Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text9 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para3 {
text-align:justify;
}
.para1 {
text-indent:35,4px;
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 4 d’octubre de 2007.
Comença la sessió a les 10 hores i 7 minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes,
senyora Mar
ía Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 8.
Segona i darrera reunió.

Pregunta d’interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari Popular
sobre el fet que un de cada cinc valencians no siga reconegut en el finan
çament de la nostra comunitat per part del govern central (RE número 2.
870)

La senyora presidenta:

Es reprén la sessió.

Compareixença del president del Consell per a respondre les preguntes d’interés general per a la Comunitat Valenciana, formulades pels grups parlamentaris.

Té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Popular.

El senyor González Pons:

Senyora presidenta.

Senyories.
Senyor president.

La semana pasada, en esta misma tribuna, ante esta misma cámara, el secretario general del PSPV urgía al president de La Generalitat –y cito textualmente, según el Diario de Sesiones– «a salir de aquí amb el compromís de canviar el nostre Estatut per a incorporar l’addicional que permeta ¡rebre els diners que mos deuen a nosaltres!
».
Y a continuación aplaudió, como muestra de coincidencia, su grupo parlamentario.

Estas palabras de Pla figuran curiosa y ruidosamente enmarcadas entre dos
exclamaciones en el
Diario de Sesiones, que tengo aquí a disposición de sus señorías.
Aquella afirmación, «els diners que mos deuen a nosaltres», del secretario general del PSPV, la considero un reconocimiento de que la
financiaci
ón que llega a nuestra comunidad es insuficiente, es raquítica y que, por lo tanto, nos deben dinero.
«Els diners que mos deuen a mosatros».
(Aplaudiments)

Pues en eso, señorías, estamos de acuerdo.
No en vano los presupuestos generales del estado para el
2008, si siguieran con nosotros el criterio del PIB como con Catalu
ña, deberíamos recibir 94 millones de euros más, es decir, 2.
440 millones de euros.
Y si nos acogiéramos al criterio de la inversión por población, como se hace con Andalucía, la Comunidad Valenciana debería recibir 2.
717 millones de euros, es decir, 450 millones de euros más.

El proyecto de presupuestos generales del estado para el 2008 prevé un incremento de la recaudación por impuestos en la Comunidad Valenciana cercano a los 2.
000 millones de
euros, y al mismo tiempo unas inversiones en nuestra comunidad tambi
én del entorno de los 2.
000 millones de euros.
Esto quiere decir que Zapatero sólo invierte aquí lo que tiene previsto recaudar de más.
A estas alturas todos los grupos ya estamos de acuerdo en que nos financian
como si fu
éramos 4 millones de contribuyentes, pero que en realidad somos 5 millones de
valencianos.

Todos estamos de acuerdo en que uno de cada cinco valencianos no existe para
las cuentas del gobierno central, que uno de cada cinco valencianos se ha
quedado sin derecho a que el esfuerzo que realiza cada d
ía le sea devuelto en forma de propuesta presupuestaria.

Señorías, Zapatero sólo se acuerda de ese millón de valencianos para cobrarles los impuestos; y a ese millón al que se le cobran sus impuestos no se le devuelven en forma de servicios.
El
mill
ón de nuevos valencianos que Zapatero no quiere ver son de carne mortal en lo
tributario, pero evanescentes en lo prestacional.

Con todo hay que reconocer cierta lógica perversa en la desaparición de un millón de valencianos de la estadística financiera y presupuestaria del gobierno central.
En la medida en la que
no existen, tampoco existen sus necesidades.
Y aquellos que no est
án tampoco piden ni reclaman nada.
Y por eso digo que es lógico, perversamente lógico, que el mismo gobierno que empezó su andadura derogando el trasvase del Ebro, acabe no reconociendo que desde
entonces a hoy hemos crecido en un mill
ón de habitantes.
Porque, señorías, eso sería tanto como reconocer que hay un millón más de razones para darnos el agua que se nos debe,
(aplaudiments) las infraestructuras que se nos deben, las carreteras, las escuelas y los
hospitales que se nos deben
.
«Els diners que mos deuen».

Este es el resultado de tener un presidente del gobierno que se niega a que los
valencianos recibamos
«els diners que mos deuen a nosaltres».
Utilizando una expresión textual del secretario general del PSPV en la última sesión de control al presidente en esta cámara.

Por eso, señor presidente, dado que la deuda es reconocida por todos, dado que es que no está saldada, también es reconocido por todos, y la sensación de agravio que se está extendiendo entre la sociedad valenciana también es perceptible por todos; dado que uno de cada cinco valencianos no son vistos
por el presidente del Gobierno a la hora de financiar nuestra comunidad, es por
lo que le preguntamos qu
é opina, qué piensa, cómo se manifiesta respecto del hecho de que sólo cuatro de los cinco valencianos que contribuyen pueda tener sus necesidades
cubiertas por los presupuestos del 2008.
Que en los presupuestos del 2008 no
queden reflejados
«els diners que mos deuen a nosaltres».

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el molt honorable president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias presidenta.

Señorías.
Señor portavoz del Grupo Parlamentario Popular.

Yo creo que ésta es una de las grandes cuestiones por supuesto de la actualidad en la
Comunidad Valenciana y de los pr
óximos años.
Hay una serie de cuestiones que tenemos que ir resolviendo todos juntos en
el futuro, tasadas durante estos
últimos meses, discutidas y debatidas, pero en donde se va concentrando en el
discurso pr
ácticamente de todos los partidos políticos y la sociedad en general, donde se está concentrando nuestra preocupación y también nuestra exigencia.

Es un dato objetivo.
Somos 5 millones de ciudadanos censados y en algunos
servicios que presta La Generalitat, nuestra administraci
ón autonómica, superamos claramente esa cifra; porque si hablamos de las personas que son
atendidas por el sistema de salud o por el sistema educativo, en su proyecci
ón en relación con las familias que hoy viven entre nosotros, estamos hablando de prácticamente una población de 5.
300.
000-5.
400.
000 personas.

Para centrar la cuestión, creo que es conveniente que seamos conscientes que de las competencias que
hemos venido recibiendo por parte del estado durante estos a
ños unas cuantas son las que mayor esfuerzo presupuestario se llevan.
En el caso
de la sanidad y la educaci
ón estamos hablando del 70% de nuestro presupuesto.
Si añadimos además las políticas sociales superamos el 80%, entendidas éstas como la atención a las personas mayores, personas dependientes o, por ejemplo, las políticas de vivienda.

Por lo tanto, de un presupuesto cuyo peso supera el 80%, estamos recibiendo sólo 4/5 partes del dinero que el estado debería transferirnos a nosotros.
En una cuestión de operación meramente aritmética, serán ustedes conscientes de que cada año el esfuerzo de todos los valencianos por atender las políticas fundamentales sobre las que se asienta la sociedad del bienestar y de
igualdad de oportunidades, no est
á requiriendo por parte del gobierno socialista el esfuerzo económico anual que correspondería al peso demográfico de nuestra comunidad en el conjunto nacional, pero también en la parte que corresponde a la mejor y más eficaz y eficiente ejecución de competencias transferidas por parte del estado a nuestra comunidad.

El estado de las autonomías se basa en nuestro caso, en España, desde nuestra Constitución, sobre un principio fundamental que también incide directamente sobre la cuestión que esta mañana estamos discutiendo.
Estamos hablando de las transferencias, de las
competencias del estado a las comunidades aut
ónomas para que éstas, de forma suficiente y en igualdad de condiciones que todos los españoles, las atiendan con todas las garantías.
No es una competencia inventada por esta comunidad autónoma.
Es una competencia transferida vía Constitución a las comunidades autónomas para la mejor prestación de servicios fundamentales y básicos, al servicio de todos los ciudadanos y además con ese principio de igualdad de trato de todos ellos en todo nuestro país, en toda España.

Si el Gobierno de España deja de proveer de financiación a una parte del territorio nacional en relación al peso demográfico, está siendo injusto con la administración autonómica, que es la competente del desarrollo de tal competencia; injusto con los
ciudadanos que viven en un territorio auton
ómico determinado, en este caso la Comunidad Valenciana; e injusto con los
principios fundamentales sobre los que se basa nuestra naci
ón: solidaridad, igualdad de oportunidades e igualdad de trato.
(Aplaudiments)

Por eso, señorías, no se trata de un debate de partidos políticos, no se trata de un debate de presupuestos de cada año.
Se trata de un debate esencial, constitucional, de lo que corresponde a cada
administraci
ón en cuanto a las competencias que tiene que desarrollar todos los días.
Se trata de las personas, se trata de los ciudadanos, se trata del peso
demogr
áfico de cada comunidad autónoma y se trata, en definitiva, de tener la capacidad para poder seguir
prestando el servicio conforme corresponde, con las garant
ías que cada una de estas prestaciones tienen que tener en relación a las oportunidades de cada ciudadano en nuestra comunidad.

Pese a la ingratitud con los valencianos del gobierno socialista, el gobierno
de La Generalitat seguir
á atendiendo al máximo nivel de calidad y excelencia la sanidad y la educación en nuestra tierra.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta d’interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari
Socialista sobre les prioritats del Consell de La Generalitat per a incrementar
les inversions en infraestructures que s
ón de la seua competència (RE número 2.
865)

La senyora presidenta:

A continuació té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Socialista.

El senyor Pla Durà:

Senyories.

Senyora presidenta.

Voldria que les meues primeres paraules foren de felicitació al senyor Camps, pel seu sant hui, i a tots aquells que, com ell, són Francesc o Francesca.

Mire, m’estranya que vostés se n’adonaren el passat dijous que jo havia dit que ens devien diners.
Ho vaig dir en
el debat d
’investidura i ho vaig quantificar.
Ho vaig quantificar en 3.
000 milions d’euros.
I ho vaig dir ja, a més sense canviar de criteri.
Jo no canvie de criteri.
Jo vaig mantindre que esta
comunitat des de l
’any 1996 fins l’any 2007 ha rebut en relació al que el PIB suposa del conjunt de l’estat una quantitat molt inferior de la que ens tocava.
Per tant, no és nou.

Però vull recordar-li que d’eixos deu anys i d’eixa quantitat que mos devien, el 90%, és dir, 2.
700 milions, ens ho deuen governs del senyor Aznar i del Partit
Popular.
(Aplaudiments) I és aixina, ho sent molt.

Mire, la realitat inqüestionable, senyor Camps, senyors del Partit Popular, és que la inversió prevista pel Govern d’Espanya per a l’any que ve en esta comunitat, per a esta comunitat, són 2.
346 d’euros.
El que constituïx un increment del 25%, és dir, l’increment més alt d’Espanya, la comunitat que més diners rep d’Espanya.
El que significa que per primera volta en la nostra història –mai no havia passat això– s’invertisca en la nostra comunitat el mateix que aportem al conjunt del país, al Producte Interior Brut, a la riquesa que aportem, que és un criteri en relació amb les inversions de l’estat.
No s’embolique vosté en el finançament, que la sanitat i l’educació és competència seua, i per això està la Lofca, no té res a vore en això.

Per tant, senyor Camps, hem passat del 5,88% del conjunt del pressupost per a
esta comunitat en els governs d
’Aznar, al 9,61%.
Açò, mire, mereixeria, jo crec, un reconeixement.
Si vosté fóra president de tots els valencians estaria content i reconeixeria que és una bona notícia.
Però vosté no és hui ni està sent els darrers dies el president de tots els valencians.
Vosté està sent el president del comité de campanya del Partit Popular del senyor Rajoy.
(Aplaudiments)

I, per tant, el problema és eixe, el problema és eixe, que ha d’enredar, ha de confondre, ha d’enganyar, ha d’utilitzar dades.
Però mire, quina és la finalitat de tot açò?
Tapar la realitat.
I la realitat és que hui l’AVE Madrid-València està al cent per cent de l’execució.
La realitat és que hui esta comunitat té 335 hectòmetres cúbics més d’aigua que en el 2004.
La realitat és que l’aeroport de València està acabat.
La realitat és que l’aeroport d’Alacant està al 50% de l’execució.
La realitat és que entre València i Castelló es pot anar per autovia lliure de peatge de manera clara.
La realitat és que el cent per cent de l’autovia central entre València i Alacant està en obres.
Eixa és la realitat.

I vosté què?
I vosté què?
(Aplaudiments) La pregunta és eixa.
La pregunta és si pensa canviar les prioritats per a contribuir, com a mínim, al que està fent l’estat per a millorar les infraestructures de la nostra comunitat.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el molt honorable president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Senyories.

Señor Pla, las inversiones previstas por el estado… previstas, porque habría que recordar que en partidas muy importantes de los presupuestos del estado
aprobados por los gobiernos socialistas, su ejecuci
ón a lo largo del año es cero, por ejemplo, en materia de agua, durante el año 2004 y 2005, y del 3% de lo previsto en los presupuestos durante el año 2006.
Es verdad que han crecido en su previsión, con ciertas irregularidades que todavía parece ser se están rectificando en el borrador que han presentado ante las Cortes Generales
respecto del a
ño anterior.

Le voy a dar otra cifra que creo que es suficientemente significativa, porque
ya han presentado el cuarto presupuesto de esta legislatura.
Por lo tanto, han
presentado los presupuestos de toda una legislatura con el presupuesto de 2008.
Los presupuestos, ya le digo, previstos, que luego no se ejecutan por parte del
estado, en
época socialista han crecido, desde el año 1 al año 4 de esta legislatura, en un 53%.
Los presupuestos destinados a la Comunidad
Valenciana por
último gobierno de José María Aznar, del primer año de la última legislatura al cuarto año, crecieron un 84%.

Lo digo porque no venga a impresionarnos con las cifras, porque pese al
esfuerzo de
última hora, mal, con irregularidades, y para cumplir los proyectos de
infraestructuras previstos por los gobiernos del Partido Popular, siguen
estando casi 30 puntos por debajo del aumento de los presupuestos del Partido
Popular para nuestra comunidad.
(Aplaudiments) Se han mareado con este porcentaje, se han mareado ustedes y se ha mareado también el gobierno socialista, que ha pretendido hacer bandera de estos presupuestos
y todav
ía no sabemos exactamente a qué van a dedicarlo.

Porque, entre otras cosas, para que el tren de alta velocidad, por ejemplo,
pueda llegar a Valencia, necesita de una estaci
ón, todo tren necesita una estación.
Pues bien, una estación para que llegue el tren de alta velocidad, que empezó a construirse en la legislatura cuando gobernaba el Partido Popular, esa estación, que el coste más o menos viene a estar en torno a los 400 millones de euros, han destinado en
estos presupuestos 3 millones de euros.
Y una estaci
ón, además, necesita de un plazo de redacción del proyecto, de licitación del proyecto, de adjudicación del proyecto y de construcción del proyecto.
Si todo el presupuesto que destina el gobierno socialista a la
Comunidad Valenciana es como ejemplo el de la estaci
ón del tren de alta velocidad a la ciudad de Valencia desde Madrid, los
valencianos, una vez m
ás, estamos listos con los socialistas.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el senyor Pla.

El senyor Pla Durà:

Ja hem vist, senyor Camps, que el que vol marejar és vosté per a no parlar del que jo li he preguntat.
(Aplaudiments) És a dir, vosté governa esta comunitat.
Mire, pressupost de la Conselleria d’Infraestructures i Transport per a 2007, quasi nou punts per davall de l’increment mitjà dels pressupostos de La Generalitat.
És a dir, el cas del metro és eloqüent, el programa d’infraestuctures del transport sols s’incrementa un 0,16% en el pressupost.

Però el que ha passat en el 2007 no és novetat.
Vosté els quatre anys ha fet el mateix.
I què passa?
Que s’han deixat d’invertir 500 milions d’euros en infraestructures que són de la seua competència, que afecten a la vida diària dels valencians.
Congelar les inversions suposa incomplir eixe pla d’infraestructures estratègiques que vosté… per cert, portaren ací un dia que no va estar molt adequat per a vosté, perquè va tindre el
plante d’aquells que hui ja no estan ací, segurament perquè els ha passat vosté comptes.

Però d’eixe programa vaig a recordar-li algunes dades.
Mire, quan han passat quatre del
set anys de vig
ència d’eixe pla, mos trobem que a Castelló, de les 8 actuacions a finançar per La Generalitat, 5 encara no estan iniciades; a València, de les 14 a finançar per La Generalitat, 10 encara no estan iniciades; i a Alacant, 3 actuacions,
2 sense iniciar.
Conclusi
ó general de l’estat d’execució de 2007 en matèria de carreteres: 37 actuacions a realitzar de la Generalitat valenciana que no
s
’han fet, que no s’han fet.
I això afecta a la vida real i diària de les persones.

Mentre el govern socialista d’Espanya fa el que ha de fer, l’AVE en el 2010, l’aigua que necessitem, no sabem quan es podrà tindre acabada una obra tan bàsica com la CV-35, que vostés en període electoral van posar a tota màquina i van parar només van passar les eleccions.
I eixa és una realitat que ha de respondre vosté hui ací, senyor Camps.
(La senyora presidenta desconnecta el micròfon)

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Había empezado usted tan bien felicitándome el santo, que había pensado: hoy tendremos un día tranquilo.
Pero no, es imposible.

Hace un año usted me presentó una moción de censura, y yo le dije: «Si usted gana, me voy; si yo gano, se va usted», y aquí está.
(Aplaudiments) Hace tres meses, hace tres meses le volví a ganar las elecciones, y yo estoy aquí, me habría ido si hubiese perdido, y usted está aquí.
Y hace una semana usted sale aquí, me hace una oferta, yo se la cojo y, media hora más tarde, su portavoz adjunto dice que de lo dicho por Pla nada de nada, y sigue
usted ah
í.
Pero, ¿de qué está hablando, señor Pla?
(Aplaudiments) ¿De qué está hablando?

Vamos a ver.
El gobierno socialista no tiene un modelo de inversiones de
infraestructuras para nuestra comunidad.
No sabe lo que quiere, no sabe lo que
pretende.
Firmamos con el Ministerio de Fomento, firmamos con el Ministerio de
Fomento un plan de carreteras.
Nosotros estamos cumpliendo, el estado no est
á cumpliendo.
Del programa AGUA, ni agua.
Cuatro años después, ni más rápida, ni más barata, ni de más calidad.
Simplemente el agua socialista no existe.
(Aplaudiments) No existe.
Tenemos que hacer, tenemos que hacer planes, planes de inversiones de
infraestructuras porque el estado ha hecho dejaci
ón de sus funciones para con la Comunidad Valenciana.

Y más le diré, y más le diré.
Hoy la Comunidad Valenciana tiene que competir con territorios regionales
vecinos, y el gobierno socialista, mediante cheques en blanco, est
á primando a otras regiones respecto de nosotros, dándoles 150 euros per cápita más a los catalanes (veus) y a nosotros 25 euros per cápita menos que la media nacional.
Y como presidente de La Generalitat, señor Pla, y usted como valenciano, tendría junto conmigo que reivindicar que para poder competir, no puede haber
comunidades aut
ónomas a las que se les dote con cheques en blanco.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula l’il·lustre senyor diputat, senyor Camarasa.

El senyor Camarasa Albertos:

Señora presidenta.

Señor presidente, diariamente decenas de miles de valencianos se encuentran con la
jungla de asfalto que supone
–la jungla de asfalto, no la de cristal–, que supone los accesos de Valencia.
Decenas de miles de personas que pierden
mucho tiempo y se enfadan much
ísimo de ver que los accesos de Valencia, competencia de ustedes, del Consell,
siguen sin hacer, despu
és de que tienen hecho el diagnóstico y conocen el tratamiento.

De 13 actuaciones que están previstas en el PIE, solamente, hasta hoy, han hecho ustedes 3: 2 completadas
y 1 adjudicada.
Quedan pendientes 10, a mitad del PIE, m
ás de la mitad del PIE.
Los valencianos nos preguntamos cuándo vamos a terminar con ese caos circulatorio que, ya digo, hace perder mucho
tiempo y muchas horas.

Y, concretamente, señor presidente, si vamos a dar un ejemplo al mundo construyendo en diez meses el
circuito de Valencia de F
órmula 1 –yo estoy contento–, también aparte de dar ejemplo, podíamos dar satisfacción a esas decenas de miles de valencianos cabreados sistemáticamente porque no actúan.
Y eso es una competencia de ustedes, señor Camps.
¿Cuándo van a iniciar la solución a estos problemas de atasco que hay en la zona norte, en la zona oeste y en la
zona sur?

Y más concretamente le digo, ya para terminar, si nos gusta ver a los bólidos de Fórmula 1 circular a 300 kilómetros por hora, algunos nos conformaríamos, señor presidente, con poder circular por todas esas zonas a una media de 50 o 60
kil
ómetros por hora.
De ustedes depende, señor presidente.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el conseller.

El senyor conseller d’Infraestructures i Transport:

Sí, señoría, me sorprende que se hable de incumplimientos cuando realmente los
incumplimientos que tenemos
… Y si no, nos remitimos al protocolo que se firmó en el 2005.
El estado ha cumplido un 22%, nosotros el 48%.
42 actuaciones el
estado, ha iniciado solamente 8.
Y nosotros 33 actuaciones, 13 actuaciones.

Los accesos.
Un PIE se desarrolla a lo largo de unos cuantos años.
Estamos teniendo… y estamos ejecutando todas las obras de acceso a Valencia.
¿Qué es lo que pasa?
Algunas de ellas no se pueden ejecutar porque con el Ministerio
de Fomento no nos ponemos de acuerdo en las carreteras.
(Veus)

En cualquier caso, usted, señoría, podrá circular en ese circuito de Fórmula 1 no a 60 kilómetros por hora, a 40 cuando esté terminado, que es lo que permite las normas de circulación en los municipios.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula la senyora Ninet.

La senyora Ninet Peña:

Señor presidente, no sé de qué les sirve a los valencianos la Generalidad si la culpa de todo lo tiene Madrid.

Ya concretando, y hablando de la comunidad real, no de la comunidad virtual que
usted nos expone cada d
ía, los vecinos del Camp de Túria, de Serranos y de Ademúz aguantan todos los días inmensas colas para acceder a la ciudad de Valencia por la obra de ampliación en esa autovía, que usted puso primera piedra en febrero de 2006.
Desde entonces, largas
colas.
Y adem
ás, han vivido un vaivén de obras un poco extraño, un inicio lento y después una barbaridad de trabajadores 24 horas al día, en campaña electoral.
Ganó usted las elecciones y han desaparecido, como si los hubieran abducido.
Esto
ser
ía grave si no fuera el auténtico problema el aumento y el incremento de la siniestralidad.

Por lo tanto, ya poniéndonos en la comunidad real y dando respuesta, su conseller dijo ayer que estaban las obras en ejecución, lo que demuestra que no ha pisado la CV-35.

Entonces, hablando de la comunidad real y de los problemas de los ciudadanos de
la Comunidad Valenciana, para cu
ándo el reinicio de las obras y para cuándo su finalización.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el senyor conseller.

El senyor conseller d’Infraestructures i Transport:

Sí, señoría, me reitero.
En ningún momento las obras se han parado.
Y sí que… (Veus) En ningún momento.
Ahora mismo el plazo de ejecución de esas obras es el 31 de diciembre de 2007.
Y es cuestión de la concesionaria, porque le recuerdo que es una concesión, es un peaje en sombra… serán los concesionarios los que deban cumplir los plazos para poder empezar a
cobrar las tasas que tienen por los veh
ículos que tengan que pasar.

En cualquier caso, esa actuación si ha tenido algún retraso, ha sido por la conexión que había con la A-3, que retrasó la autorización el Ministerio de Fomento.
(Aplaudiments) Me reitero como siempre.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta d’interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Comprom
ís sobre les mesures preses per a garantir als valencians i a les valencianes el
dret a escollir cadena de televisi
ó i, en concret, per a garantir la reciprocitat d’emissió de TV3 al nostre territori i TVV a Catalunya (RE número 2.
867)

La senyora presidenta:

A continuación, señoras y señores diputados, a continuació té la paraula la síndic del Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana:
Comprom
ís.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Il·lustres diputats i diputades.

Després d’este apassionant debat electoral anem a tornar al debat parlamentari.

Senyor president, davant la pretensió del govern de La Generalitat de tancar els repetidors de TV3 a territori
valenci
à per a impedir la recepció d’este canal als valencians i valencianes, la meua pregunta és: quines mesures ha pres vosté o pensa prendre per a garantir als valencians i valencianes el dret a escollir
cadena de televisi
ó i, en concret, per garantir la reciprocitat d’emissió de TV3 al nostre territori i de Televisió Valenciana a Catalunya?

Gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula el molt honorable president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyora portaveu del Grup Parlamentari Compromís.
És curiós que el compromís per la Comunitat Valenciana en la segona pregunta siga respecte a una televisió pública d’una altra comunitat autònoma, és curiós, perquè el compromís és per la Comunitat Valenciana, pareix ser, i la pregunta és d’una altra comunitat autònoma.
En tot cas, no és un interés del govern de La Generalitat sinó de la justícia en l’aplicació de la legalitat.
Imagine que a partir d’ara també em preguntarà per què es tanquen llocs d’oci que a la millor no tenen la llicència o a la millor no es donen permisos d’activitat per a algun lloc determinat per a xicotets i mitjans empresaris de la
Comunitat Valenciana, que a la millor van darrere del seu ajuntament o de l
’administració corresponent.
És a dir, el que és legal és legal i el que no és legal no és legal.

Per tant, no és una qüestió, en absolut, del govern de La Generalitat sinó que és una qüestió de l’aplicació de la llei i és la justícia, en aplicació d’esta, la que decidix en cada moment què és el que s’ha de fer.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula la senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor president, tranquil que no li preguntaré sobre els seus imputats que se senten alguns d’ells en estes bancades.
Ja podíem intuir que la seua resposta havia de ser evasiva, inconcreta i que anava a
escudar-se en un pret
és compliment de la legalitat.

Nosaltres preguntàvem sobre la possibilitat de reciprocitat de recepció de TV3 al nostre territori i Canal 9 a Catalunya.
Era una pregunta de
valencians i valencianes i els seus drets, per a garantir la llibertat dels
nostres ciutadans a triar en ambdues comunitats aut
ònomes.
Però la seua resposta és increïble, increïble per falta de credibilitat del seu govern, increïble perquè cap valencià se la creu.

La pura realitat és que vosté, sota l’excusa de complir una resolució judicial, que no existeix encara, senyor Camps, el que en realitat pretenen és impedir que els valencians i valencianes puguem veure la TV3.
La pura realitat
és que vostés, amb el tancament de repetidors de TV3, pretenen practicar una cosa tan vella
com ignominiosa, com
és la censura.
La pura realitat és que vostés volen seguir agitant les banderes de l’odi entre comunitats autònomes i explotar la rivalitat artificial contra Catalunya amb l’esperança d’aconseguir rèdits electorals.

Però cometen vostés dues errades: falten a la veritat, per un costat, i s’enganyen en voler fer partidisme d’un tema que gaudeix d’un ample consens social.
Falten a la veritat quan diuen públicament que vostés estan complint una resolució judicial.
Vostés el que volen és executar una resolució administrativa, presa d’ofici per la direcció general de promoció institucional al dictat del seu govern.

Vosté sap que l’expedient administratiu del tancament de repetidors de TV3 no va a ser obert a
inst
ància de part sinó per la seu voluntat d’impedir a milers de ciutadans la recepció d’emissió de TV3.
Ni tan sols s’ha produït una resolució judicial del Tribunal Superior de Justícia sobre el fons de la mesura provisional sinó només una denegació de la seua suspensió.
Sobre el fons de la mesura provisional no hi ha sentència, vostés ho saben.
Per tant, sense sentència, no hi ha cap resolució judicial que vostés hagen de complir.
Ni parlar-ne del fons de l’assumpte principal que ni tan sols està interposat, perquè la resolució és de principis de setembre.

Amb l’emissió de TV3 no es pertorba el dret de cap altre canal televisiu, no es produeix
enriquiment de ning
ú, no es produeixen interferències en cap altre canal.
Aleshores, per què este interés del seu govern en impedir els valencians que així ho elegisquen, que puguem veure TV?
Per què limitar la llibertat d’escollir dels valencians, dels valencians, senyor Camps?
Per què prohibir a un valencià que puga veure el canal de la seua elecció, si amb això no pertorba el dret d’un altre valencià que tinga una altra opció?
Són vostés enemics de la llibertat, de tota aquella llibertat que no siga la de mercat o
la dels seus interessos.

En un estat democràtic de dret, en una societat avançada, senyor Camps, estes actuacions no haurien de tenir ni lloc.
Obvien vostés que estem en un món cada vegada més globalitzat, on l’oferta televisiva, amb la introducció de l’oferta digital, s’ha multiplicat exponencialment.
L’oferta en castellà s’ha multiplicat per quatre, escorant així l’oferta en detriment del valencià.

L’altra errada que vostés (inintel·ligible) .
.
.
 un tema que té un ample consens social, independentment d’ideologies o adscripcions partidàries.
La gent veu amb normalitat la possibilitat de triar canals públics d’altres comunitats autònomes, també el de Catalunya.

Senyor Camps, tancar mitjans de comunicació és propi d’altres tipus de règims, potser siga normal en Myanmar, però no és normal al nostre país.
No ho és i volem seguir pertanyent a l’espai de democràcies occidentals avançades.
En les vespres del Nou d’Octubre, jo li demane que reflexionen sobre les seues polítiques autoritàries excloents de tots aquells que no són seguidors del seu govern, de l’aniquilació de la diferència, de la intolerància cap a la diversitat, de prohibir el desenvolupament amb llibertat de tots i
de discriminar per raons esp
úries.

Front al sectarisme del seu govern, senyor Camps, li propose diàleg i acord.
Que posen els mitjans per a la reciprocitat d’emissions de TV3 i Canal 9 i la resta de canals televisius autonòmics.
Volem que els catalans puguen veure Canal 9 i els valencians que així ho decidisquen puguen veure TV3.
És molt més senzill, senyor Camps, deixen la gent escollir, deixen la gent ser lliure.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Si no fuese porque el tema es el tema, es trágico, trágico que una diputada autonómica elegida por los valencianos esté defendiendo la televisión pública de otra comunidad que emite de forma ilegal en la nuestra.
Es una
tragedia, una tragedia.
(Aplaudiments)

Pero, bueno, subiré a esta tribuna para defender muchas cosas, entre otras algo en lo que creo
firmemente.
Si gobernasen partidos de su ideolog
ía, ni treinta, ni veinte, ni dos televisiones; habría una sola televisión y se haría desde los despachos de los politburó correspondientes.
(Aplaudiments) Estoy completamente convencido.

La ideología que ustedes defienden es una ideología de dirigismo, de intervención, de acoso a la liberad de expresión, de incapacidad para la pluralidad y la diversidad, de imposibilidad de poder
ver el mundo de forma ancha, abierta, feliz y optimista.
Porque esas son las
bases de la ideolog
ía que usted defiende, señora diputada.

En cualquier caso, fíjese lo que nos ha contado esta mañana, porque yo no lo sabía, no tengo tiempo de ver mucha televisión.
Pero es que en nuestra comunidad hoy se pueden ver hasta 45 canales
diferentes.
Y me habla de uno.
Se pueden ver hasta 45 de forma legal, 45
canales.

Estos señores que llevan años poniendo por aquí todo este tipo de repetidores ilegales no se han preocupado nunca de poner
repetidores en Catalu
ña para que allí se vea Canal 9, nunca.
(Aplaudiments) Nunca.
Nunca.
Es más, estoy convencido de que estos señores que han puesto repetidores durante estos años en nuestra comunidad han recibido subvenciones directas de otro gobierno
auton
ómico y de la televisión de otro lugar distinto al nuestro, estoy completamente convencido.
Lo sé yo y lo sabe usted perfectamente.

Mire, reciprocidad sí, con todo el mundo, perdone, con todo el mundo.
El que hoy es presidente de la
Generalitat es el causante, entre otras cosas de la imposibilidad t
écnica, legal, para que lo que usted quiera se pueda producir.
El presidente
socialista hoy de Catalu
ña.
Y el que hoy es ministro, que era alcalde, sería el responsable en última instancia de técnicamente poder dar la opción para que de forma legal haya algo que usted llama reciprocidad.

En cualquier caso, y por cierto me han dicho también que hay plataformas digitales, plataformas digitales por las que se reciben
todas las cadenas auton
ómicas de España.
No sé qué ciudadano de la Comunidad Valenciana, que tenga la ilusión de poder ver otra televisión autonómica, la catalana, la gallega, la andaluza, la madrileña, que me han dicho que es muy buena, la de Baleares, no pueda verlo porque hay
plataformas digitales.
¿Se imagina usted aquí un diputado pidiéndome por favor que se vea televisión gallega o la televisión andaluza?
Pues no.
Me tendrá usted que explicar algún día por qué tanto interés, por qué tanto interés.

En cualquier caso, un modelo político como el que defiende el Partido Popular permitirá a la sociedad poder ver una, diez, cincuenta y un millón de televisiones.
Una opción política como la suya en el gobierno imposibilitaría la diversidad y la pluralidad, porque ustedes le tienen miedo a la libertad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor Pañella Alcácer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor president, mire, jo estic ací i el meu grup està ací defensant la voluntat de molts valencians, no de catalans, de molts valencians, perquè els que pensen diferents a vostés i si viuen ací crec que també són valencians, també ho som, els suficients per a estar nosaltres asseguts ací i defensant els seus drets, els suficients.

Mire, nosaltres resulta que som impositius, només volem uns canals.
Perdone, nosaltres estem dient açò fa molts anys, cosa que vostés no dien.
Perquè recorde que fa molts anys, fa molts any qui van posar problemes a les
retransmissions de la TV3 van ser els qui estan a l
’altre costat.
I vostés aquell dia, vostés, en ares de defendre la llibertat d’expressió, van defendre totalment això.
I nosaltres seguim fent exactament el mateix, no en funció de qui mane i qui deixe de manar.

Mire, vosté ha dit que han de complir-se les lleis, les lleis, totes, totes.
Li demane que complisca també allò que diu la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries, ratificada per Espanya…

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.
(La presidenta desconnecta el micròfon)

Tiene la palabra el vicepresidente.

El senyor conseller de Presidència:

Gràcies, presidenta.

Senyor diputat, encara que no ha tingut cap pregunta concreta, sí que pensar que ha començat parlant que el seu grup defensa els interessos d’un conjunt dels valencians, el que no ha aclarit molt bé quin és exactament el seu grup dins d’eixe grup multitudinari que conforma el que va nàixer sent eixe Compromís.

La veritat és que el conjunt de la societat valenciana té molt clar quines són les seues senyes d’identitat i què representa la societat valenciana.
I eixa defensa que fan vostés d’una suposada llibertat de la seua expressió, que no de la legalitat, és el que diferencia el seu grup polític del nostre grup polític i del conjunt de la societat valenciana.
Una societat valenciana emparada en
l
’estat de dret, en la convivència democràtica i en les lleis.

Vostés, per molt que se referisca a les normes de la Unió Europea, ací hi ha una legislació, totes les televisions s’han de sotmetre a eixa mateixa televisió i la defensa de la il·legalitat en què vostés se volen instal·lar en televisions il·legals, en defensa d’institucions que defenen els països catalans, que només estan en pertorbats plantejaments mentals d’algunes persones que en absolut és el del conjunt de la societat valenciana, crec que el que cal fer és centrar-se en la representació de la voluntat popular, en la defensa de les nostre senyes d’identitat.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcácer:

Gràcies.

Senyor conseller, no he fet la pregunta, perquè m’han llevat la paraula, vull dir, no m’ha donat temps, indubtablement.

Però la pregunta estava molt clara, vosté ha fet referència a la Carta europea de llengües regionals i minoritàries, diu que són simplement qüestions europees.
Mire, l’article 11, que fa referència als mitjans de comunicació, diu que: «Les parts es comprometen a garantir la llibertat de recepció directe des d’emissions de ràdio i de televisió dels països veïns en una llengua usada en una forma idèntica o pròxima d’una llengua regional o minoritària, i a no oposar-se a la retransmissió d’emissions de ràdio i de televisions dels països veïns en aquesta llengua.
–No és prou, diu– Es comprometen, a més, a garantir que no siga imposada a la premsa cap restricció a la llibertat d’expressió i a la lliure circulació de la informació en una llengua usada en una forma idèntica o pròxima d’una llengua regional o minoritària.
» Això ho va signar el president –en aquell moment– Aznar.
Ja sé que fa referència als estats, el que passa que vosté està dient-mos que això que reconeix als estats no ho reconeix internament dins de les fronteres de les
comunitats aut
ònomes del nostre país.
I també té una llei, també, de caràcter extraordinari.
.
.
la Llei 25/1994, de Llei de televisió sense fronteres, la qual tindrien també que vore per a complir.

Què hi han problemes legals?
Sí, senyor, hi han problemes legals.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

…els que van denunciar-se ahí en les emissions de Televisió Valenciana.
(Veus)

La senyora presidenta:

Té la paraula el senyor Rambla.

El senyor conseller de Presidència:

Gràcies, senyora presidenta.

La veritat és que està vosté obstinat a no fer cap tipus de pregunta, però en tot cas, estiga vosté tranquil que complirem eixa legislació europea, perquè els únics països que limiten amb la Comunitat Valenciana són França, amb Espanya i Portugal, no tenim cap altre país que limite amb la Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments)

I mire vosté, esta és una qüestió de pura legalitat per més que vostés s’obstinen.
Mentres el ministre socialista, actual president de la Generalitat
catalana, no pose a disposici
ó de la Comunitat Valenciana tants canals de televisió, com sí ha posat a disposició dels catalans, que per això poden oferir més canals a les televisions privades i a les televisions públiques, difícilment ho podrem fer.
Ni aleshores el senyor Montilla, ni hui el senyor Clos.
Parlen vost
és amb ells, pregunte’ls en les Corts Generals per què no posen televisions a disposició de la Comunitat Valenciana i parlarem de reciprocitat, que mosatros sí estem disposats a fer-ho, però no sobre la base de la il·legalitat.
I el que es demane a vostés és que se sumen també a eixe estat de convivència basat en l’estat de dret, que millor mos anirà a tots.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre la declaració de l’any 2008 com a Any Jaume I

La senyora presidenta:

A continuación, vamos a tramitar la proposición de ley de tramitación inmediata, presentada ayer por los tres grupos parlamentarios.

¿Podemos prescindir de la lectura…?
¿Estamos de acuerdo en prescindir la lectura de la presentación de la proposición?

Procedemos… (veus) Comienza… Votos a favor.
.
.
 Queda aprobada la proposición.
Muchas gracias.
91 votos a favor.

Per a explicació del vot té la paraula el representant del Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Comprom
ís.

Para la explicación del voto, ¿Desea…?
Com vullgues, com vullgues, o ahí mateixa.
¿No desea.
.
.
?
Tiene la palabra el senyor Morera, para explicación del voto.
(Veus)

Por favor, señoras y señores diputados presten silencio.
Por favor.

El senyor Morera Català:

Abans de començar.
.
.
, moltes gràcies, senyora presidenta.

Abans de començar l’explicació del perquè hem votat, el nostre grup, a favor d’esta proposta, dir que no estic convençut si.
.
.
quan el rei Jaume I al 1238 va entrar a la ciutat de València si haurien estat presents les càmeres de Canal 9, en eixe moment històric.
Però el que sí que tinc clar és que en Jaume I hauria vullgut vore una televisió que parlava la seua llengua, ja que venia d’allà del nord i segurament al sud parlen la mateixa llengua, i vostés saben que en el memoràndum.
.
.
estic convençut que pel fet de conquerir el Regne de València i dornar-li personalitat hauria vullgut vore la TV3, estic convençudíssim, i no sé per què alguns s’obstinen a privar milers de valencians de vore un altra televisió.
Ja que en tenim 45 que parlen en castellà, doncs, una que parle la nostra llengua estaria bé.

Però hem vingut amb ànim de consens, d’arribar a un acord, la proposta que se mos ha lliurat, nosaltres l’hem millorada, hem fet algunes aportacions substantives, i coincidim que als 800
anys del naixement d
’una figura tan important per al poble valencià, com és Jaume I, doncs, que calia anar tots junts a.
.
.
buscar sinèrgies que ens permeteren buscar un punt de contacte, d’equilibri en esta resolució.

Nosaltres hem vist esta resolució, i hem millorat algunes coses, però ens ha sorprés alguna cosa, i és que en tota la proposta se fa 20 vegades menció a «regne», i ens alegra perquè efectivament, durant els anys, quasi cinc-cents, que el poble valencià va tindre una sobirania potent i va ser una nació respectada en tot el món, i que va fer l’aventura europea i va donar, fins i tot, una família que va tindre presència, una família emblemàtica com a papes, i hui celebrem un dels seus membres, Sant Francesc de Borja,
que
és patró de Gandia, doncs, en eixos moments teníem sobirania, érem una nació potent i amb eixa denominació «Regne de València».

Clar, no tinc tant clar si en la denominació «comunidad», doncs, això que representa un concepte d’una autonomia de segona, és tan important.
I per tant, com s’està parlant ací de canviar el nostre estatut en temes de finançament, no sé si es podria avançar en eixa reforma de l’Estatut que vostés van anunciar la setmana passada en altres tipus de denominacions.
Per suposat,
a nosaltres no ens molestaria altres denominacions, all
ò de comunitat ens sona a
comunidad de vecinos, ens agradaria més denominacions modernes, com la teníem durant la República, País Valencià; però a la millor podíem avançar en altres denominacions que superaren eixe concepte buit i reduït de «comunidad».
Pensem que comunidad són comunitats de veïns i, per tant, hauríem de tindre una miqueta de major ambició.

Però en tot cas, estem per a commemorar al 2008 la presència de Jaume I, el seu naiximent, la importància que va tindre en el naiximent del nostre poble, i el que va suposar per a
tots els valencians perqu
è tenim una data de naiximent i d’incorporació a l’Europa occidental.
Ens va donar uns furs, uns furs que van tindre una transcendència importantíssima i, per tant, mosatros creiem molt important celebrar al 2008, tots junts,
una commemoraci
ó d’este estil.

Ara, de la mateixa manera que ens sumem, des del nostre grup a esta commemoració, no entenem per què en la derogació dels furs creats per les Corts Valencianes de l’època i impulsats pel rei Jaume I, estes Corts no es van voler pronunciar en la
seua derogaci
ó por justo derecho de conquista.
No ho entenem, no entenem per què s’ha de celebrar açò, i nosaltres ens afegim, i per què alguns grups parlamentaris no van voler sumar-se a una commemoració dels 300 anys d’una batalla, d’una derrota que els valencians perguérem els nostres furs.
Jo crec que haurien de tindre visió de mires, i de la mateixa manera que ens sumem a una commemoració de naiximent del nostre poble, de creació d’uns furs, de donar-nos la personalitat d’incorporar-mos a l’Europa occidental, per què no commemorar també durant la passada legislatura la derrota, la Batalla d’Almansa i la derogació dels furs.

I no mencionaré, perquè el clima està molt agre, la família que va encetar el regnat a Espanya, perquè ja està la cosa prou dura, fins i tot, algunes emissores que demanen abdicacions
reials, per
ò jo crec que caldria reconsiderar el tema i reconsiderar la necessitat de
commemorar tamb
é en esta commemoració que anem a propiciar, la Batalla d’Almansa i la derogació dels furs, ara fa 300 anys.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Té la paraula el representant del Grup Parlamentari Socialista, senyor Puig.

El senyor Puig i Ferrer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

En un país on la història massa vegades ens ha dividit, la figura de Jaume I esdevé un valor compartit pel que significà en la construcció d’un nou espai polític identitari, però sobretot pel que ara ens pot aportar com a exemple de coratge en la
modernitzaci
ó d’una societat en aquell temps fracturada, desvertebrada i en crisi.

Qualsevol elogi desmesurat pot parèixer anacrònic, sobretot si es mira amb els ulls del present, on afortunadament els valors
de la il
·lustració, el progrés social, la democràcia, en definitiva, fan possible una vida de drets fonamentals que han
dignificat ben considerablement la humanitat.
Tanmateix, la hist
òria s’escriu amb la força de xicotets o grans avanços i, en este cas, el paper determinant de Jaume I, en la definició de l’acta de naiximent del poble valencià, representa una fita indestriable del que avui som.

L’acció política de Jaume I ens portà la llengua, ens portà la cultura i les institucions d’autogovern.
És ben cert que amb uns trets, les institucions de l’autogovern, ben diferents als actuals, però extraordinàriament avançades per al seu temps.
No volem posar avui en qüestió el que ha estat la gestió de la seua herència, ni tot el que puga significar reobrir absurdes querelles entre les
diverses lectures de la hist
òria entre nosaltres.

Els valencians d’avui necessitem sumar i sumar, apropar-nos junts al que ha estat el millor
referent del nostre passat i buscar espais d
’encontre per enfortir vuit segles després aquell somni que ha trobat la seua millor expressió en l’actual capacitat d’autogovernar-nos democràticament en un país on els protagonistes són els ciutadans i les ciutadanes en igualtat de drets, des de la diversitat, des
de la pluralitat, des de la llibertat i des de les conviccions pr
òpies de cada u.

Ens hagués agradat que des de la diversitat, des de la pluralitat, des de la llibertat i des de les
conviccions pr
òpies de cadascú; ens hagués agradat que des del Consell de La Generalitat s’hagués acceptat obrir la commemoració a la participació de tota la societat valenciana, amb la representació dels grups de la cambra, dels actors diversos de la societat civil, en
definitiva, en un aniversari que no pot ser ent
és com una acció propagandística més del govern ni com una mirada folklòrica.

Sentim que no s’haja acceptat per part de la conselleria, però, en qualsevol cas, volem apostar per la suma, malgrat les diferències, malgrat les insuficiències.
Una mirada en positiu per honorar allò que ens ha d’unir front a altres models de societats confrontades que perden l’horitzó comú.
Vostés massa vegades opten per eixe camí.
I eixe no és el camí bo per a la societat valenciana.

Els socialistes valencians volem que siga un aniversari celebrat per tot el
poble valenci
à, arreu pobles i ciutats.
Una commemoració útil per reivindicar la identitat, útil per impulsar l’ús social de la nostra llengua, útil per la capacitat d’enteniment amb aquells territoris que compartixen el llegat de Jaume I, i útil per aprofundir en l’autogovern.

Mos agradaria que el 800 aniversari del rei significara també un canvi d’estil en la celebració de fets històrics rellevants per als valencianes i no passara sense pena ni glòria, com ha passat l’aniversari de la derrota d’Almansa.

Les Corts de 2007, hereves d’aquelles Corts forals, impulsades pel constructor de l’antic regne, han de tindre també un paper en esta commemoració, i per això esta iniciativa que avui s’aprova i que nosaltres per responsabilitat ens sumem, no tanca les portes a
altres accions que des d
’ací avancem que anem a proposar des de la pròpia realitat de les Corts Valencianes.

Senyores i senyors diputats, la història ens dóna múltiples lliçons, que ara tenim l’oportunitat i la responsabilitat, els representants dels valencians, d’aprendre de victòries i també de derrotes, i sobretot de donar-li una nova dimensió a aquella crònica de fets per al segle XXI.

Des del reconeixement a l’obra del rei Jaume, amb els encerts i també amb les errades pròpies d’una època afortunadament superada, des de la voluntat de ser i d’exercir el govern dels valencians, afrontem el futur de la comunitat amb l’optimisme que ens dóna la constatació d’allò que els valencians per nosaltres mateixa hem sigut capaços de fer.
Una nova frontera de més drets per als valencians, de més igualtat, de més autogovern en un país obert al món i a les noves realitats.
Un país, la Comunitat Valenciana, de tots, sense exclusions, sense
patrimonialitzacions per part de ning
ú.
Perquè la Comunitat Valenciana, senyores i senyors, encara que moltes vegades no ho
parega en els seus discursos, o ser
à de tots o no serà.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el senyor Maluenda, en representació del Partit Popular.

El senyor Maluenda Verdú:

Molt excel·lent senyora presidenta.

Senyories.

El meu grup ha votat favorablement esta proposició no de llei, com no podia ser d’altra manera, però, a la volta, volem agrair als grups de l’oposició que esta iniciativa, que en principi la va presentar el Grup Parlamentari
Popular, l
’hagen fet seua i hagen col·laborat en esta iniciativa que ve a recolzar la decisió encertada, que a proposta de la consellera de Cultura i Esports –per la qual cosa la felicite– va proposar al Consell de declarar l’any 2008 Any de Jaume I.

Aquí s’han dit coses, s’han dit coses, s’ha donat inclús a entendre que Jaume I parlava la mateixa llengua que la televisió 3, que me pareix que és un gran disbarat, perquè en aquella època això era impossible, perquè el que es parlava era la llengua romanç, el baix llatí; no podia parlar la llengua de la TV3 perquè el català no existia.

També se diu que s’ha de commemorar i que s’ha de celebrar la derrota d’Almansa.
Se diu que s’ha de commemorar i que s’ha de celebrar la derrota d’Almansa i la pèrdua dels furs.
(Remors) Però és que me pareix demencial.
És que esta terra té el costum, almenys l’esquerra, de proposar que celebren les dates que no són de satisfacció, les dates que són de tristesa per a la gent, per als hòmens i dones de la Comunitat Valenciana.
(Remors)

No, senyories, no.
No som partidaris de celebrar ni la derrota d’Almansa ni la pèrdua dels furs, perquè van ser dies de molta tristesa per al poble valencià.

Però al que pertoca.
La commemoració de l’any 2008 del 800 aniversari del naixement del rei Jaume I és una cosa molt important per als valencians, perquè és un dels símbols, dels símbols del Regne de València que hui tenen major recolzament per part dels valencians i de les
valencianes.
Va ser un rei que ha sigut conegut perqu
è era un conqueridor, que va conquerir el regne moro, musulmà, per a convertir-lo en el regne de València cristià.
Però, no obstant això, no se l’ha conegut com a home d’estat.
I el que pretén esta commemoració és que se conega eixe rei arquitecte, eixe rei fundador, eixe home d’estat que va dotar en aquell moment el Regne de València d’uns furs que molts encara estan vigents.
Per això només seria motiu de la celebració i de la commemoració.

Per tant, estem molt orgullosos de la decisió que el Consell ha adoptat.
I he dit anteriorment, i repetisc, que felicitem la
consellera per la iniciativa.

I el rei Jaume I va tindre molt clar que el regne que havia conquistat als
musulmans volia que f
óra un regne independent, volia que fóra un regne independent del Regne d’Aragó i dels comtats catalans.
I aixina va ser.
Volia que fóra i ho va complir.
Ho va complir i li va dotar al nostre poble d’unes llibertats que en altres llocs no se tenien.
Van ser exemple per al
funcionament com a un estat nou que naixia reconeixent els drets dels ciutadans
i ciutadanes.

Va crear estes Corts també, senyories, va crear estes Corts, mos va donar lleis pròpies, mos va donar una personalitat que altres regnes no tenien.
És cert que també formaven part les Corts Valencianes de les Corts d’Aragó, és cert, però no obstant teníem les nostres pròpies Corts que mos diferenciava clarament d’altres territoris als quals se mos intenta de forma injusta vincular.
Eixa és la personalitat que li va donar el rei Jaume I al Regne de València.
Eixa és la personalitat que hui perdura.

Per això, el nostre poble vol tindre el respecte de totes les comunitats espanyoles i
vol fer
ús dels seus drets constitucionals i estatutaris, i no consentix que se mos
tracte de vincular, que se mos tracte d
’annexionar, que se mos tracte d’incloure en projectes que són clarament inconstitucionals.

Per això, senyories, crec que hui l’acord que adopta la cambra és motiu de satisfacció.
És motiu de satisfacció i fem una crida al poble valencià perquè se sume a eixes commemoracions, a eixes celebracions que la Conselleria de
Cultura i d
’Esports al llarg del 2008 va realitzar.
I volem, senyora consellera, aprofitant
que esta la seua senyoria ac
í, que eixes celebracions no se limiten només a la Comunitat Valenciana, volem que passen les fronteres i volem que se
celebre tamb
é en aquells llocs europeus on el Regne de València estava reconegut i estava implantat.
Volem tornar a eixa grandesa, a eixa
grandesa, que determinades lleis injustes mos van
arrebatar a partir del 1707.
Per això no vull celebrar la pèrdua dels valencians en la Batalla d’Almansa.

Volem que el poble valencià se senta orgullós de l’antic Regne de València, que hui perdura en el sentiment de les persones, convertit, gràcies a l’Estatut d’autonomia, en Comunitat Valenciana, perquè eixe és el nostre nom propi.
I tinga en compte que hui té el recolzament de Les Corts al complet, però el Grup Parlamentari Popular, de forma especial, es bolcarà a recolzar quantes iniciatives la seua senyoria porte a la cambra o duga
endavant perqu
è eixa commemoració, eixa celebració siga orgull de totes les valencianes i tots els valencians.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Proposta de creació d’una comissió especial per a l’estudi del canvi climàtic a la Comunitat Valenciana, sol·licitada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 2.
114, BOC número 10)

La senyora presidenta:

A continuación vamos a tramitar la proposición de ley de tramitación.
.
.
Perdón, perdón.
Vamos a tramitar el siguiente punto del orden del día: «Propuesta de creación de una comisión especial  para el estudio del cambio climático en la Comunidad Valenciana, solicitada por el Grupo Parlamentario Popular.
»

Té la paraula el senyor Clemente, representant del Grup Parlamentari Popular.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Nos encontramos, señorías, ante posiblemente el que sea el mayor desafío al que se enfrenta la humanidad.
No se trata, señorías, de ser alarmistas, pero sí de buscar soluciones y de hacerlo ya.
No estamos hablando ya de ciencia ficción, estamos hablando de una realidad.
En nuestra mano, señorías, está el disminuir los efectos, en las manos de todos.
Aquí posiblemente no caben diferencias, políticas ni fronteras, el problema es de todos y la búsqueda de soluciones tiene que también ser por parte de todos.
Y estas Cortes estamos convencidos que pueden ayudar a
buscarlas.

Como les decía, señorías, el cambio climático ya es una realidad.
La temperatura media ha aumentado sensiblemente.
Nuestros glaciares han desaparecido en m
ás de un 20%.
Nos encontramos con que pueden desaparecer las plantas locales,
siendo desplazadas por especies invasoras.
El aumento de la temperatura del
agua del mar, a la que son sensibles nuestras praderas de posidonias, tambi
én está creciendo.
Podía producirse una disminución importante de recursos hídricos.
Nos encontramos ante un aumento espectacular de la desertificación.
Se podría producir un aumento importante del nivel del mar.
Esperemos que, no tanto como
se ha amenazado, aumentar
ían sin duda las inundaciones.
Se produciría un aumento de la salinidad de nuestros acuíferos, un mayor riesgo de incendios.
Y evidentemente, nuestro turismo, así como la salud de las personas, por previsible ola de calor sería también perjudicado.

Señorías, los gases de efecto invernadero, responsables del cambio climático, suponen en este momento 25.
000 millones de toneladas de CO2 al año.
Estados Unidos es, sin duda, el responsable de un 25% de estos gases, siendo
China el segundo pa
ís responsable con un 18%.
Pero hay que tener en cuenta las tendencias.
Mientras
en Estados Unidos y China han incrementado la emisi
ón de estos gases, en Europa ya han disminuido.
Estos gases, señorías, la responsabilidad de ellos es un 30% de la energía, un 24% del transporte y un 19% la industria.
Sin embargo, la Comunidad
Valenciana, a pesar de que la situaci
ón también nos preocupa, nos encontramos que por habitante tenemos una emisión de 6,7 toneladas, o sea, 28 puntos por debajo de la media nacional y 38 puntos
por debajo de la media europea.

Ya se ha empezado a realizar actuaciones en esta comunidad.
La repoblación de 80.
000 hectáreas, el potencial modelo urbano sostenible, el fomento de energías renovables, el Plan eólico valenciano o el Plan de ahorro energético.

La lucha contra el cambio climático establecerá un nuevo modelo de relación del hombre con el medio.
Las consecuencias del cambio climático son tan importantes para todos los poderes públicos, de tal manera que es importante que cada uno asuma su parte de
responsabilidad.

Una sociedad avanzada, como la valenciana, tiene una responsabilidad común, pero diferenciada, por lo que debemos liderar esa lucha.
No debemos cumplir
solo con los compromisos que nos corresponden tanto internacionales como
nacionales, debemos, se
ñorías, tomar iniciativas propias.

Las Cortes, como órgano de representación de los valencianos, tienen el derecho y el deber de orientar y controlar al
gobierno, creando un foro con el mayor consenso social.

Por ello, señorías, proponemos la creación de una comisión especial para el estudio del cambio climático en la Comunidad Valenciana.
Una comisión que analice las consecuencias de este cambio climático, sus posibles soluciones, que tome medidas en constante diálogo con el Gobierno de España para generalizarlas.

Esta comisión debería aprobar un calendario y un plan de trabajo.
Así mismo, podrá acordar la comparecencia de miembros de la administración, Consell y expertos, igual que pedir que nos asesoren.

Por último, esta comisión debería elaborar un dictamen en el plazo máximo de doce meses.
Pensamos que es un plazo máximo y que un plazo menor posiblemente no sería conveniente.

Señorías, esta comisión debería hacer suyo el reto medioambiental como una oportunidad, una oportunidad que
haga compatible econom
ía y ecología, que es sin duda el gran desafío que tendrán las políticas de estado en el siglo XXI.

El cambio climático ya es el desafío político y humano más importante al que se enfrenta el planeta a estas horas del siglo, y la
existencia de esta comisi
ón es la prueba de que nuestra comunidad está preparada para afrontar ese desafío.

Señorías, como les decía, el futuro de nuestro planeta elegirá aquellos territorios que hayan sabido ser ambiciosos en sus planteamientos y
que no se hayan conformado con cubrir el expediente.
Esta c
ámara, como esta comunidad, ha elegido su futuro, el mejor futuro.

Espero y deseo que exista consenso y que nuestro trabajo conjunto en esta
comisi
ón sirva a ese futuro.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Para fijación de posición, tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Procuraré ser breu i no esgotar tampoc el temps dels deu minuts, perquè és una qüestió en què ja anuncie el nostre vot favorable.
Espere que no done per a una polèmica excessivament virulenta.

Jo espere també que açò puga servir d’exemple, perquè realment quan se senten ací algunes coses, que sembla que alguns dels diputats o de les persones que puguem
estar ac
í assegudes, inclús arriba a qüestionar-se la nostra pròpia salut mental per defendre determinades posicions.
.
.
–no té res a vore amb el que ha dit vosté, senyor Clemente; estic referint-me a una cosa que s’ha dit anteriorment–, doncs realment un arriba a qüestionar-se si realment hi ha voluntat clara d’arribar a consensos amples en moltes coses.

Insistim en el nostre acord amb la proposta.
Nosaltres, de fet, ja vam fer una
proposta al mes de juliol, una proposta que ve des de l
’anterior legislatura i que no és una proposta que entenguem que siga incompatible amb aquesta.
Nosaltres pensem
que de la mateixa manera que han fet els governs de molts pa
ïsos, i el Govern d’Espanya també ho ha fet d’esta manera, a banda del que es puga fer ací a Les Corts, que em sembla molt interessant, el govern valencià, com a govern, hauria de crear una comissió interdepartamental i tècnica per a tractar d’elaborar estratègies per tal d’afrontar el canvi climàtic, que, efectivament, és un tema, probablement, el més important de tots els que haguem d’afrontar en el futur més immediat.

Però també és important que els parlamentaris, que les Corts Valencianes parlen d’este tema, discutisquen sobre este tema, i també puguen arribar a acords sobre aquesta qüestió.
I, per tant, en eixe sentit, nosaltres recolzem, insistisc, la proposta.

He de dir, de tota manera, que eixa preocupació que el Partit Popular està demostrant pel canvi climàtic l’hauria de demostrar també amb altres qüestions molt importants i que depenen molt de la pròpia acció del govern i que en el pràctica ja està demostrat que tenen una influència directa sobre el canvi climàtic.

Vaig a referir-me breument, molt breument, a dos qüestions que em semblen especialment importants, que són les qüestions referides al model de transport i al model urbanístic, ambdues, evidentment, molt relacionades.

El model de transport pel qual s’ha apostat, que prima la carretera de forma molt clara per damunt del transport
de rodalies,
és una de les qüestions més importants a l’hora d’entendre… Vosté mateix ha dit en les seues dades que el 24% de les emissions de gasos d’efecte hivernacle són produïdes directament pel transport i, per tant, cal apostar per això.
Si apostem exclusivament per la carretera i pel transport privat, el que estem
fent
és apostar per un model que difícilment ajudarà a combatre el canvi climàtic.
Els diputats que ens desplacem des de fora a València tots els matins i venim en cotxe, com jo mateix –perquè des del meu poble difícilment puc vindre en transports ferroviari, perquè existix, però és com si no existira en la pràctica–, podem adonar-nos perfectament del que suposa això a l’hora del consum.

I la segona qüestió és el tema del model urbanístic, un model urbanístic que tendix a la dispersió de l’habitatge, fomenta de nou el transport privat, però, a més, és un model que és extraordinàriament consumidor de recursos, com, per exemple, el cement, que és una de les activitats que més contribuïxen a les emissions de gasos d’efecte hivernacle, i especialment de CO2.

Per tant, vull dir, podem fer moltes coses des del punt de vista del treball
parlamentari, per
ò jo també insistisc que el Consell sense esperar-se, i el Partit Popular sense
esperar-se, a eixe dictamen ja podria estar fent coses que s
ón evidents i clares que estan generant problemes i que d’alguna manera podrien estar treballant-se ja.

Per tant, molt bé les bones intencions, benvingut siga.
Tant de bo puguem arribar a un dictamen
consensuat sobre esta q
üestió, però això no evita ni que el govern pel seu compte haja de fer el seu paper, que
nosaltres el reclamarem i, per tant, que es treballe en eixa direcci
ó.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Té la paraula el senyor síndic representant al Grup Parlamentari Socialista.

El senyor Signes Núñez:

Senyora presidenta.

Senyor Clemente, si fa vosté la prova d’introduir la paraula Kyoto… (Pausa) Dia, senyor Clemente, que si fa vosté la prova d’introduir la paraula Kyoto en el buscador de Google, descobrirà que pot consultar ja més de 4 milions, 4 milions de documents relacionats amb el canvi climàtic i del protocol nascut en esta ciutat japonesa en l’any 1997.

Han hagut de passar, per tant, deu anys de govern del Partit Popular a la
Comunitat Valenciana perqu
è d’ací un any aparega el document 4.
000.
001, elaborat per la comissió especial que hui proposen crear.

No obstant això, per al meu grup, senyor Clemente, això suposa una bona notícia, ja que fins ara, en tot este temps, el seu partit, el Partit Popular, amb
Zaplana o amb Camps, tant se val, s
’ha mostrat irresponsablement indiferent, repetisc, irresponsablement indiferent
cap a este problema, que no solament constitu
ïx una amenaça sinó que els seus efectes ja està patint-los la nostra comunitat.

I la seua indiferència, senyores i senyors del Partit Popular, ha permés actuacions en ordenació i ocupació del territori, consum de recursos naturals o mobilitat i transport, entre
moltes altres, que ja s
ón totalment i absolutament irreversibles.

Cal tindre en compte que les emissions de gasos d’efecte hivernacle des de que vostés governen han augmentat en un 90%, quan el màxim previst o admés era únicament i exclusivament el 15%.

I també cal recordar les declaracions de l’exconseller de territori, senyor Blasco, en desembre de 2006, quan va acceptar
que a la Comunitat Valenciana s
’havien reclassificat 75 milions de metres quadrats, dels quals 50 d’ells ho havien fet al marge del pla general.

El firmant d’esta proposta d’acord i d’eixa permissivitat, senyor Clemente, és un dels responsables directe en haver ocupat una cartera clau en este tema.
Permeta
’m, per tant, que li diga que, al meu paréixer, no és ell, el senyor González Pons, la persona més adequada per fer esta proposta que hui discutim, encara que també és veritat que la cosa haguera pogut estar pitjor si la proposta l’hagueren presentat altres exresponsables de la conselleria de Territori i Medi
Ambient, que afortunadament ja no ocupen eixos c
àrrecs perquè, desafortunadament per a la nostra comunitat, seguixen ocupant escó blau.

Han hagut de passar deu anys de Kyoto i dos des de la seua entrada en vigor
perqu
è vostés hagen fet examen de consciència, dolor de constricció i propòsit d’esmena, i hagen presentat esta proposta que nosaltres, senyor Clemente,
nosaltres anem a recolzar, encara que, repetisc, arriba tard, i espere i
desitge que no arribe malament.
Dic a
çò perquè tenim moltes experiències recents i molt dolentes.

Els anuncie que no compten amb el PSPV per a una comissió coartada, com fou la comissió de la sequera, que no ha servit per a res, perquè vostés varen anteposar la docilitat i afinitat ideològica a l’objectivitat, amb la finalitat que en l’informe final apareguera la gran mentida de Rajoy i el Partit Popular en el tema
de l
’aigua, senyor Clemente.

Els anuncie que no compten amb el PSPV si la credibilitat de les intencions que
figuren en la seua proposta d
’acord és la mateixa que la de les paraules del president Camps, quan el passat mes de
mar
ç anuncià la creació d’una secretaria autonòmica per al canvi climàtic dependent de la vicepresidència econòmica i, per tant, de caràcter transversal.
I al final, allò que es va crear fou una direcció general en la Conselleria de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, que ni
tan sols t
é la capacitat per coordinar les polítiques de la seua pròpia conselleria.
I com vostés també saben, senyors del Partit Popular, en eixa conselleria es fan polítiques clarament enemistades amb la lluita contra el canvi climàtic.

Senyor Clemente, no ens arriben bons senyals de vostés.
Tampoc coneixem res de l’anunci fet, també en març d’enguany, per part del senyor Camps, de creació d’una  comissió d’experts de lluita contra el canvi climàtic al territori valencià.

En definitiva, senyor Clemente, vosté ja a estes altures de la meua intervenció haurà entés que no volem més fum, no volem més fum, senyor Clemente.
Del treball d’esta comissió han d’eixir conclusions que es traduïsquen en compromisos pressupostaris, que es traduïsquen en compromisos pressupostaris.

Creen, a més a més, una comissió d’experts per dissenyar dia a dia… creen vostés, a més a més, un comissió d’experts per dissenyar dia a dia les accions prioritàries contra el canvi climàtic, perquè este fenomen no s’acabarà en un any ni en dos i serà necessari actuar contra ell segons vaja evolucionant.

I accepten, senyor Clemente, la nostra proposta d’acurtar els treballs de la comissió especial que es proposa crear a sis mesos, perquè les consignacions pressupostàries per començar a complir les recomanacions de la comissió no hagen d’esperar als pressupostos del 2010, com passaria si la comissió se crea quan va a crear-se i té una duració d’un any.

La nostra comunitat i el nostre territori no poden esperar més.
I en eixe sentit, senyor Clemente, descoratja, de veritat que descoratja, en
un debat com este sobre
canvi climàtic i medi ambient, la indiferència que el president de La Generalitat i La Generalitat tenen cap al Centre d’Estudis Ambientals del Mediterrani; un organisme creat a instàncies de la Unió Europea –vosté perdone, senyor president– baix la presidència de Joan Lerma, per a investigar el medi ambient i el clima del Mediterrani
i que a hores d
’ara està pràcticament inactiu per falta del necessari recolzament del govern del seu partit.

Acabe.
El nostre país necessita ràpidament d’accions decidides i els socialistes esperem i desitgem que la seua legítima majoria no aporte l’esperit del debat del dia de hui i dels treballs de la comissió.

Moltes gràcies, senyors i senyores del partit Popular.
Moltes gràcies, senyor president, de part d’un diputat que si vostés, senyors del Partit Popular em donen el seu aval, també és valencià de la Ribera i estima la seua terra tant o més que tots vostés.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Signes.

Procedemos a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 78.
Queda aprobada la propuesta.

És closa la sessió.

Por favor, señoras y señores diputados, vamos a proceder a continuación a la entrega de la insignia representativa de ser miembros de esta cámara.
Espero que esta insignia signifique para todos ustedes lo mismo que para mí, el orgullo de ser miembro de Les Corts y el hecho de que representamos a todos
los ciudadanos de la comunidad en lo que son las funciones legislativas.
No
quiero desaprovechar para desear de verdad a todas sus se
ñorías mucha suerte en el cometido que se nos ha asignado durante esta legislatura.

Ahora la señora secretaria pasará a citar a sus señorías, que pasarán y les entregaremos la insignia.

Muchas gracias.

(La secretària crida per ordre alfabètic els diputats i les diputades per a entregar-los la insígnia de les Corts Valencianes)

(S’alça la sessió a les 11 hores i 48 minuts)