Medi%20Ambient%891118.06.03%20macro.html





Comissió de Medi Ambient, Aigua i Ordenació del Territori realitzada el dia 3 de juny de 2014.
Comença la reunió a les 16 hores i 37 minuts.
Presideix el diputat senyor Andrés Antonio Ballester Costa.
Reunió número 11.

El senyor president:

Señoras y señores diputados, damos comienzo a la comisión, no sin antes dar la bienvenida, una tarde más, al secretario autonómico de Agricultura, Pesca, Alimentación y Agua, señor González Prieto, don Alfredo.

Y comenzaremos, señora secretaria suplente, en este caso, por pasar la relación de diputados.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Muchas gracias, señora secretaria.

El primer punto del orden del día es la lectura del acta anterior.
Si tienen alguna objeción a la misma… No.
Pues, se aprueba por unanimidad.

Compareixences del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, que fa el secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, senyor Alfredo González Prieto, per a donar compte de l'estat en què es troba actualment l'obra de la potabilitzadora de la Ribera, i per a explicar les raons i les justificacions del veto a la portaveu socialista en el Congrés dels Diputats com també a altres diputats socialistes nacionals, diputats socialistes autonòmics de les Corts Valencianes, diputats socialistes provincials de la Diputació de València i alcaldes socialistes de la comarca de la Ribera, per a visitar la planta potabilitzadora de la Ribera el dia 21 de desembre de 2013, sol·licitades pel Grup Parlamentari Socialista (RE números 73.
608 i 73.
616), a les quals s'acumulen les sol·licitades, a petició pròpia, pel secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua (RE números 77.
613 i 77.
614)

El senyor president:

Pasamos, entonces, a la comparecencia de don Alfredo González Prieto, para lo cual tiene la palabra.

El senyor secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Muchas gracias, presidente.

Buenas tardes, señoras y señores diputados.

En primer lugar, como es la primera comparecencia en esta comisión que hago, pues, bueno, manifestar el profundo respeto hacia esta institución y que es un honor para mí poder estar dirigiéndome a todos ustedes aquí.
Y agradecer, pues, tanto al presidente Fabra como al vicepresidente Ciscar la confianza depositada y confiando estar a la altura de las circunstancias.

Pues, bien, el objeto de esta comparecencia es responder a dos cuestiones concretas.
En primer lugar, dar cuenta del estado en que se encuentra la obra de la planta potabilizadora de la Ribera.
Y, en segundo lugar, explicar la respuesta de la conselleria a la pretensión de acceder a las obras de la potabilizadora por parte de determinados representantes del Partido Socialista en diciembre de 2013.

Creo que todos ustedes conocen suficientemente el plan de abastecimiento de la Ribera, que está actualmente terminando de ejecutar la Conselleria de Presidencia y Agricultura, Pesca, Alimentación y Agua, en el que se enmarca la planta potabilizadora.

En esta misma comisión se han explicado y debatido en varias ocasiones, de forma amplia y detallada, los objetivos del plan, su contenido y los pormenores de su desarrollo, por lo que creo que no es necesario extendernos de nuevo, en este momento, sobre todas estas cuestiones.

Entrando a contestar la primera de las cuestiones -recordar que es el estado en que se encuentran las obras de la potabilizadora de la Ribera-, la respuesta creo que es bastante sencilla.
Las obras de la potabilizadora están terminadas y la instalación está en servicio desde el pasado mes de enero.

Cuando el Grupo Socialista presentó la solicitud de comparecencia, la instalación estaba en período de pruebas y faltaban aún unos pocos días para tenerla totalmente a punto.
El 28 de enero la planta fue inaugurada por el presidente de La Generalitat y, desde ese momento, está funcionando perfectamente.

Gracias a esto, los vecinos de Alcira, Carcaixent, Cullera, Favara y Llaurí han superado ya, definitivamente, los problemas de mala calidad del agua potable que venían padeciendo desde hace muchos años por exceso de nitratos y por episodios puntuales de concentración de residuos de plaguicidas que afectaban a los pozos de los que tradicionalmente se han abastecido estos municipios.

También, el municipio de Corbera podría estar recibiendo agua de la potabilizadora, pero su ayuntamiento se ha negado a participar en el nuevo sistema de abastecimiento.

Dentro de pocos meses, también podrán recibir agua procedente de la potabilizadora el resto de municipios incluidos en el plan de abastecimiento a la Ribera, es decir: Albalat de la Ribera, Algemesí, Benicull del Xúquer, Fortaleny, Polinyà del Xúquer, Riola y Sueca.
Por ello, sólo falta terminar las conducciones y depósitos que sirven a estas localidades, que están en estos momentos en ejecución muy avanzada y que tenemos previsto ir poniendo en servicio entre finales de este año y mediados de 2015.

Por tanto, señorías, creo que tenemos motivos para celebrar que el Consell haya llevado a cabo el plan de abastecimiento a la Ribera, con una inversión global cercana a los sesenta millones de euros, y que hayamos podido solucionar definitivamente los problemas de abastecimiento que venían padeciendo desde hace décadas doscientos mil valencianos residentes en la comarca de la Ribera Alta y la Ribera Baixa, más de trescientas cincuenta mil personas en los momentos de mayor afluencia turística.

Respecto a la segunda de las cuestiones, la visita a las obras de la potabilizadora, tengo entendido que el señor Signes se dirigió el pasado mes de diciembre al secretario autonómico de Agricultura, Pesca, Alimentación y Agua, en aquel momento don Joaquín Vañó, aunque no tengo muy claro si se dirigió a él para pedir la autorización pertinente para visitar las obras o simplemente para comunicarle que se iba a realizar la visita, con independencia de cuál fue el criterio de la conselleria responsable de las obras.

La comunicación, por lo que yo sé, se realizó verbalmente, por vía telefónica, y en la conselleria no consta documento escrito alguno, por lo que solo les puedo explicar lo que a mí se me ha contado.
El señor Signes, como único testigo directo aquí presente, pues, podrá corregirme si en algún momento mi información no es del todo correcta.

Al parecer, a mediados de diciembre, el viernes 13, si no me equivoco -aunque la solicitud de comparecencia lo sitúa una semana después-, el señor Signes llamó por teléfono a la conselleria y comunicó al secretario autonómico su intención de presentarse al día siguiente, sábado, junto con los numerosos cargos políticos que menciona en su solicitud de comparecencia, en el recinto donde se estaban ejecutando las obras de la planta potabilizadora y donde, además, tenían previsto convocar a los medios de comunicación y dar una rueda de prensa.

Como digo, según tengo entendido, el secretario autonómico le respondió que no se estimaba conveniente esa visita tan intempestiva, aunque le ofreció la posibilidad de realizarla en otra fecha, con la previa preparación y organización necesaria.

A pesar de no tener la autorización, el sábado 14 de diciembre el señor Signes, el señor Puig, la señora Rodríguez y un amplio séquito de cargos políticos del Partido Socialista se presentaron en el lugar de las obras e hicieron la rueda de prensa que tenían prevista.

La solicitud del Grupo Socialista habla de veto.
Yo creo que eso no es cierto.
La visita la podrían haber realizado sin ningún problema si lo hubieran planteado de una manera más razonable.

Lo único que les puedo decir es que me parece perfectamente sensato que, ante una petición o, más bien, un aviso en esas condiciones, se les contestara que no era posible porque en ese momento estaban en plena ejecución las obras, se estaba trabajando contrarreloj para poderla poner en servicio cuanto antes, y una visita tan numerosa y sin ninguna preparación previa no solo entorpecería los trabajos, sino que podían crear situaciones de riesgo.
Por tanto, entiendo que lo razonable y lo prudente era decirles que no a esa visita en esas condiciones, y estoy seguro que el señor Signes nos habría dicho a cualquiera, si se le hubiese llamado cuando tenía las responsabilidades en la alcaldía de La Alcudia para avisarle de que al día siguiente, le viniese bien o no, se fuese a visitar una obra de su ayuntamiento acompañado de todos los alcaldes y concejales, en este caso, pues, del Partido Popular en la comarca, seguramente hubiera dado la misma respuesta.

Eso no quiere decir que no pudieran haber realizado la visita, planteándola de otra manera, solicitándola con algo más de tiempo para poder organizarla como se merece y para que pudieran disponer de las asistencias y las explicaciones de los responsables técnicos de la obra, como tengo entendido se les ofreció.
Y, si no se les ofreció, señor Signes y resto de diputados, se lo ofrezco yo ahora; cuando ustedes lo deseen concertamos una visita a la planta potabilizadora.
Creo que sería, además, una visita mucho más interesante, ahora que ya está en pleno funcionamiento.
Lo único que les pido es que no me lo digan un viernes a las dos para ir el sábado a las nueve de la mañana.

En cualquier caso, lo cierto es que los representantes del Partido Socialista fueron a las obras y allí hicieron una serie de manifestaciones relativas a la mala gestión de las mismas, la nefasta planificación, que la obra antes de finalizarla ya estaba abandonada y que el PP y el Consell no pueden mostrar esas instalaciones porque tienen mucho que ocultar.
Eso entiendo que es literal, lo que se dijo en aquella ocasión, porque son frases sacadas de la nota de prensa que el propio Partido Socialista tiene publicada en la página web socialistesvalencians.
org.

Quizás el Grupo Socialista quiera aprovechar la ocasión de hoy para rectificar públicamente esas afirmaciones, porque es evidente que ni las obras estaban abandonadas ni había nada que ocultar ni la planificación era tan nefasta como para impedir que apenas un mes después la potabilizadora estuviera funcionando perfectamente y en beneficio exclusivo de los vecinos de la Ribera.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Su turno, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Senyor secretari autonòmic, el Grup Socialista hui no pensa, evidentment, donar o demanar cap excusa respecte a tot el que passà.
És més, creguem que tot el que passà és fruit del sectarisme i de la pocavergonya dels responsables de la seua conselleria en este tema.

Jo, senyor secretari autonòmic, el dia 27 de novembre, és a dir, tres setmanes abans que nosaltres demanàrem visitar la potabilitzadora, la potabilitzadora, com veu ací en este periòdic, periòdic Levante: «La potabilizadora del Xúquer entra en pruebas y el agua llegará en Navidad.
El vicepresidente Ciscar recorre la instalación y garantiza a los alcaldes del PP.
.
.
», va haver una visita del Partit Popular amb el conseller Ciscar tres setmanes abans, visitant la potabilitzadora, a pesar del que vosté diu que allí anaven a molestar perquè s'estava en un ritme frenètic d'obres.

Jo voldria preguntar-li a vosté si consta en la conselleria -i si consta, voldria que m'ho fera arribar- una petició escrita i registrada, amb registre d'entrada, dels alcaldes del Partit Popular de la Ribera en la qual demanaven esta visita.
Estic convençut que no.
Estic convençut que és una visita convocada pel vicepresident Ciscar als alcaldes de la Ribera del Partit Popular només.
I ahí està la foto, visitant la potabilitzadora de la Ribera, en el diari Levante de dijous 28 de novembre de 2013 -la visita es va fer el dia abans.

Per tant, de disculpes res, i de sectarisme en la seua conselleria, moltíssim.

Davant d'esta visita dels alcaldes del Partit Popular amb el vicepresident Ciscar és quan nosaltres ens sentim discriminats, els alcaldes i càrrecs públics de la Ribera, i demanem, demanem fer la mateixa visita que han fet els seus alcaldes, els del Partit Popular.
Jo crec que això és de justícia, i no devia haver utilitzat les paraules que ha dirigit cap a mi en la seua intervenció.

I, aleshores, és quan jo, efectivament, me pose en contacte, divendres 13 de desembre, amb el secretari autonòmic, amb el senyor Ximo Vañó, i li dic que, a l'igual que el Partit Popular amb Ciscar han visitat la potabilitzadora, nosaltres, aprofitant una visita de la portaveu nostra en el Congrés dels Diputats, Soraya Rodríguez, amb el secretari general del PSPV, Ximo Puig, amb.
.
.
, jo, com a diputat autonòmic, diputats provincials i els alcaldes de la Ribera del Partit Socialista volíem també fer el que havien fet els alcaldes del Partit Popular.
I ell me diu: «Anireu allí a visitar la potabilitzadora i, lògicament, la criticareu, criticareu el procés.
» Jo li dic: «Evidentment, evidentment que criticarem el procés perquè com.
.
.
Mire, quan anaren els representants del Partit Popular, vostés no deixaren entrar la premsa; nosaltres sí, nosaltres.
.
.
No sé si tenia alguna cosa a amagar.
Mosatros res tenim a amagar, i estava la premsa convocada.
» I me va dir el secretari autonòmic que li donara una hora, que necessitava consultar-ho amb el conseller i vicepresident.
I, al cap de l'hora, me va telefonar i em va dir que el vicepresident Ciscar i conseller d'agricultura li havia dit que no, que no podíem visitar les instal·lacions perquè s'estava treballant.
També s'estava treballant quan va anar el Partit Popular, perquè s'estava treballant.

Jo li vaig fer vore que era una mala decisió, que era una errònia decisió.
Perquè si nosaltres visitem la potabilitzadora amb els mitjans de comunicació, allí fem la valoració de tot un procés que després, si n'hi ha temps, entrarem.
I amb el seu veto, lògicament amb els mitjans de comunicació allí, la notícia era el veto.

El Partit Popular sí que permet entrar als del seu partit en un acte de sectarisme increïble, i veta els alcaldes que van a haver d'entrar en el procés de la potabilitzadora, del Partit Socialista, veta els alcaldes visitar la planta.
Quan aplegàrem evidentment s'havien afanyat moltíssim en tancar tota la potabilitzadora, en posar guàrdies jurats, i ací està la foto del reixat, que pareix la de Melilla, ahí estan els guàrdies jurats, i ací, a esta part, està la portaveu del Partit Socialista en el Congrés dels Diputats, està el secretari general del PSPV, n'hi han diputats autonòmics, diputats provincials, alcaldes, portaveus del Partit Socialista.
Això no és donar a tots el mateix tracte.

Vostés són uns sectaris, són uns sectaris, i no admeten la crítica.
No admeten la crítica.
I ahí volien evitar la crítica, i el que varen propiciar va ser que la crítica fóra doble, fóra una crítica a la seua gestió i que fóra una crítica al seu sectarisme, senyor secretari autonòmic.

Per tant, a mi m'agradaria que -com he dit- vosté me diguera alguna cosa, me conteste, si consta a la conselleria la petició, perquè els del PP, els alcaldes del PP, per escrit i en registre d'entrada, havien formulat la petició per a visitar tres setmanes abans la potabilitzadora.

Això pel que fa a eixe tema.
Perquè, clar, les crítiques, evidentment, ho hem parlat molt, és a dir, ací hem parlat que este procés, un procés que vosté ha qualificat com que és un motiu de satisfacció que estiga acabada la primera fase des del 28 de gener pel president Fabra, i que la segona fase s'acabarà a final de 2014 o a mitjan de 2015, per a la resta de pobles de la segona fase, això és un motiu de satisfacció per a vosté.
Doncs mire, he de dir-li que per als veïns i veïnes de la Ribera i per a mi, com a diputat de la Ribera, és un motiu de vergonya.
Perquè, com vosté sap perfectament, són díhuit anys, díhuit anys reclamant aigua potable per a poder beure els municipis de la Ribera, i vostés ahí han fet molts fiascos.
Perquè eixe dia no visitaren la potabilitzadora, però visitaren els pous que perforaren la garrofera, que costaren 60 milions, part d'ells finançats per la Unió Europea, i -ho he dit moltes voltes- allò era un monument a l'arqueologia industrial.
Tot robat, sense tancar, allí no quedava absolutament res i allí no n'hi ha res recuperable.
Això que sí que ho visitàrem.
I això és un fiasco de vostés, perquè el Partit Socialista els advertírem que en l'aqüífer de la plana sud de València no hi havia aigua per a poder donar els deu hectòmetres cúbics que en aquells moments reclamàvem els veïns i veïnes de la Ribera.
No hi havia aigua.
Vostés no feren cas, tiraren endavant, i quan punxaren l'aqüífer, s'assecaren els ullals del riu Verd, i aleshores passaren anys i mobilitzaren el tema del que nosaltres sempre havíem demanat: aigües superficials potabilitzades.

Per tant, de motiu de satisfacció, res.
Açò és el gran fracàs del Partit Popular respecte a tema d'aigua de consum durant díhuit anys.
No han sabut traure-s'ho dels dits en absolut, en absolut, i durant díhuit anys hem estat en la Ribera i seguim estant molts pobles, els de la segona fase, encara sense poder beure aigua potable, senyor secretari autonòmic.

Per tant, no traga pit d'este tema, perquè d'este tema vostés no poden traure pit.
Jo voldria també entrar en el fons de la qüestió.
Mire, el passat dia 29 de maig, el senyor director general de l'Aigua de La Generalitat, Alberto Comos, expresident de la fundació Agua y Progreso, va fer a l'Alcúdia, al meu poble, unes declaracions públiques que recull també la premsa -haguera pogut vosté també buscar-les- assegurant que van ser els regants els que imposaren en la negociació del pla de conca del Xúquer el sistema de permuta o intercanvi d'aigua amb els pobles de la comarca de la Ribera.
Literalment: «La permuta de la Ribera fue una demanda de USUJ, unión de usuarios del Júcar, y La Generalitat ha accedido a esta exigencia, para que haya un bienestar económico y paz social, y que La Generalitat -seguix diguent Comos- presentó una alegación al plan de cuenca del Júcar, en la que solicitaba, al igual que todos los municipios de la Ribera, que se otorgase una concesión directa de agua para el abastecimiento.
Sin embargo, aceptó la exigencia de USUJ como una prueba más de estar en disposición de ceder para defender los intereses generales».
De qui?
Interessos generals de qui?
Dels que van a vendre-mos l'aigua de la Ribera i no dels veïns de la Ribera?
D'eixos?

Mire, la gravetat d'eixa afirmació, pel fet que s'oposa que La Generalitat modificà una decisió d'interés general, destinada a garantir una dotació en concessió pròpia d'aigua del riu Xúquer per a proporcionar aigua sense contaminació als veïns i veïnes de la major part dels municipis de la comarca de la Ribera, igual que va atendre els municipis de -ho hem dit moltes voltes- València, Sagunt i Albacete, per a satisfer uns interessos legítims, però secundaris, dels regants, exigix un aclariment i una justificació en este moment per part de vosté.
Perquè els regants, abans que les persones.

I per això m'agradaria que me contestara si és cert que La Generalitat modificà la decisió inicial que s'havia plasmat en una al·legació formulada al document del pla de conca del Xúquer, destinada a garantir una dotació en concessió pròpia d'aigua del Xúquer per a proporcionar aigua sense contaminació als veïns i veïnes de la comarca de la Ribera, davant les pressions dels regants que exigien la permuta o intercanvi retribuït al seu favor, i vostés accediren.
Jo vull que això vosté m'ho confirme.
I després, en tot cas, entrarem en el tema dels preus.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Tiene la palabra don Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Senyor president.

Gràcies, senyor González, no vaig a entrar jo en la polèmica de si la visita estava demanada o no.
No, perquè sembla que si la cosa està explicada com diu el senyor Signes, em sembla de molt mal tarannà no haver permés eixa visita.
I si la cosa està explicada com l'ha explicat vosté, també em sembla de prou mal tarannà no haver fet eixa visita, perquè és una cosa que era ben fàcil de resoldre en qualsevol moment.
Per tant, no entenc el perquè, però em sembla que és una qüestió de caràcter menor en la qual no cal entrar.

A mi m'agradaria que m'explicara alguna de les qüestions, per una part, de les coses que vosté ha dit, i per una altra part de les coses que no ha dit, i que són importants.
De les coses que ha dit, hi havia una cosa que és el primer que a mi em crida l'atenció, és quan vosté parla que els veïns de Carcaixent, Alzira, Cullera, Alfafar i Llaurí ara beuen aigua de bona qualitat.
A mi m'agradaria que definira quina és la definició de vosté de «bona qualitat».
Perquè, pel que jo entenc, l'aigua va barrejada amb aigua d'extracció de pous, i eixa aigua d'extracció de pous seguix tenint nitrats, seguix tenint -que se sàpiga fins ara- restes de fitosanitaris.
Per tant, definixca això de l'aigua de bona qualitat, quina és.
Si l'aigua de bona qualitat és a base de barrejar aigües, i a base de filtres de carboni, jo no sé què és el que vostés entenen realment per aigua de bona qualitat.

Ja li ho vaig dir al seu antecessor en el càrrec: una cosa és que hi hagen uns màxims permesos, 50 mil·ligrams, sembla que és, i l'altra cosa és que, en tindren 49, es donen per satisfets.
Jo entenc que ni 49, ni 50, ni 45, ni 40, ni 35 és aigua de bona qualitat.
Això és aigua que entra dins dels paràmetres i que, si la gent la beu, no té riscos per a la seua salut.
Però això no és aigua de bona qualitat, senyor González, eh?
No s'enganye, eh?
L'aigua de bona qualitat és la que no té nitrats, o en té molt poquets.
Per tant, eixa és la primera qüestió.

Segona qüestió: vosté ha dit que la inversió de 60 milions d'euros per a.
.
.
Ja s'han solucionat els problemes.
Explique-m'ho, perquè d'entrada vosté ja diu que hi ha un poble que és diu Corbera (se sent una veu que diu: «Corbera, sí.
»), Corbera, Corbera, que no ha entrat en esta solució que vostés oferixen.
M'agradaria que m'explicara el perquè.
Quines són les raons que adduïx.
No em diga de quin color és l'alcalde, perquè això no m'interessa.
M'interessa fonamentalment que diga quines raons adduïx per a dir que no.
Després jutjarem si eixes raons són raonables o no.
Però m'agradaria saber quines són les raons.
Perquè, clar, vosté diu que.
.
.
Bé, no ho diu de fet, no ha dit, no ha entrat en el gran problema, que és el tema que ha plantejat en última instància el senyor Signes, és el tema del cost de l'aigua.
És que és incomprensible.
Vostés són conscients que estan incomplint la directiva marc de l'aigua, m'imagine, no?
I que el pla hidrològic del Xúquer complix la directiva marc de l'aigua, que establix com a prioritat absoluta l'aigua de boca per a l'ús.
I després, la resta.

És incomprensible com els veïns de la Ribera hagen d'estar compensant els regants.
Els regants per què?
Perquè han alliberat un aigua gràcies al pla de modernització de regadius?
És eixa la raó?
I, si és eixa la raó, qui ha pagat el pla de modernització dels regadius?
El nostre senyor?
O els impostos?
Perquè clar, si el pla de modernització dels regadius s'està pagant en impostos de la col·lectivitat, supose que la col·lectivitat ha d'aprofitar-se també d'això, i hauria d'aprofitar-se'n obtenint l'aigua superficial que està marcada legalment com a prioritària per al consum humà, i no estar canviant-la per l'aigua dels regants en aquest cas.

Segona qüestió: a quin preu van a pagar?
Primer, quin és el cost realment amb què van a compensar els regants, i segon, quin és el cost final que acabarà tenint eixa aigua.
Perquè ahí comencen a ser moltes coses: el cost de l'extracció, el cost dels filtres de carboni, el cost de la potabilitzadora, el cost de la compensació dels regants, el cost -m'imagine- de la repercussió de les obres que estan fent, de les conduccions em referixc.
M'agradaria que ens ho aclarira, perquè en estos moments els veïns de la Ribera això no ho saben.

I l'última pregunta: per què no han creat ja una mancomunitat d'usuaris per a l'ús d'aquesta aigua?
Perquè La Generalitat seguix reservant-se el control d'açò?
Jo no ho acabe d'entendre massa bé, i m'agradaria que vosté almenys ens donara alguna explicació respecte d'això.

Gràcies, senyor president.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Señor Ponce, ahora sí, su turno.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Bien, bueno, pues espero que el señor González Prieto, en aras del respeto que ha comentado que tiene a esta cámara, no haga como algún predecesor suyo, al que reiteradamente hemos realizado preguntas y no se nos contesta.
Doy por hecho que usted contestará a todo lo que se está preguntando.

Bien, yo no voy a repetir las preguntas de los compañeros de la oposición.
Haré hincapié en algún aspecto concreto y en el origen del problema.
Y el origen del problema recordemos que ha sido por una parte el uso intensivo de fitosanitarios y fertilizantes químicos, pero sobre todo la ineficacia de los responsables de las administraciones competentes en tomar medidas efectivas que garantizaran la calidad del agua de boca a la población y que solucionaran el problema de la contaminación continuada de las aguas subterráneas de la comarca.

Hay que recordar que desde julio de 2010 tanto el abastecimiento como el saneamiento de aguas a las poblaciones se considera un derecho universal de los seres humanos, reconocido por Naciones Unidas.
Y que la directiva marco agua deja claro que las masas de agua destinadas a consumo humano han de ser protegidas frente a la contaminación y de esta forma se puede garantizar que la mejor agua disponible en la cuenca hidrográfica sea para uso de boca.
Sin embargo, este no es un problema nuevo, es un problema que viene del siglo pasado, que ya el anterior plan de cuenca preveía la necesidad de cambiar los abastecimientos en la Ribera, dado el nivel de contaminación de los acuíferos, y dado que era muy complicada la reversibilidad de estos acuíferos, o sea, eliminar la contaminación por nitratos pero que, pese a eso y pese haberse detectado estos problemas, pues la propia administración no ha hecho nada al respecto, su predecesor nos dijo por activa y por pasiva que no se había establecido todo el tema de los perímetros de protección de los pozos, que no se conocía el origen de la contaminación por fitosanitarios.

Y esa sería mi primera pregunta: ¿han realizado algo al respecto?
, ¿se están estableciendo estos perímetros de protección en los pozos para evitar que siga aumentando la contaminación?
, ¿se ha tomado alguna medida para, por un lado, determinar el origen de aquellos fitosanitarios y, por otro lado, para impedir que siga habiendo nuevos contaminantes?

Y hay una pregunta que es clarísima: si… -se supone, que yo toda la vida lo he oído-, el principio de quien contamina, paga, en un principio -creo-, incluso, erróneo porque deja la puerta abierta a que, bueno, si quieres contaminar, asumes la multa y para adelante pero, en cualquier caso, eso ha de ser así, ¿cómo es posible que las poblaciones tengan que pagar por un agua cuando esas poblaciones, obviamente, no han contaminado el agua?
, ¿cómo es posible?

Y una pregunta, también, fundamental porque ha salido en prensa apuntes al respecto de que la inversión de estos 60 millones de euros de la potabilizadora se va de alguna forma a pasar, a repercutir, a los usuarios.
Si esto es cierto, confírmelo, y si es falso, desmiéntalo porque es lo que se está comentando por ahí.

Y respecto al municipio de Corbera, usted lo único que ha dicho es que se niega a participar, y tendría que decir toda la verdad.
El municipio de Corbera desde el año 2005 no tuvo más remedio que instalar fuentes de osmosis inversa para que esa población tuviera agua potable para consumir, desde el año 2005.
O sea, nueve años más tarde ustedes proponen una solución que resulta que es hacer una permuta -como se ha comentado-, al final, después de todas las negociaciones del Plan hidrológico de cuenca, se saltan a la torera lo que estaba previsto, le dan un poder a la USUJ, a la unión de usuarios en esta comunidad de usuarios de la potabilizadora, ¿eh?
, tienen ahí un 50% de peso, y los trece municipios el otro 50%, que es algo que no se entiende desde los municipios y podía explicar por qué es esto así.

Y, claro, el municipio de Corbera pues, visto que es una solución parcial y cara, de entrada, obviamente, se niega a participar de este juego porque lo que se considera lógico es que el municipio pagara los costes de distribución del agua, y ¡se acabó!
, si es un agua de buena calidad o si hay que hacer un tratamiento para acabar de potabilizar pues se pagaría ese tratamiento y los transportes, no el coste de la extracción de estos pozos de sequía que, bueno, con el despropósito del actual Plan hidrológico de cuenca se considera una solución óptima pero que para nada es una solución óptima, es una chapuza, es algo que no soluciona el problema a largo plazo y que, además -como bien se ha comentado-, obliga, dado que todo lo más hay 10 hectómetros cúbicos, habrá 10 hectómetros cúbicos disponibles, obliga sí o sí a mezclar aguas de relativa buena calidad con aguas contaminadas, ¿eh?
, para tener un agua aceptable, según lo que es la química que dice la normativa, pero no es un agua de buena calidad -como bien se apuntaba.

No sé si podrá dar cumplimiento de esto…

El senyor president:

Gracias, señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias.

El senyor president:

Señora Iranzo, doña Enma, su turno.

La senyora Iranzo Martín:

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor secretario autonómico de agua, medio ambiente y territorio.

En primer lugar, señor González, es para mí un placer agradecerle en nombre del Grupo Parlamentario Popular su asistencia hoy, por primera vez, a esta comisión de agua, territorio y medio ambiente.

Quiero, al mismo tiempo, manifestarle la alegría de mi grupo parlamentario tras oírle dirigirse a esta comisión con unas palabras que, desde luego, a nuestro juicio, son claras y cristalinas; claras y cristalinas como el agua de la potabilizadora de la Ribera, motivo de su comparecencia, que -como usted bien ha dicho- ha solucionado un problema histórico de falta de calidad de agua potable.

Y como usted también ha resaltado, con el Plan de abastecimiento de la Ribera, que ha supuesto una inversión cercana a los sesenta millones de euros, el gobierno del presidente Fabra ha podido solucionar definitivamente los problemas de abastecimiento que padecían -hace décadas- doscientos mil valencianos -según sus palabras- en la comarca de las dos riberas y más de trescientas cincuenta mil personas en los momentos de mayor afluencia turística.

Pero, desgraciadamente, frente a sus palabras limpias y claras como el agua de la potabilizadora, que fue inaugurada por el presidente Fabra el pasado 28 de enero, nos encontramos con actitudes turbias de algunos que no quieren reconocer públicamente la labor bien hecha, actitudes tan turbias como el agua que durante años y sin que les dieran solución han tenido que beber en ocasiones estos doscientos mil vecinos de la Ribera, siendo incluso algunos parte de estos doscientos mil, es decir, que lo han venido padeciendo.

Mire, señor secretario, a lo largo de estas últimas décadas, siendo la turbidez del agua potable en algunas ocasiones importante, tengo que decirle que gracias al Consell… -nuevamente se lo digo y lo reitero, yo sé que duele pero yo lo reitero, que el presidente Fabra ha solucionado- pues, bien, esta turbidez no es nada si comparamos con la turbidez del espíritu y el pensamiento que tienen algunos cuando frente a la evidencia; evidencia que ellos mismos ven porque, como su propio nombre indica, es evidente -de ahí viene evidencia-, la niegan en público.
Y no contentos con eso, pretenden sacarle réditos electorales por la única y exclusiva razón que otros han solucionado lo que ellos no han sido capaces de solucionar en años.
Y no solo eso, sino es que -como le decía anteriormente-, incluso, lo han padecido pero no son capaces de reconocerlo.

Yo creo que en esta comisión a cualquier cosa se le llama «sectarismo» y tachar de fracaso algo que dicen que han reclamado pues yo no me lo explico, pero una tiene que oír cosas extrañas en esta comisión.

Señor secretario, desde el Grupo Parlamentario Popular recogemos su ofrecimiento de visitar esta planta potabilizadora, agradeciéndole su predisposición porque mi grupo, el Grupo Parlamentario Popular, reconoce públicamente la solución que esta planta ha supuesto para toda la zona, la solución que ha supuesto para Alcira, Carcaixent, Cullera, Favara y Llaurí, la solución que supondrá a corto plazo para Albalat de la Ribera, Algemesí, Benicull del Xúquer, Fortaleny, Polinyà del Xúquer, Riola y Sueca, incluso reconocemos la solución que ya es para los vecinos de Corbera y que será efectiva cuando tengan un gobierno municipal que no les niegue agua de calidad.

A mi juicio, eso no tardará mucho en ocurrir porque, como lo vienen demostrando los comicios una y otra vez, la gente reflexiona, que es, a veces, bastante más que los políticos.

Y hablando de reflexión, espero y deseo que el resto de los grupos políticos acepten también su ofrecimiento de visita a esta instalación, una vez terminada y en funcionamiento, y, especialmente, espero que la acepte el Grupo Parlamentario Socialista que tanto interés tenía de visitarla en diciembre del 2013, y ahora en funcionamiento me imagino que más.

Mire, señor secretario -y esto que quede únicamente entre usted y yo-, nosotros debemos reflexionar pero el Partido Socialista -y entre nosotros y con la voz bajita se lo dijo- yo creo que no está para lanzar las campanas al vuelo.
Los ciudadanos no perdonan las actitudes turbias.

Quiero terminar ya, simplemente, deseándole mucha suerte en su labor, animándole a que -como estamos seguros hará- siga realizando una magnífica gestión diaria como parte importante del equipo gestor del presidente Fabra.

Y nada más, sigan con ese nuestro lema, «agua de calidad para la Ribera», y a seguir trabajando.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gracias, señora Iranzo.

Señor secretario, su turno.

El senyor secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Muy bien.

Muchas gracias.

Quisiera empezar por el final, muchas gracias a la señora Iranzo por sus palabras y por sus deseos.

Intentaré -como ha dicho el señor Ponce, y él que ya me conoce un tiempo atrás-, intento contestar en la media de las posibilidades, evidentemente, a las cuestiones que se plantean y voy a intentar no entrar en ellas.

Yo, señor Signes -como le he dicho antes-, creo que este tema, el tema de la visita fue una cuestión entre usted y el señor Vañó, en donde yo he venido aquí a contar lo que se me ha contado -por decirlo de alguna manera- y lo que le hago es reiterarle lo que he dicho -y que acaba de decir la señora Iranzo-, igual que lo hago extensible al resto de los grupos políticos, el que de una manera organizada y de una manera que se les pueda dar las explicaciones técnicas pertinentes se puedan visitar las obras, si ustedes así lo desean.

Yo no quiero entrar en otros detalles pero tenga en cuenta que las visitas de obras de las consellerias, que son las ejecutoras de las obras, suele ser práctica habitual y no necesitan registros de entrada, que -supongo- es lo que sucedió al respecto.
Pero, bueno, vamos a entrar -yo creo- en lo realmente importante, que es el proceso en sí de la potabilizadora.

Usted hablaba que «es una vergüenza de dieciocho años» y demás, yo creo que usted ha mezclado algunas cosas.
Signes, hablaba de los pozos de La Garrofera, els pous de La Garrofera, y decía «60 millones de euros», no es verdad, los 60 millones de euros son el conjunto de las cuatro actuaciones: de Ribera I, que era esto, eran apenas cinco millones de euros, 5,9 millones de euros; Ribera II, que son las conducciones, que ahí sí que son 27,7; Ribera III, ¿eh?
, que son los 35 kilómetros, que es lo que se está ejecutando; y lo que es la planta potabilizadora que son 10,3.
Vienen a sumar, más o menos, esos 60 millones de euros, más o menos.
Con lo cual, no es els pous de La Garrofera.

Y usted que decía que no sirvieron pues, bueno, usted -creo- de esta historia sabe más que yo pero sabe que en aquel momento, ¿eh?
, en el momento de enero a mayo de 2001, muchos ayuntamientos, que estaban gobernados en aquel momento por el Partido Socialista -igual que los había por Esquerra Unida, como era Favara- apoyaron la acción de estos pozos, y lo aprobaron por una sencilla razón, porque era lo que el Plan hidrológico del Júcar -que está vigente todavía- del año 1998, que se aprobó por unanimidad en aquel momento, establecía, por un lado, las aguas subterráneas de buena calidad extraída de los pozos del macizo del Caroig, que es La Garrofera y La Escala, y, si no, que se sustituyese por las aguas superficiales destinadas a regadío mediante intercambio con los regantes, eso es lo que hizo que se hiciese el plan de abastecimiento a la Ribera a partir del año 1999 con todo lo que le acabo de comentar, de las fases que le estoy diciendo y que, por cierto, esos 60 millones han sido acometidos en totalidad -con parte con los fondos europeos, 21,4 millones de euros- única y exclusivamente por la Generalitat valenciana, no tuvimos el apoyo del gobierno estatal como tampoco lo tuvimos en tantas y tantas cosas, mientras que se apostaron por las desoladoras donde sí que vinieron 400 millones de euros a la Comunidad Valenciana, 2.
000 en España, de unas macroinfraestructuras que están ahí y que no las quiere nadie, empezando por los alcaldes de su propio partido.

Usted, luego, ha hecho una serie de apreciaciones sobre los intereses generales y demás, y es que se lo vuelvo a decir, en el plan hidrológico del año 1998 estaba puesto, primero, las aguas subterráneas y, si no, por las aguas superficiales mediante el intercambio con regantes; el intercambio con regantes es lo que se está llamando «la permuta».

Se están hablando de cantidades, y las cantidades que se están diciendo son 7 céntimos por cada 1.
000 litros de agua, apenas un céntimo al día por usuario; si tenemos en cuenta que una familia puede estar en torno a tres personas, estamos hablando de menos de un euro por familia al mes.
Yo creo que son unas cifras bastante bajas dentro de lo que es la situación.

Cuando decía que por qué se ha modificado la decisión, pues, bueno, tenga en cuenta, señor Signes, que el plan hidrológico nuevo, vamos a llamarlo nuevo, todavía no está aprobado por el Consejo de Ministros, ni está publicado.

Yo creo que debemos de quedarnos con lo positivo.
Yo entiendo que ustedes siempre ven el vaso medio… medio vacío, pero también hay que verlo medio lleno.
Es decir, el texto que va a salir recoge las dos posibilidades: por un lado, la permuta y, por otro lado, la concesión directa.
Es decir, luego lo que hay que hacer es tener la posibilidad, tener el consenso de buscar lo que sea mejor para los intereses generales de la ciudadanía, en este caso, de la Ribera y de la Comunidad Valenciana, que es en lo que deberíamos de trabajar.

En cuanto al resto de cosas que se han ido diciendo de la buena calidad -el señor Torró-, pues de las analíticas que han salido, se desprende que están en torno a los 5,8 o 5,7 miligramos, lo que es el agua que extrae la ETAP, que la pone en…, por decirlo de alguna manera, en la red de los ayuntamientos, donde luego los ayuntamientos tienen la posibilidad, o no, de mezclarla con otras aguas.
Y los 50 miligramos es una normativa sanitaria que está recogida y que es completamente válida y legal.

Pero el porcentaje que está saliendo en las analíticas, que se están ejerciendo por parte nuestra, está en torno a los niveles que le acabo de decir.
Yo creo que son unos niveles muy, muy aceptables.
No sé lo que considerará usted, pero entre niveles cercanos al 50 y en torno al 6, pues yo creo que la diferencia es grande.

Lo de Corbera que usted ha dicho, pues bueno, su compañero le ha venido a contestar.
Yo, ahí, en ese tema, no quiero entrar.
Habrá que pedírselas al alcalde las explicaciones de por qué no se quiere… no se quiere conectar.
El señor Ponce ya ha dicho alguna cosa que luego, si acaso, matizaremos.

Los precios de la directiva marco, que hablaba de incumplimientos y de compensar a los regantes.
Es que, claro, la directiva marco que está aquí no dice que el agua sea gratis.
Es que el agua no es gratis.
El agua hay que pagarla.
El agua hay que pagarla.
Los estados miembros tendrán, en principio, la recuperación de los costes de los servicios relacionados con el agua, incluidos los costes medioambientales, tendrán que contribuir de una manera adecuada y demás.

Y yo estoy seguro que saben quién es el señor PotoÄnik.
El señor PotoÄnik es el comisario europeo.
Pues el comisario europeo dijo que es habitual que los costes derivados de la contaminación difusa procedente de la agricultura sean trasladados por los suministradores de agua a los hogares y que estos deben pagar por la potabilización del agua.
Si es que es… una cosa lógica.
Pero es que no es de ahora, esto es de toda la vida.

Como les decía, en el año…, el plan hidrológico que está vigente establece dos posibilidades: la de la permuta o bien la de los pozos.
La de los pozos se desestimó, pues es la de la permuta, que, por otro lado, con los precios actuales de mercado, la explotación de agua en alta, que se llama, aproximadamente en estos momentos está en torno a los 18 céntimos lo que se está pagando.

Y, por ejemplo, la ciudad de Valencia está en torno a los 41 céntimos.
La comunidad del Taibilla, que son 37 términos municipales, está pagando 65 céntimos.
O Albacete, que lo han nombrado por ahí, está en los 41.
Es decir, que en estos momentos, que es verdad que están en explotación provisional, está en 18, pero cuando esté en explotación definitiva no será mayor de 30 céntimos.

Y el agua, como digo, en esos otros sitios, como puede ser Valencia o Taibilla o Albacete, pues pagan por varios conceptos: por el canon de regulación, por la tarifa de utilización o por la denominada curva de Alarcón.

En la zona ahora de la Ribera, pues se está pagando por el concepto que establece el plan hidrológico del Júcar vigente, que es el que se aprobó en el año 1998 por unanimidad, que es esa permuta, con lo cual…, y con el precio que les acabo de decir.

En cuanto al tema de las masas de agua protegidas, pues bueno, yo creo que con lo de PotoÄnik, señor Ponce, más o menos, creo que está contestado.
Hablaba de unos perímetros de protección de los pozos y del que contamina, paga.
El de «contamina, paga» se lo acabo de leer, que así lo ha establecido el señor PotoÄnik.
Y, bueno, los perímetros de protección de los pozos no tengo muy claro a qué se refiere, pero yo creo que hay que diferenciar y tener claro lo que son aguas subterráneas, por un lado, de lo que es el agua de riego, por otro.

Los 60 millones de euros repercutirá a los usuarios, decía que si era cierto.
Se lo acabo de decir…, los números anteriormente.
Todas las obras, redondeando, estarían en torno a esos sesenta millones.
De ahí, habría que descontar los 21,4, que han sido fondos europeos, que, evidentemente, esos 21,4 no se repercuten al usuario.
De los 60 millones, lo que hace la depuradora, que son los 10,3, tampoco se repercuten.
Y el resto es lo que, como en cualquier actuación mediante el sistema establecido, se tiene que repercutir a los usuarios.
Pero es una cosa habitual, que no es aquí, sino es en cualquier actuación de obras hidráulicas que se establezcan en cualquier parte de España, seguro, y, probablemente, de Europa, también.

Y, bueno, yo creo que más o menos les he contestado a todo lo que hay.
Lo de Corbera, que hablaba del agua potable porque era cara, con los precios que les he dado, creo que se lo he contestado.

Si me dejo algo en el tintero, que seguro que me habré dejado algo, no me cabe la menor duda que me lo van a recordar muy gentilmente e intentaré en el segundo turno de palabra poderles volver a contestar.

El senyor president:

Muchas gracias.

Su turno, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Anem a recordar-li-ho gentilment i no amb cap terbolesa d'esperit ni de pensament, que això no entra en l'oposició.

Mire, vosté no pot dir: «Jo passava per ací, no estava en aquells moments i que, per tant, n'hi han qüestions que no puc entrar en elles, com el tema de la visita», però anem a deixar-ho estar.

Vosté diu, 60 milions tot.
.
.
, digam, tot el sistema de potabilització.
(So per interferència d'un mòbil) Aleshores, ¿la perforació dels pous de la Garrofera va ser gratuïta?
(Algú diu: «5,9.
Si le he contestado.
») 5,9 milions d'euros, part d'ells finançats per la Unió Europea.

Allò, en este moment, ¿què pensen fer d'eixos pous de la Garrofera conforme estan?
Li ho he dit abans.
És a dir, ara me consta que els han tancat després de la visita dels socialistes, els pous de la Garrofera, però allò és una vergonya.
¿Què en pensen fer amb ells?

I si estan finançats amb 5,9 milions d'euros per la Unió Europea, haurà de tornar-los, perquè la Unió Europea no acceptarà de cap forma el fiasco que vostés han tingut ahí en eixe tema.

Mire, en el pla hidrològic de 1998 no figurava la permuta, és a dir, no figurava la permuta.
En el vigent no figura la permuta.
La permuta.
.
.
, vostés, una volta, han vingut a les reivindicacions dels veïns de la Ribera i han fet una al·legació en eixe sentit, com ja ho hem parlat, eixa al·legació, vostés la retiren o, en tot cas, no fan cas d'ella i juguen a favor dels regants per açò, senyor secretari autonòmic: «El Consell solo contempla el pantano de Alarcón para la segunda toma del trasvase.
» Vostés estan pensant en la segona presa del transvasament a través d'Alarcón.
I la permuta… la permuta és el preu d'açò, el preu d'açò.

I, per tant, la permuta, el preu d'açò, el preu que USUJ a vostés els permet transvasar al Vinalopó l'aigua d'Alarcón, el preu és la permuta.
I eixa permuta anem a pagar-la, estem pagant-la, seguirem pagant-la els veïns i veïnes de la Ribera.

Vostés han jugat a favor dels interessos d'un col·lectiu que, en definitiva, el que els interessa són els seus propis interessos econòmics, i no han jugat en favor dels interessos dels veïns i veïnes de la Ribera, senyor secretari autonòmic.

Mire, Fabra assegura que «la Ribera pagará el agua más barata de la Comunidad Valenciana», vosté ho acaba de dir, 30.
.
.
30 cèntims d'euro per metre cúbic.
Però jo voldria que me clarificara una qüestió, perquè és que fa molt poquet de temps, en Carcaixent, que ja funciona l'aigua de la potabilitzadora, és a dir, l'empresa concessionària del servei en Carcaixent ha elaborat un informe, fa molt poc de temps, en el que diu que el cost no podrà ser mai inferior a 0,44 euros per metre cúbic.

Anem a vore, és a dir, ¿allò de vostés són.
.
.
promeses que no van a complir-se?
¿Qui té raó és l'empresa subministradora concessionària de l'aigua potable en Carcaixent, que parla de 0,44?
És a dir, ¿ací què passa?
¿Ací què és el que està passant?
És a dir, jo m'agradaria que vosté m'ho clarificara.
O, en qualsevol cas, vore esta empresa concessionària, que ja està, digam, fent la concessió, i té la concessió, i està gestionant l'aigua en Carcaixent, diu que no pot ser menor el preu en Carcaixent de 0,44.
Conteste'm, a vore què és el que passa en el tema eixe.

Afortunadament vosté hui no ho ha dit, però el pla hidrològic vigent s'aprovà en.
.
.
, ho vaig dir l'altre dia, s'aprovà en 1998.
S'aprovà en 1998 i el Partit Socialista.
.
.
, Felipe González pergué les eleccions en 1996.
Per tant, de 1996 a 1998 es va rematar el pla hidrològic actual.
Per tant, va ser aprovat pel govern d'Aznar i el govern d'Aznar va tindre dos anys, dos anys per a solucionar este problema, entre 1996, que guanya les eleccions, i 1998, que aprova el vigent pla hidrològic.

Per tant, jo no sé si hui s'ha dit, però s'ha dit moltes voltes en esta comissió, que de l'actual pla hidrològic la responsabilitat és de l'anterior govern de Felipe González.
No és cert.
No és cert, senyor secretari autonòmic.

I, en definitiva, jo voldria que contestara a estos dubtes que sorgixen en Carcaixent.
Voldria que contestara què van a fer en els pous de la Garrofera, allò és una vergonya absoluta, conforme està allí.
I vullguera també que contestara ací la data de finalització de la segona fase del sistema de potabilització d'aigua en la Ribera, si efectivament serà el primer semestre de 2015 o serà molt més enllà.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Señor Torró, su turno por tres minutos.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Anem a vore, jo pense que tampoc pot ser tan difícil, ¿no?
, dic jo.
És que a mi em sorprén moltíssim la indeterminació tan gran a l'hora d'establir el preu de l'aigua.

Jo crec que vostés tenen una calculadora, ¿no?
, i saben sumar i restar, i dividir i multiplicar, dic jo, ¿no?
Saben l'aigua que eixirà de la depuradora, els costos que s'han de repercutir, els costos d'explotació i la quantitat d'aigua que aproximadament es pot consumir segons els diferents escenaris.
I, a partir d'ahí, és molt fàcil dir: «Mire, costarà tant si són tants els que beuen, tant, tant o tant.
»

I ací l'únic que mos diu és que, ara, en estos moments, són 18 cèntims, ¿val?
, i en el futur no seran més de 30.
¿Vosté s'adona de l'absoluta indeterminació que suposa eixe escenari?
Sí, sí, sí que és molt indeterminat això.
Perquè no és que mos ho conten ací, que a mi, en definitiva, tinc un interés secundari en això, és que als ajuntaments de la Ribera estan dient-los exactament el mateix.
I els ajuntaments hauran de saber què és que hauran de pagar, què és el que van a repercutir els veïns.

Sobre el tema de la qualitat, el que he entés és que els sis mil·ligrams eixos és com ix l'aigua de la potabilitzadora, ¿no?
Ixen sis mil·ligrams de nitrats, he entés això.
.
.
Ho he entés bé, ¿no?
(Algú diu: «Sí.
»)

Però eixa aigua, l'aigua de la potabilitzadora no va a suplir tota l'aigua de consum, sinó només una part d'ella.
Per tant, no van a ser sis mil·ligrams l'aigua que consumisquen.
I, per tant, no és eixa la qualitat.
No diga coses ací que faja aparentar el que no és.
(Veus)

No, no, no, perdone, ací el més important no és la qualitat de l'aigua que ix de la potabilitzadora.
El més important és l'aigua.
.
.
, quan obrin el grifo les persones -l'aixeta-, quina aigua i quants mil·ligrams de nitrats té.
Eixa és la més important.
¿L'altra?
Com si isqueren zero.
Si al final és el 20% i l'altra en té 60, doncs mire, jo li faig el compte ràpid, eh?

Diuen coses que jo, de veres, al·lucine.
Una cosa és que els plans hidrològics -i ara l'últim després encara més, perquè la llei l'han canviat vostés- permeten les permutes, i l'altra és que contemple les permutes com la solució.
I jo li pregunte una cosa que li ha preguntat el senyor Signes i que a mi em sembla molt important.
Vosté diu: «Els 20 d'Europa no anem a repercutir-los.
Els 10 de la potabilitzadora, tampoc.
» M'agradaria que m'explicara per què.
I els dels pous?

Vosté dia abans que, segons el comissari PotoÄnik, ja m'agradaria saber en quin context ha dit això d'assumir els costos de la contaminació difusa, perquè evidentment quan n'hi ha una contaminació difusa que ningú sap d'on ve és una cosa, i quan hi ha una contaminació difusa, com la d'ací, que té uns responsables clars que en este cas és la mateixa agricultura, jo crec que no serà exactament el mateix.
Ja sabem que la directiva marc no marca que l'aigua siga gratis, això, no ho ha dit ningú, això s'ho ha inventat vosté ací.
Perquè ningú dels que estem ací no diem això.
Sabem perfectament el que estem dient.
El que estem preguntant-li és si li sembla raonable que, tenint preferència els consumidors d'aigua de boca per llei a l'aigua de regadiu, s'obligue els consumidors de la Ribera a pagar un cost per l'aigua que estan permutant als llauradors, que no es permuta en concepte de ningun cost.
No hi ha cost d'ahí.
Quin cost és eixe?
No és un cost d'extracció o de què és, eixe cost?
Hi ha un cost ahí o simplement és una compensació graciable la que es fa al llauradors?

Estan incomplint la llei, estan rematant una faena terrible que han fet en la Ribera, i que no hi ha nom el que ha fet el Partit Popular amb els ciutadans de la Ribera en el tema de l'aigua.

El senyor president:

Gracias, señor Torró.

Señor Ponce, su turno por tres minutos.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Bien, no, recordarle también, señor González Prieto, que el agua es gratis y los costes se trata de potabilización y de distribución.
En ningún caso por permutas, por pago al suministrador o tal.
Entonces, las poblaciones de la Ribera no tienen por qué pagar esa permuta.
Es un acuerdo entre el gobierno valenciano, el gobierno del estado y los usuarios, que se arreglen ellos, pero las poblaciones no tienen por qué pagar esos siete céntimos que están estipulados, que al final es un millón de euros al año de compensación hacia los regantes, que en ningún caso debería estar contemplado, porque -insisto- el agua tiene que ser gratis.
Otra cosa son los tratamientos y otra cosa es la distribución.

Bien, se hablaba de actitudes turbias y de un gobierno municipal que no atendía a sus vecinos.
El Ayuntamiento de Corbera hace nueve años que tuvo que instalar unas fuentes de ósmosis inversa para que esos vecinos tuvieran agua potable en el municipio, en el casco urbano.
Si eso es desatender a sus vecinos, explíquemelo.
Pero obviamente las cosas extrañas vienen de este lado y las actitudes turbias yo creo que también.
Y el presidente Fabra no ha solucionado nada, ha traicionado a todas las partes, puesto que si había un proceso de participación y se habían hablado de una serie de cuestiones, y estaban acordadas para ese borrador del plan hidrológico, y el último día, con nocturnidad y alevosía, se cambia, sin obedecer al interés general, sino al interés muy particular, el señor Fabra ha traicionado a la población en general, y ha traicionado un proceso de participación, y eso demuestra en qué medida se cree el Partido Popular los procesos de participación.
Para después de tener mareado a todo el mundo durante meses, e incluso años, hacer lo que le dé la gana.

Entonces, deduzco, señor González Prieto, que los 28,3 millones que responden a conducciones son lo que de alguna forma se repercutirá a los usuarios.
¿Tiene previsto un plazo aproximadamente?
¿En cuánto tiempo se ha de recuperar esa inversión por parte del pago de los usuarios?
Esa pregunta sería interesante porque así también quizás en los municipios sepan un poco a qué atenerse y en qué medida van a pagar esas conducciones.
Insistimos, aquí el problema en origen es un mal uso en la agricultura, pero el problema de fondo es la inoperancia durante décadas de las administraciones, de su deber de preservar las masas de agua en buen estado.
Y eso es lo que llevó a que ya en el 1998 estuviera clarísimo que las poblaciones de la Ribera no iban a tener un agua potable asumible, que había que buscar otros orígenes, y es lo que ha llevado a que quince, dieciséis años más tarde estemos todavía en las mismas circunstancias y -ya digo- su predecesor aquí en comparecencia indicó que no iba a hacer nada.

Los perímetros de protección emanan de la directiva de nitratos -que antes preguntaba- emanan de ahí y lo que dicen es que obviamente, si se detecta una contaminación, hay que estudiar el origen de la contaminación y hay que intentar impedir que se produzca.
No se ha hecho por parte del estado español, en lo que es la competencia de las confederaciones hidrográficas y en este caso concreto, en la Ribera.
Y se me ha acabado el tiempo.

Bueno, si me aclara el tema de la repercusión de los costes, sería muy interesante, y bueno, lo demás ya está todo dicho.

Gracias.

El senyor president:

Señor secretario autonómico (inintel·ligible) … con tiempo tasado.
Tiene cinco minutos, gracias.

El senyor secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Muchas gracias, señor presidente.

Intentaré.
.
.
Yo entiendo que en materia de agua algunos tienen un discurso difícil en esta comunidad.
Yo lo entiendo.
Porque si hubiéramos tenido en esta comunidad el plan hidrológico nacional, con el trasvase del Ebro y no hubiera sido derogado con un decreto ley, probablemente muchas de las cuestiones que estamos aquí hoy tratando por lo menos tendrían una solución más fácil, y no la apuesta por Acuamed -como he dicho-, las desaladoras, 2.
000 millones de euros, 400 en la comunidad, a un precio de un euro el hectómetro cúbico que nadie quiere.

Yo entiendo que sea complicado y que hay que hacer bandera para intentar salir del atolladero.
2009, todos los planes de cuenca tenían que estar aprobados, señor Signes, tenían que estar aprobados porque esa directiva marco del agua, que se ha citado, así lo establecía, y mientras unos miraban o contaban nubes, otros han cogido el toro por los cuernos y -como se ha dicho por parte del hasta ahora ministro- el plan hidrológico del Júcar ha sido el más difícil con diferencia, que han tenido.
Lo ha llegado a comparar con la negociación de la PAC, que no ha sido sencilla por otra parte.

Por lo tanto, yo creo que en definitiva dejen de hablar en negativo de la Comunidad Valenciana y también reconozcan algunas de las cosas buenas.

Usted lo ha dicho, hace dieciocho años que está, pues es probable, dieciocho años, pero al final está ahí.
Es una buena noticia para la Comunidad Valenciana.
Ustedes seguramente lo podrían haber gestionado de otra manera, pues seguramente.
Pero, al final, la realidad es la que es, y 200.
000 valencianos en estos momentos tienen un agua de calidad mucho mejor que algunas de las intervenciones pasadas, que usted ha llegado a hablar, de 500 euros que se tenían que gastar al año en agua embotellada y demás.
Es así.

Con lo cual, yo creo que tenemos en ese caso que felicitar.
Usted sigue con lo de La Garrofera.
Yo he de decirle, señor Signes, que, claro, en La Garrofera nos hemos encontrado durante ocho años que la Confederación Hidrográfica del Júcar ni estaba, ni se le esperaba, ni dio señales de vida cuando… Sí, sí, es así.
Y ahora, por lo menos ya tenemos una contestación y se está estudiando con los técnicos qué hacer y hacerlo de conformidad con la Confederación Hidrográfica del Júcar que, por otro lado, creo que es lo que debemos de hacer.
Porque por un lado evidentemente hay que hacer política, pero por otro lado están los criterios técnicos que muchas veces son los que deberían de primar y dejar al lado otras cuestiones.

Pero bueno, ustedes decían que lo de la permuta que no constaba en el 1998.
No es cierto, señor Signes.
Lo de la permuta está en el 1998.
Usted creo y me consta que lo debe de saber.
No diga que no, porque por mucho que lo repita el que no está, sí que está.
Entonces, no lo diga.
Y lo de los precios de Alarcón y demás, usted sabe que eso es otra película que, si quiere, otro día venimos y hablamos sin ningún tipo de problema.

En cuanto al precio de Carcaixent, yo cuando daba los precios hablaba del agua en lo que técnicamente se llama agua en alta, que es completamente diferente a lo que está hablando en Carcaixent, que sería lo que técnicamente se dice que es el agua en baja.
Con lo cual, no tiene nada que ver una cosa con la (veus) otra.
Con lo cual, los precios son diferentes.
Se ha hablado algunas cuestiones del tema del precio también.
El precio futuro, señor Torró, dependerá de un contrato público.
Al final dependerá de un contrato público para la gestión de la ETAP (veus).
Pero tendrá que derivarse de lo que técnicamente derive.

En estos momentos el precio que le he dado es el real, es decir, son 18 céntimos.
Eso es una realidad a día de hoy.
Y las previsiones es que pueda estar en torno a los treinta.
Es decir, aquí es materialmente imposible en estos momentos decirle si van a ser 29 o si van a ser 32.
Va a estar en torno a los treinta.
Son las cifras que técnicamente se barajan, por eso está en un período de dieciocho meses para poder tener la ejecución, para poder tener un precio ajustado.
Y no le quepa la menor duda que cuando esté ese precio será debidamente informado de cuál será, igual que serán el resto de los municipios.
(Veus) Pero es que, señor Torró, cuando uno no gobierna a veces no sabe lo que cuesta gestionar las cosas o cómo se tienen que gestionar.
Es que es muy fácil decir lo que no se puede.
(Veus) Claro, se lo estoy diciendo.

El senyor president:

Señor Torró, no… Señor Torró, señor Signes, por favor.

El senyor secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Y así nos ha ido, así nos ha ido.

El senyor president:

Señor Torró, señor Signes.

El senyor secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Entonces…

El senyor president:

Por favor, no hagamos ahora esto, no lo convirtamos en una tertulia.

El senyor secretari autonòmic d'Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Sí, en definitiva, bueno, lo de los costes es lo que hemos comentado.
Vuelvo a repetirlo.
Está previsto en el plan hidrológico que todavía está vigente hasta que se pueda aprobar el siguiente.
Había dos posibilidades, las aguas subterráneas o la sustitución, que es la permuta por aguas superficiales.
Y aquí se ha optado -porque hubo un consenso en el año 1998- por estos precios.
Que en otros lados -vuelvo a repetir- como es en Valencia, que son 41 céntimos, o en Taibilla, que son 65 céntimos.
Y aquí esas cifras no van a ser.
Con lo cual yo creo que se ha dado una solución por parte del gobierno valenciano -vuelvo a decir- en solitario, porque no hemos tenido el apoyo que hubiéramos deseado por parte del gobierno central, y se ha dado una solución a más de doscientos mil habitantes de la Ribera de la Comunidad Valenciana.
Y otros están en la labor de ver el vaso medio vacío, que es muy legítimo, pero yo creo que en este caso hay que verlo medio lleno.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gracias.

Vamos a interrumpir un momentito la comisión para despedir al señor González Prieto, don Alfredo.
Darle las gracias por haber acudido una tarde más, hoy la primera tarde en esta comisión, aunque en otras nos hemos visto.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Reanudamos la comisión, no sin antes advertirles a los señores y señoras diputadas que hemos hecho una alteración, con el permiso de la mesa y de los portavoces, y vamos a pasar a continuación al punto número 5.

Proposició no de llei sobre el problema d'abocament descontrolat al mar de les aigües residuals del càmping Els Tarongers i de la urbanització situada a la partida de la Torre de Moncofa, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 74.
680, BOC número 224)

El senyor president:

Y el punto número 5 damos la bienvenida también a los representantes de la ciudad de Moncófar, creo, exactamente-, el punto número 5 es la Proposición no de ley sobre el problema del vertido incontrolado al mar de las aguas residuales del camping Els Tarongers y de la urbanización situada en la partida de la Torre de Moncófar, presentada por el Grupo Parlamentario Izquierda Unida.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé.
El dia que este parlament òbriga les seues portes de bat a bat a la ciutadania, probablement no tindrà de ser el representant d'un grup parlamentari el que pose veu als veïns que estan patint un problema, sinó que potser un dia -a la millor no està tan lluny eixe dia- hi haurà una comissió en què els ciutadans podran vindre i explicar quines són els seus problemes i demanar als responsables polítics que els escolten i, en este cas, als seus representants com a parlamentaris que traslladen al govern que teòricament depén d'ells perquè resolguen els problemes que tenen.

En este cas es tracta d'una urbanització, la Torre, en la ciutat de Moncofa, una urbanització reduïda, d'uns dos-cents veïns, molt a prop de Xilxes, prou lluny de la part, diguérem, macrourbanitzada, o amb pretensions de macrourbanització, de la zona nord del municipi -per tant, la zona més tranquil·la-, on malauradament, a pesar de viure al costat del mar, pràcticament no es pot ni tan sols disfrutar del bany en ell per culpa del problema que estan patint.

Esta urbanització va augmentar, diguérem, el seu volum perquè es van construir 900 vivendes en la zona sud, que tenen d'utilitzar la mateixa estació de depuració o de bombeig que esta urbanització, i també un càmping proper, el càmping Els Tarongers.

I per eixa mateixa raó, esta estació, que és en realitat una estació de decantació, és a dir, no és una estació de depuració, sinó simplement un lloc on l'aigua del clavegueram s'acumula i, per decantació, diguérem, teòricament es neteja una part d'ella.
Açò es col·lapsa freqüentment.

Jo he dut unes fotos ací perquè la gent puga vore -després si algú té interés, ho pot vore, i els responsables podran explicar perfectament el problema que tenen-, la platja on s'aboca, la resclosa per la qual ixen les aigües fecals, on va a parar i, finalment, quan allò està ple, com els abocaments ixen de forma…, sense ningun tipus de tractament i directament a la mateixa platja i, com veuen, al costat mateix de les cases dels residents.

Per tant, això és un problema gravíssim que a dia de hui encara no està solucionat, malgrat que ja fa molt de temps que estan plantejant-se esta qüestió.

És a dir, és un problema que, a més, no afecta només els veïns d'aquesta urbanització i les zones més properes, sinó que quan estos abocaments són arrossegats pel corrent i pel vent, arriben pràcticament fins a qualsevol indret annex a la costa, una costa que, com vostés molt bé sabran, en estiu s'ompli de gent que es banya en aquestes aigües.
I, per tant, els riscos derivats d'este abocament van molt més enllà de l'afecció que té als mateixos veïns.

Està clar què és el que ha passat.
Estem patint els efectes de l'urbanisme descontrolat que ha presidit el model de creixement valencià en els últims deu o quinze anys.

Moncofa té, efectivament, una depuradora per a la zona nord, que està projectada per a donar servei a unes quatre mil persones, però la població de Moncofa ara és de 7.
000.
I a més, en estiu, eixa població, lògicament, es dispara.

Abans d'este creixement, abans de la construcció dels 900 habitatges, la depuradora…, o l'estació de decantament més bé, era suficient per a resoldre els problemes de la urbanització.

Però, bé, Moncofa va planejar que la seua població podria arribar fins a 120.
000 habitants.
Jo, quan ho vaig llegir açò en la premsa, al principi em vaig quedar un poc estranyat.
Dic: «No pot ser.
De 5.
000 a 120.
000 habitants… ¿A qui se li ocorre açò?
» 120.
000 habitants.
I, lògicament, s'havia de construir una macrodepuradora, amb un cost prop dels onze milions d'euros, que havia de donar, lògicament, servei a la depuració d'una població multiplicada, en este cas, per vint-i-quatre respecte a la població original del municipi.

Una depuradora que el 80% havia de ser costejada pel mateix municipi a compte dels ingressos que anaven a aportar els agents urbanitzadors, i la resta, en una proporció del 12,36%, La Generalitat i, el 8,24%, la diputació.

Lògicament, l'ajuntament, davant el col·lapse del creixement urbanístic s'ha quedat sense recursos…, o durant molt de temps no ha tingut recursos suficients com per a poder tirar endavant esta macrodepuradora.
I lògicament és un tema que s'ha de resoldre, perquè és molt important.

Fa escassos mesos es va paralitzar una obra que havia començat fa quatre anys, executada per l'EPSAR, i eixa obra ara està paralitzada.
I de fet, inclús la planta té problemes de conservació de la mateixa cosa que ja està feta precisament per l'abandonament en què es troba.

Per tant, el que demanem és molt senzill.
El que es tracta és que Les Corts insten el Consell a corregir el problema d'abocament descontrolat al mar d'eixes aigües residuals procedents del càmping dels Tarongers i de la urbanització de la Torre.

I el que es demana és que el Consell impulse les gestions que calga amb les administracions competents, siguen de l'àmbit que siguen, per a resoldre el problema.

Sabem que l'Ajuntament de Moncofa és perfectament conscient dels problemes que existixen, sabem que hi ha voluntat per part de l'ajuntament de resoldre estos problemes.
I el que demanem ací és que l'acord unànime de la comissió de medi ambient el que faça és instar al Consell que s'afanye per a resoldre esta situació.

Jo crec que -i amb això conclouré- l'exemple del que estem veient ací és una bona conclusió del que ha segut el creixement d'urbanístic al País Valencià.
Un creixement que no ha tingut ningun tipus de planificació, que ha segut promogut alegrament per totes les administracions, les autonòmiques i les locals, sense tindre en compte que el creixement no podia, no podia ser mai il·limitat i que, a més, anava a tindre greus conseqüències, greus conseqüències per al territori, greus conseqüències des del punt de vista ambiental, però també molt greus, gravíssimes conseqüències per als habitants dels llocs afectats per aquest creixement, i especialment aquells que havien cregut en un moment determinat o se'ls havia promés, millor dit, una sèrie de condicions que després no s'han complit.

Entenem que és una qüestió de justícia, que hi ha compromisos i que, per tant, simplement es tracta d'executar els compromisos adquirits en el seu moment i acabar aquesta obra i, per tant, acabar amb la problemàtica d'aquests veïns, en general del poble de Moncofa i més en general encara del turisme de la zona i, sobretot, del medi ambient, que es veu afectat per aquests vessaments descontrolats.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Hay una enmienda presentada por el Grupo Socialista, para lo cual, para su defensa, tiene la palabra la señora Salvador.

La senyora Salvador Rubert:

Moltes gràcies, senyor president.

També aprofitar la intervenció per a donar la benvinguda a l'alcalde de Moncofa, regidors i a associacions de veïns que, de manera incansable, doncs, estan lluitant per una qüestió justa en la mesura que afecta un tema molt sensible i molt preocupant per als veïns de Moncofa, per als veïns que habitualment viuen en Moncofa i també als veïns que se convertixen o les persones que se convertixen en veïns d'este municipi durant el període estival.

L'associació de veïns que representa una sèrie de persones que estan ja en una situació, pràcticament, abans utilitzaven ells mateixa la paraula desesperada.
I, per tant, des del Grup Parlamentari Socialista també demanem alçada de mires en defensa dels interessos dels veïns del municipi de Moncofa.

Concretament, la Conselleria de Medi Ambient en el seu dia ve a exigir a l'Ajuntament de Moncofa la construcció d'una depuradora que en aquell moment havia d'estar dimensionada per a les expectatives de creixement que ja havia planejat.
Era una condició per a la tramitació autonòmica dels diferents expedients urbanístics.

L'Ajuntament de Moncofa va demostrar voluntat inequívoca de complir els seus compromisos, signant en el seu dia un conveni de col·laboració per a finançar la construcció d'aquella depuradora.
Les condicions d'eixe conveni evidencien l'esforç de l'administració local davant de la resta d'institucions que estaven implicades, concretament el municipi de Moncofa assumia el 80% i l'EPSAR i la Diputació Provincial de Castelló el 20% restant.

A data d'avui les obres de la depuradora es troben paralitzades perquè les entitats signants de l'esmentat conveni no complien amb els pagaments corresponents.
S'ha de tindre en compte que el projecte ha sofert un augment del seu cost per modificacions sobrevingudes.
I, concretament, l'Ajuntament de Moncofa ha proposat una reducció de les dimensions d'eixa depuradora, d'acord amb el canvi registrat, evidentment, amb les expectatives de creixement d'este municipi.

Encara que l'obra depén fonamentalment de l'EPSAR i l'administració autonòmica, l'ajuntament està en condicions d'aportar 5 milions d'euros amb càrrec al seu propi endeutament, en els temps que corren per l'àmbit municipal, i amb el deute vull recordar que a més té La Generalitat amb este ajuntament i pràcticament tots de la Comunitat Valenciana, doncs, per desbloquejar esta situació, ja que esta circumstància la conselleria l'hauria de posar en valor.

Malgrat això, la inacció de la Conselleria d'Hisenda i Administració Pública retarden el desenllaç d'esta qüestió, sent la seua intervenció fonamental per a tramitar l'expedient.

Concretament en el mes de febrer, i després que ens reunírem el Grup Socialista, a petició de l'associació de veïns, amb l'associació de veïns, vam acabar concloent que devíem demanar una reunió amb el conseller responsable d'aquesta matèria, amb el senyor Ciscar, i també amb el conseller d'hisenda, el senyor Moragues, que encara estem esperant que ens done audiència.
Però, bé, ens va rebre el senyor secretari autonòmic, el senyor Vañó, molt amablement, a l'associació de veïns i a l'alcalde, i allí va assumir en el mes de febrer que reprendrien les obres, com legalment correspon, amb la mesura que l'empresa que era responsable d'aquestes obres cobrara amb el fons de liquiditat autonòmic.
Que l'expedient per part de la Conselleria d'Hisenda seria desbloquejat per a que l'Ajuntament de Moncofa poguera aportar estos 5 milions.

La inacció del Consell no té justificació alguna, perquè l'expedient es va quedar al caixó en desembre de 2013.
Quina casualitat!
Per segona vegada en gener i ara s'ha tornat a presentar.
Ara vorem què passa.

L'ajuntament posa ara 5 milions d'euros, la diputació provincial passa del tema i està distreta en unes altres polítiques de depuradores, la de fer-se alguns rics, com en el cas de la de Borriol.
I ací estem parlant d'una situació d'emergència per insalubritat de vessaments.
De nou este estiu la platja tancada i això té una sèrie de repercussions que tots sabem quines són.
I fixen-se que inclús el portaveu del grup municipal del Partit Popular en l'Ajuntament de Moncofa lliga la seua continuïtat a que es faça i a que se reprendran les obres d'esta depuradora, perquè si no se'n anirà al grup mixt.

Doncs, junt amb la proposta del Grup d'Esquerra Unida, que evidentment anem a recolzar, afegim esta esmena, perquè és la pedra angular.
És la qüestió fonamental per a resoldre este problema de vessaments el que se desbloquege l'expedient relatiu a l'endeutament de l'Ajuntament de Moncofa, i això correspon a la conselleria d'hisenda, i a que l'EPSAR immediatament ha de reprendre les obres.

Per tant, desitgem el recolzament, primer de l'esmena, per part del Grup d'Esquerra Unida.
I sobretot també demanem el recolzament del que serà la proposta al Grup Popular, en la mesura en què té la majoria en aquesta comissió, perquè si fan el contrari la veritat és que no entendrem ningú la seva posició sobretot pensant en els interessos dels ciutadans de Moncofa.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Salvador.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Nosaltres acceptem l'esmena de bon grat.
Ho hem consultat, lògicament, amb els veïns que estan plenament d'acord.
És evident que per a donar solució al problema cal que l'ajuntament puga aportar els diners que ja té reservats per a poder tirar endavant l'obra.
I per això es necessita algun concurs de la conselleria d'hisenda, perquè si no és d'eixa forma no podran, evidentment, posar eixos diners.

I, lògicament, també cal que l'EPSAR, que és en definitiva l'entitat pública, que és la que està fent l'execució de les obres, lògicament, puga reprendre eixes obres, per a la qual cosa necessita cobrar i per a cobrar necessita el desbloqueig de la conselleria d'hisenda.

Per tant, és molt senzill.
El que es demana ací, diguérem, són posar les condicions per a que la primera part, que és la que nosaltres hem sol·licitat, es puga dur a terme.
I, per tant, no tenim cap interés.

Insistisc i demane, jo quasi ho demanaria de genolls, al Partit Popular, que per una vegada no pense en qui està posant veu als veïns, que pensen en les persones que estan patint això, que pensen els problemes que està generant això, que pense que el govern que depén d'ells, que no és al contrari, encara que això se'ls oblida tots els dies, no són vostés qui depenen del govern, és el govern qui depén de vostés, són vostés qui han triat al president i l'han posat ahí i són vostés els qui podrien llevar-lo si volgueren, perquè tenen la majoria.

Per tant, és la seua responsabilitat que li demanen al seu govern el que es deixe de tonteries i assumisca una qüestió que és molt evident, el compromís de l'ajuntament de posar 5 milions d'euros, per a la qual cosa fa falta un tràmit administratiu que ha de fer el mateix Consell.
I, per tant, tirar endavant en les obres i acabar de forma ràpida, evidentment, encara que començaren ara difícilment este estiu, ja estem arribant molt tard, però almenys que no acabara l'estiu, si poguera ser, sense que les obres estigueren acabades i el problema resolt, insistisc, primer per als veïns, en segon lloc, per al turisme de la zona i, en tercer lloc, i no menys important, per al medi ambient.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Señor Ponce, su turno.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, saludar a los representantes de los vecinos y a los representantes de toda la población de Moncofa que están hoy aquí atentos y expectantes a ver si esta proposición no de ley, que es de cajón, que intenta de alguna forma desencallar un proceso que lleva ya varios años parado, estancado y que tiene hipotecado el municipio de Moncofa, pues, bueno, pueda salir hacia adelante.

Vaya por delante el apoyo de Compromís a la PNL de Esquerra Unida, ya enmendada por el PSOE, puesto que, bueno, el tema lo tenemos claro.
La cuestión es si lo tiene claro el Partido Popular y si la Generalitat valenciana va a volver a incurrir en nuevos incumplimientos de las directivas europeas, como los que ya llevaron a una denuncia de la Unión Europea por enviar aguas sin depurar directamente al mar por varias poblaciones, varias de ellas en la provincia de Castellón.

La cuestión está en que, bueno, una actuación urbanística absolutamente desmesurada en su día ya, y que además empezó a realizarse cuando ya estábamos en plena crisis, pues se llevó hacia adelante sin ningún tipo de control, ni previsión por parte de la Generalitat valenciana; permitió unos niveles de endeudamiento municipales que eran prácticamente inasumibles, a lo que se sumó la desaparición de los promotores, por aquel entonces, de determinados planes de actuación urbanística, que han llevado al Ayuntamiento de Moncofa a una situación muy, muy delicada.

Hemos de tener en cuenta, también, que este municipio es eminentemente turístico y que estamos ante una actuación que daña gravemente el turismo local, aparte de, por supuesto, las repercusiones ambientales que tiene y aparte de todos los incumplimientos.
Pero que estamos jugando con la gallina de los huevos de oro de este municipio, de buena parte del litoral valenciano, que es el turismo.
Y lo que no se puede entender es que la situación lleve ya tantos años bloqueada y no haya atisbos de solución.

Por tanto, pues, bueno, ponderar la actuación de los vecinos, que llevan muchos años peleando intentando encontrar una solución.
También halagar un poco la posición del ayuntamiento, que está dispuesto a unos niveles de endeudamiento altísimos con tal de encontrar una solución para este problema.
Y solo queda del buen criterio del Partido Popular si quiere, de alguna forma, ayudar a que esto vaya hacia adelante o si de nuevo va a volver a ser un tapón para impedir que las propuestas que lleguen a estas Cortes por parte de la ciudadanía, pues, de nuevo no lleguen al Consell y no se cumplan.

Es una incógnita.
Esperemos que la propuesta salga aprobada por unanimidad y no haya ni siquiera derecho ya a réplica, porque esto vaya hacia adelante.
Pero puesto que todavía es una incógnita, dejar claro que es una cuestión meramente de lógica, de desbloquear algo que lleva demasiado tiempo bloqueado y que perjudica a todos y a todas los valencianos y muy concretamente a los del municipio de Moncofa y las comarcas cercanas.

No hemos de olvidar que las banderas azules dependen de la calidad de las aguas, no hay que olvidar que un problema de estos con la dimensión que tiene puede espantar, entre comillas, a una buena parte del turismo y acabar con la socieconomía local.

Por lo tanto, esto requiere del compromiso de todos y esperemos que de esta comisión salga este apoyo unánime a esta propuesta y que sirva, por supuesto, para desencallar el tema y para llevarlo hacia la buena dirección.

Nada más.
Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

Tiene el turno ahora la señora Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Muchas gracias, señor presidente.

Desde el Grupo Popular estamos completamente de acuerdo con lo que es la exposición de la proposición no de ley que presenta el Grupo Parlamentario Esquerra Unida.
Pero quiero detallar…, con lo que es la exposición, con lo que es el relato de lo que ocurre en Moncofa.

Efectivamente, es lo que es, es una realidad, es una evidencia, pero no estamos de acuerdo en la propuesta de resolución.
Porque lo que se dice después de relatar los problemas que sufre, que padecen esta localidad, y por tanto lo están sufriendo sus vecinos, lo que hace esta PNL es descargar toda la responsabilidad inevitablemente con alguien que no tiene la culpa, que es el Consell.
Y además se le insta a que impulse gestiones ante las administraciones competentes de ámbito autonómico estatal para, presumo, no lo ha dicho pero será, para que se desbloquee esta situación.

Pues, mire, simplemente decirles, desde el Grupo Popular, que nos consta que existe una instalación de depuración en la localidad, que es el Camí de Cabres; que dicha instalación es titularidad y su gestión no de La Generalitat, sino que es municipal, La Generalitat no tiene nada que ver en esa depuradora del Camí de Cabres.
Y, además, La Generalitat ha mostrado su política en instalaciones de depuración, no solo en este municipio donde se firmó un convenio en 2008, sino que en la última legislatura -no me estoy refiriendo a la actual-, en la última legislatura el Consell hacía una depuradora por mes durante los siete últimos años.

Por lo tanto, la política de instalaciones de depuración lo tiene más que asegurado el Consell que es una política que ha llevado a término porque cree en la necesidad de esas obras, pero lo que aquí no pueden decir es descargar una responsabilidad con La Generalitat, con el Consell y que sea esta quien inste a administraciones que tampoco tienen ninguna competencia, como aquí ponen «ámbito autonómico o estatal».

Mire, el Ayuntamiento de Moncófar es, en virtud de las competencias de saneamiento y depuración, quien tiene todas todas las competencias, según la ley, para efectuar actuaciones necesarias para la instalación y resolver la problemática existente.

Por lo tanto, por lo tanto, como tiene la competencia el municipio, se ha llegado a una situación que, desde luego, para nosotros no es entendible.
Y el Consell ha tendido la mano.
Y el Consell, en 2008, ha firmado con este municipio un convenio para crear una depuradora como en el resto de localidades de la Comunidad Valenciana, por las que se ha hecho una gran apuesta, una gran apuesta que, al igual que en colegios u hospitales…, o sea, es una realidad.
Ya le vuelvo a decir, una al mes en los últimos siete años de la anterior legislatura.

Y no se va a dejar a Moncófar de lado, pero no eche responsabilidades a quien no la tiene.
La Generalitat, en ese convenio a tres bandas, junto con la diputación, ha cumplido al cien por cien.
La aportación presupuestaria de La Generalitat está aportada al cien por cien.
Si ha habido una demora en la construcción de esta depuradora, por favor, por favor, no la atribuyan a quien no la tiene; ni es ninguna administración estatal, como se dice equívocamente en esta propuesta, ni es responsabilidad alguna de una, también, administración de ámbito autonómico, como consta literalmente en su proposición no de ley.

Por esto no le podemos dar la razón.
Porque ustedes dicen, «hay un problema», que yo se lo reconozco, que tal y como ha hecho la relación y ha detallado es así.
Y por eso mismo el ayuntamiento tendió a este municipio la mano, como lo ha hecho con el resto de municipios donde se ha instalado una depuradora.
¿Que está parada?
Pues, a mí me consta que el alcalde y el ayuntamiento se están poniendo manos a las obras para desbloquear esta situación que depende de su municipio.
Desbloquear esta situación depende de que el ayuntamiento ponga sobre la mesa las cantidades que el alcalde reconoce en prensa que tiene pendientes.

Por lo tanto, también reconocer que cuando se hacen macrourbanizaciones tienen que ir acompasadas del previsible planeamiento urbanístico, las medidas correctoras y medioambientales que hubieran evitado esto.

Parece ser que con el gobierno del Partido Socialista en esta localidad se han hecho macrourbanizaciones, como aquí se han apuntado, pero no han ido acompasadas de las medidas medioambientales y sostenibles que se requieren.

Por lo tanto, sabemos que los vecinos son los grandes sufridores y lo que es la diputación y lo que es La Generalitat ha dado lo que tiene que dar, el do de pecho, pagando y poniendo sobre la mesa lo que se obligó por el convenio.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.
(S'interromp la gravació)

El senyor Torró Gil:

Jo, de deveres que la meua capacitat de sorpresa és que no s'esgota, eh?
, deveres.
Algú abans ací ha dit: «A ustedes les duele.
» No, no, mire, no nos duele nada, estem indignadíssims de vore les coses que arriben a fer vostés ací.
És que jo no (inintel·ligible) .
.
.
fer creus.

La proposició no de llei no parla absolutament per a res ni critica en ningun moment ninguna actuació del Consell, ni en la part expositiva ni en la part dispositiva, ninguna, res.
Jo he fet ací una intervenció exquisida, en què no he tirat la culpa a ningú, simplement he dit que hi ha un problema, un ajuntament endeutat que té un expedient d'endeutament que requerix que la conselleria d'hisenda desbloquege perquè l'ajuntament puga posar els diners i el problema tire endavant.

I ací vostés, perquè diuen que açò.
.
.
Jo no sé ací.
.
.
, no sé, a la millor és que.
.
.
, no sé, ja pense si hi ha un problema de comprensió lectora.
Vull dir, «Les Corts insten el Consell a corregir el problema d'abocament descontrolat al mar i, amb aquest objectiu, el Consell impulsarà les gestions que calguen amb les administracions competents, ja siguen d'àmbit autonòmic o estatal.
» No sé en què responsabilitza això al Consell del que no s'haja fet, no ho sé, però si vosté m'ho explica a la millor resulta que el qui té la comprensió lectora deficient sóc jo, a la millor és això, val?

Per tant, de deveres, tant els costa?
¿No veuen ací les persones que estan patint eixe problema?
¿Tant els costa pegar-li un estiró d'orelles al conseller d'hisenda?
Tant els costa això?

I, mire, senyora Parra, n'hi ha una qüestió que vosté diu: «No, no, és que l'ajuntament té tota la responsabilitat.
» Doncs, mire, no les té totes.
Perquè l'Entitat Pública de Sanejament d'Aigües Residuals, que és l'entitat que està dirigint i que ha adjudicat eixes obres, val?
, perquè ho fa en totes les depuradores de tot el territori valencià, depén de la conselleria directament, de la conselleria de.
.
.
, bé, ara no ho sé, supose que de la conselleria de.
.
.
, (veus) d'agricultura -abans depenia de la conselleria de medi ambient-, però depén de la conselleria, no és una qüestió en què el Consell no tinga res a vore, al revés, al revés.

I jo ja li he criticat ací el problema de l'urbanisme descontrolat.
En este cas, en este cas, el problema no és que no s'hagen fet els plans bé, val?
, perquè si no s'hagueren fet els plans bé -bé no és el plan B de la caja B, eh?
, sinó d'estar ben fets, val?
-, sinó estigueren els plans ben fets no seria responsabilitat només de l'ajuntament, també seria responsabilitat del Consell, perquè no sé si vosté que ha sigut alcaldessa tants anys serà conscient que els plans urbanístics passen per l'aprovació del Consell i per la supervisió i, fins fa poc, l'aprovació definitiva la donava el Consell, val?
Per tant, també seria culpa d'ells.

Però en este cas no es tracta d'això.
El problema no és que no s'hagen planificat les infraestructures correctament, el problema és que era un desgavell pensar que un poble pot saltar de quatre mil a cent vint mil habitants.
I, clar, com això no s'ha produït, que no s'han quedat ni.
.
.
, només ni al començament, vénen estos problemes.
És un problema polític, no és un problema de responsabilitats administratives, com vosté pretén ací fer vore.

Per tant, insistisc, si a més el problema era de la forma en què estava redactat, el Partit Socialista ens ha plantejat una proposta; plantegen la proposta vostés i claven ací a l'ajuntament també, a vore quines responsabilitats té.
Si ho haveren fet aixina serien creïbles, el que està dient-me ací; però com no ho fan aixina, demostren una vegada més que no tenen personalitat com a diputats, que estan ací a sus órdenes, a las órdenes del que diuen des de dalt.

I els ho he dit abans, abans d'entrar, perquè ja sabia que anirien les coses per ahí.
Tinga-ho molt clar, als qui els han votat directament és a vostés.
Vostés són els qui els valencians han decidit que estiguen ací, i vostés són els qui han posat un Consell a governar.
Vostés són els qui tenen la responsabilitat de dir-li a eixe Consell què és el que ha de fer i que és el que no ha de fer, perquè la responsabilitat del parlament és la del control de l'executiu i, si ací no som capaços d'una cosa tan neutral com esta, que és demanar-li quasi per favor, quasi per favor, a la conselleria d'hisenda que desbloquege l'expedient perquè es puga resoldre el problema, de veritat, no sé què.
.
.
-anava a dir una paraulota- pinten ací.
(S'interromp la gravació)

La senyora Parra Almiñana:

(Inoïble) …, señor presidente.

Señor Torró, no se enfade usted porque no le voy a dar la razón en que ninguna conselleria tiene bloqueado en este asunto nada.
Y no se la puedo dar.
No se la puedo dar porque, mire, este sábado mismo sale en el Levante una noticia relacionada con lo que estamos debatiendo.

Mire, cuando usted dice que se está bloqueando es que el ayuntamiento no presenta la documentación conforme la ley.
Y, ¿qué pasa?
Que se les tiran para atrás.

Mire lo que se dice aquí: «Los trámites hicimos, pero en aquel momento se nos dijo que para pagar cuestiones de ejercicios anteriores no se autorizaba, por lo que ahora rectificamos el contenido.
» Es que es verdad.
Pero eso no es que lo diga la conselleria, señor Torró, y no se enfade, lo exige la ley.
No se pueden pagar ejercicios anteriores, no se puede dar esa autorización.
¿Ha reconocido ese hecho el señor alcalde y están rectificando, como está reconociendo que tienen una deuda pendiente y que va a hacer todo lo posible para ponerlo sobre la mesa?
Pues, entonces, por favor, no echen la culpa al conseller.
Se le presentó una documentación que no se ajustaba a la ley porque, tal y como aquí reconoce el alcalde, no se le puede autorizar para inversiones de años anteriores.
Y ahora están rectificando, están rectificando.
(Veus)

Por lo tanto (veus)… No me hace falta preguntar la verdad.
Se está rectificando, por parte del ayuntamiento, la documentación que no era correcta porque pedían autorización para ejercicios anteriores, que no lo contempla la ley.

No le puedo dar la razón, no se la vamos a dar, de que la conselleria está bloqueando.
Y el mayor ejemplo, para muestras un botón: la diputación ha pagado, La Generalitat ha pagado y el único que no ha pagado es el Ayuntamiento de Moncófar, precisamente gobernado por el Partido Socialista.
(Veus)

Y le voy a decir otra cosa, no vuelvan a decir que el planeamiento de macrourbanizaciones es instancia de La Generalitat.
Puede aprobarlo, gobierne quien gobierne, gobierne quien gobierne, (veus)… ¿Me lo dejan, por favor?
…

El senyor president:

Por favor.

La senyora Parra Almiñana:

…Ellos pueden autorizarlo si se cumple la normativa, sea el gobierno del PSOE, del PP o de Izquierda Unida o quien lo plantee.
La iniciativa urbanística, señor Torró, la lleva el municipio, la llevan los alcaldes, la lleva el concejal de urbanismo, ¿de acuerdo?
Y me parece muy legítimo que tuvieran la pretensión de hacer Moncófar un municipio turístico, con grandes urbanizaciones y con mucha residencia, para ciento y pico mil habitantes.
Pero han fallado, han fallado en el planeamiento, han fallado en las medidas correctoras, en sostenibilidad, en medioambiente.
Y La Generalitat, responsablemente, ha tendido una mano, y lo hizo en 2008.

¿Usted sabe que desde 1991 quien ha apostado por esas macrourbanizaciones ha sido el Partido Socialista que lo gobierna, excepto en el período o intervalo de 1995-2003, solo en una legislatura gobernó, eh?
(Se sent una veu que diu: «1999.
») 1999, de 1995 a 1999 gobernó el Partido Popular; el resto, desde 1991, Partido Socialista.
(Veus) Que el Partido Socialista es el que ha hecho esas grandes macrourbanizaciones, el que tiene la competencia de saneamiento y depuración de las aguas, (se sent una veu que diu: «La EPSAR.
») es una competencia municipal y la EPSAR tiene la competencia de hacer depuradoras en la Comunidad Valenciana, como así está haciendo.

Por lo tanto, les vuelvo a decir, solo hay un problema, y reconózcanlo.
El problema es que el Ayuntamiento de Moncófar, gobernado por el Partido Socialista, hicieron una previsión macrourbanística de muchas viviendas, pero no han hecho los deberes en cuanto a sus competencias -les vuelvo a decir- municipales de saneamiento y depuración de las aguas.
Pero ahí tienen a La Generalitat y al Consell.
Y, en el momento que el municipio desbloquee lo que reconocen los periódicos que son tener cantidades pendientes y que tiene que poner cinco millones sobre la mesa, que a fecha de hoy no ha puesto, pues, ahora ese problema que están padeciendo sus vecinos dejarán de… Porque le digo una cosa, señor Torró, tenga la total seguridad que cuando esté el dinero sobre la mesa, el dinero que se hizo en virtud de un convenio a tres bandas y que han cumplido diputación y Generalitat y no el municipio, ese problema se acaba.
Porque la constructora volverá a comenzar las obras tan necesarias para ese municipio y tan esperadas y justificadas por los vecinos.
Así que a pagar lo que se debe, y que del convenio (remors) solo dos partes han cumplido.

El senyor president:

Gracias, señora Parra.

A continuación, pasamos a la votación de este punto, que es el punto número tres del orden del día, el cinco al principio.
¿Votos a favor?
5.
¿Votos en contra?
9.
(Veus)

Proposició no de llei sobre les vies legals per a mantenir la pràctica del silvestrisme a la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 78.
917, BOC número 229)

El senyor president:

Pasamos entonces al punto número tres del orden del día, que es el número cuatro de la comisión, que es la toma en consideración… ¿Puede cerrar, señor ujier, la puerta?
Gracias.
Pasamos a continuación… -por favor, señora Parra, señora Parra, por favor- al punto número tres del orden del día, que es el número cuatro de la comisión, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre las vías legales para mantener la práctica del silvestrismo en la Comunidad Valenciana, presentada por el Grupo Parlamentario Popular.
Para ello, tiene la palabra, señor Castejón.
Cuando quiera.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, la proposició no de llei que planteja el Grup Parlamentari Popular precisament planteja que Les Corts insten el Consell perquè es dirigixca al govern d'Espanya, perquè a través del Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient trobe la via legal en el marc naturalment de la Unió Europea que permeta mantindre la pràctica del silvestrisme.
Això en la nostra comunitat, que és el que mos concernix.
I això, fer-ho amb el major grau de selectivitat en els procediments de captura que es fan servir.

La captura en viu d'aus fringíl·lides per al cant en l'àmbit de la nostra comunitat pretén ajustar-se a les directrius tècniques per a l'adaptació de l'extracció de fringíl·lids al medi natural, en concret a l'article 9 de la directiva d'aus del 2009.
L'autorització es justifica en la necessitat d'evitar els efectes negatius de l'endogàmia en les poblacions existents en captivitat i limitada al temps necessari fins a aconseguir que la cria en captivitat de l'espècie siga viable.

Quant a la quota d'aus autoritzades a cada sol·licitant, d'acord amb la referida directriu, es basa en la quota nacional, aprovada en el marc de la Comissió Estatal de Patrimoni Natural i Biodiversitat per al període 2013-2018.
Concretament, la temporada 2013-2014 la normativa que ha regulat esta activitat ha segut l'Ordre 14/2013, de l'11 de juliol, de la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient, per la qual es fixen per a la temporada 2013-2014 els període hàbils i les normes de caça en les zones comunes, i establixen altres vedes especials en els vedats de caça i les zones de caça controlada de la nostra comunitat.

Dels informes tècnics emesos per la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient es desprén que la normativa que ha regulat l'activitat aquestes temporades del 2012 al 2013 o del 2013 al 2014 s'adapta als requeriments de l'article 9 de la directiva d'aus a què feia referència abans.
I per a la temporada 2014-2015, l'ordre reguladora precisarà que les captures únicament podran realitzar-se amb xarxes de tir, també anomenades xarxa abatible, xarxes de llibre o xarxa de sòl, en les seues distintes versions, i que seran les direccions territorials de la conselleria en cadascuna de les províncies els òrgans competents que podran autoritzar estes captures.
Amb això, el que es fa és continuar amb la línia d'actuació sostinguda per la conselleria, que les autoritzacions de captura d'aus fringíl·lides es realitze sempre en condicions controlades, sempre de manera selectiva i, com no pot ser d'altra manera, dins del marc europeu de la directiva d'aus.

Per tant, a tots els diputats aquí presents, aprovar aquesta PNL no representa ni més ni menys que donar trasllat, a través del Consell, a l'estat central, perquè inste els responsables de la Direcció General del Medi Ambient de la Comissió Europea la necessitat d'arbitrar, dins del marc de la Unió Europea, totes aquelles mesures necessàries per a mantindre aquesta pràctica de silvestrisme en la nostra comunitat.

La captura d'aus de determinades espècies i el seu ensinistrament per al cant és una activitat amb un fort arrelam social i cultural en la nostra regió, que sabem que no perjudica estes poblacions silvestres en les condicions davall les quals s'autoritza i es du a terme des de fa molts anys en la nostra comunitat i altres comunitats.

Demanem, per tant, que recolzen aquesta proposició no de llei, i ho demanem especialment al Grup Socialista, atés que la que presentem avui és quasi calcada a una altra que va promoure el Grup Parlamentari Socialista i aprovada el 4 de desembre de 2013 per la Comissió de Medi Ambient i Ordenació del Territori del Parlament d'Andalusia, i precisament per afavorir igual que a la nostra comunitat aquesta activitat a què fem referència.
Sabem que, a més de dirigir-se al Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient, és necessari abordar este assumpte en el marc comunitari, ja que en l'actualitat es troba obert per part de la Comissió Europea un procediment d'investigació sobre esta matèria.
I no descobriré ja res si torno a insistir que aquesta activitat que compta -com dic- amb una tradició de segles en tota la nostra regió, no és -com dia també abans- exclusiva de la nostra comunitat, sinó que també es realitza en altres comunitats autònomes de l'estat espanyol, algunes amb molt més arrelam que inclús la nostra, que també estan presentant iniciatives en suport al silvestrisme i al sector cinegètic en general davant de les justes demandes de les associacions silvestristes i de la Federació de Caça.

El nostre suport, el suport del Grup Parlamentari Popular a la pràctica del silvestrisme és clar, tant per tot el que he exposat fins ara, com perquè considerem que representa una modalitat esportiva consistent en l'educació del cant de passerells, de cagarneres, de verderols, de gafarrons i de pinsans comuns, en funció d'uns cànons preestablerts, amb l'objecte de poder participar estos pardals en proves esportives de caràcter oficial, en què s'avalua la qualitat del cant d'acord amb unes regles de competició.

Ningú pot posar en dubte que és totalment sostenible des del punt de vista mediambiental, i que practiquen al voltant d'uns quatre mil valencians.
3.
400, si no estic mal informat, disposen d'autorització per a la captura, i que forma part del patrimoni sociocultural de la Comunitat Valenciana a què no volem renunciar.

La tècnica de captura de xarxes abatibles propicia que la metodologia utilitzada és totalment selectiva.
El desenrotllament del silvestrisme ha anat evolucionant fins a posseir actualment un component científic interessat en l'estudi, seguiment i conservació, atés que els silvestristes tenen amples coneixements sobre les aus: seguiment, la seua captura, el seu maneig, les tasques que porten a terme d'anellament.

Tenen també una formació contínua amb cursos específics sobre seguiment i conservació d'estes espècies de fringíl·lids.
En definitiva, pensem que és una proposició no de llei que només té un objectiu: mantindre una tradició arrelada a la nostra comunitat, almenys en els mateixos paràmetres que ha tingut fins ara.
Confiem en el suport -com dia el senyor Torró- de tots els diputats que representen la ciutadania valenciana.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Castejón.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Senyor Castejón, ha volgut vosté acabar comparant una cosa amb l'altra, quan són -i vosté ho sap perfectament- coses difícilment comparables.
És molt difícil comparar els problemes que està sofrint una comunitat de persones que tenen aigües fecals a la porta de sa casa pràcticament, als problemes que pot tindre un col·lectiu de persones afeccionades a caçar ocells o pardals.
Si vosté vol comparar una cosa amb l'altra, allà vosté.
Sap perfectament que són qüestions difícilment comparables, perquè estem parlant de dos qüestions que no tenen pràcticament res a veure una amb l'altra.

Bé, ací el principal argument per a defensar el silvestrisme és la tradició.
Jo, la tradició em sembla que no és un argument suficient, quan els perjudicis que eixa tradició pot ocasionar superen els pretesos valors culturals, o esportius o el que es vullga de la pràctica en este cas de captura d'ocells.
Directament -i vostés ho saben perfectament- la modalitat contravé la Directiva 79/409, relativa a la conservació d'aus silvestres.
La directiva de les aus prohibix amb caràcter general la captura de qualsevol espècie d'au que no tinga caràcter cinegètic, i els fringíl·lids no el tenen.
A banda que darrere d'este tipus d'activitats sempre, com en qualsevol altra, ja poden amargar-se desaprensius que no facen el que diuen que han de fer, que no els sembla ni tan sols el motiu més important per a això, perquè m'imagine que les persones que es dediquen a açò supose que ho faran amb finalitats de caràcter perfectament compatible amb les seues activitats que tradicionalment han fet, el cert és que hui en dia la cria en captivitat d'aquest tipus d'aus és perfectament possible.
I com és perfectament possible des del punt de vista biològic, ha deixat de ser necessari la captura que, per molt que es diga, no és una captura selectiva.
Encara que després puguen soltar les aus que no interessen, és una captura que no té un caràcter selectiu.

Per tot açò, entenem que no hi ha lloc a contravindre o a tractar de sortejar una directiva de caràcter europeu, que està molt ben fonamentada des del punt de vista biològic i que té uns fonaments científics molt clars per mantindre una tradició, perquè les tradicions.
.
.
, bé, tradicions en coneixem de molts tipus, algunes més sanes i altres que no ho són tant.
I si la raó de mantindre les tradicions fóra simplement això, que són tradicions, moltes de les coses que hui en dia ja no es fan seguirien fent-se, i no vaig a esmentar cap tipus de qüestió, senzillament perquè entenc que el més segur és que no siguen comparables amb el que està fent-se més que d'una manera -diguérem- genèrica, i no vull que les meues paraules resulten ofensives o disgusten a ningú.

Senzillament -insistixc- els fringíl·lids no estan contemplats com a aus cinegètiques; la directiva impedix per qüestions que tenen que vore amb la conservació de les aus, qüestions que estan -insistixc- científicament molt ben argumentades, impedix la captura d'aquests animals i, per tant, entenem que no cap la possibilitat de votar a favor d'aquesta proposició no de llei.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Señor Ponce, su turno.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Bien, parece que el origen de la propuesta es mantener una tradición, tradición que desde la Unión Europea se considera que no debe mantenerse.
Tiene un plazo de caducidad, que sería el año 2018, y yo creo que está justificada la posición de la Unión Europea.

A ver, se trata de cazar animales silvestres para -se supone que- mejorar el canto y el pelaje mediante cruzamientos respecto a otros individuos que ya han sido capturados en años anteriores.
Bien.

Siendo que la práctica lleva, bueno, pues, mucho tiempo en vigor y que se estima que a nivel del estado español se capturan de promedio unas trescientas mil aves al año, ¿eh?
, entre doscientas y seiscientas y pico mil, unas trescientas mil, considerando que esto se lleva realizando durante muchos años es obvio que todos los silvestristas tienen en su poder una cantidad de animales enjaulados suficiente para evitar la endogamia, que sería uno de los problemas que podía a largo plazo -digamos- mermar el número de aves en cautividad que, bueno, produzca la satisfacción por su canto o por su plumaje, hay cantidad suficiente de animales en cautividad para eso, para garantizar que no va a haber endogamia y que pueda haber una mejora genética por cruces entre ellos.

Yo creo que toda tradición tiene que tener una evolución y tiene que acoplarse a las normativas vigentes en cada momento.
Si hay una directiva europea que deja bien claro que solo se pueden capturar las especies cinegéticas es porque está estudiado y está demostrado que esas especies no se van a mermar y que la gestión que se realice de ellas, si es adecuada, pues garantizará la pervivencia de la especie y no llevará a la especie a la extinción.

De la misma manera, si llevamos,… ya con cierto tiempo de regulación muy laxa y muy inconcreta, llevamos décadas en las que se ha autorizado -insisto- cientos de miles de capturas anualmente es obvio que el problema de la endogamia y el problema de que no se puedan mejorar las especies, o el tipo de canto, o el tipo de plumaje, pues ese problema no está ahí.
Nos enfrentamos, sí, ante una tradición de captura en el campo, que es lo que se pretende mantener, pero no está justificado científicamente que sea necesario seguir haciendo capturas, ¿eh?
, para conseguir los objetivos de esta gente que tiene una afición, que es muy respetable, hay quien considera que un animal silvestre en ningún caso debería de ser enjaulado, ¿eh?
, pero independientemente de todo esto hay una cantidad suficiente de animales en cautividad para garantizar los objetivos que quieren preservar los silvestristas -bueno, y el Partido Popular, en este caso- con esta propuesta.

Yo voy a leer cuatro datos respecto a una encuesta que se realizó a doscientos diecisiete silvestristas, y los resultados eran que el sondeo mostraba que el 70% de los entrevistados desarrollaban la cría en cautividad, o sea, la inmensa mayoría, y no puede ser de otra forma porque el objetivo de esta gente es tener pajaritos enjaulados para que, luego, canten, todos ellos los tienen en cautividad, además, en teoría no pueden hacer otro uso de ellos más que mantenerlos en cautividad; recordemos que en la Comunidad Valenciana se pueden autorizar hasta sesenta capturas por temporada.
Por tanto, esas sesenta capturas por los tres mil individuos que realizan esta práctica, ¿eh?
, pues nos vamos a 180.
000 capturas anuales.
Bueno, pues, el 70% criaba en cautividad y yo creo que, incluso, más; y el 56% mantienen en cautividad más de diez ejemplares, suficiente para cubrir las necesidades de reproducción, y muchos de ellos reconocieron que extraían (inintel·ligible) .
.
.
del campo y la mitad de ellos reconoció que conocían a personas que sin autorización y sin estar federadas, ¿eh?
, realizaban este tipo de capturas.

Y volvemos a un problema que es endémico de esta comunidad autónoma: se permiten determinadas prácticas con una serie de controles rigurosos que, luego, no se realizan por parte de la administración.
¡Ese es el problema!
, ¿hasta qué punto la administración está asegurando que las autorizaciones se cumplen a rajatabla, que no hay gente que esté cazando sin licencia, que no hay gente que esté superando el número de individuos cautivados?
, ¿de qué forma se puede garantizar esto?
porque, desde luego, no hay controles por parte de la administración valenciana, lo mismo que no hay controles sobre las piezas de caza, especies cinegéticas, lo mismo que no hay controles, ¿eh?
, sobre el control de predadores que está mermando -y mucho- las poblaciones de carnívoros silvestres.
O sea que, al final, todas estas cuestiones si no están perfectamente reguladas y, luego, hay un control exhaustivo de que se cumple la normativa, están mermando la biodiversidad valenciana y que no tenemos derecho a mermar.

Por tanto, yo creo que he dado argumentos suficientes para no apoyar la propuesta del Partido Popular que saldrá, obviamente, hacia adelante…

El senyor president:

Gracias.

El senyor Ponce Guardiola:

…y que ya veremos en qué medida la Unión Europea puede validar este tipo de actuaciones que incumplen las propias directivas europeas.

El senyor president:

Gracias, señor Ponce.

Su turno, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

En primer lloc, pensem que l'activitat del silvestrisme forma part d'eixes tradicions històriques del poble valencià que no poden perdre's.

En l'actualitat, al País Valencià n'hi ha, aproximadament, unes quatre mil persones -com s'ha dit- que practiquen el silvestrisme i milers d'aficionats repartits per tot arreu de la nostra geografia.
A més a més, es tracta d'una modalitat esportiva reconeguda pel dret i controlada a banda per l'administració corresponent, per la Federació de Caça de la Comunitat Valenciana que organitza les competicions i vigila pel compliment estricte de la normativa fent ús de l'encàrrec que el legislador li dóna a la legislació esportiva de complir funcions públiques per delegació.

El silvestrisme, així considerat tant des de l'antiguitat com també, ara, a la seua perspectiva esportiva, sempre ha estat una tradició acceptada cultural, social i normativament, i això per diversos motius que interessa ara destacar i que la fan una tradició noble i -com he dit abans- molt arrelada a les nostres comarques.

En primer lloc, d'inici cal tindre en compte que la captura de les espècies de pardalets considerades és només temporal i no té en cap cas com a resultat el patiment de l'animal ni, menys encara, la seua mort, només es captura per a una finalitat esportiva que es traduirà en competicions de cant entre els exemplars inclosos en la normativa.

En altre sentit, és important, també, puntualitzar que la captura d'aquestes aus es fa obligada d'unes quotes establides per la normativa administrativa i que el nombre és tan insignificant que les captures permeses no superen ni el 0,10% del total de la seua població arrelada al nostre territori.
A més a més, no tots els exemplars es capturen perquè les aus no seleccionades s'alliberen in situ.

De la mateixa forma, es troben regulades i controlades totes les qüestions relatives a la seua captura i custòdia per part del silvestrista: s'ha de dur damunt el permís concret per a cada persona amb el nombre d'exemplars assignats com a quota i espècies; les espècies han de ser marcades in situ amb anelles personalitzades perquè siguen controlades eficaçment pels agents de l'autoritat; a més a més, cal el segell de la federació; i totes les dades s'introduïxen dintre d'una aplicació informàtica en la mateixa conselleria per al seu control i estudi.

També, cal tenir en compte que, en tot cas, una volta passada la competició esportiva de cant, part dels animals són alliberats i tornen al seu estat natural.
Només un reduït nombre d'exemplars quedarà a càrrec i custòdia de la persona autoritzada que també ha de garantir el benestar d'ell, i que, fins i tot, en el cas del silvestrisme són de major relleu al ser un esport regulat i intervingut pel dret administratiu -com dia abans.

Per altra banda, no es pot oblidar que el silvestrisme suposa una ajuda molt estimable en el coneixement científic de les espècies, d'ocells que es tracten i de tot el seu hàbitat, ecologia i relacions amb l'ésser humà.

En aquest sentit, el fet que tots els animals hagen de ser anellats contribuïx, precisament, a mantindre un control de les espècies doncs permet, també, fer un seguiment dels exemplars quan són alliberats i poder fer estudis al voltant de la seua resistència a l'oratge, al canvi climàtic, la seua capacitat reproductora, etcètera, etcètera.

Un altre aspecte que cal fer palés és que amb el silvestrisme es posa en valor la riquesa natural de la nostra fauna salvatge ornitològica.

Darrerament, el silvestrisme és en la pràctica, a part d'una activitat legal i controlada, un mètode o mitjà de lluita contra la caça furtiva d'aquestes espècies, la continuïtat en la pràctica d'aquesta activitat és imprescindible per al control de caçadors furtius.

L'eliminació d'aquesta pràctica seria un camp obert a la caça furtiva provocant a les poblacions d'aquestes aus uns danys irreparables ja que no n'hi hauria cap manera de controlar aquestes captures il·legals.

Dit tot açò, ara, ens trobem que si no es posa remei -com s'ha dit-, la normativa que pretén aplicar el ministeri emparada en les seues directrices técnicas para la adaptación de la extracción de fringílidos en el medio natural al artículo 9 de la Directiva de aves 2009/147 de la Comunitat Europea, preveu la supressió d'aquesta activitat en 2008 -com també s'ha dit-, obligant alternativament els silvestristes a criar les espècies d'ocells en captivitat, si volen mantindre els exemplars a efectes de poder realitzar les competències esportives de cant.

Però aquesta possibilitat és certament inviable, si tenim en compte que els reconeguts informes científics demostren que resulta impossible que la cria en captivitat genere exemplars aptes per a la competició perquè, precisament, l'esmentada cria acaba provocant un empobriment de la seua diversitat genètica al restringir-se la renovació de la sang dels exemplars ni tampoc la seua vida domèstica propicia l'escenari natural adient perquè es puguen desenvolupar les qualitats bucals dels ocells, aspecte aquest que, òbviament, només pot aconseguir-se quan l'exemplar s'ha criat, ha crescut i ha viscut dins d'un entorn natural salvatge.

Per a acabar, per totes aquestes qüestions nosaltres anem a recolzar la iniciativa, pensem que el Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient, el Govern d'Espanya, hauria de fer una recerca jurídica adient per a poder trobar una fórmula legal que permeta mantindre la pràctica del silvestrisme al País Valencià fent-la així compatible amb el dret derivat de la Unió Europea, o al dret comunitari, evidentment, òbviament garantit sempre l'existència d'un control i vigilància sobre aquesta activitat; en cas contrari, el més probable és que tornaríem a un escenari de manifesta involució que fomentaria el furtivisme i el descontrol d'aquesta activitat.

Per tant, anem a votar.
.
.

El senyor president:

Gracias, señor Signes.

Señor Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Gràcies, senyor president.

Bé, m'alegro que el Grup Parlamentari Socialista.
.
.
, com no podia ser d'altra manera, ja que -com li dia abans- era una proposta molt semblant a l'aprovada pel seu grup en altres comunitats autònomes.

Però jo, ara, he de discrepar d'algunes apreciacions que han fet els altres dos partits, els altres dos grups parlamentaris, donant, naturalment, una sèrie de, bé, és a dir, és que caldria conéixer una mica amb profunditat, aquí parlava com si estiguessen tot l'any doncs capturant espècies, evidentment, és a dir, estan molt controlats.
Precisament, si el que nosaltres pretenem és que si sempre hi ha hagut una normativa i si ha estat regulat, doncs, volem que aquesta normativa continue, i seria una mica repetir arguments que dia el senyor Signes, ¿no?
, és a dir, el que no volem donar pas és al furtivisme precisament.

No és només una tradició, sinó que, avui per avui, és una activitat cultural esportiva competitiva que també representa, bé, que es moga la gent i l'oci.
.
.
-i el que dia abans també molt important- i els coneixements importantíssims que els aficionats a este tipus de competicions adquirixen i els cursos continus que això representa, i els més interessats que n'hi ha en millorar les espècies són, precisament, els mateixos aficionats -que també ho ha dit el senyor Signes-, que si sigués possible, és a dir, fer-ho en captivitat doncs a la millor optaríem per això però els estudis científics i, avui per avui, encara n'hi ha estudis oberts, estan demostrant que no és possible en algunes espècies, concretament en les cinc que tenim a la nostra comunitat no és possible, i repetiria el que ha dit el senyor Signes.

Per tant, nosaltres pensem que… i aquí també ha dit alguna cosa més, bé, si anés en contra -vullc dir-, no són espècies cinegètiques però que la caça i el que nosaltres aportem representa, pràcticament, un ús innocu, ¿no?
, es capturen xicotetes quantitats, no perjudica, evidentment, la població d'aquestes, són captures que estan permeses i que representen, ni més ni menys -¡escolte!
-, el 0,01%, o com a màxim el 0,1% del que és la seua espècie.

Per tant, no es trenca l'equilibri, respectem el medi ambient, se limiten les captures, no disminuïxen les poblacions, està dins d'uns criteris -podríem dir- perfectament aprofitables, d'uns criteris establits mediambientalment, és un costum -com molt bé s'ha dit-.
Per tant, pensem que és una activitat practicada des de fa molt de temps i no tenim perquè, ara, entendre que ha d'anar en contra del medi ambient perquè pensem que no és així; i si sí que és així -com dia el senyor Signes-, també estaríem en contra, i considerem que és tot el contrari; regular-lo perquè siga viable, perquè siga sostenible i que continue com fins ara.

Per tant, serem dos les agrupacions, dos els partits polítics que recolzarem esta.
.
.
-podríem dir- una tradició de la nostra comunitat, que té el seus seguidors però no només a la nostra comunitat sinó arreu de l'estat espanyol.

Penso, sincerament, que moltes vegades es veuen problemes allà on no els n'hi ha i quan les coses se regulen i les coses se porten bé s'afavorix, normalment, tota la societat, i, en este cas, possiblement, els més afavorits serien precisament les mateixes aus perquè si hi han hagut algunes etapes en què hi ha havut un descens no ha sigut, precisament, per esta captura que s'ha fet, sinó a la millor també ha sigut per… no sé, doncs l'ús de fitosanitaris -que parlaven abans- de l'aigua, que els pardalets se'ls menjaven i es morien, i els primers interessats que són els.
.
.
(inoïble per raons tècniques), precisament, són els mateixos aficionats.

Com sempre diuen, que els millors.
.
.
, els que més protegixen, en este cas, els animals, solen ser els caçadors.
És que aquí la paraula caçador és que ni existix, simplement, és a dir, el que fem és extraure uns animals del seu hàbitat durant un període temps per a fer un procés (inintel·ligible) .
.
.
sociocultural, esportiu, lúdic, que representa un impacte en el medi ambient quasi, quasi podia dir menyspreable, pràcticament menyspreable en este aspecte.

Per tant, pensem que recolzem els silvestristes, perquè.
.
.
, no només en la tradició, sinó en totes les coses que.
.
.
totes les coses que abans posaven fins ara per a nosaltres mereix el nostre suport.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Castejón.

Turno de réplica, señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Jo seré extremadament breu.

No sé, senyor Castejón, fa vosté unes afirmacions que.
.
.
no sap si el 0,1% o el 0,01%.
.
.
(Algú diu: «El 0,10.
») El 0,10%, no sé d'on trau eixa xifra tan exacta de les captures que es fan i.
.
.
de deveres que no ho puc entendre.
Vull dir, si es captura entre 200 i 600.
000 aus anuals, és difícil saber que això és el 0,1%, ¿a partir de quins.
.
.
de quin paràmetres?

A vore, senzillament.
.
.
, vull dir, hi han moltes pràctiques que, pel fet que siguen practicades i s'hagen practicat durant molt de temps, no tenen per què seguir tolerant-se, senzillament, i ja està.

Darrere d'esta pràctica s'amaguen, de vegades, comportaments que no són els adequats, i això no té res a veure amb els que ho practiquen adequadament, vull dir, jo això ho tinc meridianament clar, però la pràctica en si no és aconsellada per les autoritats en la matèria, vull dir, per la Unió Europea, que té una directiva d'aus molt clara, que, insistisc, està molt ben fonamentada científicament.

I no cal anar-se'n a la Unió Europea, la màxima autoritat en qüestions d'ornitologia, que és la Societat Espanyola d'Ornitologia, que té un prestigi inqüestionable en esta matèria, insistix que esta pràctica no hauria de ser una pràctica autoritzada i, per tant, jo crec que hi ha molt poc més que discutir en eixe tema.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Señor Ponce, su turno de réplica.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Sí me gustaría saber de dónde sale ese dato del 0,1% respecto a la población total de las aves, puesto que… hay mucha variabilidad, pero, a grosso modo, estamos hablando de cientos de miles de capturas en el estado español y de, probablemente, más de cien mil en el territorio valenciano cada año.

También me gustaría saber en qué salen beneficiadas las aves.
Estará beneficiado el silvestrista que quiere que su ave cante mejor y, entonces, antes que irse a buscar el silvestrista de al lado…, del pueblo de al lado o de la provincia de al lado, pues va al campo y sigue capturando animales salvajes.

Como bien se decía, SEO/BirdLife es la entidad que realiza prácticamente todos los censos de aves en España y, también, en el resto del estado, y del planeta también, porque es una entidad internacional.
Y la Sociedad Valenciana de Ornitología hace lo propio en parte de la Comunidad Valenciana.
Y lo tienen clarísimo, tienen clarísimo que, con la cantidad de individuos que hay en cautividad, es suficiente para garantizar esa variabilidad genética que ustedes ponen en duda, y que es el argumento básico para seguir con las capturas, o sea, que ellos tienen claro que las decenas, los cientos de miles de individuos que están en cautividad son suficientes para garantizar la viabilidad genética de esas poblaciones y, también, para introducir la mejora.

Claro, si un silvestrista tiene diez ejemplares en cautividad y pretende tener, generación tras generación, hijos de esos mismos, pues al final claro que habrá una endogamia y claro que se perjudicará a esos individuos y a los pobres hijos, que serán hijos, nietos y biznietos de hermanos, primos y demás.

Pero… pero no es la realidad y, bueno, y si… y si…, porque los silvestristas claro que hacen intercambios, claro que juntan individuos, «te dejo este macho para que fecunde a tus hembras y viceversa», y de esa forma se garantiza la variabilidad genética necesaria para garantizar la sostenibilidad.

Y vuelvo a lo de antes, el problema, también, es que las administraciones no realizan las tareas de control que debieran y todo el mundo sabe que se siguen incumpliendo las normas, que hay mayores capturas de las que hay, incluso que hay quien sigue cazándolos para comérselos…, los pescaditos fritos, los pescaditos en la paella.
Y todos lo sabemos, y eso sigue produciéndose.

Y ellos mismos lo saben mejor que nadie, porque saben quiénes están infringiendo.
Y, al mismo tiempo, no hay una respuesta por parte de la administración para garantizar que los que hacen las cosas bien, puedan seguir haciéndolas y los que las hace mal, tengan el castigo pertinente.

Por tanto, si la entidad que está estudiando y que marca las pautas de conservación de avifauna a nivel mundial tiene muy claro que no hace falta y lo demuestra con datos científicos, no sé por qué nosotros aquí tenemos que decir lo contrario.

La Unión Europea lo marca en su normativa porque hace caso a estos estudios científicos.
Y nosotros no creo que, en aras de una tradición que es discutible su continuidad o su mantenimiento, pues tengamos que cambiar eso y buscar un arreglo para que la actividad siga.

Nada más, gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

Pasamos a votación.
¿Votos a favor de esta PNL?
11.
¿Votos en contra?
2.

Proposició no de llei sobre l'anul·lació pel Govern d'Espanya de la pròrroga el 2011 per a l'explotació de la Central Nuclear de Cofrents, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 73.
224, BOC número 222)

El senyor president:

Pasamos al punto número 5, que es el número 4 del orden del día, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la anulación por el Gobierno de España de la prórroga en 2011 para la explotación de la Central Nuclear de Cofrentes, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Una más de las consecuencias del desastre de Fukushima ha sido desmentir la estadística: deja de ser cierto que en el mundo se produzca un accidente nuclear grave cada 50 años.

Según un reciente estudio del prestigioso Instituto Max Plank, de Alemania, esta probabilidad de accidente, con fusión del núcleo, es de una cada diez o doce años, lo cual es del todo inasumible, sobre todo teniendo en cuenta el porcentaje menor que aporta la energía nuclear a lo que es el balance de consumo energético global, menos del 20% de la electricidad generada en España en 2011 y un porcentaje inferior solamente a la generada por la energía eólica durante el año pasado y lo que llevamos de este año.
Y no comparemos la seguridad, la limpieza o las ventajas de una respecto a la otra.

Las autoridades han multiplicado las medidas de control sobre las centrales.
El director de la planta de Cofrentes va desgranar en su última comparecencia en las Cortes -que parece que se va a repetir pronto, menos mal-, con motivo del aniversario de la catástrofe, el rosario de novedades incorporadas en materia de seguridad y señaló que, así, en el último año el número de paradas no programas del reactor ha estado alrededor de la docena, casi la mitad de las que se daban antes…, no, casi la mitad de las que se donaven hasta entonces.
Y si es así, ¿es que antes no se hacía todo lo posible en prevención?

Bueno, la cuestión es que ha ido aumentando el número de paradas y el número de.
.
.
-¿cómo se llama?
, ¿eventos?
- incidentes en la Central Nuclear de Cofrentes.

En 2011, el Consejo de Seguridad Nuclear prorrogó, cuando la central iba a cumplir veintisiete años de funcionamiento, su periodo de explotación en una década.
La coartada fue que con la crisis económica había que maximizar el aprovechamiento de las instalaciones: Cofrentes es rentable para su propietaria y el país no está para hacer inversiones en nuevos modelos energéticos.

Pero el riesgo nuclear es tan grave y las consecuencias son tan nefastas que todo cuidado es poco.
Nuestra capacidad para controlar la energía nuclear no es fiable.
Según cálculos de probabilidad hechos por sus responsables, ni Fukushima, ni antes Chernóbil o Harrisburg debían de haber sucedido.

Tal vez por curarse en salud, el director de Cofrentes dijo en esta sede parlamentaria que el riesgo cero nunca existe.
Y tiene razón: de hecho, dentro de un amplio historial de averías, el mismo noviembre de 2012 hubo una fuga de vapor radiactivo que obligó a parar de emergencia el reactor; un hecho que, por cierto, se intentó, digamos, disimular de cara a la opinión pública.

El reactor de Cofrentes es hermano gemelo del número 3 que explotó en Fukushima.
Una tecnología antigua que requiere de un aparato de vigilancia colosal, carísimo y, a la luz de la experiencia, precario.
Japón ha aprendido la lección y el gobierno cerró sus 54 reactores nucleares.
Y Alemania, Suiza y Bélgica ya han establecido un calendario de cierre progresivo de sus centrales, mientras van desarrollando ambiciosos planes de abastecimiento energético mediante fuentes renovables.
Todo lo contrario de lo que ha hecho el estado español, que ha pegado un hachazo de muerte al impulso a las energías renovables, y eso lo vamos a estar pagando durante muchos años.

Ahora mismo, entre la eólica y la solar ya se genera en España más electricidad que con las nucleares -incluso solo con la eólica- y hay un enorme potencial de reducción del consumo a través del ahorro y la eficiencia energética.
Tecnológicamente es posible e incluso es fácil suplir la fuente nuclear.
Además, España exporta más electricidad de la que genera la central de Cofrentes, con lo que se puede deducir fácilmente que esta central no es necesaria.

Desde un punto de vista ético, cerrar Cofrentes es una obligación indiscutible.
Económicamente, solo el ahorro que supone dejar de gastar dinero en gestión de residuos radiactivos -la peor herencia imaginable que podemos dejar para el futuro- hace extraordinariamente rentable su abandono definitivo.
Y también para prevenir el cambio climático es mucho mejor cerrar las nucleares, puesto que al final las emisiones acumuladas del funcionamiento, de los transportes que conlleva, etcétera, etcétera, pues también genera muchas emisiones de efecto invernadero.

Dada su peligrosidad presente y los efectos nocivos sobre las personas y el medio físico a corto, medio, largo y larguísimo plazo, provocados por los residuos radiactivos que genera, que son, además, imposibles de neutralizar, las Cortes instan al Consell a, que si se aprueba esta proposición no de ley, se exija al Gobierno de España la anulación de la prórroga establecida en 2011 para la explotación de la Central Nuclear de Cofrentes y exigir al gobierno central la elaboración de un plan de cierre próximo y definitivo de estas instalaciones.

Bien, comentaba que España ya había llegado a niveles de exportar energía eléctrica, ¿eh?
Es más, o sea, la capacidad de producción de energía del estado español duplica el máximo consumo que jamás se ha realizado en el estado.
Insisto, tenemos doble capacidad de producción de energía eléctrica que el doble…, del máximo que se ha consumido jamás en este estado.

Por tanto, claro, precisamente por esto y porque…, bueno, los gobiernos del estado central han considerado que iba a haber un aumento progresivo del consumo eléctrico, pues se han sobredimensionado instalaciones y nos encontramos con aberraciones, como el tema de la planta de Saggas, de Sagunto, que ha estado meses quemando al máximo nivel permitido, incluso parece que por encima, sobrantes de gas, puesto que ese depósito no está siendo utilizado, puesto que ese depósito, lo mismo que el caso del Castor, eran instalaciones previstas para almacenar gas, para poner en marcha plantas térmicas que habían de quemar ese gas y convertirlo en combustible…, digo en electricidad y, dado el descenso de la demanda de energía eléctrica, pues estos consumos han ido a menos y, por tanto, no ha hecho falta poner en marcha estas plantas de ciclo combinado.

Los argumentos para cerrar la central de Cofrentes son muchos, algunos se han resumido.
Fruto del desastre de Fukushima, la Unión Europea se puso las pilas y estableció una serie de protocolos para que las centrales nucleares europeas aseguraran unas ratios de seguridad mayores para los que estaban dimensionados, visto que ese dimensionamiento de la seguridad no había sido suficiente en los casos de los accidentes.

Concretamente, para la central de Cofrentes se estableció una serie de aspectos a controlar, mejorar, reponer, que en un plazo de dos años, y estamos hablando de 2011, cuando todo esto se puso en marcha, o sea, que debería estar prácticamente todo ya implementado.
Todas estas cuestiones deberían de ser llevadas a cabo y asegurado su cumplimiento para, al menos, asegurar un nivel de seguridad -valga la redundancia- aceptable, dada la peligrosidad de la instalación.

Hemos de recordar que esta planta se dimensionó para un uso de treinta años y que ya llegaríamos a los casi cuarenta si la prórroga se consolida, incluso a más, porque parece que las previsiones del gobierno son seguir rentabilizando esta instalación, básicamente para Iberdrola, que es quien está haciendo la explotación, y mantener esos riesgos que, insisto, cada año son mayores porque la planta es más vieja y no estaba construida con una expectativa de vida tan larga, pues, cada año que pase estos riesgos van a ir a más.

Por todo lo expuesto y, básicamente, porque ya no es necesario para nada que se siga produciendo energía eléctrica a partir de la energía nuclear, bueno, instamos a la sensatez de los diputados presentes a que apoyen esta propuesta que, al fin y al cabo, pues, bueno, lo único que garantizaría es que durante el funcionamiento, pues, no sigan habiendo nuevos episodios que pongan en peligro, digamos, la integridad de la central y, por tanto, la integridad de una buena parte de la población valenciana.

En cualquier caso, esta semana próxima tendremos ocasión de preguntarle, creo, al director de la central de Cofrentes, que ya ha demorado su presencia en estas Cortes, si se han cumplido cada uno de los aspectos que se suponía que tenía que revisar, controlar, reponer y mejorar la central de Cofrentes.
Pero, mientras tanto, no estaría demás que estas Cortes, pues, apoyaran esta iniciativa y ganáramos todos un poquito en tranquilidad.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

No me resisto a pensar, después de escucharle a usted, que es una muy buena persona pensando en que esa posibilidad sea cierta, finalmente.

Señor Torró.
(Veus.
Se sent una veu que diu: «¡Ah!
, ¿que no viene?
»)

No creo que haya sido muy retórico en mis palabras, creo que se lo he dejado bastante claro.
(Veus) No.

Señor Torró, su turno.

El senyor Torró Gil:

Bé, nosaltres evidentment anem a donar suport a la proposició no de llei.
De fet, ja quan es va plantejar la pròrroga de la concessió ja vam plantejar iniciatives en contra d'ella perquè ens sembla que les centrals nuclears suposen una energia perillosa, una energia cara i una energia que ens fa dependents.

Perillosa ho és de forma extraordinària, val?
, fins a punts que difícilment podem fins i tot concebre, no?
Clar que és evident que l'home és l'únic animal que entropessa dues vegades en la mateixa pedra, de vegades n'ha d'entropessar més de dues, no?
En el cas d'accidents greus nuclears, com a mínim, en duem ja tres, tres: Harrisburg, que va ser la primera advertència; Txernòbil, amb una catàstrofe de dimensions paneuropees; i Fukushima, els efectes del qual han arribat fins i tot ací, que estem pràcticament a les antípodes.
I, malgrat això, seguim encabotats en defensar una energia que sí, efectivament, té una quantitat de sistemes de seguretat espectaculars.

Jo vaig comentar, quan vam fer la visita a la central, que precisament allò que més por fa és això.
Vull dir, quan una cosa necessitat tants sistemes de seguretat, ¿com serà el que pot passar si eixos sistemes de seguretat fallen?
I més quan això ho fa, a més, una empresa privada que el seu objectiu, lògicament, com el de totes, és guanyar diners i quants més millor, i que, per tant, doncs, lògicament, tendirà a procurar que les despeses en seguretat, doncs, no posen en risc el seu compte d'explotació perquè, si no, mal negoci estaria fent, no?

Clar, es diu molt bé en la proposició no de llei, el mateix director -que sembla que no vindrà, es veu que ja s'ha cansat de vindre ací a escoltar els hippies antinuclears, no?
, deu ser això-, doncs, el mateix director ens ha explicat que les millores que hi han hagut en Cofrents han sigut.
.
.
, i quan vam estar allí: «No, hemos puesto esto, aquello, lo otro.
» I jo dic, a vore, anem a vore, si açò ja pareixia un búnquer, no?
, perquè ací unes mesures de seguretat espectaculars, i resulta que ve l'accident de Fukushima i ens n'adonem que eixes mesures no eren prou, val?
, aleshores, un diu, «no, no, és que hem estat durant vint-i-sis anys en risc, en risc», perquè, a més, tenim un reactor que és calcat o molt semblant al mateix de Fukushima.

Bé, per eixa senzilla raó, només per això, ja una persona sensata, no fa falta ací ser ningun -insistisc- ningun hippy antinuclear, una persona sensata ja diria, «això, vinga!
, en ma casa?
Ni de conya!
», val?
Però, bé, ací sembla que eixa sensatesa se'ns en va quan veiem les companyies elèctriques que deuen ser la llum que il·lumina el món mundial.

El segon problema és que genera dependència energètica.
Vull dir, l'urani no el tenim ací, l'hem de dur de fora i això costa diners.
I en un món en què vivim, en què dependre de fonts d'energia que poden ser fàcilment monopolitzables, és de no ser sensats tampoc.
Quan tenim l'energia solar i l'energia eòlica i moltes altres fonts d'energia renovables que no depenen i que no estan monopolitzades per ningú, el futur és més tranquil si apostem per eixes energies que no per aquelles.

Damunt, no és cert que no produïsquen efectes en el canvi climàtic.
Perquè quan es diu això és perquè no es té en compte el cicle complet del que suposa la central nuclear, que és des de la seua construcció fins la producció del seu combustible i el transport i crema d'eixe combustible.

I ací el principal problema és que, com sempre, ens posem al servei de les empreses elèctriques, de les grans empreses elèctriques.
En lloc de buscar un model alternatiu, raonable, descentralitzat, eficient, que es dedique a potenciar l'estalvi en el consum d'electricitat -que és fàcil-, ens dediquem a posar-los diners en les butxaques als accionistes de les grans empreses, d'Iberdrola i als seus membres dels seus consells d'administració.
L'altre dia ho vaig citar, però no puc estar-me de dir de tota la gent que està les elèctriques: Aznar, Acebes, Felipe González, Elena Salgado.
.
.
; bé, una quantitat de polítics que, per la porta giratòria, acaben en els consells d'administració d'estes grans empreses i que és per això perquè estem discutint açò, perquè Cofrents està amortitzada.
Iberdrola -i estic acabant, senyor president, no abuse més-, Iberdrola ja li va traure tot el suc que li havia de traure i tenia un pla que era per a vint-i-cinc anys.
I, és més, si no li l'haguera tret, ja s'apanyarà, que per això és una empresa privada.

Per tant, com és molt arriscat, com ens fa dependents energèticament i com l'únic que estem fent en estos moments és posar-los diners, gratis, gratis, a les companyies elèctriques, en este cas a Iberdrola, Cofrents deuria estar tancada ja.

El senyor president:

Gracias, señor Torró.

Señora Besalduch, doña Ana.

La senyora Besalduch Besalduch:

Gràcies, president.

Bé, l'aposta per les energies netes, segures i sostenibles és una prioritat per als socialistes.
I la veritat és que alguna lliçó al respecte podem donar.

Som conscients de la necessitat que el nostre país ha de disposar d'un nou model energètic, un nou model energètic que ens allibere de la dependència exterior, i per això, per a nosaltres, l'energia nuclear no és una alternativa de futur.
No ho és per les raons que ja s'han dit d'inseguretat, que Fukushima va ficar de manifest, i tampoc per raons de competitivitat en termes econòmics.

Però no podem obviar que el factor estratègic ens obliga a fer una planificació energètica a llarg termini.
Per això, avui reiterem ací el nostre compromís de no prorrogar la via útil de les centrals nuclears més de quaranta anys, que és el termini per al qual se van crear, i que implicarà el tancament de l'últim reactor nuclear en l'any 2028.

Les nostres propostes de canvi de model energètic estan basades en maximitzar l'ús de les fonts d'energia autòctones i renovables.
I aixina ho vam fer durant el govern socialista, on l'aposta per les renovables va ser clara: vam ser el primer país europeu en energies renovables, un dels primers del món.
Però va arribar el senyor Rajoy i s'ho va carregar.
També vam acordar en aquell moment el tancament definitiu de Garoña, i ara el govern del PP el vol prorrogar.

No volem tornar al model energètic del No-Do, no volem.
L'apagada renovable que el govern del PP va instaurar a l'arribada a la Moncloa en el Decret 1/2012 va obrir la senda d'una autèntica contrareforma energètica al país i una tornada al segle passat, on la protagonista va ser l'energia nuclear.

Els socialistes volem impulsar una transició energètica -que ja la vam començar-.
Un sector, les energies renovables, que en plena crisi era l'únic sector que creava ocupació neta en este país.

Diem «sí» al tancament del parc nuclear en 2028, diem «no» al fracking i diem «sí» a les renovables, però amb seny i planificant les coses com deu ser.

Per tant, senyor Juan Ponce, el Grup Socialista no va a recolzar la seua proposició de llei pels motius que ja li he explicat.
I, evidentment, haurem de treballar, i molt, per recuperar el temps que hem perdut en estos dos anys de govern del PP en matèria de renovables i poder acabar tancant les centrals nuclears al final de la seua vida útil, que són quaranta anys, i, per suposat, no prorrogant ni un dia més, quan complisquen esta edat, cap de les centrals nuclears.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Besalduch.

Señor Mundo.

El senyor Mundo Alberto:

Gràcies, senyor president.

Bé, estem davant d'una proposició no de llei que està en els mateixos termes que va presentar l'anterior, senyor Ponce, en la qual parlava sobre la pròrroga.
O siga, en aquell moment parlàvem de pròrroga de la central nuclear i sobre que no se concedira esta i, al mateix temps, sobre el tancament ja de les centrals nuclears.

Nosaltres tenim, en este moment.
.
.
Ha passat un temps.
Realment, realment, considerem que les circumstàncies en este aspecte han canviat poc.
Sí que han canviat, que durant estos anys, durant este temps, de fa dos d'això -que això va ser en l'any 2012, en maig de 2012-, s'ha aconseguit que la potència que se genere per part d'instal·lacions renovables ha augmentat notablement, notablement.
Però en cap moment, dins de la política que des de La Generalitat i des del govern.
.
.
Perquè jo diria des del govern.
Parlem del govern de l'estat perquè, indubtablement, açò són unes autoritzacions donades per l'estat, no és una autorització donada pel Consell, per La Generalitat, sinó que les dóna l'estat davant d'uns informes del Consell de Seguretat Nuclear, que és el que valida, com no?
, tot acord que puga tindre el govern.
.
.
, mos diu que en este moment la font.
.
.
, i nosaltres creguem que la font d'energia nuclear.
.
.
, la producció d'energia elèctrica per centrals nuclears és indispensable que estiga per mantindre.
.
.
, diversificar les fonts d'energia primària, tenint en compte en l'actualitat el pes raonable que té dins de la balança l'energia nuclear.

Per tant, nosaltres hem de mantindre les centrals.
Considerem que les hem de mantindre, sempre i quan tinguen unes mesures de seguretat importants.
¿I per què les condicions de seguretat mos marquen les centrals nuclears.
.
.
?
I estic d'acord, senyor Ponce, en l'apreciació que va fer, com no?
, el director de la central quan deia que el risc zero és.
.
.
Però el risc zero de tindre un accident no està aquí, està en tot en la vida.
En la vida no podem dir mai que no hi ha risc zero en cap de les activitats que podem tindre, fins en la de sortir al carrer, fins en la d'anar tranquil·lament passejant pel carrer.
Per tant, risc zero no l'hi ha en estes centrals, com no el pot hi haure mai en qualsevol activitat que poguéssem tindre.

El que sí que està molt clar és que estes centrals estan sempre en una auditoria continuada per part del Consell de Seguretat Nuclear.
Què vol dir?
Vol dir que arran del que va passar a Fukushima, el que s'ha fet és fer una altra avaluació i augmentar les capacitats d'avaluar els riscos que poden tindre estes centrals.
Per tant, han seguit una altra auditoria, una altra auditoria en la qual s'han avaluat si podrien tindre una avaluació positiva de cara a augmentar, quan fan una construcció, diuen que la resistència a… cert tipus de materials ha de ser un número de resistència però en el cas que hi haja una terratrèmol hem d'augmentar la resistència d'eixos edificis perquè puguen ser resistents als terratrèmols.

En este cas, eixes experiències del maremoto o eixes experiències… i no comparéssem amb altres centrals que han tingut altres problemes però no han segut uns accidents provocats, com és el cas de Fukushima, per una… d'això extern, sinó que a vegades han sigut per la condició de les mateixes centrals i on estaven ubicades.

Per tant, la Central Nuclear de Cofrents ha passat totes eixes proves d'esforç.
Indubtablement que tots eixos controls donen que qualsevol alerta que puga n'hi haure està a l'opinió pública sempre davant per a poder saber en quin moment ha ocorregut i ha passat qualsevol cosa en les centrals nuclears… Per tant, això mos dóna més seguretat de cara al que allí s'està fent en cada un dels moments i a mi no m'espanta que n'hi hagen mesures de seguretat, sinó que me dóna garanties que allò puga funcionar d'una forma adequada.
Prova està que les inversions de totes estes centrals són quantioses i quan arriba un moment d'una recàrrega que és cada dos anys, les inversions i les operacions de manteniment són quantioses de cara a garantir que eixe nou període de dos anys no haja de tindre ningun incident.

Per tant, aquí hem tingut i mos ha vingut d'una forma raonable el que és el director de la central a explicar-mos què ha sigut tot el que ha ocorregut; quan ha tingut el tema del reactor també ha estat aquí a explicar-mos quines condicions tenia el reactor de la central nuclear i, nosaltres considerem que les garanties que tenim en este moment i que han de mantindre en este moment les centrals nuclears, no mos pot permetre en este moment aprovar una PNL com la que està vosté proposant en la qual demana que no se prorrogue… que no se prorrogue, no, que se retrotraga l'aprovació de la pròrroga que es va donar en el seu temps i que s'aposte pel tancament de les centrals nuclears en el nostre país.

Per tant, nosaltres no podem estar d'acord en això i tal com vam fer l'altra vegada votarem en contra de la seua proposta.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Mundo.

Turno de réplica, señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Bueno, pues yo hoy saldré de aquí mucho, mucho más preocupado de lo que entré, y por varios motivos.

En primer lugar, decirles a los diputados del Partido Socialista que lo de los cuarenta años es una edad que ustedes se han planteado supongo que recientemente.
La central de Cofrentes se abrió para treinta años.
Tenía que cerrarse este año.
Y la prórroga de hace tres o cuatro la prorroga hasta el diecinueve.

Por tanto, ya estamos superando la fase de diseño.
Si un coche se fabrica para que dure quince años, a los veinte va a tener muchos más problemas que a los quince o que a los dieciséis o que a los dieciocho.
Y a los veinticinco tendrá muchos más problemas y muchos más riesgos de que se rompa cualquier pieza que a los veinte.
Por tanto, a medida que pasa.
.
.
cada día que pasa, aumenta el riesgo de que pueda suceder algo en Cofrentes.

Y su postura pues, tristemente, solamente la puedo encajar en el fenómeno que bien se ha descrito de la puerta giratoria porque de otra manera pues no me cabe en la cabeza.

Es obvio que el Partido Socialista impulsó las energías renovables.
También empezó a recortar el apoyo a las mismas y sí, los hachazos vinieron del gobierno de Rajoy que está absolutamente plegado al oligopolio eléctrico y energético.

Dicen que con las medidas de seguridad se garantiza que la cosa funcione.
A ver, a mí me alarma muchísimo el saber que no va a venir el director de la Central Nuclear de Cofrentes, que lleva ya casi dos años dándonos largas a venir aquí a comparecer, y no sé si tendrá algo que ver con el documento este del Consejo de Seguridad Nuclear, ¿eh?
, que es del año 2011 y que.
.
.
«Análisis complementarios y mejoras a implantar en la Central Nuclear de Cofrentes como resultado de las pruebas de resistencia realizadas por las centrales nucleares españolas».
En este informe -son dieciséis páginas, creo que todos lo tendrán y, si no, aquí lo tienen a su disposición- se habla de un total de unas sesenta medidas que tenían que implantarse a corto, medio o largo plazo.
El medio plazo acababa este año.
Y de esas sesenta medidas la inmensa mayoría se supone que tenían que estar ya implementadas.
¿Por qué no viene el director de Cofrentes aquí a explicarnos que tiene cada una de las sesenta medidas implementadas?
Ustedes, ¿cómo saben, cómo saben que esto se ha desarrollado adecuadamente?
¿Cómo es posible que el director de Cofrentes lleve casi dos años dándonos largas a la comparecencia?
¿Eso no les hace pensar nada?
A mí me preocupa, pero muchísimo.
Y no es una impostura.
Saben que yo no soy de imposturas.

Es muy alarmante, es muy alarmante el hecho de que, eso, se siga dando largas, que no se venga aquí a explicarnos cuántas de estas medidas se han desarrollado y cuáles no se han desarrollado y por qué motivos.
Pero, sin embargo, tristemente, el Partido Popular y el Partido Socialista, pues no apoyan una medida que propone el cierre porque dan por bueno lo que está haciendo, supongo que la central de Cofrentes.
.
.
y tal, pero es que.
.
.
¿en base a qué?
, ¿en base a qué?
No hay argumentos que nos puedan asegurar o nos puedan hacer pensar que todo esto se está llevando a rajatabla.
Más bien todo lo contrario.
Si no hay nada que ocultar, ¿cómo es posible que no venga el director de Cofrentes a dar aquí explicaciones?

A mí me parece, ciertamente, alarmante, muy preocupante y me entristece la postura del Partido Socialista puesto que, bueno, pensaba que al menos, aunque la propuesta no iba a salir adelante, pues, hubiera habido un.
.
.
no sé, una.
.
.
un cierto empuje hacia el ir abandonando estas centrales que son peligrosas, que lo van a ser cada vez más y haber apostado por otro modelo energético.
Pero, bueno, eso es lo que hay.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

De todas formas, no merecemos una tormenta antes de ver las nubes.
Esperemos a que llegue el día 10.
(Remors) Estoy.
.
.
no me pilla usted hoy, no me pilla.
.
.
(Rient)

A ver, turno de réplica, el señor Mundo.

El senyor Mundo Alberto:

Gràcies, senyor president.

Bé, senyor Ponce, anem a vore.
Aquí estem avançant esdeveniments.
.
.
si la setmana que ve vindrà o no vindrà.
Jo, mentres les altres legislatures he estat de responsable, cada vegada que se li ha demanat aquí ha vingut de matí a presentar les seues explicacions i, inclús, ha vingut quan hi ha hagut incidents en la mateixa central, quan vam fer, quan vam parlar del reactor va vindre i quan vam parlar del canvi de les barres de control en una d'això que era important, i va vindre, ho va explicar i mos ho va dir.
I inclús nosaltres vam anar a la central i allí mos donà les explicacions que estimà oportú.

Però jo diferixo del que vosté en este moment estava dient.
Vosté parla d'un informe del Consell de Seguretat Nuclear que marca una sèrie de mesures que han de prendre arran de l'auditoria de seguretat, podem dir-li, que li van passar a la central de cara a incrementar les mesures de seguretat en un certs aspectes dins de la mateixa central nuclear i també motivats, com no?
, pel que era una autorització de pròrroga que la mateixa central requerix que per a l'informe pertinent de l'estat que puga donar-li l'autorització corresponent haja de vindre l'informe de si eixa central està disponible per a deu anys més funcionar i estar treballant.

Però, anteriorment ja li ho he dit i li ho repetixo, el Consell de Seguretat Nuclear està.
.
.
i segons les notícies i segons mos ha dit cada vegada el director de la central, està permanentment treballant i controlant el que és la mateixa central.
Per tant, totes eixes mesures que n'hi ha ahí implantades en dates i més coses, si no ja ho haguera ficat en coneiximent el consell superior de seguretat nuclear, el Consell de Seguretat Nuclear, dient que no se prenien les mesures.
I seria el mateix que li passaria l'informe corresponent a l'estat perquè procedira en una cosa que té la sensibilitat i té les mesures adequades per a poder mantindre eixa seguretat important en estes centrals.
Els cotxes passen tots els anys l'ITV, la passem tots.
I si no passem l'ITV mos poden tancar, però els cotxes continuen funcionant i continuen circulant dins d'unes mesures que les hem de passar tots els anys.
Primer cada dos.
.
.
primer quatre anys, després cada dos, després cada any i després cada sis mesos.
I fins que no són cotxes de no sé quant, no deixem d'estar.
.
.

Per tant, és una instal·lació que requerix uns controls especials.
Per a mi.
.
.
, considerem, nosaltres considerem que està dins d'eixos controls tenint les autoritzacions oportunes.
Cada un dels incidents, per menuts que siguen, per menuts que siguen, estan subjectes a eixes inspeccions per part del Consell de Seguretat Nuclear, i el que abans eren unes simples anècdotes que les quantificaven, de fa ja uns anys, mos vénen ja informades inclús pel mateix consell cada una d'eixes parades a què és motivada.
I mensualment a nosaltres mos rendixen comptes de com està la situació mensual i de quines.
.
.
-almenys a tots els grups mos ho envien-, de quines són les circumstàncies, les anàlisis, les analítiques de radioactivitat que poden n'hi haure per la zona, i els canvis i moviments que hi han pogut n'hi haure.
I els ciutadans d'allí de la zona, mai mos han demanat un tancament de la central nuclear.
Al contrari, sempre estan lluitant pel que representa l'interés econòmic i social per a aquella zona, una central que ha funcionat i ha treballat durant estos vint-i-set anys, i penso que fins.
.
.
almenys fins a la pròrroga que en este moment té concedida, si després no reunix condicions, indubtablement tenen de ficar les mesures adequades perquè això no siga un risc per a la població.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, don Jaime.

Pasamos a la votación.
¿Votos a favor?
2.
¿Votos en contra?
11.

Ya hemos terminado.
¿Quiere alguien más hablar?
No, ¿verdad?
No.
Entonces.
.
.
Pues nada, pues se levanta la sesión.
Esperemos que.
.
.
(S'interromp la gravació)

(S'alça la reunió a les 19 hores i 48 minuts)