Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text12 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text13 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text9 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#FF6600;
}
.para0 {
text-align:justify;
}
-->



Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda realitzada el dia 17 de juny de 2010.
Comença la reunió a les 16 hores i 35 minuts.
Presideix el diputat senyor Jesús Ros Piles.
Reunió número 31.

Preguntes 335 al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, que contesta el secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos, senyor José Manuel Vela Bargues, sobre el parc temàtic Mundo Ilusión, que formula la diputada senyora Marina Albiol Guzmán (Agrupació de Diputats i Diputades No Adscrits) (RE números 58.
724, BOC número 231)

El senyor president:

Anem a començar la sessió de la Comissió d'Economia i Hisenda.
Donem la benvinguda al senyor secretari autonòmic, i, al mateix temps, també, dir-los a les seues senyories que hem rebut un escrit de la conselleria.
.
.
, bé, un escrit del conseller d'Economia, Pressupostos i Hisenda, comunicant-mos que esta vesprada li resulta
impossible poder estar ací entre mosatros.

I abans de començar la sessió, li demanem a la senyora secretària que veja si tenim.
.
.
(veus) a la senyora secretària que s'incorporarà a la seua cadira.
(Veus)

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora secretària.

Passem, doncs, a desenvolupar l'ordre del dia, que ja està obert i que totes les seues senyories coneixen.

Primer punt: lectura de l'acta de la sessió anterior.
Estan d'acord les seues senyories amb l'acta?
La donem per aprovada, i per unanimitat.

Punt número 2: pregunta oral comissió 335 al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació sobre el parc temàtic Mundo Ilusión, formulada per la diputada Marina Albiol Guzmán.

Té la paraula la senyora diputada.

La senyora Albiol Guzmán:

Moltes gràcies, senyor president.

En primer lloc, agrair la presència del senyor secretari autonòmic, però això no pot fer que no lamentem el plantó, una volta més, del conseller Gerardo Camps, que ja ens té acostumats, de fet, tampoc va estar ahir en el ple de Les Corts, ahir per la
vesprada, i, bé, lamentar la seva absència.
Però bé, anem a la pregunta.

La veritat és que aquesta pregunta pot semblar que està un poc fora de l'actualitat, perquè la societat Mundo Ilusión està desactivada.
Però, clar, és que tampoc ho sabem cert, perquè s'ha activat i s'ha desactivat tantes voltes i s'han dit tantes coses i les contràries, (so d'un telèfon mòbil) tant des del Consell, com des de la Diputació de Castelló, que la veritat és que jo ja no sé ni on estem.

I jo no sé si ho fan per a despistar-mos a mosatros, a l'oposició, o per a despistar al senyor Carlos Fabra.
Aleshores, sí que m'agradaria tindre algunes coses clares.
Perquè, de fet, el primer intent de dissoldre la societat Mundo Ilusión el va fer el seu president, Vicente Rambla, en abril de 2009, que va convocar
al consell d'administració per tal d'eliminar la mercantil, però, després, davant de l'oposició de Carlos Fabra, va tindre que donar marxa enrere i, aleshores, van pactar que
se desactivava temporalment la societat Mundo Ilusión fins que s'aprovara el PAI Marina d'Or i es poguera reactivar el projecte.

Però, després, van arribar els pressupostos de La Generalitat, va ser el segon intent per a
desactivar-la, però també va dir Carlos Fabra que s'enfrontaria al Consell si es desactivava Mundo Ilusión, i per tant, se va posar una partida de 100.
000 euros en els pressupostos de
La Generalitat.
I després d'açò, vam tindre, el dia 14 de març, el tercer, i no sé si definitiu intent, en el qual se va fer l'ajust d'empreses públiques i fundacions de La Generalitat, i una de les afectades va ser la
mercantil Centre d'Oci Mundo Ilusión, que va quedar extingida, o això pensem, que va quedar extingida.

I, per una altra part, tenim el tema dels terrenys, que, fins a eixe moment,
una de les qüestions que s'al·legava era que no es posava en marxa el projecte perquè no tenien els terrenys, perquè el PAI Marina d'Or estava paralitzat.
Però el 20 d'abril es va aprovar el PAI Marina d'Or, amb 35.
000 vivendes i tots els camps de golf i tot açò que ja sabem, i per tant, ja se tenen els 800.
000 metres quadrats de terreny
per a Mundo Ilusión.

Per tant, jo el que vull saber és en quina situació estem ara: si els terrenys estan, si no estan, si la societat està activada o està desactivada.
I, després, el tema de Castelló Cultural o Societat de Projectes Temàtics de la Comunitat Valenciana.
Perquè ara sembla que ha de ser Castelló Cultural la que s'encarregue de Mundo Ilusión, quan és una contradicció.
No és possible que, per exemple, la Ciutat de les Llengües sí que passe a dependre de la societat de parcs temàtics de la Comunitat Valenciana i, en canvi, Mundo Ilusión passe a dependre de Castelló Cultural.

Jo no sé si és que ara resulta que la Ciutat de les Llengües va a tindre muntanyes russes i, per tant, per això depén de projectes temàtics i que Mundo Ilusión, no sé, van a ser aules de xinés i d'anglés i, per això, depén de Castelló Cultural.
Aleshores, a mi sí que m'agradaria que mos aclarira el senyor autonòmic en quina situació estem.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Albiol.

Té la paraula el senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos:

Moltes gràcies, senyor president.

Buenas tardes.

Bueno, yo he escuchado su intervención, y yo la pregunta que venía a contestar dice textualmente: «Després de l'aprovació del PAI Marina d'Or Golf per part de La Generalitat, pensa el Consell reprendre el projecte del
parc temàtic Mundo Ilusión?
» És el que jo venia a contestar, si me dóna temps intentaré també.
.
.

Bé, però, en primer lloc, jo a l'arribar ací he vist, quan han passat vostés llista, que es dia: «Sustituye a tal, tal.
Sustituye a tal.
.
.
» que em pareix molt bé.
Com m'han parlat de «plantó», bé, doncs sí, per a plantó, però.
.
.
molts més plantons, eh?
(Veus) A més, jo he vist que ho lamenta, i jo estic d'acord amb vosté, perquè si al vicepresident li haguera segut possible estar hui ací, ho faria molt millor que jo ho puc fer, que modestament vaig a intentar
contestar a la pregunta que vosté planteja, eh?
, però bé.

Como usted conoce, yo creo que ya tuve ocasión de estar en esta misma comisión por el mismo tema hace algunos meses.
La aprobación del PAI Marina d'Or Golf supone que el proyecto parque temático Mundo Ilusión tendría la posibilidad de disponer de los terrenos para su implantación, pero como ya mencionó el propio vicepresidente segundo del Consell, en su comparecencia ante el pleno
-no en comisión- el pasado 23 de abril, y dada la situación económica actual, el proyecto se ha dejado sin actividad temporalmente, por lo que no
se retomará de forma inminente.

Como ustedes conocen, el pleno del Consell, del 14 de mayo de 2010, adoptó la decisión de iniciar un proceso de reorganización del sector público valenciano y, entre otras medidas, se acordó la disolución y extinción de la sociedad Centro de Ocio Mundo Ilusión, que, como saben, estaba inactiva desde que su consejo de administración, que se celebró el 2 de abril de 2009, acordase la suspensión temporal -y digo temporal- de la actividad.

En el caso de que se revitalice el proyecto, Proyecto Cultural de Castellón llevaría a cabo lo relacionado con la actividad de gestión, lo que es pura gestión del proyecto, y lo referente a la ejecución de alguna infraestructura, la encargada de hacerlo sería la Sociedad de Proyectos Temáticos de la Comunidad Valenciana.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor secretari.

Té la paraula la senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Amb les seues paraules, entenc, per tant, que la dissolució és definitiva, que el projecte definitivament no és viable i que, per tant, Mundo Ilusión en un futur ni pròxim ni mitjà serà una realitat a Castelló.

Jo la veritat és que.
.
.
pense que açò és una decisió que s'hauria d'haver pres fa molts anys, que Mundo Ilusión porta molts anys sent una sagnia per a les arques públiques de la Generalitat valenciana, però, sobretot, pense que és un projecte que és absolutament inviable, és un projecte que és inviable i insostenible, tant mediambientalment, com econòmicament.
I, sobretot, ara també se'ns està donant raó a aquells que déiem que Mundo Ilusión, simplement, era una excusa per a urbanitzar 18.
000.
000 de metres quadrats i
fer el PAI Marina d'Or Golf, un PAI de 35.
000 vivendes, 3 camps de golf, 5 hotels, parc aquàtic, llacs artificials.
És a dir, ara que ja s'ha aprovat el PAI Marina d'Or Golf, ara, es desactiva la societat de Mundo Ilusión.
Per tant, se'ns dóna la raó quan diem que només era una excusa, perquè, de fet, és que ha segut instantani, ha segut aprovar el PAI i, ja, dissoldre's definitivament Mundo Ilusión.

Nosaltres, evidentment, pensem que aquest projecte no es pot dur endavant, ni
en aquests moments de crisi econòmica ni en altres moments que no siguen de crisi econòmica, per la seua, com dic, insostenibilitat mediambiental, també, i econòmica.
I, a més, és que em semblaria realment una obscenitat estar parlant d'un parc temàtic en un moment en el qual en la província de Castelló n'hi han 74.
000 persones aturades.
Per tant, creguem que el millor és que definitivament este projecte s'oblide, perquè al final és un projecte que únicament beneficiaria l'ego del senyor Carlos Fabra i engreixaria la seua megalomania, i per tant, no
tindria ninguna rendibilitat social per a la província de Castelló.

I, bé, simplement és això, jo crec que s'ha confirmat la dissolució definitiva, i si no és així, vosté em corregirà.
Ja està.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Albiol.

Té la paraula el senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos:

Moltes gràcies, president.

Bé, jo crec que he intentat cenyir-me a la pregunta, i jo no he parlat -crec- ni de dissolució definitiva ni inviable.
L'únic, és que he dit que el projecte, de moment, està aturat per qüestió d'una decisió de prioritzar actuacions d'este pla de reestructuració del sector públic valencià, que ha decidit el Consell de la Generalitat valenciana.
I és una decisió jo crec que legítima en estos moments; però el que sí que dic és que: ni definitiva i que, per descomptat, inviable, tampoc.

Jo podria preguntar-me també per totes les iniciatives que està paralitzant del Govern d'Espanya, o d'altres comunitats autònomes, en matèria ferroviària.
.
.
-no, altres comunitats autònomes, he dit, totes- per, bé, el moment de crisi que estem vivint, intentar rendibilitzar al màxim els recursos públics que disposem.

Però bé, sempre.
.
.
jo no tinc sort, ja he vingut ací alguna vegada, bé, crec que de Mundo Ilusión parlàrem també, però sempre és el mateix, jo sent parlar de l'«ego», la «megalomania» i ja no sé si estic contestant alguna cosa del Palau de les Arts o de Mundo Ilusión.
Però bé, jo li diria que paralització del projecte definitiva, no, en absolut, i que el projecte inviable és absolutament viable, però per qüestions de disponibilitats pressupostàries i de decisions que jo crec que en estos moments són responsables, a l'igual que la de retallar les retribucions dels funcionaris de l'estat espanyol, o moltes més que s'han estat anunciant no sols des del govern de La Generalitat, sinó des d'altres comunitats autònomes, en estos moments és una decisió que s'ha pres i que espere que siga, almenys, efectiva per a pal·liar la situació que en estos moments estem patint, des del punt de vista econòmic.

Preguntes 337 al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, que contesta el secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos, senyor José Manuel Vela Bargues, sobre el model valencià de caixes d'estalvi, que formula el diputat senyor Enric Xavier Morera Català (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE números 59.
381, BOC número 233)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Vela.

Passem, doncs, a la següent pregunta: pregunta 337 al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació sobre el model valencià de caixes d'estalvi, formulada pel diputat Enric Xavier Morera, Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds.
.
.
(veus) Compromís, bé.

Amb el compromís que ho direm sempre aixina, té vosté la paraula.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Vela, benvingut a esta sessió de control, a esta comissió parlamentària.
Me fa la impressió que sempre els valencians arribem tard.
Esta pregunta és la culminació d'una llarga preocupació del nostre grup parlamentari respecte a la defensa dels interessos del poble
valencià.

Hem arribat tard al nou model de finançament autonòmic, encara no tenim ni dictamen de la comissió d'experts, però van coincidir que l'actual sistema era perjudicial; l'anterior, també.
I ara, en dèsset dies, hem perdut el control de les dos caixes d'estalvis més importants que tenim els valencians.

En eixe sentit, s'ha consumat la tragèdia.
Tot fa indicar que hi ha hagut una falta d'actuació per part del govern valencià, una falta d'actuació, i per tant, jo li pregunte si esta decisió de fusió i d'actuació, per part del Banc d'Espanya, no pot haver suposat una invasió de les nostres competències i, en tot cas, des d'un punt de vista més ample, ¿què ha fet el govern valencià per defensar que des de les caixes d'estalvis se poguera liderar alguna fusió intraterritorial o extraterritorial per a evitar la pèrdua del control i la direcció de les nostres caixes d'estalvis?
I, en eixe sentit, el que ha de suposar, o el que pot suposar, per a
la nostra economia en un pròxim futur.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Té la paraula el senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos:

Moltes gràcies, president.

Moltes gràcies, senyor Morera.

Bien, como todos ustedes saben, se celebró una reunión, que mantuvo el presidente del gobierno, José Luis Rodríguez Zapatero, y el presidente del Partido Popular, Mariano Rajoy, a principios
del pasado mes de mayo, donde se alcanzó un acuerdo para agilizar el proceso de reestructuración del sistema financiero español y otro acuerdo también sobre la reforma de la legislación de las cajas de ahorros.
Concretamente el acuerdo que se alcanzó estableció la fecha límite tentativa de este mes, el 30 de junio de 2010, para culminar el proceso de
integración y reestructuración de las cajas de ahorro, que en los últimos días hemos visto que efectivamente se está llevando a cabo.
Y en el que están involucradas la mayoría de las cajas de ahorros españolas, no sólo las de la Comunidad Valenciana, ya sea mediante operación de fusión o a través de la constitución de un sistema institucional de protección, bueno, que se conoce como SIP.

Por otro lado, se ha anunciado un acuerdo también para reformar la legislación de las cajas de ahorros del que tan solo se conoce hasta ahora, según la información facilitada en conferencia de prensa por el presidente del gobierno que afectaría en principio a los órganos de gobierno, a la profesionalización de las mismas y también a la apertura de nuevas vías para aumentar sus recursos propios.

Yo creo, señoría, que en ninguna de las referencias, al menos hechas públicas, sobre el contenido de los referidos acuerdos se hace mención a la atribución del Banco de España de una potestad para autorizar o denegar fusiones de las cajas de ahorros.
En
cualquier caso, le puedo decir que una vez se conozca el alcance detallado de
los acuerdos referidos y en particular el relativo a la modificación de la legislación estatal de cajas de ahorros, la Conselleria de Economía, Hacienda y Empleo estudiará, en el ámbito de sus competencias, a la luz de la jurisprudencia del Tribunal
Constitucional, si tal regulación legal se ajusta al denominado bloque de constitucionalidad, habida cuenta los
títulos competenciales exhibidos por el estado, al amparo de los que dicta esta
regulación.

En el caso hipotético de que se concluyera que la citada modificación legal pudiera invadir las competencias de La Generalitat sobre cajas de
ahorros, el Consell podría plantear, por supuesto ante el Tribunal Constitucional, el correspondiente
recurso de inconstitucionalidad.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Vela.

Té la paraula el senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, vosté ve a confirmar que hem estat a l'espera de vore què passava, i continuem esperant a vore si estes decisions són constitucionals o no.

Jo crec que mos trobem davant un govern no només dèbil, afectat pels casos que tots coneguem, no només un govern incapaç, incapaç de defendre els interessos valencians, sinó que jo ho he qualificat este mateix matí d'una autèntica traïció el que ha passat als interessos del poble valencià.
Una autèntica traïció.
No només incapacitat, no només debilitat, sinó traïció.
Perquè el que nosaltres hem deixat fer és senzillament perdre el control de les caixes d'estalvi.
La inactivitat del govern valencià és palmària, la falta de reflexos és total.

Jo li pregunte -perquè ha estat publicat en algun mitjà de comunicació important-, des de 2003 hi han hagut cinc intents, cinc propostes, perquè des d'ací poguérem liderar una fusió i evitar la pèrdua del control de les nostres caixes de.
.
.
Cinc, i no s'ha fet res.

A última hora el senyor Olivas, davant el Banc d'Espanya li ha enviat una inspecció i l'ha pressionat d'una forma substantiva per a fer públics els seus comptes i un bon grapat d'inspectors del Banc d'Espanya estaven ahí, ha hagut de cedir, l'han deixat a vosté a soles.
Cinc intents.

I, per altra banda, m'agradaria preguntar, perquè és que, clar, jo entenc que el senyor conseller està molt ocupat, però ell no va a vindre, no ha dit res, no ha dit res de la desgràcia que ens ha passat, que en dèsset dies hem perdut el control.
Però és que el passat dia 17 de febrer el senyor conseller -està en el Diari de Sessions- anunciava que anava a intentar buscar un acord amb l'oposició, amb Compromís, amb el Grup Socialista, per a intentar poder traslladar una posició de cara als òrgans de direcció de les caixes d'estalvis.
Què ha fet el senyor conseller?

El tema més substantiu d'esta legislatura, sabent que els bancs, perquè no mos oblidem ací d'una cosa, els grans bancs, la gran banca, no pot suportar que les caixes d'estalvis tinguen el 55% del mercat total del sector bancari.
Les caixes d'estalvis (inintel·ligible) .
.
.
d'èxit.
I la política macroeconòmica la dicten els grans bancs.
I els seus peons, el senyor Zapatero i el senyor
Rajoy, van posar el focus per acabar amb el sistema de caixes d'estalvi, a través d'una situació, del FROP, del SIP, i davant això, que es veia vindre la trompada, què ha fet el govern valencià?
On estava el govern valencià?

I jo em pregunte, és que ho han fet en Galícia, defensar els seus interessos, defensar els interessos de no perdre el
control de les caixes d'estalvi.
Ho han fet en Catalunya.
Ho han fet en Andalusia.
Fins i tot en «Castilla-La Vieja», Castilla-León.

Escolte!
Però ací és que.
.
.
«Castilla-La Vieja» no.
.
.
Ací què hem fet?
Ací què hem fet?
Què ha fet el govern valencià?
És una pregunta feta en un moment determinat.
Però és que el drama és terrible.

Jo crec que el govern, del qual vosté forma part, i concretament el president Camps, passarà a la història del poble valencià com el gran traïdor als interessos del nostre poble.
I li pregunte: què ha fet el govern valencià per a evitar esta tragèdia?

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Té la paraula.

El senyor secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos:

Moltes gràcies, senyor president.

Gràcies, senyor Morera.

Jo li diria.
.
.
, primer un xicotet aclariment, que jo crec que és de sentit comú.
El Banc d'Espanya és una institució clau en estos moments en el sistema financer espanyol i no el pressiona ningú.
.
.

El senyor Morera Català:

Va enviar 70 inspectors!
70 inspectors a Bancaixa!

El senyor president:

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

70!
De què estan parlant?
(Remors)

El senyor president:

Senyories, té la paraula el senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos:

No, però bé, interrompa quan vullga, que no passa res, no hi ha ningun problema.
(Rient)

El senyor president:

És que me complicarà a mi la feina.

El senyor secretari autonòmic d'Economia i Pressupostos:

Bé, ja.
(Rient)

Però bé, temps a banda, el Banc d'Espanya fa el que ha de fer, que és la labor inspectora, entre moltes altres que fa.
I bé, si està inspeccionant Bancaixa, afortunadament, bé, les caixes d'estalvis que hi ha intervingudes fins ara en Espanya ninguna està en ninguna regió que siga governada pel Partit Popular.
Però, bé, el Banc d'Espanya fa el que ha de fer, i estic convençut que és fer la seua tasca de forma rigorosa.

Però vosté parla de tragèdia i tal, què ha fet el govern valencià?
Ha fet el que havia de fer, el que havia de fer.
Jo crec que hui la CAM ha
pres una decisió històrica per créixer i atraure finançament a la província d'Alacant i tindre més crèdit per a les famílies i per a les mitjanes i xicotetes empreses.
El que a la gent li interessa,
la gent del carrer, vull dir, de les caixes és que els depòsits estiguen segurs i que si van a captar finançament tindre-la al mínim cost possible.
I jo crec que les mesures que s'han.
.
.
i totes estes operacions van a facilitar en el futur que això siga possible.

Bancaixa ha entrat a formar part d'un projecte interessantíssim, pense jo, que la seu està ací, a la Comunitat Valenciana, i també he de dir que ni Bancaixa ni la CAM van a desaparéixer com a entitats financeres.
Però el que s'ha buscat és, en un entorn jo diria turbulent, turbulent, entorn no nacional, internacional
també, és que, bé, que les caixes puguen -i jo crec que aixina s'ha aconseguit- mantindre la identitat i la imatge de marca pròpia, reforçar la seua solvència i la seua liquiditat, obtindre millores en eficiència, que això és indubtable.
Millorar el perfil dels riscos.
Afavorir també l'accés a mercats financers, diguem majoristes, per un tamany molt més important.
Facilitar l'accés al crèdit dels agents econòmics.
Tindre un abast geogràfic molt més ample.
I alhora no minvar la competència dins de cada comunitat autònoma.

Jo ahí li diria, bé, què ha fet el conseller?
El conseller té competència en funcions entre caixes de la pròpia comunitat, quan eixes caixes són entre diverses comunitats ja la competència és del Consell.
Però jo crec que les caixes en este cas han fet el que havien de fer dins del
context actual.
I, insistisc, ací ni la CAM ni Bancaixa s'han acabat, queden moltíssims anys i donaran molta guerra, estic convençut.

El senyor president:

Gràcies.

Les dos preguntes estan resoltes.
Moltes gràcies per acompanyar-mos una vesprada més.

El senyor president:

Senyories, anem a continuar amb l'ordre del dia que les seues senyories coneixen.

El tercer punt, que és la compareixença, com hem dit en començar la sessió, queda ajornada per a una millor ocasió.

Proposició no de llei sobre un model estable de finançament de la justícia basat en criteris objectius, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 51.
573, BOC número 218)

El senyor president:

El quart punt és presa en consideració de la Proposició no de llei sobre un model estable de finançament de la justícia, basat en criteris objectius, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Per a la defensa de la proposició, té la paraula el senyor Marí Olano.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, presidente.

En materia de justicia, todas las cuestiones alrededor de la justicia al final
se resumen en una cosa, que exista un juez que pueda dictar sentencia.
La
sentencia además se dicta siempre en litigios entre personas, de lo cual se deducen dos reglas
muy sencillas.
A mayor número de personas, suele haber más litigios.
Y, en segundo lugar, a mayor número de litigios, se necesitan más jueces para resolverlos.
Hasta aquí me imagino que todos estaremos de acuerdo.

A la hora de resolver un litigio lo primero que se necesita es un juez.
Naturalmente ese juez no actúa solo, ese juez necesita personal que le apoye, secretarios judiciales y el
resto de cuerpos al servicio de la administración de justicia.
Necesita tener un sitio donde dictar las sentencias, medios
materiales para dictar las sentencias.
Y necesita tener también, en su caso, los medios económicos correspondientes para poder llegar a la finalización de todo litigio, que es dictar sentencia.

Por lo tanto, en materia de administración de justicia tenemos dos cuestiones distintas.
De un lado, el juez, siempre
necesario, y de otro lado, los medios personales y materiales que necesita el
juez para hacer su función.

En el régimen constitucional español estas dos cuestiones están divididas entre la competencia del estado y la competencia de las comunidades
autónomas.
Al estado le corresponde poner el juez y decir cuántos jueces hay en cada territorio.
Y a las comunidades autónomas, una vez que el estado adopta su decisión de crear un órgano judicial, de poner un juez, decisión que es exclusiva del estado, les corresponde poner los medios económicos materiales y personales necesarios para que ese juez ejerza su función constitucional de administrar justicia.

La primera parte, la de poner el juez, es, como digo, competencia exclusiva del
estado.
La segunda parte, la de los medios personales y materiales, es
competencia de las comunidades autónomas, a las cuales han sido transferidas prácticamente todas ellas esta competencia, con arreglo a una serie de criterios,
con arreglo a una serie de criterios de traspaso que introdujeran el sistema de
financiación autonómica hace ya bastantes años, en el caso de la Comunidad Valenciana, si mal no recuerdo, en el año 1996, hace ya catorce años, los créditos, que hasta entonces lucían en el presupuesto general del estado, destinados, precisamente, a sufragar
los costes necesarios para que existieran medios personales y materiales para
que el juez pudiera dictar sentencia.

Tanto en una como en otra cosa, tanto a la hora de poner el juez, a la hora de
decir qué número de jueces tiene que haber en cada territorio, lo cual ya hemos concluido
que depende básicamente de la población de ese territorio y de la litigiosidad de ese territorio, como, de otro lado,
a la hora de establecer unos criterios objetivos iguales, equitativos, que no
privilegien a nadie ni en más ni en menos para fijar la financiación que tiene que existir para sufragar los costes de los medios personales y
materiales necesarios para que el juez dicte sentencia.
Tanto en una como en
otra cuestión, el gobierno de Zapatero está fallando estrepitosamente, está realizando él mismo, su vicepresidenta primera, que es, dentro de los vicepresidentes del
gobierno, que se encarga básicamente de las cuestiones judiciales, y sus, hasta ahora, tres ministros de justicia durante esta legislatura, están abusando absolutamente de la Comunidad Valenciana.

En primer lugar, por lo que se refiere al número de órganos judiciales y al número de jueces y magistrados que existen en la Comunidad Valenciana, no es
comprensible que siendo la Comunidad Valenciana la comunidad año tras año -me remito a los informes no de La Generalitat, sino del Consejo General del
Poder Judicial-.
.
.
no es comprensible que año tras año, año tras año, siendo la Comunidad Valenciana la que más volumen de litigiosidad tiene -con excepción de una comunidad autónoma, por razones muy específicas de esa comunidad autónoma, Madrid, en la cual se concentra una litigiosidad que no es propia en
realidad de Madrid, sino que es propia del resto del estado, pero que se
concentra allí por razones de fuero competencial-.
.
.
no es comprensible que siendo la Comunidad Valenciana la que más litigiosidad tiene, siendo la Comunidad Valenciana la comunidad autónoma en la que más ha crecido la población desde principios de este siglo, sea la comunidad que año tras año también prácticamente menos jueces tiene por cada cien mil habitantes.

Los datos son abrumadores, son objetivos, son del Consejo General del Poder
Judicial, no son de elaboración del gobierno de la nación, ni de elaboración de la comunidad Valenciana.
Son del Consejo General del Poder Judicial y están a disposición de cualquiera de los miembros de esta comisión o de la ciudadanía en general.

La Comunidad Valenciana, en el año 2008 -me refiero al último año-, tiene un número de jueces de 9,11 por cada cien mil habitantes.
La comunidad que más tiene, Asturias, nos saca cuatro jueces por cada cien mil habitantes, que es
una barbaridad.
Y la media nacional está sensiblemente por debajo del número de jueces por cada cien mil habitantes de la Comunidad Valenciana.

La litigiosidad de la Comunidad Valenciana es de 212,5.
La media nacional también está muy alejada, por debajo de la litigiosidad de la Comunidad Valenciana.

Yo me pregunto en qué.
.
.
Esta mañana se hablaba en el pleno de las Cortes del principio de legalidad, de la
sujeción de la administración a la ley.
Yo me pregunto en qué no se ha entendido, por parte del gobierno de la nación, lo siguiente: -abro comillas- «en la creación de secciones y juzgados -es decir, en el número de magistrados y jueces- se tendrá en cuenta, preferentemente, el volumen de litigiosidad de la circunscripción -cierro comillas.
» Ese es el artículo 20.
2 de la Ley de demarcación y planta judicial del año 1988.
Es un mandato claro, concreto, preciso, imperativo, verdadera expresión de la voluntad popular, según el preámbulo de la Constitución.
No entiendo en qué no se ha entendido.
Si preferentemente, por encima de todo, el índice de litigiosidad tiene que ser el que determine el número de jueces y magistrados de la circunscripción, por qué desde que gobierna el Partido Socialista, desde el año 2004, por qué la Comunidad Valenciana, que es la que más litigiosidad tiene prácticamente es la que menos jueces tiene por cada cien mil habitantes
permanentemente.
No lo entiendo.
Me es muy difícil comprenderlo, me es muy difícil.
Año tras año.

En segundo lugar, la segunda cuestión, la relativa a la financiación de los medios personales y materiales al servicio de la administración de justicia.
La Comunidad Valenciana recibió, ya he dicho, en el año 1996 las competencias en esta materia.
Junto con el traspaso de competencias y
de conformidad con el estable el Estatuto de autonomía de la Comunidad Valenciana, y de conformidad con lo previsto en la Constitución, se transfirieron a la Comunidad Valenciana los medios personales -los funcionarios, hasta entonces dependientes de la administración general del estado-, materiales -los juzgados, los edificios judiciales, hasta entonces titularidad de la
administración general del estado- y económicos -los créditos presupuestos correspondientes, que hasta entonces lucían en el presupuesto general del estado- necesarios para que los jueces pudieran administrar justicia, para que pudieran
dictar sentencia.

No se ha vuelto a recibir nada más, como, por otro lado, en principio, debería ser normal.
El dinero se integra en el sistema ordinario de financiación autonómica, se integra en el criterio de coste efectivo y se va actualizando conforme
a las propias variables de evolución del sistema de financiación de las comunidades autónomas.
Es, además, una financiación incondicionada.

Siendo eso así, yo no entiendo por qué existen otras comunidades autónomas que, en cambio, año tras año, están recibiendo más dinero cada vez que se crea un juzgado o cada vez que se crea una sección de un órgano colegiado.

Cuando el gobierno de la nación decide crear el juzgado de instrucción de primera instancia número 2 de Segorbe, por poner un ejemplo, la Generalitat valenciana le compete
pagar el local del juzgado, pagar los sueldos de los cuatro o cinco
funcionarios que son necesarios, y el estado paga únicamente el juez.
Es el estado el que lo crea.
Aunque la Generalitat valenciana
considere que tiene que haber un segundo juzgado en Segorbe, no puede obligar
al estado.
Y si el estado considera que tiene que haberlo, aunque la
Generalitat valenciana considere que no tiene que haberlo, no tiene más remedio que poner el local y poner los funcionarios.

¿Por qué cuando el estado pone un juzgado, decide crear un juzgado, con independencia de
que nos guste o no, la verdad es que nosotros creemos que tendrían que haber bastantes más juzgados de los que hay, ya lo he dicho.
.
.
?
Pero con independencia de que nos
guste o no, ¿por qué cuando el estado crea un juzgado en Cataluña entrega a Cataluña el dinero necesario para que proceda a la construcción del edificio judicial correspondiente o al alquiler correspondiente, para que
proceda a la adquisición, por ejemplo, de los ordenadores o para que proceda a la contratación del personal, a la selección del personal, y en la Comunidad Valenciana.
.
.
?
Y en esto no voy.
.
.
que nos están discriminando con relación al resto de comunidades autónomas.
No.
Lo mismo le ocurre a Madrid, lo mismo le ocurre a Castilla-La Mancha,
lo mismo le ocurre a Castilla-León.
Hay un trato privilegiado especial en Cataluña.
¿Por qué allí sí y aquí no?
¿Por qué no hay manera de que el estado, de alguna manera, trate por igual a todos en
una cuestión que es esencial?
Si no hay justicia igual, no hay ley igual.

Estos dos son los aspectos esenciales en los cuales se está produciendo una discriminación de la administración general del estado en perjuicio de la Comunidad Valenciana.
En realidad es en
perjuicio, esta segunda parte, la de los medios financieros necesarios para
sufragar el coste de la administración de justicia, es una discriminación que perjudica por igual absolutamente a todas las comunidades autónoma, y no es solo a la Comunidad Valenciana.
La primera, no, la primera es
exclusiva nuestra.
La compartimos en cierto sentido con alguna otra comunidad
autónoma, pero prácticamente es exclusiva nuestras.

Los datos, de hecho, en el resto de comunidades autónomas varían, van cambiando.
Hay comunidades autónomas que hay años que están por encima de la media de jueces por cada cien mil habitantes y hay otras que
no.
La Comunidad Valenciana siempre está por debajo de la media.
Hay comunidades autónomas cuya tasa de litigiosidad experimenta una evolución positiva y otras que no.
No, la Comunidad Valenciana siempre es la que más litigiosidad tiene.

¿Por qué de una vez no se adoptan medidas por parte del estado para paliar esto?
Al
menos la primera parte.
¡Tan fácil que es!
Consiste.
.
.
Es muy sencillo.
Cuando el estado decida crear 25 órganos judiciales en todo el territorio nacional, no crea ninguno en Asturias,
que tiene 13 jueces por cada cien mil habitantes, y crea dos en vez de uno en
la Comunidad Valenciana.
En cuatro años están todos más o menos en la misma media en función de la litigiosidad.
¿Por qué no se hace eso?

Estas Cortes han aprobado ya varias resoluciones en esta materia, varias
proposiciones no de ley presentadas por el Grupo Parlamentario Popular, alguna
de ellas, si yo mal no recuerdo, con el apoyo de Compromís, sobre esta materia.
Ya sé que las Cortes Valencianas no le merecen demasiado respeto, no le merecen
demasiado atención, al menos, a la administración general del estado, pero por nuestra parte, por parte del Grupo Parlamentario
Popular, no va a quedar.

Nosotros entendemos que es esencial que tengamos un sistema de justicia igual,
que la media de jueces por cada cien mil habitantes de la Comunidad Valenciana
se acerque a la media nacional, incluso que sea superior a la media nacional en
caso de que litigiosidad de la Comunidad Valenciana sea superior a la media
nacional.
Entendemos que el sistema de financiación de la administración de justicia no debe privilegiar a nadie ni en más ni menos, que todo el mundo tiene que tener.
.
.
, todas las comunidades autónomas tienen que tener los mismos medios necesarios para que un juez haga
justicia.

Y por eso mismo, presentamos la proposición no de ley de tramitación ordinaria que hoy aprobaremos a esta comisión.
Desde luego, el Grupo Parlamentario Popular, evidentemente, la va a votar a
favor, y yo solicito al resto de grupos parlamentarios que se añadan a la propuesta que presenta el Partido Popular, el Grupo Parlamentario
Popular.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Marí.

Te la paraula la senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Marí, el Grup Parlamentari Compromís, doncs, ja en el seu moment, en el debat de l'11 de novembre de 2008, en ple, que es quan se va a aprovar aquesta proposició no de llei -bé, la que deriva i la que se parla hui ací-, va exposar en el seu moment l'argumentari.
En aquell moment se féu una esmena.

Perquè sí que és cert que nosaltres -i vosté ha fet menció ara- en el que és probablement el fons podem compartir certes de les argumentacions que el
Partit Popular esgrimix.
Com vostés són conscients que nosaltres, en el que respecta al sistema de finançament, en general, siga per a l'àrea que siga, i com a un tot, no compartim quin és el nou sistema de finançament pactat.
No compartíem ja l'anterior, perquè semblava del tot discriminatori.
I eixe.
.
.
, no sé, però deu ser que vostés han canviat de paréixer perquè era el que s'estava aplicant, i era un sistema aprovat pel Partit Popular.
Per tant, estava
emparat, doncs, pel mateix govern valencià i era totalment discriminatori.
És a dir, no compartíem ni el d'abans ni el d'ara.

I, per tant, lògicament, si parlem i si ens centrem només en el que respecta a la justícia, no podem, doncs, obviar que sí que creguem que hi han criteris que s'han de tindre en compte a l'hora d'arribar finançament.

Malgrat això, nosaltres hem de seguir una coherència.
.
.
Perquè en esta proposta de resolució el que se diu és que, d'aquella proposició no de llei que s'aprovà en el ple, doncs que se done de nou el recolzament.
En aquell moment vam tindre
l'oportunitat de fer el debat, en aquell moment vam tindre l'oportunitat de fer una esmena que millorava el text que proposava el Partit
Popular.
No va ser possible l'aprovació per part del Partit Popular d'esta esmena, que venia, doncs, a reflectir una realitat que tampoc podem obviar.

Si bé és cert que podem fer este discurs conjunt quan ens centrem en les polítiques del govern central, el que no podem fer -i és una dinàmica sistemàtica que fan vostés- és mirar cap allà, però sense després baixar els peus a la terra, a la terra que xafem, que no és justament la de Madrid, sinó la del País Valencià.
I en el País Valencià, vosté, en la Conselleria de Justícia, no estan fent les coses com cal.
I no simplement per mancança de diners, que és un plus lògicament.
.
.
Quan hi han més diners, se pressuposa que se faran més coses, però és que es tot el contrari.
Perquè vostés hi han moltes coses que tenen suficiència econòmica per a resoldre eixos problemes que se generen, però que desvien eixos diners perquè consideren prioritàries altres polítiques.
Que tampoc és el cas posar-nos ací a.
.
.
tal, però, bé, al final són macroprojectes, sobrecostos, etcètera, en altres àrees, que no justament la justícia.
És a dir, vostés, la justícia, la part que han de cobrir dintre les seues competències, doncs, no la doten de recursos que nosaltres entenem que sí que tenen.

Tenint en compte eixa realitat, i tenint en compte que nosaltres férem una esmena justament per a també parlar d'eixa realitat i que vostés van voler obviar, la literalitat de la seva proposta d'avui fa que nosaltres, doncs, tingam de votar en contra.
Jo crec que no suposa
ningun problema, perquè vostés ho entendran més que ningú.

És a dir, si vostés presenten una proposta, amb el tarannà que presentaren en aquell moment en el ple, incloent-hi també la realitat que vivim i que xafem, doncs, aleshores estarem tots d'acord, perquè parlarem del que manca d'allí i del que manca d'ací.
I aleshores, doncs, podrem donar-li sentit.

Jo, de totes formes, voldria dir.
.
.
no he entés exactament per què ha vingut aquesta proposició no de llei.
No tinc ningun problema, però tampoc l'entenc, perquè jo crec que és pròpia de justícia.
Crec que hauria tocat que la comissió de justícia debatera esta proposta.
He d'entendre que perquè se parla de sistema de finançament, s'ha pensat que era d'economia.
Però també quan se demanen més recursos per a educació, les coses no arriben a economia, arriben a justícia.
I, per tant, jo crec que deurien haver deixat este debat per a la comissió de justícia i per als portaveus de justícia.

Si se té de debatre açò, se debat, però, ja dic, la nostra.
.
.
, la literalitat que vostés presenten, a nosaltres ens suposa un problema de coherència.
I és que presenten una proposta que diu que recolzem una resolució aprovada en un ple, que justament vostés no van voler acceptar les millores que es van introduir i que nosaltres, per
tant, vam tindre de votar en contra.

Ara què hem de fer?
No podem compartir tornar a debatre una altra vegada del mateix, no
podem compartir estes dinàmiques de mirar, ja dic, només que al govern central i no mirar-se el melic.
Perquè és prou necessari, prou necessari per a arribar a una acord i per a arribar,
veritablement, a la finalitat d'esta proposta.
.
.

Perquè, jo, la pregunta és: la finalitat d'esta proposta exactament quina és?
El simple fet de rebre més diners de Madrid?
O vostés miren més enllà?
Avancen altres qüestions?
És a dir, volen rebre més diners perquè necessiten més esforços les inversions i perquè vostés, com a partit que sustenta un govern, també exigiran eixos esforços a l'administració autonòmica?
Perquè això no se va entendre el dia del ple, perquè, si no, hagueren aprovat la nostra esmena, perquè nosaltres, si cal demanar diners a Madrid, s'analitzen les dades i se visualitza la realitat, que nosaltres sí que considerem que dista molt del que deuria ser un finançament just, ja ho saben vostés, però si vostés no són capaços d'arrancar-se un compromís de també fer l'aportació correcta i adequada en justícia, que saben vostés de sobra que no és l'adequada, que saben vostés de sobra que tenen en precari les situacions de la justícia valenciana en molts jutjats, que fins i tot els manca el que és diari, ¿no?
, fins i tot qüestions de la pròpia neteja, ¿no?
, o siga, arriba ja una cosa vergonyosa, ¿no?
, tampoc anem a entrar a açò.

Per tant, vostés no van ser capaços en el seu moment i ara ens proposen una PNL que continua sense assumir que
vostés també tenen part de responsabilitat, o almenys assumir que vostés faran un esforç superior al que s'està fent ara.
I jo, per coherència, en aquell moment també, amb el senyor Morera, que féu el discurs, que féu l'esmena i que, lògicament, va considerar que calia votar en contra, ara, amb esta literalitat, no
podem compartir.
.
.
, ja dic, deixant clar que moltes de les qüestions que se plantegen ací, i vostés ho han dit, podríem fins i tot compartir-les.

Ens agradaria haver pogut.
.
.
, doncs, haver trobat una miqueta més de valentia a l'hora de visualitzar la realitat que vostés plasmen en esta proposició no de llei.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Té la paraula la senyora Huesca.

La senyora Huesca Rodríguez:

Gracias, señor presidente.

Quería dejar constancia que.
.
.
, en el Diario de Sesiones, que aquí, quien ha dado plantón, por lo que ha dicho antes el secretario autonómico, es el vicepresidente económico Gerardo Camps, que es quien no ha comparecido esta tarde a propuesta del
Grupo Socialista, y no ha dado ningún plantón ningún diputado de ninguno de los grupos parlamentarios, porque hay quórum, tal y como ha dicho la secretaria, porque un diputado puede sustituir a
otro diputado, (remors) pero, con todos mis respetos, un secretario autonómico no puede sustituir a un conseller en una comparecencia.

El senyor president:

Señorías.

La senyora Huesca Rodríguez:

Quería dejarlo claro para defensa de todos los diputados de esta cámara.
(Remors)

Entrando ya en materia, el Partido Popular presenta una proposición no de ley de un sistema estable e igualitario de financiación de la justicia, una proposición no de ley que ya se vio.
.
.
, como ha dicho la compañera del Grupo Compromís, que se vio en el pleno, y que me parece una irresponsabilidad mantenerla
después del pleno de esta semana.

Hagamos historia.
Tal y como se ha comentado, las competencias en materia de
justicia las tenemos transferidas desde hace ya muchos años.
(Remors) Por lo tanto, no hay ningún sistema de financiación para justicia por parte del Ministerio de Justicia.
En el presupuesto de
justicia, las medidas que se contienen es a nivel nacional, no puede ir
territorializado, los presupuestos, puesto que hay comunidades que tienen las
competencias de justicia transferidas, entre ellas, (remors) la nuestra.

Respecto a la sobrecarga en los juzgados, desde hace mucho tiempo en esta
comunidad los juzgados están sobrecargados de asuntos, y no por la falta de jueces, como he de recordarles,
que el Ministerio de Justicia nos ha nombrado más jueces y secretarios judiciales de los que solicitamos, sino porque esos
juzgados no tienen el personal administrativo, gestores y tramitadores
necesarios para descongestionarlos de trabajo, competencia exclusiva de su
gobierno.

El ministerio, sabemos que tiene competencias para nombrar jueces y secretarios
judiciales para cada comunidad.
Es la comunidad autónoma quien eleva la propuesta al ministerio de cuántos jueces necesita, y el ministerio hace un estudio que, según la litigiosidad, la población y la adecuación de la planta, nombrará a los que corresponda.

La Comunidad Valenciana, siempre que ha solicitado nuevos jueces el ministerio
le ha concedido no solo los que había solicitado, sino uno o más de los que se había solicitado, y nunca ha puesto ningún obstáculo para ello.
Recordarles también que se han nombrado más jueces, secretarios judiciales y fiscales durante los gobiernos de Rodríguez Zapatero que en la época de Aznar.
En concreto, 1.
089 en la legislatura anterior de Rodríguez Zapatero entre jueces y fiscales, frente a los 521 en la última legislatura del PP.
Mucha diferencia.

Y, es más, podremos comprobar que la Comunidad Valenciana no está marginada actualmente con respecto a las otras comunidades autónomas como los del PP nos quieren hacer creer, y me baso en el incremento de la
planta judicial por comunidad autónoma que en esta legislatura ha tenido debido a la creación de órganos judiciales y que les detallo a continuación.
Andalucía, con un incremento del 14,93; Cataluña, con un incremento del 13,94; Madrid, un incremento del 21,37; y la Comunidad
Valenciana un incremento del 17,49.
Podrán comprobar que la Comunidad Valenciana salió bastante bien parada gobernados por.
.
.
, mejor que las comunidades autónomas gobernadas por socialistas, porque se ve que en solo cuatro años se incrementó más de un 17%.

Pero es el gobierno valenciano de su president Camps los responsables de hacer esos juzgados, de dotarlos de despachos,
ordenadores, de recursos materiales y personales.
El problema que se encuentran
es que, como ya les dije, no tienen liquidez, tienen un problema grave de
morosidad.
Cómo pueden seguir con la misma cantinela de que el estado les margina, si el
gobierno valenciano, el de Camps, ha disminuido el presupuesto de justicia en
un 5,4 con respecto al año anterior.

¿Sabe cuánto aumenta el presupuesto del gobierno central Rodríguez Zapatero (veus) en justicia para este año?
Aumenta un 9,7%.
Ustedes disminuyen más de un 5% y nosotros aumentamos casi un 10.
Señores del Partido Popular, quien margina a los ciudadanos en esta comunidad no es
el gobierno de Rodríguez Zapatero, es el gobierno de Camps.
La cantidad que en el cierre del 2008 se
ha dedicado por el gobierno de Zapatero en España a la administración de justicia supera los cuatro mil millones de euros.

El senyor president:

Senyories, per favor.

La senyora Huesca Rodríguez:

Esto es algo más de un 1,5% por ciento del PIB.
El gasto en política de justicia de incrementa en un 9,7 y, además, en un contexto económico desfavorable, el mismo contexto económico que hay aquí, en la comunidad, con la diferencia que aquí la conselleria disminuye un 5,4% el presupuesto.

El presupuesto destinado al Ministerio de Justicia crece un 13,77, con el
compromiso de acometer las reformar necesarias para lograr que la justicia sea
un servicio público avanzado y de calidad.
La Conselleria de Justicia disminuye un 5,4 su
presupuesto respecto al año anterior, pero no es, como dicen, que disminuye en gasto corriente, sino que
recortan en inversiones reales, en programas de formación, en menores, en mujeres, en la administración local, en modernización, etcétera, etcétera, recortan en todos los servicios que repercuten directamente en el servicio
público y esencial y de calidad al que tienen derecho los ciudadanos.

Señores del Partido Popular, miren, si no pasa nada porque ustedes digan que no
tienen dinero.
Digan que el gobierno de Camps tiene un grave problema de
morosidad y sobre todo de falta de liquidez y que no pueden hacer frente a los
pagos a los proveedores ni a los funcionarios ni hacer los juzgados nuevos.
(Remors) Con la ley de acompañamiento que ustedes presentan, piden un aplazamiento del pago en los proyectos
de inversión de las sedes judiciales del plan Justi-Seu.

El año pasado aprobaron una enmienda en la misma ley para poder endeudarse en diez años para poder realizar algo.
Y dicen que nos margina el gobierno central.
Pues,
mire, no es así, porque la Comunidad Valenciana recibirá en 2010 inversiones del gobierno central por importe de 130 millones de euros
por los fondos de compensación interterritorial, más de dos millones de euros será para las obras de la Ciudad de la (veus) Justicia de Castellón y para la de Valencia, de casi trece millones de euros,.
.
.

El senyor president:

Senyories.

La senyora Huesca Rodríguez:

.
.
.
además de los más de cuatrocientos millones de euros recibidos por el Gobierno de España a finales de 2009, con los que fue posible el pago de los turnos de oficio.
(Remors) Además, debo recordarles que el gobierno central ha aprobado el plan de modernización de la justicia con acuerdo de todos, de Fiscalía General del Estado, del Consejo General del Poder Judicial, de todas y cada
una de las comunidades autónomas, en el que se invertirá adicionalmente más de seiscientos millones de euros que se mantienen y no le afecta nada los
ajustes, apuesta clara del Gobierno de España por los ciudadanos y los derechos que les asisten.

Pero, mire, antes de venir a pedir un sistema de financiación al Ministerio de Justicia, que no pueden pedir, porque no corresponde, pónganse de acuerdo el Partido Popular valenciano y el Partido Popular nacional, pónganse de acuerdo con Soraya de Santamaría para no.
.
.
, (veus) Soraya Sáez de Santamaría, disculpen, para no tener que contradecirse.
.
.

El senyor president:

Señorías.

La senyora Huesca Rodríguez:

.
.
.
en temas de financiación, porque con el sistema de financiación que quiere su portavoz en el congreso, la Comunidad Valenciana recibía menos dinero de lo que recibe ahora.
Atendiendo a la equidad territorial, no
parece razonable que las comunidades autónomas presten el nivel de su servicio en función del nivel de renta.
Lo que parece razonable es que el Gobierno de España contribuya a equilibrar las prestaciones de servicios con transferencias de
nivelación que se deciden en el Congreso de los Diputados.
(Veus)

El sistema de financiación tiene mecanismos realmente aplicables para conocer los crecimientos de población, consideración de todas las variables que han de recoger sus necesidades, como la adecuada
consideración del envejecimiento o la incorporación de la comunidad escolar, elementos estos que faltaban en el modelo anterior
aprobado por el señor Aznar, así como la evidente exigencia de la necesidad de mejorar algunos aspectos claves
como el tratamiento de la dispersión, la superficie o la insularidad en el cómputo de los servicios públicos.
Son todos ellos factores que requieren una intervención no solo desde el punto de volumen de los recursos, sino fundamentalmente desde
el de la búsqueda de un sistema más igualitario y más equitativo.

El acuerdo de política fiscal y financiera para la reforma del sistema de financiación fue respaldado con el voto afirmativo de todas las comunidades autónomas.
Recordar que en dicho consejo (veus) están representadas todas ellas, que están gobernadas por partidos de signo muy distinto.
Destacar que ninguna comunidad
autónoma votó en contra y, por tanto, que ningún gobierno autonómico se opuso al acuerdo.
(Veus) El modelo.
.
.
Pero nadie.
.
.
, no, ninguno votó en contra.
(Veus)

El senyor president:

Señorías.

La senyora Huesca Rodríguez:

El modelo de financiación no solo corrige las deficiencias del anterior, aprobado por el Partido
Popular, sino que refuerza las prestaciones del estado de bienestar y es
coherente con las disposiciones que sobre financiación se contiene en los estatutos de autonomía, incluidas las últimas reformas de las mismas.
Decirles también que nosotros cubrimos jueces, cuando ustedes no cubren plantillas, juzgados ni
profesores en los colegios ni el dinero a los dependientes ni los profesionales
en sanidad, y usted sabe perfectamente a qué obedece el que el sistema de financiación en materia de justicia que se aplica en la Comunidad Valenciana sea diferente
al de Cataluña.

A esta comunidad autónoma se le traspasaron las funciones en materia de provisión de medios materiales y económicos en el año 1990, aplicándosele la metodología en vigor en aquel momento para el cálculo del coste efectivo de los traspasos, aprobada por el Acuerdo 1/1982, del
Consejo de Política Fiscal y Financiera.
En el año 1995, esta metodología fue modificada por el Acuerdo 1/1995, del Consejo de Política Fiscal y Financiera.
Hasta ese momento, únicamente se había producido el traspaso de funciones en materia de justicia a Cataluña y el País Vasco, sistema de financiación diferente, y es precisamente a partir de dicho año cuando se produce el traspaso al resto de comunidades que actualmente han
asumido dichas funciones: Galicia y Valencia en 1995, Canarias en 1996, Andalucía en el 1997, Navarra en 1999, Madrid en 2002, Asturias y Cantabria en 2006 y
Aragón en 2007.
Todas ellas tienen el mismo sistema de financiación que la
comunitat, y, por lo tanto, el recurrente y victimista discurso al que nos tienen
acostumbrados de discriminación por parte del gobierno del presidente Zapatero a nuestra comunidad, no aguanta
el más elemental análisis riguroso.

Pero, es más, si ustedes estaban tan convencidos que la comunitat resultaba agraviada por dicho sistema, ¿por qué no se lo reclamaron nunca a la ministra Mariscal de Gante o a los ministros
Acebes y Michavila.
.
.

El senyor president:

Señora Huesca.

La senyora Huesca Rodríguez:

.
.
.
cuando ostentaban la cartera de justicia?
-termino ya, señor presidente-.
No hay más que consultar las hemerotecas para comprobar que entonces este sistema no lo
consideraban nada discriminatorio.

Por último, en el reciente Acuerdo 6/2009, de 15 de julio, del Consejo de Política Fiscal y Financiera de las Comunidades Autónomas, aceptado por ustedes al igual que por el resto de comunidades, no se
contempla nada en esta materia, y es precisamente en dicho foro donde se debería haber dado una respuesta a esta cuestión.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Huesca.

Té la paraula el senyor Marí.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, señor presidente.

La verdad es que yo dudo mucho que usted.
.
.
, (remors) en serio, se lo digo totalmente en serio, que usted haya consultado los datos
que yo he consultado.
.
.
Yo he consultado.
.
.
, yo no me he metido en.
.
.
, a ver el
incremento del presupuesto de (inintel·ligible) .
.
.
generales del estado en cifras del gobierno, yo me he ido a las cifras del
Consejo General del Poder Judicial, que usted comprenderá que son cifras que usted y yo podemos compartir, son cifras objetivas,
publicadas por el consejo, que no está vinculado ni al gobierno de la nación ni al gobierno de La Generalitat.

Yo leo los datos.
.
.
, los tengo aquí, si quiere, se lo enseño, si quiere los ponemos en la página web para todos los diputados, para que los puedan ver, para que vean que no
me lo estoy inventando.
Los datos de la evolución presupuestaria del último informe publicado, es el relativo al ejercicio 2008, por el consejo, y
leo: Comunidad Valenciana.
Evolución presupuestaria: 20,28, la comunidad que más.
La media de todas las comunidades autónomas, 12,35.
Ministerio de Justicia, 6,56, la mitad que la Comunidad
Valenciana.
.
.

¡Esto son datos del consejo, oiga!
Es decir, me gustaría que aquí hubiera una pantalla para poder ponerlo por Internet y para que usted lo
pudiera ver.
Yo, en serio que no entiendo de dónde ha sacado esos datos, porque, desde luego, los oficiales no son eso.
(Veus)

¿Qué aquí el problema de la justicia no es por falta de jueces?
Pero, oiga, ¿quién dicta sentencia al final?
¿Usted ha ido a algún juzgado alguna vez?
Usted, cuando van a dictar una sentencia, ¿quién se pone la toga?
, ¿el agente que está en la puerta dejando entrar a la gente o el juez?
, ¿quién dicta la sentencia?
, ¿quién firma la sentencia, el juez o el agente?
.
.
.
No, señoría, las sentencias no se dictan, ¡porque no hay jueces!
, porque solo pueden dictar, según la Constitución, sentencias los jueces, y aquí tenemos un problema importante de falta de jueces.

Por otra parte, en cuanto a los medios personales, váyase a los datos.
.
.
Yo es que me los he.
.
.
No tenemos la agilidad suficiente de
tiempo para poder verlo aquí, pero, mire, yo me he ido.
.
.
, antes de venir aquí a hablar, me he ido a los datos del consejo y me he puesto a ver el número de personal al servicio de la administración de justicia publicados en los informes anuales del Consejo General del Poder
Judicial, y la evolución del número de agentes, de tramitadores y de cuerpo de gestión procesal, de agentes auxiliares y oficiales antiguos, para entendernos, en la
Comunidad Valenciana, es la propia de todas las comunidades autónomas, ¡la propia de todas las comunidades autónomas!
¡Ahí sí que no hay grandes diferencias en media!
Cójaselo usted, haga usted la media por cien mil habitantes.
.
.
Que, por cierto, los esto del consejo no había hecha la media por cien mil habitantes, vienen solo los números absolutos.
Yo me he preocupado de hacerla y la diferencia de todas las
comunidades autónomas se mueve en un punto.

Señora Huesca, en serio, yo entiendo que usted tenga que venir aquí y llevarnos la contraria, yo lo entiendo.
Pero, ¡hombre!
, no caiga en la osadía de decir que la justicia no depende de los jueces.
Y, ¡de quién coño depende, con perdón!
¿De quién depende si no depende de los jueces?
Que a mi me lo expliquen, porque a mí la sentencia me la dicta un juez, no me la dicta un señor que pasa por la calle.
Y lo que necesitamos en la Comunidad Valenciana son
jueces.

¿Que dice usted que hacen falta edificios judiciales?
Mire, hacen falta.
No es -se lo digo así de claro-, no es de recibo la situación en la que está el juzgado de lo contencioso administrativo de Elche, no es de recibo la
situación en la que se encuentran algunos juzgados de algunos partidos judiciales.
Catarroja, por ejemplo.
Yo me los conozco porque los piso.
Y no es de recibo,
hacen falta.
Pero, desde luego, para que haya un edificio para un nuevo juzgado
de lo contencioso administrativo en Elche es necesario, ante todo, que haya un
juez, porque si no, no hay edificio, o tenemos un edificio vacío que no sirve para nada.

Luego, ha dicho usted que el Fondo de Compensación Interterritorial financió la Ciudad de la Justicia de Valencia o parte de la Ciudad de la Justicia de
Valencia.
Creo que ha citado la cifra -corrígame si me equivoco- de 12 millones de euros.
¿Usted no sabe que la financiación del Fondo de Compensación Interterritorial no es condicionada?
¿Usted no sabe que la financiación del Fondo de Compensación Interterritorial no financia proyectos.
.
.
?
Si financió.
.
.
Ese dinero lo dedica La Generalitat más o menos a lo que quiere.
¿Usted eso lo sabía?
No se financió con 12 millones de euros eso, se financió.
.
.
El Fondo de Compensación Interterritorial.
.
.
Que, por cierto, la participación nuestra es bastante inferior a la que corresponde por habitante, como tiene
que ser, porque es un fondo dedicado a la corrección de desequilibrio interterritoriales, no es la financiación general.
Como tiene que ser.
No se dedica a eso, se dedica a lo que La
Generalitat quiere, no a lo que el estado quiere.

Ha dicho que no hay un sistema de financiación de Cataluña distinto de España o que no hay.
.
.
esto.
Mire, yo es que tampoco me he inventado los reales
decretos.
Yo qué quiere que le diga.
Es que yo voy al BOE y me encuentro con el Real decreto
2.
023 de 1997, y voy al BOE y me encuentro con el Real decreto 1.
389 del 2008,
voy al BOE y me encuentro con el Real decreto 205/2010.
No me los he inventado,
los he leído en el BOE.
Están ahí, en el BOE.
Usted va, lo lee y dice: «Ampliación de medios para Cataluña.
.
.
»

¿Que me quiera contar usted lo que quiera?
¡Fenomenal!
Pero lo cierto es que Cataluña, cuando abre un juzgado el estado, le pone el dinero para que lo pueda abrir.
A nosotros, no.
Al resto de comunidades autónomas, no.
¿Que nosotros no lo reivindicamos en su día?
Mal hecho por nuestra parte.
Eso no quiero decir que ustedes lo hayan hecho
bien, eso no quiere decir que siga haciendo bien, señoría.

Y si me lo permite, por un último momento, si me lo permite el presidente, es falso que el estado haya
atendido las solicitudes de creación de órganos judiciales que ha hecho la Comunidad Valenciana.
Es radicalmente falso.
Le voy a pedir a la consellera que le envíe las cartas que ha mandado todos los años, las peticiones oficiales con el sello de registro de entrada del ministerio,
que ya han sido publicadas aquí, por cierto, junto con los reales decreto de creación de juzgados y de secciones.

El senyor president:

Senyor Marí.
.
.

El senyor Marí Olano:

Es más, no hace falta que se lo diga.
.
.
Un momentín, señor presidente.
Hace unos meses aquí aprobamos una proposición no de ley que literalmente decía que «las Cortes Valencianas instan al gobierno nación a que incremente antes del 31 de diciembre de 2009, el número de jueces y magistrados que ejercen sus funciones en la Comunidad
Valenciana mediante la creación de los juzgados y secciones que sean necesarios en proporción a la población y a la litigiosidad efectiva en la Comunidad Valenciana.
» Punto y seguido.
«El ritmo de creación de estas nuevas plazas no podrá ser inferior a 25 plazas al año.
»

El Ministerio de Justicia no hace ni puñetero caso a lo que le dice el Consell ni a lo que le dicen estas Cortes.
Ni puñetero caso.

Muchas gracias, señor presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Marí.

Té la paraula la señora Huesca.

La senyora Huesca Rodríguez:

Gracias, señor presidente.

Mire, empezando por el final que ha dicho usted, es totalmente falso lo que
usted está diciendo, porque ya se fue, cuando era conseller Fernando de Rosa, a pedir juzgados y, cuando vio que el ministro se los daba,
empezó a solicitar más.
Cada vez que se han solicitado por la Comunidad Valenciana los juzgados, se
ha hecho un estudio sobre la litigiosidad y la población y se han concedido los juzgados que se han solicitado.
¿De acuerdo?
(Veus) No mienta usted, no mienta usted.

Por otra parte.
.
.

El senyor president:

Señorías, señorías.
.
.

La senyora Huesca Rodríguez:

.
.
.
yo los datos los saco de los presupuestos.
(Veus) Los datos, voy a los presupuestos del estado.
.
.

El senyor president:

Señor Marí, por favor.
Señor Marí.
.
.

La senyora Huesca Rodríguez:

No, no.
Aquí personal no hay nada, esto es política.
(Veus) No hay relaciones personales.

El senyor president:

Señorías, por favor.

El senyor Marí Olano:

(Parla sense micròfon)

He sido muy respetuoso contigo.

La senyora Huesca Rodríguez:

No.
Y yo también.
¿O le estoy faltando al respeto?
(Veus)

Los datos, yo me voy a los presupuestos generales del estado y me voy a los
presupuestos de la Conselleria de Justicia, y de ahí saco los datos.
Y ahí se ve claramente el descenso que hay de un 5,4% en los presupuestos de
justicia, en inversiones reales, y el aumento que tiene el Gobierno de España en Justicia.
Ahí es donde se ven, en los presupuestos, en los presupuestos.

Y por muchos jueces que haya, si no hay tramitadores ni personal
administrativo, si no hay folios oficiales, equipamientos informáticos, si no hay.
.
.
, no se paga a los proveedores y no hay juzgados donde esos
jueces puedan dictar esas sentencias, no hay.
.
.
Si no se asegura este
procedimiento, por muchos jueces que haya, ¿cómo se van a dictar las sentencias?
Un proceso, hasta que no termina.
.
.
el juez
no puede dictar una sentencia hasta que un procedimiento no está terminado.
Entonces, si no hay tramitadores que tramiten esos procesos, no se
puede dictar sentencia.
Entonces, no me venga con milongas.

Lo que a ustedes les pasa es que tienen que implantar la nueva oficina judicial
y no tienen ni un euro, ni un euro, tienen la caja vacía.
Y ustedes sabrán dónde ha ido a parar ese dinero.
Están endeudados hasta más allá de las cejas.
Y esto es una excusa que les viene muy bien, como otra, para otro
incumplimiento más de la conselleria y del Consell.

Muchísimas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Huesca.

Senyories, després del debat, anem a passar a la votació de la proposició no de llei presentada pel Grup Parlamentari Popular.
¿Vots a favor?
8.
¿Abstencions?
Ninguna.
¿En contra?
7.

Proposició no de llei sobre l'assumpció de la gestió directa del Reial Monestir de Santa Maria de la Valldigna per part del Consell,
presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 52.
700, BOC número 221)

El senyor president:

Senyories, al punt número 5: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'assumpció de la gestió directa del Reial Monestir de Santa Maria de la Valldigna, presentada pel Grup
Compromís.

Té la paraula la senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

El Grup Parlamentari Compromís presenta una proposició no de llei, firmada el 3 de març de 2010, que, sense exposició de motius -i ara ho explicaré el perquè-, el que ve és a fer una proposta molt senzilla, que és que «Les Corts insten el Consell a assumir la gestió directa del Reial Monestir de Santa Maria de la Valldigna davant els problemes
econòmics i la paràlisi consegüent de la Fundació Jaume II el Just, entitat que actualment gestiona el funcionament d'aquest recinte històric».

Quina és la motivació?
Era difícil plasmar-la en una exposició de motius la motivació que ens ha fet, doncs, fer aquesta proposta.
Hem de situar que el Reial
Monestir de Santa Maria de la Valldigna en l'Estatut d'autonomia ja apareix, se cita com a símbol de la grandesa del poble valencià.
De fet, hi ha una llei autonòmica que fixa la utilització d'esta edificació com a punt d'encontre per a recuperar la història del País Valencià.

Per tant, no solament és un símbol, sinó a dia d'avui és patrimoni de la història i de la cultura del nostre poble i, per tant, doncs, un emblema, que jo crec
que avui, doncs, té d'adquirir un tarannà important en aquestes Corts.

I vista, vista la situació en què està, doncs, creguem que cal reconduir aquesta situació.
Com?
Què és el que passa?
Doncs que el manteniment i l'ús del monestir s'ha vist greument afectat per la nefasta gestió de la Fundació Jaume II el Just.
És a dir, nosaltres responsabilitzem directament la fundació que gestiona aquest monestir que a dia d'avui estiga en una situació, doncs, almenys, al nostre parer, des del nostre punt de vista, prou injusta,
atenent la importància que cal atorgar-li a aquest reial monestir.

Hi han motius pels quals s'ha arribat a aquesta situació per a justificar aquesta nefasta gestió i perquè vostés entenguen perfectament les motivacions que han portat el meu grup a presentar
aquesta proposició no de llei.

Primer, perquè la direcció va estar encomanada a un senyor que li dien Vicente Burgos, la direcció d'aquesta fundació, que justament és amic i company d'estudis del president Camps.
Una anècdota.
Però que va deixar la fundació amb un forat de 9 milions d'euros.

Hem de dir, i també com a curiositat, que va ser la consellera la qui a l'entrar al seu càrrec, doncs, en este període legislatiu, li obrí la porta directament a aquest senyor perquè se n'anara d'esta direcció, perquè el forat era de 9 milions d'euros.
I justament, doncs, les qualificacions que s'han fet de la gestió d'este senyor, doncs, jo me les alforraré, però passen per, doncs, nefasta, irresponsable, de malbaratador, trenca mans.
.
.
Vull
dir, jo crec que és difícil visualitzar més.
.
.
bé, que no s'estaven fent bé les coses.

Què té de fer Cultura?
Doncs no solament li va obrir la porta la consellera perquè se n'anara este senyor, crec que serà dels pocs amics del senyor Camps, amic íntim, doncs, que algú l'haja fet fora d'alguna cosa com és una fundació pública.
Però, bé, això és el que passa.
Però el que passa, conseqüentment, és que té d'anar al rescat d'esta fundació.
Clar, un forat de 9 milions d'euros d'una fundació que gestiona un patrimoni com aquest, doncs Cultura ha de rescatar.
Això nosaltres creguem que és, doncs, taponar un forat sense qui hi haja més transcendència, sense que se demanen explicacions molt més enllà que llevar a una persona i posar-ne una altra.
Posar una altra, una nova
direcció que està en paràlisi absoluta, encara que rep anualment una subvenció anual de 650.
000 euros.

Hi han coses curioses en la nova direcció.
Esta nova direcció, que ja la determina la mateixa consellera, ja no és per amistat del senyor Camps, sinó la mateixa consellera, casualment li l'atorguen a una senyora, que li diuen Anabel Trujillo, que és una persona molt més que coneguda de la consellera.
De fet, va ser assessora a l'Ajuntament d'Alcoi, d'on era la consellera regidora, i és ex membre de l'executiva local del PP.
Estes coses que, bé, que sempre agrada deixar a les amistats íntimes els controls de, bé, de les gestions públiques.
Esta senyora ha d'afrontar el deute amb un pla d'austeritat que imposa en un moment donat la consellera de Cultura.
Clar, què s'anava a fer?
Si no, no hagueren pogut continuar la seva activitat.

I el que passa a partir d'ahí és que se tapa este forat, se continuen donant uns diners per a fer no res.
De
fet, no ho denunciem nosaltres solament, sinó que fins i tot el mateix alcalde de Simat de la Valldigna diu que les
activitats del monestir, la rehabilitació de la qual va costar més de tres milions d'euros, són pràcticament nul·les.
I diu literalment: «És més, per no fer res, no mantenen ni els jardins, que estan en una situació penosa.
»

Nosaltres no estem parlant de si en el seu moment, per a les obres de
rehabilitació s'atorgaren estos més de tres milions d'euros, que són evidents que estan ahí, però, clar, és que calia rehabilitar una cosa que en el seu moment donat fins i tot l'Estatut d'autonomia, pactat pel Partit Popular i Partit socialista, va dir que era un símbol de la grandesa del poble valencià.
Home!
, haguera sigut curiós que vostés literalment diuen açò d'un monestir i després el deixen caure.
Clar, vostés fan les obres de rehabilitació, costen 3 milions, però és que van tindre de tapar el forat de 9 milions d'euros.
I per a compensar, doncs no solament fan estes maniobres de llevar a l'amic del president i posar a l'amiga de la consellera, que li donen 650.
000 euros a l'any.
Per a què?
I això és el que vostés hauran d'explicar: per a què?

Perquè és que durant este any només hi han programades tres activitats.
Hi han cinc persones entre el que és la mateixa directora, més dos persones que atenen les visites guiades, dos administratives, cinc
persones, i tenen un gros de pressupost de 650.
000 euros, que jo de vegades és que crec que.
.
.
a la millor la percepció dels diners és el que ens està distant -no sé.
Perquè jo crec que 650.
000 euros són prous diners, molts, massa, per a tres activitats cinc persones.
Jo crec que
estes coses no són com les que s'han de fer.

De fet, hi ha cosa també curiosa, d'estes coses que dius.
.
.
Quan surt en la premsa, i nosaltres fem la denúncia en ple, en un pregunta directament a la consellera, fem la proposta, tornen
a sortir les coses a més en la premsa.
.
.
És a dir, tot açò que, bé, que al final és.
.
.
deu ser la construcció de la realitat que vostés neguen quan vénen a seu parlamentària.
Hi ha una cosa curiosa perquè la web, que va estar sense funcionar des del 2008, comença a funcionar en abril, a finals d'abril, després de fer totes estes denúncies.
Fixen-se vostés si és curiós que ha de ser una reacció d'este tipus perquè vostés maquillen una web que estava parada des del 2008 per a introduir tres
activitats enguany, perquè parega que se fa alguna cosa.
Però és que, quan ja dius, bé, anem a trobar-li fins i tot l'acudit a la situació d'este monestir.
Perquè té acudit i tot!
Fixe's!
, fins on arriba l'acudit que és que aquesta web, que estava en desídia total -com ja dic-, resulta que el passat estiu un treballador de l'Ajuntament de Simat va comprar per 20 euros el domini de l'antiga pàgina perquè estava lliure.
És a dir, la fundació ni tan sols s'havia preocupat de renovar el domini, perquè a la millor és que no arribaven a saber que els dominis se renoven -jo no entenc molt d'informàtica, però això sí que ho sé-, i, de fet, este domini a la fundació li haguera costat 12 euros, doncs, este funcionari, doncs, com ho veu bonic, va
i la compra per 20 euros.
I què ha de fer la Conselleria de Cultura -este és l'acudit-?
Ha de posar-se en contacte amb el funcionari i dir-li: «Per l'amor de Déu!
, torne'ns el domini, li pagarem els diners pel domini».
Perquè, quina vergonya!
Quina vergonya de donar-li més de 100 milions de pessetes a una fundació que ni tan sols és capaç de pagar els 12 euros de renovació del domini, una fundació que està gestionant un monestir que -ja dic- és un patrimoni simbòlic, fins i tot a l'Estatut d'autonomia.
Això té acudit, i se poden fer gracietes sobre eixe tipus.

Més enllà.
És una de les fundacions més opaques que existix.
La Sindicatura de Comptes fa no res presentava els seus
comptes de 2008, i li vam preguntar una curiositat al síndic, i li diguérem: «Oi!
, però, a vostés, què és el que ha passat que de les fundacions públiques s'han oblidat vostés de la Fundació Jaume II el Just?
» I el síndic, sempre molt políticament correcte, va dir: «És que deu ser que no està en el registre de fundacions públiques que jo ho he de fiscalitzar».
Clar!
, aleshores mire, i aquí estava la trampa; resulta que quan no supera el 51%, és a dir, ha de tindre un 51% d'accions -diguéssim, parlem de La Generalitat-, doncs, el síndic no està obligat a fiscalitzar els comptes.

Jo no sé què va a passar en este temps.
.
.
, bé, sí que sé el que va a passar, que, de nou, va haver de ser la reacció nostra, dels mitjans, de l'opinió pública, la que els avergonyira a vostés, i, aleshores, quina casualitat!
, el síndic anuncia que fiscalitzaran els comptes a partir d'ara.
Però, és que des que està esta fundació funcionant, estos 9 milions d'euros de forat ja, doncs, com comprendran, com no té caràcter retroactiu, ja no sabrem si s'han fet de forma regular o irregular, com sembla ser que és una dinàmica constant del que vostés toquen.
Per tant, no tindrà caràcter retroactiu, però, almenys, ara començaran vostés a fiscalitzar-la.

De moment, de moment, tot açò.
.
.
, què ha passat?
Que va fer -ja dic, vostés no sé, però a mi em sembla almenys un exercici de valentia- que la consellera agafe la porta, l'òbriga i li diga a eixe home, que tenia les mans trencadetes, que se n'anara perquè, ara, com anava a fer per a tapar els 9 milions d'euros en festejos varios en el Reial Monestir de la Valldigna?
Doncs, això, que haja passat i que nosaltres no puguem saber exactament el perquè, el com, per a què, per a qui.
.
.
és trist.
És una gestió nefasta.

I, per tant, què s'ha de fer?
Reconduir eixa situació.
Al dia d'avui està demostradament insuficient la capacitat d'esta fundació per història i per nova realitat, està demostrada la incompetència per a gestionar este patrimoni.
I, per tant, nosaltres creguem que ha de
ser l'administració suficientment capaç, a no ser que vostés el que me diguen és que són igual d'incompetents que, doncs, les persones que posen al càrrec d'esta fundació, si són igual d'incompetents, doncs, votaran que no, perquè, clar, per a canviar, mos quedem com estem, i així tenim a estes cinc persones cobrant.
.
.
I, bé, ara sabrem el que cobren, ara ja podrem, perquè sabem que són 650.
000 euros, però no sabem exactament què és el que cobra.
El síndic, almenys, això mos ho aclarirà.
Però, si són igual d'incompetents, ho deixaran com estan i votaran que no, però si veritablement creuen vostés en la suficiència de l'administració pública valenciana com a institució, Generalitat, de gestionar el seu propi patrimoni, votaran que sí, perquè, si no, estaran hipotecant, hipotecant el futur d'este monestir.

Perquè, la situació, no solament la denuncia l'alcalde de Simat de la Valldigna, se denuncia per altres vies, fins i tot, per
exemple, un alcalde socialista, Jesús Ferrando Peris, és alcalde de la corporació municipal de Benifairó, que, a més, denuncia censura perquè diu que «quan alguna veu crítica s'alça en contra de qui gestionen la Fundació Jaume II el Just, ja directament són vetats de qualsevol tipus d'activitat que se puga fer en este monestir, un monestir que està al terme municipal també d'este municipi.
I que això ha passat, que se denuncia en una carta pública, i que, a més, se diu que no solament els afecta com ajuntament i com a institució, sinó que a ells el que els preocupa -com a bon alcalde, he de dir- són els veïns i veïnes del seu poble que també, per un moment donat haver denunciat uns acomiadaments de gent del propi poble,
també estan sent vetats de qualsevol tipus d'activitat i participació que se puga fer dintre del monestir.

Vull dir, la situació és, doncs, el tema de sempre; el malbaratament que porta a coses que l'opacitat ens fa suposar que també tenen coses d'irregularitat, sobretot quan li obren la porta i despatxen un amic íntim del senyor president Camps, la censura -que això també és una dinàmica- en la cultura d'este país, gestionada per vostés, és a dir, qualsevol cosa de cultura amb un tarannà crític o objectiu és víctima de la censura del Partit Popular; la persecució, perquè fan vostés també persecució; i, com no, com no, el que vostés mateixos no reconeguen que l'administració pública ha de ser suficientment capaç de gestionar el seu propi patrimoni, un patrimoni que en l'Estatut d'autonomia l'empara i el dignifica, però, després, en la política real no és palpable esta dignificació.

I, per tant, jo crec que esta era l'exposició de motius, que ja veuen vostés que era difícil plasmar la literalitat del que jo voldria dir, per a justificar que fem el
favor avui de dignificar, però, amb veritat, este monestir que és un símbol per al nostre poble.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Té la paraula la senyora Segarra.

La senyora Segarra Sales:

Senyor president.

Jo, per anticipat, ja li dic a la companya que m'ha precedit que mosatros anem a donar-li el recolzament i intentaré explicar el perquè.
Sempre.
.
.
, l'altre dia, estiguérem en una altra comissió i dic que les fundacions són un bon instrument si saben donar-li un bon ús, el que no és bo és quan es fa un mal ús d'estos instruments.

Caldria recordar que, per allà els anys setanta, n'hi havia un grup que es dia Amics de la Valldigna -era un moviment- que ja reivindicaven i que demanaven, perquè, a més, els preocupa molt el monestir -allí li diuen també el convent- perquè estava declarat monument històric nacional en l'època de Franco, però que continuava sent destruït i enderrocat.
Va ser a l'any 1991 quan, per petició de l'ajuntament, estant aleshores de president de La Generalitat Joan Lerma, es va
adquirir este monestir.
En estos anys es van gastar centenars de milions a la
compra i a la restauració fent intervencions urgents, aproximadament un 300 milions de les antigues
pessetes.

Per tant, els socialistes han sigut -i seguim- abanderats de la compra i la reconstrucció perquè volíem, hem volgut i volem la seua recuperació com a símbol del poble valencià.
Però, a més, també digueren «sí» a la fundació esta.
I digueren «sí» a la fundació esta, perquè cal recordar que es va aprovar per unanimitat, tots la volien, es va aprovar
per llei, perquè tots en estes Corts tenien la consciència i pensàvem que el monestir, que està en el preàmbul de l'Estatut, és un símbol d'identitat dels valencians.
I pensàvem que la fundació podia fer una gran tasca.
La fundació tenia uns objectius, que era: impulsar el monestir, impulsar la comarca,
impulsar el turisme d'aquella zona, i, sobretot, la rehabilitació d'este edifici.
És a dir, rellançar, potenciar i recuperar aquest lloc i este edifici tan emblemàtic i tan important per a aquesta zona i per a tot el poble valencià.

Però, què és el que ha passat o què és el que està passant?
Abans, la companya que m'ha precedit ho ha explicat molt bé.
A mi, un dia -perquè vaig estar allí- un company me va dir: «De forment, ni un gra, de tot el que havia de fer, de forment, ni un gra.
» Si vosté -la persona que després intentarà explicar- mos diguera què ha fet realment esta fundació durant este temps, quina activitat, quina memòria, quin ha sigut realment el seu pressupost i quin ha sigut el deute que s'ha quedat i la tasca que està fent la seua gerent, doncs, podria ser que mos fera canviar d'opinió.
Però, a la mateixa Vall, a aquella comarca, es diu que «el monestir s'ha convertit en un
cortijo de la fundació.
» I més concretament, la frase que em vam dir era: «Una ADL d'Alcoi.
» Quina casualitat que la consellera de Cultura també és d'Alcoi!
Quina casualitat que la persona que està al front d'esta fundació fóra assessora del grup municipal on la consellera era regidora!

Per tant, creguem que no és el correcte, que no puguem crear agències de treball com estan creant-se en les fundacions.
Perquè també és una casualitat que el gerent que n'hi havia abans, que va ser cessat de forma fulminant per la consellera, però no sabem per què, per què va ser cessat tan ràpidament, Vicent Burgos, també, a part de ser amic del president de La Generalitat, era l'exhome d'una regidora de l'Ajuntament de València.
Tot són casualitats!
Però, eixes casualitats fan perdre credibilitat en estos instruments que -como jo he dit abans- crec que poden ser molt útils si s'utilitzen bé.
Però, quan s'utilitzen malament, resulta que es pervertix l'ús.
Com he dit abans, vaig estar allí i he intentat recollir
(so d'un telèfon mòbil) informació i la programació en el monestir és res de res, de forment ni un gra, no n'hi ha una programació metòdica ni conseqüent ni a l'altura de.
.
.

El Partit Popular i el Consell s'han oblidat del monestir des de fa molt de temps, sols servix per a potenciar la
col·locació i afins -i no m'agrada dir-ho- al Partit Popular, però és així.
El monestir està orfe de qualsevol activitat que valga la pena i que estiga al nivell que es
mereix.
Han tingut problemes amb els jubilats, bandes de música.
.
.
A més, el que estaven dient a la mateixa zona és que.
.
.
(Veus)

El senyor president:

Senyories, per favor.

La senyora Segarra Sales:

.
.
.
estava fent-se una política i una gestió d'esquenes a la gent del poble i d'esquenes a la comarca de la Vall, que està en standby i que no està fent-se absolutament res.
Per no dir, fa poquet s'ha fet una exposició sense quasi assistència, perquè s'havia fet en altres llocs, i no va tindre absolutament ningun èxit.
Es va portar una banda de música.
Saben vostés d'on era la banda de música?
D'Alcoi!
Tres autobusos, d'Alcoi!
Casualitat també!
Casualitat també!
No n'hi ha altres pobles!
D'Alcoi!
(Veus) N'hi ha centenars de persones al monestir sentit.
.
.

El senyor president:

Senyories, senyories, per favor.

La senyora Segarra Sales:

.
.
.
el festival, d'Alcoi!
Però, n'hi han huit persones del poble de Simat, huit, van dir: «set», no, va dir un, «huit, n'hi havia huit».
Però, mira, la banda era d'Alcoi.
Val!

L'estat que es troba el monestir, i si el senyor Andrés -que farà la intervenció, supose-, anara, li donaria pena.
És deplorable!
N'hi ha una escola taller que va tapant forats de jardineria d'excavacions, que fan tot el poden i més estes persones, però ja no arriben a més.
Fa mesos que es van espatllar els focus, els va pagar l'ajuntament; encara no ha cobrat la factura.
Ara, s'ha tornat a espatllar, i, com l'ajuntament no paga, doncs, no n'hi ha focus, l'església a fosques.
La consellera fa molt de temps que no s'acosta pel monestir.

O siga, la importància eixa que li volien donar, i que se li va donar en el seu moment, el
president Camps i el govern del Partit Popular, ha desaparegut, totalment, ha
desaparegut.
Ja no té la importància que tenia.
La senya d'identitat dels valencians ha desaparegut.
Sap que, de vegades -això em va doldre perquè, a més sóc valencianoparlant, i vostés ho saben-, de vegades les guies s'han negat i no han sabut fer ni la visita -la guia- parlant en valencià.
Hem demanat el llibre de reclamacions per a reclamar, i no han pogut ni
reclamar, perquè no existia el llibre.
Una senya d'identitat, la valenciania, i que la guia no parlara i es negara a fer la guia en
valencià.
I si crides per telèfon, contesten en castellà.

I, a més, una cosa, ¿sap vosté, senyor Andrés.
.
.

El senyor president:

Senyoria, per favor.

La senyora Segarra Sales:

.
.
.
que l'Ajuntament de Simat, per unanimitat, tots els regidors i la mancomunitat, va
presentar una moció en la qual van votar per unanimitat el malestar i el mal funcionament d'aquesta fundació?

Nosaltres no estem en contra d'esta fundació en la seua finalitat, la votàrem, com he dit abans.
Però el que havia d'haver segut una fundació útil que potenciara i que rehabilitara i que fóra una fundació dinàmica, ha segut tot el contrari.
Esta fundació no ha estat a l'altura del que es demanava, ha segut una fundació que ha tingut problemes i embolics de personal i de gerència, que algun dia hauran d'explicar quin és el deute que va deixar l'anterior gerent i per què va ser eixe cessament fulminant, que ha malbaratat, ha malgastat i.
.
.
els
diners públics s'han malbaratat d'una forma indecorosa -que no es pot fer- i han balafiat diners, com he dit abans, en objectius que no eren d'esta fundació.

Per tant, per una mala gestió, per una nefasta gestió, per la poca transparència, perquè creguem que era un instrument bo, però no ha sabut utilitzar-se, mosatros li donarem el recolzament a esta proposició no de llei que presenta Esquerra Unida.
I, sincerament, pense que el Reial
Monestir de Santa Maria de la Valldigna és un emblema, (remors) és una senya d'identitat del poble valencià, i que el Consell i el president deu tractar-la com a tal.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Segarra.

Ara té la paraula la senyora Franco.

La senyora Franco Aliaga:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

En nombre del Grupo Parlamentario Popular, que da soporte al gobierno del
presidente Camps, y tras escuchar los argumentos de la ilustre diputada del
Grupo Compromís, le adelanto que vamos a votar «no» a su proposición no de ley.
Y votamos «no» porque, una vez más, ustedes se dejan llevar por un afán de protagonismo personal y no por cualquier situación que pueda preocupar a los hombres y mujeres de nuestra comunidad.

Usted misma ha dicho que presentaba una proposición no de ley que era difícil de plasmar.
Claro, una vez más, lo que hace es buscar el espacio y el tiempo para poder decir cosas que nada
tienen que ver con la proposición que presenta.

Mire, usted pide que las Cortes insten al Consell a asumir la gestión directa del Real Monasterio de Santa María de la Valldigna, y yo le pregunto: ¿se ha leído el artículo 9 de la ley aprobada por unanimidad, y cuando digo «unanimidad» es que su grupo también la votó?

En el artículo 9 de esta ley se dice que corresponde desplegar la gestión ordinaria del monasterio a la conselleria competente en materia de cultura.
Por lo tanto, se entiende que la gestión ya es directa y, en todo caso, lo que usted propone es que tomemos una decisión en estas Cortes al margen de la propia ley, que le recuerdo ustedes también votaron.

Señora Mollà, la Fundació Jaume II el Just funciona bajo la gestión directa de la Conselleria de Cultura y Deporte y, según los estatutos de esta fundación, la presidencia recae en la persona que ostente las competencias de dicha conselleria, en este caso, es la consellera Trinidad Miró.

Del mismo modo, el consejo rector está compuesto por la consellera de Cultura, el secretario autonómico y la directora general de Patrimonio.
El cargo de gerente ya no se
contempla en la reforma de los estatutos que se realizó en el 2008, por lo que la administradora de la fundación se limita a gestionar la asignación que le adjudica La Generalitat, asignación que viene reflejada en los presupuestos anuales y que justifica ante la
Conselleria de Cultura y Deporte.

Aunque les pese a los grupos de la oposición, ha sido el gobierno del Partido Popular el que ha puesto en valor al Real
Monasterio de Santa María de la Valldigna, tanto a través de sus actuaciones en el monumento de rehabilitación del patrimonio histórico, como en la modernización e internacionalización de sus visitas, sin olvidarnos de las múltiples actividades para convertir este lugar en un centro espiritual de todos
los valencianos.

Señora diputada, la fundación de la Comunidad Valenciana Jaume II el Just está trabajando de una forma exitosa y transparente en la mejora y modernización del monasterio.
No sé de dónde se saca usted todo eso del abandono y todas esas barbaridades que, bueno, ya
nos tiene acostumbrados y, una vez más, no nos preocupan demasiado.

Usted, una y otra vez, intenta sembrar sombras y dudas sobre la actuación con una falta de rigor y seriedad que no tiene fundamento alguno.
Ustedes
repiten de forma reiterativa que no saben a qué se destina el presupuesto de la fundación, y que como no lo saben, yo se lo voy a explicar.

Mire, se dedica a la mejora y modernización del monasterio, así como a la realización de múltiples actividades vinculadas con grandes conmemoraciones.
La consellera en alguna ocasión, porque ustedes ya le han hecho contestar, e incluso venir a dar cuenta de
todo esto de lo que hoy parece ser que no se han enterado.
.
.

Con relación -le voy a decir- a la recuperación y divulgación del monasterio, tenemos: el 28 de mayo del 2008, se inaugura el refectorio y
locutorio, llevada a cabo por la Fundación Jaume II el Just; el 6 de diciembre del 2008, se restaura la fachada y cúpula de la capilla de Nuestra Señora de Gracia y se está trabajando la recuperación del trascoro de la iglesia; en 2008, se implanta el sistema de visitas
interactivas, en valenciano, castellano, francés e inglés, no sólo visitas de gente de Alcoy, con lo que ha conseguido divulgar nuestro
patrimonio y, muy concretamente, a nuestro real monasterio; en el año 2009, por si les interesa, más de 70.
000 visitantes de todos los países, lo que representa aproximadamente el 20% de extranjeros.

Con relación a las actividades culturales, que también se hacen, en mayo del 2008, se celebra la IV Olimpíada de Jocs Tradicionals; en mayo de 2009, se celebra la V olimpíada, igualmente.
Y ustedes saben, y si no, se lo digo yo, ésta es una actividad consolidada en el real monasterio que pretende la
recuperación del patrimonio cultural lúdico valenciano.
La fundación es consciente de la importancia de la recuperación de nuestro patrimonio en el sentido más amplio.

En el mes de julio, concretamente, creo que son los días 18, 19 y 20, se celebra la Multaqa de las Tres Culturas, llevada a cabo por
la Unesco, Valencia y la fundación.
Este encuentro pretende la aproximación y conocimiento de una historia compartida entre las religiones cristiana,
hebrea e islámica de nuestras tierras.
Este encuentro, por si tampoco lo saben, se viene
celebrando todos los años.
En el mes de julio, se hacen cursos de especialización de historia medieval, ciclos de conciertos conmemorativos del año de Ausiàs March.
En el mes de septiembre, está la edición del Àgora Mediterrània, encuentro de reflexión sobre cultura, lengua y gastronomía; en el real monasterio se han celebrado múltiples exposiciones que no les voy a relatar.

Así pues, la fundación, además de las actividades de restauración, se dedica también a las actividades culturales y queda claro que: de parálisis, nada, todo producto de su imaginación y de ganas de desprestigiar a este gobierno.
Ustedes aprovechan todo el tiempo
que pueden, porque no tienen otro medio de hacer, que es el desprestigiar al
gobierno.
Afortunadamente, yo creo que ustedes a lo largo de la historia no han
gobernado ni gobernarán en esta comunidad, porque sería.
.
.
(veus)

El senyor president:

Señorías, señorías.

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
realmente lamentable.

No me estoy dirigiendo a usted.
Me estoy dirigiendo a la persona que ha
presentado la proposición no de ley.
(Veus) Pero no a usted.
.
.

El senyor president:

¡Señora Moreno!

La senyora Franco Aliaga:

¡Señor presidente!
, es que no entiendo a qué viene ese comentario.

El senyor president:

Le estoy llamando la atención.

Señora Moreno, limítese a hablar cuando tenga el turno de palabra.
(Veus)

La senyora Franco Aliaga:

Así pues, vuelvo a reivindicar y a decir que el Grupo Parlamentario Popular, por
todos los argumentos que ha dado, va a votar en contra de esta proposición no de ley.
Y lo que debería hacer su señoría, si realmente tuviese.
.
.
, pues, no sé, un poco de dignidad política, sería retirar una proposición no de ley, que ni siquiera usted sabe por qué la han presentado.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Franco.

Té la paraula la senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

És molt fàcil ser susceptible a la temptativa de parlar de dignitat política, i dir qui té dignitat i qui no -política- per a parlar i debatre en estes Corts, seria molt fàcil, probablement, respondria a un exercici de perversió, i no.
.
.
I fixe's vosté que jo, en això, no estic acostumada a fer eixes coses i, per això, em vaig a limitar, dintre del rigor que puga tindre, per a vostés mai és suficient, jo sincerament intente mantindre el tipus, veritat?
I per això presentem esta proposició no de llei i intentem argumentar-la.
I jo quan he dit que era difícil explicar, és perquè açò té una història, per a nosaltres una història, doncs, d'una gestió nefasta, que no se pot documentar en base a ningun informe, per exemple, de la
Sindicatura de Comptes, perquè passava totalment per una gestió, doncs, de les típiques, opaca, poc transparent, inaccessible, ja dic, perquè hi ha un règim que restringix la fiscalització per part de la sindicatura.
I això és aixina, no ho he fet jo, ho han fet vostés.
Esta història és difícil, perquè canvia en un moment donat per a fer, doncs, un tipus de
cortijo al estilo señor Cotino, doncs, en cultura, en el tema de.
.
.
, bé, l'amiga de tal, exassessora de la consellera.
.
.
tot això també cal situar-ho.
Però vostés per què volen eludir estes coses si són.
.
.

Anem a vore, si la senyora consellera no ha tingut ningun problema, ni ninguna
vergonya de posar a la seua exassessora en l'ajuntament per a dirigir esta fundació, escolte!
, que després jo vinga a dir que és que és l'amiga de la consellera -exassessora en l'ajuntament- la que dirigix esta fundació!
I vostés ens ridiculitzen amb açò i s'escandalitzen?
I votés, «es afán de protagonismo personal», 
¿porque he dicho que era difícil de plasmar para ocupar el tiempo hablando de mis cosas?
 És a dir, protagonisme personal?
Però, és que sóc jo l'amiga de la consellera que dirigix esta fundació?
Anem a vore!
Que és que vostés.
.
.
amb açò, jo, de vegades, al·lucine.

Miren, diuen vostés que és que per l'article 9 de la llei de creació, doncs, la gestió és directa.
Mentida!
Però, anem a vore, ¿però no li estic dient jo que la Sindicatura de Comptes no ha pogut fiscalitzar els
comptes de la fundació perquè la gestió no és directa de la conselleria?
¿Quin article estan dient vostés?

La participació en la fundació de La Generalitat és del 50%, i per tant, no és una gestió directa.
I per això no se podia fiscalitzar!
Però és que si no, tindríem accés als comptes!
¿Però és que vosté creu que no hem demanat els comptes?
, i ens han dit que «no».
Que a partir d'ara el síndic, després que li ho diguérem, doncs, ara va a fiscalitzar-la, no sé, per il·luminació divina, o tal volta hem ajudat que algú s'avergonyisca.
Però és que no té caràcter retroactiu!
Jo no puc demanar eixos comptes; no, se fan directament.
.
.
En
canvi, els comptes de la conselleria, en principi, tinc dret, i m'empara el reglament, que no la mesa, a vore'ls.
Estem o no estem en el que.
.
.

Jo, sincerament.
.
.
quan s'està dient claríssimament que s'ha pronunciat, i li he llegit literalment pronunciaments d'alcaldes dels municipis que tenen en el seu territori este monestir i, a més, s'ha deixat molt clar que els principis originals de creació d'esta fundació responien en el punt 2, «foment de la comarca», és a dir, i els mateixos ajuntaments de la comarca estan dient que és una vergonya en el que s'ha convertit la gestió per part d'esta fundació, i acusen la fundació!
Però vostés, ¿a qui pensen que acusen?
Acusen la fundació, que està emparada per la Conselleria de Cultura, d'una gestió nefasta i que no està complint els objectius de creació.
Per tant, no té sentit.

Però, més encara, vostés encara no han justificat el perquè de 2004 a 2007 se gasten 9 milions d'euros, un foradot, que suposen 3 milions d'euros a l'any -això ho digué la consellera també ací-, i de 2007 a 2010, 4 milions d'euros, és a dir, 1,3 milions d'euros a l'any.
Esta disminució de passar de 3 milions d'euros a l'any en l'època daurada del Reial Monestir de la Valldigna a passar a 1,3, dels quals, ja
de per si, se'n van a poques activitats, tres!
, li he dit.
És que vosté, a més, és que m'ha fet un catàleg d'activitats del 2008 i del 2009, però és que vosté no podrà comptar més de tres activitats programades per a este any, que ja portem mig any.
No hi
han més de tres programades!
, si he vist la pàgina web de la fundació només pujar ahí dalt, perquè m'havia cridat l'atenció el tema que vostés ni s'encarregaren de cridar-li a algú l'atenció que se'ls passava que els anaven a furtar el domini, tres activitats!
, i tenen 650.
000
euros.
No volem participar d'esta opacitat dels comptes!
No volem participar d'una mala gestió.
No volem que per unanimitat en un moment donat creguérem i confiàrem que açò era un gran projecte i anava a dignificar un patrimoni com aquest, i ara, després de tants anys, al vore totes estes coses del passat, del present i del que no
volem que siga el futur, doncs anem a reaccionar ja.

El senyor president:

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Eixa ha sigut la nostra voluntat.

Disculpe'm vosté per haver-li ocupat el temps en estes coses que jo dic que tant de protagonisme
personal he vullgut jo avui fer ací.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Té la paraula la senyora Franco.

La senyora Franco Aliaga:

Gracias, señora presidenta.

Mire, la Intervención General de La Generalitat.
.
.
(Veus) Presidente.

El senyor president:

No, no, estàs perdonada.

La senyora Franco Aliaga:

La Intervención General de La Generalitat sí controla cada año las cuentas de la fundación, y usted lo sabe, ¿eh?
Así que de opacidad nada.
Todo muy claro y muy controlado.

La gestión se hace siempre según marca la ley del Real Monasterio de la Valldigna.
Es una gestión directa.
Y la Sindicatura de Cuentas si no lo ha hecho hasta ahora ha sido
porque no puede hacerlo de todas.
Usted sabe que se hace de una forma aleatoria
y ahora ha dicho que lo iba a hacer en este año.
Lo tiene.
.
.
¡Claro que sí!
Pero es que no intente confundir usted a las personas, por favor.

Mire, yo no sé si ustedes tienen ojeriza al Real Monasterio de Santa María de la Valldigna.
Y no sé muy bien si la ojeriza se la tienen porque es real o por lo del monasterio, no
lo sé.
Estoy segura de que en el fondo lo que realmente les sienta mal es que
funcione y que funcione bien.
(Remors)

Yo no puedo entender cómo.
.
.

El senyor president:

Señorías, señorías.

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
se pueden verter tantas barbaridades a lo largo de la intervención.
Usted sabe.
.
.
, si además lo ha reconocido usted misma, que lo que estaba diciendo que la proposición no de ley no tenía mucha.
.
.
no sabía cómo explicarlo.
Usted lo que ha buscado es venir aquí, tener quince minutos, irse luego a la prensa, tener un titular, y bueno, pues
ya está.
O sea, vierte aquí toda serie de improperios a todos los niveles.
Porque, claro, o sea, usted quién es para juzgar.
.
.
(remors)

El senyor president:

Señorías.

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
si las personas que eligen.
.
.
(Veus)

El senyor president:

Señorías, por favor.

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
las personas que están al cargo del real monasterio son las adecuadas o no.
O sea, ¿no son adecuadas porque a usted no le gusten?

Sectarismo puro, señoría.
(Veus) Pero, en fin.

El senyor president:

Señora Mollà.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

Continuamente insisten, la oposición, en utilizar como arma arrojadiza uno de los patrimonios más importantes y más grandes que tenemos en nuestra comunidad.
Y en eso siempre nos van a encontrar
enfrente.
Porque nosotros sí que estamos dispuestos a defender nuestro patrimonio, nuestras costumbres y
nuestra cultura.

Y le reitero.
La conselleria está realizando importantísimas.
.
.

El senyor president:

Señorías, por favor.

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
inversiones en la rehabilitación del real monasterio y en la programación de actividades.
Y si no las quieren ver, es su problema.

De todos modos también le diría que, al hilo de.
.
.
, no sé, he encontrado aquí una hoja de un medio de comunicación, que tanto les gusta utilizar a ustedes.
Por ejemplo, dice «Elche destina más de 50.
000 euros al festival que enseña a salir del armario.
» Lo que significa que quintuplica la partida de inversión en cultura para el 2010.

Si tanto les preocupa la cultura, a lo mejor sus representantes en el
Ayuntamiento de Elche,.
.
.

El senyor president:

¡Señoría!

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
¿han hecho alguna protesta?

El senyor president:

Señora Franco, que digo yo que.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

Sería importante.
(La senyora Mollà parla amb el micròfon desconnectat)

El senyor president:

Senyora Mollà.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

No, no, perdón.
¡Perdón!
¿Pero qué.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

Salir del armario, ¿quién?

La senyora Franco Aliaga:

Pero escúcheme un momento, estoy leyendo un titular.
.
.
(Veus) Pero bueno.
.
.

El senyor president:

Senyora Mollà.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

¡Eh, eh, eh, por favor!

El senyor president:

Que digo yo que estábamos hablando.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

¡Estoy leyendo un titular de un periódico!

El senyor president:

Estábamos hablando del monasterio y estamos estropeando el monasterio.

La senyora Franco Aliaga:

Sí.
No, no, y estoy hablando (veus) .
.
.
¿Y qué?
¿Qué pasa?
(Veus) ¿Qué pasa?
¿Qué pasa?
¿Qué los periódicos tienen.
.
.
(Veu de la senyora Mollà)

El senyor president:

Señora Mollà.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
que ser los que les gusten a ustedes?
(Se sent la veu d'una diputada que diu: «No, los periódicos hay para todos, eh?
»)

La senyora Franco Aliaga:

Señor presidente, ¡por favor!
, pido amparo.

El senyor president:

Señorías.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

Ella ha tenido su tiempo.
(Veu de la senyora Mollà)

El senyor president:

Señora Mollà.

La senyora Franco Aliaga:

El programa del ayuntamiento (veu de la senyora Mollà) quintuplica, quintuplica.
.
.

El senyor president:

¡Señora Mollà!
Señora Franco, que digo yo que estábamos hablando de.
.
.

La senyora Franco Aliaga:

Estoy hablando de cultura, señor presidente.

Y mire, digo que quintuplica (veus).
.
.

El senyor president:

Señorías.

La senyora Franco Aliaga:

.
.
.
la partida de inversión de cultura para el 2010 en el Ayuntamiento de Elche.

Simplemente, como ahí ya tiene representantes, digo, si le interesa tanto la cultura, si han
protestado porque han disminuido cinco veces su presupuesto.

Señoría, yo creo que debería reflexionar y retirar esa proposición no de ley, porque realmente, como le he dicho antes, ni usted misma puede
justificar lo que ha pedido.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Franco.

Senyories, anem a passar a votar la proposició presentada per Compromís.
Vots a favor?
7.
En contra?
8.

Senyories, després de debatre el punt número 5, que era l'últim, doncs anem a alçar la sessió.
Crec que serà l'última comissió, crec que serà l'última comissió d'hisenda en este període de sessions, si no hi ha alguna cosa extraordinària, aixina com a molt urgent.

Doncs que ho passen tots bé, senyories.

(S'alça la reunió a les 18 hores i 25 minuts)