan en
dinero?

Señor presidente, ni un reconocimiento a la
labor de las universidades valencianas; simplemente, asfixia y ahogo.
La
situación es insostenible.
¿Qué piensa usted hacer
para acometer el funcionamiento de las universidades públicas
valencianas?

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias.

Senyor president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

En el 1997, en el 1997, fui nombrado conseller de
Educación, y lo primero que tuve que hacer, después de hablar
con los rectores, es intentar, y fue intentar ordenar la relación
entre las universidades y el gobierno autonómico.
Aquel momento
sí que era un momento de asfixia y desorientación de las
universidades públicas de nuestra comunidad.

Yo impulsé, desde el gobierno de La
Generalitat, el primer plan de inversiones en infraestructuras
universitarias, el primer plan en la Comunidad Valenciana y el primer plan
en toda España que ha permitido que hoy nuestras universidades sean
las mejor financiadas, en todos los conceptos, de todo nuestro país.

Sanidad, educación y universidades, estos tres
conceptos, y en su orden, son los conceptos que reciben mayor esfuerzo
presupuestario del gobierno de La Generalitat.
(Aplaudiments) Año tras año hemos ido creciendo y
año tras año hemos ido permitiendo el crecimiento del
presupuesto destinado a universidad por encima del PIB.
Este último
año, estos presupuestos que en estos momentos están
desarrollándose, han crecido un 5% respecto de los presupuestos del
año anterior.

Y le voy a dar dos datos en referencia.
.
.
, y
volveré a repetirlos luego, porque estoy convencido de que no
hará caso alguno de estos dos datos, pero así es la vida y
así es usted.
(Rialles) Le voy a dar dos datos porque me parece fundamental que se
tenga en claro para ubicar la realidad universitaria de la Comunidad
Valenciana en toda España.
Somos la segunda comunidad
autónoma en dinero por alumno de presupuesto autonómico por
detrás de Navarra.
Los segundos.
Y somos el segundo sistema
universitario per cápita que más dinero recibe de un gobierno
autonómico por detrás de Madrid.

En materia universitaria, ya sea en infraestructuras o
ya sea la transferencia ordinaria que se envía a las universidades,
estamos muy por encima de la media nacional.
Y en este caso, ya le digo que
somos los segundos si hablamos del ratio alumno o los segundos si el ratio
que utilizamos es el número de habitantes de cada uno de nuestros
territorios.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor president.

Senyor síndic, senyor Luna.

Té la paraula, senyor síndic.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

No son esos los datos que manejan los rectores.
No
sé de dónde se los saca usted, pero, desde luego, no son esos
los datos.
Cuando quiera, discutimos de los datos, pero lamentablemente no
tengo tiempo para hacerlo aquí, aunque luego le daremos alguno
más.

Mire, el problema es que lo que está pasando
con las universidades es el ejemplo de cómo se toma usted el
funcionamiento básico de los servicios públicos.
No hay
dinero para que funcionen, la deuda está reconocida por todos,
están todos asfixiados.
Y, sin embargo, sí que hay dinero
para otras cosas.
Por ejemplo, para los amigos.
Sí que hay dinero
para meter en los presupuestos para la fundación que está
promoviendo una universidad católica en la ciudad de Valencia.
Para
eso hay dinero.
(Aplaudiments) Sí que hay dinero para la Valencia Internacional
University, para eso sí que hay dinero.

Pero no solamente hay dinero para crear una
universidad privada con fondos públicos, por tanto, manejable, sin
análisis de demanda, sin saber qué titulaciones.
.
.
qué interés tienen las titulaciones que proponen en contra de
los rectores, pero sí que hay dinero para marcharse a Santa
Mónica a buscar a Frank Gehry, sin presupuesto.
Han ido ustedes a
buscar a Frank Gehry sin presupuesto, sin programa de la obra, sin
características de la obra, como un nuevo rico o como un
autócrata cualquiera que quiere pasar a la posteridad con las obras
públicas que realiza.

Mire, yo soy un aficionado a la arquitectura y soy
también aficionado a reflexionar sobre la dimensión moral del
poder.
Hace tiempo cayó en mis manos este libro, que le recomiendo,
se llama Arquitectura del poder.
Está publicado por un experto mundial en
análisis de arquitectura y ha reflexionado sobre el poder.
La
dimensión moral del poder se estudia también en la
arquitectura.
Mire, falta atención a los servicios públicos
paralelamente al aumento de la megalomanía de aquellos que pretenden
pasar a la historia creando grandes iconos.

Mire lo que dice Deyan Sudjic, por si acaso le puede
servir de interés.
«Son tantos los imperios que se han venido
abajo justo después de que sus gobernantes acabaran de construir una
suntuosa capital, en teoría por el bien nacional, pero más
probablemente para personificar y glorificar su régimen, que uno
tiende a pensar que la arquitectura no siempre es una herramienta
política del todo eficaz.
»

Reflexione, señor presidente.
Yo creo que su
ego debe estar suficientemente satisfecho con la cantidad de iconos que
tiene ya.
O a lo mejor es que es una estrategia electoral lo de crear
iconos también.
Pero debería usted preocuparse por lo que de
verdad se tiene que preocupar, que son los servicios públicos.
No
tiene ningún sentido.
.
.
No sé si ustedes pretenden
contestar a Castellón, ahora que lo tienen abandonado y un tanto
arisco, o qué pretenden hacer.
Pero no tiene ningún sentido
que despilfarre usted dinero yéndose a buscar al arquitecto
seguramente mejor pagado del mundo, para pedirle no se sabe qué.
Porque ustedes han ido allí como si una familia llamara a un
arquitecto para decirle: «Hágame usted una casa.
Gástese lo que quiera y hágala como quiera, que a mí
no me interesa».
Solamente para tener un icono más no se
justifica que ustedes despilfarren un dinero que necesitan como agua de
mayo las universidades públicas valencianas.

Su problema, señor presidente, son los
servicios públicos.
Atienda los servicios públicos, porque la
universidad es el futuro.
Los iconos están bien, pero los iconos
pasan.
Este señor le dirá también que eso tiene
impacto solamente cuando se inaugura, después pasa, pero los
servicios públicos permanecen.
Cuando se invierte en nuestros
jóvenes, eso permanece, porque es el futuro de la Comunidad
Valenciana, algo de lo que usted no se está preocupando.
Tendrá otro arquitecto más de cabecera con el que colgarse
una medalla, pero la ciudadanía se lo va a demandar tarde o
temprano.
No le servirá la arquitectura, señor presidente, le
servirá ocuparse de las universidades.
Eso sí que le puede
servir.
La arquitectura de poco.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Luna.

Té la paraula el senyor president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Creía que veníamos a hablar de
universidades y usted ha venido a hablar de arquitectos.
Yo lo siento
mucho, sé que es demoledora la cifra comparativa de la
inversión y del gasto que hace la Generalitat valenciana en materia
universitaria, el comparativo con el resto de las comunidades
autónomas, la apuesta que se ha hecho durante estos años no
sé si en iconos, pero, desde luego, en aularios, en laboratorios, en
parques científicos, en infraestructura universitaria, en centros
tecnológicos, que en estos momentos ha convertido a la Comunidad
Valenciana en una referencia también en universidad y en
investigación.
De esa comunidad autónoma es de la que estoy
hablando, no de la que usted pretende criticar sin argumento alguno.

Porque, además, le he dicho y le he dado un
dato que me parece que es lo suficientemente contundente.
Ser la segunda
comunidad autónoma de inversión y gasto universitario por
alumno y ser también la segunda per cápita, significa que hoy
la Comunidad Valenciana está acometiendo el mayor esfuerzo
presupuestario que pueda haber en ningún lugar de España en
relación a la universidad, porque la universidad es el presente y la
universidad también es el futuro.

Cinco universidades públicas en todo nuestro
territorio autonómico, que son buen ejemplo de lo que es una buena
enseñanza y de lo que es una buena preparación de los
jóvenes para el futuro.
(Aplaudiments) Apuestas que además llevamos.
.
.
(Pausa) Apuestas que
además llevamos en conjunto con las propias universidades, como son
los parques científicos, y un aumento considerable del dinero que se
está destinando a la investigación, también a la
innovación y también al desarrollo, junto a las universidades
y junto a los institutos tecnológicos.

Creo que nunca la Comunidad Valenciana ha tenido esta
oferta universitaria que tenemos en estos momentos, ni el número de
profesores.
La ratio, por ejemplo, profesor/alumno ha cambiado de forma
drástica a favor del número de profesores en relación
con los alumnos.
Y la disponibilidad académica que existe en nuestra
comunidad.

Podría hacer de esta intervención suya
un debate también hueco, llamando al aplauso fácil y
recogiendo alguna crítica respecto de lo que usted acaba de hacer
aquí.
Pero mire, como creo tanto en la universidad y me doy cuenta
de que están ustedes tan alejados de la realidad de la Comunidad
Valenciana, no vale la pena que siga ni interviniendo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor president.

Intervenció de la diputada del Grup Socialista,
la il·lustre diputada senyora Noguera, per a preguntar al president
del Consell o al conseller o consellera competent.

Un momento.
Como le he dado la palabra, ahora le
corresponde a usted.

La senyora Noguera Montagud:

Muchas gracias.

Bueno.
Veo, señor Camps, que usted ha seguido
con la falacia de que somos la segunda comunidad de mejor
financiación universitaria.
Algo absolutamente falso, porque nuestra
cifra es de 6.
831 euros por alumno, que está por debajo de los 7.
200
de Barcelona, los del País Vasco, los de Zaragoza, los de Sevilla,
los de Navarra, hasta llegar a los 11.
300 de Madrid, según datos de
la Conferencia de Rectores de España de 2007.
(Veus) Una cifra que sería
real si La Generalitat pagara, cosa que, como usted bien sabe, no hace.

Veo que el señor Camps comparte, además,
la afirmación de que las universidades públicas están
asfixiándose por sobrefinanciación.
Lo que no asume usted es
cuál es su responsabilidad directa en la creación de 900
millones de euros de deuda.
Aunque puestos a ignorar la realidad, ustedes
encargan un proyecto a dedo, sin presupuesto, sin saber cuánto
costará, para una universidad que aún no está aprobada
por ley, de la que se desconoce su funcionamiento y organización y
que solo sabemos la voluntad de que será privada, con fondos cien
por cien públicos, tan importante, seguro, como Mundo
Ilusión, Ciudad de las Lenguas o Ciudad de la Música.

¿Podrá usted decirnos hasta
cuánto piensa gastarse en este nuevo proyecto y si eso se
sumará a los 900 millones de deuda?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora Noguera.

Contestació del conseller
d'Educació, senyor Alejandro Font de Mora.

Té vosté la paraula.

El senyor conseller d'Educació:

Muchas gracias, señor presidente.

Señora Noguera, obviamente, las cifras que se
han aportado por el molt honorable president proceden de la Conferencia de Rectores de las
Universidades Españolas.
Por tanto, tanto una como la otra, y son
perfectamente constatables.

En cuanto a lo demás, decirle que ratificando
las palabras del molt honorable president, somos una de las comunidades que mejor trata a las
universidades.
Y eso también es percibido tanto en el seno de las
universidades como por sus usuarios, que son los jóvenes.
La prueba
la tiene usted en que el Partido Popular gana también las elecciones
en el segmento de edad comprendido en aquellos que tienen que ir a la
universidad.
(Aplaudiments) Gana en ese segmento.
Porque lógicamente es
así.

En cuanto a si ustedes se niegan a la
innovación, como puede ser la creación de una universidad por
Internet, que está bien vista, diga usted lo que quiera, por los
rectores que asistieron a la presentación y que simplemente lo que
quieren es conocer más condiciones para poderse, en su caso, sumar
al proyecto.

No es verdad, por tanto, lo que usted dice.
Estamos a
la vanguardia, no donde ustedes nos dejaron, que era en la retaguardia,
señoría.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

La il·lustre diputada del Grup Parlamentari
Socialista, senyora Marco, té la paraula.

La senyora Marco Gual:

Gracias, señor president.

Señor Camps, hace cinco años usted se
presentó a las elecciones con un programa electoral y toda una serie
de compromisos electorales ante los ciudadanos.

En concreto, el 5 de mayo del año 2003 usted
ante los empresarios y los presidentes de cámaras de comercio,
institutos tecnológicos, usted se comprometió a alcanzar el
2% del PIB en I+D+I en el año 2006.
Y también se
comprometió a apoyar los parques
científico-tecnológicos de Elche, Alicante, Sagunto y
Castellón.
A la retaguardia estamos en este sentido.

En su programa del año 2007, usted vuelve a
reiterar esos compromisos con los ciudadanos de esta comunidad.
La realidad
es que en el año 2006 ni tan siquiera hemos llegado a alcanzar el 1%
de gasto del PIB en I+D+I.
¿Qué medidas piensa usted aplicar
para alcanzar esta magnitud?

Cinco años más tarde, su apuesta por los
parques científico-tecnológicos de la Comunidad Valenciana se
reduce a un aval,  un aval, no una inversión sino un aval de
2.
684.
000 euros.
¿Piensa apoyar usted realmente los parques
científico-tecnológicos o va a dejarlos caer en el agujero
existente entre las competencias de la Conselleria de Educación y la
Conselleria de Industria?
¿O es que realmente no hay dinero y por
eso se pasan la pelota de una conselleria a otra?
¿Piensa usted seguir incumpliendo sus
compromisos electorales?

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Marco.

El conseller té la paraula per un temps
d'un minut.

El senyor conseller d'Educació:

Muchas gracias, señor presidente.

Veo que usted no ha hablado de la universidad virtual.
Quizá como usted es de Castellón está más
comprometida con que el Consell se comprometa también con la ciudad
de Castellón, y tiene allí sus intereses electorales.
Es una
postura inteligente.
(Veus)

Pero revise usted las cifras de I+D+I.
Es que el
conjunto del sistema de I+D+I en la Comunidad Valenciana alcanza ya el
1,7%.
Revise usted la cifra de la red de parques científicos en las
universidades valencianas, es que llevamos ya gastados más 54,5
millones de euros en estos parques científicos.

Mire usted, lleva usted en su preciosa chaqueta dos
leyendas: maravilloso y desigual.
Pues, bien, maravilloso es el tratamiento
que el gobierno da a las universidades financieramente, y desigual es el
tratamiento que el señor Zapatero da en materia de agua a la
Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments)

Pregunta d'interés general formulada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís sobre les mesures que ha posat en
marxa el Consell per a fomentar la rehabilitació d'habitatges
amb mires a la recuperació de barris d'acció preferent
i nuclis urbans degradats (RE número 15.
861)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, per a formular la pregunta, la
síndica del Grup Parlamentari Compromís, la il·lustre
senyora diputada Oltra.

Quan vullga senyora diputada, té vosté
la paraula.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyor president, el nostre grup vol formular-li una
pregunta, i és que davant la situació crítica del
sector de la construcció, entre altres coses, per la seua
política d'incontinència urbanística, -i
ara atent al temps verbal, per favor, president-, ¿quines
mesures ha posat en marxa el Consell dintre de les seues
competències per fomentar la rehabilitació de vivendes amb
mires a la recuperació de barris d'acció preferent i
nuclis urbans degradats?

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora síndica.

Senyor president.

El senyor president del Consell:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

És una contradicció, senyora portaveu,
el que ha dit respecte de la nostra actuació urbanística;
és incompatible: o no n'hi ha desenrotllament o n'hi ha
desenrotllament.
Jo crec que en la mateixa formulació de la proposta
de la seua pregunta n'hi ha una contradicció.

Els que han lluitat tots els dies criticant el
desenrotllament del nostre territori en Espanya i en Europa han segut
vostés.
I culpables directes, necessaris, de part del problema del
creiximent econòmic lligat al desenrotllament urbanístic del
nostre territori, clarament, són vostés en les seues
declaracions i en les seues percepcions polítiques al respecte
d'un sector bàsic per al creiximent de la nostra comunitat i
de la creació de llocs de treball.

En qualsevol cas, l'esforç de la
Generalitat valenciana també està encaminat a la
rehabilitació de vivendes en programes específics i
també a la rehabilitació d'espais urbans en projectes
més globals.
Els més, possiblement, puntuals i referents
siguen els plans Riva o Racha i també les inversions que se fan a la
ciutat de Castelló.
En qualsevol cas, n'hi ha en estos moments
programes individualitzats per a la rehabilitació de vivendes en
centres històrics de tota la Comunitat Valenciana, i també
inversions específiques per a espais urbans en la ciutat de
València, de Castelló, d'Alacant i altres pobles i
ciutats de la nostra comunitat.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor president.

La senyora síndica.
.
.
Té la paraula.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyor president, la veritat és que
vosté sempre té la capacitat de sorprendre'ns,
perquè un sempre pensa que no pot aplegar a més, però
vosté aplega a més.

S'ha passat vosté, en esta legislatura,
diguent-mos que nosaltres no som res, estem en la lluna, tenim una
incidència electoral mínima.
.
.
i ara vosté ens
responsabilitza a nosaltres, que som una insignificança electoral,
del problema urbanístic en esta comunitat?
¡S'ha de
tindre barra!
S'ha de tindre barra, senyor Camps.

I me diu que té mesures.
.
.
el pla Riva.
Senyor
Camps, el pla Riva té quasi més anys que jo, el pla Riva
té quasi més anys que jo.
Jo li he preguntat, què ha
fet vosté.
Què ha fet vosté?
El que passa és
que supose que a vosté li incomoden les preguntes que no van
dirigides a posar verd a altres govern o a plorar o a fer victimisme.
I
quan se'ls pregunta a vostés què fan vostés, no
sap mai què contestar, perquè vostés fan ben poquet, a
banda de discursos buits, victimistes, etcètera.

Però, bé, jo vaig a insistir en fer
pedagogia ací.
Perquè com vosté sabrà i, si no,
jo li ho conte, és evident que el sector de la construcció
està en un procés de desacceleració que podríem
definir de brusca.
Ahir mateixa anunciava per part del Ministeri
d'Economia una caiguda del superàvit de 3.
276 milions
d'euros, xifra que equival al 0,29 del producte interior brut.

Seria hora que vostés feren els comptes, senyor
Camps, atenent a estes dades, ja que vosté en el pressupost que ens
va presentar en l'octubre de l'any passat mantenia les
previsions de creiximent en el sector i, per tant, els ingressos en
impostos que pensava recaptar que, òbviament, no ho obtindrà.
Vagen fent enginyeria financera i aprenent que una cosa és
pressupostar i una altra cosa és pagar.

De totes maneres, no ens sorprèn, perquè
ahir mateix el flamant president de Bancaixa i expresident de La
Generalitat invitava les empreses a desinvertir en l'actual crisi;
amb defensors dels interessos públics generals com este senyor no
ens fan falta enemics del poble i, en tot cas, sempre n'hi ha
-estiga vosté tranquil- algú que el supera a
vosté en els despropòsits, senyor Camps.

Les conseqüències d'esta
desacceleració en general del sector de la construcció en
particular són diverses.
Per un costat, el que més ens
preocupa a nosaltres: l'increment de la desocupació, que
és el que no els interessa a vostés; a vostés els
interessen més les pèrdues que estan tinguent alguns amics, i
per altra, l'estoc de vivendes.
Sumant estes dos qüestions,
és hora, senyor president, que refaça les seues previsions i
desenvolupe actuacions, no me parle del pla Riva, actuacions concretes que
permeten planificar l'evolució del sector, ja que en cas
contrari les conseqüències les acabarà pagant la
població, perdó, ja les està pagant la
població.

I li vaig a donar més dades.
En la nostra
comunitat autònoma hi ha un parc immobiliari molt important,
més del 10% del total de les vivendes d'Espanya.
D'eixe
total, 100.
000 es troben en estat deficient, roí o
ruïnós, segons les seues pròpies estadístiques.
A
data d'enguany, 300.
000 vivendes tenen més de 50 anys, el que
suposa un 35% del parc immobiliari, la qual cosa ens pot indicar que el
deteriorament anirà en augment.
Ahir mateix parlaven en esta cambra
-vosté no estava- que no cal disposar més
sòl per a la construcció de vivendes, sinó que les
actuacions que cal adoptar han d'anar dirigides a la
rehabilitació i recuperació dels espais urbans amb mesures
fiscals que permeten entrar en el mercat per a venda o lloguer les vivendes
buides i posar a disposició del mercat les vivendes per mitjà
d'actuacions d'habilitació.

Hui m'he de reafirmar en esta
qüestió recolzant esta afirmació en les més de
350.
000 buides de menys de 50 anys que existixen a la nostra comunitat
autònoma.
Si rehabilitar unes vivendes de més de 50 anys,
només de més de 50 anys, a més de millorar els entorns
urbans.
.
.
i les posem en el mercat estes vivendes, serien suficients per a
cobrir la demanda dels nostres conciutadans.
Del total de vivendes
disponibles buides, el 80% estan ubicades en poblacions de més de
20.
000 habitants.
Per tant, les actuacions de rehabilitació o
mesures fiscals per posar en el mercat les vivendes afecten
majoritàriament a nuclis urbans consolidats.
Encara més, si
actuem només sobre les vivendes buides de menys de 50 anys, el parc
disponible directe seria superior a 290.
000 vivendes; sent molt
conservadors, senyor Camps, com vosté.

Estes actuacions -sobre les quals, per cert,
presentarem una proposició de llei- permetrien resoldre molts
dels problemes que patim, començant per la generació
d'una opció econòmica nova que podria absorbir la
desocupació que provoca la crisi immobiliària, a més
de les conseqüències positives sobre el medi ambient i sobre
els pressupostos municipals.

Senyor president, tampoc en este tema no pot fer
deixadesa de les seues funcions en defensa de l'interés
general, cosa que ve sent molt habitual.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora síndica.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, gràcies senyor president.

El senyor vicepresident primer:

El senyor president té la paraula.

El senyor president del Consell:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora portaveu, el seu és la teoria.
Mosatros
hem de treballar tots els dies i ficar en pràctica les nostres
propostes, lògicament.
Jo el que li dic són els tipus
d'ajuda que estem fent a la rehabilitació de vivenda i espais
urbans, entre altres, el pla Riva, el pla Racha i altres actuacions que
s'estan fent realitat al llarg de tota la nostra comunitat.

Per exemple, en la legislatura passada vàrem
invertir 80 milions d'euros en la rehabilitació de vivendes i
en estos moments, en este any, en el que portem d'any, portem ja 40
milions d'euros d'inversió  en
rehabilitació, 40 milions d'euros.
N'hi ha un projecte
també de 215 milions d'euros en inversió en espais
públics on n'hi han vivendes també i també el
mateix espai públic per a la seua rehabilitació i 105 milions
d'euros en inversió de rehabilitació de centres
històrics a la nostra comunitat.

Esta és la realitat, que la Generalitat
valenciana fa possible en actuacions importantíssimes, entre altres
coses perquè es tracta de vivenda, però també de
recuperació dels nostres espais que tinguen un deteriorament
més acusat i que necessitem per a la projecció i la qualitat
de vida en les nostres ciutats i els espais on convivim tots mosatros.
És una, a més, de les tasques més importants que tenen
encomanades les conselleries, fonamentalment en este cas, la Conselleria
d'Infraestructures i també el treball de la Conselleria de
Vivenda.
Se fa un gran esforç de rehabilitació, se fa un gran
esforç de recuperació.

Vostés continuen en la demagògia
política al respecte de qüestions fonamentals com és la
vivenda.
I vostés tracten qualsevol procés de
rehabilitació, de recuperació, de projecció i de
construcció de vivenda com una arma contra el govern de La
Generalitat.
El seu treball al llarg d'estos anys ha tingut
també les seues conseqüències, i possiblement la imatge
danyada de la nostra comunitat fora dels nostres límits territorials
a Espanya o Europa tinga també una causa, que siga la seua
política demagògica al respecte de la construcció.
Ja
siga en xicotetes dosis o ja siga també en grans manifestacions, ja
siga intentant parar o transmetre sempre la idea que darrere d'una
vivenda n'hi ha un projecte més enllà del que és
la qualitat de vida dels nostres conciutadans.

Qualsevol projecte, ja siga l'ampliació
de Blasco Ibáñez o ja siga la construcció de vivendes
de protecció oficial o ja siga el desenrotllament d'un poble o
d'una àrea metropolitana del nostre territori, sempre
s'ha trobat amb la seua crítica àcida al projecte de
prosperitat de la nostra terra.
Han segut un llast per al futur de la
nostra terra, han segut una imatge danyada constant del nostre territori.
Vosté forma part d'un grup parlamentari on n'hi ha gent
que prové de l'esquerra més radical i també del
pretés nacionalisme.
Voler a esta terra, és defendre esta
terra, i vosté no defèn la nostra terra quan se va fora de la
nostra terra a dir que el se fa ací sempre té un camí
estrany o rar.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor president.

Per la intervenció de la diputada del Grup
Parlamentari Compromís, per a formular la pregunta en un temps
d'un minut.
Contestarà el conseller que crega oportú.

Senyora Mollà la presidència està
polsant.
.
.
i vosté, per tant, té la paraula, clar.

La senyora Mollà Herrera:

Moltes gràcies, senyor president.

Jo crec que nosaltres no som els responsables que hi
haja una llei urbanística valenciana del Tribunal Superior Europeu.
De fet, vostés a soletes s'han guanyat la mala fama que tenen
a Europa i, de fet, el Partit Popular Europeu, el PP europeu, els deixen a
soles en la seva batalla de destrucció del territori
valencià.
Per tant, jo crec que fer responsable al Compromís
i a les nostres polítiques que sempre han vetlat pel nostre
territori és faltar a la realitat.

Però, bé, nosaltres creguem que cal
parlar també dels nostres ingressos i, per tant, jo crec que
vostés ja que han fet bandera en les eleccions generals de la crisi
econòmica i ara el partit en el govern, el Partit Socialista, ho ha
reconegut i ha dit que en part és per la crisi en el sector
immobiliari, jo el que vull saber és quines previsions fa el Consell
de caiguda d'ingressos en La Generalitat, tenint en compte la crisi
del sector immobiliari.
Com pensa compensar aquesta reducció als
ingressos per tal que no afecten els nostres serveis bàsics,
educatius, sanitaris, els serveis socials.
Pensa vosté mantindre la
política de malbaratament que fa el Consell d'estos
últims anys?

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

El conseller, senyor García Antón, va a
contestar-li a la diputada.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i
Habitatge:

Gràcies, president.

Senyora Mollà, són reiteratives les
seues denúncies sobre la LRAU, la bondat o no bondat de la LRAU.

Vosté ha de conéixer perfectament quan
se va aprovar la LRAU, com se va aprovar i com s'està
gestionant la LRAU.
Conseqüència possible de la LRAU,
conseqüència de la política que es va dur aquells anys,
jo els recomanaria que veren un article d'un periòdic,
d'una revista que segurament els agrada, El
Temps, en la pàgina 54, on parla del
sòl artificial, de superfícies artificials que hi ha en
distintes comunitats, i vorà com la Comunitat Valenciana, en
relació amb les Illes Balears o a Catalunya, ix francament
bé, ix francament bé.

Dit tot això, ahir a més aquí se
va celebrar un ple, jo crec que important, on vam vore com dos grups
polítics interessats deveres en treballar per la vivenda, en
treballar per a evitar eixa desacceleració o eixa crisi -com
vosté vullga dir-li- van prendre un acord per a prendre
mesures urgents per a treballar en eixa direcció.
No obstant
això, vostés se van separar.
Jo crec que molt de parlar,
però realment de forment ni un gra.

Res més.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Demana la paraula l'il·lustre diputat
Enric Morera.

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Sí, efectivament, president, en el nostre grup
hi ha diversitat i hi ha pluralitat.
Som una coalició.
Som una
coalició encara que no hem tingut ningun trànsfuga, com en el
seu grup parlamentari va passar en la passada legislatura.
Però, en
tot cas, en el seu grup també hi ha diferències.
Vostés han optat pel model Rajoy, i s'ha de dir que sectors
del seu partit estan apostant per un altre model.
I persones a les quals
vosté va entregar emissores de ràdio, com el senyor
Jiménez Losantos, el posen a vosté de volta i mitja i diuen
que vosté és «el de la huerta», i diuen
expressions, aquell a qui vosté ha concedit llicències de
TDT, diu de vosté barbaritats.
Jo demane dignitat a la Generalitat
valenciana per a defensar la presidència de La Generalitat.

I li dic una cosa, senyor conseller, és deveres
o no que estan recorregudes davant el Tribunal Superior de Luxemburg les
empreses mixtes que va crear el senyor Blasco?
També és
responsabilitat nostra el model de destrucció del nostre territori
que vostés han impulsat?

Nosaltres estem per un model territorial que es base
en la ciutat mediterrània, nuclis compactes, i vostés han fet
de la nostra terra una autèntica barbaritat, que fins i tot el seus
companys del Partit Popular europeu han dit que és una
autèntica barbaritat.
No ens responsabilitze.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
a nosaltres de la seua barbaritat
urbanística.

El senyor vicepresident primer:

El conseller, senyor García Antón.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i
Habitatge:

Gràcies, president.

Jo lamente, senyor Morera, que vosté continue
en este tema fent esta demagògia que realment mos preocupa i
perjudica tremendament la Comunitat Valenciana.
Perquè no és
cert que açò siga aixina.
Si vosté recorre el
territori valencià vorà que no és cert que
açò siga aixina.
Tenim el territori que té més
superfície protegida de tota Espanya.
Tenim un territori amb una
superfície forestal increïble, amb una superfície
agrícola increïble.
I sols la superfície que està
destinada a actuacions urbanes, urbanístiques, la superfície
actual, és menys del 5% en l'any 2000, i no ha augmentat de
forma considerable.

Vosté preguntava: sí o no a allò
de Luxemburg?
No, no.
No és deveres.
Entere's bé.
No,
no és deveres.
Hi ha una tramitació, però no és
deveres que estiga en eixe procés que vosté diu, de ninguna
manera.

I estem treballant per a fer les coses de forma
rigorosa.
I estem intentant pactar i anem a pactar, sense cap dubte, els
grans grups polítics per a fer una llei urbanística, i
voldríem que vostés s'uniren a açò, que
fóra ben rebuda per tots, que mos donarà garantia
jurídica i legal davant tot el món i per tot el temps, i que
a més aconseguira que no anàrem a Europa tirant-mos els
trastos uns a altres, que anàrem de la mà.
Vostés van
allí i tenen mala consciència de fer el que estan fent.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Proposició no de llei, de tramitació
especial d'urgència, sobre la persecució i
suspensió de les accions de les organitzacions d'ultradreta i
neonazis, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 15.
018, BOC número 61)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, continuem amb el desenrotllament de
l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició
no de llei de tramitació especial d'urgència sobre la
persecució i suspensió de les accions de les organitzacions
d'ultradreta i neonazi, presentada pel Grup Parlamentari
d'Esquerra Unida-Bloc-Verds-Esquerra Republicana: Compromís.

Per a la presentació i defensa, tindrà
la paraula la il·lustre diputada Glòria Marcos.

Senyora diputada, si vosté és tan
amable, que estic segur que sí, esperem que hi haja un moment de
silenci perquè tots la puguem escoltar amb l'atenció
que vosté se mereix.

Senyories, pregue silenci,
ocupen els seus escons i qui vullga fer algun comentari que
s'abstinga d'ell a l'hemicicle si la presidència
no li dóna la paraula.

La senyora Glòria Marcos té la paraula.

La senyora Marcos Martí:

Gràcies, senyor
president.

Ja veig que hi ha moltes senyories que estan molt
més preocupades d'eixir a l'estela del president de La
Generalitat, no sé si tindrà a veure en el pròxim
congrés, però és evident que anem a tractar una
qüestió que ens sembla del màxim interés,
perquè estem parlant de la qüestió zero d'un estat
democràtic, que són les llibertats, estem parlant de la
qüestió zero d'un estat democràtic, que és
la lluita a favor de la tolerància i en contra dels crims
d'odi.
Per tant, jo crec que és un tema del màxim
interés, no sé si prioritari per al govern, segurament no,
perquè no queda ningú dels membres de la bancada blava,
però és evident que és.
.
.
, perdó, està
el senyor Castellano, però excepte el senyor Castellano no queda
ningú, segurament al president de La Generalitat i a la resta dels
consellers no els preocupa aquesta qüestió que, jo torne a dir,
és del màxim interés per a la vida democràtica
d'un poble.

Hem presentat una proposició no de llei en dos
qüestions: una qüestió genèrica, que ha de vore amb
l'interés que en estos moments existeix a la societat de
l'estat espanyol i a la societat valenciana per perseguir totes
aquelles bandes, grups d'extrema dreta, feixistes, nazis, que estan
posant en risc la vida i fins i tot algunes instal·lacions
d'organitzacions, partits polítics, etcètera.

I una altra qüestió que ha de vore amb la
memòria, amb la memòria d'un jove que el dia 11
d'abril va ser assassinat fa 15 anys en Montanejos per defensar
l'esquerra, per defensar el seu país, per defensar les seues
idees.
Per tant, sembla del màxim interés, en primer lloc que
les seues senyories coneguen l'informe Raxen del moviment contra la
intolerància, que en la seua edició especial de 2008 realitza
un exhaustiu seguiment de crims originats per la intolerància
racional, xenòfoba, neonazi i homòfoba que s'han
comés en l'estat espanyol en el període 1991-2007.

Creem que tant el govern del País
Valencià com en este cas el govern de l'estat han de fer totes
les actuacions possibles perquè estan obligats a eradicar aquesta
violència i sobretot donar recolzament a les víctimes.

Aquesta encara és una assignatura pendent de la
democràcia en el nostre país.
Per als violents, els racistes
i els neonazis, simplement la gent que ataquen són vides sense
valor, i en la seua criminal eugenèsia social l'odi a la
condició de ser immigrants, indigents, negre, homosexual, roig, punk, prostituta o senzillament
per ser un jove que es mira quan se va creuar en el seu camí i no
els va semblar bé.

Aquest estigma és suficient en alguns casos per
acabar amb vides de joves, amb vides de persones.
Des de l'oficina de
solidaritat amb les víctimes s'ha orientat aquest i observat
centenars de casos de violència protagonitzada per aquests grups i,
fins i tot el moviment contra la intolerància, s'ha presentat
com acusació popular en nombrosos judicis.

Els crims mortals i els atacs violents són una
mostra de la crueltat d'això que se denomina en aquests
moments els grups d'odi.
De fet, el Ministeri de l'Interior
té localitzats més de 251 neonazis amb més de 4.
300
activistes.
I les organitzacions de LGTB estan denunciant que en
l'últim any s'han quadruplicat els atacs als homosexuals
i als transsexuals en l'estat espanyol i també en el
País Valencià.

Açò seria una part, la primera part de
la proposta, que és instar el govern i la delegació del
govern a fer tot allò que estiga de la seua mà per eradicar
al País Valencià aquestes conductes.

Però hi ha una segona part, que és que
el proper 11 d'abril es va complir el 15 aniversari de
l'assassinat del jove antifeixista de Burjassot, Guillem
Agulló i Salvador, i que ha marcat la lluita recent contra el
feixisme al País Valencià.
Cal doncs recordar la seua
memòria, igual que la seua lluita, perquè necessitem fer vius
aquesta lluita que en el seu moment va fer Guillem Agulló.

Malauradament, la bogeria nazi i feixista també
continua, així com la impunitat dels agressors, com ho demostren els
darrers episodis de violència arreu del nostre país.
L'autor material de la mort de Guillem, Pedro Cuevas Silvestre,
continua militant activament als moviments neonazis i està a
l'espera de judici pel cas Panzer, que és la més gran
intervenció contra l'extrema dreta a l'estat espanyol.

De fet, el jutge del cas Agulló no va
considerar cap motiu polític a l'assassinat de Guillem, i per
tant Cuevas, el seu assassí, tant sols va complir quatre dels setze
anys a què fou condemnat.

Diversos actes al llarg d'aquestos dies
s'han realitzat commemorant l'aniversari.
I volem nosaltres des
d'ací retre-li un homenatge a Agulló i instem el govern
de La Generalitat que es cree un premi específic contra la
intolerància al si del nostre país que honore la figura de
Guillem Agulló.

Crec que la millor manera per acabar aquesta
informació és posar-li veu, posar-li veu a un article de
Vicent Partal, que jo crec que resumix perfectament bé allò
que tots els demòcrates d'aquest país volem dir quan
estem presentant i quan estem donant recolzament a aquesta proposta.

Demà dissabte farà 15 anys de
l'assassinat de Guillem i milers de persones el recordarem i
l'honorarem, però cal que ho fem conscients que la
violència neonazi creix, especialment a València,
gràcies a la impunitat amb la qual actuen, que els jutges i la
policia es deixen fer.
I que per això mateix la millor manera de
recordar-lo és denunciar aquesta impunitat, exigir un canvi immediat
i combatre sense  treva la ideologia que sustenten els nazis
d'avui.

Dissortadament ens hi hem acostumat.
La
presència de l'extrema dreta als nostres carrers no mou grans
debat, tret que en facen una de grossa; quan maten Isanta, per exemple,
quan apunyalen immigrants o quan agredixen a cops una xicota en el metro.
Ara la seua presència marginal i minúscula, però
visible, es palpa al barri de Barona, on varen passar els últims
apallissaments d'indigents, per a on passegen joves neonazis
embrutits per la seua pròpia misèria intel·lectual.

Avui els nazis no són un recurs de film amb
grans pressupostos o un apunt en un llibre d'història;
són un perill amb el qual convivim i que no posem el fre que
caldria.
Han posat bombes a la seu d'Esquerra Republicana de
València, a les seus del Bloc Nacionalista Valencià, a la seu
de la Comissió Espanyola d'Ajuda al Refugiat; més
d'una vegada.
Han atacat joves d'Esquerra Unida del País
Valencià, exposicions a la universitat; i no hi ha hagut cap
detenció ni acusació.
Han pintat creus gammades i insults en
centenars de locals públics de tota mena; i ningú els ha fet
pagar l'odi i la violència.
Han atupat militants de qualsevol
opció progressista o nacionalista, han marcat la cara a joves de
Castelló amb una navalla, han agredit homosexuals i immigrants a
València; i per més que u sap qui són, i que
són ben coneguts, han passat, a tot estirar, una horeta a
comissaria.
Han interromput a crits i a cops la presentació de
llibres, han insultat i tirat objectes de tota mena en actes sense que
actuaren les forces i els cossos de seguretat.

Els nazis no són un fet puntual i aïllat,
ja no.
Els nazis són una amenaça real, i n'hem de
prendre consciència.
És veritat que no tenen
pràcticament vots, és cert; però també ho
és que es mouen amb una impunitat que fa feredat i que no té
parangó amb cap altra ideologia.
És cert que no hi ha lleis
dures contra ells, que la policia els mira amb desinterés o
desgana.
.
.
, i els deixa fer; si no amb simpatia i camaraderia, de fet, els
deixa fer.
I és cert que els jutges no els apliquen la duresa que
apliquen a qualsevol que creme una bandera espanyola o ataque en
públic la monarquia.

Quan la policia diu en públic que no acaba de
saber si una bomba posada a plena llum del dia contra un centre
d'acollida a immigrants a l'Olivereta de València
és un atemptat, és quan apareix en tota la magnitud el
problema que tenim.
Quan l'assassí de Guillem passa a la
presó menys de quatre anys dels setze als quals fou condemnat, i es
pot presentar a les eleccions, el detenen de nou amb possessió
d'armes i propaganda racista, i malgrat tot això camina lliure
pel carrer, és quan apareix en tota la seua magnitud el problema que
tenim.
Quan el Govern d'Espanya diu oficialment, i malgrat tota la
documentació acumulada, que les agressions contra els nacionalistes
valencians del 25 d'abril de l'any passat no són obra de
l'extrema dreta, sinó de l'entorn del nacionalisme
valencià, és quan apareix en tota la magnitud el problema que
tenim.
Quan l'informe Raxen -Xarxa Europea
d'Informació sobre el Racisme i la Xenofòbia-
documenta més de 600 agressions i el delegat del govern diu que no
té constància ni de 10, és quan realment apareix la
magnitud del problema.
Quan l'Agència de Drets Fonamentals de
la Unió Europea o Amnistia Internacional denuncien que l'estat
espanyol és u dels cinc únics estats europeus que no publica
dades sobre agressions racistes o processos judicials relacionats,
és quan apareix en tota la seua magnitud el problema que tenim.
Quan
les autoritats reaccionen a vídeos d'agressions brutals
dipositats a Youtube, com l'últim del barri de Barona,
assegurant que no poden confirmar l'existència
d'aquestos vídeos, que són a l'abast de qualsevol
internauta, és quan apareix en tota la seua magnitud el problema que
tenim.
Quan alguns nazis canten als camps de futbol burlant-se de Guillem,
d'Isanta o de Carles, assassinat fa poc a Madrid, i les directives no
fan res per a impedir-ho, és quan apareix en tota la magnitud el
problema que tenim.

Des de fa més de 15 anys, familiars, Guillem,
Carmen.
.
.
, els amics.
Els amics de Guillem Agulló portem una batalla
contra l'oblit; però la seua batalla i la nostra és,
sobretot, la batalla contra la impunitat.
Per tant, hem d'insistir,
ara més que mai, remarcant que entre nosaltres, en la societat
valenciana, hi han nazis violents, que l'estat no fa allò que
caldria.
.
.
Però a més de reclamar això, hem de
continuar donant suport a la família de Guillem, a la seua
memòria, i hem de treballar cada dia, sense treva, contra el
racisme, la xenofòbia, l'anticatalanisme,
l'homofòbia, l'odi a la diferència.
.
.
; en suma,
tot allò que és el llenguatge i l'aliment dels cadells
del nazisme.

I per a ells no podem, des del somriure, però
per a d'ells, no podem apostar per l'oblit.
Per tant cal que
les administracions, tant l'administració valenciana com
l'administració de l'estat, lluiten per a fer front a
eixe ou de la serp que nia al si de la nostra societat i que, sobretot,
tingam un acte de compromís i de responsabilitat en defensa de les
llibertats, que és que el govern valencià es comprometa a fer
un premi en la memòria de Guillem Agulló.
Un premi que no
condicionem, un premi que plantegem perquè creguem que és el
govern el que hauria de tindre la iniciativa perquè aquest premi,
sobretot, es donarà als joves, a les entitats que més han
lluitat al País Valencià en contra del nazisme, en contra de
la intolerància, i, per tant, a favor de les llibertats.

Creguem, i estem convençuts, que n'hi han
en estos moments centenars de pobles al País Valencià que
estan reivindicant aquesta figura, la figura de Guillem Agulló; no
sols mitjançant els plens als ajuntaments, sinó també
associacions cíviques que volen recordar aquest jove, que com, en el
seu moment, també Miquel Grau a Alacant, varen morir a mans de gent
que estaven en contra de la democràcia, en contra d'un sistema
de llibertats i, sobretot, en contra d'acceptar que la pluralitat i
la diversitat és just el que garantix un nivell democràtic en
la societat, que és totalment oposat a allò que és la
intolerància i allò que significa el voler governar des del
¡totalitarisme!
sense tindre en compte la gent que ha defensat, que
continua i continuarem defensant, les llibertats.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.
Il·lustre diputada
Gloria Marcos, moltes gràcies.

N'hi ha una esmena del Grup Popular.
Té
la paraula la il·lustre diputada Herminia Palomar.

Cuando quiera.
(Pausa) Usted, usted cuando quiera, puede usted empezar.

La senyora Palomar Pérez:

Gracias, señor presidente.

Vista la proposición no de ley presentada por
el Grupo Parlamentario Compromís, el Grupo Parlamentario Popular
comparte con ustedes los fines que persigue.
Es por lo que hemos presentado
esta enmienda, que nos gustaría que prosperase, con la firme condena
a les acciones violentas de organizaciones de ultraderecha y nazis.

Señoría, hace muchos años que se
empiezan a detectar los primeros grupos de jóvenes violentos, que
justifican su criminalidad diciendo que quieren limpiar la sociedad, que
están en contra de la democracia y del poder establecido.
Al
principio, estos grupos se hacen más visibles en los acontecimientos
deportivos, pero van extendiéndose a otros ámbitos de la
sociedad.
Son grupos de corte neonazi, formados por jóvenes de entre
13 y 30 años, que utilizan símbolos y vestuario
específico, que realizan acciones violentas a su libre
albedrío, de forma dispersa, obedeciendo a un interés
estratégico, con graves consecuencias para las víctimas
concretas y en la población en general, y en ocasiones crean la
sensación de inseguridad e indefensión que usted misma a
relatado.

En informes recientes del Movimiento contra la
Intolerancia se alerta del crecimiento y la expansión de bandas
neonazis que reclutan a menores para salir a la caza del inmigrante.
Estos
grupos de neofascistas, xenófobos y racistas eligen como
víctimas, principalmente, a inmigrantes, homosexuales, indigentes o
a jóvenes que simplemente se cruzan en su camino, y, como novedad,
cuelgan sus vídeos en Internet.

La soledad, la falta de apoyo psicológico, la
desinformación en el proceso, la falta de consideración, las
graves secuelas.
.
.
Estamos de acuerdo, son una asignatura pendiente.

La lucha contra estas bandas racistas y violentas
está siendo objeto de atención por parte de organismos
encuadrados en la Unión Europea, también en España,
dentro de la Comisaría General de Información de la
Dirección General de la Policía.
Existe una unidad encargada
de los hechos violentos que tengan alguna relación con el racismo y
la xenofobia.
Sin embargo, creemos que resulta francamente insuficiente, a
pesar del celo que los profesionales que están destinados en ella
ponen en cumplimiento de su deber.

El gobierno tiene la responsabilidad y el deber de
garantizar el estado de derecho.
Los escasos organismos especializados,
dentro de la policía, y la ausencia de instrumentos de seguimiento y
análisis, hacen en ocasiones que resulte imposible luchar
eficazmente contra estos grupos racistas y neonazis que tanto daño
provocan.

El Grupo Parlamentario Popular en el Congreso de los
Diputados presentó una proposición no de ley en estos
términos, solicitando la elaboración de un plan integral de
prevención que evite la proliferación de grupos violentos e
intolerantes, y sirva de respaldo a las víctimas y a sus familias.

Señorías, en nuestra enmienda
solicitamos, y leo textualmente, «Les Corts manifiestan su voluntad
de que el Gobierno de España adopte las medidas necesarias para que
no vuelvan a producirse acciones violentas de organizaciones extremistas
neonazis en la Comunidad Valenciana.
» Estas medidas pasan,
necesariamente, por dotar de medios humanos y materiales las unidades de
policía destinadas a la lucha contra estas organizaciones.

El tema de la violencia juvenil ha aumentado
progresivamente en España, en los últimos años, hasta
cifras preocupantes, convirtiéndose en un auténtico problema,
en ocasiones creando alarma social.
La conflictividad ya no está
sólo en la calle o en los lugares de ocio, sino cada vez más
presente en los centros de enseñanza o en las familias, donde las
agresiones también están presentes.

Según datos de la ONG Movimiento contra la
Intolerancia -que usted también ha mencionado;
desgraciadamente no disponemos de más estadísticas
oficiales-, cada mes, en nuestro país, se produce una media de
70 incidentes de este tipo, algunos con resultados de muerte, que son
aquellos que trascienden, pero muchos acaban en el olvido.

Señoría, usted ha hablado de Guillem
Agulló.
Desgraciadamente no es la única víctima.
Aprovechando los días de Pascua, este joven valenciano, como muchos
otros, se desplazó al pueblo castellonense de Montanejos, que al
igual que mi pueblo acogen grupos de jóvenes que lo eligen como
destino para ir de campamento.
Desgraciadamente para él murió
allí asesinado.

Pedro Cuevas fue juzgado y condenado, detenido
también en la Operación Panzer contra el grupo antisistema,
aunque este hecho no le ha impedido, por estar en libertad, presentarse a
unas elecciones municipales.
Usted y yo reprobamos este hecho, y, por
tanto, debemos poner todo nuestro empeño en que esto no vuelva a
ocurrir en ningún lugar de España.
Estoy segura que a usted y
a mí, como a todos los miembros de esta cámara, nos
gustaría que nunca más, en ninguna parte del mundo,
ocurrieran hechos como este.

Señoría, pongamos todo nuestro
empeño en sensibilizar al Gobierno de España a que tome
medidas dirigidas a favorecer la libertad, la tolerancia y la democracia.
Y, en este sentido, a través de la enmienda presentada por el Grupo
Parlamentario Popular, solicitamos la creación de un premio nacional
que reconozca estos valores y rechace la violencia, el racismo y la
xenofobia.

Señora Marcos, uniéndonos al dolor de la
familia de Guillem Agulló y de las demás que han sufrido el
dolor que provoca actor intolerables provenientes de sectores radicales,
nosotras debemos esforzarnos por conseguir que la angustia de estas
familias y la muerte de estos jóvenes no caigan en saco roto y
sirvan para unir a los demócratas en la lucha contra los violentos.
Unamos nuestra voz y traslademos al gobierno central la firme voluntad de
esta cámara de establecer un premio nacional que contemple el
recuerdo de Guillem Agulló y de otros jóvenes víctimas
de la violencia xenófoba que nosotras firmemente rechazamos y premie
las actitudes demócratas y de defensa de la libertad, que deseamos
para nuestra juventud y para toda la sociedad.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora diputada, señora
Palomar.

Per a l'acceptació d'esmena, en nom
del grup del Compromís té la paraula la il·lustre
diputada senyora Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora diputada, no puc acceptar-li la seua esmena,
vosté ho sap, entre altres coses perquè no és cert el
que vosté ha dit en esta tribuna, no és cert que compartixca
les finalitats que perseguim a l'hora de presentar la
proposició no de llei, perquè jo he explicat des de
l'inici que teníem dos finalitats: una, que era que el govern
mitjançant la delegació del govern al País
Valencià faça tot el que estiga en la seua mà per a
acabar amb les conductes de les bandes nazis, les conductes violentes; i,
segon, que el govern valencià instituïxca un premi de record
obligat a una persona que va ser assassinada, que, a més, el seu
assassí va lliure pel carrer i que fóra el govern
valencià el que fera eixa premi.

Jo puc acceptar que també en faça un el
govern de l'estat, faltaria més, però el que no pot ser
és que vostés defugen que són el govern del
País Valencià.
¿«Que inventen ellos»?
,
¿que facen ells?
No, senyora diputada.
Ahir ja vàrem tindre
un ple que, al final, no sabem si són galgos o podencos.
No, no, no és això.
Cada u en la seua
responsabilitat, i el mateix que el govern de l'estat té la
responsabilitat d'impulsar mitjançant.
.
.
, a més,
clarament, la delegació del govern, que té
competències per a fer-ho en el País Valencià, el
mateix que, evidentment, les Corts poden instar el govern de l'estat
que faça un premi contra la intolerància, faltaria
més, però.
.
.
, ¿i vostés ací què?
,
¿eixint-se'n de rositas?
No, home, no, que governen, ¡que governen!
I també des del
govern se'ls fan senyals als grups neonazis del País
Valencià, i jo no voldria acusar-los d'estar en la frontissa
de la intolerància, però vostés ho posen de relleu, ho
fan palés, quan puges a aquesta trona a dir el que vosté ha
dit, i és: «Compartim els fins, però allò que
mos pertoca, no ho volem fer».
¿Ah, no?

La proposta té dos punts, un que podem
compartir i un altre que, efectivament, no podem deixar que vostés
defugen el camp.
És que no té sentit.

Estem diguent que fa quinze anys varen assassinar un
jove.
En fa vint-i-un, un altre en Alacant, mentre se preparava la diada
del País Valencià.
Vosté diuen, «no, eixe premi,
no el podem fer».
.
.
Mire vosté, ací tenen premis com el
de Mariano Martínez, que dóna la Conselleria de Ciutadania
per als joves que fan coses a l'exterior.
Bé, jo no el
qüestione, però és evident que vosté me
dirà a mi quina gent sap del País Valencià qui era
Mariano Martínez.
Segurament el senyor Blasco tindrà el
currículum, mos ho explicarà, però el que és
evident és que Guillem Agulló sí que hi han centenars,
milers de valencians i valencianes que saben que va ser un jove que es va
distingir per la seua lluita a favor del país i en contra de la
intolerància.

Per tant, senyora diputada, vosté el que vol
és donar-li la volta a la meua proposta, amb bones paraules,
però no per a complir la finalitat per a la qual es va presentar, i
és que el govern valencià arreplegue la seua responsabilitat
i ajude a recordar a totes aquelles persones que s'han vinculat a la
lluita contra el feixisme en el País Valencià.
¿O
és que pensen vostés que els grups ultres a vostés no
els van a perseguir mai i als seus fills tampoc, que a soles atacaran els
rojos, els punkies,
els immigrants, els negres i els homosexuals i els transsexuals?
¿Què passa, que pensen que a vostés no els té
d'esguitar eixa sang?
I és per això, perquè no
volen recordar una persona que, com Guillem Agulló, se va vincular a
una lluita concreta a favor del país i de les llibertats.

Mire, senyora diputada, jo crec que és un
error, que vostés han presentat ací una proposició,
una esmena a la totalitat a la proposició, jo ahir vaig intentar que
ho reconsideraren tenint en compte el contingut de la seua proposta, afegir
això del premi Guillem Agulló per al País
Valencià, i vostés no han volgut, i això significa,
senyora diputada, que estan vostés a l'altra banda de la
frontissa, estan vostés a l'altra banda i no volen que
ningú en aquest país recorde, tinga memòria i vullga
continuar lluitant, com dia adés, des del somriure i des del
compromís per reivindicar constantment la memòria,
constantment les llibertats.

I, per tant, (tus) perdone, no li puc acceptar la proposició i,
això sí, vull que quede palés que nosaltres
continuarem, continuarem sense perdre la il·lusió, sense
oblidar i sense retrocedir, perquè hi ha una assignatura pendent,
que si no la fan vostés, algun ajuntament la farà i
serà curiós que tinga d'esmenar-li la plana alguna
ajuntament fent el premi Guillem Agulló perquè vostés
no volen tindre eixe compromís amb la defensa de la llibertat, i
això els situa malament.

Vosté pot escriure, pot dir, pot vindre
ací i intentar convéncer, però, senyora diputada, la
seua argumentació.
.
.
, ni el text és acceptable.
No podem
acceptar, perquè seria acceptar la lògica del seu president,
que ací, al País Valencià, no es pot fer cap
actuació, sinó té de fer-se a l'estat, quan no
els convé donar la cara, i això, realment, senyora diputada,
jo crec que un acte de covardia, un acte de fugir de les responsabilitats
del govern, que no podem fer en aquestos moments, perquè el
compromís amb la llibertat té de partir i té de fer-se
des de la societat civil i, sobretot, en totes les institucions.

Jo crec que li deguem a Guillem, a Carmen, als amics
i, sobretot, a tota la societat valenciana compromesa en la defensa de les
llibertats, que el govern valencià es mulle.
I enfront
d'altres premis que, com dia, no tenen ni contingut ni coneixement ni
se sap massa bé per què, en este cas vostés hagueren
fet un acte de valentia.
El que passa és que pensen que segurament
encara estan pillats per aquella dona que en aquell moment
mitjançant el diari Las Provincias, ¿se'n recorda?
, aquella que va retre-li pleitesía a Milans del
Bosch el 23 de febrer, va criminalitzar en el seu diari la figura de
Guillem Agulló.

Jo no sé si vostés són
conservadors, liberals, del partit conservador, del reformista.
.
.
,
però el que sí que estan fent palés ací
és que no tenen cap voluntat d'estar al costat dels
demòcrates que lluiten per la llibertat, que encara estan massa
pillats «por los cadáveres del armario», señora
diputada, per això és per l'única cosa que
ací avui no s'atrevixen a dir que la Generalitat valenciana
farà un premi a favor de la tolerància amb el nom de Guillem
Agulló.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Marcos.

Per a rèpliques, pel Partit Popular, la
il·lustre diputada senyora Palomar.

La senyora Palomar Pérez:

Gracias, señor presidente.

Señora Marcos, lamento profundamente que
rechace nuestra enmienda.
Como le he dicho en mi intervención,
estamos de acuerdo con la iniciativa.
Y yo no voy a entrar en algunas de
las afirmaciones que ha hecho usted aquí, porque yo sí que
soy tolerante y yo sí que rechazo la violencia, (aplaudiments) se lo crea usted o
no.

Señoría, creo que todos coincidimos en
que nuestro sistema está consolidado y que todos los instrumentos
que están al servicio de la democracia y de las libertades de los
ciudadanos y ciudadanas, cumplen su cometido.
Coincido con usted en
denostar y perseguir cualquier acción y actividad racista,
xenófoba o que persiga a las personas por motivos de su
orientación sexual, religiosa o política.
Más
aún, estas acciones deben de ser perseguidas con todos los
instrumentos legales posibles y sus autores puestos a disposición
judicial, como debe de ser.

En cualquier caso, no podemos decir que en la
Comunidad Valenciana estos hechos estén generalizados, porque la
sociedad valenciana es una sociedad abierta, acogedora, democrática
y sensible con las minorías.
La sociedad valenciana es rica en
matices, costumbres y culturas, porque somos un modelo de
integración.
Desde la Conselleria de Inmigración y
Ciudadanía se impulsan acciones que inciden en la madurez
democrática de nuestra sociedad, en poner en alza valores de
tolerancia y de solidaridad y, por ello, respaldamos su iniciativa, aunque
usted creo que nunca se lo ha creído, el contenido de rechazo a la
violencia, con el texto propuesto por la enmienda presentada por el Grupo
Parlamentario Popular.

Y, de verdad, señora Marcos, lo lamentamos, el
no haber podido llegar a un acuerdo.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyora Marcos.
.
.
.
Té la paraula la senyora
Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Gràcies.

Senyora diputada, açò no és un
problema de bones paraules, és un problema de compromís,
perquè les bones paraules, com vosté vorà,
vosté puja a la trona, diu, escriu una cosa que no té res a
vore amb el que vosté diu, entre altres coses, perquè si
vostés hagueren volgut un acord, l'acord s'haguera pogut
fer, només amb una condició, i és que no es pot
desvirtuar mitjançant una esmena el proposició de
l'esmena original, i el propòsit de l'esmena original,
li he dit, senyora diputada, que era doble: per una banda, situar a cada u
davant de les seues responsabilitats, una, la responsabilitat del govern
central enfront d'aquelles coses que impliquen
l'actuació a més, en el nostre país, del delegat
del govern, i, una altra, que és la responsabilitat del govern
valencià de trencar amarres amb el passat, amb eixos fantasmes que
tenen en el calaix i en l'armari i, precisament per això,
coresponsabilitzar-se amb la creació d'un premi.
¿Quants premis n'hi han en el País Valencià,
senyora diputada?
Aixina, i alguns sense contingut i sense
substància.

Nosaltres estem demanant que se'n faça
un, després dels quinze anys des que es va produir un assassinat a
un jove que només defensava la llibertat i el seu país, i a
canvi d'això vosté diu que no, que això no
és possible, i com vosté no me dóna cap raó
política per a dir que això no és possible, jo tinc
d'entendre l'única cosa possible, i és que
vostés no volen, que estan pillats, que estan pillats per les seues
rodalies, que estan pillats per eixa voluntat de fer un partit que vaja des
de la dreta més extrema fins al centre reformista, i, per tant,
senyora diputada, és per això pel que vostés no volen
donar este premi.
Perquè, si no, no tindria sentit.

No hi ha cap argument polític que impedisca que
el govern valencià faça un premi a favor de la
tolerància amb el nom de Guillem Agulló.
Cap problema,
senyora diputada, cap!
Excepte que hi hasca una raó política
inexplicable per a vostés, i és que no volen, que estan en la
frontissa de la intolerància, que estan en la frontissa del
totalitarisme i, per això, no tenen vostés la capacitat
política de, en estos moments, fer un premi a favor de la
tolerància i un premi que porte el nom de Guillem Agulló.

I no val que vosté diga que ho faça
govern central, que també, que ho faça.
Però la seua
responsabilitat, on està?
I, per tant, senyora diputada, jo no puc
acceptar ni les seues paraules ni la seua esmena.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

L'esmena que presenta el Grup Socialista.
.
.
tindrà la paraula la il·lustre diputada Mercedes Sanchordi.

La senyora Sanchordi García:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora Marcos.

Vaig, ara, a defensar l'esmena i la
posició del Grup Parlamentari Socialista sobre la proposició
no de llei que ha presentat la senyora Marcos.
Proposició no de llei
que té dos parts unides però al mateix temps diferenciades.
Una part més concreta que se referix a la figura de Guillem
Agulló i una altra part general que el que fa és incidir en
la necessitat de l'avanç en la lluita contra la xacra social
que suposa.
.
.
que són les accions violentes o
d'incitació a la violència d'organitzacions
d'ultradreta i neonazis.

En eixe sentit, assenyalar, respecte a
l'apartat concret a la figura de Guillem Agulló de la senyora
Marcos per a la seua proposició, com en la seua intervenció
ha parlat ja de la figura de Guillem i dels fets que van tindre lloc, ara
fa 15 anys, en un poble de la província de Castelló, en
Montanejos.
Ha parlat també de l'evolució, de les
conseqüències d'eixos fets.
I assenyalar que respecte al
tema particular del premi, des del Grup Socialista ens pareix
correctíssima la iniciativa que presenta el Grup Compromís,
perquè sense ningun tipus de dubte entenem que la figura de Guillem
Agulló té la suficient importància, la suficient
entitat i la suficient simbologia com per a donar nom a un premi on
s'avaluen, on se reconeguen actuacions encaminades a fomentar la
tolerància entre les persones.
I correctíssim també
mos pareix que este premi se cree en i per la Comunitat Valenciana,
concretament, per la Generalitat valenciana, de la mateixa manera que, com
ha comentat també la senyora Marcos, La Generalitat atorga molts
premis sense nom i amb nom, pot ser amb el nom de Mariano Martínez,
pot ser el nom de Julio González, pot ser el nom d'Isabel
Ferrer, i per què no?
un nou amb el nom de Guillem Agulló.
(Aplaudiments)

Des del Partit Socialista
condemnem totes i cada una de les agressions, de les accions violentes i de
les accions que inciten a la violència que estiguen basades i
fonamentades en la intolerància, en la discriminació i en la
xenofòbia, i això me porta a la segona part, la part
d'àmbit general de la proposició no de llei de la
senyora Marcos: la lluita contra estes accions.
Destacar que el Partit
Socialista en este tema en general hem presentat una esmena que, a
més, en cap moment altera, desvirtua o modifica ni el sentit ni
l'esperit de la proposició no de llei original, més
bé, al contrari, entenem que se tracta de dotar de la màxima
celeritat i seguretat, tant pràctica com jurídica, la
proposició per tal d'aconseguir el seu propòsit de la
millor manera possible.
I respecte açò, respecte a eixe
propòsit d'avançar en la lluita contra esta xacra
social, entenem des del Grup Socialista que és essencial introduir
una sèrie de reflexions.

Senyories, ni la Comunitat Valenciana ni Espanya som
una illa enmig del desert respecte a este tema -alguna cosa ha
comentat també respecte això la senyora Marcos- i, per
això, volem introduir una reflexió, entenem que
necessària des de l'àmbit més ampli però
també més proper, Europa fins l'estat espanyol i la
Comunitat Valenciana.

Senyories, vull començar parlant d'un
país concret, un país concret que és Suïssa, que
malauradament sap prou del ressorgiment de l'extrema dreta.
En
l'any 2003 el Consell Federal suís va encarregar un projecte
d'investigació científica que ha acabat ara, fa poc, en
el 2008 en la publicació d'un informe.
Un informe que
s'anomena «Educació i extremismes de dreta.
Anàlisi del desenvolupament d'actituds i comportaments
racistes en la biografia dels joves.
» Este informe conclou que estos
joves extremistes no són víctimes només -i
remarque allò de «només»- de la
modernització o dels processos de transformació
econòmics i socials, sinó que han segut influïts en el
desenvolupament dels seus comportaments pel seu entorn més
pròxim.
Estem parlant de les seues llars, de la violència
domèstica, de l'educació i dels conflictes, en
definitiva, més pròxims.
Este informe del govern suís
el que pretén és conéixer a fons el problema per a
prendre mesures apropiades per a frenar l'emergència dels
grups radicals d'extrema dreta, degut a l'augment des de finals
dels anys noranta del nombre d'actes violents i de delictes
imputables a l'extrema dreta d'eixe país.

Però este problema no se reduïx, per
descomptat, a Suïssa.
En els últims anys, l'extrema dreta
ha anat cobrant cada vegada major importància en la majoria dels
països europeus.
En una dècada, senyories, la proporció
de l'electorat del països de la Unió Europea que voten a
partits populistes o vinculats a l'extrema dreta ha passat d'un
3,8% a un 10%.
Els ultranacionalistes, encara que d'orígens,
característiques i àrees d'influències diverses
segons el país, coincidixen en una sèrie d'elements com
la xenofòbia i la immigració.

En qualsevol cas, senyories, siga social o siga
familiar l'origen o el motiu, el problema és preocupant, tal
com advertixen altres estudis recents que informen i que alerten
també del desenvolupament, tant obert com encobert,
d'organitzacions i grups neonazis per tota Europa, des dels
països nòrdics fins a Itàlia i Espanya.
Respecte a
Espanya, destacar que comptem en estos moments amb un conjunt
d'instruments per a combatre la violència associada a la
intolerància, a la xenofòbia i al racisme; instruments que
van des de mesures generals educatives, de conscienciació social per
a prevenir este tipus d'actes fins a, per descomptat,
l'aplicació pura i dura de les lleis.
Tenim un marc
jurídic correcte i, per descomptat, l'actuació de les
forces i cossos de seguretat de l'estat.

De moment, a Espanya la lluita democràtica ha
guanyat un important espai en el Codi penal, que se suma a l'espai ja
establert en la Constitució espanyola, però encara fa falta
que cada un de mosatros ocupem el nostre lloc per a evitar dur més
clients a la violència i a la intolerància; sent, en eixe
sentit, la prevenció a través de l'educació, de
la convivència cívica i solidària, conjuntament amb
polítiques integradores i socialitzadores les que facen gran part
del treball per a que tots pugam ser part de la solució i no part
del problema.

En eixe sentit, -i ja per a finalitzar- el
Grup Parlamentari Socialista diu «sí» al treball
compartit, tant de la societat civil com de la societat política, de
tots, administració central, administració autonòmica
i administracions locals.
Diem «sí» a la creació
d'un premi a les actuacions a favor de la tolerància amb el
nom de Guillem Agulló, i entenem que eixos dos
«sí» poden ser perfectament assumibles per tots i cada
un dels grups que tenen representació en esta cambra.
Diem
«sí» o esperem «sí», també, a
l'acceptació de la nostra esmena i, sobretot, volem dir
«sí» a la voluntat real d'avançar tots
conjuntament, en estos moments, a través, ¡tant de bo!
, de
l'aprovació unànime d'esta proposició no
de llei.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Pel Grup Compromís, la il·lustre
diputada senyora Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Des d'ací mateixa, senyor president.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Marcos.

La senyora Marcos Martí:

.
.
.
per allò d'economitzar al màxim
el temps de la cambra.

En primer lloc, per a manifestar que, efectivament,
crec que la seua esmena millora tècnicament el primer punt de la
proposició no de llei.
Que cal moltes coses per fer.
Que, per
exemple, caldrà plantejar al govern de l'estat la necessitat
de generar una fiscalia especial per a tractar aquestes qüestions i,
sobretot, una llei d'igualtat de tractament contra la
discriminació i un pla integral contra violència
d'aquestos grups nazis i contra la intolerància a
l'estat espanyol.

Dit això, nosaltres acceptem la seua esmena de
la proposició no llei.
Per tant, esperem que tot el món se
sume a aquesta proposició no de llei.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora Marcos.
(Remors)

Moltes gràcies, senyor Ros.

Vamos a empezar, pero como yo sabía que
había alguna persona fuera, como es la señora Carmen Ninet,
-que llega ahora en estos momentos- no va a perder usted un
voto.

Cierren las puertas, por favor.
Tanquen les portes,
per favor.

Senyories, votació ordinària de la
proposició a l'addició de l'esmena acceptada.
Senyories, comença la votació.
No, 42.
Sí, 39.
Nuls,
1.
Queda, per tant, rebutjada.

Moció subsegüent a la
interpel·lació al conseller d'Educació sobre
política general de la conselleria en relació amb
l'aplicació de l'assignatura Educació per a la
Ciutadania, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número
15.
253, BOC número 62)

El senyor vicepresident primer:

Passem al punt 5 de l'ordre del dia:
moció subsegüent a la interpel·lació al conseller
d'Educació sobre política general de la conselleria amb
relació a l'aplicació de l'assignatura
d'Educació per a la Ciutadania, presentada pel Grup
Parlamentari Socialista.

Per la presentació i defensa, pel Grup
Socialista, Adolf Sanmartín té la paraula.

Quan vullga, senyor diputat.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Moltes gràcies, president.

Senyories.

Ens trobem avui aquí per a presentar la
moció subsegüent a la interpel·lació que
vàrem debatre fa justet dues setmanes en aquest hemicicle, relatiu a
l'assignatura d'Educació per a la Ciutadania.

Evidentment, el que no vaig a fer aquí
és repetir de nou els arguments que ja vam exposar.
Però
sí, per fer un breu resum, dir quins eren els aspectes essencials
del nostre argumentari com a formació política.
Resumint
molt.
Evidentment estàvem en contra de la utilització de
l'anglés perquè l'objectiu de la conselleria i
del conseller no és ni aprendre més l'anglés ni
aprendre en anglés sinó utilitzar aquesta llengua per a fer
inintel·ligible o incomprensible part dels continguts
d'aquesta assignatura, és a dir una simple excusa.

En segon lloc, recordaré també que no
estàvem d'acord amb el tractament educatiu que es vol donar
als objectors de consciència respecte a l'assignatura.
I no
estàvem d'acord perquè no ho pot comparar amb la
matèria de religió ja que mentre que en religió es pot
optar a fer l'assignatura de religió i qui no vulga fer-la no
fa res més, simplement té un seguiment, seguiment des
d'un punt de vista educatiu, en el cas concret d'aquesta
assignatura ens trobem amb una atenció educativa que no té
cap tipus de sentit.
I jo li recorde, senyor conseller, que almenys portem
ja quasi 2.
500 objectors aquí, a la Comunitat Valenciana, registrats
per la mateixa conselleria.

I acabo el resum dient que no estàvem
d'acord tampoc amb aquesta opció, que vosté ha inventat
allò d'opció A i opció B, per una raó
molt simple, una raó molt senzilla, ja que significa
l'incompliment dels decrets curriculars de continguts mínims
d'aquesta assignatura.

En definitiva, per a resumir, no estem d'acord
 que tot valga, conseller; no estem d'acord que la fi justifique
els mitjans.
No pot ser, no pot ser que vosté s'haja
encarregat de forma premeditada de desacreditar una assignatura que no
té res d'especial, s'ha està cursant en la major
part dels països d'Europa, primer, amenaçant que si el
Partit Popular guanyava les eleccions a nivell nacional no
s'impartiria, després amenaçant-nos que
s'impartiria en anglés i, darrerament, amenaçant-nos
amb les dues opcions.

Tot i així, però, esta és la part
nova ja d'avui.
Hi ha hagut un canvi significatiu respecte a dues
setmanes aquí.
I és que les propostes que jo li havia agarrat
amb pinzell, a través de les declaracions als mitjans de
comunicació, ara ja són per escrit, ja que vosté va
repartir als sindicats en la corresponent mesa un esborrany d'ordre
amb un articulat i amb uns objectius concrets, és a dir, què
faran vostés per a impartir, a partir del proper curs, en
Ensenyament Secundari Obligatori, Educació per a la Ciutadania, amb
la qual cosa estem esperant no solament per a recórrer-ho, que
evident aquest grup parlamentari i aquesta formació política
recorrerà aquesta ordre, sinó també perquè vaja
pensant les conseqüències que des d'un punt de vista
educatiu se li pot representar amb la comunitat escolar.

Mire, vosté va repartir un esborrany
d'ordre, que va dir que no la modificaria, en la qual l'article
u, que és l'objecte de l'ordre diu, ni més ni
menys que l'objecte de l'ordre és organitzar
pedagògicament l'assignatura, quan vosté sap
perfectament que les competències que la LOE dóna als centres
és sobretot l'autonomia pedagògica, és a dir,
com organitzem i com impartim l'assignatura.
Vosté no
té cap competència per a organitzar pedagògicament
esta assignatura, perquè la tenen els mateixos centres.
I, el
més fort, aquesta és la competència que invoca la
Generalitat valenciana per a dir que impartix una assignatura que, a banda
de ser il·legal, no complix en cap o en part els continguts
mínims del reial decret.

Tant és així que jo pense que
vosté, senyor conseller, acostumat, li recordaré un fet,
perquè és un paral·lelisme, acostumat en
l'assetjament, en l'assalt, en allò que no coincideix
-recordeu l'Acadèmia Valenciana de la Llengua-, el
mateix que va fer en aquest assalt, aquest assetjament, ho fa igual en una
assignatura que l'única cosa que vol és que es
practique a l'escola tota una sèrie de drets, tota una
sèrie de deures democràtics de participació, de
solidaritat, que no haurien de deixar insignificant a ningú i menys
a vosté, que és el responsable d'educació.

Però, en segon lloc, i el més greu de
tot, l'article dos de l'ordre, per a intentar justificar la
discriminació que suposa una opció A, en la qual
s'impartix el temari convencional, respecte a una opció B, que
és il·legal, en la qual l'única cosa que se fa
és fer tres treballats al llarg del curs, per a justificar aquestes
dos opcions pedagògiques ens remet a l'atenció a la
diversitat, faltaria menys!
, a l'atenció a la diversitat.

Jo li recorde, conseller, que el darrer reial decret
que va aparéixer a nivell d'estat sobre atenció a la
diversitat diu textualment -ho portava apuntat aquí- que
correspon a les comunitats autònomes desenvolupar el contingut de
les mesures d'atenció a la diversitat, desenvolupar el
contingut de les mesures que aporta el reial decret.
Però mai, que
és el que vosté fa, incloure altres mesures que no li permet
la llei, sobretot en una assignatura que en frau de llei intenta, intenta,
dur a terme una matèria de forma diferent al que estableix
legalment.

Però el més fort de tot és
què pot entendre vosté per atenció a la diversitat per
a justificar-ho.
Vosté sap el que és atenció a la
diversitat?
Ho diu el nom: és atenció a aquells alumnes
diversos que per les carències que siguen han de rebre un tractament
específic perquè puguen convergir.
Miren si és senzill
això!

Resulta que per a vosté l'atenció
a la diversitat és atendre la diversitat ideològica i moral
dels pares.
Esta, per a vosté, és l'atenció a la
diversitat.
En lloc de perseguir vosté la convergència, la
integració d'alumnes diversos que coincidixen en una mateixa
aula, el que vosté fa és discriminar totalment aquests
alumnes en dues opcions.
De fet, vosté està discriminant una
part dels alumnes que al donar l'opció B no impartixen el
mateix temari que la resta dels alumnes que fan l'opció A.

Però, a més a més, adone's,
a part d'atemptar contra els drets dels alumnes, vosté
perjudica el que és la unitat del mateix sistema educatiu.
I vaja
amb compte amb les conseqüència, conseller, dos
conseqüències.
Una, des d'un punt de vista
acadèmic, però l'altra econòmic per al mateix
Consell i La Generalitat.
Conseqüències acadèmiques que
esta assignatura o s'impartix o no s'impartix.
I el qui no la
impartix no té el títol de graduat en Ensenyament Secundari
Obligatori.
Però encara més, des d'un punt de vista
econòmic: els pares li poden demanar, després que es
produïsca la corresponent sentència, danys i perjudicis a
vosté, a la mateixa conselleria i al mateix Consell per haver oferit
una assignatura que era il·legal, tremendament il·legal, i no
perquè ho diga jo sinó perquè no complix ni els
criteris d'avaluació, com després parlarem, ni els
continguts mínims establerts per reial decret.

Ara bé, o s'arriba ja, i jo diria a la chapuza, a l'empastre i al
desgavell en els criteris d'avaluació individualitzats que
l'article 2.
3 de l'ordre es reflectix.
Qui és
vosté per a establir criteris d'avaluació
individualitzats?
Si vosté mateixa va fer una ordre en la qual dia
que per a establir un criteri d'avaluació, d'examen
individualitzat a un alumne s'ha de dur a terme una adaptació
curricular!
I l'adaptació curricular no la du vosté com
a conseller, ni per ordre.
Qui la fa?
El gabinet psicopedagògic
lògic del centre amb el vistiplau del director.
Així
és com vosté pot dur a terme un criteri
d'avaluació indivualitzada.
Per tant, tampoc ho complix.

Però, encara més, encara més
fallòries hi han ací.
El fort és que diu que aquells
alumnes que no cursen l'assignatura de moment seran inscrits, quasi
2.
500 en tota la Comunitat Valenciana, amb registre d'entrada en la
conselleria -n'hi haurà més qui ho entregaran a
final de fi de curs, però de moment al voltant de 2.
500-, diu
que qui no curse l'assignatura se li posarà al final
«matèria no cursada», la disposició addicional
segona.
Com vol dir matèria no cursada?
Vosté no sap una
ordre que és seua i que diu que en l'Ensenyament Secundari
Obligatori els resultats de l'avaluació s'expressaran
mitjançant una escala numèrica, sense decimals, sense
decimals, que va de l'1 al 10, i no és possible el no cursada.
És una assignatura que és obligatòria, és
avaluable i ningú pot dir que no es curse.
Únicament hi ha
una secció i tampoc el recull, que en les proves
extraordinàries es pot posar no presentat, l'única
cosa, però no allò de matèria no cursada que
s'ho inventa vosté.

Però, -vaig acabant- en el tema de
l'anglés és cert que es pot donar l'assignatura
en anglés, és cert, ja li ho vaig dir l'altre dia.
Una
part de les matèries curriculars, ho estableix la LOE i el reial
decret, es poden donar en anglés, però atenció!
,
sempre que -diu textualment el reial decret- no supose
modificar els aspectes bàsics del currículum.
I vosté
sí que els modifica essencialment.
No passarà res en
l'opció A, que ho pot donar en anglés i no modifique el
currículum, però sí que passarà en
l'opció B perquè no es complix cap, absolutament dels
criteris.
Encara més, diu: «En l'avaluació es
tindrà en compte les competències adquirides en
anglés.
» Vosté no pot tindre en compte les
competències adquirides en anglés en l'assignatura
d'Educació a la Ciutadania; això ho tindrà en
l'assignatura d'anglés, però no tampoc
perquè ho diga jo o ho diu el Grup Socialista, sinó
perquè els criteris d'avaluació contemplats tant en la
legislació bàsica com en els decrets de Comunitat Valenciana
per a res parlen de la competència en anglés, conseller.

I acabe.
Continguts dels currículums.
Li ho
vaig dir en la primera intervenció que vam tindre fa dos mesos en
comissió ja, que ni esborrany hi havia.
Mire, si comparem el que
són els continguts mínims dels reials decrets que apareixen
en 2006, reials decrets de Madrid, amb els decrets que vostés duen a
terme, el desgavell és tremend, el desgavell.
De fet, quasi que han
configurat una assignatura nova que poc té a vore amb
Educació per a la Ciutadania.
Suprimeixen tota referència al
desenvolupament de l'autonomia personal; eliminen tot
l'objectiu set relatiu al desenvolupament de comportaments solidaris
i contraris a la violència; obliden l'objectiu sis relatiu al
paper de l'administració amb la garantia dels serveis
públics; fan desaparèixer tot el bloc dos centrat en valors
cívics propis d'una societat democràtica.
I, finalment,
s'ha perdut, jo no sé si per error mecanogràfic o per
la urticària que li produïx, especialment a vosté,
qualsevol referència als efectes i emocions en les relacions
interpersonals.
Tan inconfessables són per a vostés aquestes
emocions que no es puguen escriure?

Jo li dic sincerament que pense que estem parlant de
tota una sèrie de valors i de principis democràtics que no
haurien de deixar indiferents absolutament a ningú i menys a
vosté com a responsable d'educació en esta comunitat.
Seguirem debatent.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor diputat.

Pel Compromís té la paraula la senyora
Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies,
senyor president.

En primer lloc, per a donar suport a aquesta
moció subsegüent a la interpel·lació al voltant
de l'ordre que regula al País Valencià
l'assignatura d'Educació per a la Ciutadania i els Drets
Humans.
Entre altres coses, perquè compartim absolutament tots els
criteris i la intervenció que ha fet el senyor diputat.
I fins i tot
afegiríem algunes coses més.

Parlava vosté, amb molt bon criteri, de la
diversitat.
Però a mi el que em preocupa és que
s'intente plantejar, des del punt de vista pedagògic, una
diversitat ideològica, perquè no estem parlant de la
diversitat com la diferència de les actituds en un moment determinat
o de les actituds que cal resoldre des de l'aula, des de l'
institut o des de l'escola.
Estem parlant d'una cosa diferent,
que introdueix en estos moments el Partit Popular amb una irresponsabilitat
absoluta, que és eixa diversitat ideològica, que és el
que justifica que una gent puga objectar, altra puga objectar d'una
altra manera, com és l'opció B, i altra, amb una burla
absoluta al ministeri, als drets i al que està arreplegat en el
reial decret, s'obligue perquè s'utilitze
l'anglés com a llengua vehicular.

En estos moments, quan tres de cada quatre alumnes
suspenen en anglés, és absolutament absurd utilitzar
l'anglés com a llengua vehicular en una assignatura.
Una altra
cosa seria que la conselleria impulsara el coneixement de
l'anglés dels nostres alumnes.
Per suposat que sí!
Totes aquelles qüestions que impliquen la millora del coneixement de
les diferents llengües seran benvingudes al sistema escolar
valencià, però no quan s'utilitza com una burla
conscient perquè, efectivament, aquesta assignatura es convertisca
en allò que ningú donarà ni rebrà,
perquè en el fons el senyor conseller.
.
.
, jo no sé si
és que ell no té cap experiència en entrar en una
unitat de secundària, perquè té més costum de
treballar no amb personal viu que està assegut a una cadira.

Jo vull que el senyor conseller se plantege què
passarà quan un professor del Departament de Filosofia o de
Geografia i Història, que són en principi els que, segons el
reial decret, han de donar l'assignatura, es troben utilitzant una
llengua vehicular per a la qual no estan preparats per a utilitzar-la en
classe.

Perquè, a més, senyor conseller, el que
està fent vosté amb eixa ordre que ha portat a la mesa de
negociació i que tot el món li ha dit que no, el que
vosté està plantejant és, primer, que un professor
done una assignatura en una llengua diferent a la que ell utilitza
habitualment.
Ha convertit vosté en un deure el que és un
dret.
Les escoles poden demanar programes plurilingües, però
vosté no pot, no pot de cap manera, obligar a un professor
perquè utilitze una llengua diferent a la de la plaça que
té ocupada, d'acord amb les proves que li permeteren accedir,
per exemple, a l'escola pública.
Si jo, per exemple.
.
.
Si
vosté no pot obligar-me que done les classes en valencià en
cas que jo no vullga, molt menys que les done en anglés.

Per tant, açò és un fracàs
d'una política absurda, una ximpleria que se li va
ocórrer a algun listillo de la seua conselleria.
I vosté va pensar:
«Mira que bé, aixina tenim una manera al País
Valencià que la gent objecte sense ningú que mos acuse
d'objectar».
Perquè vosté està plantejant
l'opció B d'una manera que és absolutament
impossible.
És allò dels listillos
que dien que no té vosté, en
l'àmbit de l'educació valenciana, barracons.
Doncs el mateix.

Mire vosté, posem un cas.
Jo, professora
d'història, tinc una classe en la qual vosté me diu:
«Una opció A, que donen allò que a mi me sembla
coherent perquè adquirisquen els objectius previstos en la seua
assignatura».
Diu: «No.
Però, a més, una
opció B, on els pares decidisquen què és el que volen
que els seus fills sàpiguen».
I jo me puc trobar que els meus
alumnes decidisquen fer un treball, els pares dels alumnes, sobre
Atapuerca, sobre Indíbil i Mandoni o sobre Viriat, però la
resta dels temes estaran fora.
I si sóc un professor de filosofia?
Potser que els pares dels alumnes decidisquen que els meus alumnes
treballen sobre Leibniz, sobre Stuart Mill, sobre.
.
.
però que
deixen fora la resta dels coneixement que en teoria jo hauria
d'avaluar per a vore si han acceptat o no i han aplegat o no als
contingut mínims de l'assignatura.

Per tant, és un desori, és un sense
sentit tan absurd que, a més, vosté no el pot complir.
Perquè què passa?
Que està vosté facilitant
materials a les editorials per a vore si ells tanquen el currículum?
Si això és competència dels professors!
Els professors
som els qui tenim competència d'establir si llibre, si
materials de classe, si.
.
.
tot allò que posarem a l'abast dels
nostres alumnes per a complir amb els objectius de l'assignatura.

I, a més, tot açò té unes
implicacions terribles.
Primer, perquè, com dia molt bé el
senyor diputat, la matèria no se pot posar «matèria no
cursada».
I són els departaments, els professors i, en tot
cas, els equips didàctics, els que establixen quins són els
mínims que han de tindre els alumnes per a cobrir el que són
els mínims dels objectius que s'haurien de complir en
l'assignatura i en l'etapa.
I vosté això ho deixa
absolutament en l'aire.
L'opcio B, qui la qualifica?
Ningú?
Un professor d'anglés és el que
teòricament encamina els xiquets per a utilitzar els materials en
anglés?
Vosté no se n'adona que això en els
claustres encara s'estan rient, senyor conseller?
I el pitjor que pot
passar és que un ordene una cosa que no pot fer complir.
I
això vosté no ho pot fer complir de cap manera.

El que passa és que està vosté
donant una cobertura il·legítima a aquells que volen
objectar.
I com vostés, el mateix que la Conferència
Episcopal, el mateix que el seu partit i el mateix que
l'Associació de Pares Catòlics, saben que al final si
eixa assignatura no està cursada no tindran el títol.
Doncs
bé, els està buscant vosté una coartada, que és
l'opció B, que és que objecten i, a més,
rient-se de tota la comunitat educativa.

Jo crec, senyor conseller, que açò
és una bogeria i és un escàndol que, a més, no
té sentit, excepte que vosté això l'única
cosa que vol és un fer complir objectius d'eixa cobertura
ideològica que el rodeja a vosté i al seu govern.
I al final
la realitat siga que en l'escola no hi ha garantia jurídica
per a ningú.
Els professors podran fer el que vullguen en
funció dels seus drets, a donar la classe en valencià o en
castellà, que són les llengües oficials del nostre
país.
Vosté no pot obligar a ningú a donar la classe
en una altra llengua, diga el que diga.

I l'últim és que vosté el
que no pot fer tampoc és burlar els drets dels professors.
Ara que
s'ha inventat vosté l'interí de la meta volante?
És a dir, tot
el que són les borses d'interins, que estan baremats, que
tenen els seus drets, ara vosté les burla dient que aquell que tinga
una titulació en anglés.
.
.
Però un qualsevol, eh?
No és que siga una titulació oficial amb totes les garanties,
no.
El que tinga un títol de l'escola d'idiomes ja
vosté amb això pot transgredir tot el que són els
drets dels interins.
I com a més és una vegada a la setmana
segon de secundària.
.
.
Per això li dic: vosté
convertirà els interins de meta volante a aquelles persones que.
.
.
A més,
està vosté vulnerant el que són els seus drets, que
és la garantia que tenen els treballadors i les treballadores de
l'escola pública.

Jo no sé si vosté en l'escola
pagada amb fons públics podrà fer que les direccions vulneren
la voluntat i la consciència del professorat, però el que
sí que li dic és que l'escola pública, senyor
conseller, açò, i s'estan fent claustres extraordinaris
en els centres de secundària, que li conste, de moment és la cuchufleta del personal.
I
vosté no té cap capacitat d'obligar a ningú a
donar la classe com vosté vol, perquè hi han unes lleis,
afortunadament, que fins i tot donen cobertura als usuaris de
l'escola i als professionals que treballem a l'escola,
més enllà de les seues ximpleries i més enllà
de les ocurrències de listillos, que, en este cas, l'única cosa que volen
és donar cobertura a aquells que d'una manera absolutament
absurda estan intentant posar-se en contra d'una assignatura que
l'única cosa que vol és posar en valor els drets de
ciutadania i els drets humans.

És que no ho puc entendre, no puc entendre com
estan fent vostés baluard de determinades qüestions, que, com
dia abans en la intervenció, ens situen en la frontissa no de
l'estat democràtic, sinó de l'estat absolutament
autoritari, que a més de tindre en compte la legalitat vigent, el
que fa són ucasos per a vore si aixina vulnera els drets de la
comunitat escolar.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Pel Grup Popular, té la paraula la
il·lustre diputada Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyor president.

Conseller.

Senyories.

Bé.
Primer de tot, m'alegre que no haja
volgut repetir el que va dir en la interpel·lació al
conseller l'altre dia, perquè jo, sense voler entrar en el que
ben bé va dir vosté, però sí que li voldria
recordar que estaven parlant d'una assignatura que és diu
educació, Educació per a la Ciutadania.
I vosté va
acusar el conseller de ser indignant, inacceptable, indecent,
ocurrències catastròfiques, il·lògic,
incoherent, sense sentit comú, presentant propostes
il·legals, irresponsables, que no és ningú, que
embolica la troca, que és vergonyós com a representant del
Consell, que és pervers, que és.
.
.
-me salte la del
conseller perquè ell no va faltar a ningú en cap
moment- és cínic i és hipòcrita.
Això és el resum del que vosté va dir l'altre
dia.

Per tant, li agraïsc d'alguna manera que no
ho haja repetir, perquè estàvem parlant
d'Educació per a la Ciutadania.
Això li diria jo non comment.
Però li ho
traduiré i li diré que sin
comentarios, sin
comentarios.

Vosté ens presenta una moció
subsegüent, que no podia ser d'altra manera, en la qual.
.
.
Vosté el que vol ací és fer.
.
.
recolzar el govern
central, recolzar el govern central.
Que últimament veig jo, senyor
Sanmartín, que s'estan oblidant que estan vostés
celebrant el XXX aniversari del Partit Socialista del País
Valencià, i els done l'enhorabona, els done l'enhorabona
per eixa celebració, però els aconselle que es desvinculen
una miqueta més de Madrid, perquè si no, al final, a vore si
no els podrem anar felicitant més, perquè acabaran
desapareixent.

A vosté li hauré de recordar que
l'Estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana, en
l'article 53, disposa que «és de competència
exclusiva de la Generalitat valenciana la regulació i
administració de l'ensenyament en tota la seua
extensió, nivells i graus, modalitats i especialitats, tot
això sense perjuí del que disposen l'article 27 de la
Constitució espanyola i les lleis orgàniques que,
d'acord amb l'apartat 1 de l'article 81 d'aquella,
el desenrotllen, de les facultats que atribuïx a l'estat el
número 30 de l'apartat 1 de l'article 149 de la
Constitució, i de l'alta inspecció necessària
per al seu compliment i garantia».

En este sentit, per al curs 2008-2009, la nostra
comunitat ofertarà per primera vegada la matèria
d'Educació per a la Ciutadania i els Drets Humans en segon
d'Educació Secundària Obligatòria.
De la mateixa
manera, s'establix que en el 2009 i en el 2010 ja
s'implantaran, amb caràcter general, els ensenyaments
corresponents als cursos cinqué i seté
d'Educació Primària regulada per la LOE.

De conformitat amb l'article 12.
1 del Reial
decret 1.
631/2006, de 29 de desembre, pel qual s'establixen els
ensenyaments mínims corresponents a l'Educació
Secundària, esta etapa s'organitza d'acord amb els
principis d'educació comuna i d'atenció a la
diversitat de l'alumnat.
Estan orientades les mesures
d'atenció a la diversitat a respondre a les necessitats
educatives concretes de l'alumnat i a la consecució de les
competències bàsiques i els objectius corresponents.

Així mateix, l'article 12.
2 del mateix
Reial decret 1.
631/2006 determina que les administracions educatives
regularan les diferents mesures d'atenció a la diversitat,
organitzatives i curriculars, que permeten als centres, en l'exercici
de la seua autonomia, una organització dels ensenyaments adequada a
les característiques de l'alumnat.

Per a ser-li més concret, li informe que el
Decret 112/2007, del Consell, pel qual s'establix el
currículum d'Educació Secundària
Obligatòria a la nostra comunitat -atenga, el Decret
112/2007-, contempla en l'article 12 que les diferents
actuacions educatives hauran d'atendre la diversitat de
l'alumnat, comptabilitzant el desenrotllament de tots amb
l'atenció personalitzada de cada u.
I li recorde, així
mateix -per si la memòria a la millor li falla, perquè
amb tants recursos i tants recursos a la millor es mareja-, que es
tracta d'un decret propi, que no ha tingut ni un sols requeriment per
part del govern central, ni un sols requeriment.

Per tant, vosté estiga tranquil que al govern
central li pareix perfecte.
No es preocupe que esta vegada queda bé
amb Madrid.
A Madrid li pareix perfecte el decret, que és de la
Comunitat Valenciana.

Dit això, per a complir amb tot allò
anteriorment exposat, la Conselleria d'Educació pretén,
amb una ordre que s'ha començat a debatre ja en les meses,
perquè després ens diuen que no debatem amb ningú, que
no.
.
.
No, perdone.
S'ha començat a debatre i
s'aprovarà pròximament, amb la finalitat de donar
resposta a les necessitats dels alumnes i a la pluralitat de la societat
valenciana.

La impartició de la matèria serà
en anglés, senyor Sanmartín, amb la intenció de
capacitar l'alumnat per a la comunicació en una o més
llengües estrangeres, un objectiu fonamental per al govern
valencià i per al govern del Partit Popular a nivell nacional, si
vosté mos ha llegit el nostre programa, que crec que sí.
I
també en el seu, també en el seu, en el seu programa
electoral del Partit Socialista i en la mateixa llei orgànica
d'educació, ¿eh?
, la seua llei, la LOE: es proposa la
seua impartició en anglés seguint les directrius de les
diferents avaluacions diagnòstiques realitzades per la mateixa
conselleria.
.
.
Vaig a dir-li-ho també, avaluacions
diagnòstiques que vosté tampoc no compartix, perquè,
per no compartir, vosté no compartix res.

La matèria d'Educació per a la
Ciutadania s'organitzarà en dos formes diferents:
l'opció A, que consistirà en el desenrotllament del
currículum de la matèria per part del professor o professora;
i l'opció B, que consistirà en la realització
d'un treball amb una periodicitat trimestral.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Un moment, senyora diputada, perdone que la
interrompa, és que aixina la sentiran millor després que jo
faça l'advertència que guarden silenci, per favor.

Senyor Pla, després ja parlarem.

Continue vosté amb l'ús de la
paraula.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyor president.
Bé,
continuarem.

L'opció B no ha dit ningú que siga
un només cada trimestre, he dit «com a mínim», en
poden ser molts més: ¡un, com a mínim!
Per tant, cada
un dels treballs que s'elaborarà individualment al llarg del
curs acadèmic podran utilitzar els recursos didàctics
complementaris en aquells materials editats per a esta matèria amb
un tractament transversal, matèria que, vaig a dir-li-ho, senyor
Sanmartín, és una matèria que té parts molt,
molt interessants, ¡molt, molt interessants!
El que passa és
que nosaltres sempre havíem defensat que eren matèries que
s'haurien d'estudiar transversalment, no en una assignatura que
creem, o almenys vaig a parlar a motu propi, crec que fa adoctrinament més que ensenyament.
És a dir, estic convençuda, li ho dic jo a motu propi.

Però és que m'adone, senyor
Sanmartín, que no sóc jo l'única.
M'agradaria que vosté entrara en Internet, que jo sé
que vosté és aficionat a entrar-hi i llegir, vosté
entre en Internet i pose en la pàgina Google «Educación
para la Ciudadanía» i vorà la quantitat i quantitat i
quantitat de pàgines que arriben a eixir de gent que està en
contra d'eixa assignatura.
N'hi ha moltíssima.
De
moment, vaig a dir-li-ho que n'hi han 30.
000 en tota España
que han objectat, 30.
000.
(Remors) Per tant, dia el senyor síndic, «anem a
respectar els drets de les persones», ho dia ahir mateixa, el seu
síndic, «anem a respectar els drets de les persones».
Doncs, això és el que jo vull que faça, senyor
Sanmartín, respectar els drets de les persones, que això
empara la nostra Constitució.
(Aplaudiments) No a l'adoctrinament pur i dur que vol esta
assignatura.

Vosté me dia d'impartir-ho en
anglés.
Bé, anem per parts, perquè són tres els
apartats de la seua moció.
En la primera, que vol modificar els
decrets que respecten els continguts mínims establerts en els
respectius reals decrets que regulen els ensenyaments mínims de
l'educació a primària i secundària.
Els decrets
no vulneren ni contradiuen en cap cas la Constitució espanyola ni la
llei orgànica 2/2006, de 3 de maig, d'educació, ni els
reials decrets d'ensenyaments mínims abans esmentats.
Per
tant, La Generalitat, en atribució de les seues competències
reconegudes en la Constitució i en l'Estatut d'autonomia
i en la Llei orgànica de 3 de maig, d'educació,
és competent quant a la regulació i administració de
l'ensenyament en tota l'extensió, nivells i graus.

Vosté ja deu saber que eixos decrets, a
diferència d'uns altres, no s'han recorregut,
¿eh?
, no s'han recorregut, ni la comunitat escolar ni cap
institució ni el govern central tampoc.
Quant al que vosté
demana en l'apartat B, en qualsevol de les seues dos opcions
és avaluable i puntuable com qualsevol altra.
Per tant, les dos
opcions es duran endavant d'acord amb els continguts del
currículum de la matèria contemplats en l'annex dels
dos decrets.
Per tant, no sé què li ocorre.

I quant a l'apartat tres, li diria que la
conselleria és competent en matèria d'educació i
es reserva la possibilitat d'autoritzar la implantació de
programes d'educació plurilingüe, que és que ho
volem tots, ¡és que ho volem tots, senyor Sanmartín!
El
seu govern també ho vol.
I és que, a vegades, jo no
sé.
.
.
I com a informació addicional, cal destacar que la
Comissió Europea va encarregar a un equip d'experts
l'elaboració del denominat marc comú europeu de
referència per a les llengües amb l'objectiu
d'aconseguir una Europa més plurilingüe, però, a
més, vaig a recordar-li que quan va vindre la ministra, la ministra
Cabrera, que jo no estic d'acord amb el que fa, ¿eh?
, en res,
per si de cas, vaig a aclarir- ho, no hi estic d'acord, ¿eh?
,
que quede clar.
(Veus) Però en això sí, mire vosté, en
això sí, perquè va dir: (veus) «la califica de correcta, la medida que propone el
presidente Camps de que Educación para la Ciudadanía se
imparta en inglés».
I ho diu, ¿eh?
, ho diu Las Provincias, el Mediterráneo, l'ABC, La
Razón, El
Mundo.
.
.
El Valéncia
Hui.
.
.
El Levante, no.
El Levante diu que estava la ministra, però no diu res
d'això, però, bé, és igual, és
només un periòdic el que no ho diu.
Bé, els altres ho
diuen tots, tots el que va dir la ministra.
Li va paréixer perfecte,
senyor Sanmartín.

El que no entenc és com vosté ara va en
contra del que diu la seua ministra.
No sé jo com acabarem, senyor
Sanmartín, no li veig jo.
.
.
¡Ay, la
que se avecina!
, ¡Ay, la que se avecina!
,
que diuen en la tele.
(Aplaudiments)

Mire, vaig a dir-li, ¿eh?
, que vosté
parla d'amenaces.
Jo crec que no són amenaces.
Amenaces, a la
millor, el que vosté ens diu: «¡recorrerem, recorrerem,
recorrerem!
, ¡no tindran titulació, no tindran
titulació!
».
.
.
Doncs, mire, si recorren, que
recórreguen, però mosatros anem a atendre eixa diversitat,
anem a atendre tots eixos pares que volen fer una assignatura que beneficie
els seus fills, però no una assignatura que els adoctrine, i estic
completament convençuda que els pares de la Comunitat Valenciana
agrairan les mesures de la Conselleria d'Educació.

Per tant, no anem, com vosté comprendrà,
a votar-li eixa moció subsegüent i, a més, li ho diria:
faça-s'ho mirar, senyor Sanmartín, i done suport a la
realitat i baixe a la terra, que me pareix que estan vostés una
miqueta fora de l'òrbita de la nostra comunitat.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Bé, moltes gràcies.
(Veus)

Per a rèplica, pel Grup Socialista,
l'Adolf Sanmartín.
.
.
Senyor Sanmartín, un moment, per
favor.

És que estem intentant, per raons
tècniques, acoblar als decibels, però no pot ser, per tant,
si poden posar-ho més baixet, jo els ho agrairia.

Gràcies.
(Rialles)

El senyor Sanmartín Besalduch:

Li agraïxc la suggerència.

A vore, començo per això últim,
si no és que ha apuntat coses i tantes barbaritats que hi han
ahí que.
.
.

A vore, això de la senyora Mercedes Cabrera, la
ministra del govern central, el que diu la ministra és el que jo he
dit aquí: que el Reial decret 1.
631/2006 permet que les
administracions educatives, cito textualment, autoritzen que una part de
les matèries del currículum «se impartan en lenguas
extranjeras».
Això és el que diu la ministra.
El que no
diu este decret, i és el que vostés voldrien és:
sempre i quan no supose modificar els aspectes bàsics del
currículum.
I això és el que vostés han fet a
través de l'opció B.
Mire quina diferència hi
ha, mire quina diferència hi ha entre Mercedes Cabrera i Pilar del
Castillo, ¡Pilar del Castillo!
, última
ministra de Educación, última legislatura del PP.
.
.
Recorden que el qui no podia donar religió estava
obligat ¿a donar què!
: el hecho
religioso.
(Veus) Nosaltres no hi estàvem conformes, els sindicats
tampoc, i ¿a que no vàrem recórrer?
, ¿a que no
vàrem fer els invents, les martingales que ha fet el senyor
Pavía de torn, (veus) respecte a Educació per a la Ciutadania?
(Aplaudiments) ¿A que,
això, no ho vàrem fer?

No, per favor, dic Pavía, perquè el
general Pavía va entrar al Congrés dels Diputats amb el sable
i amb el cavall, igual que este conseller va entrar a l'AVL amb
altres arguments, el mateix.
(Aplaudiments i
veus)

Primera qüestió, primera cosa que li
contesto.
Segona, perquè me les vaig apuntant: vosté ha dit
que vaig desqualificar o insultar tot un senyor conseller.
¡En
absolut!
(Veus)
¡En absolut!
Utilitzava adjectius qualificatius replegats al real
diccionari de l'acadèmia de la llengua espanyola que
qualifiquen una persona.
.
.
¡I ho torno a dir!
: ¿a vosté
no li pareix indignant, indecent, il·lògic, incoherent,
il·legal, pervers, cínic, hipòcrita
-¡hipòcrita!
- intentar desprestigiar una
assignatura com Educació per a la Ciutadania únicament per a
aconseguir una finalitat?
(Aplaudiments) Si al senyor conseller no li importa absolutament res
que els nostres alumnes deprenguen l'anglés, ¡si
això és una excusa!
El que vol és que Educació
per a.
.
.
, l'assignatura, siga el més inintel·ligible i
incomprensible possible.
Este és l'objectiu.

Per tant, ¡això sí que és
hipòcrita!
Perquè, al cap i a la fi, ¿vol que li
definixca què diu el diccionari de cada adjectiu?
D'hipòcrita, és
aquella persona que diu el que no pensa; cínic, de tal.
.
.
No l'estic insultant, el conseller,
l'estic qualificant per una cosa que sí que és realment
pervers.
(Veus)

Tercera qüestió.
Mire, l'altre dia,
en la interpel·lació no vaig poder contestar al conseller,
perquè ja no vaig tindre més drets a rèplica.
El
senyor conseller basava sobretot els seus arguments.
.
.
Jo li vaig dir,
«el proper dia parlarem de sentències
jurídiques».
.
.
Doncs, basava els seus arguments en dues
sentències del Tribunal de Drets Humans d'Estrasburg,
¿no?
, i dia, «és que ens donen la raó,
senyories, fins i tot les autoritats europees».
.
.
Després
parlarem de la sentència del Tribunal Superior de Justícia de
la comunitat autònoma andalusa, de Sevilla.

¡Això és mentira, el que
vosté va dir!
, ¡és tremendament mentira!
, vosté
sap que estes dos sentències, una de juny del 2007 i l'altra
d'octubre del 2007, la primera, relativa a uns pares que van demanar
l'objecció de consciència a Noruega, i l'altra,
d'uns pares turcs que van demanar l'objecció de
consciència en Turquia, diu justament tot el contrari, els donen,
els permeten l'objecció de consciència, perquè
els professors, els professors de Noruega i de Turquia els obligaven, als
primers, a una religió, a deprendre una religió, en el primer
cas, protestant, que no volien; i els altres, islamista de tradició
sunnita, que no volien.
Això és justament el que vosté
diu.

I si parlem de sentències, que és el que
vostés invoquen ara, li torno a dir el mateix, en estos 47 segons
que ens queden.
A vore, l'objecció de consciència
té d'estar explícitament reconeguda per la
Constitució, i a l'estat espanyol només s'han
produït dos casos, dos temes: el servei militar, i que ara ja no val,
perquè ja no existix; i el tema de l'objecció de
consciència dels metges per a no dur a terme un avortament.
Les dos
situacions reconegudes.
La resta de sentències no reconeix
absolutament per a res l'objecció de consciència.
Inclús el Tribunal Suprem, que diu.
.
.
, uns pares d'una alumna
d'octau d'EGB, per exemple, de fa uns anys, volien objectar
perquè no estaven d'acord que la seua filla, dins de
ciències naturals, donés la part trimestral corresponent a
educació sexual.
Evidentment, el Tribunal Suprem va dir que nada, que nada absolutament.

El problema de vostés és que s'han
posat en un embolic jurídic tremend, amb unes
conseqüències tremendes.
I, no li dic.
.
.
Jo l'altre dia
li demanava la dimissió, li dia que com a partit polític ho
recorreríem quan esta ordre súrtiga publicada, perquè
ara és un esborrany, ara és un esborrany, però li
torne a insistir en el mateix: des d'un punt de vista
pedagògic, des d'un punt de vista acadèmic, alumnes
que, quan se produïxca la primera sentència del Tribunal Suprem
o del Constitucional no tindran dret a tindre el graduat, el títol
de graduat en ensenyament secundari, però, sobretot, com a pares,
reclamar a vosté l'haver donat a uns alumnes una assignatura
que és il·legal.
La conseqüència serà no
solament seua, sinó del mateix Consell i de La Generalitat.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

La il·lustre diputada, Maira Barrieras.
.
.
(Veus)

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, president.

Bé, senyories.

Senyor conseller.

Senyories.

Senyor Sanmartín, jo li torne a insistir: la
senyora ministra va dir que li pareixia correcta,
¡«perfectamente correcta la medida del presidente Camps de
enseñar Educación para la Ciudadanía en
inglés»!
O siga, no va dir el que vosté està
dient ací.
O siga, que jo, com no és un insult, li
diré a vosté (aplaudiments) ¡que és un mentirós!
, però
no com a insult, ¿eh?
, sinó com una paraula que està
en el diccionari.
¡És un mentirós!

La senyora ministra va dir «la asignatura de
Educación para la Ciudadanía».
Però li ho dic
amb tot el meu cariño perquè està en el diccionari, eh?
; està en el
diccionari.
Vol dir que no dice la verdad.
Eh?
, en el diccionari vosté va.
.
.
Vol dir.
.
.
, mentiroso, que no dice la verdad.
I és el que ha
fet vosté en les declaracions de la senyora ministra.

Després vosté parla de desprestigiar,
que no desprestigia, que.
.
.
Senyor, senyor Sanmartín.
.
.
¡Per
l'amor de Déu!
És que jo.
.
.
torne a insistir en la seua
intervenció.
Sense insultar, m'ha paregut
¡patètica!
És que es passa el dia insultant o no
insultant, dient eixe qualificatiu del real diccionari de
l'acadèmia.
.
.
perdó, del real diccionari.
.
.
, que ja no
sé si és valencià, anglés o de llatí,
com ens va parla vosté l'altre dia.
Però com no
són insults, vosté només fa que desqualificar i
desqualificar.
.
.
¿I què ens està dient, senyor
Sanmartín?
¿Què és el que vosté ens vol
dir en la seua intervenció?
¿Què vol vosté
parlar-nos, de quin Pavía, del senyor Blanco que ha vingut a entrar
en el cavall, en el Partit Socialista del País Valencià, a
vore que arregla?
¿Eixe és el senyor Pavía que
vosté parla, o quin senyor Pavía m'està dient?
(Aplaudiments) ¡Home,
que ja està bé, el senyor Pavía!
¡Quasi que ens
en podríem anar a l'època de Neró!

Ací, ací vosté sempre parla,
sempre parla: «I vostés no han tingut en compte el Consell, i
el Jurídic, i el no sé quants i el no sé
què.
» ¿I el Consell d'Estat?
¿Eixe no
compta?
¡Eixe no compta!
Tant que (inintel·ligible) .
.
.
Perquè el Consell d'Estat, en el
dictamen.
.
.
, en el dictamen va dir que «no podía formar parte
de los aspectos básicos del sistema educativo la difusión de
valores que no estén consagrados en la propia Constitución, o
sean presupuesto o corolario indispensables del orden
constitucional».
¡I vostés ni cas!
Però com ho
diu el Consell d'Estat no és important.
Ara, si ho diu una
part del Consell Jurídic Consultiu, en seguida la munta, la munta i ben grossa.
Doncs, mire, el
Consell d'Estat és el que li va dir.

Però és que jo he entrat en el manifest
seu, del Partit Socialista en l'aniversari de la Constitució,
i que dia que eixa assignatura servix per a contribuir a la formació
de consciències lliures, actives i compromeses amb el mínim
comú ètic constitucional.
Eh?
Això ho diu el seu
manifest.

¿Vosté què és el que vol
en una assignatura que posa com a temari la construcció de la
consciència moral, la condició humana, la identitat personal,
l'educació afectiva i emocional.
.
.
¡Per l'amor de
Déu!
¡En una guia de professors!
, que ha fet el ministeri a
on, a on.
.
.
I que no se m'ofenga ningú, eh?
, ningú que
no siga heterosexual, però que es diu «Alí Babá
y los 40 maricones.
» I això ho diu la guia de recursos del
ministeri.
Això ho diu la guia de recursos.

Senyor Sanmartín, ¡per l'amor de
Déu!
, ¿encara diu que açò no és
adoctrinar?
Després vosté, després vosté.
.
.
Bé.
Si lligguera tot el que diuen.
.
.
¡fins en el Levante!
, articles
d'opinió en el Levante, que diuen, que diuen: «El gobierno de Zapatero (remors) ha conseguido hasta.
.
.
-en el Levante-
hasta ahora, con su pretensión de convertir una materia como es la
ética, que en efecto debiera ocupar un lugar privilegiado en la
formación educativa de los estudiantes de primaria y secundaria, en
una pretenciosa asignatura más.
.
.
-és que això
m'agradaria que ho senteren- más orientada por criterios
partidistas e ideológicos, eso sí, muy progresistas, que por
estrictos criterios pedagógicos.
» Això és la
seua assignatura, senyor Sanmartín.
Eixa és la seua
assignatura.

Però és que si seguira llegint, i
llegint, i llegint.
.
.
Bé!
Després parla
d'objecció.
¿No sé per què diu que
mosatros encoratgem.
.
?
Al contrari, mosatros no estem encoratjant eixos
30.
000 quasi que n'hi han.
Mosatros no hem anat a dir-los.
.
.
Però vaig a dir una cosa.
El que sí que he llegit, el que
sí que he llegit també en la premsa, també en el Levante -és que jo
sóc lectora del Levante-, eh?
, també del Levante (remors), que diu: «Se invitará, se invitará a los
profesores a no dar la materia si no respetan los contenidos fijados por
Madrid.
» ¿Açò què li pareix a
vosté?
¿Açò és incitar a què?
¿A vore?
¿Açò què és?
¿Incitar a què?
No!
Explique-m'ho, perquè
és que al final jo ja no sé ací qui és el que
incita, però ja ho estic entenent, senyor Sanmartín.
A
vosté ja l'estic entenent.
Sempre són els roïns i
els bons.
O siga, partint d'eixa base, clar!
, mosatros incitem,
mosatros volem que objecte.
.
.
Vostés no; vostés volen que tot
funcione bé, vostés són la perfecció.
.
.
Clar!
Eixa és la diferència que tenim entre uns i els altres.

El que passa és que els valencians i
valencianes són a muntó intel·ligents.
¡Són a muntó intel·ligents!
Eh?
I com són
tant intel·ligents, el que volen, eh?
, el que volen és que
prevalguen els drets davant d'un conflicte entre llei i dret, senyor
Sanmartín.

Sí, com la llei.
.
.
S'enrecorda
vosté de la llei Corcuera, eixa de la patà que se va donar en la porta; doncs mire, va guanyar
perquè era en contra de la in-vi-o-la-bi-li-dad
del domicilio.
Doncs mire.
.
.
, això
és el que pot ser que passe, senyor Sanmartín.

De totes maneres, ja li ho he dit, xafe terra, xafe
terra.
.
.
i potser li anirà molt més bé, ací, en
la Comunitat Valenciana.
I, ¡ojo, la que
se avecina!
No s'oblide.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, anem a procedir a la votació
ordinària.

Senyories, comença la votació.

Sí, 37; no, 44.
Queda rebutjada.

Senyories, és closa la sessió.

Senyories, done lectura.
.
.
que es comunica que la
reunió de les comissions previstes per a esta vesprada, a les 16:30,
a les quatre i mitja, la de Coordinació, Organització i
Règim de la Institució de La Generalitat, i la de
Governació i Administració Local, tindran lloc a la
finalització del ple, respectivament a les sales A i C de
comissions.

Moltíssimes gràcies per la seua
atenció.

(S'alça la sessió a les 12 hores i
45 minuts)