Untitled Document

<!--
body {
background-color:white;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para3 {
text-align:justify;
}
.para5 {
text-indent:35,4px;
text-align:justify;
}
-->



|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ple de les Corts Valencianes realitzat a l'església del Salvador de Burriana, el dia 15 de febrer de 2007. Comença la sessió a les 10 hores i 5 minuts. Presideix el Molt Excel·lent Senyor Julio de España Moya. Sessió plenària número 103. Segona i darrera reunió.      Compareixença del president del Consell, senyor Francisco Camps Ortiz, per a respondre les preguntes d'interés general per a la Comunitat Valenciana, formulades pels grups parlamentaris      El senyor president:    Se reanuda la sesión.      El senyor president:    Punto once del orden del pleno: «Compareixença del president del Consell per a respondre les preguntes d'interés general per a la Comunitat Valenciana, formulades pels grups parlamentaris».    Molt honorable president del Consell. Honorables consellers. Ilustrísimos señores diputados y señoras diputadas.    Continua la sessió amb la compareixença del president del Consell per a respondre les preguntes d'interés general per a la Comunitat Valenciana, formulades pels grups parlamentaris.    En primer lloc, formula la pregunta l'il·lustre diputat i síndic del Grup Parlamentari Popular, senyor Castellano.    Por favor, don Serafín.      El senyor Castellano Gómez: |  | Moltes gràcies.    Molt excel·lent president.    Molt honorable president de la Generalitat.    Senyories.    Hui el Grup Parlamentari Popular li pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració que fa de l'execució del programa d'estabilitat per al trienni 2005-2007, perquè és important, senyories, que els ciutadans coneguen l'estat dels nostres comptes i l'evolució que ha experimentat la situació econòmica i financera de la nostra comunitat.    Moltes vegades des de l'oposició se'ls ompli la boca criticant esta gestió del Consell. I el cert és que esta gestió està sent exemplar i, fins ara, està donant uns resultats francament molt bons. I açò no és una afirmació gratuïta que es fa, sinó que cal remetre's a la dades i a les xifres objectives.    Fa pocs mesos, senyories, ja s'anuncià que la Comunitat Valenciana havia aconseguit abastar l'equilibri pressupostari, cosa que sols la Comunitat Valenciana, de les tres comunitats que presentaren inicialment un programa d'estabilitat, havia aconseguit, Galícia, Catalunya i Comunitat Valenciana.    Bé. Fou la Comunitat Valenciana, i aixina s'anuncià en el seu dia, que era l'única que havia pogut aconseguir i abastar eixe equilibri pressupostari. Ha passat la Comunitat Valenciana de ser la comunitat autònoma amb major dèficit, hem passat a ser la quinta en termes absoluts, cosa que ha hagut de reconéixer fins i tot el mateix govern central. De la primera a la quinta en termes absoluts. |  | En efecte, senyories, el ministres Solbes avalà i recolzà la política pressupostària del Consell de la Generalitat en la reunió del Consell de Política Fiscal i Financera, cosa que significa que és una gestió econòmica i financera que s'ha revelat vàlida i eficaç per al creixement i per al progrés de la nostra comunitat.    Miren vostés, senyories, el pressupost de la Generalitat corresponent a l'exercici 2005 es liquidà amb una disminució del dèficit ni més ni menys que del 83% -que dic bé, del 83%-, cosa que significa que es liquidà amb un superàvit de finançament de més de 400 milions d'euros en l'any 2005. I a més, senyories, per cert, s'executà eixe pressupost amb un 96,9% d'execució pressupostària.    Per tant, per molt que alguns s'ómpliguen la boca parlant de fastos, parlant de despilfarros, el cert és que esta política financera i econòmica està portant a la comunitat a crear cada vegada més ocupació, a reduir l'atur fins a nivells històrics i a convertir a la nostra comunitat en un referent nacional i internacional.    Però a més, cada vegada, amb esta política econòmica, estem invertint més en infraestructures, cada vegada estem incrementant més les nostres inversions en educació, en sanitat i en política social. I a més d'estar invertint més en política social, en educació i en sanitat, estem reduint la pressió fiscal, i som la comunitat, la primera comunitat en deducció per l'Irpf o som, junt amb Madrid, la comunitat amb una menor pressió fiscal de tota Espanya.    Per tant, a juí del Grup Parlamentari Popular, senyories, aconseguir més inversions en sanitat, en educació, en política social i reduir la pressió fiscal, és sinònim que s'estan fent les coses com toca. I si a més afegim que es complix el programa d'estabilitat dos anys abans del previst, és que s'està fent realment una eficaç gestió en el comptes públics.    I a açò cal afegir, i té més mèrit, senyories, quan una de les principals causes del que és el dèficit dels comptes de la Comunitat Valenciana es deu, senzillament, al finançament sanitari, que una vegada més mos nega el govern central. Per la qual cosa, jo crec que són més meritoris els esforços que des de la Generalitat el Consell està realitzant amb este tipus de polítiques.    Per tant, senyories, senyor president, el que demostra és que en este apartat, igual que en la majoria dels apartats, la Comunitat Valenciana va bé. Jo, per una vegada, sense que servisca de precedent, vaig a estar d'acord amb el portaveu del Grup Parlamentari Socialista, el senyor Pla, que ha dit des d'esta trona de les Corts que la Comunitat Valenciana va bé. Bé, jo crec que hem de coincidir perquè és la realitat que està en el carrer i que està a la nostra societat.    Per això, el Grup Parlamentari Popular, molt honorable president, volem que mos diga la seua valoració sobre la situació actual dels comptes en la Comunitat Valenciana, sobre l'execució del programa d'estabilitat en el trienni 2005-2007. I volem, lògicament, conéixer. . .      El senyor president:    Por favor. . .      El senyor Castellano Gómez:    . . . si les bones expectatives seguixen complint-se.    Per tant, senyories, i acabe -gràcies, senyor president-, menys impostos, més inversió en educació, en sanitat, en política social, menor pressió fiscal, comptes equilibrats, entenem que és la política que ha de portar-se en la Generalitat i és la política que garantix este Consell.    Per això, president, volem saber si estes expectatives. . .      El senyor president:    Muchas gracias, señor Castellano.      El senyor Castellano Gómez:    . . . per al present i per al futur van a ser exactament les mateixes.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Castellano.    Senyor president, té la paraula.      El senyor president del Consell:    Gràcies, senyor president.    Senyories.    En primer lloc, una salutació molt especial per a la ciutat de Burriana, a la Plana de la província de Castelló, en un lloc especialment volgut pels ciutadans de Burriana, i a més recordant el paper històric que ha tingut sempre esta ciutat, no sols en el moment de la conquesta, que va ser clau per al nostre reconeixement de naixement com a poble, sinó també circumstàncies històriques que al llarg de la història de Burriana han marcat clarament la història també de tota la nostra comunitat. Personatges importantíssims que han nascut a Burriana i que han sigut una projecció constant de bon fer, tant a la Comunitat Valenciana com a Espanya, inclús fora de les nostres fronteres.    Gracias, señor portavoz del Grupo Parlamentario Popular.    Efectivamente, durante estos años, aplicando el programa de estabilidad que se convino con el Estado, como otras comunidades autónomas, hemos venido haciendo un esfuerzo encaminado a cumplir el programa de estabilidad, sin dejar de aumentar las inversiones, que hemos multiplicado por mucho; sin dejar de invertir en educación y en sanidad, que se han multiplicado por mucho; sin dejar de invertir en nuestras infraestructuras, fundamentales para el crecimiento, la riqueza, la prosperidad y el empleo de nuestra comunidad, que también se ha invertido mucho y, además, han dado el resultado que todos conocemos de crecimiento y de prosperidad y de generación de empleo.    Y además, haciendo un gran esfuerzo en el gasto social, en las políticas sociales, no solo desde el punto de vista relativo, en donde el peso del esfuerzo en las políticas sociales ha ido aumentando año tras años, y en estos momentos tenemos unos presupuesto netamente sociales, prácticamente el 80% de nuestro presupuesto, sino desde el punto de vista de los términos absolutos: el aumento de la cantidad presupuestaria destinada, en millones de euros, a los gastos sociales.    Pues bien, durante estos años hemos ido cumpliendo este programa de estabilidad, y puedo decirles aquí hoy a todos ustedes, representantes de la sociedad valenciana en el parlamento autonómico, que podemos adelantar en dos años el cumplimiento del programa de estabilidad. La Comunidad Valenciana va a adelantar en dos años el compromiso del programa de estabilidad que había en su momento convenido con el gobierno de España.    Esta es una gran noticia, primero, porque estamos haciendo muy bien las cosas; segundo, porque haciendo muy bien las cosas hemos podido bajar los impuestos, invertir más y hacer el mayor esfuerzo que jamás se ha hecho en políticas sociales, educación y sanidad; y porque además las cuentas de los presupuestos de la Generalitat nos permiten, por lo tanto, seguir apostando por más inversión, por más esfuerzo social, dentro del programa de estabilidad que teníamos previsto.    Es más, es más, mañana, el Consell de la Generalitat, el gobierno de la Generalitat Valenciana conocerá los datos que la Intervención General nos envía al pleno del Consell respecto de la ejecución presupuestaria del año inmediatamente anterior, del año 2006. Superávit presupuestario, superávit presupuestario superior a 500 millones de euros, eso es lo que mañana conocerá el gobierno de la Generalitat.    Les voy a dar un dato, porque es un dato importante, para que sepamos el esfuerzo que significa económico y presupuestario, realizado durantes estos años por el gobierno de la Generalitat y su conseller de Economía a la cabeza. El último presupuesto ejecutado en su totalidad por el gobierno socialista tuvo en déficit presupuestario de 90 millones de euros, en un presupuesto que era prácticamente la mitad del presupuesto de la Generalitat en estos momentos. En euros año 2007, claro, en euros año 2007.    Esta es la realidad de un esfuerzo económico, financiero y presupuestario sin igual por un gobierno autonómico que ha tenido el refrendo del dato y del análisis y que nos permite asegurar en estos momentos que el programa de estabilidad que se convino en su momento con el gobierno de España se va a cumplir dos años antes del plazo fijado para el cumplimiento del mismo.    Muchas gracias. (Aplaudiments)      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor president.    Té la paraula, l'il·lustre diputat senyor Ricardo Costa.      El senyor Costa Climent:    Muchas gracias, señor presidente.    Al conseller de Economía, Hacienda y Empleo.    ¿En qué medida ha contribuido, señor conseller, el actual sistema de financiación al logro de la estabilidad presupuestaria en términos de contabilidad nacional y cuál es la posición del Gobierno Valenciano, la posición de la comunidad en cuanto a la reforma del sistema de financiación de las comunidades autónomas, que ya el vicepresidente segundo del Gobierno de España, el señor Solbes, ha anunciado?      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Costa.    Senyor Camps. . .      El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:    Gracias, señor presidente.      El senyor president:    . . . té la paraula.      El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:    Gracias, señor presidente.    Señorías.    Señor Costa, el actual modelo de financiación que tenemos en vigor, sin lugar a dudas, ha sido un modelo de financiación muy positivo para la Comunidad Valenciana.    Los recursos del sistema desde el año 1999, base del mismo hasta el momento, han crecido en más de un 58%. Somos la segunda comunidad autónoma en la que más ha crecido después de la Comunidad de Madrid. Y ello a pesar del no desarrollo pleno de ese modelo de financiación por parte del gobierno actual socialista.    Le pedimos, por lo tanto, al Gobierno de España que un modelo que ha funcionado bien para la Comunidad Valenciana, también tiene que ser un modelo que se desarrolle plenamente y contemple el aumento de población que ha habido en la Comunidad Valenciana en los últimos años, así como también la realidad que respecto de los desplazados, en cuanto a la sanidad valenciana, se tiene que tener muy en cuenta, porque repercute directamente en la tensión de gasto, tanto sanitario como en educación, en bienestar social, que sufren en estos momentos el presupuesto de la Generalitat Valenciana.    Por lo tanto, si es verdad que los anuncios que se han producido hasta ahora. . . (Remors) Se acabó.      El senyor president:    Muchas gracias. (Aplaudiments)    Muchas gracias, don Gerardo.    Señora Mónica Lorente, ilustre diputada, tiene la palabra.      La senyora Lorente Ramón:    Gracias, señor presidente.    Al conseller de Economía.    Hemos escuchado ya, por segunda vez, el anuncio del ministro de Economía, el señor Solbes, acerca de la voluntad de querer reformar el sistema de financiación de las comunidades autónomas.    Señor conseller, queremos saber cuál va a ser la postura firme y decidida, ante ese anuncio de reforma, de la Comunidad Valenciana para ese sistema de financiación.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyora Mònica, il·lustre diputada.    Tiene la palabra el señor conseller, don Gerardo Camps.      El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:    Gracias, señor presidente.    Señorías.    Señora diputada, el señor Solbes anuncia, pero formalmente no cumple. (Protestes i aplaudiments) La próxima semana, la próxima semana se ha convocado. . . (aplaudiments) -sigo hablando, porque si no, el tiempo no me da- se ha convocado Consejo de Política Fiscal y Financiera, el martes. En su orden del día, ningún punto respecto de la reforma del sistema del modelo financiación, a pesar de que se ha permitido que estatutos de autonomía ya incluyan artículos que claramente chocan con el actual modelo de financiación, que en estos momentos tenemos en vigor en nuestro país.    Nuestra posición es muy clara, muy contundentes, tres principios a respetar. En primer lugar, que se prime la variable de población en el actual modelo, si se revisa. En segundo lugar, que se mantengan los mecanismos de solidaridad entre comunidades autónomas, que no pueden discriminarse entre territorios a través de un nuevo modelo de financiación de las comunidades autónomas. Y en tercer lugar también, que la financiación per cápita que tiene que venir determinada por una mayor corresponsabilidad fiscal, se cumpla también en ese modelo de financiación, en ese nuevo modelo de financiación. Y además. . .      El senyor president:    Muchas gracias.      El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:    . . . cumpliendo con el principio de lealtad institucional.    Muchas gracias, señor presidente. (Aplaudiments)      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor conseller.    Per a formular la segona pregunta, té la paraula l'il·lustríssim síndic senyor Pla, del Grup Parlamentari Socialista.    Don Joan Ignasi.      El senyor Pla i Durà:    Gràcies.    Creu el senyor president que el sistema públic valencià d'educació cobrix totes les necessitats educatives que tenen i demanen els valencians?      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Pla.    Té la paraula, senyor president.      El senyor president del Consell:    Gràcies, senyor president.    Senyor Pla, és un esforç constant, cada vegada més interés, més iniciatives i, per tant, més projectes. Parlem de noves aules, nous instituts i nous col·legis. Parlem també d'iniciatives en matèria de llengua estrangera, d'escolarització de xiquets de més de tres anys, d'ampliació de la formació professional, d'ampliació també de les possibilitats universitàries.    Parlem també de la integració de les persones que han vingut de fora, parlem del reforçament d'alguns alumnes que necessiten un reforçament especial. Parlem, en definitiva, d'un sistema viu, en constant evolució, on es necessita cada vegada més esforç pressupostari i, per tant, més recolzament per part de l'administració autonòmica. I en eixe camí estem.    Li vaig a donar una dada, que jo crec que és molt important: amb el mateix nombre d'alumnes que l'any 1995, últim any de govern socialista, hi ha en estos moments 15. 000 professors més en el sistema. El mateix nombre d'alumnes a l'any 1995, hui hi ha 15. 000 professors més. Entre altres coses perquè eixe esforç constant ha aconseguit que tinguem cada vegada un sistema d'educació públic millor al servici de la millor societat, que és la nostra.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor president.    Té la paraula, senyor Pla.      El senyor Pla i Durà:    Senyor president. Senyories.    Si hi ha algun ciutadà en esta comunitat més satisfet, més autosatisfet de la gestió del president de la Generalitat, a este ciutadà li diuen Francisco Camps. Perquè evidentment parlem d'educació, parlem de sanitat, parlem del que vulguem «sempre ho estem fent, sempre ho estem fent molt bé, som els millors, som els qui més fem». Per tant, eixe estat d'autosatisfacció, eixe estat en què es troba vosté en els darrers temps, en una espècie d'urna de vidre, que no sé si els seus consellers i assessors l'han ubicat, és molt dolent per als ciutadans, perquè la realitat està molt lluny del que vosté permanentment diu i del que vosté sent com a propi.    Mire, s'han fet esforços, com no? , té la responsabilitat de fer-los! Però la realitat és que vosté va entrar en l'any 2003 i tenia un mapa escolar que havia d'haver acabat en 2003 i que vosté ha estat incapaç d'acabar una realitat.    Tenia hui l'oportunitat d'haver dit: «Sí, mire, no hem pogut complir amb el que és el mapa escolar i les infraestructures i amb els col·legis i instituts», però no ho dirà, perquè vosté està permanentment instal·lat en eixe món, en el que l'ubiquen els seus, però lluny de la realitat. Vosté hui encara té 18. 000 alumnes en barracons, 18. 000 xiquets i xiquetes d'esta comunitat estan en barracons, (veus) no molt lluny d'ací. Ací té un institut, és l'Institut Llombai, l'IES Llombai, que està en barracons ja fa molt de temps, però té Castelló, té Almassora, té Burriana, té Oropesa. . . És a dir. . . Té Vinaròs. . . Té un muntó de xiquets. Primera qüestió.    Segona qüestió. S'han fet esforços per a la integració dels immigrants. Vosté va prometre aules Pase i va dir que això seria una realitat este curs. La realitat en els centres educatius quan vas a visitar-los, els professors t'ho diuen, és que vosté no ha complit amb això tampoc i hui som una comunitat autònoma que per a la integració de l'alumnat immigrant té pitjors condicions que altres comunitats autònomes, perquè vosté no ha complit això. (Veus) Però és que, a més a més, en infantil, vosté va a qualsevol col·lege i pregunta als professors i té una ràtio en el segon cicle d'infantil de 25 alumnes per aula. Insuportable i insofrible, per als xiquets i per als professors.    Però és que, a més a més, vosté va i pregunta hui en els centres educatius quina és la realitat respecte al conjunt d'elements de suport a l'alumnat que té especials dificultats, i és una realitat dramàtica, molt lluny del que vosté diu. ¿S'han fet esforços? Home, faltaria més. Però és evident que estem molt lluny d'eixe món en el qual vosté viu en què tot és perfecte i som els millors.    Dit això, ¿quina solució té vosté per a això? Doncs, la que no és bona per als ciutadans. La solució és amagar el cap baix l'ala, és a dir, no donar la cara mai, ni vosté ni el seu conseller, i ahí està l'exemple dels pares d'alumnes de l'institut de Catarroja, que van anar a vore'l i no va voler rebre'ls, i vosté ho fa permanentment. Igual que no rep els familiars de les víctimes del metro, tampoc rep ningú que tinga res a dir-li.    I la segona, la propaganda i l'engany massiu. Perquè serà vergonyós i indecent, i ho vaig dir en Elx respecte a la sanitat, però és que en educació passa igual, és vergonyós i indecent que vosté, mentres té eixes carències, mentres no dóna resposta efectiva a les necessitats del ciutadans valencians, es gaste en propaganda i en engany massiu els diners que està gastant-se.    Vull dir-ho públicament, i vosté desmentixca-ho: 10 milions d'euros va a gastar-se vosté, ¡10 milions d'euros! , 1. 600 milions de pessetes en propaganda i en engany massiu en dos mesos en esta comunitat, per a dir als ciutadans una cosa que no és veritat. Perquè vosté està diguent en educació que vosté té hui 450 nous centres, i això és una gran mentira, això és un engany massiu als ciutadans.    I mire, l'últim que li faltava per a afrontar el repte que té és dir que va a pagar els llibres de text als pares i mares en ensenyament obligatori. Ho va anunciar l'altre dia, per cert, en un institut que portava un any en funcionament. . . Va anar ahir a inaugurar un institut en Alacant ¡que portava un any en funcionament! I va dir això i vosté hui no té credibilitat, perquè vosté i el seu grup han votat quatre voltes en contra de la gratuïtat dels llibres de text, quatre, l'última en desembre, l'última en desembre! Per tant, té poca credibilitat, cada vegada menys.    Hui estem en Burriana. És un bon lloc, com vosté ha dit, un bon poble per a fer un compromís públic. Vosté va parlar del pacte d'Elx. Jo hui vaig a fer el pacte de Burriana, i propose el pacte de Burriana, que és un pacte davant dels ciutadans de la Comunitat Valenciana, per a dir que, si n'hi ha llibre de text gratuït en l'ensenyament obligatori, serà si governa el Partit Socialista. I el meu pacte davant dels ciutadans és anar davant notari i signar-ho. . . Anar davant notari i signar-ho! El convide a vosté. El pacte és que se'n vinga amb mi, (veus) que se'n vinga amb mi, com a testimoni, perquè vosté ni té temps ni té credibilitat per a poder fer real eixa demanda dels ciutadans valencians.    Gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Pla.    Té la paraula, senyor president.      El senyor president del Consell:    Gracias, señor presidente.    Señorías, esto del engaño masivo ha sido el tema de hoy. Cada intervención suya gira en torno a un insulto, (veus) gira en torno a una crispación, a una desilusión suya, a una desafección o a una depresión política. Yo lo siento, veníamos a hablar de educación pública y a usted la educación pública le importa más bien poco, más bien poco.    Le he dado una cifra que me parece que constata el esfuerzo que ha hecho durante estos años el Partido Popular en el gobierno: el mismo número de alumnos, 15. 000 profesores más. ¿Qué me tiene que decir a eso? 440 colegios e institutos construidos o adecuados a lo largo de estos últimos años de gobiernos del Partido Popular, de los cuales, 223 en esta legislatura. Y el mapa escolar, que yo tuve la ocasión como conseller de Educación de formalizar, ya está superado, porque ha aumentado también, entre otras cosas, iniciativas, propuestas, intereses en el sistema educativo de nuestra comunidad. Hemos triplicado las líneas de Formación Profesional, hemos duplicado las líneas en valenciano, hemos construido como nunca colegios e institutos en nuestro territorio. Esa es la realidad.    Por cierto, lo de la campaña de publicidad esta que usted ha dicho de engaño masivo, como tantas cosas que usted dice, no es verdad: ¡no es verdad! , señor Pla. Lo siento. (Aplaudiments) Pero no voy a regodearme, no voy a regodearme en los errores constantes que usted comete, porque otra vez más nosotros representamos la seriedad y la fiabilidad en las decisiones del gobierno y en la apuesta del gobierno, en la no utilización de algunas cuestiones a las que ustedes están excesivamente acostumbrados y que jamás utilizaremos, porque, ante todo, seriedad, equilibrio y serenidad, cuando se tiene la responsabilidad de gobernar. (Aplaudiments)    Nosotros seguiremos en este tremendo esfuerzo, en un proyecto que, además, se amplía y, lejos de estar en una urna, lo que estoy permanentemente es viajando, entre otras cosas, para defender nuestros intereses. Ayer mismo, en Luxemburgo, para conseguir un préstamo (veus) para seguir construyendo colegios. . .      El senyor president:    Señor Such, por favor.      El senyor president del Consell:    . . . e institutos en nuestra comunidad. No sé a qué urna se refiere usted. Usted sí que está en una suerte de urna rodeado de asesores que le llevan por muy mal camino.    Y, por cierto, porque como veo que usted de educación pública no ha venido a hablar, lo que sí que me ha preocupado durante estos días ha sido su posicionamiento personal en torno al desarrollo de algún plan urbanístico determinado. (Veus) Y les voy a explicar por qué: jamás, ¡jamás de los jamases! un presidente de la Generalitat puede decir que un plan se va a hacer o que un plan no se va a hacer. ¡Jamás de los jamases! un presidente de la Generalitat puede decir que personalmente va a modificar plan de ordenación urbana alguno, porque eso suena raro, suena mal. (Veus i aplaudiments) ¡Jamás de los jamases! ¡Jamás de los jamases! Y menos ir cambiando de opinión cada cuatro o cinco días.    ¿O es que usted pretende hacer los planes de ordenación urbana en su despacho con su lápiz?    Muchas gracias. (Aplaudiments)      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor president.    Té la paraula la il·lustre diputada Mercedes Sanchordi.      La senyora Sanchordi García:    Senyor president, ja veem el que li importa a vosté el tema educatiu també.    Però, vaja, davant d'este panorama idíl·lic que vosté ha presentat i que, malauradament, s'ho creu, perquè és que el pitjor és que jo crec que s'ho creu, a vore si és capaç d'explicar-mos per què avui en la província de Castelló n'hi han encara 6. 000 xiquets que van a classe en barracons. Explique'ns per què en secundària avui, en la província de Castelló encara falten per executar tres obres del mapa escolar, alerta, del 1996: un en Sogorb, l'IES Alt Palància; un altre en Castelló, l'IES Bovalar; i un altre ací, en el meu poble, l'IES Llombai.    I, finalment, ja que parlem del meu poble, de Burriana, en l'any 1995, per si no ho sap, li ho diré, hi havien quatre col·leges públics, quatre col·leges concertats i dos instituts públics. ¿Sap quants n'hi han hui? Hui n'hi han quatre col·leges públics, quatre col·leges concertats i dos instituts públics. El mateix. Aixina que, per favor, davant d'este panorama idíl·lic, ¿seria capaç, podria explicar-mos perquè hui en el meu poble, dotze anys després i amb 10. 000 habitants més, i el que mos queda, encara n'hi han els mateixos centres educatius? Vosté dirà, president.    Moltes gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Moltes gràcies, senyora Sanchordi.    Té la paraula l'honorable senyor conseller, senyor Alejandro Font de Mora.      El senyor conseller de Cultura, Educació i Esport:    Muchas gracias, señor presidente.    De verdad que nos llaman la atención algunas cosas de las oídas esta mañana aquí, hablar de propaganda, cuando lo que se ve es la pura realidad vista día tras día y pueblo tras pueblo. A lo mejor resulta que hay meses en los que uno no se puede levantar, porque, bueno, ponen unos carteles que me recuerdan a mí a uno cuando yo era forense, ¿verdad? (Rialles i aplaudiments)    ¡Luego lo pillan a uno con la Rabassa al aire y después vienen aquí a hablar de propaganda! Mire, no hay pueblo ni ciudad en la Comunidad Valenciana, no hay pueblo ni ciudad que no haya visto ni haya experimentado una mejoría ostensible en materia educativa. No hay ninguno. Lo ha dicho el presidente: 440 colegios e institutos nuevos desde el 1995 hasta ahora, (veus) 223 en el periodo de mandato del presidente, (el senyor president colpeja amb la maceta) y un nuevo plan de 424 más hasta el curso 2010-2011 financiados, entre otras cosas, por el Banco Europeo de Inversiones, con una garantía absoluta, el primer banco internacional. . .      El senyor president:    Muchas gracias, señor conseller.      El senyor conseller de Cultura, Educació i Esport:    . . . en materia de inversión educativa. (Veus)    Por tanto, (protestes) ¿propaganda? , no. . . ¿Propaganda? , no,. . .      El senyor president:    Muchas gracias, señor conseller. . .      El senyor conseller de Cultura, Educació i Esport:      . . . ¿realidades? , sí. (Aplaudiments)      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor conseller.    Yo les ruego me disculpen, pero es que, los tiempos, hay que ser firmes en su cumplimiento.    Té la paraula la il·lustríssima senyora diputada del Grup Parlamentari Socialista. . .      La senyora Escudero Pitarch:    Ni pensar-lo, señor presidente (rient). . .      El senyor president:    Doña Isabel. . . , por favor, Escudero.      La senyora Escudero Pitarch:    Moltes gràcies, senyor president.    Senyor president de la Generalitat, el seu conseller fa propaganda fins i tot ací, i fa campanyes fins i tot ací, en les Corts.    Vostés se dediquen sistemàticament a dir que estimen l'educació i sols per les carpes i les campanyes que recorren este país. Però jo li vull dir ara i ací que esta comunitat lidera encara el fracàs escolar en Espanya, que eixos 15. 000 professors dels quals parla el president, som els pitjors pagats, el 15 i la resta, de tota Espanya també. Que estem a 6 punts per baix de la mitjana en oferta 0-3. És a dir, un desacato. I vostés recorren el país amb eixes carpes dient el molt que no fan en educació.    A vore si en compte de parlar d'urbanisme, que pareix ser que al president el fascinava, vosté, senyor conseller, que és el que ho va fer, me contesta. ¿Esta situació educativa, la considera vosté un model de gestió? ¿Podria dir-me ja d'una vegada quant costa la campanya Crea Escola? ¿Quants centres es podrien haver fet amb eixos diners?      El senyor president:    Moltes gràcies, senyora Isabel.      La senyora Escudero Pitarch:    I, per últim, senyor conseller, si la campanya la va a pagar. . .      El senyor president:    Muchas gracias, doña Isabel.      La senyora Escudero Pitarch:    . . . amb el crèdit que ahir va signar. . .      El senyor president:    Muchas gracias, doña Isabel.      La senyora Escudero Pitarch:    . . . el president en Brussel·les.    Gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Por favor, cúmplame los tiempos.    Té la paraula el senyor conseller Alejandro Font de Mora.      El senyor conseller de Cultura, Educació i Esport:    Moltes gràcies, senyor president.    Mire vosté, senyoria, jo crec que el que més els dol és que estem fent el que vostés mai han pogut fer.    Si nosotros analizamos la situación que se planteaba cuando el gobierno socialista dejó de actuar y la comparamos con la nuestra, veremos que, por cada centro que ellos hicieron, nosotros hemos hecho seis. (Veus) ¡Seis! ¡Seis hemos hecho, señorías! Por tanto, 6 a 1 es el resultado de este partido. Y eso lo sabe perfectamente la población, porque, le repito, no hay ninguna población en la Comunidad Valenciana que no se haya visto mejorada en su estructura educativa.    Y le digo más: hemos pasado, por ejemplo, de ratios, ya que lo tenemos, hemos pasado en ratios alumno por unidad, por aula, por ejemplo, en el 1995 había 21,8, ahora tenemos 20,9, en infantil; en primaria, 22,7, ahora 20,4; y en institutos, 32 en el 1995, y ahora 23,3. (Veus)    ¿Fracaso escolar dice su señoría?      El senyor president:    Muchas gracias. . .      El senyor conseller de Cultura, Educació i Esport:    Bueno, ¿fracaso escolar? : ¡el suyo! (Protestes i aplaudiments)      El senyor president:    Bé, correspon la pregunta formulada per l'il·lustríssim síndic senyor Ribó, del Grup Parlamentari Entesa.    En Joan, té la paraula.      El senyor Ribó i Canut:    Bon dia.    Senyor president, jo abans de començar li voldria fer una proposta al bot, que se'n diu: mire, dedique una part del superàvit que vosté ha anunciat a ajudar als llauradors en la pitjor crisi citrícola, és fonamental. Dedique-hi una part.    Perquè, mire, després de dotze anys de manca de política agrària, estem en la pitjor crisi citrícola de tota la història: sobreproducció, manca de perspectives varietals, destrucció del mercat pels oligopolis de comercialització. . . I els llauradors estan pagant tots els plats trencats.    Mire, vostés han fomentat la sobreproducció. ¿S'encorden d'un canvi en la llei forestal, en la llei d'acompanyament del 1998? Segons estudis realitzats per Acció Ecologista Agró, aquest canvi va provocar la reconversió a cítrics de més de 10. 000 hectàrees en els anys 1998 a 2000. ¿Quantes hectàrees s'han reconvertit? És un secret tan ben guardat com les llistes d'espera en sanitat. No és bo saber-ho, perquè seria un míssil contra la seua política de agua para todos.    Però, mire, alguna cosa se'ls ha escapat. L'últim informe del sector agrari de la Conselleria d'Agricultura, en el resum de superfície de cultius, ens diu que de 2004 a 2005 la superfície de cultius de regadiu de llenyosos ha augmentat en més de 7. 000 hectàrees. I això tenint en compte que moltes hectàrees de cítrics estan desapareixent sota el ciment i sota el quitrà, com vosté ha de saber perfectament.    Vostés en molts casos han ajudat, han finançat directament les transformacions. Però la citricultura té enfocaments inadequats de cara al consum. Tots els països desenvolupats estan disminuint el consum de cítrics en fresc i estan augmentant el consum de sucs i derivats. La nostra producció no està adequadament orientada a canviar les pautes de consum. En aquests últims anys hem vist canvis profunds en l'estructura del mercat; la demanda ha tingut un procés agut d'oligopolització, com a conseqüència, per una banda, de l'entrada d'inversions en producció d'exportadors i, per altra banda, de grans superfícies comercials. Al final el perdedor sempre el mateix: el llaurador.    Senyor president, van a fer alguna cosa per la citricultura?      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Ribó.    Senyor president té la paraula.      El senyor president del Consell:    Gràcies, senyor president.    Senyories.    La veritat és que he de dir que parlar de la citricultura i qualsevol qüestió de la Comunitat Valenciana amb normalitat i amb racionalitat, com planteja el portaveu d'Esquerra Unida, sempre és un plaer. Perquè, independentment de la contradicció ideològica, del que estem parlant és de la nostra comunitat. És curiós este canvi de papers entre la moderació, la centralitat en el discurs del portaveu d'Esquerra Unida i la radicalitat del portaveu del Grup Socialista. És curiós este canvi de papers.    Però, en qualsevol cas, senyor Ribó, en primer lloc, gràcies, gràcies a este superàvit ja hem posat en marxa una campanya d'urgència de vora 50 milions d'euros en defensa de la nostra citricultura en estos moments. Estem parlant pràcticament tots els dies amb el sector, tots els dies i, a més, amb els productors, les cooperatives i també, en definitiva, amb les persones que tenen també l'obligació i la responsabilitat de la comercialització de les nostres taronges. Estem parlant de nous mercats i estem parlant també de les decisions europees per al futur i estem també buscant aïllats a Espanya per a defendre els nostres interessos i per a demanar del Govern d'Espanya una millor negociació de l'OCM respecte de la citricultura. S'ha ficat damunt la taula una proposta de nova OCM i nosaltres volem treballar conjuntament perquè eixa OCM siga molt millor per a la nostra citricultura.    De moment hem demanat a la Unió Europea i al Govern d'Espanya la prohibició de noves plantacions citrícoles a la Unió Europea; augmentar els controls de cítrics procedents de tercers països; impulsar un pla de reconversió varietal citrícola global, amb l'ajuda de les administracions, i la dotació d'un fons de crisis de la Unió Europea per a regular el mercat. Quatre qüestions que hem demanat. I també el compromís del Govern de la Generalitat de donar la meitat, junt al govern que hauria de donar l'altra meitat, dels diners que es perden amb la nova negociació respecte de la nostra agricultura, respecte de la nostra citricultura.    Estem treballant. Volem tots els aliats, tant de la Comunitat Valenciana com de fóra de la comunitat per a defendre el nostre sector citrícola tan important ací, a Borriana, a la Plana, com a tota la Comunitat Valenciana. Parlar d'allò nostre, parlant buscant solucions, parlar del present per a resoldre els problemes de futur és del que es tracta quan es reunix el parlament que representa a tota la nostra comunitat.    Moltes gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor president.    Té la paraula el senyor Ribó.      El senyor Ribó i Canut:    Jo no sé si ho ha fet per a bé o per a fer-me la punyeta dient-me això de moderat, no ho tinc clar, no ho tinc clar.    Anem a vore. Mire, senyor Camps, jo crec que és cert -i anant seriosament- que ens estem jugant el futur de l'agricultura citrícola. Nosaltres li voldríem demanar que férem alguna cosa més des del Consell, que faça vosté alguna cosa més que esperar la seua mort, que faça alguna cosa més, de veritat, que tots els matins donar-li la culpa al president del Govern espanyol, senyor Zapatero. Ell té part de la culpa, és cert. Però jo li vull recordar que vostés tenen competències i tenen una part important de la culpa.    I jo li proposaria unes quantes actuacions. Perquè vosté quan ha parlat d'açò. . . La primera que li vull dir: no empitjore el problema de sobreproducció permetent i finançant moltes vegades transformacions i noves plantacions de cítrics que augmenten aquest problema. Jo li ho vull repetir, perquè em sembla que no ho han entés vostés. Han fet accions legals encaminades a permetre açò i jo crec que s'ha de dir també que un dels problemes és este clarament.    Jo crec que és imprescindible ficar mesures per ajudar els llauradors, per ajudar les seues cooperatives a conformar i a reforçar l'oferta en el mercat de cítrics, front a pràctiques monopolístiques, abusives, per una banda d'exportadors que tenen ficat el cavall de Troia en la producció i, per una altra banda, en les grans superfícies comercials. Camins: preus mínims, llei de comerç, potenciar la traçabilitat; hi ha molts camins que s'han d'avançar.    Nosaltres pensem que és imprescindible, i tenen els mecanismes adequats, afavorir i ajudar a la reconversió varietal amb un objectiu: adaptar aquestes varietats a la demanda, en estos moments, creixent. També hi ha un altre aspecte que no ha citat, i jo li vull citar: potenciar la citricultura integrada, potenciar la citricultura ecològica tant en els processos de producció com, sobretot, en el seu coll de botella actual, que és la comercialització.    Jo li vull recordar, senyor president, vostés tenen competències en agricultura i, en els dotze anys que mana el Partit Popular, en este país s'han perdut, han abandonat més de 70. 000 llauradors, un de cada dos aproximadament. No creu vosté que caldria buscar eixides?    Senyor Camps, cada matí quan es recorde que per suposat el senyor Zapatero. . .      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Ribó.      El senyor Ribó i Canut:    . . . té la culpa de tot, recorde també que vosté pot fer alguna cosa per la citricultura.    Gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Ribó.    Té la paraula senyor president.      El senyor president del Consell:    Gràcies, senyor president.    Senyor Ribó, mai tinga problema de ser moderat, mai en la vida. És una manera d'entendre la vida, la política i els projectes col·lectius fonamentals per a construir i no per a destruir. Esta és la diferència, senyor Ribó, mai tinga por. Siga moderat. Trobe espai de diàleg, de comunicació i de consorciar sempre esforços per a millorar la qualitat de vida dels nostres conciutadans. En la coalició de la moderació em tindrà sempre al seu costat. En la coalició de la radicalitat té al Partit Socialista. Però la coalició de la moderació sempre estarà amb el Partit Popular i podrem continuar construint una gran comunitat i un gran projecte, que és el nostre territori.    Mire, hem ficat en marxa responsablement qüestions importants per a la defensa del nostre sector de la taronja que té futur. La campanya de promoció del suc de clementina en la retirada d'una quantitat importantíssima de tones, que són 50. 000, i una inversió de 20 milions d'euros; una campanya institucional per al suc de taronja; una campanya institucional de sabor mediterrani; actuacions en la ramaderia per a incrementar, també, la retirada; la construcció de 300 sitges al llarg de tota la nostra comunitat i un pla estratègic citrícola de la nostra comunitat, que parla del foment del cultiu i l'explotació en comú, que parla de la creació, que ja s'ha ficat en marxa, d'un observatori de preus de la taronja a la Comunitat Valenciana, investigació en molts camps, que han de vore també amb la producció de taronja o un pla d'industrialització de cítrics. Clar que som responsables i tenim moltes coses que treballar i que dir per al futur.    També tenim la responsabilitat de demanar del Govern d'Espanya la defensa en Europa dels nostres interessos. En Europa, en estos moments, se resolen moltes coses que han de vore amb l'agricultura espanyola i amb la citricultura valenciana en concret. Treballar conjuntament amb moderació, amb esforç i amb responsabilitat. Eixe és el millor camí. I jo estic segur que també esta qüestió. . .      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor president.      El senyor president del Consell:    . . . l'anem a guanyar a benefici de tots els valencians. (Aplaudiments)    Moltes gràcies.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor president.    Té la paraula la ilustrísima diputada del Grupo de la Entesa, doña Dolors Pérez.      La senyora Pérez i Martí:    Gràcies, senyor president.    Senyor Camps, a mi la veritat és que no m'ha aplegat tota l'explicació correctament bé ací sobre el que ha dit de la citricultura, però estic convençuda que ha estat arran de la proposta de resolució que aquesta setmana passada vam aprovar a Elx.    Ara bé, a mi m'agradaria saber, després de la quantitat de transformacions i noves plantacions de cítrics que s'han produït al País Valencià, des de la reconversió de terres de secà en regadiu, també per a cítrics, a mi m'agradaria saber si vosté, senyor president, ens pot dir quanta  quantitat de terres -i degut a la crisis que tenim per eixa, jo diria, sobreproducció que tenim en estos moments-, quanta quantitat de terres s'han reconvertit destinades a la citricultura i no precisament en mans dels agricultors. . .      El senyor president:    Muchas gracias, doña Dolors.      La senyora Pérez i Martí:    . . . però quina quantitat de terra s'ha fet, s'ha reconvertit en estos moments des de. . . (El senyor desconnecta el micròfon de la diputada)      El senyor president:    Muchas gracias, doña Dolors.    Té la paraula l'honorable senyor conseller Juan Cotino.      El senyor conseller d'Agricultura, Pesca i Alimentació:    Moltes gràcies.    L'extensió de la citricultura a la Comunitat Valenciana en els últims deu anys està al voltant de 175. 000 hectàrees, ni ha augmentat ni ha disminuït substancialment.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor conseller.    Té la paraula, el ilustre diputado señor Arnal.      El senyor Arnal i Ibáñez:    Senyor Camps, vosté simplifica i oculta els greus problemes en l'agricultura valenciana. Vosté ha emprat el debat de l'aigua com una cortina de fum per no abordar els problemes greus de fons de l'agricultura valenciana. Per això li pregunte, què ha fet en estos anys per fomentar l'associacionisme i el cooperativisme, per diversificar les produccions agràries, per fomentar l'agricultura ecològica, per lluitar contra els abusos en la fixació de preus per les grans empreses de comerç, per promoure el relleu generacional donant ajuts i suports institucionals per evitar l'abandonament dels agricultors. Què ha fet, en definitiva, en defensa dels menuts agricultors, professionals valencians, davant els grans sectors comercials i la irrupció en l'agricultura de sectors totalment aliens a l'agricultura tradicional valenciana, que han ajudat a arruïnar l'agricultura en este moment.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Arnal.    Té la paraula l'honorable senyor conseller d'Agricultura senyor  Juan Cotino.      El senyor conseller d'Agricultura i Pesca:    Moltes gràcies.    La Generalitat té diverses línies per ajudar al sector agrari, com no pot ser d'altra manera, i així està fent-ho. Un dels temes més importants, que pense que hem de treballar, estem treballant i seguirem en eixa línia, és el cultiu en comú, donat el minifundisme de la terra que tenim a la Comunitat Valenciana, que creem que és una de les maneres d'agrupar la producció per a poder tindre una oferta millor.    Hem impulsat les OPC per a poder agrupar la producció. I el 35% de la producció citrícola valenciana està en OPC. I, a més, li he de recordar a vosté que el govern de la Generalitat i no sé si algun altre govern d'Espanya o d'Europa pot, és prou difícil que puguem posar preus mosatros a uns productes en un lliure mercat que vivim en Europa.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor conseller.    Moltes gràcies, senyor president.    Se suspén el ple per quinze minuts.    (Se suspén la sessió a les 10 hores i 50 minuts)  (Es reprén la sessió a les 11 hores i 37 minuts)      Proposició no de llei, de tramitació immediata, sobre la commemoració del centenari del naixement del cardenal Vicente Enrique y Tarancón        El senyor president:    A continuación vamos a someter a lectura la Proposición no de ley de tramitación inmediata que, a propuesta de los tres síndicos de los grupos políticos, don Rafael Maluenda, don Antoni Such y don Joan Antoni Oltra, portavoces adjuntos, el último de ellos presenta como proposición no de ley de tramitación inmediata para que sea sustanciada en el pleno, referida al centenario y nacimiento del cardenal don Vicente Enrique y Taracón.    Por favor, señora secretaria, proceda a la lectura.      La senyora secretària segona:    Sí. Gràcies, president.    «Exposició de motius. El cardenal Vicente Enrique y Tarancón va nàixer a Borriana el dia 14 de març de 1907. Va cursar estudis eclesiàstics en el seminari de Tortosa i en la Universitat Pontifícia de València, en la qual es va doctorar en teologia.    »Vicente Enrique y Tarancón en 1945 va ser nomenat bisbe de Solsona, seu en què va romandre fins a 1964 en què va ser nomenat arquebisbe d'Oviedo. El 1969 va ser nomenat arquebisbe de Toledo i creat cardenal. En 1971 va ser nomenat primer administrador apostòlic i després arquebisbe de Madrid-Alcalá.    »Des de 1971 a 1981 va ocupar la presidència de la Conferència Episcopal Espanyola. Va ser un actiu participant en les sessions del Concili Vaticà II i un decidit impulsor de la seua aplicació, propiciant la independència de l'església enfront del poder polític, convertint-se en una de les més destacades figures de la transició espanyola en la democràcia, la qual cosa li va valdre ser conegut com el «cardenal de la transició» i també la crítica injusta d'alguns immobilistes.    »En 1971 va ser triat acadèmic de la llengua per la Reial Acadèmia Espanyola. En 1985 les Corts Valencianes, per consens i a proposta dels distints grups parlamentaris, van designar el cardenal Vicente Enrique y Tarancón membre del Consell Valencià de Cultura. També va ser investit doctor honoris causa de diverses universitats valencianes.    »La figura del cardenal Tarancón és mereixedora del reconeixement públic i institucional, i donat que el proper més de maig es complirà el primer centenari del seu naixement, les Corts Valencianes consideren que és el moment més oportú per a fer un esforç que servisca d'homenatge i de reconeixement públic i institucional a este valencià il·lustre i insigne borrianer, i divulgar la seua figura i obra.    »El Cardenal Vicente Enrique y Tarancón va morir a València l'any 1994.    »Per tot això, els grups parlamentaris de les Corts presenten la següent proposta de resolució:    »Les Corts insten el Consell de la Generalitat que, en col·laboració amb els ajuntaments de Borriana i Vila-real i altres instàncies implicades, aprofitant la commemoració del centenari del seu naixement, dedique i impulse un homenatge i reconeixement públic i institucional a la figura del cardenal Tarancón, organitzant una programació cultural amb l'objecte de donar a conéixer la seua obra intel·lectual, la seua figura històrica i els valors morals, democràtics i socials que este il·lustre valencià i insigne borrianer representa.    »Corts Valencianes, reunides a l'església del Salvador de Borriana. 14 de febrer del 2007».    Gràcies, president. Això és tot.      El senyor president:    Muchas gracias, señora secretaria.    Vamos a proceder a la votación de la proposición no de ley. ¿Votos a favor? (El senyor president procedeix al recompte de vots) 55 votos a favor. ¿Votos en contra? ¿Abstenciones? Por unanimidad, 55 votos, con ningún voto en contra, queda aprobada la moción. (Aplaudiments)    A continuación vamos a entrar en el turno de explicación de voto. Y en representación del Grupo La Entesa, tiene la palabra el señor Ribó.      El senyor Ribó i Canut:    Manifestar en nom del nostre grup la satisfacció per aquesta resolució.    El cardenal Tarancón va ser un eix fonamental de la. . . li deien aleshores aggiornamento, d'una església que havia estat vinculada a la dictadura franquista; es pot veure fins i tot en fotos molt clares. Va ser un dels grans pilars de la transició espanyola.    Jo recorde encara haver escoltat en la televisió aquella homilia d'un matí de novembre de 1975, el que li han dit «l'homilia del segle». Jo vull recordar algunes coses. Era el moment en què es consagrava el rei d'Espanya: «Que seáis el rey de todos los españoles, de todos los que se sientan hijos de la madre patria, sin privilegios ni distinciones en el mutuo respeto y amor. Pido para vos acierto y discreción para abrir caminos del futuro de la patria, para que, de acuerdo con la naturaleza humana y la voluntad de Dios, las estructuras jurídico-políticas ofrezcan a todos los ciudadanos la posibilidad de participar libre y activamente en la vida del país».  Pocs anys després la Constitució espanyola plasmava molts d'aquests principis dits en un llenguatge evidentment religiós que va plantejar el cardenal Tarancón.    Jo voldria afegir algunes coses. La primera, que el cardenal no demana cap privilegi per a l'església, sinó la llibertat que proclama per a tots. La segona és, i em sembla un tema important, que el cardenal Tarancón va mantenir la comunicació amb tots els sectors, inclosa l'oposició antifranquista. I voldria ressaltar, perquè avui té una connotació interessant, que va ser acusat de traïdor per la democràcia cristiana perquè mai va voler col·laborar en fer un partit recolzat per l'església. És important recordar-ho en el cent aniversari.    Jo vull recordar com a este cardenal li van dir en el soterrament de Carrero Blanco «Tarancón, al paredón». I ho vull recordar perquè crec que és important recordar-ho avui, en el centenari del seu naixement.    I jo vull recordar també que en la crisi que va haver amb un bisbe d'Euskadi, amb Antonio Añoveros, el cardenal Tarancón tenia redactat concretament l'ofici d'excomunió als responsables polítics si es tirava d'Espanya a este cardenal. Aquells vells problemes continuen sent problemes i aquelles paraules d'un bisbe, recolzades pel cardenal, sobre el diàleg, sobre els drets nacionals continuen tenint molta actualitat.    Jo vull recordar al cardenal Tarancón que es va passar díhuit anys de bisbe en Solsona per escriure pastoral d'índole social que el van fer cèlebre i que no va agradar als polítics d'aquell moment.    I jo vull recordar, per últim, que el cardenal Tarancón va ser acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola i va participar en una cosa important per a este país: el dictamen sobre la unitat de la llengua entre valencià i català. Em sembla important recordar-ho.    Hem trobat a faltar la teua claredat, la teua religiositat, cardenal Tarancón, el teu somriure socarró, la teua veu ronca que dirigia l'església catòlica i tota la societat cap a la democràcia i la modernitat. Molts enyorem encara la teua presència, cardenal Tarancón, i lamentem que aquelles idees que propugnares no tinguen avui la força i la plasmació que tingueren amb tu en aquells anys de la història d'Espanya.    Gràcies.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Ribó.    Té la paraula la il·lustre diputada senyora Escudero, en representació del Grup Parlamentari Socialista.      La senyora Escudero Pitarch:    Moltes gràcies, senyor president.    Bon dia, senyories.    Per a mi, com a borrianera, és un luxe i un privilegi poder marcar avui i explicar la posició del Grup Parlamentari Socialista respecte a esta proposició que ha sigut signada i recolzada pels tres grups. En nom propi, també en nom de l'altra diputada de Borriana, Mercedes Sanchordi, les dos representades ací, i fonamentalment del nostre grup.    Jo avui vull refrescar la meua memòria, la memòria per recordar una figura clau en la història de Borriana, que no seria poc, encara que sols fóra això, però també una figura excepcional en la història del segle XX espanyol i de l'església catòlica: Vicent Enrique i Tarancón. Nascut en aquesta ciutat de llum on ara estem i parlant la mateixa llengua que jo ara estic parlant, una llengua que parlava quotidianament i diàriament, i de la qual, com abans deia el síndic de l'Entesa, es va implicar per assegurar i per reafirmar el seu compromís en una llengua compartida, per la unitat de la llengua.    El mateix any que va nàixer el cardenal Tarancón va nàixer gent com el jesuïta Rupe, o Frida Kahlo, o els poetes Auden, Vivanco o Alberto Moravia. Ho dic perquè era gent apassionada i apassionant. Una bona collita. Com apassionat i apassionant era el «cura Tarancón», després bisbe, arquebisbe, cardenal, president de la Conferència Episcopal, acadèmic, membre del Consell Valencià de Cultura i tantes altres coses.    El centenari del seu naixement ens hauria de servir, ara i ací, per reflexionar sobre la seua vida, sobre el seu temps, però fonamentalment sobre el vigor i la contundència de les conviccions quan s'han d'utilitzar i s'utilitzen per millorar el debat, per aportar llum i caràcter i per a orientar sobre alternatives i conciliar disparitats.    Tarancón, el cardenal, creia sobretot en el ser humà, creia també en la nostra capacitat d'evolució cultural, en la profunditat dels drets cívics i polítics i en el plaer de les conquestes personals i col·lectives. I sempre, sempre va donar passos front a la reacció i front a l'immobilisme.    La seua enorme consciència immensa li impedia tancar-se en l'estricte discurs de la fe i l'obligava permanentment a explicar-se. Per això, en èpoques de pedagogia complicada va saber alertar sobre els canvis necessaris i orientar i orientar-mos en la convicció sense cap tapadera. Això li va valdre escoltar des de sectors de la reacció política espanyola, alguns dels quals tornen a machacar avui insistentment aquella famosa i trista frase de «Tarancón, al paredón», pensant que a la seua mort tornaria eixe fosc poder al qual no volien renunciar.    La seua vida, senyories, va ser un exemple sempre de tenacitat mesclada amb intel·ligència i amb unes ferramentes intel·lectuals, poderoses i cultes. Ell va exercir sempre de borrianer. I avui, a Borriana, el seu poble i el meu, el centenari del seu naixement ens deuria de servir per debatre sobre la llibertat i en llibertat com a bé suprem, sobre la vida com a exercici creatiu i sobre la convivència com a àmbit de compromisos i de responsabilitats compartides.    Jo imagine, crec, que tots els que avui estan ací podien subscriure i parafrasejar amb mi la frase d'un poeta preferit del cardenal, de García Lorca, quan deia: «Hay almas que uno tiene ganas de asomarse a ellas como a una ventana llena de sol». Una d'eixes ànimes era la del cardenal Tarancón.    Jo, des d'ací, voldria que mai descansara el seu record.    Moltes gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias. Muchas gracias, señora Escudero.    Tiene la palabra, en representación del Grupo Parlamentario Popular, el ilustre diputado don Ricardo Martínez.      El senyor Martínez Rodríguez:    Muchas gracias, señor presidente.    Señoras y señores diputados.    En primer lugar quiero muy sinceramente agradecer a mi grupo la oportunidad que hoy me brinda de ser el portavoz del mismo en este punto del orden del día.    Antes de hacer mención a la figura del cardenal Tarancón, quiero tener un especial recuerdo para una persona que estaba íntimamente ligada al cardenal Tarancón, no sólo por ser de Burriana, sino por ser parte de su familia. Me refiero a Manuel Tarancón Fandos. El cardenal, cuando se refería a Manolo, siempre lo hacía de la siguiente manera: «el meu nebot, el polític».    Voy a contar algo que hasta ahora no he dicho y que para mí es muy importante. Recuerdo que, en diciembre de 2003, Manolo ya se encontraba bastante enfermo, estábamos debatiendo en Les Corts la ley de presupuestos para el año 2004, me acerqué a su escaño que distaba una fila más abajo del mío y le dije, «Manolo, ¿cuándo es el centenario de tu tío el cardenal? »; él me dijo:  «En el año 2007, pero yo ya no lo veré». Efectivamente, Manolo ya no volvió más a Les Corts, finalizó aquel período de sesiones y Manolo nos dejó a principios de febrero de 2004.    Digo esto porque, de haber estado hoy Manolo Tarancón entre nosotros, estoy seguro de que hubiese ocupado él el tiempo y el lugar que yo ocupo en esta trona, y a buen seguro lo hubiera hecho desde el cariño, el afecto y la admiración que sentía por su tío el cardenal, con mucho mejor criterio que yo, seguro. Sirvan también estas palabras como recuerdo a Manolo hoy, en el lugar que le vio nacer. (Aplaudiments)    Tuve la oportunidad de conocer al cardenal una mañana de la Navidad del año 1990 en Torre Anita, la casa que, sin ser suya, él habitaba con su hermana Vicenta. Me impresionó su lucidez, su conversación, su sabiduría, su capacidad intelectual y especialmente, su humanidad. Le recuerdo con su sotana negra, impoluta y puro en mano.    Pasado el tiempo, compartí con él algunas tardes de invierno y de cada encuentro, guardo un grato recuerdo.    Decir que pocos valencianos, castelloneros y burrianenses han ocupado tantos puestos de responsabilidad y de tan elevado nivel como lo hizo el cardenal Tarancón, y siendo esto importante, a mi juicio, es la humildad y la sencillez con que don Vicente lo hizo, lo más impresionante: vicario en Vila-real, arcipreste en Vinaròs, consiliario nacional de Acción Católica, obispo en Solsona, arzobispo de Oviedo, cardenal de Toledo, presidente de la Conferencia Episcopal durante tres mandatos, arzobispo de Madrid, miembro de la Real Academia de la Lengua, miembro del Consell Valencià de Cultura, doctor honoris causa por diversas universidades e hijo predilecto de Burriana; persona comprometida con su tiempo que dijo siempre la verdad y que no tuvo reparos en enfrentarse al poder cuando, desde el poder, se dictaban normas que contravenían los principios más básicos de la condición humana: la libertad, la dignidad de las personas, el derecho a elegir libremente, a disponer de los más básico para vivir.    Le he leído enfrentado al poder absoluto, recordando en aquella pastoral, que tituló El pan nuestro de cada día, la necesidad de que los obreros tuviesen una retribución justa por su trabajo y le recuerdo enfrentado a los males que, en la primera parte de la década de los noventa, también tuvo nuestra sociedad: el terrorismo, la corrupción, los desmanes del poder, la indiferencia de la sociedad frente a la injusticia.    Pero donde el cardenal, desde el punto de vista social, tuvo un especial papel, por el espacio que le tocó vivir, fue en la transición y en el tardofranquismo. He leído con atención la homilía que él celebra en la misa de coronación de su majestad el rey en Los Jerónimos y el documento, cuya lectura recomiendo a sus señorías, es un verdadero alegato a la unidad, a la reconciliación, a la construcción de una nación renovada, que cierra heridas en torno a la figura de un nuevo modelo social y político que se llamó transición y que hizo posible la Constitución de 1978.    Es por esto que, a nuestro juicio, la figura del cardenal Tarancón está hoy más vigente que nunca en este período de recuperación de las memorias históricas, de frentismo, de hurgar en las heridas que nos son comunes y que nos son pasadas, la figura del cardenal y su pensamiento social y humano indica todo lo contrario: la necesidad de construir sobre la base de lo que nos une, no sobre aquello que nos separa.    Es precisamente su espíritu, el espíritu del cardenal de la transición y de la unidad, lo que nuestro grupo ha querido hoy poner de manifiesto, reivindicando su figura histórica en el año de la celebración del centenario de su nacimiento.    Y es precisamente aquí, en la iglesia del Salvador, hoy constituida en salón de Corts, en la que él fue bautizado, desde la que esperamos que esta iniciativa sea un revulsivo para estudiar su figura y lo que, a nivel histórico, supuso en un momento tan importante para nuestra futura existencia como nación.    El cardenal fue un ejemplo de ser burrianero, castellonero, valenciano y, al mismo tiempo, sentirse español sin necesidad de justificar, ni pedir perdón por ello. Hoy más que nunca estamos seguros de que este año dedicado a su memoria servirá para despertar algunas conciencias, que, si no dormidas, al menos están aletargadas y desviadas de lo que fue la idea de España y la Constitución del año 1978.    Concluyo, señorías, felicitando a los ayuntamientos de Burriana y Vila-real en las personas de sus alcaldes y al Pleno de estas Corts, a todos y cada uno de los diputados que han votado de manera favorable esta propuesta.    Muchas gracias. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, don Ricardo.      Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'adopció de mesures per a garantir a la població la informació adequada de l'oferta dels dispositius assistencials del sistema sanitari públic valencià amb la inclusió de l'educació sanitària continuada i suficient, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 62. 538, BOCV número 260)        El senyor president:    Pues a continuación, pasamos al punto seis del orden del Pleno, que diu: «Presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació amb especial urgència, sobre l'adopció de mesures per a garantir a la població la informació adequada de l'oferta de dispositius assistencials del sistema sanitari públic valencià, amb la inclusió de l'educació sanitària continuada i suficient, presentada pel Grup Parlamentari Socialista».    Té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Mendoza.      La senyora Mendoza García:    Gràcies, senyor president.    De nou, reiterar el plaer que per al Grup Socialista suposa trobar-se a la ciutat de Borriana.    La iniciativa que passe a defensar en nom del Grup Parlamentari Socialista es refereix a una situació que hem viscut els últims dos mesos i, especialment, en les últimes setmanes. S'han presentat problemes greus en el conjunt dels dispositius assistencials de la sanitat pública valenciana. Problemes que s'han derivat d'una demanda creixent d'atenció urgent i d'un increment dels pacients que han requerit hospitalització, precisament vinculada a l'agreujament de la seua malaltia per l'onada de fred o l'epidèmia de grip.    La saturació, més que col·lapse -perquè col·lapse voldria dir que se mouen-, l'excés d'activitat que han hagut de desenvolupar els nostres hospitals públics ha suposat enfrontar-se una volta més a la precarietat de recursos acumulats en el sistema sanitari públic valencià després de 12 anys del govern del Partit Popular.    Què és el que ha passat realment? El que ha passat realment és que, en tot este temps, el pressupost en inversió, en construcció d'hospitals, centres de salut i equipament d'eixos centres, ha estat insuficient; s'han incomplit, sistemàticament, les promeses i s'han incomplit, sistemàticament, els pressupostos. De tal forma que, només entre l'any 1999 i el 2005, estava previst invertir 862 milions d'euros; finalment, se n'han invertit 605. Per tant, s'han deixat d'invertir més de 250 milions d'euros -el 30%.    Hi ha un compromís dubtós, perquè si mirem el pressupost de l'any 2007 ens trobem que la inversió per a construcció de centres de salut, hospitals i equipament només s'incrementa un 5,24%; són quatre punts menys que la inversió prevista en el conjunt de la sanitat, precisament per a suplir alguns dels despropòsits i ineficiències i ineficàcia del govern del Partit Popular, per exemple, la caiguda d'un centre d'investigació que s'està construint a l'entrada de la ciutat de València.    El més cert és que ja l'any 1995, existien 191 centres de salut al País Valencià; el 68% de la població ja tenia accés a un modern centre de salut. Arribem a l'any 2005 i només s'ha beneficiat de nous centres de salut un 25% addicional de la població. Això, què vol dir? Que la velocitat de compromís amb l'adequació dels recursos del sistema sanitari públic valencià, com a mínim, ha sigut parca per part del Partit Popular, perquè només en centres de salut s'ha deixat d'invertir 47 de cada 100 euros, que estava previst en els pressupostos que s'aprovaven, precisament a final de cada any en estes Corts Valencianes.    Sols això pot explicar que el centre de salut del Grau de Castelló no estiga construït després que apareix, per primera volta, en el pressupost de 2002 o el de Vilafranca, en la mateixa situació; i que arribem a 2007 i no estiga construït, ni finalitzat el tercer centre de salut de Vila-real, que encara estiga en bolquers el centre de salut de Benicarló o l'auxiliar de Peníscola, que ja estaven en el pressupost l'any 2003. (El senyor president colpeja amb la maceta)    Si ens referim a aquells pacients que necessiten una hospitalització i s'ha trobat a alguns hospitals de la ciutat de València que a l'acabament d'una guàrdia, podien haver entre set llits als corredors o 32 llits de persones que portaven ingressades en urgències més de vint-i-quatre hores. I la pregunta: és acceptable que en una societat rica, moderna i avançada, encara existisquen pacients hospitalitzats vint-i-quatre hores als corredors d'urgències perquè no hi ha prou llits hospitalaris? I això, per què ha passat?    Efectivament, s'ha incomplit la inversió però han disminuït els llits respecte als que hi havia l'any 1995; en 2005, teníem 53 llits hospitalaris menys. Però, a més, els nostres hospitals estan saturats: l'Hospital de Vila-real, que atén Vila-real i que atén Borriana, l'Hospital de la Plana, va nàixer menut, de tal manera que només disposa d'1,1 llits per mil habitants, enfront a la mitjana de l'Estat, de 3, o enfront a la mitjana del País Valencià, d'1,95.    Açò no és casualitat. El que volem és que les mesures que s'han de posar en marxa no són mesures només a curt termini, sinó que són un esforç social pressupostari de gestió i de política compromesa amb les necessitats dels ciutadans, perquè acumulem un dèficit de recursos. És tal el dèficit de recursos que acumulem, és tal la precarietat, en estos moments, del sistema sanitari públic valencià que el Partit Popular es va vore obligat a anunciar un nou programa; un nou programa que es diu «Construyendo salud»; un nou programa que reflectix el fracàs d'una política social insuficient i ineficaç; un programa que promet, després de 12 anys de govern en 2007, que van augmentar en més de 4. 000 els llits hospitalaris en el conjunt del País Valencià.    Això, què vol dir? Que de cada 100 llits que tenim actualment, hauran de construir 32 llits més. Però la població al País Valencià, realment, comença a créixer en l'any 2004, després que arriba al poder el president Zapatero? No. Entre l'any 1999 i l'any 2003, només en eixe període, la població augmenta un 10,59%, més de 500. 000 persones. El problema de finançament que arrossega el País Valencià ve d'un acord de finançament del govern del Partit Popular, que s'aprova l'any 2001, se posa. . . se fa efectiu l'any 2002 i només dos anys després, el mateix president José Luis Rodríguez Zapatero reconeix que el sistema sanitari públic necessita una nova injecció de recursos i s'incrementa, només en l'any 2006, com una aportació addicional, més de 345 milions d'euros.    Mentrestant, se reforma el model de finançament autonòmic, que no depèn de la voluntat del Ministeri d'Economia, sinó que depén de la voluntat i de l'acord del conjunt de les comunitats autònomes. Per això, no és tolerable oir sistemàticament mentides, desqualificacions i, a més, obviar que el no reconeixement de l'increment de la població està determinat per la llei aprovada en 2001 pel govern del Partit Popular en l'Estat, president Aznar, i del País Valencià, president Zaplana.    Eixa és la veritat i tota la veritat. No poden -clar, que poden, perquè. . . -, no poden solucionar els problemes que han acumulat en dotze anys i volen substituir la solució dels problemes dels valencians i de les valencianes per la propaganda. Però els problemes no se solucionen amb propaganda. Els problemes se solucionen amb una gestió eficaç, compromesa, que tinga en compte realment les necessitats dels ciutadans. I eixa és la principal mancança dels governs del Partit Popular.    Perquè si no, com es pot explicar que l'Hospital de Vila-real, que va nàixer xicotet, l'Hospital de la Plana, i que està promesa des de l'any 2003 la seua ampliació i, a més, està en el pressupost, no haja començat l'obra fins ara? Com es pot explicar que l'Hospital de Vinaròs, que també tenia un pressupost previst fa anys per a ser ampliat, torne a aparéixer en el pressupost de 2007, i s'han posat les primeres pedres? Ara estem en la fase de posar primeres pedres. Però eixes primeres pedres no amaguen que avui un ciutadà haja d'enfrontar-se amb la possibilitat d'estar vint-i-quatre hores ingressat en una àrea d'urgències, sense condicions de confort, d'intimitat i d'acompanyament adequat pels seus familiars.    Per què la gent acudix moltes voltes a urgències? També perquè els recursos de l'atenció primària, com hem pogut comprovar, són insuficients. També perquè el compromís que cada any s'aprovava en les Corts Valencianes, d'inversió en construcció de centres de salut i de reforma d'ambulatoris o centres de salut, s'ha incomplit sistemàticament.    No hi ha trampa ni cartó en les nostres xifres. Les nostres xifres es publiquen en els balanços de la conselleria d'Economia. Quan han deixat d'invertir 47 de cada 100 euros pressupostats, qualsevol ciutadà pot comprovar-ho, perquè està el balanç del que es pressupostà i del que finalment s'executà en el document públic i oficial que anualment es publica.    Nosaltres tenim un problema, perquè també hi ha un dèficit de recursos per a aquelles persones majors que necessiten una hospitalització més llarga i que precisament es produïxen també en estes circumstàncies. Quan hi ha més fred o una epidèmia de grip, les persones que tenen una insuficiència respiratòria es compliquen, tenen pneumònies que requerixen un ingrés i una cura en eixos hospitals de mitjana i llarga estada, com l'Hospital de la Magdalena de Castelló.    Però el Partit Popular havia promés arribar a 2,5 llits d'eixes característiques en l'any 2005. Hem arribat a 2007 i tenim 0,71 per mil persones majors de 65 anys. Això vol dir la tercera part. Acumulen un 32% de dèficit de llits hospitalaris, incomplixen i tenen la tercera part del que consideraven necessari de llits de mitjana i llarga estada. Després de dotze anys de govern del Partit Popular, encara 300. 000 valencians no disposen d'un modern centre de salut, i continuen atesos en ambulatoris i amb un model d'atenció que ja té 60 anys, d'atenció només dos hores i mitja per un metge de capçalera.    La suposada modernitat, amagada davall un discurs grandiloqüent, amagada davall fracassos en els inversions, inclús en inversió en investigació. . . Tenim un centre d'investigació en salut pública a l'entrada de la ciutat de València, que molta gent que va de Castelló a València pot vore que s'està caient. I això no se soluciona amb la propaganda.    El Govern i la Conselleria de Sanitat, dirigida pel Partit Popular, ha castigat les persones que tenen pitjor salut. Ha castigat les persones que són fidels i que creuen i confien en el sistema públic de salut, perquè es retiren de les llistes d'espera oficials si rebutgen ser operats en la privada en el pla xoc. I tinc una resposta del mateix conseller de Sanitat, de fa una setmana, que diu que el 45% dels valencians no accepten l'oferta d'operar-se a la privada, perquè volen, s'estimen i creuen en un sistema sanitari públic que reunix condicions de qualitat. Eixa és la realitat.    Nosaltres esperem que avui hi haja un consens, que puguem aprovar la posada en marxa d'unes mesures a curt termini que puguen, almenys, disminuir aquells dèficits estructurals per falta de compromís d'una política social del Partit Popular en els seus dotze anys de govern.    Res més i moltes gràcies. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputada.    En representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa, demana la paraula il·lustre diputat senyor Botella.      El senyor Botella i Vicent:    Gràcies, senyora presidenta.    Senyores i senyors diputats.    Isc a la trona a manifestar, en primer lloc, que el meu grup va a recolzar aquesta proposició no de llei, perquè entenem, en primer lloc, que la sanitat, i la sanitat pública en concret, forma part d'un dels pilars fonamentals de l'estat del benestar. I és una qüestió a la qual tots els governs, i en este cas, tots els grups parlamentaris, hem de dedicar la majoria dels nostres esforços per tractar d'oferir el ciutadà i la ciutadana la millor sanitat possible dintre dels pressupostos de la Generalitat.    Segurament que amb els arguments que es plantegen per part del Grup Popular, vindran a dir-nos la cançoneta que els pressupostos de l'any 2007 són els pressupostos més importants de la història de la humanitat en el tema sanitari, que no s'ha crescut mai tant en la sanitat com en estos pressupostos. Jo diria que a l'any que ve encara es creixerà més, i a l'altre més, i a l'altre. . . i aixina successivament, perquè aixina ho requerixen les necessitats.    Però el que convindran vosté també és que són els pressupostos que més han crescut, però són els pressupostos que menys invertixen en este any de cara a construcció d'hospitals, de centres de salut, de contractació de personal, en definitiva, en millora del que són els serveis sanitaris dintre del conjunt del País Valencià.    I jo crec que no fa falta recordar, encara que està bé que de tant en tant es refresque la memòria, però no caldria recordar que en tots els pressupostos de la Generalitat, i en estos, com no podia ser d'altra manera, apareixen construccions de centres de salut que vénen repetint-se any rere any i que mai acaben no solament d'executar-se, sinó ni tan sols alguns d'ells ni de fer el mateix projecte. I això significa que dotze anys després de govern del Partit Popular, continua havent un nombre molt important de valencians i valencianes que estan sense ser assistits pel nou model sanitari d'atenció primària.    I creiem que, des d'eixe punt de vista, seria important aplegar a un consens que fera possible que de veritat en este any 2007 el conjunt de ciutadans i ciutadanes del País Valencià tingueren accés a la sanitat pública, a l'atenció primària, igual que la resta que ja en estos moments està, diríem, portant a efecte eixe servei a través dels centres de salut.    Però, a més a més, el tema dels mateixos hospitals i de la contractació de personal. Perquè vostés, senyories, saben que des del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida hem vingut reivindicant la construcció dels hospitals necessaris en les comarques al País Valencià. En la majoria d'elles, la construcció del segon hospital, perquè molts d'ells s'han quedat menuts. Nosaltres no som partidaris d'ampliacions dels hospitals, perquè això al final el que fa és que deshumanitza la sanitat, distancia el pacient del professional. I el que volem és que continuen havent els hospitals comarcals, però, si és possible, que es construïsca el segon hospital dintre de les comarques.    Hi ha hagut una sistemàtica negativa per part del Grup Popular argumentant que no hi havia ninguna necessitat al respecte. I, curiosament, en els pressupostos de 2005 mos vénen amb un programa que es diu «Construyendo salud», que era construir, del 2005 al 2008, tretze hospitals públics i la resta de centres de salut que en teoria anaven a donar cobertura ja al cent per cent de la població. Com era d'esperar, era impossible construir tretze hospitals en tres anys, però no tan sols n'han construït un. Hi ha un hospital que s'ha inaugurat fa poc a Torrevella, que ja estava programat abans, que ha tingut molt retards i que al final s'ha inaugurat a finals de l'any passat. Però de la resta, continua sense haver ningun hospitals construït.    I quan se'ls dóna eixos arguments, se'ns diu que és que hi ha un hospital molt important a València, que està construint-se, que és l'Hospital La Fe. Però eixe Hospital La Fe també és de veres que ja fa més de deu anys que des de l'oposició hem vingut reclamant la necessitat que l'hospital es construïra. I s'ha anat retardant en el temps perquè tampoc es veia en aquells moments la necessitat, fins que han començat els problemes.    I vostés, senyories del Grup Parlamentari Popular, al final el que recorren és a instal·lar un model, que és el model de la sanitat privada, que el que fa és que els ciutadans i ciutadanes haguem de pagar més cara la sanitat que la resta dels ciutadans i ciutadanes de l'Estat espanyol. Un model que, a més a més, no dóna garanties de ninguna classe, perquè vostés saben que quan hi ha intervencions quirúrgiques complicades, i algú està en una clínica privada, immediatament el traslladen a l'hospital públic, que és on realment estan les condicions adequades. I, per tant, jo crec que eixa és l'obligació que vostés tenen d'invertir en la sanitat pública, en tindre les condicions adequades i el personal adequat. I açò és una cosa que, al llarg del temps, anem adonant-nos que no es porta a efecte.    I jo crec, senyories, que és molt important, com he dit abans, que sigam capaços de posar-nos d'acord en les necessitats que estan ahí, sense tractar de dir si ara és Zapatero, si abans era Aznar, si abans. . . O siga, eixes històries no li interessen a la opinió pública. L'opinió pública el que vol és anar a l'hospital o al centre de salut de torn, ser atés adequadament i, lògicament, que els seus impostos redunden en una major eficàcia i en un millor servei al respecte.    La resta són històries que poden quedar molt bé ací dins, però que res tenen a vore amb la pròpia realitat dels ciutadans i les ciutadanes. I, per tant, nosaltres, amb la idea de millorar les condicions sanitàries, que s'acabe la xarxa d'atenció primària en el conjunt del País Valencià i que es posen els ciments dels hospitals que realment fan falta al País Valencià, anem a donar recolzament a aquest proposició no de llei.    Res més i moltes gràcies.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputat.    En representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Clemente.    Quan vullga.      El senyor Clemente Olivert:    Muchas gracias, señora presidenta.    Señoras y señores diputados.    Yo, desde luego, estoy un tanto sorprendido. Yo había visto que el Grupo Socialista había presentado una iniciativa porque estaba preocupado por las urgencias en la Comunidad Valenciana, e incluso en los antecedentes de su iniciativa decía que a lo largo de las últimas semanas, lo cual, de alguna manera, es reconocer que hasta ahora no ocurría, había habido un aumento en la demanda de la atención urgente en la comunidad. Luego hacen una propuesta de resolución y, bueno, la señora Mendoza, haciendo uso de su tiempo como le parece conveniente, realmente, se pone a hablar del señor Zapatero y de lo bien que lo hace para la comunidad.    Yo, desde luego, ustedes se enfadan mucho cuando salimos aquí y criticamos la política de Zapatero para la Comunidad Valenciana, porque. . . Bueno, la política, o la no política de Zapatero para la Comunidad Valenciana. Pero, bueno, usted ha sacado el tema.    Mire,  yo, señora Mendoza, con todos los respetos, mire, le tengo que decir, este gobierno, el gobierno del presidente Camps, está construyendo salud a través del programa «Construyendo salud». Es un programa ambicioso, es un programa que tiene un presupuesto de 1. 100 millones de euros. Es un programa por el cual, en este momento, ya se han construido en la Comunidad Valenciana 33 nuevos centros de salud, y tengo aquí la lista, porque, como imagino que usted luego dirá que es mentira y que es falso, etcétera, etcétera, pues, luego, si tengo tiempo, le leeré algunos de estos centros de salud.    Al mismo tiempo, se han construido dos hospitales en la Comunidad Valenciana en estos tres años de gobierno del presidente Camps, como son el Hospital Padre Jofré y el Hospital de Torrevieja. Pero no solamente eso, se están construyendo muchos hospitales, porque el compromiso, como viene en «Construyendo salud» es construir 13 nuevos hospitales para la Comunidad Valenciana. Antes de ayer se puso la primera piedra del hospital de Liria. Próximamente se pondrá la primera piedra del hospital de Manises y del hospital de Gandía, y, además, teniendo claro que. . . , como saben los ciudadanos de la comunidad, que este partido, cuando pone la primera piedra, después de la primera va la segunda y la tercera, no como otros gobiernos anteriores del Partido Socialista que todo se quedaba en maquetas y planes que luego no se convertían en realidad.    Mire, ustedes, en su discurso siguen construyendo, ¿cómo le diría yo? , o sea, en vez de construir centros de salud ustedes construyen el discurso del miedo. Yo creo que, realmente, en este momento ya no asustan absolutamente a nadie, porque su discurso no puede calar. No puede calar porque la realidad está ahí, la realidad de una Fe que acabará su construcción mucho antes de lo esperado gracias a la inversión exclusiva del gobierno de la Generalitat porque el señor Zapatero y su gobierno no han querido financiar. . . Y usted podrá decir lo que quiera, pero no han querido financiar este hospital, cuando están financiando otros hospitales en otras comunidades que también tienen transferidas las competencias sanitarias como las tiene transferidas las Comunidad Valenciana.    Usted debería explicar claramente a los valencianos al lado de quién está, si está al lado de los valencianos o está al lado de otras comunidades que no se llaman Comunidad Valenciana. Si está al lado de una reivindicación sanitaria, de una financiación sanitaria de la nueva Fe o usted realmente prefiere, como está en los presupuestos del 2007, que se construyan hospitales en Santander, en Cantabria, en Barcelona. . . Bueno, en todo, comunidades o provincias casualmente gobernadas por el Partido Socialista en esos tripartitos o cuatripartitos con los que gobierna en algunas comunidades autónomas.    Mire, hay un hecho, hay un hecho que las consultas de urgencias se han incrementado en la Comunidad Valenciana en un 45%. Las consultas externas en un 100%. Pero es que hay un hecho que es absolutamente indiscutible, señora Mendoza: es que somos más, somos más ciudadanos los que vivimos en la Comunidad Valenciana, somos casi un millón de ciudadanos más en la Comunidad Valenciana. Solamente empadronados somos 700. 000 valencianos más. Si luego tenemos en cuenta el gasto de los desplazados, el gasto de los turistas, tanto nacionales como extranjeros. . . Si tuviéramos. . . Deberíamos recibir una aportación para hacer frente a este gasto sanitario que realmente nos excede. Y, además, no debemos estar pidiendo nada exagerado, cuando otras comunidades autónomas gobernadas por el Partido Socialista también han exigido más financiación sanitaria por el déficit de población que están teniendo.    Es que las cuentas salen muy pronto. Si solamente de empadronados somos más de 700. 000 valencianos más, si hacemos una sencilla operación y multiplicamos por 1. 000 euros, que es, más de 1. 000 euros, el término medio de lo que está gastando la Conselleria de Sanidad por cada valenciano en este momento, las cuentas son enseguida: el señor Zapatero y su gobierno nos deben 773 millones de euros, que no vamos a dejar de reivindicar y que ustedes reivindican hoy sí y mañana no, porque, según parece, su secretario general, de alguna manera, sí que dijo que iba a reivindicar dinero, financiación extra para la Comunidad Valenciana, aunque luego, posteriormente, ustedes dijeran que no. Pero es que en esa contradicción constante a la que nos tienen acostumbrados de este discurso de Rabassa sí o Rabassa no, o hoy digo una cosa y mañana digo la contraria, ustedes es que no tienen ningún problema en tener dos discursos: según para donde convenga, lo dice.    Fíjese, hemos hecho, realmente, muchas cosas en la Comunidad Valenciana. Los valencianos hemos hecho muchas cosas en estos últimos tres años con el gobierno del presidente Camps al frente. Hemos mejorado mucho nuestra sanidad, pero, realmente, usted, señora Mendoza, no piensa sinceramente cuántas más cosas podríamos hacer si tuviéramos la financiación que nos merecemos, porque estamos hablando de 33 centros de salud, y estamos hablando de 13 nuevos hospitales, pero que estamos pagando nosotros solos.    Si realmente tuviéramos esa financiación del dinero que nos deben, posiblemente podríamos hacer muchísimo más. ¿Usted no cree, señora Mendoza, realmente y honestamente, que el papel del Partido Socialista debe ser reivindicar para la Comunidad Valenciana y no reivindicar para otras comunidades que no se llaman Comunidad Valenciana?    Mire, este gobierno ha marcado su prioridad, y su prioridad es la sanidad. A los hechos nos remitimos. Presupuesto de este año: más de 5. 000 millones de euros destinados a la sanidad, con un crecimiento del 10% respecto al crecimiento del año pasado, con un porcentaje sobre el presupuesto total de la Generalitat del 40%. La única autonomía de cualquier signo político que dedica el 40% de su presupuesto a la sanidad.    Y le digo, con un crecimiento del 10%. Sus dos últimos presupuestos, a ustedes que tanto les preocupa la sanidad, solamente crecían un 5% respecto al presupuesto del año anterior. Y estamos hablando de cifras, por supuesto, muchísimo menores de las que estamos destinando este gobierno. ¡Y aún hablan ustedes de desmantelamiento de la sanidad pública! Pero si ese discurso, señora Mendoza, no se lo crean, no se lo cree absolutamente nadie. Si la política de conciertos que están llevando gobiernos tripartitos o cuatripartitos del Partido Socialista dedica a conciertos muchísimo más de lo que dedica este gobierno. Cuando le digo muchísimo más podría decir que la cifra se podría multiplicar hasta por 10 de lo que dedican a conciertos.    Y usted vuelve con el discurso de que estamos con un desmantela. . . Eso no se lo cree nadie, ese discurso, señora Mendoza, yo lo lamento, pero es que no cala ya.    Ha hablado usted también de listas de espera. Mal momento ha elegido usted, realmente, señora Mendoza, para hablar de listas de espera, porque en este momento las últimas cifras es que se han reducido las listas de espera a 43 días. El compromiso era rebajarlas a 45. Estamos por encima de nuestro compromiso con los ciudadanos valencianos. Pero vamos a seguir recortando, porque consideramos que la lista de espera es algo con lo cual tenemos que seguir trabajando. Y esta reducción de las listas de espera, señora Mendoza, no se ha conseguido, ni mucho menos, por casualidad. Se ha conseguido con una adecuada política, buscando alternativas a las intervenciones tradicionales en los hospitales, de forma tradicional. Y también se ha hecho a través de ese plan de choque que usted tanto critica cada vez que tiene oportunidad y en el cual usted dice, sí, ciertamente, los valencianos que no han querido utilizarlo, pero obvia decir los que sí han querido utilizarlo: más de 200. 000 valencianos se han operado a través del plan de choque.    ¿Y qué sentido tiene criticar una iniciativa que está puesta en marcha en otras comunidades? Si cuando se puso en marcha el plan de garantía de no demora en la Comunidad Valenciana, que ustedes no quisieron aprobar, a continuación el señor Bono lo copió en Castilla-La Mancha y el señor Chaves lo copió en Andalucía. . .    ¿De qué estamos hablando? Realmente, seamos serios y seamos rigurosos. Estamos hablando de que no puede haber un ciudadano, no puede haber un valenciano que esté esperando para recibir una operación, ya sea sencilla o ya sea complicada, y no podemos seria y honestamente decirle a este señor, «no, no, usted no se puede operar». . . «-Oiga, si allí hay un hospital que tiene el quirófano vacío. . . , -No, pero es que ese hospital es privado. -Pero ese hospital funciona bien, ¿y no me podría hacer esta. . . ? -No. El Partido Socialista dice que no», que esto resulta que es el discurso de que estamos desmantelando la sanidad pública y que estamos apostando por la sanidad privada.    Ese discurso, señora Mendoza, llevan ustedes doce años insistiendo con ello, y yo me alegro de que sigan insistiendo ustedes con ello, porque, desde luego, es un discurso que no cala en la ciudadanía, porque es el discurso de la mentira, el discurso de la falsedad y el discurso del miedo, de un miedo que sigue ahí, que insiste ahí, sí, porque ustedes continúan con el mismo discurso. Yo tengo, lógicamente, que decirles la verdad: tienen que ustedes, realmente, que abrir los ojos de una vez por todas y dejarse de discursos absolutamente trasnochados que no van a ninguna parte y decir realmente a los valencianos, contesten a los valencianos la pregunta, realmente, la pregunta de los millones, no la pregunta del. . . , la pregunta de los millones: ¿están ustedes de verdad dispuestos a reivindicar los 773 millones de euros que nos debe el señor Zapatero para la sanidad de la Comunidad Valenciana? Esa es la pregunta. Usted tiene que dar la respuesta.    Nada más y muchas gracias.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputat.    Té la paraula per a rèplica la il·lustre diputada senyora Mendoza, en representació del Grup Parlamentari Socialista.      La senyora Mendoza García:    Gracias, señora presidenta.    Señor Clemente, los socialistas no reivindican, los socialistas hacen políticas. Reconocen que hay una insuficiencia en la financiación de la sanidad pública por un acuerdo de financiación inadecuado e inyectan 345 millones de euros adicionales. (Aplaudiments)    Lo que usted no ha explicado es por qué después de doce años de su gobierno hay un déficit acumulado en 32% en camas hospitalarias. Lo que usted no ha explicado es por qué hay pacientes que esperan veinticuatro horas en urgencias, a pesar de que vivamos, según ustedes, en el mejor de los mundos para ser ingresados. Ustedes no han explicado por qué cuando se necesita una unidad, una cama de cuidados intensivos no existe en el hospital de referencia y el paciente tiene que ser trasladado de norte a sur del País Valenciano en una situación grave y peligrosa.    Usted no ha explicado por qué en urgencias de primaria de Villarreal se están atendiendo a 300 pacientes por dos médicos. Por qué en el punto de urgencias de atención primaria de Castellón sólo se dispone de dos consultas para cuatro médicos; desde el día 1 de febrero ya no disponen de una ambulancia medicalizada por si hay que transportar de manera urgente a un paciente y ni tan siquiera funciona el otoscopio, el aparatito para mirarse los oídos, desde hace varios meses y cada médico tiene que llevarse su material.    Usted no ha explicado por qué todavía existen listas de espera de hasta seis meses para hacerse un simple TAC en el hospital de Vinaroz o de Sagunto. Usted no ha explicado por qué hay una demora de cuatro a seis meses en el hospital de la Plana para una consulta de reumatología. ¿Por qué ha llegado a haber un año y medio de espera para hacerse una prueba especial para estudiar la circulación en el hospital de Vinaroz?    Usted no ha explicado por qué el síndico de cuentas dice que la temporalidad y la precariedad del personal sanitario es la mayor de toda la administración pública. Usted no ha explicado por qué los médicos de urgencia se movilizan hoy contra la Conselleria de Sanidad y denuncian de manera reiterada, por ejemplo a través de esta carta de un servicio de urgencias de un hospital público, que dice textualmente: «Los turnos son agotadores, las guardias son extenuantes, no hay periodos de descanso adecuados, la penosidad laboral generada por esta situación provoca la renuncia de muchos compañeros a sus contratos precarios». Porque en este momento, con el modelo ese de gestión mixta que ustedes tanto defienden, en el hospital de Torrevieja se le ofrece a un radiólogo que iba a ser contratado en un hospital público 6. 000 euros al mes por trabajar tres días a la semana. Ese es su compromiso con la coherencia y la planificación del conjunto del sistema sanitario público.    Ustedes no puede explicar por qué limitaron el reconocimiento del incremento de la población para aumentar la financiación autonómica al 3% anual. Y es con su acuerdo de financiación. Ustedes no han explicado que les ganó la partida Juan José Lucas en Castilla-León y Fraga en Galicia, porque incrementaban menos la población en esas comunidades autónomas. Ustedes no han explicado por qué decían que no hacían falta camas hospitalarias por aquello de la hospitalización a domicilio. Pero no ha explicado por qué el hospital de Vinaroz, después de doce años de gobierno del Partido Popular, no tiene una unidad de hospitalización domiciliaria. Y por qué el Hospital de la Plana solo tiene una cama por mil habitantes.    Y usted no ha explicado por qué tiene que esperar un paciente para que le den fecha para el médico de cabecera en la ciudad de Castellón entre cuatro y siete días. Y usted no ha explicado -y estamos en Burriana- por qué el centro de salud de Burriana es el más saturado de todo el País Valenciano. Y usted no ha explicado por qué los médicos de cabecera del centro de salud de Burriana tienen de media 1. 800 pacientes por médico. Y usted no ha explicado por qué en el año 1995 tenían que atender a 40 pacientes al día y hoy tiene que atender a 47. Y todo eso, usted no lo ha explicado.    Yo no insulto. Yo de lo que hablo es de los problemas de los ciudadanos que ustedes y nosotros tenemos la obligación de considerar y de solucionar. Y, desde luego, desde el Partido Socialista se ha hecho política y se han inyectado 345 millones de euros adicionales fuera de la Ley de financiación autonómica. . .      La senyora vicepresidenta primera:    Ilustre diputada. . .      La senyora Mendoza García:    . . . para la sanidad pública valenciana en el año 2006.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltíssimes gràcies, senyora diputada.    Té la paraula l'il·lustre diputat, senyor Clemente, en representació del Grup Parlamentari Popular.      El senyor Clemente Olivert:    Muchas gracias, señora presidenta.    Señores y señoras diputados.    Yo, simplemente, usted me ha pedido muchas explicaciones, señora Mendoza, yo solamente le voy a pedir a usted una sola explicación: ¿va usted, por fin, a exigir los 773 millones de euros que nos debe el señor Zapatero? Esa es la explicación que yo quiero que usted nos dé. ¿No los va a exigir? Explíquenos por qué no. Eso es lo único. Usted me ha pedido un montón de explicaciones, yo solamente le pido una nada más.    Bueno, si quiere, le voy a pedir otra también. También podría explicarme usted, que tan bien conoce los problemas de Castellón, el porqué el ayuntamiento de Vall d'Uixó sigue paralizando la construcción del hospital de Vall d'Uixó, el porqué el ayuntamiento no cede los terrenos a la Conselleria de Sanidad aduciendo motivos extraños y oscuros para decir que no cede los terrenos a la Conselleria de Sanidad. Esa podría ser también otra explicación que sería interesante que usted nos diera.    Mire, ustedes, realmente el que se ponga ahora a criticar la gestión mixta de los recursos sanitarios es algo que me llama poderosamente la atención cuando fue algo que ustedes, las otras formas de gestión, fue algo que votaron ustedes en el Congreso de los Diputados, con lo cual es, como mínimo, sorprendente.    Yo, desde luego, me he traído aquí el largo listado de centros de salud que se han construido en la Comunidad Valenciana en esta sexta legislatura, es decir en estos tres años, con el tiempo que tengo, lamentablemente, no lo puedo leer entero. Me gustaría, simplemente decir algunos, porque ustedes siempre dicen: «y es mentira». Bueno, pues por citar, por ejemplo, simplemente: Albocácer, Alcoy, Aldaya, Alicante-Juan XXIII, Alicante-Parque Morán, Bañeres, Mariola, Borriol, Castelló-Nou d'Octubre, Elche, Elche-Raval y un largísimo etcétera, Orba, Pedralba, Pobla Llarga, etcétera, etcétera, aparte de las reformas y de los centros auxiliares que se han construido. Esto son solamente los construidos, los terminados y los que están puestos en funcionamiento. Tengo también otra lista de diez que están terminados y no están puestos en funcionamiento y, luego, a continuación, existe otra larga lista de centros que están en construcción.    Pero aquí hay un documento, que me imagino que usted lo conocerá, y que es muy importante, porque nosotros consideramos que los presupuestos marcan la prioridad de un gobierno. Entonces, igual que vemos que los presupuestos de la Generalitat, la sanidad es una preocupación para el gobierno del presidente Camps, vemos en los presupuestos generales del Estado, en los presupuestos del ejercicio 2007, qué comunidades son una prioridad para el gobierno del señor Zapatero. Y vemos, transferencias de capital: a la Comunidad Autónoma de Cantabria, 14,8 millones de euros para la construcción del Hospital Marqués de Valdesilla; a la Comunidad Autónoma del Principado de Asturias para la financiación del Hospital Universitario, 18 millones de euros -estamos hablando de cantidades que son bastante significativas- y a la Comunidad de Barcelona, para el Hospital de Barcelona, dos transferencias por un total de 10,3 millones de euros.    Yo he estado dándole vueltas a los presupuestos, buscándolos por arriba y por abajo y lo único que he encontrado, que me imagino que usted también lo habrá encontrado, lo que pasa es que como me ha hablado usted de una cifra que a mí la verdad me ha llamado la atención, es: relación de proyectos que integran el fondo de cohesión. Comunidad: Valencia -debería poner Comunidad Valenciana, pero, en fin, evidentemente, como mira mucho para acá no saben ya ni cómo nos llamamos- Comunidad de Valencia, fondo de compensación del ministerio, 29,6 millones de euros. Está aquí. Presupuestos generales del Estado. 29,6 millones de euros. Ni la mitad de lo que se dedica solamente a transferencias para hospitales a otras comunidades. No hablamos ya de lo que pueden ser inversiones.    Y aquí estamos hablando siempre de la cuestión importante. Usted me ha pedido un montón de explicaciones. Yo, señora Mendoza, creo que le pido la explicación que quieren los valencianos: el porqué el Partido Socialista en esta comunidad, en la Comunidad Valenciana, le perdona al señor Zapatero la deuda de 773 millones de euros que tiene la Comunidad Valenciana. Esa es la pregunta y nosotros seguimos esperando su respuesta.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Gràcies.    Ha finalitzat el temps de rèplica, el temps de contrarèplica. . . Senyories, el reglament és el que és i s'ha finalitzat.      La senyora Mendoza García:    Es por alusiones, señora presidenta.      La senyora vicepresidenta primera:    Alusiones, señora Mendoza, no creo que. . .      La senyora Mendoza García:    . . . y al respeto parlamentario.      La senyora vicepresidenta primera:    Alusiones, señora Mendoza, si me quiere usted escuchar, las alusiones evidentemente son cuando atacan al decoro o ha habido inexactitudes. Por lo tanto, yo creo que no ha habido, yo creo que no ha habido, señora Mendoza. Vamos a tener, como se dice,  y creo que en este marco es adecuado, la fiesta en paz y vamos a seguir con la votación, si es usted tan amable.    Por favor, vamos a pasar a votar el punto número seis: presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre l'adopció de mesures per a garantir la població, la informació adequada de l'oferta dels dispositius assistencials del sistema sanitari públic valencià amb la inclusió de l'educació sanitària continuada i suficient.    Espere que hagen pogut entrar les seues senyories i anem a procedir ja a la votació. Vots a favor? Perdó, senyories, és que. . . Senyories, jo comprenc que és a la millor abusar una miqueta de vostés, però si són tan amables, si s'asseuen cap arrere, perquè si no els diputats que estan asseguts cap davant dificulten el que es puga comptar bé. I és una llàstima perquè a vegades per un vot o per dos saben vostés que es pot inclinar una votació. Per tant, sent moltíssim el tornar a insistir, però. . . Sí, evidentment, anem a intentar tornar. . . (remors)    Un moment, per favor, senyories, un segon, senyories.    Vots a favor? Per 34 vots a favor. I ara anem a comptabilitzar els vots en contra. Per favor, senyories, vots en contra? 36 vots en contra. Per tant, per 34 vots a favor i 36 vots en contra, queda rebutjada la proposició no de llei.    Moltíssimes gràcies, senyories, per la seua benevolència en repetir les votacions.      Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'adopció d'un pla educatiu contra les agressions de gènere, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 62. 501, BOCV número 260)        La senyora vicepresidenta primera:    Anem a passar al següent punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre l'adopció d'un pla educatiu contra les agressions de gènere, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds, Esquerra Valenciana: l'Entesa.    Té la paraula, per a la seua presentació i defensa, la il·lustre diputada senyora Pérez.      La senyora Pérez i Martí:    Gràcies, senyora presidenta.    Senyories, quan llegim qualsevol balanç sobre el segle XX és habitual trobar l'afirmació relativa al fet que en les societats occidentals almenys, la igualtat formal entre dones i homes ha estat aconseguida jurídicament. Tanmateix, cal recordar que no fa tants anys que el vot femení comença a fer-se realitat, només després de la Primera Guerra Mundial, i en alguns països com França, després de la Segona Guerra Mundial. I cal recordar també que la reforma igualitària dels codis civils quant al model de matrimoni, igualtat jurídica, drets laborals, és molt recent quan s'ha produït, amb la reforma d'un texts legals copiats del codi napoleònic, que contenia l'obediència de la dona respecte al marit i la subordinació legal a aquest, com ens deia, al segle XIX, un ministre anglès; que deia així: «L'home i la dona són u i eixe u és l'home».    Certament, aquesta desigualtat jurídica ha desaparegut a finals del segle XX, però la igualtat real i el canvi en la ideologia i en les pràctiques de vida i actituds socials és una altra qüestió.    L'educació com a valor hauria d'incorporar-se en el nou model escolar i sabers, característiques que, fins aleshores, s'havien relegat a allò femení, com la capacitat humana de preocupació i protecció d'uns sers sobre altres, que produïen conseqüències com la modificació del dualisme cos i ment, o masculí i femení, subjectiu o objectiu, pensament sobre sentiment. I aquestes coses són típicament patriarcals.    Aquesta introducció marca un espai en el temps que tinguérem les dones i foren avanços, però que, al meu parer, foren insuficients. Podem considerar un avanç de la nostra època el desvetllament de la situació terrible, amagada entre les parets de la llar o del lloc de treball i tantes vegades viscuda amb la culpabilització de les dones que les han suportat.    No ens podem alegrar de la violència que s'exercix sobre moltes dones, però sí que haja deixat de ser un problema ocult i vergonyant; només així es pot fer un front públic, col·lectiu i solidari. Hem fet canvis teòrics amb importants avanços en la construcció dels diferents discursos feministes, més complexos, més profunds, fins i tot, més rigorosos.    Són evidents les transformacions de l'opinió pública quant a la consideració de les dones. Hem guanyat enormement en prestigi social i, malgrat la intencionalitat en la imatge revengista i ximple que es dóna del feminisme als mitjans de comunicació, el que és ben cert, senyories, és que ningú o quasi ningun personatge públic s'atrevisca a defensar tesis obertament masclistes.    El segle XX ha estat veritablement el segle de les dones i de les nostres reivindicacions i lluites. Amb paraules de Lipovetski, «cap commoció social de la nostra època ha estat tan profunda, tan ràpida, tan prenyada de futur com l'emancipació femenina; mig segle ha introduït més canvis en la condició femenina que tots els mil·lennis anteriors».    De començament, el panorama sembla encoratjador. La proliferació d'organitzacions de dones ha marcat el final del segle XX, organitzacions diverses de dones diverses: les diferents jornades, trobades, manifestacions, festes basades en les agressions, basades en el sistema educatiu, mostren un ambient viu, plural, engrescador i van comprenent més aspectes i disciplines.    La multiplicitat de formes d'actuació, la imaginació en les formes de lluita són una constant que li dóna força, calor i color a la batalla. Però aquestes accions, reconeixements i avanços no han servit per a eradicar la violència de gènere de la nostra societat; la violència de gènere que, malauradament, continua estant present al nostre entorn i que té el seu origen en la situació de desigualtat en què les dones continuem situades en la societat. Requereix, per tant, un tractament transversal i amb profunditat del conjunt dels poders públics.    La violència de gènere, la violència contra les dones es manifesta de diverses formes; una d'elles, com la violació, l'assetjament sexual i laboral, en el sexisme publicitari, en la tracta de dones i xiquetes, en la prostitució, en la mutilació genital, en la feminització de la pobresa, en la marginació de la política, en la invisibilitat de les nostres aportacions, en l'eliminació de la nostra història i així, supose que ací tots plegats, en podríem anomenar com 50 més.    La violència, així com les diferents formes amb les quals es representa, agredix la integritat física i psíquica de les dones i suposa una greu violació dels drets humans. És per açò que les mesures polítiques que s'adopten deuen dirigir-se de manera integral i des d'una perspectiva globalitzadora de la nostra societat. Estes mesures deuen dirigir-se a l'atenció i prevenció de serveis i recursos a les dones víctimes d'aquelles o d'aquestes situacions i, en aquest camí, s'intenta des de diferents administracions: l'Estat espanyol i la Generalitat Valenciana. Però també es necessari la prevenció i detecció del problema per a aconseguir que altres dones no acaben englobant les estadístiques de violència i així poder aconseguir en un futur que el País Valencià siga una comunitat exempta de violència de gènere.    La Generalitat realitza campanyes concretes sobre la violència de gènere i els municipis, a més de realitzar les seues pròpies campanyes; tenen tot un seguit d'atenció a les víctimes -i a les víctimes escolars també- mitjançant el departament de l'assistència social. Però ens queda, senyories, una part fonamental; després de tots els avanços ens queda l'educació. Mitjançant esta, segons creixem i desenvolupem la nostra societat, mitjançant eixa mateixa educació i tenint en compte eixe principi, seria fonamental que hi haguera una assignatura -extraescolar, en este cas, perquè no hi queda contemplada- que educara els futurs valencians i valencianes.    L'educació als i les joves és necessària en aquest aspecte. Jo opine que és una assignatura pendent i com he dit, després de tots els avanços que hem donat, si no és mitjançant l'educació serà molt difícil poder eradicar, a pesar de la quantitat de polítiques que es fan en eixa matèria, poder eradicar la violència de gènere; continuaran sent ells i elles, xiquetes i xiquets, i continuarem repetint els logotips que, fins a la data, s'han donat.    Senyories, investigar, valorar i aplicar són els principis fonamentals. Si bé la investigació es fa palesa en nombre i col·lectius, si la valoració tots i totes la sentim i expressem de la mateixa forma, ens falta l'aplicació del principi i l'aplicació del principi és l'educació. Aquesta proposta de resolució demana col·laboració entre dues conselleries, i diu el que segueix: «Les Corts Valencianes insten la Conselleria de Benestar Social que, per lluitar més eficaçment contra les agressions de gènere, acorde, amb la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, un pla educatiu per fomentar una educació basada en valors com la igualtat, la tolerància i la no-discriminació, que permeten posar fi a la intolerància i la subordinació de gènere, implicant tota la societat valenciana».    Senyories, hi ha coses que ja no tenen molta més explicació i espere que aquesta proposta de resolució presentada per l'Entesa siga de la conformitat de tots i totes vostés.    Moltes gràcies.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputada.    En representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula l'il·lustre diputada senyora Catalá.      La senyora Catalá Pérez:    Gracias, señora presidenta.    El voto del Grupo Socialista es a favor de la propuesta de L'Entesa porque creemos firmemente que la defensa de la igualdad de los derechos entre mujeres y hombres parte del principio de que las mujeres, como ciudadanas, deben ser libres como los hombres y a la hora de elegir y ejercer papeles sociales y políticos. Esto se fundamenta en la firme convicción de que no es posible la libertad sin igualdad y por ello, se requiere de la eliminación de las barreras de la discriminación y de los prejuicios.    Por ello, en el caso que nos ocupa, hay que hacer posible que la igualdad efectiva pueda alcanzarse a través de las reformas e iniciativas específicas que garanticen la educación en las mismas condiciones de oportunidad de trato y de logro a las mujeres y a los hombres, porque eso es realmente lo que hace posible la libertad de elección.    Y para tener libertad de elección, la educación y la formación son unos elementos claves en el desarrollo de las personas y lo son porque a través de la educación es cómo se transmite, desde los niños y a las niñas, los valores que la sociedad entiende como deseables: los valores de la tolerancia, de la no violencia, de la igualdad y de la paz.    Y hablando de igualdad entre mujeres y hombres, es necesario que la educación reglada transmita de manera inequívoca esa igualdad y los papeles y el lugar de la mujer en esta sociedad, ya del siglo XXI.    Y es un hecho que nuestro sistema educativo aún reproduce, por diversas vías y de manera invisible, modelos y papeles diferentes para mujeres y para hombres, que significa, al fin y a la postre, volver a reproducir las relaciones de poder desiguales entre mujeres y hombres.    Por eso, a lo largo de estos años, se ha ido incluyendo, en los diferentes planes de igualdad, un capítulo específico para educación. Ahora bien, la aprobación de la Ley integral contra la violencia en el 2004 da un nuevo impulso para el desarrollo de los valores democráticos y de igualdad. El establecimiento de medidas integrales y multidisciplinares en el área educativa posibilita mayores y mejores condiciones para que desde los primeros años de la vida de nuestros niños y nuestras niñas vayan incorporando los valores de la igualdad.    Debemos posibilitar, por tanto, hoy, es nuestra responsabilidad hoy en el presente, los instrumentos a nuestros hijos e hijas para una sociedad futura en igualdad, porque ellos son el futuro de esta sociedad pero hoy son el presente.    Entendemos pues, que la propuesta de L'Entesa la entendemos como un salto cualitativo que va más allá del capítulo en educación que está presente en los actuales planes de igualdad. Se trata, pues, de implicar a todo el ámbito educativo en todas sus vertientes, desde actuaciones en los centros educativos -ya no solamente a nivel de los documentos, de las diversas instancias, etcétera- sino también sobre los docentes, incluyendo las figuras de los responsables en materia de coeducación, así como sobre los consejos escolares, sobre las familias y en los aspectos curriculares y de investigación.    Creemos que este plan, entendido como ya se está realizando en otras comunidades autónomas a la luz de la ley integral, significa un instrumento importante y fundamental que plasma, de manera concreta, la voluntad política para impulsar de manera decidida, en el ámbito educativo de los primeros años de la vida de nuestros niños y niñas, un desarrollo como personas en los valores de la igualdad.    Creemos y estamos convencidas -porque yo pensaba que intervenía después del Partido Popular- que el Partido Popular va a aprobar esta propuesta de L'Entesa.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)      El senyor president:    Muchas gracias, señora Catalá.    Tiene la palabra la ilustrísima diputada doña Elvira Suanzes.      La senyora Suanzes Fernández:    Muchísimas gracias, señor presidente.    Señorías.    Señora Pérez, yo lo primero que quiero hacer -y a la señora Catalá, por supuesto, también- es agradecerles el tono de la intervención. Pero de forma muy especial a la señora Pérez, porque le tengo que agradecer tanto el tono como el reconocimiento a la realidad que se vive hoy en la Comunidad Valenciana, que es de muchas y eficaces medidas que van encaminadas a la erradicación de la desigualdad, de la violencia y, en definitiva, como muy bien hemos oído en esta tribuna, no hay libertad sin igualdad.    Estamos de acuerdo, además, en que hemos conseguido grandes avances; uno de ellos, y de los más importantes, es que, efectivamente, hoy la violencia que se ejerce contra las mujeres ya no es un problema oculto. La mujer entiende que la sociedad la respalda, que la apoya y que le parece denigrante cualquier tipo de violencia que sea ejercida contra las mujeres.    Y estamos de acuerdo también en que no se puede hacer más que mediante la educación. Señoría, usted conoce sobradamente el especial esfuerzo que este gobierno ha hecho en busca de la coordinación de todas las consellerias y todos los departamentos que forman parte de la administración pública valenciana y que, además, este esfuerzo no es sino la concreción del convencimiento que tenemos todos de que es necesaria esa política transversal en todo a lo que bienestar y políticas sociales se refiere, y mucho más aún en lo que a la erradicación de la violencia se refiere.    La pretensión de esta proposición no de ley es la puesta en marcha de un plan educativo, se está contemplando ya en las acciones efectuadas tanto por la Conselleria de Bienestar Social como por la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte.    La Conselleria de Educación, Cultura y Deporte está en estos momentos elaborando ya los currículos oficiales de la comunidad para antes del inicio del curso 2007-2008 proceder a su publicación. Estos currículos van a desarrollar en el sistema educativo de la comunidad lo dispuesto en la ley orgánica de 3 de mayo, la LOE, en la que se contempla la implantación de la formación en valores de igualdad, la no discriminación y la tolerancia, y que esta formación comience desde el primer ciclo de Educación Primaria, así como en los cursos de primero y tercero de Educación Secundaria Obligatoria a partir del curso 2007-2008.    La nueva ley, además, contiene en sí mismo un plan educativo para que la educación se base en los referidos principios, circunstancia que se va a llevar a cabo a través de los objetivos y contenidos de las diferentes áreas y materias de los citados currículos.    Esta ley determina además también el tratamiento transversal de la educación en valores. Y una vez aplicadas las disposiciones de la citada ley, entendemos que se habrá dado un paso importantísimo y a través de la educación, como no puede ser de otra manera, para llegar a la igualdad. Mientras tanto, durante el período que falta para la entrada en vigor de esa ley, de la LOE, la ley vigente contempla la educación sexual, la educación para la igualdad de oportunidades como temas transversales y el tratamiento interdisciplinar, aspectos que deben de integrarse en las diferentes áreas y materias del currículo. Asimismo, contempla este . . . (inintel·ligible) la organización y funcionamiento de los centros docentes y en las actividades extraescolares.    En este sentido además, como complemento a los currículos actuales, la Conselleria de Educación, Cultura y Deportes convoca anualmente los premios de la comunidad a la integración de los temas transversales en el currículo, y además se pone en funcionamiento en el 2005, porque nosotros éramos los primeros en entender que eran absolutamente necesarias este tipo de medidas, las primeras medidas del Plan de prevención de la violencia y promoción de la convivencia en los centros educativos de la Comunidad Valenciana, el plan Previ.    Este plan responde a una actuación global e integral dirigida al sector educativo de la Comunidad Valenciana, con medidas de prevención e intervención sobre aspectos relacionados con la mejora de la convivencia escolar y, por extensión, con la reducción de hechos violentos en el seno de los centros educativos. En el plan Previ estas medidas es verdad que no hacen distingo por cuestiones de género, ni de etnia ni de nacionalidad ni de religión, sino que pretenden atajar cualquier tipo de violencia en la escuela dirigida a cualquier persona sea cual sea su condición.    Las medidas que contempla este plan son las medidas dirigidas al sistema educativo, las medidas dirigidas a la población de riesgo y las medidas dirigidas a la sociedad valenciana, porque entendemos que, efectivamente, es una tarea de todos. En cuanto a las medidas dirigidas al sistema educativo, consisten en la aplicación del protocolo de detección e intervención, la puesta en marcha de un instrumento de diagnósticos denominado «registro central» y diferentes recursos dirigidos al profesorado: material de formación, talleres, recomendaciones, etcétera, además de la puesta en marcha de los planes de convivencia en los centros educativos y la creación de unos premios para el fomento de la convivencia.    En cuanto a las medidas dirigidas a la población de riesgo, consisten en la creación de las unidades de atención e intervención en cada una de las direcciones territoriales de la Comunidad Valenciana, así como de un protocolo de asistencia jurídica a los docentes. En cuanto a las medidas dirigidas a la sociedad valenciana, son medidas que incluyen una serie de campañas de publicidad y sensibilización, charlas psicoeducativas en las comarcas de la Comunidad Valenciana colaborando con entidades de reconocida solvencia como Avacu y otras de actuaciones, congresos, talleres.    Se ha realizado también un convenio con Favide, que es la Fundación para la Atención de Víctimas del Delito y Encuentro Familiar, para atender a cualquier miembro de la comunidad educativa que solicite ayuda. En definitiva, nosotros entendemos que el plan Previ aporta materiales y recursos específicos referidos a la violencia y que, además, puede ser un instrumento muy útil para su tratamiento.    Las medidas preventivas dirigidas al alumnado que incluye el plan Previ son especialmente útiles, ya que tratan de modificar conductas de acoso, violencia, conductas antisociales, que en muchos casos tienen cuestiones de género como objeto. Esta prevención sin duda reducirá las conductas violentas hacia las mujeres que en un futuro pueda desarrollar nuestro alumnado. Sabe usted que la Conselleria de Bienestar Social, a través de la ley para la igualdad entre mujeres y hombres, a través del plan de medidas del Gobierno Valenciano para combatir la violencia que se ejerce contra las mujeres, hace especial hincapié en este objetivo que es de todos de erradicar la violencia. También a través del Plan de igualdad de oportunidades entre mujeres y hombres 2006-2009 se proponen acciones encaminadas a la integración de la perspectiva de género en las diferentes etapas educativas y formativas, de la misma manera que hace hincapié en la promoción desde una perspectiva coeducativa.    El pasado mes de octubre se presenta la campaña contra el acoso escolar «Borremos el acoso escolar» dirigida a jóvenes estudiantes de Enseñanza Secundaria y Bachillerato en la Comunidad Valenciana, que no tiene otro objetivo que dar solución a una preocupación social que se ha venido incrementando en los últimos meses. Con esta campaña se pretende movilizar tanto al joven que se siente acosado como a los compañeros que puedan ser testigos de esta violencia, poniendo a su disposición una dirección de correo electrónico donde pueden exponer sus denuncias de forma totalmente anónima, elaborando en cada caso un plan de acción en función del tipo y del origen del acoso o de la violencia.    Señora Pérez, estando absolutamente convencidos de la necesidad de este tipo de medidas y de la necesidad de que efectivamente y solo a través de la educación seremos capaces. . . , y de la formación en valores, seremos capaces de que los que hoy son niños aprendan el respeto, a educarse en valores y esa igualdad, que es el mejor camino hacia la libertad, como estamos plenamente, y somos plenamente conscientes de ellos, se ha elaborado todo este tipo de medidas que incluye su proposición de ley, y como entendemos que, además, las medidas que se están llevando a cabo no solo incluyen su proposición de ley, sino que las hace incluso más amplias, entendemos que no es necesaria la aprobación de su proposición no de ley.    Muchas gracias.      El senyor president:    Muchas gracias, señora Suanzes.    Tiene la palabra, para el turno de réplica, la señora Pérez.      La senyora Pérez i Martí:    Gràcies, senyor president.    Senyora Catalá, agrair-li, perquè no pot ser d'una altra manera, el que una nova vegada estem en la mateixa línia en les propostes de resolució en matèria social es presenten a les Corts Valencianes, i lamentar, senyora Suanzes, que una vegada més i al final d'una legislatura vostés perguen el tren de refermar-se sobre aquella cosa que vosté anuncia ja que es té de fer.    A mi em sembla moltes vegades molt depriment, perquè «predicar en el desierto, sermón perdido», i mai millor dit, ací, en esta església. Perquè, clar, les evidències, jo ja no les solc discutir, perquè, mire, evident és que s'han fet plans i que havem avançat, i evident és que no han servit per a res, ¿vol sentir-ho aixina? Per a ben poc, senyora Suanzes. No ens han portat a resolucions concretes que ens facen avançar cap a una societat sense agressions de gènere. No ha passat.    I vosté pot pensar: «està vosté en contra». No, jo no estic en contra de tot el que la conselleria vullga dur endavant, però des que estem fent plans sobre plans, accions sobre accions, mòduls sobre mòduls, cada vegada tenim més problemàtica. ¿O no és agressió el que hui en dia està donant-se a les escoles entre els xiquets i les xiquetes? ¿No és una agressió més que es tindria de tindre en compte? ¿Han servit eixos plans d'igualtat? No, no han servit.    Per tant, cal buscar mesures concretes. Jo, en un momentet, he dit: investigar, valorar i aplicar, perquè jo m'ho crec. I aixina realitze les meues funcions, senyora Suanzes: investigant, valorant i aplicant, si cal. I jo crec que este havera estat el moment més idoni perquè això poguera ser.    Però, no passa res, senyora Suanzes, no passa res. Si vostés no acaben aplicant açò que han dit. . . , i mira quina casualitat, presentem la proposta i resulta ser que ara vostés estan fent ja el pla per al curs 2007-2008, que benvingut siga. Però si vostés no accepten la proposta, altres, en les properes eleccions, que potser que canvie la situació, les aplicaran i de forma immediata. Estaria bé, senyora Suanzes que no perguera vosté el barco. Pugen-se'n corrents al tren i recorde per a tota la seua vida que vosté ha col·laborat en una proposta que és eficaç, com vosté ha dit, que és necessària, com vosté ha dit, i que vosté moralment l'accepta. Faça-ho votant. Reflexione sobre la seua votació, perquè eixa votació no aniria en contra del que està fent la conselleria, al contrari, estaria donant-li avantatges a la conselleria per a eixe pla que va fer dintre de la llei integral que ve de l'Estat per a aplicar al 2007-2008.    Això és el que cal fer, acceptar-ho, perquè és també de la seua conformitat.    Moltes gràcies, senyor president.      (Ocupa la presidència el vicepresident segon, senyor Joaquim Puig i Ferrer)      El senyor vicepresident segon:    Moltes gràcies, senyora Pérez.    Senyora Suanzes.      La senyora Suanzes Fernández:    Muchísimas gracias, señor presidente.    Señora Pérez, los planes sí que han servido, no tenga usted duda de que hoy no estamos como ayer y que mañana estaremos mucho mejor que hoy, porque todos los esfuerzos que se hacen y que van encaminados a la igualdad en materia de género y a la erradicación de la violencia, porque todo lo que implique ese esfuerzo social y la colaboración de todos, por supuesto que sirve, señora Pérez. El «no ha servido para nada» es un discurso que no se ajusta a la realidad.    ¿Es verdad que queda mucho por hacer? Claro que sí, señora Pérez. Es verdad que quedará mucho por hacer hasta que no haya ni una sola mujer en nuestra comunidad ni en el resto de España que no se sienta agredida por su condición, no tenga usted ninguna duda. En eso vamos a estar todos absolutamente de acuerdo. Pero se ha avanzado muchísimo. Y usted, en esta misma tribuna ha reconocido una de las más importantes conquistas de la sociedad actual en materia de violencia, y es, señora Pérez, que la sociedad, a diferencia de lo que ocurría antes, hoy se posiciona de manera clara y sin ninguna duda en favor de esa mujer que sufre agresiones.    Y todo eso, señora Pérez, es producto, como no puede ser de otra forma, de la implicación de toda la sociedad y de muchos planes, de muchos módulos y de mucho esfuerzo. De todos, señora Pérez, de todos. Por supuesto que ha servido para mucho, por supuesto que ha servido para mucho.    Decirle que su IVA, investigar, valorar y aplicar, señora Pérez, no tenga ninguna duda de que este es un gobierno responsable. Antes de poner en marcha un plan educativo, un plan que afecta a todos los niños y niñas de nuestra comunidad, no tenga absolutamente ninguna duda de que investiga, de que valora y que después aplica. No puede ser de otra manera. Ni una sociedad civilizada, ninguna, con un gobierno responsable, es inevitable que antes de aplicar, investigue y valore. Eso se hace, señora Pérez, tenga usted absoluta tranquilidad.    Y precisamente porque nosotros éramos muy conscientes de que era muy necesario incluir en nuestro sistema educativo programas de formación en valores, porque entendíamos que la mejor manera de que se consiguiera una sociedad igualitaria era empezar por esa educación en valores, por educar a los niños y niñas que mañana serán hombres y mujeres, la Conselleria de Educación, de Cultura y Deporte, en colaboración con la Conselleria de Bienestar Social, ha puesto ya un plan educativo en marcha, señora Pérez. No es un problema de votar o no votar, señora Pérez, ni de reafirmar-se. Es un problema de encabezar la manifestación, y eso es lo que ha hecho este gobierno del Partido Popular, encabezar esa manifestación que usted solicita.    Y, si quieren, señora Pérez, únanse a esa manifestación. Nosotros vamos a estar siempre encantados.    Muchas gracias. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltíssimes gràcies, il·lustre diputada.    Bé, una vegada debatut este punt, anem a passar, mentres les seues senyories prenen seient, anem a passar a votació. (S'interromp la gravació)      (Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)      El senyor president:    Por favor, tomen asiento. Adolf, por favor.    ¿Votos a favor? 34 votos a favor. ¿Votos en contra? 37 votos en contra. ¿Abstenciones?    Bien, una vez rechazada la proposición no de ley, les comunico a ustedes que la Mesa ha acordado la apertura del plazo de enmiendas, que será de siete días, de urgencia, de las proposiciones de ley de creación del Comité Valenciano para los Asuntos Europeos y de Comunidades de Valencianos en el Exterior y su remisión a la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones de la Generalitat.    Se levanta la sesión. (El senyor president colpeja amb la maceta)    Quisiera, y perdón, transmitir desde la presidencia mi agradecimiento, como lo hice en el anterior pleno, a los ayuntamientos de Almassora y Burriana, así como a la iglesia, que nos ha permitido el desarrollo del pleno en su casa, y a los funcionarios de la institución, que nos han permitido durante estos días funcionar con normalidad, así como a la dirección del cuerpo de letrados.    Muchas gracias a todos. (Aplaudiments)      (S'alça la sessió a les 13 hores i 30 minuts) |