DS-157%20macro.html





Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 28 de gener de 2014.
Comença la sessió a les 10 hores i 31 minuts.
Presideix el president de les Corts Valencianes, senyor Alejandro Font de Mora Turón.
Sessió plenària número 90.
Primera reunió.

El senyor president:

Senyores i senyors diputats, s'obri la sessió.
(El senyor president colpeja amb la maceta)

Projecte de llei, de La Generalitat, de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Debat i votació del dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat (BOC número 210)

El senyor president:

Primer punt de l'ordre del dia: debat i votació del dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat sobre el Projecte de llei, de La Generalitat, de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Per a la presentació del dictamen de la comissió té la paraula la il·lustre diputada María Fernanda Vidal.

La senyora Vidal Causanilles:

Gràcies, senyor president.

Bon dia a tots.

Il·lustríssims senyors diputats.

Com a vicepresidenta de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, se m'ha designat per a presentar en esta sessió plenària el dictamen el sobre el projecte de llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

El projecte de llei va ser aprovat pel Consell i es va presentar en el Registre General de Les Corts el 2 de juliol de 2013.

La Mesa de Les Corts va acordar la seua tramitació el 16 de juliol i va ser publicat en el Bolletí Oficial de Les Corts número 183, de 13 de setembre.

Una vegada finalitzat el termini de presentació d'esmenes l'11 d'octubre, es va realitzar el debat de totalitat en el ple celebrat el dia 23 d'octubre, sent rebutjades les esmenes de la totalitat presentades pel Grup Parlamentari Compromís i pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Al text del projecte de llei van ser presentades un total de 88 esmenes parcials, de les quals corresponen 11 al Grup Parlamentari Popular, 14 al Grup Parlamentari Socialista, 40 al Grup Parlamentari Compromís i 23 al Grup Parlamentari Esquerra Unida.

La mesa de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, en reunió realitzada el dia 31 d'octubre, va aprovar el document d'ordenació d'esmenes, publicat en el BOCV número 199, de 12 de novembre.

La comissió es va reunir el dia 26 de novembre i, després de debatre totes les esmenes, aprovà el dictamen que presente i que es publicà en el BOCV número 210, de data 26 de desembre de 2013.

En el debat en comissió s'han aprovat un total de 16 esmenes parcials -11 del Grup Parlamentari Popular, dos del Grup Parlamentari Compromís i tres del Grup Parlamentari Esquerra Unida- i s'ha retirat una esmena del Grup Parlamentari Socialista.

Com a vicepresidenta de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, espere i desitge que al llarg del debat del dia de hui siga possible arribar al màxim d'acords possibles pel bé de la nostra llengua valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyora Vidal.

Fixació de posició dels diferents grups parlamentaris.
En primer lloc, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida, l'il·lustre diputat Lluís Torró té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Quinze mesos, quinze mesos han hagut de passar des que la comissió es va reunir i va fer el seu dictamen fins que la llei haja vingut al plenari.
Quinze mesos, eh?
Es diu prompte.

És lògic que no vullgueren dur-la, perquè esta llei és una llei morta.
No tenen la majoria necessària per a poder tirar-la endavant.
I, per tant, el que estan fent ací és una acte de pura propaganda electoral.

Ací no vénen a discutir sobre la llei.
No vénen a discutir sobre l'acadèmia.
No vénen a discutir sobre el valencià.
¡Vénen a fer propaganda electoral!
És el primer dia de la campanya electoral del Partit Popular.

¿Què estem fent ací?
¿Què anem a discutir?
Una llei que el mateix Consell Jurídic Consultiu feia un informe demolidor sobre l'oportunitat i la conveniència de la llei i sobre les formes amb les quals es feia.
No eren perillosos catalanistes els que ho denunciaven açò.

¿Amb quines excuses vénen ací a discutir açò?
¿Una pretesa austeritat?
¿La conjuntura?
¿L'estalvi?
Estalvis irrellevants.

L'Acadèmia Valenciana de la Llengua té en els pressupostos d'enguany a penes poc més de dos milions d'euros de pressupost, un 0,017%.
Per a ser més il·lustratius, vol dir que de cada 1.
000 euros que té previst gastar la Generalitat valenciana enguany, 17 cèntims, 17 cèntims aniran a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Això és el que vostés pretenen retallar en esta teòrica llei que tampoc es retallaria sencera.

Vostés no vénen ací a això.
Vénen a revifar la batalla dels símbols.
Parlar de la llengua.
Una batalla irracional sobre postures acientífiques, a disfressar l'autoodi que senten per la seua identitat amb discussions sobre la identitat de la llengua.

I, ¿saben què està revelant açò?
Ni menys ni més revela que no tenen idees.
No tenen res que oferir-li als valencians i a les valencianes més que estes absurdes, absurdes reformes legals que no van a ningun lloc.

I és una ocasió perduda.
És una ocasió perduda perquè no haguera estat mai plantejar-se adequar la llei.
Com els dia el Consell Jurídic Consultiu, no calia fer una llei nova.
Senzillament, sobre la base de la llei que existia, una reforma en la qual assentar-se, dialogar sobretot amb la gent de la mateixa acadèmia, amb les entitats que es preocupen per l'ús i la defensa del valencià i vore de quina manera es podia adequar i millorar el propi funcionament de la institució.

No, vostés el que plantegen en esta llei és una demolició de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua i de la seua feina, una demolició claríssima.
¿Per què?
Perquè els molesten dues coses concretes de la feina de l'acadèmia.

En primer lloc, el fet que han reconegut implícitament la unitat de la llengua.
Ja ho vam vore ací, quasi arriben a presentar una proposició no de llei, que era una cosa demencial, sobre la definició del valencià del mateix diccionari normatiu de l'acadèmia, i havera segut ja el súmmum del ridícul per part d'un grup polític, vindre ací a dir-li a uns acadèmics què és el que han de fer o què és el que no han de fer.

I, en segon lloc, i possiblement siga el que més els moleste de tot, perquè tenen un tic autoritari i antidemocràtic que no se'l poden amagar, és que l'acadèmia acabarà sent una institució lliure del control polític.
I això és el que vostés vénen ací a evitar amb aquesta llei, tractar que una institució que vindrà un moment en què els seus membres ja no dependran de l'elecció de Les Corts, sinó que ja seran ells mateixa els que per autocooptació acaben determinant quins són els seus membres, això no ho poden suportar.
¡Quina barbaritat!
Una institució científica que no pugam controlar.
Perquè, a més, parla de coses.
.
.
, bé, que estan en el centre de la batalla política, i és la identitat de la llengua.

Les esmenes que nosaltres fem van precisament tractant, d'una banda, de millorar determinades qüestions de funcionament tècnic, senzillament el que hem agafat són esmenes que la mateixa Acadèmia Valenciana de la Llengua presentava i les hem incorporades, no totes, però les que nosaltres ens han semblat més raonables, no vaig a entrar més en elles.
I, després, un grup d'esmenes que tenen molt en compte les qüestions centrals de la llei.

La primera, l'esmena número 1, que és una esmena transversal a tota la llei, i és el manteniment del nombre de membres.

El mateix Consell Jurídic Consultiu ja ho dia: «¿Per què s'han de canviar els membres?
» ¿Quina raó?
Perquè es que no s'aporta ninguna raó, més que la de l'estalvi.
L'estalvi, ¿de què?
¿Per a què estalviem?

És una reducció inútil, sobretot perquè a més seria especialment perniciosa.
Una de les bases sobre la que es va sustentar l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que vull recordar-los que és un projecte seu, de vostés, és un projecte seu, una de les bases era reconéixer la pluralitat, ¿val?
, la pluralitat de les diferents visions científicament basades, se suposa, sobre el tema de la llengua.
I, per tant, si eixa és la clau, reduir el número d'acadèmics va en contra d'eixa pluralitat.

El segon element, que em sembla encara més important, perquè és un dels elements centrals del que estem parlant, que és que vostés volen carregar-se la independència de l'acadèmia.
I és el mantindre eixa independència, és a dir, que els seus membres siguen inamovibles i que siguen triats o acaben sent triats per cooptació i, per tant, que estiguen fora de les tuteles polítiques.

De fet, nosaltres plantegem una esmena, la número 29, que el que fa és simplificar el que es planteja en la disposició transitòria primera i que alguns han fet.
Nosaltres la disposició transitòria primera senzillament demanem que es suprimisca.
I el que fem és que en l'esmena 29, a l'article 9, el que deixem ben clar és qui són els membres de l'acadèmia ara i que s'ha de mantindre la seua proposta, tal com estava en l'altra llei, d'acabar sent per cooptació.

Però és que ja ho saben que d'ací no res tots els membres de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua estaran cooptats per ells mateixa, i això els posa molt nerviosos.

I el tercer element, i està en l'esmena sisena, és un reconeixement obvi.
Miren, nosaltres no vam estar a favor de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua quan es va crear.
Pensàvem que era un organisme que no era necessari, entre altres coses, perquè per a determinar qüestions científiques ja n'hi han organismes que són suficientment competents per a fer-ho, i concretament les universitats.
Unes universitats, per cert, maltractades per la seua política, però en les universitats és on està bàsicament la major part del coneixement i de les persones que són capaces de determinar normatives, definicions, etcètera, etcètera.

Però el cas és que en tots estos anys que han passat l'acadèmia ja està ahí i està funcionant, i el que no es pot entendre és que una cosa que ja està ahí i que ja està funcionant, que la van crear vostés i que, per tant, té una trajectòria determinada, de la nit al matí, eixa trajectòria l'agafem i la tirem al poal de la brossa.
Això no és raonable, senyors del PP.
I, per tant, nosaltres entenem que s'ha de reconéixer que és un organisme en funcionament, i no sols pels seus membres, sinó també pel treball que està realitzant i que ja ha realitzat.
I això és el que vostés tampoc volen admetre.

Per tant, finalitze la meua intervenció perquè, insistisc, estem ací en gran mesura perdent el temps i donant-li escaparate al primer acte polític de la campanya electoral del Partit Popular.

Tenen les nostres esmenes.
Si les aprovaren, si les aprovaren, podríem eixir d'ací amb un acord positiu sobre l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Eixirien amb un fet històric.
Però no vénen ací a aprovar una llei.
Vénen ací a demostrar que odien la identitat valenciana.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

En representació del Grup Parlamentari Compromís té la paraula l'il·lustre diputat Josep Maria Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, president.

Senyories, ens trobem en un nou capítol que demostra clarament com el Partit Popular és capaç de supeditar al seu interés partidista i personal totes les actuacions que se puguen fer, i no fer-ne cap si no és per a traure rendiment polític d'esta.

Si en algun moment això ha quedat evident és en la campanya que està promovent, falsa campanya, de celebració, exaltació dels símbols, per una part, i de reducció de costos econòmics en el funcionament, per una altra.

És curiós que l'informe econòmic diu que hi haurà estalvi, però no mos xifra quin estalvi és, perquè seria ridícul poder parlar de les quantitats que estalvien.
Seria ridícul.

Mire, ací hem viscut històricament un procés de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, en el qual Compromís en aquell moment no existia, però el Bloc ja se va posicionar a favor, no perquè la creguera necessària com a institució normativa de la llengua que no existia, però sí per una finalitat important, que era aconseguir la pau social a nivell del País Valencià a l'entorn de la llengua.
I nosaltres pujàrem a eixe carro.
Pujàrem a eixe carro sabent que era innecessària la part normativa, però pujàrem a eixe carro perquè sí que volíem la pau social a l'entorn de la llengua, senyories.

I va haver-hi un consens que avui trenquen vostés, unilateralment vostés trenquen.
I el trenquen, com ha dit ja el senyor Torró, per diverses qüestions, en les quals coincidisc al cent per cent de les paraules de la persona que m'ha precedit.
Però a més d'això n'hi ha altres, però sí que és veritat que vostés van a utilitzar el tema de la unitat lingüística per a reobrir una batalla, una falsa batalla.
L'única batalla, senyories, que tenim en este moment a nivell de País Valencià, la primera de totes, no l'única, però la primera de totes és aconseguir que tota la gent tinga una casa, que tota la gent puga menjar, que tota la gent tinga un treball.
Eixa batalla, per molta publicitat que vostés estiguen fent, eixa batalla la tenen perduda.
Perquè les polítiques del Partido Popular ens han portat a la desastrosa situació socioeconòmica, eh?
, i a la situació d'immoralitat manifesta en la qual estem tots nosaltres.

Podia repetir la intervenció que fera ja en el primer debat que férem ahí.
Però no, és innecessari.
Vostés trenquen el consens i volen acabar amb l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, perquè açò és acabar amb l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, perquè acaben amb el blindatge que suposava la inamobilitat dels elements que la componen, dels membres que la componen.

I vostés l'únic interés és renovar això, fer un nomenament nou, i llevar tots aquells que s'han pronunciat ja en contra de les seues tesis, tesis que no són basades en un fet cultural, que no són basades en la ciència, sinó, com vostés fan habitualment, basades en el seu únic interés polític.
Pitjor que polític, partidista, simplement mirant el seu benefici particular i electoral.
No anem a caure.

Com he dit en esta introducció, crec que queda molt clar que l'important no són les esmenes que estan presentades, indubtablement, però el més important és la intencionalitat que vostés han posat.
Jo me basaré, la resta de la meua intervenció, en una esmena.
Per què?
Perquè tots estem d'acord que no s'ha de reduir en 21 membres, que la llengua és diversa, que ha de tindre representants de tota la seua diversitat, que la llengua abasta molt camps i que han d'estar representats tots els camps.
No és ahí.
Que estan disposats els mateixos membres de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua a rebaixar les seues remuneracions perquè hi haja un estalvi real.
I els ho han dit.
I no els han escoltat.

Per tant, això està tot dit.
Per tant, senyories, jo em basaré en la darrera de les esmenes, que és realment una esmena a la totalitat de l'exposició de motius que té esta llei, que, lògicament, si se canviara caldria canviar tot el que va endarrere, però és on hauríem d'anar.

La finalitat de la creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua va ser i hauria de seguir sent superar la relació de desigualtat existent entre les llengües oficials de la comunitat, disposar les actuacions necessàries per a impulsar l'ús del valencià en diferents àmbits de la societat, afavorir l'equiparació efectiva entre el valencià i el castellà.

La finalitat hauria de ser garantir l'ús normal i oficial del valencià, tal com preveu l'article 7 de l'Estatut d'autonomia i, per tant, garantir la seguretat jurídica dels administrats i que tota l'administració pública es regisca per una mateixa normativa ortogràfica i gramatical del valencià.

Hauríem de tindre en compte el dictamen aprovat el 13 de juliol de 1998 en la seua part dispositiva sobre el que diu sobre la nostra llengua.
Avui la situació del valencià és certament paradoxal, diríem, quant a l'ús oficial.
Diu que estem millor que no hem estat en els darrers segles, però que, en canvi, quant a l'ús popular no pareix que assistim a cap tipus de represa i continuem en una situació de desafecció lingüística amb un empobriment i una castellanització de la parla quotidiana francament alarmants.

O s'aconseguix que el valencià recupere el nivell d'ús popular que mai no hauria d'haver perdut, o fins i tot la seua mera preservació deixarà de ser possible.

Senyories, dissortadament el conflicte esterilitzador que es perpetua entre nosaltres, especialment a la ciutat de València i a la seua conurbació, eixe conflicte afecta extremadament a la normativització i la normalització del valencià.
Un conflicte sobre el nom, la naturalesa, la normativa de la llengua pròpia dels valencians que li impedeix la seua salut i que acumula les dificultats en el procés de recuperació de la llengua que ens hauria d'identificar, ens hauria d'identificar i d'unir com a valencians, en compte de separar-nos.

A hores d'ara el valencià és sovint utilitzat com un motiu de discòrdia entre nosaltres, en compte de ser el tret comunitari desitjable i d'identificació.
El que cal, senyories, és saber desactivar eixe conflicte i no tornar-lo a reactivar, com estan pretenent des del Partit Popular.

En el món que ens ha tocat viure, el mon de la globalització, dels mitjans de comunicació i de l'escolarització generalitzada, una llengua de baix abast demogràfic, envoltada de llengües potents, com és la nostra, corre el gran perill de desaparèixer en poc temps si afegim la dificultat gratuïta d'un conflicte greument pertorbador que es prolonga en el temps, sense perspectives de solució, sobretot quan veiem actuacions com les que estan fent-se avui a partir del Partit Popular .

Cal que la qüestió de la nostra llengua pròpia siga sostreta a partir d'ara del debat partidista, quotidià i es dedique a eixe objecte d'un debat seré i seriós entre els partits, per tal d'arribar als consensos més amplis possibles.

Ha arribat el moment de consensuar.
No és que ha arribat, sempre havia sigut, ha sigut el moment de consensuar en la llengua.
Primer, aplicar després les mesures polítiques que cal prendre amb urgència per promoure-la, per promoure l'ús del valencià als més diversos nivells, creant a tal fi si calguera els fòrum polítics previs on discutir i avaluar de manera conjunta totes les mesures, mesures destinades a traure el valencià de la situació marginal en què es troba en l'esfera pública, a fi de donar un futur possible i digne a la nostra llengua i conjurar el perill vertader de la desaparició progressiva.

Les anomenades normes de Castelló són un fet històric que van constituir i constituïxen un consens necessari.
El Consell Valencià de Cultura reivindica, reivindica l'esperit de l'acord que les va fer possible l'any 1932, i entenc que eixes normes han sigut el punt de partida, compartit pels valencians, per a la normativització consolidada de la nostra llengua pròpia.

Senyories, no seguiré, he fet un extracte del que dia.
Crec que és el punt més important, perquè l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, com he dit, va nàixer amb eixe objectiu, objectiu de consensuar, objectiu de no convertir la llengua, deixar que la llengua fora un projectil amb el qual ens castigàvem els uns als altres.

Per tant, en esta situació actual només hem de fer: escoltar, que parlen els lingüistes, escoltar tots els lingüistes, escoltar que parlen les universitats al respecte.
I sobretot mantenir l'estat en què estava una institució que va nàixer per a garantir l'estabilitat de la nostra llengua, la promoció de la nostra llengua, per a garantir la pau social dins de l'entorn lingüístic en tot el país.

Com he dit, senyories, no podem estar en una permanent batalla.
Encara que sé, i me consta, que la major part d'estes paraules no van a ser ni escoltades, no són ni escoltades.
Perquè quan parlem de consensos pareix ser que en este moment no interessa.
El que interessa és l'enfrontament, el que interessa és el rèdit polític.
I, senyories, precisament per a evitar-lo, sense callar absolutament res del que havia de dir, he volgut que el cos de la meua intervenció, el cos principal, estiguera en eixa línia, que està representant en la principal esmena que s'ha presentat, una esmena que representa, com he dit, una esmena a la totalitat del text d'esta llei.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Pañella.

Per part del Grup Parlamentari Socialista, intervindrà la il·lustre diputada Vicenta Crespo, que té la paraula.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

Senyories, bon dia.

Senyora i senyors acadèmics, ens honra la seua presència en estes Corts.
Benvinguts.

Des del Grup Socialista presentem un conjunt d'esmenes al Projecte de llei de La Generalitat, de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, per poder tindre veu i dir clar i alt «no al projecte de llei que hui estem debatent, que pretén derogar la Llei vigent 7/1998, de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua».

No compartim del govern del PP el que vol fer, senyories: una nova llei per a la institució de La Generalitat de caràcter públic, que té per funció determinar i elaborar, si és el cas, la normativa lingüística de l'idioma valencià.
I així ho arreplega l'Estatut d'autonomia valencià, en el seu article 41.

A més, senyories, és una institució que va nàixer del consens entre dos grups majoritaris que aleshores eren el PP i el PSPV.
I en eixe consens una cosa estava garantida: la pau social en matèria lingüística, que hui, li he de repetir al Grup Popular, queda definitivament trencada per no retirar i tornar a portar a estes Corts, precisament ara vespra d'unes eleccions, una nova llei per a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, llei que, per cert, ha estat tancada en un calaix més d'un any.

Què pretenen, senyors del Partit Popular?
Matar l'Acadèmia Valenciana de la Llengua per a oficialitzar un argot que un grup de fanàtics anomena «el nostre valencià».
Senyors!
Què sabran ells i vostés de la soca del valencià!

Miren, senyors del Grup Popular, no cap cap llei nova per a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
En eixe projecte mai ens trobaran als socialistes valencians.
Si volen fer de l'idioma valencià una arma de divisió atacant la màxima institució que vetla, elabora i determina la normativa lingüística de la llengua pròpia de la comunitat no ens trobaran.

Així ho hem intentat dir i plasmar en les esmenes del Grup Socialista que hui arriben al plenari.
Són les que són perquè, mea culpa, hauria d'haver presentat una esmena a la totalitat, ja que, ho he dit, no hi ha per on agarrar este text que hui arriba a estes Corts.

Volem mostrar el nostre rebuig total a esta nova llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Esmenes, senyories, per a oposar-nos a la reducció d'acadèmics, un autèntic desgavell que pretén aprovar el Grup Popular, reduir de 21 a 15 els acadèmics.

Miren, esta amputació traumàtica de la institució Acadèmia Valenciana de la Llengua, per molt que s'encaboten mai va a redundar en una major eficàcia i eficiència en la gestió de La Generalitat, perquè el mal del qual pateix no és sols la crisi, que també; el major mal que vostés tenen és la seua gestió, és eixa plaga de corruptes que ha envaït La Generalitat, malbaratant a diari el que tenien i el que no tenen.

Així que des del Grup Socialista no podem acceptar que el punt central i neuràlgic que ha motivat l'elaboració per part del Consell d'este nou projecte de llei de l'acadèmia siga la reducció del nombre de membres de la institució de 21 a 15.

Senyories, vull ser reiterativa: no a la reducció d'acadèmics, perquè el nombre d'acadèmics no és cap problema ni agreuja la crisi.
Perfectament, amb un poc de voluntat i ganes es podrien ajustar les xifres sense retallar el nombre d'acadèmics.
Des del Grup Socialista estem cansats de dir que una solució seria la reducció del 50% de la quantia de les dietes que cobren els acadèmics.
Una altra, fixar un límit mensual retributiu.
Mesures ràpides i senzilles que es posen en marxa amb un simple acord de ple i que tenen un impacte econòmic superior a la minoració de la despesa total.

Acabem d'aprovar el pressupost del 2015 i vostés no han tocat ni una coma, perquè saben que la reducció d'acadèmics que hui continuen proposant, senyors del PP, tan sols representaria una xifra irrisòria del 4% del pressupost de l'acadèmia.

Així que deixen de mentir i tinguen el valor de dir la veritat als valencians.
Els diners que ens costa l'Acadèmia Valenciana de la Llengua no són el problema que els preocupa i els ocupa.
La seua preocupació, senyors del PP, és veure com enguany s'acaba, perquè així ho diu la llei vigent, la tutela de La Generalitat sobre la institució.

Per això trauen els fantasmes a passejar, agiten l'anticatalanisme, l'odi a Catalunya, racista i xenòfob, tan propi de la dreta més rància, pensant que en vespra d'unes eleccions han de fer la pilota i congraciar-se amb els dirigents del seu partit més radicals.

En parlar de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua volen amagar les nefastes polítiques del seu govern, que entre altres coses estan obligant a emigrar els valencians més preparats, enfonsant les indústries (aplaudiments) i contribuint a la destrucció de l'agricultura.

Miren, l'empobriment de La Generalitat no s'apanya amb la reducció d'acadèmics, perquè, senyories, el nombre d'acadèmics que hi ha actualment no és gratuït, sinó que respon a tres factors: la representativitat territorial, les diferents sensibilitats lingüístiques i els distints àmbits d'especialitats.
Coses totes que destaquen el caràcter de llengua pròpia que tenim a la Comunitat Valenciana.
No hem d'obviar que és la realitat que justifica l'existència de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, institució normativa encarregada de vetllar de manera rigorosa i científica pel nostre idioma: el valencià, senyories.

És lamentable que el Grup Popular no ho tingui clar.
Esmenes que també volen recalcar que l'Acadèmia Valenciana de la Llengua no és cosa nova.
La sessió constitutiva es produí en l'any 2001 i, des d'aleshores, els acadèmics estan fent un treball científic, rigorós i objectiu.
I ho podem comprovar tots els valencians, per exemple, en el que és el diccionari ortogràfic de pronunciació del valencià.

Els posaré un exemple d'eixa labor, senyories, el parlar apitxat, una gran riquesa del nostre llenguatge, que reemplaça una g espanyola, la consonant prepalatal africada sonora en paraules com germà, passejar o ajuda.
D'això, el mestre Enric Valor en sabia molt, però l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, institució normativa, també.
O la essa sonora que té València, quan diu casa o cosa.

En definitiva, senyories, esmenes de rebuig a una llei repleta de deficiències que vulneren l'Estatut d'autonomia del 2006.
És inadequat en estos moments adscriure l'Acadèmia Valenciana de la Llengua a Presidència.
Vostés, senyors del PP, estan vulnerant la dependència de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, perquè en l'Estatut del 2006 no hi ha cap referència a l'adscripció de la institució a la Presidència de La Generalitat.

Esmenes per a demostrar la inutilitat d'una nova llei, que no està justificada, així ho arreplega l'informe del Consell Jurídic Consultiu.

¿Què passa amb la inamobilitat dels acadèmics?
També se la volen carregar, perquè és garantia d'independència, de permanència per a un lloc per al qual foren nomenats, impossibilitant qualsevol cessament no disposat en causes legalment establertes amb caràcter previ al nomenament.
Un poc de respecte, senyors del Grup Popular, i menys manipulació.

Esmenes perquè tampoc han pensat en els efectes lesius respecte a la naturalesa jurídica de la institució i en els drets essencials reconeguts dels acadèmics, la qual cosa ha segut motiu de rebuig per part de les institucions d'autogovern valencià al projecte de la llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que no s'acomoda al principi de seguretat jurídica de l'article 9 de la Constitució espanyola.

Miren, senyors del PP, des del Grup Socialista no anem a permetre, i així ho demostrarem votant «no», que l'idioma valencià, llengua pròpia de tots els valencians i valencianes, es veja atacada i menyspreada, ja que l'agressió que pretenen fer de reduir acadèmics és una agressió a la institució estatutària lingüística oficial del valencià, que no és altra que l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

No acceptarem des del Grup Socialista una nova llei per a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Així ho expressem en les nostres esmenes que hui mantenim a votació en este plenari, perquè estem convençuts que els legítims objectius de reducció econòmica de la despesa pública es poden aconseguir sense fer cap ERO a la institució que vetla per un seny molt important dels valencians: l'idioma valencià.
Però, sobretot, perquè, com deia el seu president, el senyor Ramon Ferrer, també volem que l'Acadèmia Valenciana de la Llengua faça que el valencià siga cada dia millor i arribe a més gent.

Res més de moment.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyora Crespo.

En representació del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre diputat Fernando Giner té la paraula.

El senyor Giner Giner:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora Crespo, espere que no s'haja danyat.

Senyories, este matí hem assistit ací a la representació del que és l'oposició en la nostra comunitat.
Ací estem parlant d'un projecte de llei, però del projecte de llei no s'ha parlat.
S'ha parlat del que acusen al Grup Popular que pretén.

Mosatros en cap moment hem ficat damunt la taula les qüestions que vostés, sense excepció, han fet referència en les seues intervencions.
Són vostés els que insistixen en la unitat de la llengua, són vostés els que públicament no es priven de dir que defensen el català, són vostés els que constantment utilitzen la denominació País Valencià, i saben per què ho fan.
Són vostés.
Mosatros d'això no hem vingut a parlar ací, ni ho hem plantejat en ningun moment.

Senyor Pañellas, (veus) si inclús… Pañella.
Allò del seu cognom, en el meu cas és complicat.
Mire, senyor Pañella, si vostés són capaços inclús d'estar negociant en estos moments amb Esquerra Republicana, vostés, vostés.
Això els identifica.

Són vostés els que ací han patentitzat d'una manera claríssima que el conflicte els únics que el revifen i els únics que estan interessats en revifar-lo són vostés, perquè són vostés els únics encabotats en la persistent defensa de plantejaments que, es posen com es posen, són antivalencians i són antiestatutaris.
(Aplaudiments)

Són vostés, senyor Pañella, com ha manifestat en la seua intervenció, als qui els molesta la possibilitat d'estalviar.
¿Quin problema…?
Ho hem fet amb caràcter general.
Són vostés els únics que pareix que els moleste que un poble puga fer exaltació de les seues pròpies senyes d'identitat.
¿Quin problema té això?

Mosatros també volem la pau social, i ho hem demostrat al llarg de molts anys.
Mosatros hem fet esforços importants per a aconseguir eixa pau social.
I creguem que eixa pau social està aconseguida i està arreplegada en el nostre Estatut.
I en els nostre Estatut arreplega clarament també, inequívocament, què és el que parlem.
En el nostre Estatut es parla d'idioma valencià, de valencià, de llengua valenciana.

Ha dit vosté ací que podria haver repetit la seua intervenció.
Mire, ha fet bé en no repetir-la, senyor Pañella, ha fet bé en no repetir-la, perquè seria repetir una qüestió que amb el temps s'ha demostrat clarament que era falsa.

Miren, senyories, el senyor Pañella, en l'anterior intervenció, que no ha vullgut repetir, dia que l'objectiu d'esta llei era mobilitzar contra el tripartit.
Això dia fa escassament un any.
I dia que eixe era el mecanisme per a obtindre beneficis o rèdits polítics.
Això ho ha tornat a dir este matí ací.
Ja veu, senyor Pañella, que en escassament un any, el seu argument cau pel seu pes.

Hui no necessitem mobilitzar contra el tripartit.
Si eixe era el motiu del Grup Parlamentari Popular, no necessitem mobilitzar contra el tripartit.
I en contra de la seua tesi, hem mantingut la llei.
Llavors, eixa no era la protecció del Grup Popular.
Supose, senyor diputat, que captarà per què el meu grup no necessita mobilitzar contra el tripartit.
I no ho necessita perquè el tripartit està fet fosfatina.
Sí.
Un dels membres d'eixe hipotètic tripartit està instal·lat en el dubte d'aconseguir el 5%, i els altres dos partits estan veient-se afectats, esborrats del mapa per qui vostés saben.

I mire, el rellotger es va equivocar el diumenge, el rellotger es va equivocar, perquè eixe tic-tac, tic-tac, tic-tac està sonant per vostés.
(Veus) Eixe és el tic-tac que vostés (aplaudiments) no poden dormir d'escoltar-lo.

Ara li puc dir el que vosté ens dia en eixa intervenció que no ha vullgut repetir ací.
Vosté va dir: «Con su pan se lo coman.
» Hui mosatros els diguem a vostés: «Con su pan se lo coman.
» (Aplaudiments) Mosatros seguim treballant per les persones, per la Comunitat Valenciana, per tots els valencians i valencianes, que saben molt bé…, el nostre poble sap molt bé el que són i el que volen seguir sent, que saben molt bé el que parlen i el que volen seguir parlant.
Un poble al que reiteradament molts de vostés li han girat l'esquena.

Senyor Torró, quinze mesos, dia vosté en la seua intervenció, quinze mesos.
Quinze mesos esperant la possibilitat d'arribar a un acord, d'arribar a consensos, de realment buscar eixa pau social que vostés de boqueta diuen, però que no practiquen.

Diuen que vénen a parlar de la identitat de la llengua, ho ha fet vosté.
Ací hem vingut a parlar d'un projecte de llei, que està molt claret.
És vosté, entre altres, el que reviu un debat, no mosatros.
I és fals que vosté afirme que la pretensió és la demolició de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Tan fals i tan fàcil de comprovar eixe falsedat com llegir el projecte de llei.

I, per cert, l'únic tic autoritari, que diu que tinguem mosatros, el tenen vostés.
Vostés són els que baix un pretés cientifisme, s'omplin la boca de ciència.
La ciència són vostés, que baix eixa capa de suposat cientifisme, imposen els seus dogmes, volen imposar els seus dogmes.
I imposen la mentira nacionalista, la mentira nacionalista que estem sofrint en este poble (aplaudiments) des de fa molts anys, vostés.

Perquè, senyor Torró, en democràcia es pot parlar i es pot debatre de tot.
No deuen haver dogmes intocables.
Vostés són els únics dogmàtics.
I per això, no suporten que altres persones puguen pensar de manera distinta.
I l'únic recurs que tenen contra eixes persones que, com jo, pensen de manera distinta a vostés; que, com jo, no es traguen eixe dogma; que, com jo, no han cregut mai en eixe mentida nacionalista ja històrica, a eixes persones vostés els neguen la possibilitat de pensar de manera distinta.
Eixos són empestats, eixes persones no tenen dret a pensar, ni a qüestionar, ni a plantejar alguna cosa contrària a la veritat científica de vostés.
I és que, clar, parlant de tics, eixe tic el tenen vostés ben arrelat, vostés.

I ha dit vosté també que ací hem vingut a perdre el temps.
¡Xe!
, ¿a perdre el temps hem vingut ací?
Per parlar d'açò, ¿vinguem a perdre el temps?
I a continuació es contradiu, perquè, senyories, diu: «Hem vingut a perdre el temps.
Ara, si vostés accepten les nostres esmenes, llavors ja no hem vingut a perdre el temps.
» Eixe és el sentit de la democràcia que tenen vostés.
Hem vingut a perdre el temps, però si encara mos accepten les esmenes, ¡home!
, aprofitarem el temps.

I vull dir-li clarament una cosa que no accepte de la seua intervenció.
Mosatros no odiem res, no odiem a ningú, (veus) no odiem res.
Si cal odiar alguna cosa, si cal odiar alguna cosa, i jo llevaria inclús ahí la paraula odiar, si cal rebutjar alguna cosa, mosatros sí que rebutgem que alguns pretenguen canviar-mos la nostra identitat, que alguns vullguen dir que som una altra cosa a la que som com a poble.
Això sí que ho rebutgem.
Ni tan sols això odiem.
Jo crec que això no està en l'ADN de mosatros, l'odiar.

I, senyora Crespo, ha faltat vosté a la veritat.
Ací no hem trencat unilateralment ninguna pau social.
Són vostés els que pareixen molt interessats que es trenque eixa pau social.
Mosatros no hem vingut a trencar ninguna pau social.
Ni som, perquè això sí que no li ho admet, un grup de fanàtics.
¡Quién habló que su casa honró!

¿Manipulació?
Serà la de vostés.
Vosté diu: «Deuria haver…» Ho ha dit tímidament, i no sé si s'haurà adonat del que ha dit.
Diu vosté: «Deuríem haver presentat una esmena a la totalitat.
» Si és que la van presentar, però la van presentar tan farcida…

El senyor president:

Gràcies.

El senyor Giner Giner:

…tan plena d'errors que vostés mateixos la van tindre de retirar.

El senyor president:

Gràcies, senyor Giner.

El senyor Giner Giner:

I acabe, senyor president, sols diguent-li a la senyora Crespo que la dreta més rància, la dreta més rància és la dreta nacionalista catalana a la qual vostés, en vista del que ha parlat ací, tant admiren.

Moltes gràcies, senyor president.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor Giner.

Per a rèplica, senyor Torró té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Gràcies.

Estic acostumat ja, són set anys ja, quasi huit, de pujar ací moltes voltes i estar ací en debats i sentir vergonya.
Però en este cas encara la sent de forma més acusada.
Començant per la fal·làcia argumental amb la qual vosté comença, acusa l'oposició de no haver parlat de la llei i vosté es passa deu minuts sense fer ni un esment a la llei.

Jo he parlat de moltes coses, evidentment, però també he parlat de la llei.
I he vingut ací a defensar una sèrie d'esmenes sobre les quals vosté no m'ha dit ni mu.
Del manteniment del nombre i de la importància del manteniment del nombre d'acadèmics, sobre el manteniment de la independència dels acadèmics, que vostés es pretenen carregar, i sobre el reconeixement de què és una institució que ja està funcionant.

Ha de dir alguna cosa sobre això, senyor Giner, o ha de vindre ací a fer al·legats?
No, no.
Això són les preguntes i les qüestions que he vingut ací i són la base de les nostres esmenes.
Vinga ací i diga'm per què van a votar que no a eixes esmenes?
Per què no volen que els acadèmics siguen inamovibles?
Per què volen reduir la pluralitat de la representació i per què no volen reconéixer legalment que l'Acadèmia Valenciana de la Llengua és una institució que ja està en funcionament?
Puge ací i parle d'això.
I no acuse els altres de coses que no són.

Mire, jo no sóc nacionalista, no sé si això alguna volta a vosté li ha passat pel cap.
No necessite ser nacionalista per a defensar la meua llengua i el meu poble.
No necessite ser-ho.

Quinze mesos.
I vosté diu, «quinze mesos passant consensos».
Ni una sola telefonada a ningun dels portaveus dels grups de l'oposició per a dir, «mira, estem repensant-s'ho, sentem-se i parlem de la llei».
Quinze mesos.
Això vosté li diu buscar consensos?
Això és una mentida i gran a més.

I vosté diu, «ací vostés pretenen imposar un dogma i no pretenen»… A vore, mire, senyor Giner, a vore si ens aclarim, val?
Hi ha dos coses: una són les opinions, les opinions de la gent, i una altra cosa són les discussions sobre termes científics.
Ací, els únics que han posat en qüestió la definició científica del valencià són vostés.

I no ho han fet una volta només, no, ho han fet com a mínim dos voltes en esta legislatura.
La primera en 2013, que van presentar una proposició no de llei, que estava redactada amb faltes d'ortografia gravíssimes, que contradien la normativa de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, defensant una cosa tan científica com que el valencià prové de l'iber.
Això està registrat ací, no van arribar a presentar-la, perquè els va agarrar vergonya, perquè els va agafar vergonya de vindre ací a pujar a fer el ridícul.
I això ho han fet vostés, no ho ha fet l'oposició.

I no sols han fet això.
Fa un any van pressionar de forma brutal, a través dels mitjans de comunicació, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua per a que retirara una definició normativa del diccionari: la definició de valencià.
I això no ho hem fet nosaltres.
Això ho fan vostés.
I si això no és autoritarisme, explique'm què és això?

I l'última i encara no l'hem discutir ací, però vindrà.
Ací els únics que pretenen imposar una forma d'entendre el que és ser valencià són vostés, que d'ací no res mos duran ací una llei impresentable sobre senyes d'identitat que no té ningun encaix constitucional i que no sabem per a què aprofita.
Sí, per a justificar que li donen subvencions milionàries a entitats acientífiques, que estan dedicant-se a desprestigiar i denigrar la llengua que nosaltres parlem, i que sí alguns li diem català, perquè és català com és valencià.
(Remors) Uh, uh!
Pregunten-li-ho a la gent de Vinaròs o a la gent de Benicarló, què parlen?
Què parlen ells?
(Remors)

El senyor president:

Senyories.

El senyor Torró Gil:

Pregunten-los-ho, pregunten-los-ho.
(Remors)

El senyor president:

Pregue silenci, per favor, senyories.

El senyor Torró Gil:

La llei de les senyes d'identitat que pretén imposar eixa forma.
Per tant, deixe'ns estar de bovades, senyor Giner.
Li dic que puge ací i compte de fer soflames, puge i parle de la llei; que ens explique per què volen reduir el nombre d'acadèmics reduint la pluralitat, que ens explique per què volen que l'acadèmia seguisca dependent de la institució política que no siga independent i que ens explique per què no volen reconéixer que l'acadèmia és una institució funcional.
Quan parle d'això, podrà parlar a la millor d'altres coses.
(Remors i aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

Té la paraula el senyor Pañella per a rèplica.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Senyor Giner, portem el debat on està el debat, a l'oportunitat política de la llei.
Eixa és l'única realitat.
Vosté l'ha negada, però la base de la seua intervenció ha estat en el tripartit.
Escolte, parlem.
No, no, jo no li l'he mencionat.
És més, si diu de parlar del tripartit jo li preguntaré: quin, quin?
Perquè no és que ara no existix, és que Compromís no té cap pacte amb ningú.
I Compromís el que està treballant és per a tindre un bon resultat electoral de cara a la gent, però treballant.

Vosté explique'ns per què des del 26 de desembre tenen vostés emmagatzemada esta llei i no la porten fins ara?
Perquè han projectat la guerra dels símbols, traure-la al carrer una altra vegada.
Val, és el seu problema, no és el meu.
No vaig a fer guerra dels símbols.

Vostés estan ara aprofitant per a acabar amb els acadèmics existents en este moment dins de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
I se carreguen la inamovilitat important-los un pito, i perdone l'expressió que és molt clara, important-los un pito fer una cosa que és contrària a llei, que és mantenir el nomenament inamovible dels actuals acadèmics; si no, farien la modificació tal com van fent-se les modificacions posteriors.
I vostés diuen que no, que farem una nova constitució.

Vosté parla de l'estalvi i diu que a mi no m'importa l'estalvi.
Li ho repetiré: a vosté no li importa l'estalvi, a vosté ¿o és que no ha costat res tot este procés?
Quants diners ha costat portar esta llei i totes les lleis que vosté sap que no van a aprovar-se, perquè no tenen la majoria qualificada necessària?
Això no són diners?
Quants anys porten ahí i quanta gent ha estat treballant en tota esta llei i ha costat diners de l'erari públic?
Eixos no importa, perquè eixos els beneficien a vostés, eixos els beneficien a vostés.
Majoria qualificada i vostés saben que no la tenen, perquè no han buscat el consens.
Eixe és l'estalvi que vosté ha fet.

Mire, exaltació de les senyes.
Eixa sí que m'agrada.
De quines?
Des de la corrupció, que és senya d'identitat del País Valencià, gràcies a tots vostés?
, que la mentida nacionalista.
.
.
.
contra la mentida nacionalista vostés han exposat la realitat corrupcionista.
I dic «corrupcionista» i no de corrupció, perquè vostés han avalat, vostés han emparat i vostés han aplaudit a tots els corruptes que han tingut ahí de manera contínua.
Eixa és la nostra senya d'identitat malauradament.
Per això se'ls coneix en tots els llocs, per la corrupció que vostés han portat ací i que vostés han protegit des del seu escó a aplaudir-los contínuament.

I si vol que parle de les senyes d'identitat, la senya d'identitat que més estem patint tots els valencians i valencianes és la de la segregació de la diferenciació que es té des de Madrid on manen vostés avui.
Podríem parlar en termes històrics, però parlem en termes actuals.

L'infrafinançament.
Som l'única comunitat que aporta diners a l'estat quan tenim una renda per baix de la mitjana estatal.
I això ho fan vostés.
Som una de les últimes comunitats en inversió per càpita i això ho fan vostés.
Eixe és el nostre símbol, malauradament el nostre símbol gràcies a tot això i gràcies a vostés, que no han mantingut la seua paraula, que només utilitzaven, igual que van a utilitzar ara, quan governaven uns altres aleshores sí que era important el finançament, aleshores sí que era molt important, perquè era dir què mal ho fan.
Però hui que els toca a vostés no parlen d'això.
Eixa és la nostra trista senya d'identitat més notòria.
Finançament, inversions, teatre.

Vostés han portar ací al teatre unes modificacions del sistema de finançament per a que ens beneficie els valencians.
Han sigut incapaços de portar-lo després a Madrid a debatre en l'àmbit on s'havia de debatre.
Per què?
Perquè el seu partit els ha dit: vosaltres ací no teniu res a dir.
I vostés, vostés, el Partit Popular, acatxa el cap i diuÂ : és igual.
Per què?
Perquè al final, senyories, ací pareix que el que interessa és conservar els escons i no interessa traure el País Valencià, la seua comunitat, el meu país.
.
.
El problema és que jo assumisc totes les denominacions; el problema que tenen vostés és que jo les assumisc totes, però vostés precisament no.
I, com li deia, traure a esta comunitat, traure a este país de la greu situació social i econòmica que ens han portat.
I ens han portat vostés, altres hauran col·laborat, però ens estan portant vostés.

Mire, vosté ha parlat del poble, senyor Giner.
El poble és molt més gran que el poble que vosté se refereix.
El poble és plural.
El poble parla amb accents diversos, parla amb codis lingüístics diversos.
I el problema és que vostés només ne volen un i nosaltres els acceptem tots.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Pañella.

Senyora Crespo, té la paraula

La senyora Crespo Domínguez:

Senyors del PP, en el seu escampar fum de la demagògia no han trobat cap altre diputat que puge a esta trona i, tal vegada, no siga casualitat, senyor Giner, que siga vosté el qui estiga ací.
Perquè resulta que de tots és conegut que a vosté li han pegat dues tintades de blau: una per ser del Partit Popular i l'altra, li ho dic, amb tota l'estima, per ser blaver.
Així que vegent-lo a vosté en la trona, tots els valencians tenim l'explicació del per què hui precisament ara, vespra d'unes eleccions, el govern del PP porta a estes Corts una nova llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Ens acusa d'antivalencians a nosaltres si vostés en veritat són infiltrats del capital català.
El Banc de València, el tenen els catalans; la CAM, el Sabadell i el València perquè vingueren abans de Singapur i feren tard.
(Aplaudiments) (Remors) I Canal 9, Canal 9, vull dir-ho també… (Aplaudiments)

El senyor president:

Senyories, per favor.

La senyora Crespo Domínguez:

En estos moments tenim una sentència del tribunal superior que diu que l'única televisió que es pot veure en valencià és TV3, la que va votar el senyor Fabra.
(Aplaudiments) Així que quan puge ací altra vegada, per favor, a veure si ara m'explica de qui és l'ADN català.

L'acadèmia valenciana, senyors del Partit Popular, no es toca, no anem a donar-los el nostre suport a un projecte de llei que és una de les tantes fal·làcies que pretén fer oficial el govern del senyor Fabra.

Miren, senyories, les nostres esmenes són les que són, perquè ho he dit abans.
Vostés no han volgut cap consens, per això hui no retiren el text que estem debatent.
No estan dispostos a canviar ni una coma del projecte de llei nou de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
I jo els he de dir: ací no ens trobaran.

A vostés no els importa ni el present ni el futur de l'acadèmia, perquè mai l'han tractada amb la dignitat i el prestigi que els mereix.
Ben al contrari.
Hui de nou intenten reduir el número d'acadèmics a 15.
Hui de nou volen continuar controlant-la i tracten de jivaritzar el seu present, que és el mateix que condemnar-la a no tindre futur, portant a votació esta nova llei.

Nosaltres, des del Grup Socialista, no anem a condemnar la institució reconeguda en l'Estatut.
Per això votarem «no» a la derogació íntegra de la Llei 7/1998, de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
És una cosa innecessària.
Si el que realment volíem, senyors del Grup Popular, era reduir el nombre d'acadèmics, la solució correcta amb pura tècnica legislativa era fer una modificació de l'articulat de la Llei 7/1998.

Però, clar, el que vostés busquen, el que tal vegada busca el president Fabra, que per cert durant tot el seu mandat no ha parlat més de cinc minuts en l'idioma oficial de la Comunitat Valenciana, el valencià, és una altra cosa.
Busquen entrar en guerra contra l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, perquè com a institució encarregada de vetlar i normalitzar l'idioma valencià diu molt clar el que vostés no volen escoltar, per pura ignorància lingüística.
Mai entendrem des del Grup Socialista eixe atac a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, ni als seus acadèmics.

No entenem per què tiren endavant un projecte que han tingut tancat en un calaix més d'un any si no és perquè ara s'aproximen unes eleccions i pensen que, atacant a uns, acontentaran a altres i els votaran.
¡Quina vergonya, senyories!

Tirant endavant este projecte de llei, vostés estan amenaçant la institució que vetla, elabora i determina la normativa lingüística de l'idioma valencià, cosa que els molesta.
Per això, hui també apliquen la tàctica de fer una llei nova per a desfer tot allò que no els agrada, sense tindre en compte que la Llei 7/1998 no va nàixer de la nada; ho repetisc, hi havia consens, cosa que vostés hui no han volgut, senyors del Grup Popular.
Perquè ho han dit els meus antecessors en la paraula, quinze mesos sense pillar el telèfon i dir: «Seiem, xarrem, consensuem.
» No, això vostés no ho saben fer.
Vostés saben imposar la seua autoritat i punt.

Per això, de nou, ho repetisc, des del Grup Socialista anem a votar «no» a este projecte de llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyora Crespo.

Senyor Giner.

El senyor Giner Giner:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora Crespo, per començar pel final, vosté fa referència a si ha parlat el president o altres.
.
.
Ací cada un parla com creu.

El síndic del meu grup estic segur que no ha parlat ni cinc minuts en castellà.
I jo mateixa ni un minut ni cinc ni cap en castellà.
Però, ¿això.
.
.
, això què vol dir?
¿Això quin tipus d'argument és?
(Veus)

I a continuació, senyories, de tot cor, de tot cor, jo públicament dic: sóc blavero, sempre he sigut blavero i em sent molt honrat de ser blavero.
(Aplaudiments)

I li dic més, senyora Crespo, i li dic més, i este blavero li diu a vosté.
.
.
Vosté ho ha dit això de blavero en to despectiu, i a mi m'arriba al cor perquè m'ompli el cor de goig que em diga vosté a mi blavero.
(Veus) I jo li dic a vosté, mire, senyora Crespo.
.
.
I vosté, vosté, igual que jo, tan si vol com si no vol -jo sí que vull-, som valencians, els dos, vosté i jo.

Senyories, diuen que mosatros hem vingut a.
.
.
Si els qui no han parlat.
.
.
Al final, el senyor Torró ha fet referència que havia presentat unes esmenes que, bàsicament, doncs, feien referència al nombre de membres de l'acadèmia, que si es reduïx a quinze en la proposta de llei.
.
.
Bé, val.
Diga vosté per què en el seu dia va votar que no a la constitució i a la creació de l'acadèmia valenciana.
Diga-ho vosté.
(Veus) No, vosté em diu a mi que diga.
.
.
Diga-ho vosté.
Vosté va votar que no, ¿sap per què?
Perquè vosté, que diu que no és nacionalista, i el seu grup sí que compartixen la mentira nacionalista.
I en el seu grup n'hi han que sí que són nacionalistes -no ho serà vosté-, i compartixen eixa mentira nacionalista fins a tal punt que, com creuen que el que parlem és català, doncs, ja per a vostés està l'Institut d'Estudis Catalans i ja no feia falta crear una acadèmia valenciana de la llengua.
Per això vosté va votar que no i el seu grup va votar que no.

Vostés saben, senyor Pañella, que, per contrarestar-li eixe argument que és tan feble, diu que mosatros presentem una llei que no va a eixir.
.
.
Home!
, doncs, seguint eixe raonament, vostés presenten PNL, quantitat d'iniciatives, vostés, i saben que no van a eixir, (veus) que no van a eixir, que no van a ser aprovades.
¿I això és perdre el temps, senyor Pañella?
¿Això és perdre el temps o és exercir una labor parlamentària com cal?
Això és contrastar parers.
A això és a què està destinada esta cambra.
I, en tot cas, si per a vosté és perdre el temps, per a mosatros no.

I vull dir, ací hi ha hagut una crisi que, gràcies a Déu, estem superant amb l'esforç de tots els valencians i de totes les valencianes, de tots els espanyols i de totes les espanyoles.
I a eixa crisi ni ha estat aliena La Generalitat ni ho ha estat el meu grup.
I en eixe procés de gestió de la crisi, doncs, hem hagut de prendre moltes mesures que han permés afrontar amb majors garanties el futur de la Comunitat Valenciana, i ninguna entitat o institució pública pot quedar totalment exempta de contribuir a eixe fi.

I en el cas del projecte de llei que ens ocupa, el text és en si mateix una garantia per a la pervivència de la institució regulada, a diferència de què ha ocorregut en altres comunitats autònomes on s'ha suspés el funcionament de nombroses institucions d'autogovern i inclús s'han suprimit no poques d'elles.

En la Comunitat Valenciana, totes les institucions que estan contemplades en els articles 40 a 43 de l'Estatut d'autonomia tenen assegurada la seua continuïtat, i la reducció del seu nombre de membres sols busca, com és el cas, adaptar-les al context socioeconòmic actual.

Esta llei resulta, per tant, plenament, plenament oportuna, ja que permet compatibilitzar la defensa del model valencià d'autogovern basat, entre altres aspectes, en un sistema institucional consolidat i estable i, per altra part, la realització d'ajustos que resulten imprescindibles.

I no vull acabar.
.
.
M'agradaria parlar més del tema, que vostés no han volgut que parlàrem.
Lògicament, no anava a centrar-me jo en la defensa exclusivament de la llei i vostés ací haver despatxat com s'han despatxat, a base de bé.

Però, en tot cas, jo vull dir una cosa.
Mire, jo crec que la llengua valenciana és la primera llengua romanç literària d'Europa; jo crec això.
I dels clàssics valencians no sols aprengueren els catalans, sinó també els castellans; jo ho crec això.
(Veus) Això per a vostés és dir que sóc un ignorant, veritat?
.
.
.

El senyor president:

Gràcies.

El senyor Giner Giner:

.
.
.
Això és ser un ignorant -permeta'm que acabe-.
Doncs, mire, en este cas, això que jo crec ho creia un home que li deien Menéndez Pidal, que segurament per a vostés era tan ignorant com jo.

Moltes gràcies, senyor president.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies.

Gràcies, senyor Giner.

Senyories, finalitzat el debat, a continuació passarem a la votació de les esmenes presentades per cada grup parlamentari.

En primer lloc, votarem esmenes presentades pel Grup Parlamentari Compromís:

(Veus) Un moment, esmenes presentades pel Grup Parlamentari Compromís, números 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 18, 20, 22, 24, 26, 27 i 28.
Senyories, comença la votació.
Vots a favor, 38; en contra, 45.

Esmena 31.
Comença la votació.
A favor, 10; en contra, 73.

Esmena 34.
Comença la votació.
A favor, 10; en contra, 46; abstencions, 28.

Esmenes 36 i 38.
Comença la votació.
A favor, 38; en contra, 46.

Esmena 39.
Comença la votació.
A favor, 9; en contra, 46; abstencions, 29.

Esmenes 40, 42, 45, 47, 48, 50, 51, 52, 54, 56, 60, 62, 63 i 65.
Comença la votació.
A favor, 38; en contra, 46.

Esmena 69.
Comença la votació.
A favor, 34; en contra, 46; abstencions, 4.

Esmenes 70, 74 i 88.
Comença la votació.
A favor, 38; en contra, 46.

Votació de les esmenes presentades pel Grup Parlamentari Socialista:

En primer lloc, esmenes 3, 21, 23 i 25.
Comença la votació.
A favor, 38; en contra, 46.

Esmena 67.
Comença la votació.
A favor, 34; en contra, 46; abstencions, 4.

Esmenes 71, 75, 78, 79, 81, 83, 86 i 87.
Comença la votació.
A favor, 38; en contra, 46.

Esmenes presentades pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida:

En primer lloc, esmenes 1, 5, 6, 10, 12 i 29.
Comença la votació.
A favor, 38; en contra, 46.

Esmena 35.
Comença la votació.
A favor, 10; en contra, 46; abstencions, 28.

Esmenes 46, 49, 53, 55, 58, 61, 64, 66, 72, 73, 77, 82 i 84.
Comença la votació.
A favor, 38; en contra, 46.

Passarem, a continuació, a la votació de l'articulat:

Article 1.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 33; abstencions, 4.

Articles 2 i 3.
Comença la votació.
A favor, 45; en contra, 39.

Articles 4 i 5.
Comença la votació.
(Se senten veus que diuen: «No va.
») Repetirem la votació dels articles 4 i 5.
Senyories, comença la votació.
(Veus.
El president, amb el micròfon desconnectat, diu: «¿Qué hacemos?
¿Repetimos?
») Perdó, senyories, anem a intentar-ho una altra vegada i, si no, votaríem a mà alçada.
Estem votant ara.
.
.
En este moment anem a votar els articles 4 i 5.
Comença la votació.
(Se sent una veu que diu: «Ara sí.
») Vots a favor, 74; abstencions, 10.

Articles 6 i 7.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 37.

Article 8.
Comença la votació.
A favor, 73; en contra, 10.

Articles 9, 10 i 11.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 38.

Article 12.
Comença la votació.
A favor, 74; en contra, 10.

Article 13.
Comença la votació.
A favor, 80; abstencions, 4.

Articles 14, 15 i 16.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 38.

Article 17.
Comença la votació.
A favor, 79; abstencions, 4.

Articles 18 i 19.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 38.

Article 20.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 36.

Article 21.
Comença la votació.
A favor, 74; en contra, 10.

Article 22.
Comença la votació.
A favor, 80; abstencions, 4.

Article 23.
Comença la votació.
A favor, 73; en contra, 10.

Article 24.
Comença la votació.
A favor, 80; abstencions, 4.

Article 25.
Comença la votació.
A favor, 80; abstencions, 4.

Article 26.
Comença la votació.
A favor, 80; abstencions, 4.

Article 27.
Comença la votació.
A favor, 79; abstencions, 4.

Disposició transitòria primera, segona i tercera.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 38.

Disposició derogatòria.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 38.

Disposició final primera.
Comença la votació.
A favor, 74; abstencions, 10.

Disposició final segona.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 38.

Disposició final tercera.
Comença la votació.
A favor, 74; en contra, 6; abstencions, 4.

Exposició de motius com a preàmbul de la llei.
Comença la votació.
A favor, 44; en contra, 38.

A continuació, senyories, passarem a la votació de la totalitat del projecte de llei, i saben vostés que, d'acord amb el que estableix l'article 44.
5 de l'Estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana, esta votació requerirà, per a la seua aprovació, una majoria de tres cinquenes parts de la cambra.
Això vol dir un nombre mínim de 60 vots.

Votació del projecte de llei, senyories.
Comença la votació.
Vots a favor, 46.
Vots en contra, 37.

Per tant, senyories, este projecte de llei no ha obtingut el nombre mínim de vots per a ser aprovat.
(Aplaudiments)

Projecte de llei, de La Generalitat, del Consell Valencià de Cultura.
Debat i votació del dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat (BOC número 210)

El senyor president:

Passem al segon punt de l'ordre del dia, debat i votació del dictamen.
.
.
Senyories, per favor.
Debat i votació del dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat sobre el projecte de llei, de La Generalitat, del Consell Valencià de Cultura.
Per a la presentació del dictamen de la comissió.
.
.
Senyories, pregue silenci.
Té la paraula la il·lustre diputada María Fernanda Vidal.

La senyora Vidal Causanilles:

Gràcies, senyor president.

Il·lustríssims diputats, com a vicepresidenta de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, és per a mi un honor presentar en esta cambra plenària, en esta sessió plenària, el dictamen sobre el projecte de llei del Consell Valencià de Cultura.

El projecte de llei va ser aprovat pel Consell i es va presentar en el Registre General de Les Corts el 2 de juliol de 2013.

La Mesa de Les Corts va acordar la seua tramitació el 16 de juliol i va ser publicada en el Bolletí Oficial de Les Corts el número 183, de 13 de setembre.
Una vegada finalitzat el termini de la presentació d'esmenes, l'11 d'octubre, es va realitzar el debat de totalitat en el Ple celebrat el dia 23 d'octubre, sent rebutjades les esmenes de totalitat presentades pel Grup Parlamentari Socialista, pel Grup Parlamentari Compromís i pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Al text del projecte de llei van ser presentades un total de 73 esmenes parcials, de les quals corresponen 5 al Grup Parlamentari Popular, 18 al Grup Parlamentari Socialista, 32 al Grup Parlamentari Compromís, i 18 al Grup Parlamentari Esquerra Unida.

La mesa de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, en reunió realitzada el 31 d'octubre, va aprovar el document d'ordenació d'esmenes publicat en el BOCV número 199, de 12 de novembre.
La comissió es va reunir el dia 2 de desembre i, després del debat de totes les esmenes, s'ha aprovat el dictamen que presentem i que es va publicar en el BOCV número 210, de data 26 de desembre de 2013.

En el debat en comissió s'han aprovat un total de 8 esmenes parcials, 5 del Grup Parlamentari Popular, 2 del Grup Parlamentari Socialista i 1 del Grup Parlamentari Compromís, i s'ha retirat una esmena del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Avui es defensa un organisme, el Consell Valencià de Cultura, que vetle per la nostra cultura, les nostres tradicions i les nostres festes, amb una gran riquesa, que s'ha sumat al llarg dels segles.
Per això, des d'aquesta institució volem que seguixca treballant per la seua conservació.

Espere que en el dia d'avui els diputats que debaten puguen aplegar al màxim consens sumant i no consideren perdre el temps lluitar per la nostra cultura, la cultura del nostre poble.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Vidal.

Doncs és el torn perquè el Grup Parlamentari Esquerra Unida, a través de la seua il·lustre diputada, senyora Esther López, fixe la posició respecte del dictamen o la defensa de les seues esmenes vives, si és que les té.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Bien, lamentablemente en esta sesión plenaria estamos hablando de dos proyectos de ley que no tienen ningún sentido, que tan solo son un panfleto electoral del partido que se sabe ya perdido en las próximas elecciones de mayo de 2015, que lamentablemente nos hace perder un tiempo precioso a todos los diputados y diputadas de las bancadas de la oposición para poder realmente presentar las iniciativas que necesita el pueblo valenciano y que al menos necesita que debatamos aquí, en las Cortes Valencianas.

Lamentablemente hoy no ha habido sesión de control, y no ha habido sesión de control conscientemente, porque hoy si queríamos hablar de la política cultural de la Generalitat valenciana tendría que haber habido sesión de control para que pudiéramos haber preguntado al señor president Fabra acerca de este escándalo, el escándalo de la nula política cultural del Partido Popular.
Solo ha conocido el Partido Popular la política del saqueo en la cultura valenciana.

Esta es la foto que veían todos los valencianos y valencianas la semana pasada, la detención de la intendente del Palau de les Arts, la señora Helga Schmidt, i del señor Ernesto Moreno, ex gerente del Palau de les Arts.
Esta es la imagen que necesitaba explicación, que necesitaba de la rendición de responsabilidades políticas aquí, donde reside la soberanía del pueblo valenciano, en las Cortes, y que lamentablemente no va a tener ningún eco, porque aquí no se va a sentar, en esta sesión plenaria, ningún conseller, nadie que tenga responsabilidad política acerca de lo que ha pasado en el Palau de les Arts.
Lo que era uno de los grandes emblemas de la política cultura valenciana, hoy aquí no tiene respuesta, después de haberse convertido en la imagen de la decadencia, de un modelo del Partido Popular, del saqueo y de la destrucción cultural valenciana.
Por dentro y por fuera, el Palau de les Arts es el símbolo de la ignominia, de lo que ha significado el Partido Popular en cuanto a política cultural valenciana.

Señorías, la intendente está imputada por prevaricación, malversación y falsedad en su gestión en el Palau de les Arts, después de millones de euros gastados en su sueldo durante años, de sobrecostes no solamente en lo que costó la Ciudad de las Artes y las Ciencias para el señor Calatrava, sino sobrecostes en el pago de un sueldo que no se merecía la señora Helga Smith para que se fuera de viaje a nuestra costa en hoteles de cinco estrellas.
Para luego, a lo mejor, estar haciendo la misma función por la que pagaban a empleados públicos en la Ciudad de las Artes, en el Palau de les Arts, y que luego ella realizaba a través de una empresa de la que ella era su administradora.
Díganme, señorías del Partido Popular, si hoy no deberíamos de estar hablando…

El senyor vicepresident primer:

Ja ho ha dit, ja ho ha dit, senyora López,…

La senyora López Barceló:

…de esta política cultural nefasta.

El senyor vicepresident primer:

…ara dedique's a la llei, per favor.

La senyora López Barceló:

Exacto, señor presidente.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies.

La senyora López Barceló:

Nos vamos a dedicar a la ley, a una ley que también quiere acabar con la pluralidad de una de nuestras entidades de autogobierno en materia de política cultural valenciana.

Señorías, hoy vamos a hablar también de esta ley, a pesar de que sea una excusa, a pesar de que sea falso que le interese al Partido Popular hoy traer aquí la ley del Consell Valencià de Cultura, porque no tiene ningún consenso, porque no se va a poder aprobar, porque ustedes lo saben.
Y no es lo mismo que nosotros traigamos aquí una iniciativa por parte de la oposición, sabiendo que seguramente no contaremos con su respaldo, a que lo hagan ustedes, sabiendo que tienen la mayoría autoritaria, y que ni aun así lo van a conseguir.
Esto se llama hacer propaganda electoral usando las Cortes Valencianas de pretexto, señorías.

Señorías, volvamos a repetir el debate, un debate que ya hemos hecho en comisión y que ya hicimos en sesión plenaria, y hoy vamos a volver a hacerlo para que no salga aprobado por parte de los tercios que necesita para poder ser aprobado en esta sesión plenaria.
Hagámoslo, en vez de haber tenido una sesión de control en la que hablemos de lo que realmente importa y de lo que realmente necesitamos depurar, responsabilidades políticas.

Vamos a hablar de la ley.
Hablemos del Consell Valencià de Cultura, una institución que forma parte del conjunto de las instituciones de autogobierno del País Valencià.

Entendemos que hay que recordar que en el Estatuto de 1982 solo existían tres instituciones de relevancia estatutaria, la Sindicatura de Comptes, el Síndic de Greuges y el Consell Valencià de Cultura.

Y sin embargo, ustedes quieren realizar toda esta modificación sin hacer ni caso a los informes que las entidades de autogobierno han hecho en cuanto a la redacción de este proyecto de ley, informes muy desfavorables de los organismos consultados, a los que ustedes, como siempre, no han hecho ningún caso.

Esto es tan solo un proyecto que es una puesta en escena, ya que, de hecho, se mantiene prácticamente íntegro el texto de 1985.

Desde Esquerra Unida entendemos que desde este gobierno, despilfarrador, lo que se intenta es engañarnos a todas y todos.
Y ustedes van a seguir afirmando que la reducción de 21 a 11 miembros del Consell Valencià de Cultura va a suponer una reducción del gasto público.
¡Mentira, señorías!
¡Mentira!
Es una cortina de humo que persigue la apariencia y nunca el fondo, porque la búsqueda de eficacia y de buen funcionamiento de nuestras instituciones no se resuelve bajando de 21 a 11 miembros.

Señorías, no tienen ningún interés por esta entidad de autogobierno y tienen solo motivaciones electoralistas.
Incluso, con esas motivaciones, son ustedes capaces de poner en riesgo los precarios y costosos consensos referentes a cuestiones en torno a la lengua y la cultura en el País Valencià.

Señorías, pasemos a nuestras enmiendas.
En la 63, evidentemente hablamos de acabar, acabar con esa redacción falsa de la exposición de motivos, en la que ustedes intentan convencernos de que lo hacen por la situación económica.
Es un acto de cinismo, señorías.

Los miembros del Consell Valencià de Cultura solo perciben dietas de asistencia.
Solo pueden asistir a un número máximo de tres comisiones al mes, y los gastos del Consell Valencià de Cultura ya se han reducido en más de un 30% con las medidas de recorte.

Señorías, además, hay que considerar el cinismo de La Generalitat cuando habla de ahorro, cuando hace más de dos años que no envía al Consell Valencià de Cultura el dinero que aparece en los presupuestos e, incluso, ha dispuesto del remanente de la institución.

En la enmienda 71, nosotros, en la exposición de motivos, queremos modificar el hecho de que se trate de eliminar para nosotros los aspectos referentes a la reducción del número de miembros del Consell Valencià de Cultura en coherencia con lo dispuesto.
Y añadimos además una redacción, que habla de la necesidad de endurecer las incompatibilidades respecto a las personas que componen el Consell, porque entendemos que muchísimas veces estas personas y sus funciones pueden entrar en colisión con el ineludible interés de respetar nuestro patrimonio y defenderlo.
De eso también podríamos estar hablando hoy a tenor de otro de los administradores de la empresa Patrocini de les Arts que forma parte del Consell Jurídic Consultiu, algo bastante curioso.

De las incompatibilidades aquí no se quiere hablar, señorías.
De las enmiendas que hemos presentado por parte de la oposición para mantener unas incompatibilidades que respeten que realmente sea un organismo independiente de los intereses particulares de La Generalitat o de cualquier otro organismo que pueda entrar en choque con los intereses generales, de eso ustedes no quieren hablar, señorías.

Cuando hablamos de la enmienda número 1, lo que queremos es que conste que tenemos que hablar de pluralidad.
Entendemos que la pluralidad ideológica es fundamental dentro del Consell Valencià de Cultura.

En nuestra enmienda número 7 hablamos de que se realicen informes o dictámenes de asuntos que el Consell Valencià de Cultura considere de interés, porque es evidente que pueden existir cuestiones que requieran de un pronunciamiento del Consell Valencià de Cultura aunque no exista un requerimiento formal.
Por ejemplo, ya se están realizando el estudio de la situación de la arqueología, el teatro infantil, el audiovisual valenciano, por citar algunos, como decía, de los que ya se han realizado.

En cuanto a la enmienda número 8 hablamos de que los informes del Consell sean preceptivos en todos los proyectos normativos referentes a las áreas de intervención que le competen.
El carácter preceptivo de su intervención en relación a estos proyectos normativos, que sean relativos, como decíamos, a cualquier tipo de política cultural.

Entendemos que tienen que ser siempre sometidos a su consulta.
Lo que deja en manos de la autoridad consultante por parte de La Generalitat, tal y como establece ahora la ley, el soslayar la intervención del Consell Valencià de Cultura en temas que sean referentes a su materia.

En la enmienda número 23 aludimos a que es necesario mantener el actual número de miembros para garantizar la paridad, la pluralidad ideológica y la representatividad de todos los territorios del País Valencià.

Y, por último, otra causa de incompatibilidad que queremos incluir.
La condición de ser alto cargo de la administración autonómica y de la administración general del estado o cargo directivo en cualquier organismo de tipo cultural o científico dependiente de La Generalitat valencia, en cualquiera que sea la forma jurídica que adopte su relación, es incompatible con estar dentro de este órgano.

Señorías, hemos hablado de las enmiendas al proyecto de ley del Consell Valencià de Cultura porque no hemos faltado a nuestra responsabilidad, a pesar de que sea una excusa y de que sea este un escenario absolutamente falaz sobre el fondo.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora López.

La senyora López Barceló:

Pero, señorías, hoy tendríamos que haber hablado, entre otras cosas, de lo que en materia de cultura nos ha pertocado la imagen lamentable de que la policía tuviera que entrar en un edificio de La Generalitat como el Palau de les Arts…

El senyor vicepresident primer:

Pregue finalitze, senyora López.

La senyora López Barceló:

…de eso no querían hablar hoy, y no hemos faltado a nuestra responsabilidad.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Compromís, il·lustre diputat senyor Josep Maria Pañella, té la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Segon capítol del dia, en la mateixa línia amb el qual començàrem el primer.
L'òrgan és un altre.
Les motivacions reals, les mateixes; les motivacions explícites, també.

Però com resulta que el que diem els diputats de l'oposició té molt poca credibilitat per als membres del Partit Popular, simplement em referiré al que diuen els informes que vostés demanen.

Perquè, clar, ¿que nosaltres diguem que la inamovilitat.
.
.
, que trencar eixa inamovilitat no és d'acord a llei?
Bé, però és que ho diu el Comité Econòmic i Social, senyories.
Diu el comité.
.
.

Primer tema, vostés estan parlant de l'estalvi.
Doncs mire, el Comité considera que les modificacions de l'estructura i composició del Consell Valencià de Cultura que replega l'avantprojecte de llei no suposa necessàriament cap reducció pressupostària.
.
.
, perdó, la reducció pressupostària que es pretén, ajustada als principis d'austeritat i eficiència que perseguix el Consell.
Per tant, cabria adoptar altres mesures econòmiques encaminades a racionalitzar i a adequar les partides de despesa de funcionament dins del pressupost del mateix Consell Valencià de Cultura.
Això és el que diu el Comité Econòmic i Social en un informe (inintel·ligible) .
.
.

Però no seguix aixina, diu.
.
.
, no és només això.
Encara seguix dient: «En coherència amb l'anteriorment exposat, resulta essencial mantenir la pluralitat, -segon concepte, pluralitat- que avui representa el Consell Valencià de Cultura i per a ell és necessari mantenir el nombre actual de membres, el que permet a les Corts Valencianes realitzar una proposta en la qual la diversitat territorial, el grau d'especialització i conseqüentment el número van unides.
A més, és clau l'actual representació territorial i professional que ara es dóna al si del Consell Valencià de Cultura i que es voria seriosament amenaçada si es produïra una disminució del nombre de consellers i conselleres.
Ara és més necessària que mai l'existència del Consell Valencià de Cultura fort, plural, respectat, amb capacitat d'intervenir en les matèries que li són pròpies i audiència de les seues opinions, consells i dictàmens davant de les dificultats econòmiques que travessen els diferents sectors socials i davant l'absència de línies estratègiques definides en l'àmbit cultural i científic de la Comunitat Valenciana.
» Això és el que diu.
Hi ha una part de denúncia també ahí en la falta de línies estratègiques definides ahí.

I sobre la inamovilitat diu ben clar en el primer informe, però més clarament en el segon, que ha de preservar-se i respectar-se.
I si no s'atén, la reducció del nombre de membres hauria de ser d'aplicació quan acabe el mandat dels actuals conselles.

A l'informe final posa la guinda, ¿no?
, la cirereta damunt.
«L'avantprojecte de llei de La Generalitat del Consell Valencià de Cultura és conforme amb l'ordenament jurídic sempre que es tinga en compte l'observació essencial formulada respecte a la inamovilitat.
» Està dient que, perdonen, vostés estan contravenint la legalitat jurídica en este moment i, aleshores, arribem una altra vegada.
.
.
I, ¿per què?
Pel seu propi interés electoral que estan en este moment treballant, senyories, en açò.

Per tant, primer, ¿què pensa Compromís?
Que en este moment no hi ha per què tocar el Consell Valencià de Cultura.
El Consell Valencià de Cultura està fent la seua feina i no és precís.
Si calguera tocar-lo -i per això hem presentat esmenes-, indubtablement caldria fer un consell valencià de cultura no només en l'àmbit en el qual està, sinó ampliar-li les seues funcions.
Cal ampliar les seues funcions de cara al que és l'ordenació, la vigilància, la creació de línies estratègiques com està parlant allí.

Per tant, per això seria molt important que si cal canviar-lo, que entenem que en este moment no cal canviar-lo, cal canviar-lo més a fons.
Cal, per una part, fer-lo més plural.
No llevar-li pluralitat, sinó augmentar la pluralitat.
Lògicament cal donar-li més facultats.

Els informes, en tot.
.
.
en tot projecte normatiu que faja referència a cultura, ha de ser preceptiu, preceptiu l'informe, que tinga noves facultats, com la d'assessorar el govern en el conjunt de la política cultural, com vetlar pel suport a la creació artística.
En este moment els artistes no tenen connexió.
Doncs cal vetlar pel suport a la creació artística; demanem que puguen organitzar un sistema d'auditoria cultural dels equipaments i subvencions públiques que tinguen en compte la promoció de la cultura i el seu retorn social, que no estiga tot això només en base de la voluntat política d'aquell que governa en un moment, de fer el seu clientelisme, sinó que siga supervisor del sistema, dels equipaments i de les subvencions; que avalue la difusió, la promoció i foment de l'activitat cultural; que impulse el diàleg entre el món de la creació dels sectors culturals i artístics i de la mateixa Generalitat; si fa falta, que se convertisca en mediador entre ells; que vetle per la igualtat d'oportunitats entre homes i dones en l'àmbit de la creació artística.
Totes són esmenes que vostés han rebutjat en este moment.

A l'igual que regular també més incompatibilitats.
Haurien de donar explicacions per què no accepten que un alt càrrec de l'administració autonòmica i de l'administració general de l'estat, com al mateix temps s'arreplega en altres institucions estatutàries, resulta que ací no siga incompatible.
Això ho haurien d'explicar.

El tema econòmic que vostés plantegen.
.
.
, tenen esmenes per a solucionar-lo fàcilment, sense disminuir la quantitat de membres del consell.

Demanem que se tinga en compte en els seus nomenaments a partir d'ara també l'equilibri, la paritat entre sexes també, que no està garantida, ja que vostés d'alguna manera ho mencionen.

Per això, inclús, demanem que canvie la composició del consell, però no a menys, sinó un consell valencià de cultura realment.
.
.
realment efectiu a l'hora de supervisar, coordinar i intermediar entre el que és La Generalitat i el que és el món professional de la cultura.
Hauria de tindre més representants.
Perquè en falten aleshores representants, hem posat un per cada grup polític.
.
.
No, perquè els representants que elegim els grups polítics no són.
.
.
, haurien de ser representants, tal com està constituït en este moment, de cada un dels sectors.
Demanem que hi haja un representant de les arts visuals, de les escèniques, del cinema i audiovisual, de la música, de museus, de patrimoni, d'arxius i biblioteques, de llibres i editorials.

També partim de les universitats.
Han de tindre les universitats públiques una representació del Consell Valencià de Cultura.
Per tant.
.
.
, i no parlem de costos.
És que no té costos això.
Senyories, això no té costos.
Estos representants poden estar funcionant dins del Consell Valencià de Cultura perfectament, a l'igual que com altres consells de cultura d'altres llocs, estiguen oberts.
.
.
, lògicament amb una regulació diferenciant els membres de dret quant a vot i tal, i els membres que tenen representació sense dret a vot, altres representacions culturals del poble valencià que tenen en este moment.
.
.
, eixes associacions tenen una activitat cultural notable i, per tant, una influència en el món de la cultura.

Estem definint amb tot això un escenari que viatja totalment en una direcció contrària a la que vostés estan fent.

Nosaltres pensem que el Consell Valencià de Cultura ha d'esdevenir també orientador i col·laborador dels poders públics per a definir i guiar el model de gestió cultural, és aquell que tindrà l'oportunitat de definir unes línies de promoció cultural, unes línies d'actuació cultural que vagen més enllà del que és la dinàmica originada pel govern de torn.

Per tant, més entroncat amb el món de la cultura.
Això seria possible?
Sí, sí, clar que seria possible, falta la voluntat.
Indubtablement, com he dit, és un viatge en direcció contrària al que el Partit Popular ha confeccionat o ha iniciat en este moment, el de retallar la pluralitat, el de retallar les competències realment, perquè si retalla eixa pluralitat del Consell Valencià de Cultura per a més detall, el de controlar-lo.

Mosatros demanem que no siga una expressió de les majories polítiques, sinó que siga, el Consell Valencià de Cultura, un resultat de les dinàmiques culturals que tenim ací al País Valencià, mentres vosté ha dit la finalitat avui és llevar la inamovilitat, tornar-lo a crear, posar les persones que a vostés els interessa i no aquelles que els interessen als professionals de la cultura.

La cultura, senyories, està abandonada, en tots els àmbits.
Hem tingut moltes discussions.
Han pres vostés moltes decisions que han anat en contra dels interessos del món de la cultura, inclús dels interessos econòmics també d'aquells professionals de la cultura.
Han tancat Radiotelevisió Valenciana deixant el sector audiovisual amb més d'un 90% d'atur.

No presten atenció al sector del llibre.
No presten atenció a les arts visuals.
Per tant, senyories, amb este panorama el que pensem és que si s'hagués de modificar el Consell Valencià de Cultura seria per a dotar-lo de més competències i perquè siga molt més dinàmic.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència el president, senyor Alejandro Font de Mora Turón)

El senyor president:

Gràcies, senyor Pañella.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula l'il·lustre diputat Juan Soto.

El senyor Soto Ramírez:

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Quince meses esperando y ninguna explicación plausible.
Es una falta de respeto absoluto a este parlamento.

Efectivamente, son malos tiempos para la lírica, para la cultura y para el arte.
Y por eso necesitamos instituciones fuertes, democráticas, decentes, para responder a tantos desmanes culturales.
No desmantelar, no debilitar, no dinamitar nuestras instituciones estatutarias, que son la columna vertebral de nuestro autogobierno.

Mientras el fantasma de la ópera recorre estas Cortes, ustedes persisten en la demolición cultural de nuestra comunidad levantando trincheras para contener la riada putrefacta que nos asfixia a todos los valencianos.

Por eso necesitamos instituciones fuertes, con autonomía, precisamente para evitar escándalos como el Palau de les Arts y del IVAM.
Porque ustedes en esto lo único que les obsesiona y les preocupa es limitar la responsabilidad al ámbito de la gestión y evitar asumir responsabilidades políticas.

En el caso del Palau de les Arts están empeñados, y les digo que han tenido cierto éxito en ello, en dirigir todas las miradas hacia el interior del palau, hacia el gerente y la intendente.
Y nosotros les decimos que por acción o por omisión ustedes tienen que asumir también las responsabilidades políticas en el corazón del Consell.
Y de eso hablaremos la semana próxima, cuando debatamos en la comisión de investigación del Palau de les Arts.

A lo mejor dentro de poco, dentro de muy poco, aparece otro informe demoledor de la intervención sobre el IVAM anterior a esta nueva dirección.
Y la exdirectora del IVAM sigue sentada en el Consell Valencià de Cultura.
Y ustedes dinamizando instituciones estatutarias por espurios intereses electorales.

Saben que les espera otra derrota esta mañana, otra derrota parlamentaria que anticipa una derrota electoral.
Y la pregunta es: ¿por qué impulsar una ley si sabían que no podía prosperar?
Y la pregunta es por qué una vez impulsado la tuvieron paralizada durante más de un año.
Hoy tenemos claves para comprender lo que está pasando, con tanta perversión parlamentaria y con tan poco respeto a la ciudadanía y a la cultura.

En realidad el resultado de hoy les importa poco o nada.
No es una cuestión electoralista.
A ustedes el resultado de hoy no les importa nada.
Y no les importa nada porque sus objetivos políticos los van a conseguir haciendo trampa.
De hecho ya lo están consiguiendo.
Porque los objetivos políticos, que son dinamitar y debilitar las instituciones estatutarias que consideran hostiles a sus intereses políticos y electorales, lo van a conseguir tomando un atajo en un ejercicio de filibusterismo político sin precedentes.
Este atajo se llama «ley de señas de identidad».

Cuando debatimos esta ley, a finales del 2013, el tablero estaba incompleto, faltaban piezas en el puzle.
Hoy tenemos estas claves para entender lo que está pasando.
¿Y cuál es la coherencia de los debates de hoy con esta nueva ley de señas de identidad?

Les dijimos que las razones de ahorro eran una excusa tramposa y burda.
Les dijimos que cambiar la ley era amputar gravemente instituciones culturales estatutarias y hacer cambios estructurales por razones coyunturales era un auténtico despropósito.
Les dimos mil alternativas para ahorrar más de lo que ahorrarían con estas medidas, después de más de veinte años de dilapidar dinero público a manos llenas.

Un año después las verdaderas razones para desmantelar las instituciones culturales son mucho más evidentes.
Hoy sabemos que no soportan a la Academia Valenciana de la Lengua y al Consell Valencià de Cultura.
Hoy sabemos mejor que hace un año que su independencia y su libertad les resulta insufribles.
Hoy sabemos que para ustedes cualquier institución que no se someta a sus intereses políticos merece ser destruida y amputada.
Y para eso están dispuestos a todo, a todo: a romper la convivencia, a agitar la visceralidad de la sinrazón y de la barbarie.
¿Dónde queda en todo esto, dónde queda en todo esto el sentido último de la política que es mejorar la sociedad, de la cohesión, la convivencia y sus valores más profundos?

Para ustedes el fin justifica los medios.
Están dispuestos a todo por un puñado de votos, que ni siquiera conseguirán.
Porque en tiempos de desahucios, señores y señoras del Partido Popular, de precariedad y de pobreza laboral, de copagos, de desnutrición infantil, este tacticismo diabólico ya no cuela.

Señoras y señores del Partido Popular, los patriotas valencianos no dividen y no enfrentan a su gente.
(Aplaudiments)

Señores del Partido Popular, los patriotas valencianos cuidan a sus niños y a sus niñas, a sus mayores, a sus dependientes, a sus enfermos, a sus investigadores y a sus creadores.
Eso es lo que hacen los patriotas valencianos.

Pero parece que están dispuestos a morir matando y hoy tendrán otra derrota parlamentaria.
Pero no importa, porque si las instituciones culturales y científicas para ustedes, como la Academia Valenciana o el Consell Valencià de Cultura, yo diría incluso, y la Universidad, no apoyan el secesionismo lingüístico, no les sirve, hay que acabar con ellos.
Si las instituciones culturales y científicas no defienden los valores culturales de los festejos taurinos, hay que acabar con ellos.
Y las instituciones culturales y científicas que ustedes han creado no se someten de manera genuflexa a sus espurios intereses electorales y partidistas y no acompañan al Consell en aventura contra la ciencia, la razón y la cultura, hay que acabar con ellos.

Pero como no pueden acabar con ellos, como no pueden desmantelarlas, porque están reforzadas con mayoría cualificada, entonces burlan la democracia y burlan al parlamento.
Entonces impulsan a través de la ley de señas de identidad, con mayoría simple y en fraude de ley, unas paraetas paralelas que suplantan instituciones de autogobierno, que ni siquiera someten al informe del Consell Valencià de Cultura, que se lo reprochaba ayer.
¿Para qué?
Para hacer el trabajo sucio que las instituciones estatutarias se niegan a hacerles.

Sí, y para eso necesitan una conselleria mercenaria, una conselleria porque está muy feo que desde la conselleria de cultura se acepte y se dispare contra la cultura.
Y por tanto hay que buscar una conselleria verdugo, se llama conselleria de gobernación.
Menudo papelón está haciendo el señor Santamaría.

Y este observatorio de la ley de señas de identidad, compuesto por entidades pseudocientíficas, pseudoculturales y pseudolingüísticas, es el encargado de neutralizar políticamente al Consell Valencià de Cultura, a la academia y también a la Universidad.
Y los daños colaterales no importan, no importan y ustedes agitan nuevamente el victimismo y el miedo.
Y los valencianos no les van a entregar su miedo una vez más.
No es posible ya parar tanta indignación, tanta desolación política.
Pero da igual, la irresponsabilidad da igual, hacer daño a nuestra convivencia sobre consensos establecidos, da igual.
Lo único que importa es el poder por el poder.
Porque no hay límites, no hay límites, señoras y señores del Partido Popular, a la irresponsabilidad cuando se ejerce la irresponsabilidad sin límites.

Mire, estas instituciones se pueden mejorar, y hemos presentado muchas enmiendas.
Se pueden mejorar reforzando el régimen de incompatibilidades, reforzando la autonomía de gestión de la institución, reforzando la independencia de sus miembros evitando que tengan que ser cesados durante su mandato por razones arbitrarias injustificadas, como dice el Consell Jurídic Consultiu, al que también ustedes desprecian, sentando un peligrosísimo precedente y no dan explicaciones.
A partir de ahora cualquier organismo incómodo políticamente podrá ser disuelto a través de una ley y podrán cesar de manera abrupta a mitad de su mandato a sus miembros.
Y eso es inconstitucional y a ustedes eso les da absolutamente igual.

Las instituciones que nacen del consenso solo pueden modificarse por consenso.
Y ustedes han tenido un desprecio absoluto al consell valencià, a la academia de la lengua, y eso es precisamente lo que les molesta, que hayan construido consenso.
Y necesitan nuevamente echarse al monte, tensionar la sociedad, dividirla, confrontarla para servir a sus cálculos electorales más perversos.
El consenso, la paz, la cultura, la convivencia es un lastre para ustedes.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias.
Gracias, señor Soto.

En representació del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora Miró té la paraula.

La senyora Miró Mira:

Muchas gracias, presidente.

Señoras y señores diputados.

En primer lugar quisiera decirle a la señora López que hoy no ha habido sesión de control porque tenemos la obligación de poner en el orden del día todo aquello que ustedes han solicitado.
Además, usted está dentro de la Junta de Portavoces, forma parte y podía haberlo dicho allí, incluso que se alargara la sesión.
Eso en la Junta de Portavoces no se dijo.

Tenemos la obligación de meter en el orden del día, entre otras cosas, las dos mociones subsiguientes, las cuatro comisiones de investigación, las cinco iniciativas legislativas.
Así es que, antes de criticar, pues debería de escoger primero qué prefiere que se trate en esta cámara.

Señora López, le tengo que decir también que tenemos, este grupo parlamentario, una mayoría democrática no autoritaria.
No confunda usted los términos.
Y además les tengo que decir, señorías, que aquí presentamos en esta cámara aquello en lo que creemos que es positivo para nuestra comunitat.
De la misma forma que ustedes también presentan todas aquellas propuestas que saben muchas veces no van a salir adelante, porque esa es la labor parlamentaria.

Pero lo que está claro es que ustedes aprovechan esta tribuna para otros menesteres y no para lo que toca.

Yo, desde luego, vengo hoy a defender de nuevo y en representación de mi grupo parlamentario una medida más propuesta por el Consell para paliar la crisis, un proyecto de ley de La Generalitat, del Consell Valencià de Cultura, institución estatutaria que está incluida en el proceso de reforma impulsado por este Consell.

Este grupo parlamentario siempre, desde siempre, ha tenido muy claro, tal vez porque hemos tenido y tenemos responsabilidades de gobierno, que tenemos la obligación de escuchar a la ciudadanía y adaptarnos a los tiempos.
Desafortunadamente los últimos tiempos han estado marcados por una profunda crisis de la cual ya vamos saliendo.

Y eso ha llevado a tomar medidas como la que hoy estamos debatiendo en estas Cortes, y que consiste, fundamentalmente, en la reducción, fundamental y casi que únicamente, en la reducción del número de miembros del Consell Valencià de Cultura, pasando de 21 a 15, no a 11, señora López.
Una reducción que garantiza, garantiza que la institución pueda continuar llevando a cabo las funciones de asesoramiento y consulta en materia cultural, tal y como le atribuye el Estatuto de autonomía.

Eso, señorías, es lo que básicamente se propone y a lo que los grupos políticos de la oposición están diciendo que no, aunque no nos parece que sea nada nuevo que digan que no, no es ninguna novedad, después de ver cómo dicen «no» a todas aquellas medidas que proponga este grupo parlamentario y este Consell, por buenas que ellas sean.

¿Saben ustedes, señorías, lo que es la austeridad?
¿Lo saben?
O mejor aún, ¿saben lo que es la fórmula de la eficiencia, hacer más con menos?
Pienso que ustedes esa fórmula la desconocen, no la han practicado, pero este Consell sí.
Este Consell ha llevado a la práctica, reduciendo, en primer lugar, el número de consellerias y dejándolas en ocho.
Por lo tanto, no es un gobierno además amputado, como diría el señor Soto.
Se hace más con menos.

Reduciendo un 30% los altos cargos y personal eventual, siendo la tercera comunidad con menos altos cargos por millón de habitantes.
Se ha pasado de tener 120 altos cargos a tener 89, lo que supuesto además un gran ahorro para las arcas públicas, un ahorro de 1,6 millones de euros.

Se han reducido los sueldos del Consell, de los altos cargos, de los directivos -y ahora hablaremos del presidente.
Reducción del parque móvil, limitación en el coste de dietas por comidas de trabajo y también de viajes.
Reestructuración del sector público.
De 82 entidades, se han liquidado o extinguido 43.
Por lo tanto, un 83% de grado de ejecución.
Y en cuanto al sueldo del presidente, decir que es el cuarto presidente autonómico que menos cobra, a pesar de estar presidiendo la cuarta comunidad autónoma más importante en términos de población y de PIB.

Todo esto que les expongo, ¿por qué lo digo?
Pues porque son medidas ejemplarizantes, son medidas que está reclamando la sociedad, como lo sería la reducción de miembros del Consell Valencià de Cultura, porque aquí no solamente estamos hablando de dinero, también estamos hablando de actitudes, estamos hablando de gestos.

Ustedes parece ser que no escucha lo que está reclamando la gente en la calle.
¿No se dan cuenta, señoría, que están pidiendo que reduzcamos la administración, que reduzcamos políticos, que hay demasiados?
Por la calle lo dicen: son demasiados políticos, hay demasiados funcionarios.
¿No se enteran ustedes de todo esto?
¿Qué contestan ustedes a estas cuestiones?

Desde luego, el Partido Popular contesta con hechos, con hechos como los ejemplos que le he expuesto anteriormente, y poniendo también…, trayendo aquí a esta cámara la proposición de reducir el número de diputados, pasando de 99 a 79.
Y ustedes también dicen que no.
De la misma forma que nos están diciendo que no a la reducción de los miembros del Consell Valencià de Cultura.

En cuanto… Si hacemos referencia a las enmiendas, pues mire, hablan ustedes de independencia, de pluralidad, algo que, bueno, que se les llena la boca.
Tengo que decirles que esto está totalmente garantizado por ley, ya que exige dos tercios de la cámara para su aprobación.
Y la pluralidad está en la propia composición de la institución.
Y eso lo saben, pero queda muy bien decirlo.

Hablan también de consenso.
A mí esto me parece algo absurdo, porque tanto la señora López como el señor Pañella, que están hablando de consenso, pues, oiga, es de sentido común que exista consenso.
Es de sentido común.
Claro, si ustedes se miran en el espejo de esta cámara, es lógico que no entiendan lo que es el consenso, porque, desde luego, lo que ocurre aquí no es lo normal, desde luego, no es lo normal.

Señorías, presentan además enmiendas que comportarían modificar hasta el Estatuto de autonomía, porque es el Estatuto de autonomía el que determina la naturaleza del Consell Valencià de Cultura.

El señor Pañella, por ejemplo, presenta enmiendas en las que, por ejemplo, pide que el Consell Valencià de Cultura esté formado por una cantidad indeterminada de miembros, indeterminada.
¿Le parece esto serio, señor Pañella?
¿Cuántos miembros, 20, 50, 80…?
¿Qué presupuesto dedicaría usted?
Ya sabemos, también por sus enmiendas, que pagaría a cada uno de ellos un salario que no alcanzara el salario mínimo interprofesional.
Pero no nos parece serio que ponga la palabra «cantidad indeterminada de miembros», no nos parece serio.

Al señor Soto decirle también que la austeridad no está reñida con el autogobierno.
No haga usted creer que aquí se va a perder el autogobierno y va a dejar de ser una institución fuerte, que eso, vamos, no es así y usted lo sabe.
A usted lo que pasa es que le ha dicho el señor Puig que diga que se va a destruir aquí el autogobierno -se lo ha metido en la cabeza-, por la reducción de diputados, si es que se diera el caso, y en este caso, por la reducción de los miembros del Consell Valencià de Cultura.
Bueno, pues le han dicho que diga esto y usted, en esta ocasión, ha sido obediente y lo ha dicho.

Señorías, ¿tienen ustedes alguna propuesta que tenga sentido común y sirva para mejorar la situación económica?
En todo lo que llevamos de legislatura, desde luego -y ya estamos acabando-, no les he oído decir ni una sola.
Destarifos todos, destarifos todos.
Ir en contra de esta bancada del Grupo Parlamentario Popular a toda hora, pero propuestas serias y con sentido común, ni una.
Solamente desprecio a los esfuerzos de austeridad y eficiencia en el gasto público llevado adelante por este Consell.
Una clara muestra de ello es la posición hoy ante la propuesta que llevamos a cabo, que habla solamente de reducción y no de eliminación, como ustedes quieren dar a entender.

Bien.
Se demuestra con las enmiendas que quedan vivas poco interés por aprobar este proyecto y poco interés, desde luego, por la institución, ya que lo que pretenden ustedes es alterar los principios, las reglas por las que se rige el Consell Valencià de Cultura.

Señorías, y no estamos hablando de esto, la propuesta o la finalidad de este proyecto de ley no es la de introducir modificaciones sustanciales.
Esto ya se ha dicho por activa y por pasiva.
Los objetivos están muy claros en la exposición de motivos.

Las enmiendas ya se debatieron yo creo que de forma muy seria, muy contundente y de forma suficiente en la comisión de coordinación, no voy a entrar a repetir lo que dijeron mis compañeros, tanto el señor Maluenda como el señor Ferraro y yo misma, en los argumentarios que allí se dieron.

Hoy he querido recalcar nuestra postura, la postura del Grupo Parlamentario Popular ante este proyecto de ley, que es la del buen hacer, la de la buena gestión, la del sentido común, la de escuchar a la gente y resolver sus problemas, la de la austeridad, la eficiencia y la eficacia, es decir, hacer más con menos, que es de lo que se trata.

Todo esto solo lo puede cumplir el que primero da ejemplo y, en este caso, el primero que ha dado ejemplo ha sido el president de La Generalitat, seguido del Consell y seguido de este grupo parlamentario.

Nada más y muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señora Miró.

Señora López, para réplica tiene usted la palabra.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, para informar a la señora Miró, ya que no es portavoz y parece ser que su grupo no se lo trasladó: en la Junta de Portavoces todos los portavoces de los grupos de la oposición pedimos más tiempo para que pudiera haber sesión de control en esta sesión plenaria.
Lo digo porque la señora Miró ha comentado que no se pidió ni se dijo por parte de los grupos de la oposición, y seguramente es por falta de información.

Ahora que ya usted lo sabe, verá que somos coherentes exigiendo que hoy hubiera habido una sesión de control, que no ha habido simplemente por la voluntad política de la mayoría autoritaria del Partido Popular, que -exactamente es mayoría absoluta- no debería de ser autoritaria, pero ustedes lo hacen así.

Señoría, no puede hablar usted de consenso, cuando no ha aceptado ni una enmienda, señora Miró.
¿Usted no sabe que el consenso lo que quiere decir es que cojamos aportaciones del resto de grupos parlamentarios y al final lleguemos a un acuerdo?
Se ha hecho en esta cámara.
Y ¿sabe cuándo se ha hecho?
Gracias a que los grupos de la oposición hemos aceptado transaccionales de enmiendas que venían del Partido Popular, como en la sesión plenaria anterior, que a lo mejor usted no se acuerda, pero llegamos a un acuerdo en el tema de la hepatitis C.

Así que, señora Miró, un poquito más de rigor en los argumentos, porque es insultante que usted diga…, es insultante que usted diga que es que este Consell cree en la austeridad y que los demás no sabemos lo que es la austeridad, señora Miró.

Mire, señora Miró, le voy a decir solamente un ejemplo en materia de cultura, un ejemplo del que hoy ustedes no quieren hablar: la Ciudad de las Artes y las Ciencias.
En la Ciudad de las Artes y las Ciencias está también el Palau de les Arts.
Esa Ciudad de las Artes y las Ciencias le generó un beneficio de 100 millones de euros en sobrecostes al señor Calatrava.
Eso se sabe gracias a que nosotros pedimos los contratos y así toda la sociedad valenciana lo supo, señora Miró.
100 millones de euros solo en beneficios gracias a que tenía una serie de cláusulas que le venían muy bien al señor Calatrava, gracias al Consell del Partido Popular, pagado por todos los valencianos y valencianas.

Otro ejemplo que también está en la Ciudad de las Artes y las Ciencias, el Palau de les Arts.
Lo que le hemos pagado solamente en viajes y alojamiento a la señora intendente, ahora imputada por tres delitos, 391.
000 euros en viajes, señora Miró.
Usted, usted… ¿cómo me va a hablar usted a mí de austeridad, señora Miró?
(Veus)

Señora Miró, continuemos.
Usted ha dicho claramente que no iba a abordar el tema de las enmiendas porque ya se habían debatido suficientemente.
Entonces, señora Miró, ¿para qué incluyen este punto del orden del día y no retiran el proyecto de ley?
Dígame, señora Miro.
Si usted quiere consenso, pero viene aquí y dice, «no voy a hablar ni de las enmiendas porque es que ya las hemos debatido», pues, señora Miró, esto claramente es un chiste de mal gusto, es un chiste de mal gusto.

A lo único que se ha referido es a que no van a incluir la cuestión de la pluralidad porque es de sentido común, ni van a incluir la cuestión del consenso porque es de sentido común.
Ya los vemos, señora Miró.
Ya vemos cuánto sentido común hay en el Partido Popular, que no quiere introducir el término pluralidad ni el término consenso, porque como es de sentido común, mejor no lo dejemos aquí de manifiesto porque no nos lo creemos.
Señora Miró, es absolutamente incoherente.

Y por último, no voy a gastar el minuto 36 segundos que me quedan, porque, efectivamente, espero que podamos hoy abordar, y cuanto más mejor, los otros temas de interés que son aportados por la oposición en forma de comisiones de investigación a las que la mayoría autoritaria de su partido se opondrá.

El senyor president:

Gracias, señora López.

Senyor Pañella, per a rèplica, té vosté la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies.

Senyora Miró, ¿com és possible al mateix temps ser tan lents i tan ràpids?
¿Com és possible que hagen sigut tan lents en tramitar este projecte de llei i tan ràpids en fer un viatge al futur?
Perquè avui estes Corts, senyories, hem fet un viatge al futur, al futur pròxim.
I no és estrany, senyories.

¿Quantes vegades han sentit vostés que els han dit: vostés no estan fent de govern, vostés no estan defenent el govern, vostés estan fent d'oposició de l'oposició?
Avui van a patir, per segona vegada, el resultat de ser oposició de l'oposició.
Vostés van a ser derrotats per segona vegada.
Sí, sí.
I pel motiu que hem dit i hem coincidit tots.

Vostés no estan parlant del Consell Valencià de Cultura, ni estan parlant d'estalvi.
Vostés estan parlant simplement de com trencar, una vegada més, la societat valenciana enfrontant una part amb l'altra.
Sí, perquè vostés, per una part, parlen dels símbols i, per l'altra part, destruïxen els símbols.

Vostés parlen de la llengua i la trossegen i no la…, parlen d'ella, però no la utilitzen.
Vostés, senyories, són capaços de convertir, de convertir en símbol nostre l'anguila i l'allipebre al mateix temps que tanquen el centre de Polinyà, per exemple, on estaven fent el cultiu de l'anguila.
Sí, sí.
Vostés són capaços d'això.

I, senyories, perdonen que els diga ben clar: ho pagaran, perquè el poble valencià els ho farà pagar.
I s'atrevixen ací a dir que vostés no saben què és l'austeritat.
Mire, va, no li portaré la contrària, senyora Miró, però li diré què no és austeritat.
Austeritat no és comprar una empresa per un euro i assolir 40 milions de deutes a canvi d'eixe euro.
No és austeritat.
Austeritat no és mantenir una senyora que es diu Helga Schmidt amb una salari estratosfèric, per cert, sense que.
.
.
, que li va costar molt retallar-lo després del decret de retallades, que sí que va retallar a tots, i permetre que cobre per baix mà unes comissiones per les obres que ha portat.
No és austeritat que desapareguen els milions destinats -ja no ho recordem quasi això, però fem memòria- a un hospital que tenia d'anar a Haití i desapareguen pel camí eixos diners.

Com s'atrevix vosté a parlar d'austeritat sent responsable d'açò?
O no recorda el que els he dit moltes vegades?
Quantes vegades han aplaudit el conseller Blasco quan mos contestava les preguntes i vostés l'aplaudien?
Per això els he dit abans que hi ha una realitat corrupcionista assentada ahí, que és el que han mantingut, han avalat i han animat els corruptes perquè els han protegit, fins al moment en què ja no poden perquè ara té un cost.

I me diu què és el que diuen al carrer?
Tot açò estic sentint tots estos dies al carrer.
Vosté hauria d'eixir al carrer i contactar.
La gent d'este país diu això.
La gent d'esta comunitat també diu això.

Senyora Miró, només falta saber què diu vosté.
Què és el que diu vosté al respecte, a part de deixar clara la falta de convenciment democràtic, la falta de formació democràtica que el Partit Popular fa gala, de la qual presumix ací davant tots els dies.

Vosté ens acaba de dir que la pluralitat és traslladar, traslladar a tots els òrgans el percentatge resultat d'unes eleccions.
Escolte!
, hi han òrgans representatius i hi han òrgans assessors que no tenen una funció representativa proporcional.
Una cosa és que estiguem representats i, una altra, que tingam de conservar les majories perquè no té res a vore un consell valencià de cultura, no té res a vore una acadèmia valenciana de la llengua, per exemple, no tenen a vore cap òrgan assessor amb la necessària correspondència percentual amb Les Corts.
L'òrgan representatiu proporcional som nosaltres, no tots.

I per acabar, caldria que s'estudiara més, senyora Miró, les esmenes que presentem, perquè quan vosté diu, «ei, una quantitat indeterminada, i estas cosas y todo esto», senyora, tan extraordinari com, per exemple, el que diu exactament com està el consell de cultura de la Comunitat de Madrid, amb una quantitat indeterminada, amb una capacitat d'entrar per acceptació del mateix consell d'altres associacions que estan treballant en el món de la cultura.
I ahí he dit, «i això no costa diners».

Sí que és veritat que hem dit, hem posat una esmena, que hem parlat del salari mínim interprofessional, no perquè siga la nostra voluntat.
Això està motivat exactament pel que vostés fan; això estalviaria diners i vostés no estan disposats a acceptar-ho.
Segur, segur que en el consell no dirien absolutament res d'això tampoc, senyoria.

Però, volen estalviar?
Anem al fons de la qüestió.
Estalvien en totes estes activitats que mos han costat milers… milers, no, milions d'euros que els hem perdut per la seua nefasta gestió.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Pañella.

Señor Soto, para réplica, tiene la palabra.

El senyor Soto Ramírez:

Sí, la verdad es que yo creo que el mejor servicio que podríamos hacer es no debatir lo que son debates tramposos y absolutamente perversos, ¿no?
Como digo, el resultado de hoy no les importa absolutamente nada.
Ustedes ya tienen su órgano de control político ideológico de la cultura, que es el observatorio de la ley de señas de identidad que van a impulsar y a aprobar que, además, es un acto que tiene dos fases muy determinadas que ustedes intentarán sacar rentabilidad política cuando lo aprueben, pero también lo dejarán como una bomba de relojería retardada para cuando un gobierno progresista que base sus principios y sus parámetros culturales en criterios de razón, en criterios científicos, en criterios, en definitiva, solvencia universitaria, disuelva lo que es una paraeta absolutamente inaceptable desde un punto de vista de la cultura.

Por eso ustedes tienen esa intencionalidad muy clara.
En primer lugar, hay una cuestión elemental.
Se trata de controlar los órganos que son hostiles.
Y ustedes no han conseguido controlar la academia valenciana y el Consell Valencià de Cultura, a pesar de haber contribuido a crearlos.

Cuando uno no puede controlarlo, y tiene una mente muy perversa en términos políticos, ¿qué hace?
Intenta dinamitarlo, intenta suprimirlo.
Pero se han encontrado con un problema, y el problema es la mayoría cualificada que, afortunadamente, recoge nuestro Estatuto.
Y, por tanto, no pueden dinamitarlo, no pueden suprimirlo.
Lo saben hoy y lo sabían cuando lo propusieron, evidentemente.
Lo saben hoy y lo sabían cuando lo propusieron.

Pero, ahí ya tienen el recambio, el recambio.
Y el recambio es ese observatorio de la ley de señas de identidad.

El señor Giner decía que no vamos a tragar con dogmas.
¿Se refiere acaso a los dogmas de la universidad?
¿A los dogmas de la Academia Valenciana de la Lengua, al Consell Valencià de Cultura?
¿Qué ocurrirá, señor Giner, cuándo colisionen los dogmas de la universidad con las depuradas tesis científicas de Lo Rat Penat?
¿Qué ocurrirá?
¿No se dan cuenta que es una atrocidad poner en manos de órganos políticos el control cultural, que eso es una vuelta a las cavernas y al pasado?

Cuando apostamos por la independencia, por la profesionalidad no podemos estar haciendo interferencias sistemáticas en lo que son los ámbitos culturales que se deben a la profesionalidad y que se deben a los códigos de buenas prácticas, que es una barbaridad en términos ideológicos.
Pero ustedes lo suplantan, ustedes lo suplantan y el Consell Valencià de Cultura les dice que puede haber duplicidad, que las competencias que ustedes van a atribuir a este observatorio de señas de identidad concurren y pueden colisionar con las que ya tiene la academia valenciana, y por eso la querían dinamitar.
Por eso es un acto coherente.
Se trata de cargarse lo que hay para alumbrar un nuevo hijo político que les sirva para agitar, dividir, confrontar, recurrir nuevamente al victimismo en un ejercicio, yo creo que absolutamente inútil de generar nuevamente pasiones viscerales que confronten y que (inintel·ligible) .
.
.
tanto daño a la convivencia en esta comunidad que todos pensábamos que habíamos superado y que ustedes en un momento de lucidez también abrazaron cuando dieron luz y cuando dieron nacimiento al consell valencià y a la academia y que hoy, porque se ven desesperados, porque se ven en una situación absolutamente terminal en términos políticos, lo que hacen es hacer tanto daño, porque apuestan de una forma miserable por el poder a costa de todo, por el vale todo, por el fin justifica los medios.
Da igual si nos cargamos los esquemas, los consensos, la convivencia.
Da igual si recurrimos a la caverna, a la sinrazón, a la irresponsabilidad más absoluta en términos culturales y lingüísticos.
Da igual, todo vale, todo vale.
¿Acaso ustedes desprecian de una forma tan tremenda y tan escandalosa a la universidad?

Ustedes están en un siglo absolutamente, y en un momento y un tiempo absolutamente superado.
Pero ustedes prefieren suplantar estas instituciones con órganos inspirados en las soflamas contraculturales inspiradas en el búnker «barraqueta» de infausto recuerdo.
Eso es lo que quieren.
Díganlo con claridad, díganlo con claridad.
Cuando diga «soy blavero», diga, «no, no, yo soy del búnker barraqueta y yo quiero (aplaudiments) nuevamente tensionar y hacer daño a la convivencia de esta comunidad».
Y a ustedes, los valencianos y las valencianas les importan un bledo.
Lo único que les obsesiona es mantener el poder a toda costa.
Y para eso están dispuestos a activar todos los recursos tóxicos en su mano.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Soto.

Per a què demana vosté la paraula, senyor Giner?

El senyor Giner Giner:

Senyor president, evidentment, he segut al·ludit directament.
I vaig a ser molt breu si sa senyoria m'ho permet.

El senyor president:

Sí, sí, té vosté dret (inintel·ligible) .
.
.
al·lusió.
.
.
(Protestes)

Señorías, por favor!
Señorías, por favor!

Se han producido manifestaciones referidas al señor Giner, con nombre y apellidos, que esta.
.
.
(protestes), señorías, que esta presidencia entiende que podría, el señor Giner, entender que de alguna manera afectan a su imagen pública.
Por tanto, tiene.
.
.
(Protestes)

Señorías, señorías, por favor.
.
.
les ruego atiendan.

Parle vosté, senyor, si el deixe parlar.
.
.

El senyor Giner Giner:

Li facilitaré la qüestió i tan sols em referiré a un aspecte personal i que pot considerar-se que té una càrrega despectiva o insultant.

Sols vaig a fer referència a això per a facilitar-li, per a facilitar-li a vosté també la faena.
El senyor diputat s'ha dirigit amb nom i cognoms, com molt bé ha dit vosté, a mi, i ha fet referència a una cosa que segons ell dec dir jo i jo no ho dic ni ho assumisc, quan ha fet referència al búnquer barraqueta.
Pel mateix podria dir-li que vosté i molts d'esta bancada pertanyen a un búnquer, el búnquer barretina.
Eixa per a vostés.
Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies.
(Aplaudiments)

Bé, l'última intervenció d'este debat és la rèplica de la senyora Miró, que té la paraula.

La senyora Miró Mira:

Muchas gracias, presidente.

Señoras y señores diputados, han demostrado que tienen muy pocos argumentos para defender las enmiendas que han presentado, y la verdad es que no estamos para bromas.

Escuchándoles a ustedes parece que los miembros del Consell Valencià de Cultura no tengan ni autonomía ni criterio.
¡Menudo concepto tienen ustedes de los miembros del Consell Valencià de Cultura!
Lean las funciones, que están en la página web y verán cómo habla de pluralidad, habla de imparcialidad, de veracidad, de respeto.
No líen, señorías, que les traiciona su subconsciente.

Miren, los ciudadanos están pidiendo austeridad, piden gestos, acciones por parte de los políticos.
Y creo que eso todos lo tenemos que tener muy claro.
El mensaje no puede ser más claro.
Y, desde luego, el Partido Popular lo ha entendido desde el primer momento.
Este tema que hoy debatimos no es un caso o una acción aislada.
Lógicamente no serviría para nada tomar medidas únicamente con el Consell Valencià de Cultura.

Este proyecto de ley forma parte de un conjunto de acciones que juntas sí que suman y dan resultados positivos como los que se están obteniendo en nuestra comunidad.

Ustedes quieren ensuciar y llenar de paja, como siempre, una propuesta que está más que clara.
Una vez más asistimos al tótum revolútum y a ver si de esa forma nadie se entera de la propuesta tan coherente que ha traído a esta cámara el Grupo Parlamentario Popular.

¿Por qué tiene que haber reducciones, por ejemplo, de los miembros del Consell, de altos cargos, del sector público empresarial fundacional, de diputados, si ustedes quisieran, y no de las instituciones consultivas y normativas?
¿Podrían explicarlo esto con claridad y sin ningún tipo de tapujos?

Yo me pregunto si a ustedes les ha preocupado en algún momento la crisis.
Desde luego, la respuesta siempre es que no.
A ustedes les ha ocupado más que preocupado la crisis para aprovecharse de ella por sus propios intereses políticos.
La han utilizado como arma arrojadiza hacia esta bancada, hacia la bancada del Grupo Parlamentario Popular.

Lean ustedes los diarios de sesiones y verán cómo ninguna de las propuestas que ha hecho este grupo parlamentario y este Consell en torno a lo que estamos hablando hoy, a tomar medidas de austeridad, han sido apoyadas por los grupos de la oposición.
Eso, señorías, a mí me da mucha pena, pero a los valencianos creo que aún más.

Esos ciudadanos que hace unos años les hemos pedido sacrificios para que entre todos saliésemos de la crisis y que gracias a su esfuerzo las cosas han ido mejorando.
Esos valencianos que nos pedían y nos piden, nos siguen pidiendo, que reduzcamos gastos, que adelgacemos la administración, que hayan menos políticos, que hayan menos funcionarios, en definitiva, nos piden que, además, se administre correctamente.
Y ustedes lo saben pero no les interesa.

Pues bien, por ellos, por todos esos valencianos se han ido tomando medidas de austeridad y retención de gasto.
Medidas que han servido para que hoy se esté generando más empleo en nuestra comunidad.
50.
000 valencianos más trabajando que hace doce meses.
Las previsiones sitúan a la comunitat dentro de la segunda región con mayor crecimiento en 2015.
El número de empresas crece un 2,6%.
Otro dato destacable lo daba ayer, y además muy importante, el conseller Moragues, porque además afecta a los bolsillos de los valencianos, y es que durante el 2015 habrá un ahorro total del IRPF de 830 millones de euros.
Y podría ponerles además muchísimos ejemplos donde se ve claramente que las decisiones que ha ido tomando el Consell están dando sus frutos.

Y hay que decir que han sido decisiones valientes, decisiones fuertes, en ocasiones dolorosas.
Pero se han tomado, y sin mirar, ni tan siquiera de reojo, las consecuencias políticas que esto podría acarrear.
Eso sí, solos, siempre solos, sin apoyo de los grupos de la oposición, cuyo único objetivo ha sido desbancar a este grupo parlamentario y a este gobierno, algo que estamos convencidos no lo van a conseguir.
Han utilizado métodos que, desde luego, no les está yendo del todo bien; miren ustedes lo que se les va a avecinar, que ya está ahí el tic-tac este, que le está saliendo un competidor creo yo que muy fuerte.

Señorías, finalizará la legislatura económicamente mejor que empezó, como ya se puede comprobar.

Nosotros, desde luego, este grupo parlamentario, orgullosos por el deber cumplido.
Ustedes no podrán decir lo mismo.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señora Miró.

Senyories, passarem a la votació, en primer lloc, de les esmenes.

Un primer bloc d'esmenes del Grup Parlamentari Socialista.
Les números 5, 20, 26, 40, 44, 48, 51, 54, 59, 64, 65, 66, 67, 68, 69 i 70.
Comença la votació.
A favor, 39; en contra, 47.

Votació de les esmenes del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.
En primer lloc, la 1, la 4, la 7, la 8, la 23, 28, 35, 38, 41, 46, 47, 63 i 71.
Comença la votació.
Vots a favor, 39; en contra, 47.

També d'Esquerra Unida, la 36, 53, 55 i 57.
Comença la votació.
A favor, 10; en contra, 47; abstencions, 29.

El tercer bloc d'esmenes és del Grup Parlamentari Compromís.
En primer lloc, votarem les 2, 3, 6, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 21, 22, 27, 33, 37, 39, 45, 49, 50, 52, 58, 60, 61 i 73.
Comença la votació.
A favor, 39; en contra, 47.

Passem a votació la 17, la 18, la 19, la 25, la 42 i la 43.
Comença la votació.
A favor, 9; en contra, 47; abstencions, 30.

Després de les esmenes, tenim la votació de l'articulat:

Comencem per l'article 1.
Comença la votació.
A favor, 81; en contra, 1; abstencions, 4.

Article 2.
Comença la votació.
A favor, 48; en contra, 38.

Article 3.
Comença la votació.
A favor, 73; en contra, 6; abstencions, 4.

Article 4.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

Article 5.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

Article 6.
Comença la votació.
A favor, 45; en contra, 39.

Article 7.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

Article 8.
Comença la votació.
A favor, 46; en contra, 39.

Article 9.
Comença la votació.
A favor, 75; en contra, 7; abstencions, 4.

Articles 10, 11 i 12.
Comença la votació.
A favor, 83; abstencions, 3.

Article 13.
Comença la votació.
A favor, 54; en contra, 32.

Article 14.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 36; abstencions, 2.

Articles 15 i 16.
Comença la votació.
A favor, 81; abstencions, 5.

Article 17.
Comença la votació.
A favor, 52; en contra, 33.

Article 18.
Comença la votació.
A favor 81; abstencions, 4.

Article 19.
Comença la votació.
A favor, 76; en contra, 6; abstencions, 4.

Articles 21 i 22.
Comença la votació.
A favor, 75; en contra, 6; abstencions, 4.

Article 23.
Comença la votació.
A favor 47; en contra, 6; abstencions, 33.

Votarem.
.
.
Fem un pas enrere i votarem el 20, que no està votat.
Senyories, comença la votació.
A favor, 75; en contra, 6; abstencions, 4.

Article 24.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

Disposició transitòria primera.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

Disposició transitòria segona.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

Disposició transitòria tercera.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

Disposició transitòria quarta.
Comença la votació.
Vots a favor, 76; en contra, 6; abstencions, 4.

Disposició derogatòria.
Comença la votació.
Vots a favor, 76; vots en contra, 5; abstencions, 4.

Disposició final primera.
Comença la votació.
Vots a favor, 75; vots en contra, 6; abstencions, 4.

Disposició final segona.
Comença la votació.
Vots a favor, 47; en contra, 35; abstencions, 4.

Disposició final tercera.
Comença la votació.
Vots a favor, 76; en contra, 6; abstencions, 4.

Exposició de motius, com a preàmbul de la llei.
Comença la votació.
Vots a favor, 47; vots en contra, 39.

Abans de votar la totalitat del projecte de llei, com hem fet adés, recordar que, com establix l'article 44.
5 de l'Estatut d'autonomia, esta votació requerirà per a la seua aprovació una majoria de tres cinquenes parts de la cambra, vol dir un número mínim de 60 vots.

Votació de totalitat del projecte de llei.
Comença la votació.
A favor, 47; en contra, 39.

El projecte de llei no ha obtingut el nombre de vots requerits per a la seua aprovació.
(Aplaudiments)

Projecte de llei, de La Generalitat, d'hisenda pública, del sector públic instrumental i de subvencions.
Debat i votació del dictamen de la Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda (BOC número 307)

El senyor president:

Tercer punt de l'ordre del dia: debat i votació del dictamen de la Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda sobre el projecte de llei, de La Generalitat, d'hisenda pública, del sector públic instrumental i de subvencions.

Per a la presentació del dictamen, té la paraula la il·lustre diputada Verónica Hernández.

La senyora Hernández Agramunt:

Moltes gràcies, senyor president.

Il·lustres senyories.

Em correspon, com a secretària de la Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda, presentar el dictamen de llei d'hisenda pública del sector públic instrumental i de subvencions.

El projecte de llei es va presentar en el Registre General de Les Corts el 31 d'octubre passat.

El dia 4 de novembre la Mesa de Les Corts va acordar la seua tramitació, publicant-se en el Bolletí Oficial de Les Corts número 288, de 19 de novembre de 2014.

El termini de presentació d'esmenes va finalitzar el dia 15 de novembre.
I, dins d'este termini, es van presentar tres esmenes a la totalitat pel Grup Parlamentari Socialista, Grup Parlamentari Compromís i Grup Parlamentari Esquerra Unida, les quals sol·licitaven la devolució del projecte de llei al Consell.

Estes tres esmenes de totalitat van ser rebutjades pel Ple de Les Corts, en la sessió del dia 19 de desembre de 2014.

A l'articulat del projecte de llei es van presentar un total de 277 esmenes: 4 per part del Grup Popular, 202 pel que fa al Grup Socialista, 19 en va presentar el Grup Compromís, i 52 per part d'Esquerra Unida.

La mesa de la comissió, en la reunió del dia 19 de desembre de 2014, va acordar l'aprovació del document d'ordenació d'esmenes, que es va publicar en el Bolletí Oficial de Les Corts número 305, de 15 de gener de 2015.

La Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda es va reunir el passat 19 de gener i, després de debatre les esmenes, es van aprovar un total de 26 esmenes, 4 del Grup Popular i 22 del Grup Socialista.
12 esmenes d'aproximació, 9 a esmenes del Grup Socialista i 3 a les del Grup Esquerra Unida.
Resten per al seu debat davant el Ple un total de 238 esmenes, 170 del Grup Socialista, 19 del Grup Compromís i 49 del Grup Esquerra Unida.

El dictamen aprovat va ser publicat en el butlletí oficial de Les Corts número 307, de data 26 de gener.
A totes les seues senyories vull agrair les aportacions guiades per l'intent de millorar el projecte de llei que és precisament un dels objectius del debat parlamentari.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyora Hernández.

En torn de fixació de posició de cada grup parlamentari, en representació en primer lloc del Grup Parlamentari Esquerra Unida, l'il·lustre diputat senyor Torró té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, estem davant d'una llei que, com ja hem discutit sobradament, és una llei important que lamentablement ni deuria haver arribat a estes alçades de la legislatura i probablement haguera segut necessari un debat més amb profunditat respecte d'això.

També és una llei que en gran mesura, com moltes altres però esta particularment, ve encotillada per disposicions superiors, algunes de les quals nosaltres rebutgem de forma àmplia.
Concretament el manament de l'article 135 de la Constitució i de la seua llei d'or d'estabilitat pressupostària, i el seu desenvolupament posterior en la llei d'estabilitat que a nosaltres ens sembla que és una llei i una mesura que el que fa és supeditar els interessos de la població a uns interessos molt concrets que són els de les classes posseïdores del deute públic, i és una excusa perfecta per a atemptar contra l'estat de benestar.

Evidentment en el desenvolupament d'unes esmenes parcials era molt difícil afrontar aquesta qüestió, però aixina i tot nosaltres pensem que dins dels marges que tenia La Generalitat per fer aquesta proposta, tenint ja un problema general que és un criteri restrictiu respecte a l'autonomia de La Generalitat, i algunes qüestions que sí que es podrien haver millorat.
I vaig a plantejar primer les esmenes que tenen un major contingut polític, i després algunes altres de menor contingut.

El Consell Econòmic i Social valorava l'oportunitat d'incloure entre els principis de programació pressupostària el principi de la cohesió social.
És un principi que em sembla absolutament raonable, que no contradiu altres principis tal com està formulat i que a més nosaltres el considerem com a prioritari dins de l'ordre de presentació i que tanmateix el Partit Popular no ha volgut acceptar.
No entenem per què, perquè no ha donat cap tipus de raó per a explicar per què no s'accepta una recomanació que ni tan sols ve per part dels grups de l'esquerra, com un altre grup també ha presentat, sinó inclús pel mateix Consell Econòmic i Social, i senzillament es rebutja sense cap tipus d'explicació.
I ens agradaria, com a mínim, que ens explicaren per què es rebutja això.

Hi ha un element molt important, jo crec que probablement dels més importants de la llei, que és una qüestió que estava, que hauria de ser resolta amb la llei, que seguirà sense resoldre's adequadament, que és la falta de precisió sobre la personalitat jurídica de naturalesa privada d'una part del sector públic instrumental, i sobretot el tema de la regulació d'ajudes i subvencions que se'ls puguen assignar de forma directa.
D'una banda hi ha una confusió entre entitats de dret públic i de dret privat, que fa que s'òbriga la porta que puguen haver-hi institucions majoritàriament finançades amb fons públics, però que operen com a entitats de dret privat per a evadir tot el control imprescindible de transparència que ha de regir la despesa pública.
I una cosa és que puga existir això, i l'altra cosa és que no es creen els mecanismes de control per a suplir-ho.

Per això, nosaltres plantejàvem una esmena, la esmena número 2, sobretot per definir quines entitats haurien d'estar en unes i en les altres.
El que fem amb l'esmena número 2 és -diguérem- refondre els articles 2 i 3, perquè els articles 2 i 3 parlen de les mateixes coses, però acaben sent disfuncionals el que es diu en un respecte a l'altre.
I per tant entenem que la forma en què s'explicita eixa catalogació d'ens en l'article 3 és molt més clara i més senzilla que la que s'explica en l'article 2, i per tant sobraria l'exposició en l'article 2.

En eixe sentit, nosaltres insistim molt en qüestions que tenen una importància clau.
En primer lloc, que el maneig de fons públic siga fet fonamentalment per entitats públiques controlades de forma pública.
Per exemple, en l'article 8 de la llei es planteja que la custòdia o el maneig d'eixos fons o valors de naturalesa pública es puga encomanar a entitats privades.
I nosaltres el que diem precisament és que és el contrari, és a dir, entenem que no s'hauria d'encomanar a entitats privades, tret de situacions que foren excepcionals i que estigueren perfectament reglades.
Per què?
Perquè entenem que el patrimoni públic ha de ser gestionat per sectors públics i que a més caldria crear un ens financer -ja vam discutir d'això ací la setmana passada precisament-, una banca pública per a gestionar els fons públics de La Generalitat, que seria l'única garantia per a una gestió adequada i transparent d'aquestos fons.

També ens oposem que es plantege que La Generalitat puga avalar institucions privades.
S'hauria d'excloure eixa possibilitat, tret que tingueren la condició de serveis públics complementaris als gestionats per La Generalitat o que acreditaren raons d'interés públic.
Ja en aquestes condicions, posant aquestes condicions, ens haguérem hagut d'engolir coses com els avals a Fira València, per exemple, i tot el que això ha suportat, però almenys ens havérem estalviat altres que no tenen absolutament cap sentit, com són els avals als clubs de futbol.
El que es tracta és d'evitar eixe tipus de coses.

Com també demanem que es rebaixe l'autorització de les concessions de subvencions de concurrència competitiva, que es rebaixe la quantia per la qual el Consell ha d'autoritzar-les, precisament per a poder fiscalitzar coses com acords amb hospitals o clíniques, alguns serveis socials externalitzats, o inclús concerts amb centres escolars, i per tant que hi haja una major fiscalització.
D'ahí també tota una sèrie d'esmenes que tenen a vore amb el tema del sistema de concurrència i la definició d'eixe sistema de concurrència en l'atorgament de les subvencions.

Hi han algunes, prou esmenes, que tenen a vore amb el control de Les Corts i en general el control de tota la despesa pressupostària.
Estic parlant d'esmenes com la 65, 123, 127, 133, 134 i algunes més.
Cite expressament la 65, perquè té a vore molt amb una esmena que planteja la mateixa advocacia de La Generalitat, i és concretament que es (inintel·ligible) .
.
.
la informació trimestral del fons que regula la continència pressupostària a les Corts Valencianes.
Entenem que és una qüestió que planteja l'advocacia de La Generalitat, que és molt raonable i que hauria de ser inclosa.
Com el mateix que passa amb les modificacions de crèdit que realitzen per acords de Consell i que haurien de ser comunicades a la comissió d'economia, motivant el seu caràcter urgent, i tota una sèrie de qüestions que tenen a vore amb un fet fonamental, i és que Les Corts són l'organisme que aprova els pressupostos de La Generalitat, però una volta que eixos pressupostos estan aprovats desapareix el control de Les Corts fins que arriba el moment que es presenten els comptes.
Per tant, durant tot eixe temps el Consell fa i desfà del pressupost i acaba desdibuixant-lo completament sense que l'organisme que aprova puga ni tan sols de vegades tenir el coneixement de les coses que estan passant, cosa que no ens sembla absolutament raonable.

Hi han també tota una sèrie de qüestions que tenen a vore amb els problemes que genera als administrats els errors o les faltes de la mateixa administració, i que algunes d'elles també estan plantejades pel Consell Econòmic i Social i altres organismes, que entenem que haurien de ser recollits perquè excepcions que beneficien les empreses, per exemple, puguen beneficiar el conjunt de la ciutadania, o perquè els errors de l'administració no repercutixquen després en els ciutadans.

I finalment hi ha tota una sèrie d'esmenes que tenen a vore molt amb la transparència.
I insistixc en esta qüestió, perquè entenem que és un dels elements claus.
Una llei d'hisenda ha de contindre els elements concrets a través dels quals tota la gestió dels comptes públics haja de ser absolutament transparent per a la ciutadania.
De fet, nosaltres no sols és que proposem, no sols és que afegim en alguns llocs elements que obliguen a la publicació d'actes o gestions que tenen a vore amb l'execució pressupostària, sinó que a més creem un títol nou específic, amb el títol de la transparència, perquè tot això estiga recollit d'una forma explícita.

I res més.
Agraïm, com no podia ser d'altra manera, la voluntat que va tindre el Partit Popular en aprovar-nos algunes esmenes i en admetre algunes transaccions que nosaltres considerem que són importants, sobretot a més perquè el que fan és millorar de forma substancial alguns aspectes molt concrets de la llei.
Lamentem que no haja pogut ser possible que en qüestions més de fons com -insistixc- per exemple l'admissió del principi de cohesió social, que em sembla un principi fonamental, i algunes qüestions més que -insistixc- ja no plantegem nosaltres sols, planteja el Consell Econòmic i Social, planteja el Consell Jurídic Consultiu o inclús la mateixa advocacia de La Generalitat, no hagen segut admeses.
Entenem que això va en perjudici de la llei i també és evident, i també ho vull dir, l'admissió de les esmenes no va a condicionar el nostre vot final perquè lògicament nosaltres estem en contra dels principis que animen aquesta llei, entenent -insistixc- que és una llei important i que el principal defecte que té a banda d'estes és sobretot l'oportunitat del moment en què s'ha presentat.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

En representació del Grup Parlamentari Compromís, té la paraula la il·lustre diputada Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyories, en primer lloc voldria demanar disculpes als meus companys de comissió d'economia al no haver pogut assistir per una qüestió de salut el dia que se van debatre les esmenes i que se va registrar eixa excepció de la meua presència.
Agrair-li a la senyora Hernández que tinguera en consideració esperar-se a este ple per a parlar sobre un parell de transaccionals que al final hem pogut arribar a un acord, perquè encara que no són el text que nosaltres havíem proposat, sí que és cert que garantix una de les parts que nosaltres volíem que s'arribara en este text de la llei.

Miren, la llei, esta llei no és la nostra llei.
Esta llei no és la llei entenc que de la oposició, veient les esmenes.
Però no és una llei tampoc acordada amb les persones que dia rere dia haurien de treballar basant-se en el desenvolupament d'esta llei.
Vostés saben que va ser un dels raonaments que donàrem els grups de l'oposició, com vostés havien obviat poder parlar, consensuar amb les persones que dins de l'administració valenciana podrien garantir un millor desenvolupament, un eficaç desenvolupament d'esta llei perquè responguera als objectius que nosaltres compartim.

Perquè, clar, és una llàstima que en política, quan hi han qüestions compartides i punts que podrien ser d'enteniment, doncs no s'arribe perquè hi haja un govern que vullga actuar al marge del diàleg, de la negociació prèvia a què deuria haver estat sotmés un projecte de llei d'estes característiques que pot marcar d'una manera decisiva i positiva el desenvolupament de la hisenda pública.
Doncs bé, a nosaltres no ens sembla esta llei i este projecte, lògicament, en el moment que Compromís, si tenim capacitat de poder decidir sobre com es deuria articular la gestió de la hisenda pública i en matèria de subvencions, plantejarà un text completament alternatiu.

Basant-nos en el que presenta el Grup Parlamentari Popular, nosaltres l'únic que hem volgut fer és assegurar-nos de certes qüestions que ens pareixien de lògica.
El plantejament no ens sembla roín, però hi han qüestions que no podíem deixar passar, per molt que no siga la nostra llei en el seu conjunt.

Per exemple, en l'article 8, quan parla de l'administració dels drets de la hisenda pública de La Generalitat, doncs que se parle de l'administració, si li pot cedir drets de la hisenda pública a persones o empreses privades, no sé per què s'oblida, persones jurídiques o entitats privades, però, a més, que se diga que quan això se faça, hi haja una garantia mitjançant una classificació corresponent.
És a dir, quines són les persones -nosaltres afegim jurídiques- o entitats privades vinculades al sistema financer que poden encomanar-se la custòdia de fons o valors de naturalesa pública.
No hi ha una garantia i, per tant, nosaltres la introduïm.

En l'ajornament o fraccionament de deutes de naturalesa pública a favor de la hisenda pública, nosaltres sí que ens ha agradat el text proposat, que d'alguna manera protegix que si tu tens eixos deutes a favor de la hisenda pública i estàs en una circumstància dèbil, feble quant a les teues disponibilitats de tornar eixos diners que es deuen, doncs se fa unes excepcions.

Però nosaltres entenem que eixes excepcions que se fan a les persones, entitats, associacions, empreses, microempreses, etcètera, deuria ser que hi haja un acord mitjançant un procés de negociació entre el deutor i la hisenda pública valenciana, acordant un pagament, els procediments, els terminis, els interessos de demora i altres qüestions que puguen ocórrer.
És a dir, que no siga una qüestió a la lliure decisió del govern, sense que se fixen estes qüestions que són objectives.

I, efectivament, quan després passem als interessos de demora, és a dir, no sols pots ser deutor d'una quantitat, sinó que això genera interés de demora, no entenem per què eixes excepcions, que sí que ens han agradat, i no hem esmenat, sobre les circumstàncies que te poden abocar, si hagueres d'estar tornant eixos diners a l'administració, en una ruïna o desprotegits, ¿per què no se fan igualment amb els interessos de demora?
I hem copiat literalment eixes excepcions que se fan per a estes qüestions, per a protegir sobretot a les rendes més baixes i que l'administració no ofegue encara més les impossibilitats que moltíssima gent té hui de tornar eixos deutes adquirits amb la hisenda pública.

Sobre els pressupostos de La Generalitat i els informes que creguem que deurien vindre avalant els informes dels pressupostos de La Generalitat, nosaltres entenem que els informes que se deuen emetre amb caràcter preceptiu i vinculant respecte a projectes, convenis, propostes d'acord del Consell, etcètera deurien.
.
.
, se diu clarament que l'informe s'ha d'emetre amb caràcter vinculant per la conselleria competent, però no entenem per què no pot passar eixe informe per les Corts Valencianes, per la comissió d'hisenda, per a fer-nos partícips d'eixos projectes, convenis, acords del Consell que volen estar subjectes als pressupostos de La Generalitat i que, com som ací l'òrgan que li dóna vistiplau a estos pressupostos, creguem que qualsevol pla que altere o que vinga a proposar-se incloure en eixos pressupostos de La Generalitat, deuríem conéixer eixos informes, que sí que diu este projecte que han de ser preceptius elaborar per la conselleria, ¿per què no podem conéixer-los prèviament la comissió d'economia?

Després, tenim dels crèdits i les seues modificacions, l'especialitat dels crèdits quan parlem dels pressupostos.
I, aleshores, nosaltres diguem que, quan se diu que en el cas que calga imputar al pressupost corrent obligacions d'exercicis anteriors, se parla que cal un informe de la conselleria, i no entenem per què eixe informe no pot ser publicat al Diari Oficial de la Comunitat Valenciana en el termini màxim de deu dies i, a més, remetre'l a la comissió d'hisenda de les Corts Valencianes.
A l'igual que les modificacions de crèdits inicial.
Si nosaltres aprovem un pressupost, unes línies de crèdit, ¿per què després qualsevol modificació no pot ser publicada en el termini màxim de deu dies en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i remetre-la a la comissió d'hisenda?
Ara passa.
.
.
, saben vostés que passem mesos i mesos abans que siga publicat pel diari oficial.
I les transferències de crèdit, de la mateixa manera.

Parlem també del pressupost, i nosaltres entenem que quan se diu que la conselleria competent en matèria d'hisenda tramitarà preceptivament amb antelació a la comissió d'hisenda de Les Corts l'informe al qual se remet l'apartat 1 de l'article 52, un afegit que fem nosaltres, ¿què és el que estem diguent?
Que, efectivament, les propostes de pressupost que fan les entitats del sector públic empresarial i fundacional hagen de passar també per les Corts Valencianes.
És a dir, no se quede al marge Les Corts d'esta circumstància.

Fem una insistència, en algunes esmenes, en la gestió pressupostària del que vénen a ser els comptes de caixa fixa.
Ens preocupen, i molt.
És la caixa black del govern del Partit Popular.
Encara no tenim els documents que el tribunal superior de justícia ha sentenciat que tenim dret a conéixer els parlamentaris de Les Corts.
I el que diguem, efectivament, és que estos comptes de caixa fixa.
.
.
, s'hagen de remetre a la comissió d'hisenda els informes trimestrals d'arqueig de caixa fixa, que sí que se remeten per totes les caixes fixes a la intervenció general.

Hui vostés tenen un control trimestralment perquè tots i cadascun dels serveis que tenen caixa fixa han de remetre trimestral a la intervenció general un arqueig d'eixes caixes fixes, i encara no sabem per què vostés no agafem eixos informes i ens els fan arribar als grups de l'oposició.
I el que demanem ací és se remeta a la comissió d'economia.

En l'article 68, en les funcions de la tresoreria de La Generalitat, no entenem per què vostés s'entesten en obviar les Corts Valencianes per a poder tramitar, atribuir a l'Institut Valencià de Finances funcions o serveis de tresoreria.

Creguem que no ha de ser mitjançant decret del Consell, sinó mitjançant llei de les Corts Valencianes el cedir l'autonomia que en estes Corts se faça un control del que l'Institut Valencià de Finances pot fer respecte a la tresoreria de la Generalitat valenciana.

En l'article 89, en el règim d'avals, en l'objecte és on hem arribat a un punt d'enteniment amb una esmena transaccional.
El que nosaltres proposàvem és que en les garanties atorgades per La Generalitat a empreses, entitats de qualsevol naturalesa, pública o privades, s'elaborara prèviament un informe de l'institut Valencià de Finances per a argumentar, motivar este tipus de règim d'avals que s'inclou en esta llei.

I hem arribat a un enteniment, que li agraïsc a la senyora Hernández la proposta a la qual hem arribat.

Finalment, els deures i facultats del personal controlador de la col·laboració i assistència jurídica és una de les qüestions també que hem arribat a un acord, i és que efectivament s'haja de garantir que la intervenció general motive el perquè s'acudix a auditories externes privades, empreses que puguen desenrotllar esta tasca al marge de l'administració valenciana, que s'haja de motivar també per part d'intervenció general amb un informe el que no hi ha disponibilitat pressupostària o mecanismes suficients per a atendre una qüestió que deuria fer l'administració i que vol externalitzar o deixar al marge de l'administració.
I, per tant, mos alegrem també que s'haja arribat a este acord.

En principi, hi han altres esmenes que després explicaré, però el sentit era donar-li més protecció a allò que presentava el Partit Popular en esta llei, tenint en compte que nosaltres creguem que l'objectiu és positiu i estem molt en desacord que s'haja presentat sense un consens previ.

No és la nostra llei des del principi fins al final, però tenint esta damunt de la taula, no anem a perdre l'oportunitat de millorar-la, sobretot quant al control que Les Corts deuen exercir d'esta tasca.

Res més.

El senyor president:

Gràcies, senyora Mollà.

Grup Parlamentari Socialista, té la paraula l'il·lustre diputat Francisco Toledo.

El senyor Toledo Lobo:

Gracias, señor presidente.

Yo quiero empezar diciendo, como ha remarcado la ponente, que en el trámite en comisión se han admitido 22 enmiendas, directamente realizadas por el Grupo Parlamentario Socialista, y se han transaccionado diez.
Por tanto, ha habido 32 enmiendas que han modificado el texto original de la ley.

Y quiero agradecer al portavoz Rubén Ibáñez la labor que ha hecho para facilitar que el texto se enriqueciera con esas 32 enmiendas aprobadas.
Algo que debería de ser común en todo trámite parlamentario, que en el trámite de la ley se incorporaran enmiendas que la enriquecieran, pero que en estas Cortes, desde que yo estoy al menos, resulta absolutamente excepcional.
No había visto ninguna en la que se incorporaran 32 leyes.
Así que mi agradecimiento y remarco que eso debería de ser lo habitual en todos los casos.

Gracias a ello, la ley, por ejemplo, ha introducido una serie de cuestiones que nos parecían importantes.
Por ejemplo, para transigir judicial o extrajudicialmente sobre los derechos de la hacienda pública se … informes de la conselleria o el ente acreedor.
Se dará trámite de audiencia a las personas acreedoras afectadas por la prescripción de obligaciones a cargo de la hacienda pública.

A los presupuestos de La Generalitat se acompañará la memoria de los beneficios fiscales que les afecten tanto de La Generalitat, como del estado, que ahora, después de nosotros pedirlo, se hace, pero no estaba recogido en el texto de la ley.

El fondo de contingencias se utilizará para necesidades inaplazables y no se incorporará su remanente a ejercicios posteriores, que tampoco estaba recogido.

Las entidades del sector público instrumental tendrán más control presupuestario por parte de las consellerias cuando el 50% de la cifra de negocio de la entidad tenga su origen en transacciones de la administración, que antes el 75%.

Los intereses de demora se pagarán hasta la fecha en la que se ordena el pago de la devolución y no hasta la fecha en que se proponga el pago, como figuraba antes.
Y eso va a favor de los administrados.

Los avales concedidos por La Generalitat no podrán garantizar más que el pago del principal y los intereses.

Se reconoce el derecho de las personas físicas y jurídicas a ser destinatarios de información contable, que nos parecía importante, porque en esto esta ley era del siglo pasado, no era de este siglo.

Y se remitirá a las Cortes los movimientos de hace después de solicitarlo las cuentas de acreedores pendientes de aplicar al presupuesto y de acreedores por periodificación, que ahora también se hace después de solicitarlo nosotros durante años, pero que no estaba recogido en este (inintel·ligible) …

También, los planes estratégicos de subvenciones serán públicos y tanto la administración, como los beneficiarios podrán recurrir a la tasación pericial contradictoria para comprobar el valor de mercado de gastos subvencionados.

Todo eso y algunas mejoras en la redacción y la justificación de determinados acuerdos del Consell han mejorado el texto y, por lo tanto, mi enhorabuena al portavoz que lo ha permitido y remarco que esto debería ser una tónica habitual.

Dicho eso, también digo que nos parece que se podían haber aprobado muchas más enmiendas de las 203 que habíamos presentado, y que las 32 enmiendas aprobadas, aunque algunas de ellas son importantes, no dejan de ser cuestiones de detalle, porque ninguna de ellas consideramos que ataca al fondo con el que discrepamos, y a esas me voy a referir especialmente en esta intervención, porque, evidentemente, no puedo nombrar las ciento sesenta y tantas que quedan.

Tenemos un bloque de 35 enmiendas que reclaman mayor información, bien sea de los acuerdos tomados por el Consell o de la información que acompaña al presupuesto en el trámite parlamentario, como, por ejemplo, que se acompañe al trámite parlamentario, con la enmienda 50, la relación de puestos de trabajo de las entidades del sector público instrumental, que ya debería de estar aprobada, pero que por la ley de acompañamiento de los presupuestos de este año se ha pospuesto hasta después de las elecciones.
No se incluirá conforme está.

Que haya un informe del impacto social de los presupuestos; que haya un informe de la fiabilidad de los ingresos previstos en los presupuestos, que lo hemos padecido en el trámite de este año; que haya un anexo con las entidades receptoras de subvenciones nominativas y el importe total asignado a cada una de ellas para facilitar la claridad; que haya un anexo explicativo de las políticas de gasto del proyecto de ley similar al de los presupuestos generales del estado.
Esto nos parece importante.
En los presupuestos generales del estado, por ejemplo, se puede analizar el presupuesto por políticas de gasto.
Se puede saber, por ejemplo, cuánto se destina a I+D+I.
En los presupuestos de La Generalitat actualmente eso es imposible, no figura.

Pero también queremos que se dé un salto cualitativo en la información del gasto público accesible a los ciudadanos.
Así, en la enmienda 82 pedimos que la conselleria competente en materia de hacienda desarrolle un sistema de consulta telemática que permita a cualquier persona conocer la fase contable en la que se encuentra una factura o una subvención en el sector público de La Generalitat, así como conocer, en su caso, la fecha prevista de pago.
Fíjese qué cosa más sencilla.
Pues no se pueden imaginar las miles de horas de funcionarios que se pierden respondiendo al teléfono.
Si esto estuviera accesible, como ha estado en el caso del estado en el plan de pago a proveedores, seguramente ganaríamos en eficacia y obtendrían una mayor información los ciudadanos.

Y después, los gastos de interés ciudadano, en la enmienda 183, que es algo que consideramos importante.
Es algo que, dentro de la transparencia que debe primar en todas las leyes, debería de figurar.
La necesidad de que cualquier ciudadano pueda acceder a un gasto, porque la información de los gastos debe de ser pública.

Después tenemos 21 enmiendas que protegen a los administrados de excesos de esta ley.
Por ejemplo, en la 20 establecemos que tenga especial consideración a la suspensión del procedimiento de apremio a personas en situación de necesidad o pobreza.
¿Por qué no se admite eso?
No lo entendemos.

O que se proceda a aplazar o fraccionar la deuda cuando se pueda contrastar que la prestación de la garantía conduce a la persona física deudora a una situación de grave necesidad.
También creemos que eso sería importante.

O eliminar el segundo párrafo del punto 1 del artículo 22, que pretende no pagar intereses de demora a ayuntamientos, universidades, institutos tecnológicos, etcétera, cuando las subvenciones nominativas se demoran.

En la 32, la obligación de la administración de dictar disposiciones para evitar que sus impagos provoquen la prescripción del derecho de acomodo a los ciudadanos, como ha podido pasar por ejemplo en el caso de las ayudas de la vivienda, y la 244 y 249, que piden la exoneración de garantías para abonos a cuenta a beneficiarios de ayudas de voluntariado, de ayudas a investigación de institutos tecnológicos, etcétera.

Tenemos un bloque de 18 enmiendas que pretenden acabar con lo establecido en el artículo 4.
2, que el presupuesto de gasto de las entidades integradas en el sector público empresarial y fundacional tenga carácter estimativo y no vinculante.
Esto nos parece esencial.
O sea, en la administración general, en la administración de La Generalitat, los presupuestos tienen carácter limitativo y vinculante.
Y en el sector público empresarial es estimativo y no vinculante.
Eso hace que cuando vengan aquí lo que aprobemos no sirve absolutamente de nada.
Es un presupuesto meramente estimativo y no vinculante.
Con lo cual entendemos que hay un déficit democrático notable.

También la 217, algo que parece obvio que el título décimo, de subvenciones, sea aplicable a las sociedades mercantiles y fundaciones del sector público, que están en la misma ley y, sin embargo, se les exonera de la aplicación de una parte de la ley a las sociedades mercantiles y fundaciones del sector público.
Sólo les es de aplicación la legislación básica estatal, según se establece en el título X.

Luego tenemos un bloque de 45 enmiendas para aumentar el control tanto de la Intervención General como de estas Cortes, en la ejecución del presupuesto.
Por ejemplo, en la 103 tenemos una enmienda que la podríamos denominar coloquialmente de Valmor, la llamamos «autorizaciones para la compra directa de bienes patrimoniales».
La autorización de la compra de cualquier entidad del sector público de La Generalitat de sociedades y participaciones en ellas de terrenos, de inmuebles, de obras de arte y de cualquier bien patrimonial cuya compra, por razones legalmente justificadas no se haga por concurso público y superen los 20.
000 euros, requerirá el informe previo de la Intervención General de La Generalitat, en el que se constate que el precio de compra se corresponde con el valor del mercado del bien.

Si esto estuviera aprobado el Consell no hubiera podido comprar Valmor por un euro, cuando valía menos 40 millones por las deudas que tenía, por ejemplo.

Pedimos también que se comparezca en las Cortes por parte de los consellers en determinadas circunstancias, en la 42 y 44.
Y por parte del presidente de La Generalitat en la 57, cuando haya una prórroga de los presupuestos.
¡Qué menos, qué menos que hacer eso!
Y en la 108 que haya un régimen especial de transparencia en la caja fija que ha resultado absolutamente inadmisible en su gestión.

Por otra parte, algo que también nos parece importante es el papel de estas Cortes.
En la 261 y la 262 pedimos que haya una aprobación del plan económico-financiero y del plan de reequilibrio por estas Cortes.
En el estado saben que lo aprueban las Cortes Generales, en los ayuntamientos lo aprueba el pleno del ayuntamiento y aquí entendemos que tienen que ser estas Cortes por la importancia que tienen las que lo disfrutan y lo aprueben.
Y después envíe al consejo de política fiscal para su aprobación definitiva.

Y que, por otra parte, que los acuerdos de no disponibilidad de créditos pretendíamos que fuesen convalidados por las Corts por una transacción a que hemos llegado, serán dada cuenta en Las Cortes.

Hay seis enmiendas al final que nos parecen importantes, con un título completo, destinadas a finalizar las deslocalizaciones empresariales.
De alguna manera el objetivo es claro, que si una empresa se deslocaliza, con todo lo que jurídicamente es difícil de delimitar esa deslocalización, pero por eso está el título XI, que devuelva las subvenciones que ha recibido, sean competitivas, nominativas y también las ayudas.

Entendemos que eso es necesario y que durante los próximos ocho años no pueda recibir subvenciones o ayudas, las empresas deslocalizadas, ni las de su grupo ni las vinculadas en los términos que se establece en la ley.

Hemos llegado a una transaccional para abrir la puerta a que en las bases de las subvenciones competitivas se establezca la obligatoriedad del compromiso empresarial de no deslocalización, ¿eh?
, y se desarrolle normativamente.
Si eso supone que efectivamente después vamos a tratar aquí ese tema, pues con eso nos damos por satisfechos.
Pero entendemos que eso es fundamental, hay que dar un mensaje muy claro a las deslocalizaciones empresariales.

Nosotros hemos presentado un proyecto de ley que esperamos se pueda tratar dentro de esta legislatura, en estas Cortes, y abrir la puerta a que después lo podamos aceptar nos parece adecuado.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Toledo.

Per part del Grup Parlamentari Popular intervindrà l'il·lustre diputat Rubén Ibáñez.
Té la paraula.

El senyor Ibáñez Bordonau:

Gracias, presidente.

Bueno, la verdad es que la primera sensación que tiene uno cuando sube a defender este tema es que tenía ganas, ¿no?
, porque era hora de acabar todo este procedimiento.
No sé si muchas de sus señorías se han enterado de lo que aquí hemos estado hablando.

Ciertamente ésta es posiblemente una ley muy farragosa, tremendamente técnica, de difícil calado político, por más que haya hecho alguna significación aquí.
Pero lo cierto que sí que es una ley fundamental, porque va a regir una parte muy importante.
.
.
, por decirlo de alguna forma, de las tripas de la administración.

Es que estamos hablando de eso.
Una ley, además, que viene a suplir un texto del año 1984, creo recordar, y por tanto que era necesaria su renovación.

Yo discrepo en este caso sobre lo primero que ha señalado el señor Torró.
Vaya por delante, a cada uno de ustedes que les agradezco profundamente el trabajo que han realizado en la comisión.
Soy consciente de las dificultades técnicas que conlleva la presentación de enmiendas a esta ley, especialmente a los grupos minoritarios que tienen menor posibilidad, si cabe, de poder realizarlo.
Y quiero agradecer al señor Torró en persona las aportaciones que ha hecho, dos de ellas se las hemos admitido y creo que son dos más las que hemos transaccionado, que sin duda consideramos que además han sido de calado y que han mejorado en algunos aspectos de la propia ley.

En el mismo sentido, y a pesar de que no pudo, defenderlas en comisión, a pesar de que ella sí que hubiese querido, la señora Mollà, pues ciertamente ha defendido aquí, ahora mismo, algunas de sus enmiendas; como bien ha señalado, pues con esa vocación que hemos tenido desde el primer segundo de intentar consensuar, bueno, pues hemos podido transaccionar algunas.
Y fundamentalmente me van a permitir que de forma especial pues agradezca al señor Toledo el debate de dos horas y media que tuvimos en comisión.
No sé si puede ser uno de los récords de esta cámara en cuanto a debate, pero sí que es cierto que, que aunque esta ley ustedes no la vean como propia, esta ley contempla muchísimos aspectos, muchísimos aspectos que ustedes sí que han propiciado.

Por tanto, a pesar de que al final el sentido de su voto pueda ser negativo o pueda ser una excepción, lo cierto es que esta ley, la ley que vamos a acabar aprobando, tiene mucho de lo aportado por el Grupo Socialista, y no precisamente de aquellas enmiendas de literatura o enmiendas menores, enmiendas absolutamente de calado y que han mejorado, y así lo hemos reconocido, el propio texto.

Como decía, discrepo en algunos aspectos lo que decía el señor Torró sobre que él consideraba que éste no era el momento para debatir este tipo de enmiendas.
Bueno, yo creo que la legislatura está viva hasta que deja de estarlo.
Y, por lo tanto, cualquier momento es oportuno.
No hay un momento a propósito para debatir este tipo de enmiendas.

Señalar esto da a entender a la ciudadanía que, bueno, como estamos finalizando el período legislativo hay que cruzarse de brazos.
Ese desde luego no es el posicionamiento del Grupo Popular y desde luego discrepamos profundamente de esa manifestación.

Yo entiendo que para el Grupo de Izquierda Unida esta ley, como muy bien ha señalado, es una ley que va contra su propio credo, porque es un tema de creencia, ustedes no se creen esta ley y, por lo tanto, no la van a apoyar por más que admitiéramos pues el cien por cien de sus enmiendas.

Y no la van a apoyar, usted lo ha dicho, porque ustedes son absolutamente contrarios a un principio que nosotros creemos que es fundamental en la administración, como es el principio de estabilidad presupuestaria.
Hoy no se puede entender cualquier actuación de la administración que no tenga en cuenta ese principio.
Por lo tanto, yo lamento que esa sea la discrepancia fundamental que usted plantea.
Pero entenderá que contra eso nosotros no vamos a ir.
Nosotros queremos un equilibrio de las cuentas públicas y consideramos que en aquellas épocas en que desgraciadamente la administración no ha tenido un principio de estabilidad presupuestaria lo que nos ha llevado es a una profunda ruptura social y a una profunda pérdida de poder adquisitivo.

Y, por lo tanto, entenderá que, a pesar de que este no sea, como he dicho, su credo, sí que es el nuestro.
Un respeto profundo.
Y esa es una de las claves de esta ley, al principio de estabilidad presupuestaria.

Usted ha vuelto, señor Torró, ha vuelto a incidir en el tema de la banca pública.
Es cierto, lo debatimos aquí, creo que fue la semana pasada o la anterior, no recuerdo ahora, en cuanto que usted no considera que debe ser quien debe custodiar el patrimonio público.
Bueno, señoría, ésta es una precisión muy singular, que creo que la señora Mollà también ha hecho alguna semejante en cuanto a que no hay una garantía sobre el manejo de los fondos públicos, según he podido tomar nota.

Bueno, yo discrepo profundamente de las dos.
Por un lado, considero que la banca pública no es garantía de nada, en cuanto al manejo de fondos públicos, que no lo pueda ser una entidad financiera privada, absolutamente ninguna, es la misma garantía.
Y, segundo, que en cuanto a la garantía jurídica que la señora Mollà se refería, pues la propia Ley general tributaria, el propio reglamento de recaudación o la propia Ley general presupuestaria lo vienen regulando.
Y, por lo tanto, es norma básica y consideramos que no tiene sentido ir en contra de ella.

Por otro lado, también se ha señalado por parte del Partido Socialista algunas cuestiones que yo creo que merece la pena profundizar.

Por un lado se está absolutamente de acuerdo y se agradece la labor que este grupo ha desarrollado a la hora de tener en consideración estas enmiendas.
Repito, considero que esta ley tiene muchísimo contenido aportado por el Grupo Socialista.
Entiendo que su posicionamiento es un posicionamiento muy político y no un posicionamiento de sumar.
Cuando un grupo le brinda, como le ha brindado el Grupo Popular, absolutamente las dos manos, no una, las dos, para llegar a acuerdos de calado, no literarios, y que al final se agradezca la predisposición pero no se quiera apoyar, hombre, cuando menos huele a temor.

Ustedes no están por la labor, ustedes no se creen eso de sumar.
Puede quedar muy bien, (inintel·ligible) .
.
.
y yo se lo agradezco, pero yo sinceramente lo que le agradecería es que si usted se cree que todas aquellas cuestiones que nosotros le hemos apoyado son así, de verdad el refrendo se hace cuando se vota y no cuando se habla, y esa es una diferencia.

Mire, nosotros creo que hemos demostrado no solo que queríamos consenso con todos los grupos parlamentarios, especialmente con el Grupo Socialista, sino que además nos creemos que las tripas de la administración tienen que ser transparentes.
Y eso es lo que hemos plasmado en este documento.
Hemos ido muchísimo más allá de lo que en principio marcaba el propio texto, gracias sin duda a sus aportaciones.
Pero sus aportaciones, de ser asumidas como lo son por el Grupo Popular, deben de tener su reflejo en el voto.
Porque si no, sinceramente, está traicionando parlamentariamente la vinculación que podamos tener todos los grupos.
No tiene sentido señalar «quiero consenso» y, cuando doy consenso, no te voto a favor.

Por lo tanto, esa es una diferencia que a mí me gustaría que salvara, porque si grande se hace el parlamento cuando hay debates como el que ha existido en esta ley, más grande se hace el parlamento todavía cuando de verdad al final se apoyan este tipo de iniciativas.

Se cuestionan dos temas fundamentales por parte de ustedes, pues son casi insalvables, dice.
Uno es el tipo de presupuesto del sector público instrumental, cuando hace referencia a que es estimativo y no vinculante.
Tuvimos ya ocasión de hablar sobre este tema en la comisión, pero yo lo voy a reiterar.
La catalogación que esta norma, la norma que ahora aquí estamos debatiendo y vamos a votar, hace sobre el sector público instrumental en cuanto al presupuesto es exactamente la misma que la Ley general presupuestaria, exactamente la misma.
Estamos copiando una norma básica superior y, por lo tanto, no hay ninguna valoración ni ningún movimiento extraño, como aquí se quiere señalar.

Por lo tanto, y en resumen, creemos que esta es una ley que aporta muchísimo a la mejora de la transparencia, que aporta muchísimo a la mejora de dar a conocer las tripas de la administración, y desde luego esta es una ley que hace que las tripas de la administración sean absolutamente transparentes.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Ibáñez.

Té la paraula per a rèplica el senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Anem a vore, senyor Ibáñez, comence per l'últim, no?
, el tema de la claredat en la catalogació o la definició del sector públic instrumental.
Insistixc, l'article 2, quan parla del sector públic de La Generalitat i diu qui forma part del sector públic de La Generalitat, i l'article 3, quan parla de l'estructura del sector públic de La Generalitat i parla de com s'ordena el sector públic de La Generalitat, són contradictoris.
Parlen del mateix, i són contradictoris.
I generen confusió, generen confusió quan parlen d'activitats principals, que es financen majoritàriament… Vull dir, si generen confusió és perquè no acaben de determinar amb claredat què és cada cosa.
I això no ho resolen.
I seria molt senzill -insistisc- resoldre eixa qüestió.

Però és que vostés no volen resoldre eixa qüestió, perquè han funcionat d'una determinada manera durant molt de temps i perseguixen seguir funcionant de la mateixa manera, si aconseguiren tornar a governar, cosa que ho tenen molt difícil.
I eixa és una de les esperances que tinc, vull dir, que d'ací a finals d'any hi haja una nova majoria en el parlament de Madrid i acabe amb l'absurd de l'estabilitat pressupostària.

I en l'absurd de l'estabilitat pressupostària, vosté parla d'una qüestió de credos.
Jo, no és una qüestió de credos, senyor Ibáñez.
És una qüestió de polítiques i d'efectes d'eixes polítiques i de quines prioritats s'establixen.
I vostés establixen la prioritat que cal pagar els deutes per damunt de qualsevol altra qüestió.

I mire -vosté crec jo que és advocat, supose que es dedicarà això-, vosté sap que una persona quan l'embarguen i té de pagar un deute, els jutjats sempre establixen un mínim, un mínim que és intocable, perquè les persones puguen viure, però eixe mínim intocable està sacrificat per l'article 135 de la Constitució i per la llei d'estabilitat pressupostària.
Eixe mínim està sacrificat, i l'han sacrificat vostés i, per desgràcia, amb el concurs del Partit Socialista en la votació de l'article 135.
Ara es penedixen d'això, però ho van fer en eixe moment.
I es tracta que no pot ser, no pot estar mai per damunt de les necessitats i dels serveis públics altres tipus de qüestions, no pot estar mai, no pot estar mai.

I el problema fonamentalment és que vosté diu: «No, quan no s'ha complit eixe precepte, hi ha hagut ruptures en el…» No, no, és al revés.
Quan s'imposa eixe precepte és quan vénen els problemes, quan s'imposa eixe precepte és quan es retalla en sanitat, quan s'imposa eixe precepte és quan es retalla en educació, quan s'imposa eixe precepte és quan es retalla en serveis socials.

I damunt d'això, no s'aconseguix ningun, ningun dels objectius que pretenen aconseguir, perquè vostés, teòricament, se suposa que això serviria per a generar una estabilitat en el pressupost, disminuir el deute, desparéixer el dèficit.
I el dèficit no desapareix, creix.
I el deute no disminuïx, creix fins a nivells exponencials.
Perquè, clar, per a vostés, seguint eixa catalogació, és més important rescatar a un banc en fallida i salvar els seus accionistes que mantindre el que la gent tinga l'educació garantida, la sanitat garantida i els serveis socials garantits.

I, senyors del Partit Socialista, de deveres, ja sé que vostés no van votar a favor de la llei d'estabilitat pressupostària, però el que hi ha darrere de l'article 135 de la Constitució que vostés van promoure la seua reforma és just això -insistisc-, ni pels principis, ni pels defectes que teòricament vostés diuen.

I acabe amb l'última qüestió, el tema del patrimoni públic.
Mire, qui ha de gestionar el patrimoni públic?
Evidentment, normalment s'ha de gestionar…, qui té capacitat per a gestionar-lo.
Mire, no hi ha ni garantia jurídica amb la gestió del patrimoni públic en mans privades, perquè no pot haver-la, perquè lògicament sempre que hi ha un intermediari, hi han problemes.
Això és una qüestió evident.

Però tampoc no hi ha cap garantia funcional que funcione millor.
És al revés, és al revés.
El millor és que l'estat, que té la capacitat suficient com per a generar els mecanismes de gestió pública i que, a més, té la capacitat suficient per a generar els mecanismes de control si vol generar-los.
I eixos mecanismes de control, a més, haurien de ser democràtics, que és el que ací no ha passat, sent els que han d'administrar el seu propi patrimoni.

Perquè vaig a dir-li una cosa: les entitats privades que gestionen el patrimoni públic no tenen com a objectiu gestionar adequadament el patrimoni públic, sinó obtindre beneficis a través d'eixa gestió.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Senyora Mollà, per a rèplica, té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Ibáñez, jo li agraïsc el to del debat.
I jo crec que es nota l'harmonia que deuria haver acompanyat este projecte des del principi.
El problema és que en l'harmonia ens queda en un sabor agredolç i en una…, la impossibilitat de poder deixar passar qüestions que des de la base se trunca el que deuria haver sigut un gran consens, una gran llei i després una gran execució d'eixa llei.

El problema és quan trunquem una norma bàsica que en política i en democràcia deuria posar-se en valor, i és que quan les coses volen ser…, bé, que funcionen bé i que siguen positives, que siguen representatives, que siguen unitàries, doncs s'ha de negociar açò abans, s'ha d'intentar posar d'acord no solament les opcions polítiques representatives dels ciutadans i ciutadanes… No ens representem només que a nosaltres, ¿eh?
, representem als ciutadans i ciutadanes que ens han donat el suport per a estar ací i que volen que la política i el consens estiga per sobre de qualsevol altra qüestió, per a qüestions positives.

I amb els tècnics que de nou obvien…, per què els tècnics de l'administració valenciana els han dit a vostés que esta llei, doncs, bé, té uns objectius molt lloables, però que no veuen que tal com està dissenyada puga complir, amb les majors expectatives, els objectius que acompanyen a… i la motivació de la llei.

Garanties que ens calen.
Esta llei podria passar sense les esmenes del Grup Parlamentari Popular, en un context on el Grup Parlamentari Popular, sustentant al govern del Partit Popular de La Generalitat durant vint anys, no s'haguera convertit en un aliat de l'opacitat, de la corrupció, de la falta de control, de la falta de garantia del compliment de la normativa i de la legalitat.

Si vostés no s'hagueren aliat en estes qüestions, si no hagueren truncat les regles del joc, nosaltres a la millor ara no estaríem tan atents en qüestions tan bàsiques com que qualsevol procediment, qualsevol modificació, qualsevol projecte que necessite d'uns crèdits per a la seua assignació, qualsevol aval que vinga a les empreses públiques o al sector fundacional, qualsevol instruments que se pose des de la hisenda pública i en la gestió dels diners públics, volem que el poder legislatiu, que al final és qui regula com se van a distribuir eixos recursos dels valencians i valencianes, doncs qualsevol moviment de l'administració passe preceptivament per la informació a les Corts Valencianes, a la comissió d'economia.

Si vostés no s'hagueren instal·lat en l'opacitat, i en la corrupció, i en les irregularitats i en les sospites dels desviaments constants de fons públics en cadascuna de les conselleries, a la millor ara no estaríem demanant-los que feren un sobreesforç, perquè la política mos ho està demanant, i perquè els escàndols ho evidencien.
el que se faça un sobreesforç en transparència i control.
I és el que venim a reclamar.

Si vostés lligen les nostres esmenes, les nostres esmenes diuen: avant en la seua llei, no és la nostra, no mos ha agradat la manera en què vostés l'han portat i, per tant, nosaltres creem que esta llei s'ha de repensar començant des del principi de l'acord abans que vinga al procediment legislatiu.
I això és la nostra voluntat de fer en el moment que tingam capacitat de canviar les coses des del govern.

Però anem a vore-la tal qual.
Volem màxima garantia, màxim control, màxim procediment de transparència.
I és el que els demanem en cada una de les esmenes.
I jo els agraïsc…, vostés precisament m'han votat dos, en la transaccional, que demanen això.
Quan nosaltres diguem que qualsevol aval que d'alguna manera se quede per a poder posar a disposició d'entitats privades, etcètera, nosaltres diguem que siga l'Institut Valencià de Finances que mos diga la motivació per a donar el vistiplau d'eixe aval.
I resulta que ara tenim…, podem tindre eixe informe.
Mos pareix bé.

O quan diguem que actue la intervenció de La Generalitat perquè qualsevol qüestió que siga d'auditoria, etcètera, és a dir, que qualsevol empresa privada o persona, que no inclouen jurídica, no ho entenc per què, que puga posar-se a disposició recursos o maneigs dels fons públics de La Generalitat, del control, etcètera, que vinga la intervenció general a dir-mos per què està motivat el que no pugam fer-ho des de l'àmbit de l'administració.
¿És garantia això?
¿Veritat que sí?
Sí.

Aleshores, ¿quina és la motivació per a la resta de qüestions?
¿Per què no podem Les Corts tindre informació?
¿Per què no podem tindre els arqueig de caixa fixa?
¿Per què no podem tindre en deu dies de garantia qualsevol modificació pressupostària?
¿Per què no podem tindre els informes, que se diu que se siguen preceptius de la conselleria, quan hi han projectes a càrrec de crèdit?
¿Per què no podem tindre informació de quan volem imputar crèdits a altres exercicis a l'exercici corrent?
¿Per què no podem tindre tot això?

El senyor president:

Gràcies.

La senyora Mollà Herrera:

¿És garantia?
Sí.
¿És negatiu per a esta llei?
Jo crec que no.
I sense falta de motivació, doncs no arribarem a un enteniment entre vostés i nosaltres.
I és una llàstima, és una vertadera llàstima.

El senyor president

Gràcies, senyora Mollà.

Senyor Toledo, per a rèplica, té la paraula.

El senyor Toledo Lobo:

Señor Ibáñez, yo le he agradecido muy sinceramente la labor que ha hecho por lo excepcional, por lo excepcional que resulta en esta cámara que se aprueben 32 enmiendas en comisión y 6 transaccionadas aquí en este pleno, pero es que eso debería de ser lo habitual, eso debería ser lo habitual.

Pero no podemos olvidar que hay otras 164 enmiendas que no se han aprobado.
Nosotros entendemos que esta ley, en su estado actual, tiene un déficit democrático importante, un déficit democrático importante.
Está hecha con la visión del siglo XX, no del siglo XXI, y no responde a lo que en estos momentos los ciudadanos demandan en cuanto a control y a transparencia.

Reconociendo un avance, reconociendo un avance notable desde lo que había, que era del año 1984, a lo que hay, creemos que sigue anclado en el siglo pasado.

Fíjese, lo de los presupuestos estimativos y no vinculantes no es baladí.
Usted ha dicho que viene en la Ley general presupuestaria.
Yo le aseguro que no viene la palabra estimativo, no viene.
Le reto, le reto a que se lo descargue, a que busque la palabra estimativo y la encuentre.
No la encontrará en la Ley general presupuestaria 47/2003.
La palabra estimativo no existe.

Mire, el traer unos presupuestos estimativos y no vinculantes los convierte en nulos, no sirven para nada.
Lo que traen aquí no sirven para nada, es un paripé.
Y ¿la razón de fondo cuál es para eso?
La razón de fondo es que el Consell destina en torno a 600 millones menos de lo que debería al sector público empresarial y fundacional.
Por eso el año pasado tuvo 577 millones de déficit en 2013, el último que se conoce la cuenta general.
Al ponerle de partida 600 millones menos, pues, evidentemente, esos presupuestos ya están viciados, no sirven.
Y por eso le ponen estimativo, para que no queden atrapados desde el minuto cero en esos presupuestos.
Pero eso ese algo que no debería de pasar.

Por otra parte, no exigir la comparecencia del presidente cuando se prorroguen los presupuestos, si alguna vez se prorrogan, también nos parece un déficit democrático.
Esto esta ley lo debería de reflejar.
Un presidente, con esta ley, puede prorrogar los presupuestos y no dar ninguna explicación a las Cortes.

Algo mucho más…, que nos parece profundamente más rechazable desde el punto de vista democrático, lo de los planes económico-financieros y los planes de reequilibrio.
Ya le he dicho que la ley de sostenibilidad financiera, en el caso del estado, los aprueba las Cortes Generales; en el caso de los ayuntamientos, el pleno del ayuntamiento.
Nunca lo hace el ejecutivo.
Y en el caso de las comunidades autónomas, dice que los elaborarán las comunidades autónomas, porque deja…, no quiere invadir la autonomía de la comunidad autónoma para decir quién los aprueba dentro de ese plan.
Y nosotros entendemos que tienen que ser en estas Cortes.

En un plan económico-financiero, se ponen cuestiones -lo hemos vivido en esta legislatura- tremendas, de recortes, de disolución… Por ejemplo, en el plan económico-financiero que remitió el Consell estaba la reducción del Consell Valencià de Cultura y de la Academia Valenciana de la Lengua, que no han podido aprobar aquí, que no la han podido aprobar, por ejemplo.
Si hubiéramos discutido ese plan aquí, ya verían que eso no tenía por qué haber salido y nos hubiéramos evitado un ridículo de tres horas, por ejemplo.

Además de esa cuestión, también tiene un déficit en transparencia, ¿no?
Porque hay muchísimas cuestiones que podrían estar a disposición de estas Cortes, de información de las decisiones que toma el Consell, que se niegan a darlas o que las dan tarde.

Reconociendo que hay un avance, y que en esta misma legislatura hemos hecho un avance, queda mucho por avanzar.

Y miren, eso va a ser imparable.
Al final, todo va a tener que ser transparente y público.
Y es cierto que la ley de transparencia lo va a mejorar, y lo reconozco, el texto que hay lo mejora.
Pero la transparencia es como la igualdad de género, tiene que impregnar todas las leyes, no se puede quedar solo en una ley.
Y en esta debía de haber puesto todas estas cuestiones de transparencia.

Y, por otra parte, el déficit de control, importante en la intervención general, la capacidad de control de la intervención general.
Nosotros le dábamos muchísima más actuación a la intervención general, que no se le ha dado, ¿no?
Entendemos que eso es… Por ejemplo, incluso la aprobación de la cuenta general.
En esta comunidad nadie aprueba la cuenta general; en otras sí, pero aquí nadie la aprueba, nadie.
Eso también es un déficit importante.

La enmienda Valmor, que he dicho antes.
¿Qué sentido tiene que no haya un informe que diga que lo que se compra está acuerdo a valor de mercado, cuando no es por concurso?
O el régimen especial de transferencia de caja fija que reclamábamos.
Son cuestiones importantes.

O eliminar la incompatibilidad para que la sindicatura contrate con una empresa… Aquí viene «de un año».
Si una empresa ha trabajado para quien va a auditar en el último año, no puede ser contratada por la sindicatura.
Nosotros decimos: no, el último no; los cinco últimos años.
Una mayor incompatibilidad y, además, que sea un uso meramente coyuntural; normalmente lo tiene que hacer la propia sindicatura.

Nosotros entendemos que esta ley tiene mejoras positivas -no podía ser menos, si han pasado treinta años-.
Pero también entendemos que tiene unos déficits importantes.
Y, por tanto, sin minusvalorar la labor del portavoz y del grupo parlamentario, que ha sabido enriquecer la ley con aportaciones, sin minusvalorar eso, también queremos decir que en aspectos de fondo de la ley disentimos notablemente.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Toledo.

Per a tancar el debat, el senyor Ibáñez té la paraula per a rèplica.

El senyor Ibáñez Bordonau:

Gracias, presidente.

Bien, en primer lugar, señor Torró, ha señalado usted lo absurdo de la estabilidad presupuestaria.

Mire, lo absurdo de la estabilidad presupuestaria a nuestro país le costó hace unos cuantos años noventa mil millones de déficit, noventa mil millones de déficit, lo absurdo de la estabilidad presupuestaria.
Se lo vengo a decir porque, si ese es el tipo de políticas al que ustedes nos quieren llevar, pues, díganlo un poquito más claro, no lo dejen en el absurdo de la estabilidad presupuestaria, dígalo: «Yo no me creo la estabilidad y lo que quiero es que haya déficit.
» Pues, bien, eso es lo que ha pasado en este país no hace muchos años.

Además, usted sigue manteniendo que la garantía de mejor gestión del patrimonio público es un banco público.
Y yo sigo diciendo que la mejor garantía de gestión y de custodia del patrimonio público, en cuanto a dinero estamos hablando, pues, no es que la pueda dar mejor un banco público que un banco privado.
Y no me ha dicho cuál es la diferencia y por qué, pero es que no lo es porque no la hay.

Después, se ha hablado, por parte de la señora Mollà, de que agradece la armonía que ha existido -y lo cierto es que ha habido una clarísima intencionalidad, repito, por este grupo por llegar a acuerdos con todos ustedes, con todos los grupos, con todos los grupos-, pero que considera que deberíamos de volver al principio y debería de volverse a pactar, desde dentro -ha dicho usted-, esta ley.

Mire, esta ley se ha pactado desde dentro.
De hecho, esta ley ha sido remitida a todas las consellerias, a todos los departamentos, y se han cogido aquellas sugerencias de aquellos que las han plasmado.
Pero le tengo que decir que prácticamente ningún departamento ha hecho sugerencias.
Claro, es que sí que ha acordado.
Es que esta ley, como vuelvo a decir, es una ley interna, de tripas, de cómo funciona la administración por dentro.

Por lo tanto, para nosotros, no es un sobreesfuerzo el llegar a acuerdos, no, no lo es -usted ha dicho «un sobreesfuerzo»-, no; ni es un sobreesfuerzo la política de transparencia, no, no lo es.
Nosotros nos lo creemos y lo materializamos por escrito.

Además, creo que hay una importante confusión en muchos de ustedes, cuando señalan algunas cuestiones que dependen del ejecutivo y no del legislativo, señoría.
Carece absolutamente de sentido que informes internos de tramitación ordinaria del propio ejecutivo tengan que venir aquí a las Cortes.
Pero es que no tiene ningún sentido.
Es decir, hay una clarísima separación de poderes, y esto lo tienen que entender porque no puede ser de otra forma.

Creo que sí que se han dado pasos importantes en cuanto al tema de la caja fija.
Se ha presentado una enmienda transaccional, con el Grupo Socialista, en la que se pone expresamente que va a existir una fiscalización reforzada con respecto a la caja fija.
Eso no existía antes, existe ahora, pero porque este grupo ha querido, porque este grupo también ha querido.

Hemos llegado a un acuerdo también en cuanto a la deslocalización para la subvenciones.
Y creo que es importante.
Hemos pasado del «podrá incorporarse» al «se incorporará».
Y, por lo tanto, creo que es un paso muchísimo mayor el que estamos dando ahora.

En cuanto a la publicación de las modificaciones de crédito, creo que en un mes…, que también es una de las transacciones que hemos puesto.

O algo que no es un tema menor, que no es un tema menor, que no se daba, no se ha dado, y que nosotros hemos querido plasmar; y es que, cuando haya un acuerdo de no disponibilidad de más de un 20% del presupuesto consolidado de la Generalitat valenciana, se dé cuenta a las Cortes.
Eso antes no existía y nosotros lo queremos poner, porque no tenemos nada que ocultar, señorías, porque este grupo y este gobierno no tienen absolutamente nada que ocultar.
Transparencia toda.

Pero, claro, que el recurso a la transparencia sea, «no, yo creo que ustedes son transparentes y que, incluso, la ley de transparencia mejora todo esto.
Pero también debería estar aquí», señoría, es un sinsentido.
Lo que no se puede repetir en todas las leyes es los mismos artículos.
Cada cosa debe estar donde tiene que estar.
Aquí hay cuestiones de transparencia absolutamente ordinarias del procedimiento administrativo.
Pero la transparencia en mayúsculas, en todos los ámbitos, en todos los ámbitos y en todas las relaciones de la administración, estará en la ley de transparencia, como es lógico y de sentido común.

Por lo tanto, a mí me parece que alguna de las cuestiones y argumentos que aquí se plantean por parte de sus señorías es una búsqueda de la puerta de salida por el miedo a decir «sí» a esta ley.
Y yo no lo entiendo, de verdad; yo no lo entiendo.

Esta ley optimiza cada euro que se gestiona por la administración de La Generalitat y de sus empresas.
Realiza un mayor y mejor control del dinero de todos los ciudadanos.
Es una garantía de transparencia.
Es una garantía de confianza.
Y, desde luego, aporta seguridad a todos los funcionarios, en cuanto a los procedimientos.

Señorías, esta es una gran ley, una ley transparente que hace un gobierno transparente.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Ibáñez.

Bueno, vamos a iniciar ahora una larga serie de votaciones.

Han llegado a esta mesa diez enmiendas transaccionales debidamente tramitadas, y las vamos a votar en primer lugar.
Están referidas a las siguientes enmiendas de los distintos grupos, que son: a la 200 y 237, de Esquerra Unida; a la 135 y 253, de Compromís; y a la 30, 50, 61, 62, 90, 97 y 233, del Grupo Parlamentario Socialista.
Se entiende que son retiradas y se asume el texto transaccional.

Vamos a proceder a la votación de este bloque.
Señorías, comienza la votación.
A favor, 85.
Unanimidad.

Vamos a votar ahora las enmiendas presentadas por el Grupo Parlamentario Compromís:

Enmienda número 58.
Comienza la votación.
A favor, 38; en contra, 47.

Enmienda 215.
Comienza la votación.
A favor, 6; en contra, 47; abstenciones, 32.

La 253.
Comienza la votación.
A favor, 38; en contra, 47.

Resto de enmiendas presentadas por el Grupo Parlamentario Compromís, con la excepción de las antes transaccionadas.
Comienza la votación.
Votos a favor, 37; en contra, 47.

Enmiendas presentadas por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida:

En primer lugar, la 2, la 15, la 28, la 29, la 79, 86, 115, 119, 146 y 151.
Comienza la votación.
A favor, 10; en contra, 47; abstenciones, 28.

La 95.
Comienza la votación.
A favor, 85.

La 257.
Comienza la votación.
A favor, 57; abstenciones, 27.

Resto de las enmiendas presentadas por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida, a excepción de las transaccionadas.
Comienza la votación.
A favor, 38; en contra, 47.

Ahora, para la votación de las enmiendas presentadas por el Grupo Socialista, se entiende que ya se han votado las transaccionadas.
Y vamos a votar, en un primer bloque, las enmiendas comprendidas en los bloques 1, 2, 3, 4, 5, 8 y 10.
Comienza la votación.
Votos a favor, 38; en contra, 47.

Y, a continuación, enmiendas comprendidas en los bloques 6, 7 y 9.
Comienza la votación.
Votos a favor, 34; en contra, 47; abstenciones, 4.

Pasaremos, señorías, a la votación del articulado:

Artículo primero.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo segundo.
Comienza la votación.
A favor, 45; en contra, 39.

Artículo 3.
Comienza la votación.
A favor, 48; en contra, 9; abstenciones, 28.

Artículos 4 y 5.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 37; abstenciones, 1.

Artículos 6 y 7.
Comienza la votación.
A favor, 48; en contra, 1; abstenciones, 36.

Artículos 8, 9 y 10.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 37.

Artículo 11.
Comienza la votación.
Votos a favor, 46; en contra, 6; abstenciones, 32.

Artículos 12, 13 y 14.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 37.

Artículo 15.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 2; abstenciones, 36.

Artículo 16.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 36.

Artículos 17 y 18.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 19.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículos 20 y 21.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Artículos 22, 23 y 24.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 25.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 26 a 29.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículo 30.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 37.

Artículo 31.
Comienza la votación.
A favor, 75; en contra, 10.

Artículos 32 y 33.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Artículos 34 y 35.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículos 36, 37 y 38.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 39 y 40.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículos 41 y 42.
Comienza la votación.
A favor, 48; abstenciones, 37.

Artículos 43 a 50.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 51.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 37.

Artículo 52.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 37.

Artículo 53.
Comienza la votación.
A favor, 45; abstenciones, 37.

Artículo 54.
Comienza la votación.
A favor, 75; en contra, 10.

Artículos 55 a 60.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículo 61.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 62 y 63.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 64.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 65 a 69.
Comienza la votación.
A favor, 47; negativos, 38.

Artículo 70.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 37.

Artículos 71 y 72.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículos 73 a 76.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 77.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículos 78 y 79.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 37.

Artículos 80 a 82.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículos 83 y 84.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Artículo 85.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículos 86 a 88.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 89.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 90.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 91.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

92, artículo 92.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 1; abstenciones, 37.

Artículo 93.
Comienza la votación.
A favor 47; en contra, 37.

Artículo 94.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 95 a 97.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 98.
Comienza la votación.
A favor, 74; abstenciones, 10.

Artículo 99.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 33; abstenciones, 5.

Artículo 100.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 101.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 37; abstenciones, 1.

Artículo 102.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 103.
Comienza la votación.
A favor, 45; en contra, 37.

Artículo 104.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 105 y 106.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 107.
Comienza la votación.
A favor, 74; abstenciones, 10.

Artículo 108.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 10; abstenciones, 28.

Artículo 109.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 110.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Artículos 111 y 112.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 10; abstenciones, 27.

Artículo 113.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 114 a 116.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 117.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 118.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 31; abstenciones, 7.

Artículo 119.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 120.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 37.

Artículo 121.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Artículo 122.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Artículo 123.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículos 124 a 126.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 37.

Artículo 127.
Comienza la votación.
A favor, 75; en contra, 9.

Artículo 128.
Comienza la votación.
A favor, 72; en contra, 9.

Artículo 129.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 28.

Artículos 130 y 131.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 132.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículos 133 y 134.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 37.

Artículos 135 y 136.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 3; abstenciones, 34.

Artículos 137 y 138.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 6; abstenciones, 32.

Artículo 139.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 140.
Comienza la votación.
A favor, 75; abstenciones, 10.

Artículo 141.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Artículo 142.
Comienza la votación.
A favor, 74; abstenciones, 10.

Artículo 143.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 144 a 146.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículos 147 a 153.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículo 154.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 155.
Comienza la votación.
A favor, 73; abstenciones, 10.

Artículos 156 a 160.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 161.
Comienza la votación.
A favor, 73; abstenciones, 10.

Artículo 162.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 163.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Artículos 164 y 165.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 166.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 37.

Artículos 167 a 169.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 38.

Artículo 170.
Comienza la votación.
A favor, 75; en contra, 4; abstenciones, 6.

Artículo 171.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Artículo 172.
Comienza la votación.
A favor, 73; abstenciones, 11.

Artículos 173 a 177.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Disposición adicional primera.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Disposiciones adicionales segunda a sexta.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Adicional séptima.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Adicional octava.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Adicional novena.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Disposición transitoria primera.
Comienza la votación.
A favor, 47; abstenciones, 38.

Transitoria segunda.
Comienza la votación.
A favor, 46; en contra, 33; abstenciones, 5.

Transitorias tercera a octava.
Comienza la votación.
A favor, 46; abstenciones, 38.

Disposición derogatoria única.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 10; abstenciones, 28.

Disposiciones finales primera y segunda.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 9; abstenciones, 29.

Exposición de motivos como preámbulo de la ley.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 37.

Votación de totalidad del proyecto de ley.
Comienza la votación.
A favor, 47; en contra, 38.

Senyories, se suspén la sessió que es reprendrà a les cinc de la vesprada.
(El president colpeja amb la maceta)

(Se suspén la sessió a les 15 hores i 1 minut)

(Es reprén la reunió a les 17 hores i 2 minuts)

Proposició de llei per a rescatar persones en risc de perdre l'habitatge perquè no poden pagar les quotes dels préstecs hipotecaris i creació d'un fons estatal de rescat per a persones afectades pel sobreendeutament, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 93.
539, amb correcció d'errades RE número 99.
603, BOC número 289).
Criteri del Consell (RE número 104.
328, BOC número 301)

El senyor president:

Quart punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició de llei per a rescatar persones en risc de perdre l'habitatge perquè no poden pagar les quotes dels préstecs hipotecaris, i creació d'un fons estatal de rescat per a persones afectades pel sobreendeutament, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

En primer lloc, es donarà lectura al criteri del Consell, i té la paraula el senyor secretari primer.

El senyor secretari primer:

Gracias, señor presidente.

«El Consell, en su reunión del 5 de diciembre de 2014, acordó manifestar a Les Corts el criterio contrario a la toma en consideración de la Proposición de ley para rescatar a personas en riesgo de perder su vivienda porque no pueden pagar las cuotas de los préstamos hipotecarios y la creación de un fondo estatal de rescate para personas afectadas por el sobreendeudamiento, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

»Lo cual comunico a estas Corts mediante escrito con número de registro de entrada 104.
328, boletín oficial de Les Corts, número 301, de fecha 30 de diciembre de 2014».

Pasaríamos así al debate de la iniciativa si sus señorías no tienen inconveniente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor secretari.

Pel torn a favor té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Compromís, l'il·lustre diputat Enric Morera.

El senyor Morera Català:

Molt bona vesprada, senyories.

Els agraïsc moltíssim la seua presència ací, a les cinc de la vesprada, en un tema que no té tanta importància com les lleis que hem votat este matí, segurament.
No té tanta importància, però afecta més de 60.
000 persones que han perdut la seua vivenda i molts d'ells s'han quedat hipotecats de per vida per una situació que des del nostre grup parlamentari considerem que és molt injusta.

I crec que estes Corts doncs, a banda de preocupar-se de temes tan importants com modificar uns acords estatutaris que vostés van pactar al 2006 sobre l'Acadèmia Valenciana de la Llengua o el Consell Valencià de Cultura, que són molt importants, doncs considerem que també s'han de preocupar de les persones, les persones que ho estan passant molt mal.
I segurament cadascú de nosaltres tindrem un familiar i nosaltres mateixa pròxims que estan patint una gravíssima situació.

I des d'este punt de vista, el Grup Parlamentari Compromís, i jo mateixa, he volgut portar ací una proposta de llei que estic convençut que mereixerà l'atenció de les seues senyories perquè puguem recuperar la nostra imatge com a poble i que puguem aportar al Gobierno de España una proposta per a millorar la gravíssima situació que patixen tantes famílies i tantes persones.

Estem parlant dels desnonaments, de la pèrdua de l'habitatge quan, per circumstàncies sobrevingudes o no, però per una sèrie de circumstàncies les persones no poden fer front a les hipoteques, i no sols perden la seua vivenda, desnonades, sinó que també queden hipotecades de per vida en una situació gravíssima, perquè queden en una situació de mort econòmica, i segurament això explica en gran mesura la situació que patim.

Miren vostés, jo estava este estiu mirant i analitzant les qüestions, i vaig vore que hi hagué una sentència del Tribunal de Justícia de Luxemburg, és l'ordenament superior, més que l'ordenament intern.
I el que va dir eixa sentència a la reforma que ja es va fer en el seu dia, perquè hi hagué una gran dinàmica de ciutadans d'un milió i mig de signatures recollides de la plataforma antidesnonaments, la PAH, que demanaven una reforma legal a l'obsolet sistema de la Llei d'enjudiciament civil i sobretot que se fera una cosa que passa en tot el món, l'excepció és Espanya, i és que si una persona no pot pagar la seua hipoteca, el banc, el prestador es queda amb el bé i aquella persona queda deslliurada del seu compromís.
L'únic lloc en el món on no passa això és ací, a Espanya.
No sé si al Japó passa una cosa pareguda, però crec que no, només passa ací.
I, per tant, caldria reformar eixa legislació d'acord amb la primera sentència del Tribunal de Luxemburg, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea.

Què va fer el govern de Mariano Rajoy davant la pretensió de la iniciativa legislativa popular?
Va modificar d'una forma canviant el sentit de la pretensió de la PAH, va canviar puntualment un punt, i en estos moments eixa reforma, eixa reforma que no és el que se demanava en la iniciativa legislativa popular, eixa reforma ha estat també, este passat mes de juliol, doncs ha estat dit pel tribunal que no defensa els consumidors, ataca greument la posició d'equilibri entre el prestador, que té totes les anàlisis, i tots els experts i tot això, i qui de bona fe agafa una hipoteca però no té eixa capacitat.
Hi ha un desequilibri.
I nosaltres, senyories, tenim competències en la defensa dels consumidors i el govern central té competències en defensa dels consumidors.
Saben vostés a quantes persones ha afectat esta situació?
Estem parlant d'unes 600.
000 persones en tot l'estat espanyol.
I nosaltres en eixa qüestió també som líders.
Segurament gràcies a unes polítiques econòmiques que han fet que tinguem en el top ten, en el rànquing de les persones desnonades o que han patit esta situació.

L'any passat, en 2014, arribaren a unes xifres desproporcionades i el problema no s'ha arreglat.
Tenim un problema.
I el que es planteja és que busquem solucions.
Solucions que en el marc de les nostres competències poden ser pal·liatives.
Buscar un model que rescate persones i no només rescate bancs.
Que busque posar uns recursos públics per a eixes persones que tenen un greu problema i que estan sobreendeutades i que per una circumstància sobrevinguda no poden fer front a les seues quotes.

Posem cara i ulls a esta situació, posem cara i ulls, perquè les xifres són molt sofrides.
Posem cara i ulls de les persones de Paco i Sonia.
Dos persones, dos ciutadans qualsevol, com podien ser familiars nostres.
Paco i Sonia reclamen la dació en pagament de la seua vivenda perquè se'ls condone el deute.
Paco i Sonia, Paco en estos moments està a la porta d'una entitat bancària, perquè ara contarem el seu cas, i Sonia ha d'atendre els seus dos fills, un d'un any i l'altre de set.
Què els va passar a estes persones?
Doncs que en el 2004 van subscriure una hipoteca de 119.
000 euros.
Eixa hipoteca la podien pagar perquè tant ell com ella ingressaven uns recursos a la família, tenien.
.
.
ell com a polidor i ella com a auxiliar d'infermeria; es queden en l'atur, en la desocupació.
També en esta situació són líders en desocupació.
I paguen, van pagant religiosament, fins i tot amb les quotes de la desocupació, en quedar-se desocupats, i paguen fins a 40.
000 euros.
Què passa?
Que al no poder fer front al pagament de l'hipoteca se queden desnonats.
No poden fer front, no perquè no vullguen, sinó perquè no poden, senyories.
I este és el cas típic que nosaltres estem senyalant ací.

Els ajuden els pares, però arriba un punt que no poden fer front al rebut de les hipoteques.
Com els pares, en este cas de Sonia, avalaren el préstec, els pares de Sonia, que són jubilats, de 74 i 77 anys, i només tenen el subsidi, la pensió de jubilació, se'ls ha descomptat una part per a fer front com a avalistes al pagament de la quantitat de la hipoteca.

Estes persones per a fer front a la seua situació només tenen un subsidi, Paco i Sonia, de 426 euros.
Saben vostés què va passar?
És el cas típic, que quan la vivenda va ser embargada, va ser desnonada i embargada, va eixir a subhasta.
I saben vostés l'entitat bancària per quant va obtindre la hipoteca que els havia costat 119.
000 euros?
No estem parlant d'una gran mansió, sinó estem parlant d'una vivenda perquè ells pogueren realitzar la seua vida.
Per 57.
000 euros.

Finalment, va eixir a la venda per 57.
000.
Finalment va ser venuda a una entitat, a una persona per 47.
000 euros.
Mentrestant, ells han quedat hipotecats de per vida i els pares han de fer front a eixa no dació en pagament i han de fer front a eixe préstec.

Creiem que és una situació en justícia.
Però no ho creguem nosaltres només, sinó ho creu el Tribunal de Justícia de la Unió Europea, el Tribunal de Luxemburg, que ha dit que en estos casos, com en l'altre cas, l'estat espanyol no protegix els seus ciutadans, estan en una posició de desequilibri i no s'atén la posició del consumidor.
Ho diu la Unió Europea, des de juliol de 2014, segons la sentència d'este cas, què ha fet el Gobierno de España?
Des del nostre punt de vista no ha fet res.
No ha atés les persones, però sí que ha rescatat bancs.
Quants diners ha posat, hem posat perquè és deute públic per a rescatar els bancs, senyories?
Des del fondo de garantía de los depósitos del señor Zapatero, 98.
000 milions d'euros, fins després el rescat de Bankia.
.
.
, per cert, quin morro la gent de Bankia tirar de targetes black contínuament.

Què han fet?
Doncs el gobierno de Mariano Rajoy s'ha dedicat a rescatar bancs i mosatros el que li diem és que cal rescatar persones com Paco i com Sonia.
No és demagògia.
Estem parlant que si podem demanar al Gobierno de España que faça un fons, que és la proposició de llei, un fons estatal per a rescatar persones en una situació de sobreendeutament, senyories, estem atenent les persones.
Saben vostés quantes persones se podrien beneficiar d'esta situació?
Quantes persones?
4.
000 milions d'euros, ens tocaria un 10% d'eixe fons estatal.
Un 10% són 400 milions d'euros.
Si el rescat de les persones, perquè eixes persones pogueren sobreposar-se, pogueren atendre amb eixe fons públic eixe no impagament de la seua vivenda, podíem estar parlant d'una quantitat de 40.
000 euros per família, per persones, objectivament analitzat per una comissió, l'oficina tècnica del sobreendeutament, doncs estaríem atenent unes 10.
000 persones a l'any, només en la nostra.
.
.
10.
000 persones.

O rescatem persones com Sonia o Paco o rescatem bancs.
Mosatros diem que ha arribat el moment de les persones.
Estaria bé que poguérem projectar-mos a Espanya amb una proposta realitzada, millorable, millorable per a rescatar persones, per a fer un fons que ajude persones com Paco i Sonia, o que ajude persones com esta senyora, Carmen, esta senyora del Rayo Vallecano, que el Rayo Vallecano la va ajudar a poder pagar la seua hipoteca, perquè una senyora de 89 anava a ser desnonada de la seua vivenda.

Això és el que està passant en Espanya.
I no veiem per part del govern central mesures que ajuden les persones.
Creguem que és una postura realista, seriosa i que podria traure del patiment a moltíssimes famílies.

El senyor president:

Molt bé.
Moltes gràcies, senyor Morera.

Torn en contra, en representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula el diputat Andrés Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Ya parece que la cámara se va llenando un poco más.
Yo creo que es interesante, señor Morera, como usted bien ha dicho, agradecer a todos los compañeros que estén aquí.
Porque este tema es un tema lo suficientemente importante y lo suficientemente preocupante para no hacer lo que han hecho ustedes hasta la fecha de hoy, sino para hacer lo que ha hecho el Partido Popular a fecha de hoy.

Miren, ustedes vienen hoy aquí a seguir haciendo el modelo de política que nos tienen acostumbrados.
Intentan salir a dar soluciones sobre todo cuando se han quedado en fuera de juego.
En fuera de juego ya sabe usted que se para el partido, y eso es lo que les está pasando a ustedes, que tienen el partido parado, muy liado y una bronca tremenda con el resto de equipos.
A ustedes solamente se les reconoce, si escarbamos con la lectura sosegada de sus propuestas, e intentamos buscar una explicación coherente del porqué de las mismas.

Ustedes vienen aquí a hacer política con el dolor de Sonia y de Paco, ese mismo que usted representa aquí y que luego se ha permitido decir, «oiga, no, esto no es demagogia, estos dos señores lo están pasando muy mal y yo saco aquí la foto de forma pública y los muestro»…

Mire usted, ya está bien.
Y la verdad es que les importa bien poco la realidad.
Porque si les importara ustedes habrían votado en otros foros diferente a éste, no como han votado cuando el tema de la dación en pago, que se opusieron, o como el tema de la Ley 1/2013, que también se opusieron.

Mire, es curioso el silencio que ha prevalecido durante tantos años.
Usted ha dado aquí cifras, y yo voy a dar cifras para que mis compañeros sepan también de qué estamos hablando.

Miren, desde el año 4008, perdón, 2008,… me he ido así como… los he visto a ustedes muy jóvenes…, magníficos.
Desde el año 2008 al 2012 aquí hubo 420.
000 casos.
Mire, en esos momentos gobernaba en este país una persona diferente a la que está gobernando.
Por cierto, bastante diferente, muy diferente.
¿Verdad, señor Torres?
(Veus) No.
Le van a hacer a usted mérito… (rient)

El senyor president:

Señorías…

El senyor Ballester Costa:

…le van a hacer a usted su…

Entonces, en esos momentos había 420.
000 casos de lanzamientos, fíjense.
¿Dónde estaban los señores de Compromís?
Ahora después de lo voy a decir dónde estaban.

Miren, es curioso ese silencio y ahora vengan ustedes con un plan, que yo lo he titulado «plan Superman».
¿Sabe por qué?
Porque empieza con esto del para rescatar personas -me ha recordado la película de mi juventud Superman al rescate.
¡Uh!
, allá vamos-, personas en riesgo, como dicen ustedes, de perder su vivienda y porque no pueden pagar las cuotas de los préstamos hipotecarios.

Oiga, ¿usted sabe que hay una ley que ha aprobado el Partido Popular, la ley que le he dicho, le he mencionado antes, la 1/2013, de 14 de mayo, de medidas para reforzar la protección de los deudores hipotecarios o reestructuración de la deuda y el alquiler social?
¿Lo sabe?
Si lo sabe, sabrá el trabajo y la cantidad de desahucios que esa ley ha evitado, que venían de otra época, dicho sea de paso, por los de aquí al lado.

Y de eso, ¿usted qué sabe?
Porque si usted supiese de verdad, habría dicho también aquí que gracias a esa ley, por ejemplo, a Sonia y a Paco, si hubiesen pagado el 30% de la deuda hipotecaria, se habría quedado el banco el 70% y habrían cubierto la totalidad de su deuda.
Y sabría usted la cantidad de casos y supuestos -que, por lo visto, ustedes desprecian- que con esa ley se han librado del desahucio.

Y ¿ustedes qué habían hecho hasta entonces -le decía antes-?
Pues se lo voy a decir yo.
Mire, nada, ustedes no habían hecho… Mejor dicho, habían hecho el doble.
Nada de nada.
Bueno, tampoco es cierto eso.
Ustedes habían hecho una cosa.
No ustedes, los de Compromís de aquí de Valencia, sino el representante de Compromís de Valencia en las cortes de Madrid, que tiene a bien el ser el primer político, el señor Baldoví, el primer político que ha hecho un striptease en la tribuna de las cortes para enseñar un camiseta de Stop Desahucios, por esas mismas que aquel, cuando era…, estaba en otra situación política desalojaba los plenos del ayuntamiento.
Fíjese, en su pueblo desalojaba a los que iban a quejarse con las camisetas y en las cortes se desnuda públicamente, le falta el respeto a toda la cámara y se pone en ese plan.
(Aplaudiments) Mire, eso es Compromís.

Pues eso, ustedes al tema del striptease y nosotros a legislar sobre los problemas de las personas.
Ustedes a dar espectáculos con temas dolorosos como este y pocas soluciones.
Y hoy vienen aquí, después de un montón de años, a proponernos un proyecto que hace más agua que el Azor, el barco del vetusto general, o que el Titanic -me da igual, actualícelo usted como usted quiera.

Vamos a echarle un vistazo al proyectito de ley.
Mire, ya en el preámbulo se les ve a ustedes el plumero hablando del market fault, o sea, de los errores del mercado, que, claro, que es que los bancos saben mucho más de esto que los que van a pedir los préstamos y que tienen más información.

Pero yo es que aún no conozco ningún banco -no sé si usted conoce alguno-, yo no conozco ningún banco, sobre todo en el occidente, en el mundo normalizado, que dé préstamos para quedarse luego las garantías.
Si es que los bancos creo que venden dinero caro -es verdad, y en eso puede que le dé la razón, en la montaña de los casos- y lo compran barato.

Y puedo estar incluso de acuerdo en que hay unos errores de…, lo que usted hablaba de la asimetría, de la información, de que ellos tienen auténticos especialistas, pero, claro, ellos piden las garantías que piden y los avales que piden y la gente normal, bueno, pues vamos ahí y tal.
O ¿es que queremos terminar con la cultura del pago?
¿A ver si lo que queremos es terminar con la cultura del pago y la cultura del esfuerzo y la cultura del trabajo?
A ver si fuese eso.

Mire, ustedes ya prejuzgan, de entrada, cuando hacen este tipo…, con el tema…, hablando de la información asimétrica, del market fault, etcétera, etcétera, ustedes ya prejuzgan quienes son los buenos y los malos, los listos y los tontos.

Pues mire, nosotros, en el Partido Popular lo que queremos es que la intervención del estado, a diferencia de lo que ustedes proponen -y ahora después lo veremos-, es que cada vez se regule más y que sea la sociedad civil la que decida, es decir, cada vez menos estado y más mercado libre.
Y nosotros es justo… O sea, nosotros eso es lo que proponemos, y ustedes justo al contrario.
El estado ha de ser como los árbitros en el fútbol, que cuanto menos se note y menos se hable de ellos, será mejor.

Mire, y pasando al articulado, el artículo 1, que habla del objeto de la ley, les dice que la búsqueda de soluciones al problema del sobreendeudamiento de las personas que han sufrido una situación de dificultad, y para ello pretenden crear una oficina técnica de sobreendeudamiento.
Pues miren ustedes, en el sentimiento estamos de acuerdo, totalmente de acuerdo.
Nosotros no queremos que las personas sufran.
Más bien al contrario.
Y además, creemos que el estado está para solucionar esos problemas a las personas.
Y para ello, se ha aprobado esa ley, se ha aprobado una ley que no existía hasta la fecha, una ley progresista de verdad en ese aspecto.
No progresista de aquí, sino de realidad.

Miren, ha salvado, como les decía anteriormente, multitud de viviendas y multitud de primeras viviendas para estas familias.
Y mientras tanto, eso sí, ustedes siguen en el striptease, en cuanto peor mejor, etcétera, etcétera, etcétera.

En el artículo número 3 hablan ustedes de los beneficiarios del sistema, de las oficinas técnicas de sobreendeudamiento, que serían las personas físicas, por las deudas no profesionales ni debidas a actividades económicas, así también las personas que hayan avalado o garantizado el pago de deudas profesionales siempre que no se beneficien directamente de estas actividades profesionales o que se les avale se constituya por motivos de orden afectivo.
Habría que ver cómo se mide ese grado de afectividad, o sea, si son familia directa, si no son familia, si son vecinos, o se quieren mucho, o participan en el mismo club de fútbol.

Pero mire usted, ¿y por qué a Antonio, que es autónomo, que se lo ha jugado todo en su empresa, que ha venido la puñetera crisis -aquella que algunos decían que estaban los brotes verdes, que ahora sí, ¿eh?
, ahora ya los brotes se han convertido en lechugas detalladas-… (veus) y aquella puñetera crisis se lo ha llevado por delante?
A Antonio, ¿qué pasa con él?
¿A ese no le dan cabida en la ley?
No, no, no le da usted cabida.
No, no.
¡Hombre!
, si le da cabida será porque hará usted una transaccional o incorporará a Antonio, el autónomo.
Claro, no me venga usted ahora con coplas.

Mire, lo que está escrito está escrito, y el autónomo ese (aplaudiments) que le van a quitar la vivienda por motivos económicos, ese autónomo que tiene familia, y tiene tres hijos, Antonio, ¿usted qué dice?
«¡Oye, que se joda Antonio!
, que es autónomo, ¡hombre!
, que es empresario.
» Vengan, ¡hombre!
No, ¡por Dios!

Esto no es serio, señor Morera, y esperaba cualquier cosa, excepto que usted y su grupo recurrieran a las virtudes teologales, como son la fe.
Yo me quedé muerto.
Cuando estaba leyendo la ley, señoras y señores diputados, en el artículo 3 me encuentro que recurren a la fe.
Digo: «¡Coño!
, ¿y la esperanza y la caridad por dónde aparecerán?
¿Vendrán ahora detrás de ella?
» No.
Pues eso es el señor Morera y su grupo lo que ha redactado.
De verdad.
Pero no hablan de fe, hablan de buena fe.
Todo el mundo debe andar de buena fe, porque lo contrario sería que estarían engañando, sería… ¡Hombre!
, mire usted…

Señor Morera, el artículo cuarto… ¡Ah!
, bueno, el artículo 5, la constitución de la oficina técnica.
Mire usted, una oficia técnica que la constituyen con nueve personas.
Ni con ocho ni con diez, con nueve.
Y la composición son: uno por la administración central, uno por los bancos -por los bancos, como no tienen nada que ver en esto los bancos, ponen a uno-, dos por las organizaciones de consumidores y cinco - ¿a ver por dónde piensan ustedes de representantes?
- por las plataformas antisistema.

El senyor president:

Gracias, señor Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Gracias a usted, señor presidente.

Luego seguimos, señor Morera.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Per a rèplica, té la paraula el senyor Morera.
(Veus)

El senyor Morera Català:

Seria per a divertir-mos si no hi haguera tant de patiment i tant de problema amb tantíssima gent, perquè darrere dels números i les xifres n'hi han moltes persones.

Però mire vosté, senyor diputat, és que no s'ha llegit ni el preàmbul.
El problema seu és que no s'ha llegit ni el preàmbul, perquè diu vosté de la llei del PP, la 1/2013.
Eixa llei ve després de tot un procés d'1,5 milions de ciutadans d'este estat que recullen una iniciativa legislativa popular, i després se modifica la pretensió de la iniciativa legislativa popular per eixa llei del Partido Popular.
¿Val?
És aixina.

Eixa iniciativa, ¿què ha passat?
Que la sentència del Tribunal de Luxemburg li ha dit que atempta contra els drets dels consumidors.
És que no s'ha llegit vosté ni el preàmbul!
Mos diu vosté que és la solució, i això és opinable.
El que no és opinable és la sentència del Tribunal de Luxemburg d'este mes de juliol passat.

Clar, se mos cau el món a terra quan vosté ve ací a fer mofa de la llei, ve a fer mofa del preàmbul i en el preàmbul ho té vosté, que jo ho redacte i ho dic ahí.
Jo redacte esta llei perquè això que mos ha dit vosté que és la solució més meravellosa i més positiva, resulta que el Tribunal de Luxemburg, ¿sap el que diu?
Que és un atemptat als drets dels consumidors.

Tinc ací la sentència.
¿Vol que li la llija?
És que, clar, amb estos arguments és impossible tindre un debat civilitzat.
I el que estem dient és que si eixe pedaç, eixe parche que el Gobierno de España va fer i que no ha servit perquè en estos moments s'han incrementat -i posava una moratòria, que finalitza el 2015-, i s'han incrementat els desnonaments, la gent desahuciada, perquè tenen un problema gravíssim.

Per això, jo dic que la gent de bona fe, com Antonio…, no excloc en els beneficiaris del sistema el senyor Antonio, en absolut.
Ja li dic que el text és millorable.
A mi el que m'agradaria és que es poguera tramitar i que amb les seues aportacions se poguera millorar.

El que no puc entendre és el criteri del Consell, que diu: «No, que ni es tramite.
» Però, ¿no hem vingut ací a millorar i fer aportacions per a solucionar els problemes de la gent?
Jo el que plantege és una solució.
¿Que poden haver-ne d'altres?
Parlem-les.
Però el Consell me diu que ni es tramite, i vosté ve a dir-me ací que n'hi havia una solució, que era la Llei 1/2013.
Doncs ací li done la sentència del Tribunal de Luxemburg, senyoria.

I, per tant, com que no veig que n'hi hagen solucions i la moratòria que plantejava la llei ja s'ha acabat, i van a entrar en risc d'exclusió moltíssimes més persones, el que estic plantejant és una via.
I ¿per què plantege esta via?
És lògic.
¿Quants milions d'euros ha dedicat el govern del PSOE…?
Té vosté raó en el que diu.
Fins al 2011, els desnonaments, els desahucios, van ser 420.
000.
Si el govern socialista va fer una llei de desnonament exprés, la senyora Chacón.
Té raó.
Però des del 2011 que governen vostés esta terra, no han trobat solucions a estos problemes.
Un pedaç, un parche, un pedaç.
Però s'ha acabat.

I el que mos diu el Tribunal de Luxemburg és el següent: «Que incrementa la desigualtat, que la reforma introducida por la Ley 1/2013 -la que mos ha dit vosté- pone en peligro la realización del objetivo de protección de las personas consumidoras de la Directiva 93/13 de la Unión Europea.
Pone en peligro el derecho de los consumidores.
»

Aleshores, ja no és opinable, no és el que pense vosté o el que puga dir jo, és que ho diu el Tribunal de Luxemburg de la Unió Europea.
I jo el que plantege, senyories, és que, ¡escolte!
, si tenim un problema cert d'imatge, de respecte institucional, que ací sembla que tot és corrupció -i això ho tindran de vore els que han governat-, ¡escolte!
, ¿no seria interessant que des d'ací aprovàrem una proposta de llei en què li diguérem al Govern d'Espanya, siga qui siga, escolte vosté, Gobierno de España, en compte de destinar més de 100.
000 milions d'euros per a salvar eixe sistema financer -que segons alguns, era el millor del món-, destine 4.
000 milions d'euros a rescatar persones?
Sí, rescatar persones.

Perquè, ¿sap què passa?
Que en la seua reforma de 1/2013, ni Paco ni Sonia tenen 30.
000 euros per a acordar i conveniar amb l'entitat bancària, perquè l'entitat bancària té una posició de domini alta, i Paco i Sonia cobren només 426 euros de subsidi.
Però com Paco i Sonia n'hi han milers, i milers i milers de persones.

I jo crec que la política primer de res ha de ser humana, humana.
I si ahir el Gobierno de España va emetre bons i lletres del tresor i se van finançar a un interés molt baix, ¿no podria fer una emissió de bons i lletres per a buscar esta finalitat?
Jo crec que sí, i és el que hem vingut ací humilment a reclamar.
.
.

El senyor president:

Gràcies.

El senyor Morera Català:

…humilment a posicionar-nos.
I seria bo que estes Corts aprovaren esta tramitació de la llei perquè se'ns veguera des de Madrid com unes Corts Valencianes que estem pensant en les persones, no només en modificar l'Acadèmia Valenciana de la Llengua o el Consell Valencià de Cultura.
Pensem en les persones, pensem en les persones.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Señor Ballester, para réplica, tiene la palabra.

El senyor Ballester Costa:

Señor Morera, señores de Compromís, fíjense si nosotros pensamos en las personas, que somos los únicos -nosotros, y el señor Baldoví con el espectáculo-, los únicos que hemos movido ficha en positivo para ocuparnos justamente de esas personas.
Y usted viene ahora aquí y ha descubierto la pólvora, hace una propuesta de Superman al rescate, señor Morera y Compromís, ¡ahí va!

Miren, ustedes, en el plano social, lo tienen cada día más difícil.
Iba a decir un taco, pero como ya he dicho uno, normalmente no suelo decir ninguno, pero como he dicho ya uno, no lo diré.
Lo tienen difícil y en estas Cortes lo han demostrado ustedes recientemente.

Ustedes prefirieron hacer una enmienda, la 1.
962, si no recuerdo mal, a los presupuestos de La Generalitat, para que se celebrara un aplec en Villarreal y que se detrajera de la partida de ayuda a un centro de recuperación para mujeres con problemas sociales.
(Aplaudiments) Eso es Compromís.
Eso son personas, personas con un problema y muy identificadas.

Claro, ustedes vienen aquí ahora y dicen: «Pues nada, que se dote esto con 4.
000 millones de euros para nueve de la oficina técnica, cinco y el de la guitarra.
» ¡Por favor, señor…!
¿Usted cree que esto se puede mejorar?
Si bastante hemos hecho alguno con leérnoslo este fin de semana, bastante.
Si yo le leo esto a mi mujer, me da una paliza.
(Rialles i veus) Claro.
Me dice: «Tú que… Pero, vamos a ver, ¿tú qué estás haciendo, hijo?
» (Veus)

Mire, cuando usted dice que no se ha hecho nada, yo le diré que esa ley, que esa ley que usted habla de parche, habla de parche, la 1/2013, de 14 de mayo, que luego corrige en julio de 2014 la eurocámara o el Tribunal Europeo, pues mire, esa ley, que es una ley principalmente antidesahucios, lleva la renegociación de la hipoteca, se le ha apretado a los bancos en los tipos de interés, no pueden cobrar tres veces más del interbancario, no pueden…, con un valor de tasación que sea el 70% y si tiene el 30% de la deuda pagada, se tienen que quedar en dación de pago -que no le he oído hablar de eso, de lo que significa la dación en pago-, para justamente se libere al cien por cien de la deuda a los deudores, en este caso, a Sonia, a Paco o Antonio.

Pero, señor Morera, no diga usted que no se ha hecho nada.
Y no diga usted que yo no he leído, me he leído el preámbulo de la ley.
Ya le digo, si se entera mi…, alguien de mi familia cercano, me hinchan.
¿Usted se ha leído esto, la ley 1…, que le estoy diciendo?
Ingresos familiares que no superen tres veces los del IPREM, o sea, hasta 1.
597 euros.
Usted ha dicho que la deuda antes de…, de la familia esta era de 119.
000 euros, que no habían pagado nada.
(Veus) 40.
000.
Entonces, si pagan 40.
000, les tienen que admitir la dación en pago con la ley que hay.
Sí, mire usted.
Claro, es que yo creo que se viene aquí, se dicen cosas y luego las cosas en la realidad son de otra forma.

Mire, señor Morera, (aplaudiments) yo, sinceramente, cuando hablamos de personas, mi partido, el Partido Popular, cuando habla de personas es muy cuidadoso, porque no solo en las campañas electorales llevamos ese eslogan, que trabajamos para las personas, sino que luego cuando se viene aquí se legisla para las personas, pero para todas las personas.

Señor Morera, mire, las leyes serán buenas o no serán buenas si en la realidad dan resultado.
Y ¿sabe qué pasa?
Que en la realidad esta ley está dando resultado.
Y ¿sabe por qué está dando resultado?
Porque además, gracias a Dios, en este país está subiendo el empleo.
¿Le suena eso?
¿Le suena?
Y si sube el empleo, la gente empieza a tener trabajo, gracias a esa política que ustedes han titulado de recortes y tal, habrá cada día menos desahucios.
Y habremos trabajado para las personas.
Y esta parte de aquí de la bancada podrá decirle a esta parte de aquí de la bancada, «Oiga, bueno -excepto aquellos tres de allá arriba-…, oiga, que estaban ustedes equivocados, que lo que nosotros dijimos era verdad y cuando nos pusimos a trabajar, ha costado muchísimo dolor y mucho esfuerzo, pero eso ha sido así.
»

Mire, le voy a decir dos cosas para terminar.
A ustedes los de Compromís, que van a la cola del de la cola, a la cola del de la cola, no por subir aquí sin corbata tiene el monopolio de lo social.
El monopolio de lo social lo tiene hoy por hoy en esta comunidad, con viviendas sociales, etcétera, etcétera, etcétera, etcétera, esta parte de la bancada, con corbata o sin corbata, señor Morera.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Ballester.

Per a fixar la posició de la resta de grups parlamentaris, en primer lloc, té la paraula la parlamentària d'Esquerra Unida, il·lustre diputada Esther López.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Por parte de Esquerra Unida, anunciar al Grupo Parlamentario Compromís que vamos a votar a favor de esta proposición de ley, pero que, lamentablemente, ya tiene un dictamen desfavorable por parte del Consell y que lamentamos, que es la crónica de otra votación en contra anunciada por parte de quien ostenta la mayoría absolutista de esta cámara.
Sí, absolutista, señorías, porque de la intervención anterior, de la intervención anterior, me gustaría… (Veus) Si me dejan hablar… (Veus) ¡Ah!
, ¿no?

El senyor president:

Señorías, por favor.
Señorías, ruego silencio, por favor, y respeten el turno de intervenciones.
Señorías, por favor.

Continúe, señoría.

La senyora López Barceló:

Si no fueran tan dañinos, nos darían risa, (veus) pero lamentablemente…

El senyor president:

Señorías… Señora Bonet.

Continúe, continúe, señora López.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Me recordaba a eso, a esa canción de Serrat, «si no fueran tan dañinos, nos darían lástima; si no fueran tan peligrosos, nos darían risa».
Pero, lamentablemente, siguen ostentando la mayoría absolutista de esta cámara y hasta mayo de 2015 no podremos tener una ley que realmente luche contra los desahucios en esta comunidad.

Una ley como la que quiso presentar Esquerra Unida aquí, pero se le negó por parte del Partido Popular en la Mesa de Les Corts, con un criterio desfavorable en esa proposición de ley, que, como decía antes el Partido Popular en su intervención, por qué no han hablado de la dación en pago.
Es que aquí hablábamos de medidas que lo que suponían era el derecho real al uso social de la vivienda por parte de los ciudadanos del País Valencià y el Partido Popular redactó un criterio desfavorable ya en 18 de junio de 2013.
Y además, en la Mesa de Les Corts vetó el que pudiéramos venir aquí a debatirla tal y como estamos haciendo hoy con esta iniciativa parlamentaria de Compromís.

Señoría, no sé cómo pueden, desde el Partido Popular, todavía sacar pecho de una ley que lo que hizo fue cargarse la democracia de las miles y miles de firmas recogidas por los ciudadanos en la calle a través de la Plataforma de Afectados por la Hipoteca.

Una ley que acabó con esa posibilidad de la dación en pago y que, según el tribunal de justicia de la Unión Europea, viola el derecho al uso social de la vivienda que reconoce la Constitución.
La sentencia reconoce que la actual legislación hipotecaria viola los derechos fundamentales de las personas y sitúa al deudor hipotecario en una situación de desigualdad.
La sentencia obliga de nuevo al gobierno del PP a modificar la legislación, en este caso, la Ley de enjuiciamiento civil.

Señorías, no dejan de decirlo organismo europeos, organismos de toda índole, que es que aquí estamos en un situación en la que no se está respetando un derecho constitucional, el del uso social de la vivienda.
La función de la vivienda debería de ser garantizar el derecho habitacional de todas las personas con dignidad.

Y todavía se llenan la boca hablando de la vivienda social, cuando el otro día en el Ayuntamiento de Paterna se encerraron la Plataforma de Afectados por la Hipoteca de Paterna, porque resulta que a una mujer, a Soledad, con tres hijos, la habían desahuciado de una vivienda del Eige, señorías, Y se negaron a dar una medida de urgencia para esta mujer y sus tres hijos.

Pero es que ahora también hablábamos de la situación de Alicante, que antes se nombraba por parte de Compromís también.
Paco y Sonia son dos personas que están luchando, junto con la Plataforma de Afectados por la Hipoteca, frente a una oficina del Banco…, del BBVA, del BBVA en Alicante, donde llevan veinticuatro días, veinticuatro días luchando para que les permitan acabar con una deuda, una deuda que se ha puesto ahora por encima de las espaldas de los padre de ella, que por ser avalistas ahora han visto embargada su pensión.
Ellos han visto también embargado su subsidio por desempleo, y todavía después de haber pagado 40.
000 euros, todavía no les permiten acabar con esa deuda que no les permite salir adelante.

Señorías, no podemos permitir que siga existiendo legislación que no sancione a esas entidades financieras que se aprovechan, que se aprovechan de la miseria de la gente, señoría.
Y eso era lo que pedía nuestra proposición de ley.
Eso es lo que pedíamos en Andalucía, con nuestra ley contra los desahucios y que, sin embargo, el Partido Popular llevó al Tribunal Constitucional, porque no cree en el derecho social, en el derecho constitucional a que todo el mundo pueda tener garantizada una vivienda (veus) si eso no se hace…

El senyor president:

Señorías…

La senyora López Barceló:

Señorías, el Partido Popular puso una sentencia al Tribunal Constitucional, porque habíamos presentado una ley que lo que hacía era pedir la expropiación de uso a aquellas viviendas, aquellas viviendas que ahora estuvieran en posesión de entidades financieras y que no permitieran que la gente pudiera salir adelante.

Nosotros poníamos por encima a las personas, a la gente que lo está pasando mal, y hay otros que gobiernan para las entidades financieras, para la banca, que sigue beneficiándose de una legislación que no permite que la gente después de dar su vivienda, pueda acabar con esa deuda que no les deja salir adelante.

Precisamente esta proposición de ley podía ser un camino para acabar con muchísimas situaciones como la de Soledad, como la de Paco y Sonia, y hoy el Partido Popular, de nuevo, como hizo con la ley de Andalucía, como hizo cuando vetó nuestra proposición de ley, hoy de nuevo se pone del lado de la banca, de los poderosos.

En mayo de 2015…

El senyor president:

Gracias, gracias.

La senyora López Barceló:

…cambiaremos esto.
Lo tengan claro.
(Veus)

El senyor president:

Gracias, señora López.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la il·lustre diputada María José Salvador.

Pregue silenci.
Senyories, per favor.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyor president.

La veritat és que estant des del meu escó escoltant este debat he sentit vergonya de tan de sarcasme, especialment per boca d'alguns diputats de la bancada del Partit Popular, quan estem tractant el tema que estem tractant.

Potser que el Partit Socialista, quan hem governat a Espanya, no ho hem fet tot el bé que ho hauríem de fer en aquesta qüestió, però no va a vindre el Partit Popular a donar ni una lliçó de dret (aplaudiments i veus) i de protecció social al Partit Socialista.
Ni una, senyor Ballester.

El senyor president:

Por favor, señorías.

La senyora Salvador Rubert:

Miren, valorem molt positivament… Si aquí la senyora Linares me deixa parlar.

El senyor president:

Señora Linares, por favor,

La senyora Salvador Rubert:

Un poc de respecte, senyora Linares.

El senyor president:

Ruego silencio, por favor.
Respeten la intervención de la diputada.
Señora Linares, por favor, guarde silencio, si es posible.

La senyora Salvador Rubert:

Valorem positivament que esta proposició de llei es puga debatre en esta cambra, malgrat que té el criteri en contra del Consell, instant el Govern d'Espanya que prenga una sèrie de mesures.
I lamentem que en el seu dia no es poguera debatre ni l'admissió a tràmit de la proposició de llei presentada pel Partit Socialista, per la funció social de la vivenda, per combatre en l'àmbit de les competències autonòmiques els desnonaments.

Dit açò, el Grup Socialista recolzarà l'admissió a tràmit d'aquesta proposició de llei en la mesura en què compartix l'esperit de moltes iniciatives parlamentàries que ha presentat el Grup Socialista, tant en el Congrés dels Diputats com ací a les Corts Valencianes.

Vull recordar que en l'any 2012, el Grup Parlamentari Socialista al Congrés va presentar una proposició de llei contra els desnonaments, el sobreendeutament i la insolvència, en la línia de les polítiques que apliquen països com França o Suècia, una llei de segona oportunitat.
Per parar els desnonaments, ninguna persona sense casa i al carrer per no poder pagar una hipoteca per haver-se quedat en l'atur per causa imprevista i aliena a la seua voluntat.

Proposàvem noves condicions per fer front al pagament del deute, que no condemnara a la indigència en nous temps i noves formes.

També vam registrar ací una proposició de llei -que he indicat abans-, per la funció social de la vivenda, per declarar d'interés social la cobertura de la necessitat de la vivenda a persones en especial circumstància d'emergència social.
Una iniciativa en la línia del que la presidència d'Andalusia ha impulsat i que vull recordar que se plantejava l'expropiació de l'ús de la vivenda i que el Partit Popular no ho va fer al principi, perquè n'hi havia molta atenció i focus mediàtic en eixa iniciativa.
Van passar uns mesos, va baixar l'atenció i van presentar un recurs d'inconstitucionalitat al Tribunal Constitucional.
Eixa és la posició del Partit Popular davant d'aquestes qüestions.

Recolzem que presenten un fons estatal, se propose un fons estatal de rescat de 4.
000 milions d'euros.
Vull recordar que nosaltres també vam presentar una proposta en esta línia, en el Congrés del Diputats, demanant 10.
000 milions d'euros per a rescatar les famílies i perquè se'ls poguera reestructurar el seu deute hipotecari sobre la primera vivenda.

I arriba eixa llei del Partit Popular, de què vostés tant parlen i trauen tant de pit, eixa llei de 2013 per a la protecció de deutors hipotecaris.
Senyories, ¿vostés coneixen les xifres que publica el Consell General del Poder Judicial sobre el número de desnonaments que s'han produït des de l'entrada en vigor d'eixa llei?
¿Vosté els coneix, senyor Ballester?
Perquè, mire, en el tercer trimestre de 2014 -que són les últimes dades publicades-, 2.
100 persones han perdut la seua vivenda en la Comunitat Valenciana per desnonament i 8.
800 en Espanya.

Els jutges, que no el Partit Socialista, diuen que el 60% de les persones en procés d'execució hipotecària no se poden acollir a eixa llei i a les mesures que aplica eixa llei, la seua, de la qual estan tan contents, la seua, que no funciona perquè continuen havent-hi desnonaments en esta autonomia, en la resta d'autonomies i en el conjunt de l'estat espanyol.

I, miren, no se poden aplicar mesures per a persones que es troben ja en la indigència, que clar que s'ha d'aplicar cobertura.
Però també hi ha les classes mitjanes, que queden excloses d'aquesta llei i que no se poden acollir i que a vostés els dóna igual.

I vull recordar que el Partit Socialista al congrés hem presentat també un recurs d'inconstitucionalitat contra eixa llei, en col·laboració amb la Plataforma d'Afectats per les Hipoteques.

No poden mirar cap a un altre costat, mentre la gent perd la seua vivenda.
I vostés ací volen traure pit quan no han modificat ni una coma de la llei de vivenda, ni una mesura legal han pres vostés en esta autonomia, i se fan fotos en ridícules cent vivendes que vostés han entregat en tres anys a persones desnonades, cent en tota la Comunitat Valenciana, quan n'havien promeses tres mil.
Eixes són las mentiras del Partido Popular i les mesures del Partido Popular.
(Aplaudiments)

Per tant, acceptem aquesta iniciativa.
I no cal que traguen tant de pit, que no tenen arguments.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyora Salvador.

A continuació, senyories, pregue ocupen els seus escons perquè anem a procedir a la votació d'este punt.

Senyories, comença la votació.
Vots a favor, 32; vots en contra, 47.

Proposició de reforma del Reglament de Les Corts per a la modificació dels articles 45.
2 i 112 i la inclusió d'un títol XV bis, «Del parlament obert», presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 99.
400, BOC número 288).
Debat de les esmenes de totalitat presentades pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 106.
926), pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 106.
976) i pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 106.
985)

El senyor president:

Quint punt de l'ordre del dia: proposició de reforma del Reglament de Les Corts per a la modificació dels articles 45.
2 i 112 i la inclusió d'un títol XV bis, del parlament obert, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Debat de les esmenes de totalitat, amb text alternatiu, presentades pel Grup Parlamentari Socialista, registre d'entrada 106.
926; Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, 106.
976; i Grup Parlamentari Compromís, 106.
985.

Per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista, amb text alternatiu, i fixació de posició respecte de les altres dos esmenes, té la paraula l'il·lustre diputat Miguel Ángel Guillén.

El senyor Guillén Galindo:

Bien.
Muchas gracias, señor presidente.

Bien.
Trae causa, nuestra enmienda a la totalidad, en esa reforma del reglamento presentada por el Partido Popular, a la cual denominaron «parlament obert», pero que no deja de ser una propuesta que calificaría de disparatada, de extravagante y, desde luego, nada viable.

Miren, para exponer la enmienda a la totalidad que presentamos nosotros, que tiene unos fundamentos jurídicos muy sólidos… Ahí está el artículo 23 de la Constitución, el derecho fundamental de participación política; nuestro Estatuto de autonomía, si lo recuerdan, en su artículo 9.
4, que habla del derecho a participar en la vida política de la Comunidad Valenciana; y, luego, algunos pronunciamientos del propio Tribunal Constitucional, que ha acuñado el término de democracia participativa.

Saben que la democracia participativa se encuentra a caballo entre la democracia representativa, esa que nosotros aquí, en esta cámara, encarnamos, y otras instituciones de democracia directa.
Pues, bien, esta democracia participativa lo que permite es que los ciudadanos puedan participar en los procesos de decisión, de la toma de decisiones públicas en aquellos temas que les afecten y les interesen.

Evidentemente, nuestra iniciativa y aquí, en sede parlamentaria, va dedicada a fomentar la participación ciudadana en la labor parlamentaria.
A ello se dirigen la mayor parte de las novedades que incorpora nuestra enmienda a la totalidad del reglamento.

Pero es que, además, y por otro lado, hemos tenido también en cuenta esa demanda de la sociedad, que constantemente está pidiendo una regeneración democrática.
Nos está pidiendo la implantación, sin más demora, de los principios de transparencia y buen gobierno, pero que pasan por la adopción de medidas que permitan a la ciudadanía pedir la rendición de cuentas.
Solo así podremos recuperar la confianza de los ciudadanos en las instituciones políticas.

Pues, bien, en ese camino fundamental de crear cauces de participación ciudadana, es importante la posibilidad que ofrecemos con la reforma, con la propuesta de reforma, de que en el proceso de producción legislativa que aquí tiene lugar, en esta cámara, puedan participar directamente.
Y a ello responde.

En ese sentido, ¿cuáles son las principales medidas o propuestas que contiene nuestra reforma?
Por un lado, se introduce una nueva función en el artículo 34, en la Mesa de Las Cortes.
A la Mesa de Las Cortes le corresponderá adoptar medidas que garanticen la transparencia y el acceso a la información.

La actual -quizá sea una de las principales medidas-, la actual Comisión de Peticiones pasaría a denominarse Comisión de Participación Ciudadana y de Peticiones, porque así esa denominación se correspondería mejor con el objeto de las nuevas funciones, unas funciones que son ampliadas y que van a permitir una mayor presencia, una mayor participación de los ciudadanos, en forma de personas físicas o representando a colectivos, compareciendo para cualquier asunto, que no tenga que ver con el proceso legislativo, en esta comisión.

Pero vamos mucho más allá.
No nos contentamos con eso e introducimos la participación de los ciudadanos en el proceso de elaboración legislativa.
Pero, ¿cómo lo hacemos?
No lo hacemos como lo ha concebido el Partido Popular.
Nosotros lo hacemos introduciendo un trámite ordinario en el proceso ordinario de elaboración de las leyes.
Entonces, participarían los ciudadanos en las propias comisiones legislativas.
¿Por qué?
Porque no queremos que constituye esta participación una excepcionalidad, tal y como lo ha hecho el Partido Popular.

Miren, señorías, hasta ahora, hasta este momento, el proceso legislativo ha estado en manos de los grupos políticos, evidentemente muy influenciados por sus formaciones políticas.
Esto lo que permitiría, la participación directa de los ciudadanos, alejarnos, en cierto modo, de esa influencia política, permitiría un mayor conocimiento de la realidad y, evidentemente, enriquecería el debate y facilitaría un mayor acierto final.

Con la finalidad de que la mayoría parlamentaria no, digamos, actúe constantemente de manera obstruccionista, impidiendo este tipo de comparecencias de la ciudadanía, introducimos una posibilidad, digamos, de que se impongan estas comparecencias cuando vengan respaldadas por un tercio de los diputados de esa cámara, también con una limitación de este tipo de comparecencias para que un uso abusivo se convierta en obstrucción.

Establecemos, algo que en la propuesta del Partido Popular se les olvida, un riguroso sistema de plazos.
¿Para qué?
Para evitar que estas nuevas comparecencias informativas ciudadanas demoren o prolonguen en exceso el procedimiento legislativo.
Hemos establecido unos breves plazos; y un plazo máximo de un mes, en el cual tendrían que solicitarse, aceptarse y desarrollarse este tipo de comparecencias.

También contemplamos la participación de las entidades locales, lo que pasa es que lo hacemos por medio de su representación: la Federación Valenciana de Municipios y Provincias.
Siempre que exista una iniciativa legislativa que afecte o interese a las entidades locales, cuando lo pida la federación, habrá obligación de escucharles.

Otra de las propuestas va en línea de…, o tiene que ver con las iniciativas legislativas populares.
Y, en este sentido, incluso, si me permiten, nos adelantamos a la propia propuesta legislativa que tiene en marcha el Partido Popular de modificación de la iniciativa legislativa popular.
¿Por qué digo eso?
Porque contemplamos ya, directamente, que puedan comparecer en este plenario un representante de la comisión promotora de la iniciativa legislativa popular.
Es decir, no nos cabe ninguna duda que, después del trabajo hecho, de toda esa recogida de firmas, de la elaboración de la propuesta, la persona más adecuada para exponerlo aquí y defenderlo es un miembro de esa comisión promotora.

También dedicamos un artículo completo, introducimos, para que la cámara fomente el uso de las nuevas tecnologías de la información y de la comunicación, para facilitar las relaciones entre el ciudadano y el parlamento.
Una manera de que nos hagan llegar sus propuestas y aquí puedan ser atendidas.

Pues, bien, además de estas importantes reformas para hacer, digamos, una realidad, hacer ordinario aquí en la cámara lo que ya de por sí es una demanda cotidiana en la calle, aprovechamos para introducir algunas modificaciones técnicas en el procedimiento legislativo, que entendemos que van a mejorarlo y, además, van a hacerlo más compatible con el nuevo sistema de comparecencias informativas.

Por un lado, el tema de la presentación de enmiendas.
Distinguimos si son a la totalidad o si son parciales.
Entonces, lo que hacemos es que, en un primer momento, en la toma en consideración en el pleno, ahí, en ese momento, se habrán presentado únicamente las enmiendas a la totalidad.

Una vez tenga lugar el debate de totalidad y, por tanto, se haya ya votado el texto que definitivamente se vaya a tramitar, que podrá ser -ustedes saben, señorías- el inicialmente presentado o alguna enmienda a la totalidad que le sustituya, una vez ya fijado ese texto definitivo que se va a tramitar, es cuando tendrán lugar las comparecencias informativas, pero ya en sede de la comisión legislativa correspondiente; se habrá abierto un plazo para que se soliciten y tengan lugar.
Y, después de las comisiones informativas, como es lógico, se abrirá el plazo de presentación de enmiendas parciales.
Así, se podrán haber tenido en cuenta las aportaciones ciudadanas.

También lo que hacemos para simplificar el proceso, equiparamos, en aquello que es posible, todavía más si cabe, el régimen procedimental de los proyectos de ley y de las proposiciones de ley, evidentemente teniendo en cuenta el distinto origen de ambos textos.

Recuperamos -creemos que ayudará también a, al final, conseguir, digamos, un mejor texto legislativo y una mejora técnica jurídica-, recuperamos la obligatoriedad de la ponencia.

Bien, estas son algunas mejoras que creemos que es necesario y, además, son necesarias para adaptar el actual reglamento al sistema de comparecencias informativas que aquí les presentamos.

Lo cierto es que el Grupo Socialista considera que se hace necesaria una reforma reglamentaria -lo hemos dicho ya desde esta tribuna en muchas ocasiones-, una reforma reglamentaria más amplia, más completa, que sepa dar una respuesta adecuada a las demandas ciudadanas y, por supuesto, y necesariamente, que tenía que surgir y ser aprobada fruto del consenso, no, como este caso, por pura imposición del Partido Popular.

Pero, bueno, mientras eso se produce, y ante esta iniciativa unilateral del Partido Popular, les presentamos esta enmienda a la totalidad que creemos que mejora sustancialmente la propuesta del Partido Popular.
Y, para ello, les pido el respaldo a toda la cámara.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté.
Gràcies, senyor Guillén.

Per a defensar l'esmena de text alternatiu que presenta el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida i fixar la posició respecte de les altres dos presentades per la resta de grups, té la paraula l'Il·lustre diputat senyor Ignacio Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Gràcies, president.

Senyories, anem a parlar del Reglament de Les Corts, que regula el funcionament d'esta cambra, i ho fem jo crec que per huitena o novena vegada en esta legislatura.
Ho fem acabant la legislatura.
Abans, es va aprovar una reforma que va presentar el Partit Popular per a suprimir comissions al calor d'una notícia sensacionalista realment sobre les percepcions de determinats diputats, només uns pocs i només dels grans partits, respecte al funcionament de les comissions.
La resta de propostes de reforma del reglament, cinc presentades per este grup, per Esquerra Unida, algunes altres pels grups de l'oposició Compromís i Partit Socialista, van estar rebutjades de plànol pel Grup Popular.
No ha tingut cap tipus d'interés el Grup Popular en plantejar-se una reforma del reglament consensuada.

Jo vull recordar açò perquè després sentim moltes vegades parlar a l'actual president de La Generalitat i alguns dels pròcers del seu partit de diàleg, de consens, d'obertura.
El seu diàleg és zero, el seu consens és zero i la seua obertura és zero.

I ara ens presenten una proposta que va ser anunciada a bombo i platerets en esta mateixa trona pel president de La Generalitat, és a dir, pel representant màxim de l'executiu, que va vindre ací a dir que reformaria la norma que regula el funcionament del legislatiu.
Jo crec que no va llegir Montesquieu el senyor Fabra.
Jo crec que és una falta de respecte a la separació de poders, a l'autonomia reglamentària d'estes Corts Valencianes i que les coses no es fan així.
En definitiva, jo crec que un Partit Popular que no pot vendre recuperació econòmica real, que no pot vendre millora en les condicions de vida i de treball dels valencians i les valencianes, els seus serveis públics i la seua protecció social, vol acabar la legislatura amb un paquet de reformes legislatives que donen aparença d'acció política i que a més a més puga englobar en el títol de regeneració democràtica.

I clar, parla de reduir el nombre de diputats de Les Corts, de reformar els organismes estatutaris, ara parla de canviar el Reglament de Les Corts i utilitza paraules molt ampul·loses d'obertura, de diàleg.
«Un universo de posibilidades» crec que va ser una expressió utilitzada pel senyor Castelló en la presentació d'aquesta proposició de llei.

Però tot això no és més que fum.
Fum i només fum.
Va ser el senyor Bellver, sí.
Me corregix el senyor Castelló.
Va ser el senyor Bellver, que és més grandiloqüent el seu estil.
El senyor Castelló és més de fajador, no?
El cas és que nosaltres, bé, anem a fer la nostra tasca.
Quan el Partit Popular va presentar en setembre del 2012 la proposta de supressió de sis comissions, Esquerra Unida va reaccionar amb una proposta alternativa de reorganització de les comissions, intentar aplicar una miqueta de racionalitat a la qüestió que s'havia plantejat.
I ja en eixe moment -i es va debatre, concretament en octubre, el 17 d'octubre de 2012- vam plantejar que la Comissió de Peticions es convertira en una comissió de peticions i participació ciutadana, on pogueren tindre audiència en estes Corts persones o col·lectius que transmeteren una queixa, un suggeriment, una proposta a la cambra que representa el poble valencià.
En aquell moment va ser absolutament no sols rebutjada, sinó menyspreada per part de la majoria absoluta del Partit Popular.

Més de dos anys després, en novembre de 2014, el Partit Popular ens porta esta reforma del parlament obert, que després vorem que d'obert tenen poc, a instàncies -com dic- del president, i la reacció dels grups de l'oposició i també d'Esquerra Unida és diferent.
No la menyspreem ni la votem en contra, la critiquem, perquè jo crec que hem d'exercir la crítica, la crítica és sana, i donem una oportunitat al diàleg i al debat amb una abstenció.
Ens vam abstindre tots els grups de l'oposició.
Si hi ha una possibilitat de millorar el Reglament de Les Corts, com si hi ha la possibilitat de millorar qualsevol altra de les normatives que regulen la vida pública, estem disposats a parlar-ne.
I per tant, eixa abstenció va ser una invitació al diàleg i al consens, que cal vore com respon el Grup Popular, com respon la majoria absoluta d'esta cambra a eixa abstenció.
Hui votaran vostés, senyories del Partit Popular, les esmenes de totalitat amb text alternatiu, que li he de dir francament que les tres, i cadascuna té les seues característiques, milloren prou la seua proposta.
Prou.

Jo puc expressar alguna diferència de criteri, que a més a més ja he comentat amb algun dels proponents, respecte a la capacitat de les majories d'imposar l'agenda de les compareixences en eixa comissió o en els procediments legislatius.
Però, he de dir que, després de llegir les dos propostes de Compromís i de PSPV i de conéixer amb profunditat la proposta d'Esquerra Unida que recull la que vam fer en octubre de 2012 i afegix una bona idea, però mal plantejada, del Grup Popular, i és la d'obrir també la participació al procediment legislatiu.
Però nosaltres el que volem és que siga sense limitacions o almenys amb les limitacions justes i raonables, quan se parla de decrets llei, decrets legislatius, procediment d'aprovació pressupostària i ILP que tenen la seua pròpia regulació, les mínimes limitacions.
No com vostés, que diuen que no es podrà fer una audiència, no es podrà fer la participació directa de la ciutadania quan es parla de la política econòmica.
Però, per què no?
Per què no?
Aleshores els sindicats no han de dir res?
Les organitzacions patronals no han de dir res en esta cambra sobre la planificació general de l'economia?
Sobre les institucions d'autogovern?

Sobre l'entramat institucional de La Generalitat, eixos experts i catedràtics que després vostés sí que volen convidar a la millor per a la reforma de l'Estatut, per què no poden participar-hi?
Per tant, nosaltres una idea que no ens sembla malament però que pensem que està mal plantejada, que a més a més es limita únicament a determinats procediments, a determinades matèries i al vistiplau de la majoria de la comissió, nosaltres el que plantegem és que es formule de manera molt més adequada i molt més d'acord amb la pluralitat de la societat.
Perquè nosaltres ací representem la pluralitat política, però també hi ha pluralitat social que, en el cas que sigam capaços d'obrir el parlament a la ciutadania, hauríem de tindre en compte.
Per tant, ja dic, són propostes diferents que tenen algunes qüestions en comú, i després de ser examinades, el judici d'Esquerra Unida és que les tres, la d'Esquerra Unida per descomptat, però també les dels altres dos grups de l'oposició, milloren la proposta que presenta el Grup Popular.

I per això, el nostre vot a favor de la proposta de Compromís i de PSPV i la nostra defensa d'una reorganització de les comissions, que és el tema que s'ha plantejat, i d'una participació directa de la ciutadania en les Corts Valencianes sense filtres i sense limitacions, insistixc.

En resum, recuperar les comissions necessàries pels temes tan sensibles que tracten i que el Partit Popular es va voler carregar, la Comissió de la Dona i de Polítiques d'Igualtat, la Comissió de Política Lingüística.
.
.
-és raonable que se la vullguen carregar, no creuen en la llengua, este matí ho han demostrat- i la Comissió de Drets Humans i Tercer Món.
Eixes tres comissions són necessàries perquè estes Corts puguen fixar posició, puguen plantejar debats, puguen fiscalitzar l'acció del Consell en temes que són molt sensibles, on se patixen encara moltes discriminacions: discriminacions de gènere, discriminacions lingüístiques i discriminacions per raó de raça, d'ètnia, de procedència o de condició socioeconòmica.

En segon lloc, reformulació de la Comissió de Peticions en una comissió de peticions i participació ciutadana, en què puga plantejar una petició qualsevol persona, associada amb altres o individualment, i on puguen comparéixer a proposta dels grups parlamentaris i, per tant, evitant el filtre de la majoria absoluta, les persones que hagen formulat les peticions per a exposar-les directament en la cambra.
Això és perfectament possible i això és el que garantiria la capacitat que represente la pluralitat social, perquè si no, en una situació com la que tenim, amb una majoria absoluta que a més a més es manifesta moltes vegades de manera absolutista, podríem tindre ací compareixença de col·lectius socials dels que vullga el Partit Popular, de les associacions empresarials, de les associacions cíviques, de les associacions que vullga el Partit Popular i que representen la dreta social.
I nosaltres pensem que el Partit Popular té dret que vinguen les seues associacions afins, que vinguen persones que tenen la seua ideologia, a plantejar les seues queixes contra el futur govern d'esquerres.

Tenen dret, tenen dret.
I no volem que una majoria absoluta progressista i democràtica vete la possibilitat que el Partit Popular convide la patronal, convide les associacions que defensen l'escola privada, aquelles persones que d'alguna manera estan identificades amb l'ideari del Partit Popular.
Tenen vostés dret.
Com que estan fent vostés la proposta de regular la participació ciutadana en les acaballes de la legislatura en què tenen vostés majoria absoluta, però a punt de perdre-la, de veritat, de veritat que vostés haurien de ser sensibles a les esmenes que presenten la resta de grups i permetre's el luxe de tindre capacitat de proposta vinculant respecte a les compareixences de les entitats socials en estes Corts.
Per això, més enllà de com quede la votació previsible.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Pregue finalitze.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
d'este debat, jo el que pregaria són dos coses al Grup Popular: primer, respecte.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Pregue finalitze.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
i atenció a les propostes que fem la resta de grups, i no menyspreu com moltes vegades expressen.
I, en segon lloc, que després, quan debatem les esmenes parcials, demostren eixa capacitat de diàleg i eixa recerca de consens de la qual moltes vegades presumixen, però que fins ara no hem vist.
Nosaltres, amb la nostra abstenció, jo crec que ja la vam demostrar.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Molt bé, moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Senyories, per a la defensa de l'esmena de totalitat en text alternatiu i per a fixar la posició del seu grup respecte a la resta presentades, té la paraula l'il·lustre diputat, senyor Fran Ferri, en representació de Compromís.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Abans que res, un missatge per al Partit Popular: siguen benvinguts al debat sobre la participació ciutadana.
Només hi ha un problema: arriben deu anys tard.
Arriben a este debat quan ja està superat per la ciutadania, quan els canals de participació que s'han anat creant han demostrat que només som part del maquillatge d'un sistema que ni veu ni escolta les seues demandes.
I el que és fonamental, vostés arriben a este debat quan la gent ja no espera que la deixen participar, sinó que el que reclama és poder decidir.
Per això, la seua proposta sona ridícula a ulls de qualsevol persona amb un mínim d'ambició democràtica, perquè es nota que el debat de la regeneració democràtica els agafa amb un peu canviat i amb desídia.
Es nota que no es creuen que la ciutadania haja de tindre veu i vot diària en la presa de decisions, i es nota que quatre anys després de les places plenes, encara no han entés vostés això de la democràcia real.

Per això, proposen vostés com a gran novetat crear una comissió.
Recordem que ja van eliminar algunes de les comissions més importants d'este parlament, on es puguen tramitar compareixences de certs sectors, organitzacions, associacions i professionals.

Volen recloure la participació ciutadana en una mena de gueto, un gueto parlamentari, en lloc de fer-la transversal a tota l'activitat de les Corts Valencianes.
I evidentment volen que la participació estiga sempre condicionada que a la majoria, que moltes vegades és absolutista, com han dit els companys d'Esquerra Unida, li vinga bé, a eixa majoria, escoltar el que han de dir, i evidentment volen deixar fora d'este procediment moltes lleis.
Fa uns dies vàrem tindre un exemple de fins on arriba el nou esperit pseudoparticipatiu del Partit Popular.
El Partit Popular, només amb els seus vots, es va negar a acceptar la compareixença del senyor, el doctor Lorenzo Cotino, en la Comissió de Reglament, un expert en estos temes, en incorporar vies de participació, especialment amb l'ús de les noves tecnologies.
El maquillatge democràtic dura poc i la cara de l'opacitat i la degradació institucional.

Però, com ja els vaig dir i els vaig anunciar en el debat de presa en consideració d'esta proposta, des de Compromís no anem a fugir d'este tema.
Per això, ens vam abstindre.
És més, aprofitem este debat per a plantejar un model totalment diferent, un model que s'acoste a les demandes de la societat d'ara, en 2015, una societat que -com els deia- ja no espera que la deixen participar.
El que vol és poder decidir.

Per què no impulsem que la ciutadania no només siga escoltada en el procediment legislatiu, sinó que també siga part d'ell?
Des de Compromís creiem que ahí està la clau.
Per això, proposem que la ciutadania i els ajuntaments puguen presentar esmenes a les proposicions de llei i projectes de llei.
Per què no?
Per què continuem tancant les portes d'esta institució a la ciutadania en una cosa tan bàsica, com presentar aportacions a les normes que després ells mateixa han de complir?
Creiem que els ciutadans i les ciutadanes, les associacions, els ajuntaments, han de tindre la capacitat de participar en l'elaboració de lleis i defensar les seues esmenes.
Per què no?
El procediment seria molt senzill: quan es publica un projecte o proposició de llei, la ciutadania, associacions i ajuntaments podran presentar esmenes.

I n'hi ha dos opcions perquè arriben a Les Corts: o bé sent assumides per alguns grup parlamentari, o bé arreplegant 300 signatures.

En la mateixa línia, les iniciatives legislatives populars han de poder ser defensades tant en el ple, com en comissió per un representant de la pròpia comissió promotora.

La ciutadania ha de tindre veu en estes Corts, perquè des de Compromís creiem que ha de ser escoltada, però no en el raconet de la participació, com proposa el Partit Popular, en eixe raconet, en eixe gueto que els parlava abans, sinó de manera transversal.
Ha de ser escoltada en totes i cadascuna de les comissions, per a totes i cadascuna de les lleis.
També, en els pressupostos sense vetos de la majoria.

Per això proposem introduir en el procediment legislatiu una audiència ciutadana, i ho torne a repetir, per a totes les lleis en totes les comissions, sense vetos ni bloquejos.

És més, en la nostra proposta, associacions o experts que no siguen cridats per ningun grup parlamentari poden comparéixer davant de la cambra si així ho sol·liciten.
En cada audiència ciutadana es reservaran dos compareixences que no dependran de ningun grup parlamentari.
I si es presenten més associacions o experts, es podrà decidir a través del procés d'insaculació, ¿per què no?

També mantenim la compareixença d'alcaldes o representants d'ajuntaments.
Volem que els ajuntaments plurals puguen traslladar la seua pluralitat també en este àmbit.
Però novament ho fem en totes i cadascuna de les comissions perquè entenem que els diputats i diputats han d'estar especialitzats en el tema que es tracta.

També incorporem una modificació per a limitar l'ús del tràmit de lectura única a quan existisca unanimitat en la mesa.
No té sentit parlar de promoure participació de la ciutadania mentres s'utilitza este tràmit per a reduir el debat a la més mínima expressió.

Per últim, incorporem un títol, tot un títol per a parlar de transparència i parlament obert.
Volem que Les Corts, que cada grup parlamentari i que cada diputat i diputada tinga el seu propi portal de transparència.

Volem que la ciutadania tinga accés a la informació econòmica, a informació personal i, sobretot, a la informació sobre el treball que fem diputats i diputades en este parlament.

Volem que siguen públiques les estadístiques del treball, les assistències i les absències al ple, les nòmines, les agendes, els regals protocol·laris i un llarg etcètera d'informació que creiem que ha d'estar a disposició de la ciutadania.
I no de qualsevol manera.
Ha d'estar a disposició de forma clara, completa i accessible, i part d'esta informació, també en format de (inintel·ligible) .
.
.
perquè puga ser reutilitzada, analitzada i monitoritzada.

La nostra proposta també contempla que la ciutadania puga demanar accedir a la informació que troba a faltar en diverses plataformes participatives per mitjans telemàtics, un portal per a interactuar amb els grups parlamentaris i la possibilitat d'exercir el dret a petició web.
.
.
, via web.

En definitiva, senyories, aprofitem la proposta cosmètica i insuficient del Partit Popular per a plantejar un model de parlament totalment diferent.

Plantegem açò, no perquè tinguem l'esperança que el Partit Popular accepte les nostres esmenes.
Plantegem tot açò perquè tenim la confiança que la ciutadania dins de molt poc decidirà apostar per una democràcia real també al nostre país.

Respecte a les dos propostes que presenten la resta de grups parlamentaris, Compromís també votarà a favor perquè, com ha dit el senyor Ignacio Blanco, milloren, i molt, la proposta que vostés han portat a este parlament, que, com els he dit, només que és fum i publicitat però res més, no té cap contingut real que millore la participació ciutadana en este parlament.

Per això aprofitem esta reforma per a imaginar unes Corts on la veu de la ciutadania siga escoltada.
L'aprofitem per a imaginar un parlament amb esmenes ciutadanes, que ciutadans i ciutadanes puguen participar de qualsevol elaboració d'una llei.
L'aprofitem per a imaginar a ciutadans defensant lleis i associacions en audiència ciutadana.
L'aprofitem per a un parlament transparent i realment obert, un parlament on les majories no puguen fer callar la veu de les minories.

En definitiva, aprofitem este debat per a imaginar eixe parlament que es troba a les antípodes d'estes Corts, un parlament realment útil i integrat en la societat valenciana.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

Per a torn en contra a les tres propostes alternatives presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre diputat senyor Alfredo Castelló.

El senyor Castelló Sáez:

Muchas gracias, señor presidente.

Les veo a ustedes tremendamente orgullosos de sus textos alternativos.
Y la pregunta es: y si el Grupo Parlamentario Popular no hubiera presentado esta propuesta de reforma del reglamento, ¿dónde estarían sus propuestas?
(Aplaudiments)

Claro, es que parece que han inventado ustedes la pólvora, como les decía antes el señor Giner.
Oiga, pero si van a rebufo de nosotros.
¿No se han dado cuenta?

¿Cómo que el Grupo Socialista?
, ¿cómo que el grupo Compromís?
, ¿cómo que Esquerra Unida presenta una propuesta?
No, no, que a mí me lo ha enseñado el señor Maluenda.

Ustedes presentan una enmienda a la totalidad con texto alternativo.
Ustedes no presentan una propuesta.
Quienes presentan la propuesta es el Grupo Popular, no ustedes, instado por el presidente de La Generalitat, indudablemente.
¡Hasta ahí podríamos llegar!
Solo faltaría que alguien que tiene competencia legislativa como el Consell no pudiera plantear aquí, ni más ni menos que en sede parlamentaria en el debate de política general, qué medidas de participación ciudadana, qué medidas de transparencia quiere plantear para su comunidad.
¡Hasta ahí podríamos llegar!

Claro que nos creemos a Montesquieu, señor Blanco.
Quienes no se lo suelen creer son los regímenes comunistas, que lo confunden todo.
¡Ellos son quienes no creen en Montesquieu!
Claro que creemos en la separación de poderes, absolutamente y clarísimamente.

Así que, señor Guillén, eso de que presentamos una propuesta de reforma del reglamento no es verdad.
Le niego la mayor.
Usted presenta un texto alternativo a la reforma que ha planteado el Grupo Parlamentario Popular, primera cuestión.

Segunda cuestión.
En puridad, siguiendo el reglamento, siguiendo lo que dice el Tribunal Constitucional, lo que ustedes deberían haber hecho con su texto alternativo es hablar de lo que habla la propuesta del Grupo Parlamentario Popular.
Porque si no, están siendo ustedes incoherentes.
Sí, señor.

Usted no puede presentar un texto alternativo que hable de cosa distinta de la que habla la propuesta de reforma del Grupo Parlamentario Popular.
Lo dice…, ¡no, no se puede!
(Veus) ¡Es incoherente!
No lo pueden hacer.
Tiene que ser fiel a la esencia de la propuesta que hace el Grupo Parlamentario Popular.
Lo que pasa es que ustedes cogen un desvío y hablan de lo que les da la gana.
Y eso no se puede hacer.
No pasa nada, lo hablamos, lo vemos, lo debatimos, pero están ampliando de forma desleal el objeto del debate.
Están incurriendo en algo que se llama filibusterismo político de una forma evidentísima, de una forma evidentísima.

Así que apúnteselo, señor Guillén, apúntese que están haciendo una enmienda a la totalidad con texto alternativo, no una propuesta.
La única propuesta que se ha planteado aquí de reforma es la del Grupo Parlamentario Popular.

Eso que dice usted de que los ciudadanos tengan acceso a la…, sean ellos mismos los legisladores porque tienen mayor conocimiento de la realidad, etcétera, etcétera.
Oiga, hable por usted.
Hable por su grupo.
Nosotros tenemos la intención siempre de estar pegados con los pies al suelo, de hablar mucho con la gente, de saber qué es lo que piensan, que nos trasladen sus ideas para poderlas trasladar aquí.
Hable por usted.
Sé que ustedes están despegados de la realidad.
Pero hable por su grupo y no hable realmente por todos nosotros.

¿Sabe qué pasa?
Que sus textos alternativos demuestran que, tras esa fachada de participación ciudadana, no hay absolutamente nada.
Detrás de esa fachada hay un edificio hueco.
Y lo demuestran…, lo dijo el síndic nuestro en su debate, aparte del universo de posibilidades, también habló de otras cuestiones, y es que dijo que esta reforma les había pillado a ustedes con el pie cambiado, y es cierto.

Y es cierto y lo demuestran con esos textos alternativos que, como digo, son huecos, son piedra pómez.
Han tenido que ir mucho más allá de la propuesta, inventarse cosas en las que hablan, por ejemplo, en la del… Partido Socialista o incluso en la de Compromís, ustedes imagínense, ¿eh?
, de derecho a la información, de transparencia; habla incluso en el título de la propuesta de reforma del Reglamento de Les Corts, que no es de lo que va, de aprendizaje virtual, de gestión parlamentaria, de racionalizar las formas de trabajo, de los debates a la totalidad, de las enmiendas al articulado y los proyectos de ley, de las deliberaciones en comisión, de las ponencias obligatorias, de novedades en las proposiciones de ley… Pero, ¿qué tiene que ver eso con la reforma propuesta?
, que consiste en aumentar la participación ciudadana en estas Cortes, en crear una comisión específica, en favorecer que la sociedad civil pueda comparecer en estas Cortes.
¿Qué tiene que ver?
¿Qué tiene que ver?
Filibusterismo político, que les decía antes, de forma clara y evidente.

¿Sabe qué pasa?
Que en este tipo de propuestas lo que se denota es que nuestro grupo les ha adelantado por la izquierda y se han quedado sorprendidos.
Pero no solo les ha adelantado por la izquierda el Grupo Parlamentario Popular, no solo les ha sorprendido, es que les ha levantado sus propias pegatinas.
Esa pegatina que ustedes tienen de participación ciudadana, se la hemos levantado y nos ha venido a nosotros, como impulsores de esta iniciativa, señor Ferri.

¿Cómo que bienvenidos al debate, señor Ferri?
¡Bienvenidos ustedes!
Bienvenidos ustedes, que van a remolque del Grupo Parlamentario Popular en el tema de la participación ciudadana.
Claro que sí, (aplaudiments) claro que sí.

Les hemos levantado las pegatinas, señor Ferri.
(Rient) Están obsesionados, ¿eh?
, están obsesionados.
No me extraña, no me extraña.
Tic-tac, tic-tac.
(Remors)

Señor Ferri, le recuerdo que el señor Lorenzo Cotino la primera vez que sonó en estas Cortes en esta legislatura fue una propuesta que hizo el Grupo Parlamentario Popular.
Es que al final… ¿se ha dado cuenta usted cómo van a rebufo?
Lo propusimos nosotros en la comisión de reforma del estatuto, junto a diez o quince técnicos, expertos y catedráticos más, para que nos alumbraran.
¿Qué hicieron ustedes, señor Ferri?
Lo de siempre, salir corriendo, señor Ferri, salir corriendo.

Y luego presentan la triquiñuela «no, que venga…», una forma de intentar engañar y decir, «no, no, que nosotros seguimos aquí; somos los de la pegatina esta, aunque ahora la lleve el Partido Popular».
En fin, ustedes verán.

Señor Blanco, realmente no se habla de la reforma del Reglamento de las Cortes.
He visto su propuesta del año 2012.
Es más, su…, eso era una propuesta.
Lo de ahora es un texto alternativo.
En este texto alternativo, coge esa propuesta del 2012, la corta, pega y la pone en la primera parte.
Y luego pone una segunda parte, en la que es cierto que establece una novedad respecto a lo que proponemos nosotros, se carga todo el tema de comparecencia de los alcaldes, que, por cierto, no sé qué les pasa a ustedes y qué miedo tienen con que vengan los alcaldes a las Cortes.
Es que no le ha gustado a ninguno.
Pero, ¿qué problema hay en que vengan esos que dicen ustedes, y nosotros y todo el mundo, que son los representantes de la administración más cercana a los ciudadanos y que comparezcan aquí?

Pero, ¿por qué Izquierda Unida no quiere?
Supongo que no será por lo de Buñol, pero, ¿por qué Izquierda Unida ya no quiere?
¿Por qué el Grupo Socialista no quiere?
¿Por qué Compromís no quiere?
¡No lo entiendo!
Es que no sé por qué…, ¿qué miedo le tienen a que vengan los alcaldes a las Cortes?
¿Por qué tiene que preguntar cualquier diputado sobre una cuestión de un municipio a otro si lo puede hacer directamente a su alcalde?
¿No les parece que aumenta la participación?
¿No les parece que de esa forma estamos mejorando la relación con nuestros ciudadanos?
En fin.

Una cosa, señor Blanco, fíjese usted qué concepto tienen, no solo de la división de poderes, sino también de la sociedad civil.

Cuando habla usted de sociedad civil, para que nosotros no nos asustemos, cosa que, como entenderá, cuando nosotros estamos gobernando en la mayoría de municipios de la Comunidad Valenciana, en dos tercios de los municipios de la Comunidad Valenciana, fíjese usted que posiblemente sea que lo representa mi grupo, lo que representa mi partido entronca mucho mejor con lo que piensan los ciudadanos y lo que piensa la gente y lo que piensa la sociedad civil que con lo que piensan ustedes, que básicamente no tienen ningún alcalde, muy poquitos, muy poquitos.
Piénselo.

Igual es que nosotros conocemos mejor la sociedad civil que usted.
Igual es que nosotros los representamos mejor, y ellos se sienten mejor representados por nosotros.
Igual es que esa sociedad civil que usted tiende a trocear…, fíjese, ustedes podrían traer aquí a la sociedad civil que es afín a ustedes.
Fíjese, cómo compartimenta la sociedad civil: ideológicamente los míos y los que me apoyan y los que apoyan a los otros.
Todos representamos a ciudadanos, señor Blanco, pero en su esquema mental al final lo que hacen es compartimentar ideológicamente a la sociedad civil.

Me parece que deja en entredicho de una forma clara qué es lo que entendemos por sociedad y, estrictamente, por sociedad civil.

En fin, le ofrecemos diálogo por nuestra parte, señor Blanco, a usted y a todos.
Me dirijo más a usted porque su propuesta sí que tiene que ver mucho más que las otras dos, que son unas reformas de reglamento realmente salidas de lo que es normal.
Su propuesta, sobre todo la segunda parte, hemos hablado, tiene mucho más que ver.
De hecho, la segunda parte está absolutamente copiada de la nuestra.
Y respecto al resto, podremos hablar, señor Blanco, y le aseguro diálogo a todos, pero especialmente a él, porque se parece mucho más.

Creo que podemos dar…

El senyor vicepresident primer:

Pregue…

El senyor Castelló Sáez:

…un pequeño paso para estas Cortes, pero un gran paso para la participación ciudadana, señor Blanco.

Les animo a que se sumen a ellos y que por fin, y de una vez más que nunca, ésta sea la casa de la palabra de todos los valencianos.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Castelló.

Torn de rèplica, senyor Guillén.

El senyor Guillén Galindo:

Gracias, señor presidente.

Bueno, empezaré por donde quizás tenía que haber acabado antes, y es anunciando evidentemente nuestro voto favorable a las otras dos enmiendas a la totalidad.

Nos decía el señor Castelló que parecía que estuviéramos orgullosos.
No lo parece.
Estamos fácilmente orgullosos de lo que hemos hecho a la vista de la propuesta que ustedes presentaron.

Yo, de todas maneras, de su intervención casi me atrevería a decir con toda seguridad que las nuestras no se han leído en su integridad, pero es que hasta me temo que las suyas, si las ha visto, ha sido muy por encima.
Y ahora le pondré algún dato o algún ejemplo.
Porque, desde luego, la manera en que usted la ha descrito se corresponde muy poco con la realidad escrita de su propuesta.

Mire, hablaba también de nuestras propuestas.
Nosotros ya hemos hecho propuestas otras veces.
Lo que pasa es que ustedes no las han querido aceptar nunca.
A finales del año 2012 presentamos un texto completo en el cual ya se recogían algunas de las propuestas que ahora vienen aquí.

Pero le voy a decir por qué creo que ni tan siquiera se ha leído su propuesta.
Decía que nosotros aludíamos a cuestiones que nada tenían que ver con la que ustedes habían hecho.
¿Cómo que no tenían nada que ver?
Nosotros hemos hecho una propuesta y dentro de eso encajamos el procedimiento, digamos, en el cómputo general del reglamento.
Por eso hemos tenido que empezar a hablar de las enmiendas y hacíamos esa distinción de totalidad, parciales y en qué momento se podían presentar.

Cójase usted, señor Castelló, para luego, para cuando suba aquí, su propuesta, léase el artículo 182 ter, se va al punto número 6, y dice que una vez que hayan concluido las comparecencias se abrirá un plazo para la presentación de enmiendas.
¿Qué enmiendas?
Si no han tocado la parte del reglamento que habla de enmiendas a la totalidad y a las parciales, que es que ¿presentaremos enmiendas en dos ocasiones en este procedimiento?
Explíquenoslo ahora luego.

Por eso había que retocar el sistema de enmiendas.
Lo que pasa es que ustedes, en ese corta y pega, que confunden exposición de motivos de su articulado y demás, pues seguramente se les ha pasado.

El tema de los alcaldes.
Ahora va a resultar que para que un alcalde pueda hablar con un conseller va a tener que venir a la sede parlamentaria.
Son cuestiones distintas.
Una cosa es que puedan venir aquí a participar en procesos que les afecten y otra cosa es que poco menos que les obliguen, además, en enero o julio, a poder venir aquí, por si quieren hablar con un conseller.
Usted mismo lo ha dicho, los consellers se supone que tienen las puertas abiertas para recibir a los alcaldes y escuchar sus problemas.
No hagamos complicado lo que ya de por sí debería ser sencillo.

Miren, ustedes con esta propuesta, aquí algo se ha dicho ya, y con otras que van a venir en camino, han iniciado su particular camino de Damasco, ese camino de la conversión a la transparencia y la participación ciudadana, que hasta ahora no se habían acordado de él, pero ahora sí que han recurrido a él.
Esa conversión de San Pablo, ¿eh?
, que, si saben, hace referencia a una falsa caída del caballo, y digo falsa caída del caballo porque esa caída no pudo producirse porque no se utilizaba como medio de locomoción o transporte, y eso mismo nos hace a nosotros también dudar de esta tardía y extraña conversión del Partido Popular.
Una conversión que todos sabemos que mediante la presentación de esta reforma de la ley de transparencia, de la modificación legislativa popular y otras de este estilo, solo buscan un efecto mediático de cara a la galería, y no es otra además que para purgar sus muchas culpas.

El otro día el señor Bellver me retaba a que le presentara iniciativas de otras comunidades autónomas.
No me voy a extender en ello, vuelvo a repetir, pero es que hasta los propios estatutos de las comunidades autónomas lo incorporan.
Muchos reglamentos.

Por tanto, la propuesta para nada es novedosa.
Lo decía el otro día y lo repito ahora.
Lo que sí que es, es única, es única por lo extravagante, porque no se va a poder llevar a efecto y ya lo podrán comprobar en la próxima legislatura.
Eso no hace más que recoger palabras grandilocuentes, pero es imposible llevarlo adelante.
Tiene, adolece de gravísimas faltas de técnica legislativa.
Confunde la exposición de motivos, que le decía, mucha indefinición, falta de seguridad jurídica, no ha resuelto el tema de las enmiendas, no se podrá llevar eso adelante.

Y ya la guinda de todo es ese grandilocuente nombre que han puesto a la comisión.
Se lo voy a recordar: comisión permanente, pero no legislativa, pero que además es especial, para la participación ciudadana.
Luego no es legislativa, pero se crea para participar en el proceso legislativo.
¿Eso se puede entender?
Evidentemente no se puede entender.

Miren, es una reforma inoperante y además actuará de forma retardante.
Tendrán que cambiarla.
No la van a poder… la podrán aprobar, pero no la van a poder aplicar.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Guillén.

Senyor Blanco, per a réplica.

El senyor Blanco Giner:

Senyor Castelló, no sabia si fer-li la rèplica.
Se li lleven a u les ganes.
Sincerament espere que el to que vosté gasta, que sembla que només té eixe registre, no siga el to del seu grup a l'hora d'afrontar el debat en comissió d'esta reforma.
Perquè si nosaltres ens abstenim, si nosaltres estem disposats a consensuar, a transaccionar, a aprovar una millora del reglament, i vosté fa la intervenció que ens fa.
.
.
Li he demanat dos coses: que no menyspreara les propostes de l'oposició i que estiguera obert al diàleg en el tràmit de les esmenes parcials.
Dos coses.

De moment la primera ja està resposta: menyspreu absolut, groller fins i tot.
I la segona espere que no depenga de vosté, perquè si depén de vosté i és d'acord amb el to que vosté gasta, ja podem saber que totes les esmenes dels grups de l'oposició seran rebutjades, fins i tot les que tècnicament milloren el text i que vostés imposaran el corró de la majoria absoluta.
Encara que després siga inaplicable una part de la proposta de reforma del reglament que presentem.

És que a més a més vosté puja ahí i contra la proposta que presenta Esquerra Unida, que és un text alternatiu, però és una proposta, i si vol li llig el títol de la proposta que va ser debatuda el 17 d'octubre de 2012, i és «proposta de reforma dels articles 45, 47, 48 i 50 i de supressió dels articles 46 i 49, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida», una proposta que nosaltres recuperem ara.
Clar, es diu text alternatiu, efectivament.
I quin problema hi ha?
Hi ha algun problema?

Perquè vosté, vosté ha dit de coses.
.
.
Primer, a remolc i només remolc perquè esta proposta la presentàrem fa més de dos anys, per tant no és a remolc.
Fa més de dos anys que la presentàrem.
I vosté gasta dos arguments: primer, que no són propostes, sinó textos alternatius, i jo ja li explique que el nostre text alternatiu recupera una proposta.
I, per altra banda, no sé quin problema hi ha que siguen textos alternatius o propostes, sinó que caldria mirar si milloren o no milloren la normativa que regula el funcionament d'esta cambra.
Eixa és la primera argumentació.

I, la segona, que al final vosté mateixa reconeix que no afecta el text alternatiu que presenta Esquerra Unida.
És que no té a vore amb el que vostés han proposat.
I resulta que la nostra sí.

I vosté què ha dit de la nostra proposta en forma de text alternatiu?
Vosté què ha dit de recuperar les comissions de la Dona i Polítiques d'Igualtat, de Política Lingüística, de Drets Humans i Tercer Mon, de reconvertir la Comissió de Peticions en la comissió de peticions i participació ciutadana, de donar audiència a aquelles entitats que ho sol·liciten i que puguen ser els grups parlamentaris els que posen en l'ordre del dia dos de les peticions?
Vosté què ha dit?
No ha dit res!
Ha pujat ahí a desmeréixer, a desqualificar, a atacar els textos alternatius sense argumentar res sobre eixos mateixos textos alternatius.
Eixe és el respecte.
.
.
?
Ah!
diu que ara ho dirà, no?
(Veus) Ara, en l'últim torn, quan vosté ja parla i diu l'última paraula i quan nosaltres ja no podem respondre, diu que ara parlarà, no?
Ara parlarà.

Sincerament, és que se li lleven a u les ganes.
Damunt que vosté diga que nosaltres dividim la societat civil.
Vostés!
Que són els qui volen llevar-los les subvencions a totes les entitats que utilitzen la denominació «País Valencià», entre elles les organitzacions sindicals més importants d'este país, les organitzacions cíviques més importants d'este país, les organitzacions culturals més importants d'este país.
I vostés plantegen llevar-los les subvencions per utilitzar una denominació que és estatutària.

I diuen que nosaltres som els que dividim la societat civil?
Vostés que van repartint carnets de bons valencians?
Dels que són valencians i els que són antivalencians?
Diuen que nosaltres dividim la societat civil?

I ja, per acabar, vosté diu que com guanyen les eleccions vostés representen millor la societat civil.
Mire vosté, la societat civil se pot representar a si mateixa.
Però, en qualsevol cas, a la millor vostés guanyen les eleccions perquè representen algunes societats que se diuen Gürtel, Brugal, EMARSA, etcètera, etcètera.
Tal vegada són eixes societats a les que vostés representen i les que fan que vostés guanyen les eleccions.

Així que, aprofite l'ocasió per esmenar-se a si mateixa.
Parle del contingut dels textos alternatius que vostés van a rebutjar, perquè implícitament entenem que vostés van a rebutjar-los.
No ha dit res, no ha dit ni pruna.
Parle del contingut i canvie el to, per favor.
Canvie el to si és que és de veres que tenen voluntat de diàleg.
No menyspree les propostes constructives que en un debat que va començar amb l'abstenció de la resta de grups de la cambra estem tenint esta vesprada.

(Ocupa la presidència el president, senyor Alejandro Font de Mora Turón)

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Senyor Ferri, per a rèplica té vosté la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Gràcies, senyor president.

Senyor Castelló, vosté acaba de tirar per terra tot el treball que fa el seu president de Les Corts, tirat per vostés, perquè ha dit, «no se puede presentar la propuesta que usted ha presentado porque no tiene nada que ver con lo que nosotros hemos presentado».
Si no se pot presentar, per què ho ha tramitat la mesa?

Senyor president de Les Corts, per què ha tramitat vosté les nostres propostes si no es poden presentar?
No sé, el senyor Castelló és qui ho ha dit, li haurà de demanar perdó a vosté després.

Vosté parla que anem a rebuf.
Mire, jo li accepte el que vullga, podem anar a rebuf i, com diu el senyor Blanco, el que faça falta.
Però vosté no parla de les nostres propostes, de si aporten o no aporten, de si milloren o no milloren, de si hi ha coses que es poden acceptar o que no es poden acceptar.
Vosté l'únic que ve ací és a fer-se la seua publicitat i la seua propaganda, perquè d'això es tracta, no?
, d'això es tracta, de vindre ací a intentar vendre a la ciutadania valenciana que vostés ara de sobte es creuen allò de la participació de la ciutadania en les institucions valencianes.

I miren, fixe's vostés si saben vostés de participació que es fica a parlar que el presentem és «fachada y un edificio vacío» i després continua dient que les propostes de Compromís, del Partit Socialista o d'Esquerra Unida parlen del derecho a la información y a la transparència.
Vaja!
Ara resultarà que això no té res a vore amb la participació, no té res a vore amb la participació.
Vosté no sap que un dels factors principals per a la participació és l'accés a la informació de la ciutadania?
Vosté no sap que sense informació no es pot participar?

Què tindrà que vore l'accés a la informació i la transparència amb la participació?
Ahí voran vostés el que es creuen allò de la participació i del dret a decidir de les persones.

Parlem de Lorezo Cotino i la triquiñuela.
Quina triquiñuela, demanar que vinga a comparéixer una persona que vostés havien demanat que compareguera?
Ja li ho vaig dir al senyor Bellver, estava supercontent d'haver coincidit que pensàvem els dos que era una persona molt bona per a vindre ací a comparéixer i a expressar-nos la seua opinió sobre com podíem millorar el Reglament de Les Corts.

L'altra compareixença que vosté va demanar era per una altra cosa, però bé, resulta que nosaltres fem una triquiñuela, però vostés quan ho plantegen, no.

I després m'he adonat, després d'escoltar-lo, que vosté, senyor Castelló, no s'ha llegit la proposició, la proposta alternativa que ha presentat Compromís.
Vosté no se l'ha llegit, perquè ha eixit a dir que nosaltres no volem que els alcaldes compareguen.
Però vosté s'ha llegit la nostra proposta?
No només volem que compareguen els alcaldes, sinó també que puguen comparéixer altres representants dels ajuntaments, altres representants dels ajuntaments, que representen també la diversitat que ens puguem trobar als ajuntaments valencians.

Per tant, senyor Castelló, davant la seua llei, la seua proposta de reforma del reglament, en què limita la participació ciutadana només a una comissió, a un gueto, com jo els deia, la nostra proposta, que proposa que la ciutadania puga participar de forma transversal en tots els processos que es donen en estes Corts.

Davant la seua llei, que deixa fora que la gent puga participar en l'elaboració de moltes lleis, nosaltres plantegem que puguen participar de totes i cadascuna.

Davant la seua llei que propugna que la majoria absoluta d'estes Corts, com ja han fet sempre, puga vetar compareixences, la nostra propugna que cada grup parlamentari puga anomenar els seus compareixents i que inclús si els grups parlamentaris no han nomenat alguns experts, eixos experts es puguen presentar per ells mateixos i que puguen vindre ací a comparéixer també, que la ciutadania tinga l'oportunitat si no està representada per cap dels grups parlamentaris que ara ací estem.

I davant la seua proposició en la qual diu que la participació telemàtica només és unidireccional, que el ciutadà podrà dir el que vullga, però que des de Les Corts no n'hi haurà cap resposta perquè només s'atendrà el que envien i ja està, nosaltres plantegem que hi haja interacció contínua amb els grups parlamentaris d'este parlament.

Per tant, si comparem les dos propostes, podem vore com la seua proposta és pur maquillatge, pur maquillatge electoral, perquè damunt va ser anunciada pel president Fabra ací en un debat, votant-se tota la separació de poders, com ha dit el senyor Blanco abans.
Davant una proposta de maquillatge, tenim tres propostes basades en el treball i en la realitat de qui coneix el que vol la majoria social d'este país i que els ho dirà el 24 de maig de 2015.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Ferri.

Per a rèplica, senyor Castelló té la paraula.

El senyor Castelló Sáez:

Gracias, presidente.

Señor Blanco, es curioso cómo ustedes puedan utilizar los tonos que quieran, las palabras que quieran y encima nos tienen que decir a los demás qué tono tenemos que utilizar.
(Aplaudiments) ¡Es curioso!
El día que nosotros les digamos a ustedes la vigésima parte de lo que hemos tenido que oír aquí, creo que podremos empezar a hablar.

Lo que pasa es que se ha confundido usted, señor Blanco.
Yo no he querido hablar de ninguno de los textos alternativos, ni entrar en profundidad en ellos porque verá que tenía diez minutos.
Me es muy complicado.

Pero tampoco he querido hablar para que no -a los que vamos a votar en contra, tenía usted razón-…, pero tampoco he querido hablar porque no he querido deslegitimar ninguna de esas partes y no he querido abrir un debate sobre los propios textos.

Por ejemplo, por ejemplo, cuando tuvimos el debate sobre la toma en consideración, ustedes hablaban de que nuestra propuesta…, primero, «únicament permeten que participen en les iniciatives legislatives».
Y su propuesta sobre las peticiones, ¿qué tipo de iniciativas son?
También legislativas, señor Blanco.
Sí, léaselo, léaselo.
(Veus)

Después hablaban de que había un texto muy mejorable.
¿Se acuerda usted cuando le dijo a nuestro síndic aquello de, «ah!
, ¿pueden participar?
¡Oh la là!
Vosté està dient, en esta proposició, que els ciutadans i ciutadanes ens podran enviar propostes?
» La han copiado, letra por letra, señor Blanco.
Nuestra propuesta está transcrita en la suya letra por letra.
Léasela.
(Veus) Exactamente igual, señor Blanco.

Pero no solo esa.
La propuesta de las otras comparecencias es literal a la nuestra.
¿Me quiere decir que a pesar de todo lo que dijo a nuestro síndic, nuestra propuesta es inmejorable?
Yo creo que no, señor Blanco.
Por eso les ofrezco diálogo y que en la comisión la podamos mejorar entre todos.

Hablaba usted, «en segon lloc, exclouen una sèrie de temàtiques, entre elles, per exemple, aquelles iniciatives referides a la planificació general de l'activitat econòmica».
¿Y la suya, señor Blanco?
¿No es actividad económica el presupuesto, que lo eliminan ustedes?
¿No es actividad económica los tributos, señor Blanco, y los decretos leyes, y las ILP, y los decretos legislativos?
Todo eso lo eliminan ustedes, señor Blanco.
(Veus) ¿Se da cuenta por qué no quería entrar a este debate?
Porque no quería levantar ampollas cuando es innecesario y vamos a ir a una comisión y tenemos voluntad de hablar.

«I, per últim -deia vosté-, la mesa de la comissió valorarà l'oportunitat d'aquestes compareixences i elaborarà la proposta de l'ordre del dia.
» Y se quejaba porque decía, «ponen ustedes filtros a la participación ciudadana».
Y ustedes también.
Ustedes dicen que las comparecencias en la Comisión de Peticiones las determinará y elegirá dos cada grupo político.
Luego, establece un filtro.
No de la mesa, que puede llegar a un acuerdo común y global, sino que me habla de que cada grupo político elegirá a dos.
¿Por qué?
Porque siguen teniendo ese esquema mental de sociedad civil compartimentada ideológicamente, los que son míos y los que no lo son.
Y para nosotros todos son nuestros, señor Blanco.
(Aplaudiments)

Señor Ferri, ¿por qué no podemos hablar de transparencia?
¡Claro que podemos hablar!
Pero, ¿sabe qué pasa?
Que hemos marcado cuál es el debate en este asunto.
Hay sentencias del Tribunal Constitucional respecto a este asunto parlamentario, señor Guillén.
Se lo digo porque las puede consultar.
Y no puede vulnerarse el espíritu de la propuesta con los textos alternativos, y el suyo lo vulnera y de largo.

Señor Ferri, ¿no podemos hablar de transparencia?
Es una parte fundamental de la participación ciudadana.
Es verdad, claro que lo es.
Pero, ¿a que usted no ignora que en estas Cortes se está tramitando un proyecto de ley de transparencia, a que no lo ignora?
Entonces, si estamos tramitando un proyecto de ley de transparencia, ¿lo lógico será que hablemos de esa iniciativa legislativa sobre transparencia y de todo lo que tenga que ver respecto a transparencia en ese proyecto legislativo?
Y este, que es una propuesta de reforma del reglamento, que afecta única y exclusivamente a la creación de una comisión participación ciudadana, a la que puedan comparecer la sociedad civil, a que puedan comparecer alcaldes y a que todos los ciudadanos puedan tener acceso directo a las Cortes, trate exactamente de eso.
¿No le parece lo lógico, señor Ferri?
A nosotros, sinceramente, nos parece que sí.

En cualquier caso, y para finalizar, decirles que entiendo que a ustedes les sepa mal que les hayamos adelantado y que les hayamos levantado las pegatinas, lo comprendo, porque esa bandera la levantan ustedes todos los días y el Grupo Parlamentario Popular se ha pegado la pegatina en su moto.

Pero realmente he de decirles que quienes han propuesto negro sobre blanco hemos sido nosotros, quienes de verdad, y no ni en salas de prensa, ni en pasillos, ni canutazos, estamos demostrando que creemos en la participación ciudadana, somos nosotros, pero que, en cualquier caso, y se lo digo a corazón abierto, señor Blanco, estamos dispuestos a hablar y a mejorar la propuesta del Partido Popular.
.
.

El senyor president:

Gracias.

El senyor Castelló Sáez:

…del Grupo Popular.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gracias, señor Castelló.
(Aplaudiments)

Senyories, finalitzat el debat, passarem a la votació per separat de les esmenes a la totalitat.

I en primer lloc, votarem l'esmena a la totalitat amb text alternatiu que ha sigut presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Senyories, comença la votació.
A favor, 32; en contra, 47.

A continuació, votarem l'esmena a la totalitat amb text alternatiu presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Comença la votació.
A favor, 32; en contra, 47.

I per fi, votarem l'esmena a la totalitat amb text alternatiu presentada pel Grup Parlamentari Compromís.
Comença la votació.
A favor, 32; en contra, 46.

Moció subsegüent a la interpel·lació pel procediment especial d'urgència al conseller d'Economia, Indústria, Turisme i Ocupació, senyor Máximo Buch Torralva, sobre la política general de la conselleria en matèria d'instituts tecnològics, amb valoració de les accions realitzades des de 2011 per part de la conselleria i explicació de les que té previst realitzar, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 106.
695, BOC número 307)

El senyor president:

Sext punt de l'ordre del dia: moció subsegüent a la interpel·lació pel procediment especial d'urgència al conseller d'Economia, Indústria, Turisme i Ocupació sobre la política general de la conselleria en matèria d'instituts tecnològics, amb valoració de les accions realitzades des de 2011 per part de la conselleria i explicació de les que té previst realitzar, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.

Per a la seua presentació i defensa, té la paraula l'il·lustre diputat Francisco Toledo.

El senyor Toledo Lobo:

Gracias, presidente.

Bien.
Desde hace dos semanas que se produjo la interpelación al día de hoy, la semana pasada tuvimos información nueva sobre los gastos de I+D+I que dedican las comunidades autónomas y el personal dedicado a I+D+I en las comunidades autónomas.

Como estaba previsto, el día 21 de enero, el Instituto Nacional de Estadística hizo público los datos de cada comunidad autónoma respecto de 2013.
Y constatamos lo que era obvio, que la Comunidad Valenciana ha ido para atrás como los cangrejos.
Hemos pasado al 1,02% del PIB dedicado a I+D+I, 1,02, del 1,11 que teníamos en 2009.
Que además del recorte en porcentaje, se añade el recorte de PIB.
Son dos recortes acumulados.
El año pasado se ha perdido un total de 479 personas a tiempo completo, investigadores a tiempo completo en esta comunidad.
479 personas.
De ellas, solo 96 provienen de las empresas, 96 investigadores que estaban en las empresas.
El resto, 385, dependen de la administración.

Por tanto, los resultados no tienen nada que ver con lo que el conseller cuando sube a esta trona dice.
Él se compromete a incrementar los fondos, él se compromete a que en 2020 tendremos el 2% del PIB.
Él se compromete, él se compromete y con una mano se compromete y con la otra recorta, recorta y recorta.
Y en vez de ir para adelante, vamos para atrás.
Eso es lo que dice el Instituto Nacional de Estadística, que supongo que nadie, nadie pondrá en duda esos datos.
Esa es la primera.

Miren, los institutos tecnológicos -aquí vamos a hablar de una parte de la I+D+I, la que se hace orientada a las empresas-, los institutos tecnológicos están padeciendo tres graves problemas en la etapa del señor Fabra como presidente: uno, los recortes presupuestarios, que conllevan unos recortes de personal tremendos; el otro, los impagos multimillonarios que ya conocen y, el otro, la política de reestructuración a la que están sometidos a no se sabe qué y que les están ahogando entre todos.

El alto consejo consultivo en I+D+I hizo este informe el año pasado, en 2014 -es un organismo de la presidencia, son datos suyos, datos del propio Consell-, en el que destaca que los recortes mayores de I+D+I en esta comunidad se han hecho precisamente en la I+D+I empresarial y en los institutos tecnológicos.
Los más grandes ahí.

Dio unos datos de la evolución de los proyectos concedidos por el Ivace a las empresas, que a mí me parecieron escalofriantes.
Yo supongo que muchas de sus señorías no lo estarían oyendo, porque si no, se hubieran sorprendido.
En 2010 se concedieron 2.
650 proyectos a las empresas; en 2012 se concedieron 193.
Un recorte del 92%.
Han oído bien, un recorte del 92% en proyectos de I+D+I.

Como ven, todo conjunto da una foto muy tenebrosa, una foto bastante terrible.
Al conseller le pregunté si ratificaba lo que el secretario autonómico de industria había dicho en la comisión de industria en el mes de noviembre, cuando fue precisamente a una comparecencia sobre institutos tecnológicos.
Dijo textualmente que la conselleria no tenía obligación de financiar a los institutos tecnológicos, que lo hacía por vocación.
Le pregunté si lo ratificaba.
Hizo caso omiso, no contesto.
Yo supongo que si lo dijo el secretario autonómico, es la política de la conselleria.

Y ahí es de donde viene la barbaridad y de donde viene el error de concepto.
Porque si tuviéramos un tejido empresarial de grandes empresas que tienen sus departamentos de I+D+I, efectivamente, no harían falta los institutos tecnológicos, los departamentos de I+D en las empresas están en las propias empresas.
Y con una convocatoria competitiva de proyectos, se podría resolver, pero no es ese el caso.

Y la conselleria sí que tiene la obligación, porque es una función de La Generalitat, de potenciar la I+D+I, de fomentar la I+D+I, y particularmente la aplicada a las empresas.
Y, por tanto, ha de poner los fondos y ha de poner los medios.
Y esos medios podrían ser con una red propia de institutos, como, por ejemplo, el IVIA lo hace en agricultura, o el Príncipe Felipe lo hace en salud, o lo que se optó en su día en esta comunidad, en tiempos de Joan Lerma, por una red de institutos concertados con las empresas, puesto que es I+D+I empresarial.
Y esa es por la que se ha optado aquí y, por lo tanto, ahí es donde tienen que ir los fondos.

Por lo tanto, sí que hay una obligación, sí que hay una obligación, como lo hay en el resto de comunidades y como lo hay en el extranjero, por cierto, como lo tienen en el MIT o como lo tienen en Alemania.

Por tanto, partimos de un error de concepto notable, que posiblemente explicará la agonía a la que están sometidos los institutos tecnológicos durante estos casi cuatro años de presidencia del señor Fabra.

Miren, la moción subsiguiente que presentamos está basada en ocho puntos: el primero, que se impulse un nuevo marco normativo para los institutos tecnológicos, que será discutido en estas Cortes, de forma que se potencie su labor y su capacidad de I+D+I y se asegure una financiación suficiente.
Ya le dije al conseller que era un compromiso del Partido Popular, iba en su programa electoral.
Y estaba elaborado el anteproyecto -se lo traje aquí, supongo que lo tendrán sus señorías, si no, se lo puedo dar- estaba elaborado.
Sin embargo, en casi cuatro años no lo han traído.
Recordarán que la única explicación que dio es que, bueno, que como están en reestructuración, cuando acaben ya veremos.
Pero ¿qué tiene que ver la reestructuración con la ley?
, ¿qué tiene que ver?
Si tenemos que hablar de los objetivos de los institutos, tenemos que hablar de cuáles son sus funciones, cuáles son sus actividades, de cómo se vehicula la innovación empresarial, de cómo se coordinan con el resto de agentes de I+D+I, con las empresas, con las universidades, con los parques tecnológicos; de cómo se procede a la creación, a la unión, a la disolución de institutos, de su régimen jurídico, del modelo de apoyo público privado.
¡Si todo eso no tiene nada que ver!
Si, de hecho, en el texto era un anexo, la red actual.
No tiene nada que ver.

El problema de fondo es que esta conselleria no tiene ningún modelo de institutos tecnológicos y por eso no puede traer aquí esta ley.
Y eso es absolutamente fundamental porque, como dice un refrán marinero muy conocido, ningún viento es bueno para un marinero que no sabe dónde quiere ir.
Y esta conselleria en institutos tecnológicos no sabe dónde quiere ir.
Por tanto, ese sería el primer punto de partida.

El segundo, que se presente un calendario de pago de las cantidades adeudadas a los institutos tecnológicos, que ya saben que reiteradamente lo hemos traído.

El tercero, especialmente en todos los pagos que tiene que ver con el programa operativo 2007-2013, que se garantice que en tres meses están pagadas las cantidades.
¿Por qué?
Porque si no, con la regla N+2, de dos años más, resultará que se perderá el dinero de la Unión Europea, particularmente 25 millones que se pueden perder si no se pagan en tres meses.
25 millones en la red de institutos tecnológicos, porque son proyectos que están dentro del programa operativo Feder 2007-2013.

Y hay un número indeterminado, que no lo puedo cuantificar, no se lo puedo decir, en las empresas, de proyectos financiados en las empresas.
Si eso la conselleria no se pone las pilas, no hace un plan de pago, no va a hablar con el conseller Moragues, y no lo activan, llegará el momento y se habrá perdido, y alguien tendrá que responder por ello, ya se lo advierto.

La cuarta, que se recupere el régimen vigente hasta 2012 para el anticipo de fondos públicos valencianos a los institutos tecnológicos.
Es que hemos pasado de anticipárselo a retrasárselo dos o tres años.
La I+D+I en todo el mundo se adelanta el dinero, porque son entes que no tienen capacidad financiera, no tienen músculo para adelantarlo.
Se adelanta y se justifica.
Y aquí, el señor Fabra, eliminó ese régimen.

En quinto lugar, que se establezcan objetivos y definan políticas concretas para incrementar al personal investigador valenciano dedicado a I+D+I.
Es fundamental, la I+D+I la hacen las personas, la hacen los investigadores.
Un investigador cuesta muchos años de formar -la media son diez años hasta que empieza a producir a un ritmo razonable, diez años de formación- mucho dinero, por la propia formación y por el propio equipamiento, y un equipo de investigación en unos meses se puede desmoronar.
Si se cortan los fondos, se desmorona.
Y esto no es como un futbolista, que lo fichas y al día siguiente está aquí.
No funciona así.
¡No funciona así!
El mal que se está produciendo a la I+D+I en esta comunidad valenciana tardará muchísimos años, muchísimos años en recuperarse.

Que se adopten medidas oportunas para la captación de fondos europeos para la I+D+I.
Miren, esta gráfica (soroll de papers) que he enseñado alguna vez en esta trona, en amarillo están los fondos que dedica La Generalitat a I+D+I.
En azul están los de la Unión Europea.
Este año, 1984, y este el 2012.
Como ven, en 1984 todo eran fondos de La Generalitat, no estábamos en la Unión Europea pero, ahora, casi todo son fondos de la Unión Europea.
Hemos retornado, hemos retornado al año 1985, dedicamos los mismos fondos, el Ivace, (soroll de papers) estos… -ven que tienen el escudo de La Generalitat, esto es oficial, esto es la propia memoria del Ivace-, hemos retornado al año 1985 en los fondos que destina La Generalitat a I+D+I empresarial.
Es dramático, créanme, es dramático.

Que se definan políticas para conseguir que en el menor tiempo posible el porcentaje de I+D+I de las empresas valencianas respecto a la totalidad de empresas sea al menos del 10%, que es lo que representamos en términos económicos dentro de España; actualmente es del 5,9.
No estamos hablando solo de la I+D pública; también de la privada.
Y, luego, ya lo saben, pongamos un horizonte para que en 2020 no sea solo el 2% sino el 3% lo que se dedique, del PIB, a I+D+I, que es lo que la Unión Europea tiene establecido.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies, senyor Toledo.
(Aplaudiments)

Per a fixar la posició de la resta de grups, en primer lloc, Grup Parlamentari Esquerra Unida, il·lustre diputat Lluís Torró té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, una vegada més tornem a parlar d'instituts tecnològics, de recerca i innovació, i parlem tant d'açò per dos raons, primer perquè és un tema importantíssim, no podria ser de cap altra manera i, en segon lloc, perquè és un greu problema.
Ja era un greu problema.
Abans que vinguera la crisi el nostre model d'investigació, desenvolupament i innovació ja estava molt per darrere del que hauria de ser sobretot en l'aspecte que fa a la qüestió de transferència tecnològica, val?
A pesar de tindre una xarxa d'instituts tecnològics que, com molt bé ha dit el senyor Toledo, es va muntar en els anys huitanta i que va ser un encert que, evidentment, trenta anys després, lògicament caldria replantejar-se i, per això, la importància del que es comenta i que demanen els mateixos instituts tecnològics, de fer una llei i, per tant, vore de quina manera eixa xarxa ara ha de canviar, quines coses s'han de fer millor, quines coses s'han de modificar perquè, evidentment, trenta anys són molts i és lògic que això s'haja de replantejar.

Però el que no té cap sentit és que la política del Consell haja suposat un retall brutal de la inversió en ciència i tecnologia.
Només en instituts tecnològics s'han perdut més de quatre-cents investigadors en el temps que duem.
I es veu d'una forma molt clara.
Jo he fet uns numerets perquè, clar, ja, quan parles moltes voltes d'açò, al final, a vore què contem testa volta, no?
He tractat de fer uns números sobre.
.
.
mirant el capítol de política industrial.
No són massa fidedignes però són molt il·lustratius.

No són massa fidedignes perquè he agafat 2010 i 2015, els pressupostos de La Generalitat, i en el 2010 els pressupostos de La Generalitat en temes de política industrial no eren només el capítol de política industrial, hi havien altres seccions, sobretot d'innovació, però des d'aquell moment fins ara ha caigut un 45% la inversió d'este.
.
.
la inversió, no, la despesa d'este capítol, val?
De 130 milions a 70 milions d'euros.
I el que aporta La Generalitat ha seguit baixant; en 2010 eren quasi 56 milions d'euros el que rebia d'Europa per este concepte; en 2015 només se n'han pressupostat 10 milions i mig, la qual cosa ix que La Generalitat es gasta 13 milions menys d'euros en 2010 que en 2015.
Per tant, no és només que des d'Europa hagen canviat les formes de finançament i, per tant, no entren diners, sinó que, a més, és que La Generalitat cada volta posa menys diners.
I quan ho comparem amb el pressupost global, encara les xifres són més escandaloses perquè resulta que el pressupost ha augmentat quasi un 20% des del 2010 fins al 2015, val?
Són quasi tres mil milions d'euros més.
I indústria, només esta secció pressupostària, representava el 0,9% del pressupost en 2010, i en 2015 representa el 0,43% del pressupost.

Si li llevem els diners que vénen d'Europa, tots els diners que vénen d'Europa, la cosa no canvia significativament.
En 2010 era un 0,52% i en 2015 un 0,36%.
Això és el que està gastant-se en estos moments en política industrial.

I per què he parlat de política industrial i no només d'investigació i desenvolupament?
Perquè jo crec que a banda d'alguns raonaments que farem després, perquè després tenim un altra moció que parla també d'esta qüestió sobre el tema de la inversió pública, tenim un problema greu, i és el problema de com transferim la tecnologia.

Tenim una estructura empresarial que és molt difícil de treballar, és a dir, és molt difícil que eixa estructura empresarial basada en xicotetes i mitjanes empreses siga capaç de crear, per descomptat, i d'invertir en investigació i desenvolupament i encara també és molt difícil que eixa estructura empresarial s'acoste als instituts per a demanar tecnologia.
És al revés, s'ha produït una regressió molt gran perquè els instituts tecnològics, en compte de dedicar-se a fer recerca i a transferir eixa innovació, durant estos últims anys cada vegada estan fent més de consultoria, és a dir, més d'assessorament i de prestació de serveis a les empreses de les quals depenen més en la seua facturació per a poder sobreviure, que de fer el que tenen de fer, que és dedicar-se a investigar i transferir eixa tecnologia.

Per tant, entenc que l'element fonamental és no operar només sobre la investigació -després parlaré de la inversió (inintel·ligible) .
.
.
- sinó també sobre l'estructura empresarial i, per tant, ha de vore's el tema de la investigació dins del marc global de la política industrial sobretot quan parlem de la política industrial aplicada.

He parlat dels diners, he parlat dels diners i vaig a acabar amb dos xifres.
En 2010, els instituts tecnològics rebien 160.
000 euros a fons perdut per al seu funcionament; en 2015, 204.
000.
La Ford rebia 2 milions d'euros en 2010 i 10 milions d'euros en 2015.
Eixa és la política industrial que vostés estan fent.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

Per part del Grup Parlamentari Compromís, il·lustre diputat, senyor Ferri, té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Gràcies, senyor president.

Vaja per davant el vot favorable de Compromís a la proposta que presenta.
.
.
a la moció subsegüent que presenta el senyor Toledo en nom del Grup Parlamentari Socialista.

I és que el problema dels instituts tecnològics es diu Generalitat valenciana, i té tres cares: el deute que manté La Generalitat amb els instituts; les retallades en el pressupost dels instituts tecnològics que aplica el Consell i la fugida de treballadors i treballadores, i la destrucció d'ocupació per culpa dels seus impagament que ja superen les més de mil sis-centes persones.

El deute ens ha arribat a costar 6 milions només en interessos, 6 milions d'euros, que no han anat destinats al seu objectiu, que no és més que l'R+D+I.

Les retallades posen en risc els mateixos compromisos de La Generalitat en programes europeus com la RIS3.
El pressupost compromés per La Generalitat en 2015 en esta matèria és de 23 milions d'euros, quan hauria de ser de 34 segons el que es va establir en eixe programa, en el RIS3.
I la fugida de treballadors i treballadores i la destrucció d'ocupació en el sector de la innovació i de la investigació és una costant que hem vist en els últims anys.

Sense anar més lluny, fa una setmana es va publicar en l'INE -ja ho ha dit el senyor Toledo- l'estadística sobre les activitats en R+D.
Enguany les dades apunten que la despesa en R+D en el País Valencià baixa un 1% i es queda en el 1,02% del PIB, la mitat que altres territoris industrials, com són Euskadi, darrere de Catalunya, de Madrid, etcètera, etcètera.

Per tant, no podem acceptar el relat oficial que mentres parlen de recuperació econòmica les xifres confirmen que es continua retallant en R+D, confirmen que en un any s'han perdut 362 investigadors i investigadores, que si els sumem als dels últims anys, que n'han sigut molts més, arribem a xifres dramàtiques, senyories.

Potser perquè la recuperació de la qual parlen, vostés, no es basa en la innovació sinó en sous de 700 euros.
En esta línia entenem que les aportacions que fa el Partit Socialista en esta moció poden ser positives.
És positiu tindre un marc legal en els instituts sobretot en el punt de donar previsibilitat a un finançament que poden rebre.

És important un calendari de pagaments, però nosaltres creiem que cal anar més enllà i per això donem suport al decàleg de millora del funcionament i gestió dels instituts tecnològics del País Valencià que han elaborat els treballadors i treballadores d'estos centres.

Cal repensar també el govern dels centres d'investigació per a millorar la seua gestió, que siguen transparents i participatius, que tinguen representació de perfil tècnic i treballadors i treballadores, que impliquen més a les empreses que participen en el centre.

Cal repensar també la manera en què s'avaluen les activitats d'innovació perquè el seu objectiu no ha de ser guanyar diners sinó generar impacte econòmic i social positiu en el nostre teixit productiu.

Per això cal anar més enllà de la facturació i entrar a valorar les patents i desenvolupaments que es traspassen a la indústria, les publicacions, la presència en fòrums internacionals, la creació d'empreses spin-off i el número o el número i la facturació d'empreses ateses.

El model actual no té sentit.
L'altre dia en la premsa es filtrava el resultat d'unes auditories als instituts tecnològics i n'hi havia uns instituts tecnològics que tenien una ràtio d'eficiència molt bona, però que en estos moments estan practicant ERO.
De quina eficiència estem parlant?
Cal repensar moltes coses i per a fer tot això caldrà per una estratègia coordinada que sorgisca de l'acord polític d'estes Corts però també de l'acord al si del sistema valencià d'innovació.

Per tant, donem suport a les propostes que planteja el Partit Socialista hui, però també, des de Compromís, posem la mirada en tot el que hem de pensar.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Ferri.

En representació del Grup Parlamentari Popular, il·lustre diputada Pilar Sol té la paraula.

La senyora Sol Cortés:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Comparezco, en nombre de mi grupo parlamentario, para defender la posición del Consell.

Miren, los institutos tecnológicos están enmarcados, encuadrados, en lo que es el marco de la política industrial, que apoya e impulsa la I+D, da impulso también a la innovación y a la competitividad dentro de lo que es todo el tejido empresarial valenciano.
Y hoy, hoy, podemos considerar un referente de éxito la colaboración público-privada que se está llevando a cabo en materia de política industrial.

Mire, de su pasada interpelación y ahora moción subsiguiente, yo he recabado tres aspectos que a ustedes, los socialistas valencianos, les preocupan…, bueno, cuatro, y que son: la definición de un marco normativo, calendario de pagos y cuestiones de impago, el proceso de reestructuración y, bueno, los datos que usted maneja del Instituto Nacional de Estadística.
Bien.

Comencemos partiendo de una premisa, y es que el Consell considera esencial, esencial, toda la oferta de servicios que realizan los institutos tecnológicos.

He de decirle que sí, efectivamente, nos regimos por una ley estatal, por la Ley 14/2011, de la ciencia, de la innovación y de la tecnología, y que la disposición adicional 26 recoge lo que es la figura del centro tecnológico, de forma explícita, y se desarrolla por un real decreto, el 652/2011.

Es cierto, es cierto que en algún momento se propuso elaborar una ley de ámbito autonómico.
Pero nos encontramos con una regulación estatal y, por ello, se aparcó; una ley en la que estamos totalmente de acuerdo y que, en definitiva, nosotros estamos aquí para simplificar y para unificar, y no para duplicar.
¿Por qué se aparcó?
Pues, bueno, yo creo que el conseller Buch ya se lo dejó claro en la interpelación.
Se aparcó porque el déficit público que dejó el gobierno socialista fue excesivamente alto, porque negaron una crisis económica que existía y porque hubo que reestructurar todo lo que es el estado español.

Pero lo importante ahora es garantizar la viabilidad de los institutos tecnológicos a largo plazo y, sobre todo, definir una política, una política industrial que sea viable y estable.
Por ello, el Consell ha optado por este proceso previo de reflexión estratégica sobre el modelo adecuado para garantizar lo que es la viabilidad de los institutos y, sobre todo, su competitividad y su capacidad en este extremo, proceso en el que todavía estamos inmersos.

Con posterioridad, yo creo que no habrá ningún inconveniente en que se plantee de nuevo un marco normativo, pero siempre sentando este planteamiento y estas bases.

Entre 2011 y 2014, el Consell ha dotado de una importante cantidad de recursos económicos a los institutos tecnológicos.
Concretamente, se han concedido ayudas por importe alrededor de ciento cuarenta millones de euros, de los cuales únicamente lo que está pendiente por pagar corresponde a 2013.
Son expedientes que se han ido solventando a lo largo de 2013 y que ya se han emitido las certificaciones.
Y, ¡vamos!
, está claro el compromiso del Consell de pagarlos lo antes posible, precisamente porque hay que justificar el programa operativo.

Se ha incrementado la aportación de fondos procedentes del mercado privado, hasta un 56% en 2013.
Y se han incrementado las ayudas, hasta veintitrés millones de euros en los presupuestos de 2015, con un crecimiento de un once y pico por ciento, y dos millones de euros adicionales para la financiación de los procesos de integración de estos institutos si se lleva a cabo.

En definitiva, la voluntad del Consell es que los institutos adquieran un compromiso de repercusión de sus actividades en la empresa y que cada vez el sector privado se implique más.

En definitiva, se trata de conseguir que sean los propios institutos los que tengan las cuentas de resultados saneadas y que no tengan esa dependencia tan grande de los recursos de La Generalitat.

Mire, yo quería decirle, señor Toledo, que los datos que usted maneja del Instituto Nacional de Estadística son diferentes a los que yo manejo, porque el gasto en innovación empresarial en la Comunidad Valenciana ha alcanzado los 1.
197,8 millones de euros en 2013, lo que supone un aumento del 92% respecto del año anterior, según los datos hechos públicos por el Instituto Nacional de Estadística.
Esto es un incremento muy superior a la media española, y la Comunitat Valenciana se ha situado por delante de muchas otras comunidades.

Por todo ello, señoría, tengo que decirle que, bueno, que creo que no solamente he contestado a su moción, sino que, además, he reforzado el papel de los institutos tecnológicos de la comunitat.
Porque, desde luego, queremos unos institutos que sean más sólidos, que sean más competitivos a nivel europeo y a nivel mundial y, sobre todo, en el marco de recuperación económica y consolidación industrial en el que nos encontramos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señora Sol.

Per a rèplica, senyor Toledo, té la paraula.

El senyor Toledo Lobo:

Mire, señora Sol, algo no funciona en todo esto.

«Queremos unos institutos más sólidos», claro, todos los queremos.
Todos queremos unos institutos más sólidos.
Pero es que lo que se está haciendo es lo contrario, lo que se está haciendo es lo contrario.

Mire, partimos de un aprecio, creo, de toda la cámara por los institutos; no he oído a nadie que esté en contra.
Podía darse el caso que aquí hubiera grupos que quisieran los institutos tecnológicos en la estructura jurídica actual en la que están participados por las empresas y otros que dijeran que no, que la I+D+I empresarial se hiciera dentro de institutos propios de la administración; y, entonces, tendríamos un problema conceptual importante.
Pero es que no se da el caso, no se da el caso.
A todos los grupos de esta cámara les parece bien este marco conceptual que tenemos.

Por lo tanto, dado eso, dado ese hecho, que creo que es un logro, el tener un gran acuerdo sobre cómo deben de gestionarse los institutos tecnológicos, el discutir una ley en esta cámara sobre lo que deben de hacer -lo he dicho antes-, sobre sus finalidades, sobre sus objetivos, sobre los medios, sobre las colaboraciones que tienen que establecer, no es tan difícil, le aseguro yo que no es tan difícil.
Si hubiéramos tenido un conseller que lo hubiera querido hacer, lo hubiéramos logrado.
Seguro que en esta cámara se lograría un consenso.
Y estoy seguro que, más pronto que tarde, se conseguirá.

El problema para ese consenso es la conselleria, que no sabe lo que quiere de los institutos tecnológicos, no lo sabe.
El problema es que les aprieta, les aprieta y les aprieta, ¿eh?
, y, bueno, a ver qué pasa, a ver qué pasa.
Los somete a presión, y a ver qué pasa.
Los somete a presión con los recortes, los somete a presión con los impagos y los somete a presión con ese informe de reestructuración que, como saben, fue rechazado por todos los institutos tecnológicos y que, pasado el tiempo, pues, no se está sedimentando de ninguna manera positiva.

Un informe que ve a los institutos tecnológicos solo por una dimensión, por la dimensión financiera, que es precisamente por la que no hay que medirlos.
A los institutos tecnológicos hay que medirlos por su actividad, por el impacto que tienen sobre las empresas.
Evidentemente, tienen que ser sostenibles financieramente, eso además; pero la medida no tiene que ser la financiera.
La eficiencia financiera no mide lo que hace un instituto tecnológico.
Pues, ahí está el principal error de concepto.

Miren, aquí tienen ocho medidas.
Yo no sé de cuáles discrepan, no sé de cuáles discrepan.
Ya sé que nos lo han dejado varias veces claro que cualquier moción subsiguiente que se presente en esta cámara está condenada al fracaso, porque lo entienden como una crítica a la propia conselleria, a la propia política de la conselleria.

Bueno, efectivamente, en este caso lo es, lo es, lo es, y justificada.
Porque estos cuatro años, cuando se vean con perspectiva histórica, dentro de lo que son los institutos tecnológicos, van a resultar terribles, créanme.
La historia va a ser muy dura con estos cuatro años, con lo que se está haciendo y con lo que no se está haciendo.

Como le digo, lo sé, que están en desacuerdo en estos ocho puntos.
Yo creo que no pueden estar en desacuerdo en ninguno.
Y hay alguno que no cuesta dinero.
Es que la ley no cuesta dinero, se lo dije al conseller, no cuesta dinero, solo hace falta tener las ideas claras.

Miren, los institutos tecnológicos necesitan una adaptación a los tiempos actuales, sin ninguna duda.
Pero necesitan también el aprecio de todos por su labor, por su contribución al desarrollo socioeconómico de esta comunidad que ellos mismos se han empeñado en medir, y el conseller ha ido a la presentación de los resultados, que son bastante espectaculares.

Yo he tenido la suerte de estar en el consejo rector de uno de los institutos tecnológicos durante nueve años, del de tecnología cerámica.
Y les puedo decir que es absolutamente espectacular un instituto tecnológico.
Y gran parte del despliegue de la industria cerámica en Castellón tiene que ver con que exista un instituto tecnológico allí.

Pero, después, con nuestro secretario general, Ximo Puig, hemos ido haciendo una visita, durante estos años, de distintos institutos tecnológicos a lo largo de toda la Comunidad Valenciana.

Es una lástima que estemos a final de legislatura.
Porque, además, sería bueno que fuésemos una comisión de estas Cortes a visitarlos, a ver los medios que tienen, a ver el personal formado que tienen -excelente-, a ver la labor que están haciendo, a ver cómo tiene que dejar la investigación para el futuro por dedicarse a conseguir dinero, porque no lo tienen, ¿eh?
, -lo decía antes el señor Torró- a descafeinar sus actividades.
Y eso lo descapitaliza, lo descapitaliza humanamente y lo descapitaliza a nivel de ideas.

Miren, yo creo que estos ocho puntos no se puede discrepar de ninguno de ellos.
Y creo que esta moción debería de ser apoyada.
Se lo digo de corazón.
Y si son incapaces de traer una ley a esta cámara, les aseguro que en los próximos meses, después de las elecciones, vendrá.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Toledo.

Per a finalitzar este torn de rèpliques, té la paraula la senyora Sol.

La senyora Sol Cortés:

Gracias, señor presidente.

Bien.
Gracias, señor Toledo.
Le agradezco el tono de su intervención que, de verdad, yo también de corazón creo que ha sido, de todo punto, constructivo.

Pero, mire, mi papel ante la cámara pasa por ratificar lo que le dejó muy claro el conseller Buch, que es la política del Consell, y es seguir impulsando y aumentando el apoyo a los institutos tecnológicos para que sigan, desde luego, recibiendo más fondos y para que puedan seguir aumentando su personal.

Pero, miren, el objetivo es que cada vez el peso de la I+D+I en el PIB sea más relevante; pero, como he dicho antes, también, que el peso de la colaboración público-privada sea mayor, sobre todo de la privada, y también el de la Unión Europea.
En definitiva, de lo que se trata es de consolidar de verdad, y sin ningún tipo de retóricas, lo que son nuestros institutos tecnológicos como verdaderos organismos investigadores, españoles, que sean lo más eficaces posibles.

Las cuestiones que plantean en su moción digamos que no suponen ningún valor añadido, no por otra cosa, sino porque parte de ellas están contempladas en la estrategia de política industrial.
Y, al final, lo queramos o no lo queramos, señoría, los institutos tecnológicos son asociaciones privadas y donde, básicamente, hay dos consejeros públicos.

Y voy a entrar en la reestructuración, que antes no he tenido tiempo.
Y es que la reestructuración es buena, y es buena para que todas estas políticas que se están llevando a cabo sean viables, porque lo verdaderamente importante, lo que verdaderamente produce es la inversión en I+D+I.
Entonces, es importante que se unan, pero esto, desde luego, es un ejercicio de responsabilidad.

Pero, miren, yo admiro mucho al País Vasco y muy especialmente a Cataluña, sobre todo a Cataluña.
Y, mire, una noticia del País Vasco que dice que: «El gobierno vasco cumple en poco más de un año su objetivo de reordenar el sector.
Se crean dos grupos potentes, con tamaño suficiente para competir en Europa, y se clarifica el modelo de financiación.
El ejecutivo de Patxi López ha dado un paso gigante a una etapa en la que quedan claramente configuradas dos plataformas tecnológicas con el tamaño suficiente para liderar proyectos de investigación a nivel europeo y con capacidad de apoyar a las empresas vascas en la mejora de su competitividad, desde las más pequeñas hasta las de mayor tamaño y proyección multinacional.
»

Y en el caso de Cataluña: «Seis centros tecnológicos avanzados catalanes han iniciado este viernes un proceso de integración hacia el Nou Centre Integral, que estará listo en 2016.
El conseller de Economía y Empleo de la Generalitat, Felip Puig, dice que el objetivo de la unión es formar un gran centro proveedor de tecnología para Cataluña, y ha señalado que se trata de un día histórico para la comunidad.
» Pues esto es lo que queremos, señoría, un día histórico, pero para la Comunitat Valenciana.

Y en Andalucía, pues ya ni les quiero contar, porque les dijeron: «U os integráis u os quedáis sin financiación pública.
» Y yo creo que fruto de toda esa reestructuración está el meollo de la cuestión, que es que se haya crecido en estas comunidades en el gasto en I+D+I.

Así que, desde aquí, les ofrezco que desde luego trabajemos juntos en esta tendencia general de política de la comunitat, y veremos cómo la inversión en I+D+I crece.
Para ello, hay que encauzar la forma que pretende la conselleria con la política que está desarrollando y que creemos desde el Grupo Parlamentario Popular que es la más acertada y desde luego está a favor.
Mire, queda aún -siempre lo digo- mucho camino por recorrer, pero la creación de empleo se ha producido especialmente en el sector privado.
63.
100 puestos de trabajo se han creado en el sector privado.
2.
000 puestos se han creado en el sector público en el último trimestre del 2014.
Quiero decir que ahora sí podemos decir que el ajuste de las administraciones públicas ha concluido.

Es importante encontrar un patrón de crecimiento económico, porque además es que esto incide directamente en el empleo.
Y además precisamente porque la Comunitat Valenciana lidera el crecimiento de empleo, y es gracias al sector de la industria y la energía, gracias al sector de la construcción, que se está recuperando, y gracias al sector de las actividades profesionales, científicas y administrativas.
Y la suma de todos estos sectores son esos 64.
100 puestos de trabajo que se han creado en el último trimestre del 2014.
Y este paso tan importante hacia la reindustrialización de España lo ha marcado Madrid, lo ha marcado el gobierno del Partido Popular y lo ha marcado Bruselas, lo ha marcado la Unión Europea.

En definitiva, señorías, yo creo que gracias al esfuerzo y al trabajo realizado en la colaboración público-privada hemos ganado mucho en estabilidad y en confianza.
De ahí los resultados que hemos tenido en el empleo y en el crecimiento económico.
Y nosotros vamos a votar en contra de la moción, porque seguimos confiando en la política que está llevando a cabo el Consell.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señora Sol.

Passarem, senyories, a continuació a la votació d'este sext punt de l'ordre del dia.
Comença la votació.
Vots a favor, 32.
Vots en contra, 46.

Moció subsegüent a la interpel·lació al conseller d'Economia, Indústria, Turisme i Ocupació, senyor Máximo Buch Torralva, sobre la política general de la conselleria en matèria d'incentius per al sector de la investigació i el desenvolupament, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 106.
691, BOC número 307)

El senyor president:

Sèptim punt de l'ordre del dia: moció subsegüent a la interpel·lació al conseller d'Economia, Indústria, Turisme i Ocupació sobre la política general de la conselleria en matèria d'incentius per al sector de la investigació i el desenvolupament, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la presentació i defensa, té la paraula la il·lustre diputada Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyories, presentem una moció subsegüent a una interpel·lació que tinguérem amb el conseller d'economia, el senyor Buch, respecte a la política en R+D+I que realitza el govern valencià i, com vostés saben, en eixe debat que poguérem tindre el Grup Parlamentari Compromís, jo mateixa, amb el conseller d'economia, arribàrem a conclusions conjuntes, però que després havia de donar-se una continuïtat, i jo ja li vaig advertir que una interpel·lació podíem estar d'acord, però que podia ser per pura estratègia política per part del govern, és a dir, donar-nos la raó quant a les potencialitats que té una bona inversió en R+D+I, en la necessitat que l'administració impulse estos sectors; que hi haja una coordinació entre empreses privades, el món privat, l'administració pública, les universitats; que efectivament una reconversió en la nostra economia amb una aposta decidida perquè l'R+D+I introduïxca tot el seu potencial en noves tecnologies, en la qualitat que representa per a esta nova economia aquells investigadors, universitaris, etcètera, que farien eixa reconversió econòmica, esta producció basada en la contribució que fa el nou coneixement, el coneixement a què poden contribuir estos universitaris i estos investigadors, podria marcar una línia, una senda, un camí cap als reptes que hem d'assumir en el nostre sector econòmic els valencians i valencianes, i que estem molt per darrere d'assumir estos reptes, segons les inversions i la capacitat que està desenvolupant el govern valencià.

Vam coincidir en els fets, en l'anàlisi, en l'estratègia, fins i tot, a seguir, i el que li vam advertir és que efectivament una interpel·lació mos podíem posar d'acord, però que això havia de tindre una continuïtat en una moció subsegüent on l'instava al Grup Parlamentari Popular li diguera com d'acord estava el conseller d'economia amb les paraules que vam tindre en eixa interpel·lació ell i jo.

I ací està esta moció subsegüent, que efectivament dóna continuïtat precisament a la que s'ha debatut anteriorment.
El senyor Toledo ha proposat una moció que va en la línia d'aprofundir en l'aposta decidida per l'R+D+I, ha remarcat les mancances que ja en la nostra exposició de motius, quan se va redactar, encara no havia aparegut l'informe de l'Institut Nacional d'Estadística, i ens basàvem no solament en les dades que ja coneixíem, sinó en un recent informe que li vam preguntar concretament al senyor Buch quina era la postura que tenia el seu govern davant de l'informe que havia realitzat el Consell Valencià de Cultura i que havia situat en les dades que tenia sobre la inversió pública, privada, d'universitats, etcètera, respecte a l'R+D+I.
Doncs, concretament assenyalava que l'administració autonòmica havia situat la inversió en R+D+I en els pressupostos de La Generalitat en els anys 1985.
Havíem retrocedit a la inversió que se feia en eixos anys.

I a més l'informe alertava d'una altra cosa, i era que efectivament si damunt que havíem retrocedit, miràvem els fons que invertíem en R+D+I i la seua procedència, ni tan sols era el govern valencià qui decidia dels recursos públics que tenim propis fer eixa inversió, sinó que la major part dels diners que s'invertien ací, al País Valencià, per part de l'administració valenciana, venien pel suport de la Unió Europea.

Per tant, estava hi havent una mancança de política activa i decidida per part d'este govern.
No hem trobat resposta per part del conseller davant d'eixe informe, i ens agradaria, com ja s'ha fet, afegir què han de dir vostés sobre este informe últim de l'Institut Nacional d'Estadística, que efectivament fa una altra anàlisi continuista en el que s'estava diguent fins ara.
És a dir, som la cinquena comunitat autònoma en inversió en R+D+I, i encara que sigam la cinquena comunitat autònoma, ni tan sols les dades d'inversió ens situen en el que representem en el conjunt de la població o en el conjunt del PIB espanyol.
És a dir, si nosaltres estem fent una inversió d'un 7,7% del repartiment total que se fa en inversió en el conjunt de l'estat, doncs bé, nosaltres, si representem els valencians i valencianes, més d'un 10% d'eixe impacte positiu que podríem fer en l'economia global de l'estat espanyol, estem tres punt per baix del que deuria ser la nostra aposta i la nostra inversió en R+D+I.

Quan, a més, dius, bé, i què és el que estan fent les quatre comunitats que estan sent les que empenyen del carro de la inversió per part de les administracions en R+D+I?
Perquè, quan poses Andalusia i mires que té un 11,3%, situes Catalunya amb un 22,8%, Madrid amb un 26,4%, o el País Basc amb un 10,2%, doncs aleshores este 7,7% d'inversió del repartiment total que fa en el conjunt de l'estat la Comunitat Valenciana deixa molt que desitjar.
I més, quan precisament eixa inversió ha retrocedit en un 1% del 2012 al 2013, que és on se centra l'anàlisi de l'INE en este cas.
A més, en variació de personal hi han dos coses, no solament és en el repartiment total de la inversió, quant suposem, i hem retrocedit, no hem avançat en quotes d'inversió, sinó que (inintel·ligible) .
.
.
en personal dedicat no solament investigadors, científics, etcètera, sinó treballadors que de forma directa treballen en estos sectors, hi ha una variació d'un 1,9% d'endarreriment respecte del 2012-2013.

Sustenta, per tant, no solament l'informe del Consell Valencià de Cultura, sinó l'últim informe de l'INE la moció que els presentem ací, que ve a complementar -diria jo, espere que m'ho permeta el senyor Toledo- el que estaven discutint vostés feia no molt, i que per desgràcia no ha tirat endavant amb els vots en solitari del Grup Parlamentari Popular.
Nosaltres féiem un enfocament en la part -diguérem- de desenvolupament de recursos humans que podem posar a disposició perquè la nostra inversió, la nostra capacitat en R+D+I siga fiable, siga garantista, siga potent, arribe al seu màxim exponent.
I nosaltres ho centrem precisament en l'àmbit universitari i científic.
Quines són les qüestions que creiem que són fonamentals?
Doncs que s'augmenten les beques Prometeu als joves investigadors.
Ja els van posar les xifres de retallades que havien fet vostés dràsticament en les beques Prometeu, que són beques directament als joves investigadors per aprofundir en projectes que desenvolupen la investigació i el desenvolupament.
Doncs, cal revertir esta situació.
No podem augmentar en quotes d'inversió i en personal dedicat a R+D+I si no augmentem en beques, en possibilitat des de l'administració en donar-los oportunitats als joves investigadors, en desenrotllar estos projectes que poden tindre un impacte molt positiu en la nostra economia.

També demanem dotar de més fons públics els centres d'investigació i universitats valencianes per a donar-li concordança no solament la beca específica a joves concrets, sinó a esta aposta que han de fer, estratègica, les universitats públiques i els centres d'investigació, perquè se puguen dur en garantia estos projectes d'investigació i desenvolupament.
També demanem que els investigadors valencians tinguen un sou just que els permeta exercir el seu treball amb dignitat.
No ho diu esta proposta, a més és una cosa redundant.
Ho diu la Constitució.
La Constitució diu que cal garantir un salari digne.
Doncs, bé, sembla això que en estos temps ja se discutix completament.
Vostés saben de sobra que hi ha moltíssima gent que, fins i tot tenint un sou no és un sou digne, no pot arribar a fi de mes.
Les condicions laborals s'han encruelit, la precarietat campa al seu gust i gràcies, com no, a les seues reformes laborals i, com no, a la manera que tenen vostés d'entendre el mercat laboral, com de mà d'obra barata i en un desenvolupament de vida digna molt discutible.

Per tant, nosaltres creguem que els investigadors valencians han de tindre un sou just, que permeta exercir el seu treball amb dignitat, sobretot perquè tenen altres ofertes.
És que ara mateix tenim una competència, ja no és una competència entre productes agrícoles, entre les nostres indústries, etcètera, és que tenim una competència en el mercat del coneixement.
Nosaltres, els nostres investigadors, per no oferir-los oportunitats, i damunt les oportunitats que els oferim siguen precàries i indignes, estem entrant en la competència del coneixement, i altres països que sí que estan fent una forta aposta per la investigació i el desenvolupament estan acudint als nostres joves investigadors, als nostres científics, oferint-los qualitat, oferint-los oportunitats, oferint-los sous dignes per a desenvolupar el seu coneixement.
I aleshores, davant d'esta lluita en el mercat, què estem fent nosaltres perdent esta partida?

I finalment, que el Consell faça una vertadera aposta estratègica per la investigació i desenvolupament.
I jo crec que esta és la part que hauria d'enganxar-se en les propostes que efectivament el senyor Toledo ha posat en la seua moció i que sembla ser que no són del gust del Partit Popular, no sembla que tinguen cabuda per a una acció de govern per part del govern de La Generalitat, i és una llàstima perquè a mi em fa l'efecte que al punt quatre de la meua proposta vostés diran que no, perquè no.
Vull dir, amb els arguments que han gastat en l'anterior no li he trobat sentit per què no podrien vostés avui aprovar un punt que diga que el Consell faça una vertadera aposta estratègica per l'R+D+I.
Esta és l'oferta que els fem, i esperem que puguen aprovar-la.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyora Mollà.

Fixació de posició dels grups parlamentaris.
Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, il·lustre diputat Lluís Torró, té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies.

Lligue un poc este debat amb l'altre.
I el primer que se m'ocorre dir, havent escoltat els arguments que s'han donat ací per a dir que no a l'anterior proposició no de llei, és: ¿de veritat?
¿De veritat?
Vull dir, és, de deveres, que un ja no sap com plantejar-s'ho.
No sé jo si ací la cambra esta mos aïlla de la realitat d'una forma que no veem les coses que estan passant.

Miren, ací hi ha un informe, ¿val?
, que és l'informe sobre ciència i investigació en la Comunitat Valenciana, que supose que és el que haurà inspirat bàsicament la moció i la interpel·lació que va plantejar Compromís, que es basa fonamentalment el seu cos, ¿eh?
, en un informe.
.
.
, un altre informe de l'alt consell consultiu de la Generalitat valenciana, presidit pel senyor Santiago Grisolía, qui, que jo sàpia, no ha tingut mai aixina ninguna vel·leïtat, no ha tingut mai carnet del FRAP com algun exconseller del Partit Popular, ni res d'això.
Vull dir, no és ninguna persona que puga ser.
.
.
, de fet, vostés li han donat tot això.
I el que diu, encara que en algunes de les seues apreciacions pot resultar discutible, sobretot quan parla del perquè dels problemes, el que diu quant a les dades és demolidor.

Este informe assenyala que les estimacions més baixetes és que en els últims anys se n'han anat 20.
000, 20.
000 persones joves formades a l'estranger, i que algunes estimacions inclús les pugen a 70.
000 persones, 70.
000.
I vostés vénen ací a contar-mos que enguany ha crescut l'ocupació.
¿Quina ocupació ha crescut enguany?

El 90% dels contractes signats en 2014 eren contractes precaris.
I amb eixes condicions, ¿què volen que facen el joves -que ara cada volta és més difícil-?
Que arriben a la universitat, que facen una carrera, que estudien, que quan acaben s'enganxen amb el que els han ensenyat els seus professors, i diuen: «Bé, anem a vore, perquè açò és bonic, m'agrada; vull dir, vull treballar, vaig a investigar sobre la matèria que estic fent ací»; que no es troben un panorama desolador quant a ajudes, quant a beques, quant a oportunitats; que alguns ells -cada volta, menys- tenen la sort que els donen una plaça de becari en el departament, una plaça de becari que saben que d'ací dos, tres o quatre anys s'esvairà perquè no tenen ninguna perspectiva de poder fer ningun tipus de carrera universitària; que, a més, si la fan, resulta que ací els professors universitaris en este país estan més mal pagats que en Múrcia, en Castella o en Catalunya, perquè els incentius que dóna La Generalitat són vergonyosos, si no són els més baixos, són dels més baixos de tot el país.
I vostés vénen ací a dir que l'ocupació ha crescut.

Miren, jo sempre pose el mateix exemple, però és que és molt significatiu.
Tinc ací una espècie de pressupost que ens va presentar el Centre d'Estudis Ambientals del Mediterrani per al 2013.
En eixe pressupost, que era de poc més de dos milions d'euros, hi havien pressupostats 350.
000 euros, 350.
000 euros, més del 15% del pressupost, per a fer un expedient de regulació d'ocupació.
I l'excusa que vostés vénen a dir ací és que, clar, tots estos ajustos que s'han fet ara han segut necessaris per a poder recuperar-se.

Home, evidentment, quan un passa per una situació de crisi, és normal que algunes despeses procure no fer-les.
Però quan un no fa algunes despeses, el primer que ha de pensar és quines despeses no fa.

És normal no fer despeses, per exemple, en inversió.
Vull dir, si he de construir una carretera, doncs si ara no puc, m'esperaré dos anys.
No passarà massa cosa.
Però el que és un autèntic despropòsit, que no té nom, és agafar personal format que està en grups d'investigació i gastar-se diners per a tirar-lo al carrer.
¡Gastar-se diners per a tirar-lo al carrer!
I em dóna igual, escolten, és que l'única forma que.
.
.
, si no cride, si no cride, vostés no presten atenció.
I m'interessa que alguna volta facen cas del que es diu ací, alguna volta, alguna volta i, per tant, permeten-me que alce la veu.

I torne a alçar la veu, 350.
000 euros per a acomiadar a personal format, en compte de gastar-se'l per a mantindre'l en l'institut i que seguisca treballant, perquè d'ací dos, tres o quatre anys, quan passe la crisi, eixa gent no estiga en Berlín, en Austràlia o en Estats Units fent el que deuria estar fent ací.
Eixa és la seua política i, senzillament, no la puc entendre.
No la puc entendre.

M'agradaria que algú del Partit Popular pujara ací i m'explicara la lògica que té açò.
No en té cap, absolutament cap, que els instituts tecnològics hagen d'estar fent la competència a les empreses privades oferint serveis d'ISO i coses d'estes per a poder subsistir és vergonyós, i la culpa la tenen vostés.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

Grup Parlamentari Socialista, il·lustre diputat senyor Francisco Toledo, té la paraula.

El senyor Toledo Lobo:

Ha querido la casualidad que, efectivamente, estas mociones que tienen que ver con investigación -una, con la más aplicada, la que yo he defendido, y esta, más genérica-, coincidan el mismo día.
Y creo que eso es positivo, porque podemos hablar de investigación en un sentido amplio, y comprobar que es un tema que preocupa a todos los grupos parlamentarios y en el que si buscáramos puntos en común, los encontraríamos.

Miren, en 2010, la Unión Europea, con toda la redacción programa Horizonte 2020, hizo una reflexión de hacia dónde tenía que ir la Unión Europea.
Y se dieron cuenta que si no se levantaba el listón de la I+D+I no íbamos a ningún sitio.
Y se fijó un objetivo, dedicar en 2020 el 3% del PIB de la Unión Europea a I+D+I, el 3%.
A partir de ahí, cada país tenía que hacer sus deberes para llegar a ese 3% en el 2020.

En este momento, como saben, España, según los datos del INE de la pasada semana, en el 2013 está en el 1,24% y la Comunidad Valenciana, en el 1,02%, o sea, estamos a la tercera parte, a la tercera.
La media europea ya está por encima del 2%, o sea, está por el doble que la Comunidad Valenciana.
La media europea dedica a I+D+I el doble de su riqueza respecto de la Comunidad Valenciana, llevamos en términos porcentuales de riqueza.

En 2010, cuando la Unión Europea decidió eso, yo hice un ejercicio, que una vez lo comenté en esta cámara, de ver qué países superaban en ese momento el 3% del PIB, qué países ya tenían cumplido ese objetivo.
Y había tres, había tres: Suecia, Dinamarca y Finlandia.
Esos tres países en 2010 ya dedicaban más del 3% de su PIB a I+D+I.

Suecia, que tiene una renta per cápita de 45.
500 euros, más del doble que la española; Dinamarca, de 45.
100, casi el doble de la española…, no, más del doble también, y Finlandia, 37.
900, casi el doble.

¿Todos estos países dedican a I+D+I más porque son más ricos?
O, ¿son más ricos porque dedican más a I+D+I?
¿Qué es lo que pasa?
Bueno, sin ninguna duda, lo segundo.
Porque Finlandia lo demostró.
Finlandia se desmoronó cuando se desmoronó la URSS.
Tuvo una situación muy parecida a la que ha sufrido la Comunidad Valenciana.
También su sistema financiero se vino abajo, ¿eh?
, y su socio comercial era la URSS.
Hicieron una reflexión estratégica y decidieron apostar por la I+D+I.
Y Finlandia, como país, es como la Comunidad Valenciana, unos cinco millones de habitantes.

Quiero decirles que es algo que podría hacerse en esta Comunidad Valenciana perfectamente.
Y apostaron por eso, y miren dónde están ahora.
Tres países que tienen un sistema de bienestar…, del estado de bienestar mucho más desarrollado que el nuestro y que en muchas cosas…, en I+D+I son envidiables.

Pero es que es más, cuando decimos que Suecia dedicaba el 3% de su PIB a I+D+I, no estamos diciendo que dedique el triple, estamos diciendo que dedica seis veces más, porque, además, como su PIB per cápita es doble, ¿eh?
, es el triple en porcentaje y el doble adicionalmente en valor absoluto, con lo cual estamos jugando…, en la liga de la I+D+I, estamos jugando en tercera división en cuanto a fondos.
¿Se dan cuenta?
¿Se dan cuenta del problema que tenemos?

Nuestro país… nuestro país y nuestra comunidad, si no apuesta por un sector potente de la I+D+I, no tenemos futuro.
No nos lo garantiza.
No nos lo garantiza.
Es una condición necesaria, pero no es suficiente.

Es necesario que tengamos un sector de I+D+I potente.
Y tenemos unas universidades excelentes.
El tercer sistema universitario mejor de España.
Unas universidades donde se está yendo gente también, hay que decir que se están descapitalizando.

Y la moción que presenta Compromís nos parece especialmente interesante por lo que pone de los jóvenes investigadores.
Las dos cuestiones…, de las cuatro que pone, dos van dirigidas a los jóvenes investigadores.

La cantera.
Hay que cuidar la cantera.
En la situación actual, los investigadores se están yendo.
La carrera investigadora no existe.
No hay plazas donde un recién titulado brillante, con un expediente brillante, pueda dedicarse a la investigación.

Si eso no lo hacemos, perdemos la cantera.
Si, además, los que están ya en posibilidad de producir se nos van, ¿qué nos queda?
¿Qué nos queda?
Pues nos queda un futuro muy negro.

Entonces, reaccionemos, que estamos a tiempo.
Estamos a tiempo, reaccionemos, pongámonos las pilas y dediquemos los recursos que necesita la investigación para garantizar nuestro futuro.
Porque, como he dicho, sin un sector potente de I+D+I estamos perdidos.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Toledo.

Grup Parlamentari Popular, il·lustre diputada Mercedes Torregrosa, té la paraula.

La senyora Torregrosa Orts:

Muchas gracias, señor presidente.

Buenas tardes, señorías.

En primer lugar, señalar que el Grupo Parlamentario Popular comparte en toda su extensión las explicaciones que dio el conseller de economía e industria en respuesta a la interpelación que formuló la señora Mollà sobre esta materia el 15 de enero.

No obstante, parece que los grupos de la oposición no lo comparten, como era de esperar, y las explicaciones y los datos vertidos en esta cámara por el conseller, evidentemente, fueron claros y concisos.

No hay duda, pues, de la apuesta clara del Consell por la investigación, el desarrollo y la innovación, elementos esenciales para mejorar la actividad económica y el bienestar de los ciudadanos a largo plazo.

En el punto cuarto de su moción dicen ustedes que el Consell haga una apuesta estratégica por la I+D, y eso es precisamente lo que está haciendo el Consell.

La administración debe ser el catalizador entre la implicación de la sociedad civil y la empresa para crear un entorno favorable a la investigación, a su desarrollo y a la aplicación en la actividad empresarial.

Por todo ello, La Generalitat desarrolla dos herramientas fundamentales: por una parte, la estrategia de especialización inteligente para la investigación e innovación de la Generalitat valenciana, conocida como RIS3 y, por otra, el plan de acción horizontal 2020.

El RIS3 consiste en una estrategia que abarca desde 2014 hasta 2020 y el presupuesto total asciende a 1.
828,4 millones de euros, destinados al desarrollo de sistemas de I+D+I, implicando a centros tecnológicos, centros de investigación, universidades, hospitales, centros europeos de empresas innovadoras y los propios servicios de La Generalitat, es decir, configurándose una red coordinada de apoyo a la innovación.

Destacar también la creación del Ivace en esta legislatura, todo ello con el objetivo de optimizar los fondos y mejorar los resultados.

Y en cuanto a la estrategia Visión 2020 de política industrial, creada con el acuerdo de todos los agentes económicos y sociales, su objetivo no es otro que lograr que las actividades I+D+I empresarial alcancen a suponer el 3% del PIB en 2020 -dos terceras partes con fondos aportados por empresas y el resto, por el sector público.

Pero también el crecimiento debe producirse no solo en dinero, sino en volumen y calidad de recursos humanos.
Por todo ello, el personal dedicado a actividades de I+D respecto a total de ocupados deberá pasar del 3,5% al 10% en 2020.

En los presupuestos de 2015, el Ivace destinará 23 millones de euros para apoyo a las empresas, un 11% más que en el 2014.

En cuanto a transferencias a institutos tecnológicos, el Ivace destina en 2015 un importe superior a los 25 millones de euros de presupuesto, un 1,5% más que en 2014.

El Ivace Financiación ha instrumentado 24 millones en líneas de apoyo a innovación para emprendedores, pymes y microempresas.

En definitiva, una política en materia de I+D+I basada en una estrategia clara y consensuada en un sistema de incentivos eficiente y eficaz, y en un red coordinada de apoyos a la empresa y a la investigación.

La Comunidad Valenciana afronta el difícil reto de consolidar la recuperación económica y volver a lograr un crecimiento más sostenible, generador de empleo de calidad, con crecimiento apoyado en actividades de I+D+I.

Refiriéndonos ya a otros puntos de su moción, decirle que las universidades valencianas ejecutan el 46,8% de nuestro gasto interno en I+D, fruto del esfuerzo de nuestra administración autonómica, 19 puntos por encima de la media española.

Por su parte, el gasto público total valenciano en I+D está en 12,8 puntos por encima de la participación pública media española.
Es decir, que nuestro gasto total en I+D resulta extraordinariamente sensible a dificultades presupuestarias públicas como las vividas a raíz de la crisis que estamos padeciendo.

En cuanto a las universidades públicas, los recursos totales que destina este año La Generalitat a las mismas, tanto en docencia como para investigación, ascienden a 750 millones de euros, distribuidos en subvenciones diversas, apoyando el programa Prometeo, becas para la formación de personal investigador, programa Santiago Grisolía.

En fin, acabo diciéndoles que, por todo lo anteriormente dicho, existe una apuesta estratégica para la I+D+I valenciana.
No se trata solo de retocar importes de becas o salarios, ni de dotar de más o menos fondos a la investigación por importante que sea.
Es imprescindible acometer una acción conjunta de todos los agentes implicados, ya sean públicos o privados, para orientar nuestra sociedad, nuestra economía, nuestros recursos humanos y financieros hacia una valoración del conocimiento que optimice y rentabilice la investigación, como se está haciendo en muchos de nuestros hospitales y universidades de esta comunidad, en donde sus resultados en investigación y aplicación de la misma son de éxito reconocido internacionalmente.

Por tanto, nuestra postura no puede ser otra que rechazar su moción.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora Torregrosa.

Per a rèplica, senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyora Torregrosa, la veritat és que sembla absurd enfrontar-se a un debat, a un debat escrit, amb unes dades que vosté no ha sabut dir exactament quines són les fonts.
Unes dades que contradiuen els informes oficials que són públics, que se fan notes de premsa de l'Institut Nacional d'Estadística, que estan avalats per les dades que ofereixen les mateixes conselleries i ministeris, és a dir, l'abast de l'administració pública posa a disposició de l'Institut Nacional d'Estadística les dades i realitzen uns informes, que diuen que nosaltres estem per baix de la mitjana estatal, molt per baix de les expectatives que hauríem de tindre com a comunitat, molt per baix del pes que tenim i, per tant, en conseqüència, del pes que hauríem estar invertint en investigació i desenvolupament, que retrocedim any rere any en retallar en investigació i desenvolupament, que rebaixem el personal que treballa directament en este sector, que estem perdent any rere any possibilitats que els nostres investigadors científics puguen desenvolupar les seues tasques i els seus projectes en el nostre territori, que tenen vostés de l'òrgan consultiu, estatutari, del Consell Valencià de Cultura, firmat pel senyor Grisolía, eixe que s'ha atrevit vosté a mencionar en les beques universitàries.

I va i resulta que vostés es vanaglorien del nom d'una beca del senyor Santiago Grisolía, i el senyor Santiago Grisolía escriu i firma un informe que diu que vostés han posicionat la Comunitat Valenciana en inversió, en investigació i desenvolupament en els anys 1985.

Que perquè vostés, no sé, se puguen imaginar l'impacte que això significa, jo en l'any 1985 tenia tres anys i ara podria tindre tres fills que estarien passant les penúries de les retallades que vostés estarien oferint-los si volgueren ser joves investigadors i desenvolupar el seu coneixement a disposició de la nostra economia i les nostres capacitats d'eixida de la crisi i d'afrontar els reptes que el segle XXI ens posa damunt de la taula.
I que hi ha comunitats autònomes que mos superen en quinze punts el que nosaltres destinem en el conjunt de l'estat en investigació i desenvolupament, i vostés encara no expliquen el per què passa açò.

I ens posen ací i ens diuen centenars de milions d'euros en uns projectes d'ací al 2020 que van a tindre no sé quant d'impacte, i tot es promesa i tot és futurible, però la realitat els atropella.
I atropellar-los a vostés és atropellar les nombroses oportunitats que tindríem si estiguérem fent una aposta decidida i estratègica per la investigació i desenvolupament.
I sobretot perquè ací ja no estem competint sols en un mercat del producte, estem competint en un mercat del coneixement.
I si vostés no són capaços de veure que reptes del segle XXI s'afronten basant-se en el coneixement, basant-se en la gent que és capaç de desenvolupar amb el seu coneixement noves economies, noves formes de gestionar l'economia, noves formes de desenvolupar la indústria, la producció.

Jo, la veritat, què vol que li diga, senyora Torregrosa, ha fet vosté una bona lectura, però una lectura incerta i irreal.
I la realitat i les dades oficials avalen el que estem dient.
No solament era apropiada la moció anterior, sinó que vosté quan diu que «fueron claros y concisos los datos que proporcionó el conseller de economía», m'agradaria saber exactament quants diners exactes per a beques Prometeu destina en 2015 el govern de la Generalitat valenciana.
I com a vosté li hauran fet exactament les respostes, vindrà amb eixes dades concises.
Vosté me pot desmentir que vostés van reduir de forma dràstica unes beques que van directament als joves investigadors valencians?
Diga'm les dades.
És que mentix el senyor Grisolía en el Consell Valencià de Cultura?
Mentix l'Institut Nacional d'Estadística?

Me pot dir exactament quant cobren els joves investigadors actualment que treballen per a desenvolupar el seu treball al si del País Valencià.
Quant estan cobrant d'eixos diners que estan posats a disposició en els projectes d'investigació?
Perquè això també és competència que en el mercat del coneixement juguem amb països que paguen bé, perquè consideren la investigació i el desenvolupament una eina fonamental per a desenvolupar-se.
I paguen molt bé.
I ofereixen condicions de vida digna i de desenvolupament professional i personal.
I per això se'n van els joves, perquè nosaltres no oferim oportunitats.

El senyor president:

Gràcies.

La senyora Mollà Herrera:

Me pot dir quant cobren els investigadors d'ací?
Eixes dades concises que deia vosté que va a donar.
Si estan clares, el senyor conseller d'economia segur que vosté en els apunts que ha portat i ha llegit ho tindrà per ahí.

El senyor president:

Gràcies, senyora Mollà.

La senyora Torregrosa Orts:

Bueno, señora Mollà, verdad no hay más que una y la verdad es que, según los datos del INE, evidentemente se pueden interpretar de muy diversas maneras, porque usted si considera.
.
.
, vamos a ver, sí, la Comunidad Valenciana se encuentra en sexto lugar, en sexto lugar, es la sexta de la que dedica mayor porcentaje de su PIB.
O sea, por debajo de nosotros hay trece comunidades más.
Yo creo que un sexto lugar no es una posición muy mala para estar en la situación económica de crisis que estamos padeciendo.
Pero que un sexto lugar no es una mala posición.
De aplicación de su porcentaje… Sí señor, de lo que aplica la Comunidad Valenciana a la investigación en base al porcentaje de su PIB.
Esto es así, y lo puede usted consultar con el Instituto Nacional de Estadística, como lo he consultado yo.

Y además estamos seguros de que con el desarrollo del plan estratégico, elaborado por el gobierno valenciano, alcanzaremos cifras más altas, no le quepa duda que las alcanzaremos.
Porque evidentemente en estos informes del INE…, sí, en estos informes del INE viene la evolución de gasto en I+D a nivel nacional.
Y evidentemente se produce un descenso a partir de 2011.
Evidentemente empieza una crisis que otro gobierno no supo ver.

Bien, vamos al grano.
Pero, vamos a ver, para que podamos conseguir esas tasas, y ese gasto y esa elevación del gasto en I+D+I necesitamos necesariamente la implicación de la sociedad civil y de la empresa privada.
Y en ello está el gobierno valenciano.
De esta manera nuestros centros tecnológicos, universidades, hospitales y empresas seguirán alcanzado éxitos en sus líneas de investigación aplicada, ¿eh?
, como hasta ahora están alcanzándolo.
Y tenemos muchos ejemplos, muchísimos, ¿eh?
Con mayor eficiencia en las líneas de investigación, mejores resultados, y por tanto mayores dotaciones presupuestarias para continuar dichos proyectos.
Más investigadores contratados para dichos proyectos.
Y hay muchos ejemplos en nuestra comunidad, ¿eh?
, no podemos irnos muy lejos, en la Universidad de Alicante, en la Universidad de Valencia y en hospitales de Alicante y de Valencia, ¿eh?
Son ejemplos de los éxitos en investigación.

Y en cuanto al empleo, en trabajos de I+D+I, no le quepa duda, seguirá la tendencia que sigue el empleo activo en nuestra comunidad, es decir, al alza, al alza.
(Aplaudiments) En 2014, 98.
000 desempleados menos y con previsión de 100.
000 para el 2015.
No le quepa duda que hay que seguir aplicando nuestras políticas, mejorando nuestra posición año tras año, porque estamos en el buen camino.
No lo dude.
Esto es una realidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señora Torregrosa.

Muchas gracias, señora Torregrosa.

A continuació, senyories, passarem a la votació d'este sèptim punt de l'ordre del dia.
Comença la votació.
Vots a favor?
27.
Vots en contra?
47.

Se suspén la sessió, que es reprendrà demà, dijous, a les deu hores.
(El president colpeja amb la maceta)

(Se suspén la sessió a les 20 hores i 14 minuts)