Assetjament%20Escolar%2020220216HTML.html





Comissió especial d'estudi de l'assetjament escolar per tal d'impulsar polítiques concretes per a la prevenció i l'actuació davant la violència entre iguals en l'àmbit escolar i en la infància, realitzada el dia 16 de febrer de 2022.
Comença la reunió a les 10 hores i 49 minuts.
Presideix la diputada senyora Aroa Mira Rojano.
Reunió número 7.

La senyora presidenta:

Bé, doncs bon dia a totes, hui sí que és a totes.

En primer lloc, la secretària passarà llista.
Quan vullgues, Rosa.

La senyora secretària:

Sí.
Bon dia.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Sí.
Es completo.

La senyora presidenta:

Val.

Doncs, comprovat que estem totes, el primer punt de l'ordre del dia és la lectura i aprovació de l'acta de la reunió anterior.
Alguna coseta a dir de l'acta?
S'aprova?
S'aprova.

Compareixences que se sol·liciten en compliment del pla de treball aprovat per la comissió

La senyora presidenta:

El segon punt de l'ordre del dia són les compareixences de Mónica Añón i María del Carmen, ja vos he dit, 30 minuts tindran les dos i, després, cada grup 6 minuts, val?
Anem a dir-los que passen.
(Pausa)

Bé, doncs tenim ací a les dos persones que van a comparéixer ara mateixa.
És Mónica Añón, coordinadora del Previ en la Direcció General d'Inclusió Educativa.
Bon dia.

Compareixences de la senyora Mónica Añón Roig, coordinadora del Pla de prevenció de la violència i de promoció de la convivència (Previ) en la Direcció General d'Inclusió Educativa, i de la senyora María del Carmen Ferrández Marco, psicòloga amb nou anys d'experiència en casos d'assetjament escolar en l'àmbit valencià a través del Previ

La senyora Añón Roig:

Hola, bon dia.

La senyora presidenta:

I María del Carmen Ferrández Marco, psicòloga amb nou anys d'experiència en casos d'assetjament escolar en l'àmbit valencià a través del Previ.
Bon dia.

La senyora Ferrández Marco:

Bon dia.

La senyora presidenta:

Doncs quan vullgueu comencem.

La senyora Añón Roig:

S'escolta bé?
(Veus)

Bé, bon dia.

I, en primer lloc, estem un poc nervioses, però també molt contentes que ens hàgeu donat aquesta oportunitat i de parlar d'aquest tema, en què nosaltres treballem tots els dies, i que ens pareix molt important.
I, a més, creiem que la conselleria d'educació, des de fa molt de temps, està treballant en aquesta línia.
I també volem explicar un poc des d'on estem, des d'on hem partit i què qüestions nosaltres també considerem que són molt importants de manteniment.
I, bé, ser escoltades en este fòrum… Doncs vos donem les gràcies a totes i a tots.

En primer lloc… val, parlarem un poc des de l'àmbit de la inclusió educativa, perquè en aquest moment, i des de la publicació del Decret 104/2018, la conselleria d'educació ha apostat per la línia de la inclusió.
I la línia de la inclusió com una línia de prevenció, d'erradicació de la violència i de mantindre els drets i els deures de l'alumnat i de totes les persones que conformem, pares, mares, professors, professores, de tota la comunitat educativa.
I, per tant, entendre que els nostres centres educatius, així des de l'inici ho hem comprés, són centres de protecció de l'alumnat, i centres on l'alumnat ha de sentir-se segur i segura.
Perquè, si no és així, estem fracassant en la línia de l'educació.

Per tant, és molt important que conegam quina és la situació de partida, que en este moment també en què estem vivint, d'incertesa, de situació de solitud, com diem, de molts dels nostres alumnes, del tema virtual i de les tecnologies, ha canviat la perspectiva social i, per tant, la perspectiva educativa també.
I açò ens ha de fer un canvi de mirada i de reflexió també, de cap a on hem d'anar tirant i quines són les (inintel·ligible) …

Després parlarem també de les noves estructures, des de la inclusió, i com estem treballant en aquest moment.
Perquè nosaltres, bé, fins ara hem estat amb el Previ, ara estem amb les unitats d'orientació especialitzada, però amb les mateixes funcions que hem vingut…, i, bé, la demostració d'aquest trimestre, que ha sigut amb una intensitat impressionant els casos que hem hagut d'atendre, com després vos contarem.
I sobretot amb una tendència a establir protocols i a establir una nova línia d'actuació molt més preventiva, que nosaltres creiem que cal implementar.
I per això vos parlarem des d'eixa part i després des de la part de la resposta, que parlarà Meli.

El decret d'inclusió i l'ordre 20 fan que nosaltres ens plantegem eixe canvi de mirada perquè totes i tots en el nostre centre educatiu puguen accedir, puguen participar i puguen aprendre.
Estes tres condicions s'han de donar alhora.
I qualsevol situació de violència, d'assetjament, de conflicte o d'incertesa no permet ni accedir…, no permet participar; accedir sí, accedir sí, però tal volta no activament.
No permet participar d'una forma activa i consolidada i, per descomptat, no permet aprendre, perquè bloqueja l'aprenentatge.
Per tant, en aquestes situacions, permet fer una anàlisi de les barreres que tenim i veure cada centre educatiu quines mesures ha de veure.

Nosaltres parlem del camí a la inclusió, perquè sabem que és un camí que s'ha iniciat, però que no és un camí que està ja assentat.
Per tal que realment existisca una inclusió, hem de tindre els centres preparats, els professionals preparats.
Un conjunt de professionals, com diu el decret 104, multiprofessional dins dels centres educatius, comptar amb agents externs i en la pròpia comunitat educativa, en els sectors locals.
És a dir, amb tota una comunitat que permeta realment que això puga evolucionar.

I este és un camí, i esta diapositiva volia posar-la, perquè es veu molt bé què és el que hem fet, i en molt poc de temps.
En 2014 comença el primer decret, que és el 30/2014, que és el decret de família-tutor.
Importantíssima esta data, també s'inicia l'ordre de convivència escolar, amb què per primera vegada s'implanten tots eixos protocols que tenim en la línia: assetjament i ciberassetjament, alteracions conductuals, agressions al professorat, maltractament infantil, violència de gènere… I s'editen una sèrie de protocols, que el que s'ha anat fent amb el temps és implementar.

Una altra data per a nosaltres que és un abans i un després és el 2016.
2016, perquè aquest Consell determina que cada centre educatiu ha de tindre un coordinador d'igualtat i convivència, i els centres educatius establixen la figura de la persona coordinadora d'igualtat i convivència.
I açò canvia per complet la configuració dels centres educatius, perquè estem dient que la igualtat i la convivència és una qüestió fonamental per al funcionament, que sense tranquil·litat no es pot evolucionar.
És el que jo vos deia, es queda bloquejat l'aprenentatge i no permet una participació activa, i una vinculació en el centre educatiu i entre les persones del centre educatiu.

Després ja ve el decret 104, important, l'ordre 20, que analitza les mesures de resposta per a l'accés, la participació i l'aprenentatge.
Apareix en eixe mateix moment, 2018, el Pla director de coeducació, que és un element fonamental també.
Mireu com açò és una estructura política de línies, de línies que s'han anat incorporant als centres educatius, i van donant l'estructura i les ferramentes, i a poc a poc anem incorporant altres protocols.
Nosaltres canviàrem de parlar de protocols de violència, com s'anomenava en el 2014, a parlar de protocols d'igualtat i convivència, perquè apareix també en el 2016 el protocol d'acompanyament a la identitat de gènere; posteriorment apareixen els protocols que donen d'acollida, que per a nosaltres és un dels protocols més importants, l'acollida a l'alumnat, perquè tenen moltes fases que es poden aplicar a qualsevol.
I últimament, bé, en situacions hem hagut de fer el protocol d'absentisme, que s'ha publicat l'últim, però també el protocol d'autolesions i situacions suïcides, que és l'últim que hem publicat en aquest curs escolar.

I tot això, com vegeu en aquesta evolució, doncs en este moment s'està treballant des d'on?
Bé, des d'una nova estructura, perquè no podia ser que els centres educatius hagueren de fer una transformació i que ho feren a soles, sinó que es requerix, per a fer eixa transformació, que com vos dic està en camí, una nova estructura de l'orientació, incorporant els orientadors i orientadores dins dels centres educatius perquè puguen donar eixe abast.
I això també està en començament, és a dir, que tenim ara moltes estructures, que jo sempre dic que estan en este moment en construcció, arreplegant de les resolucions que estem fent una sèrie de condicionants, veient el que funciona i el que no funciona per poder fer ja, al final de curs o al principi del curs que ve, una regulació d'una ordre on arreplegue tots aquests camins.

I apareixen dos elements que per a mi són fonamentals.
Les coordinacions d'agrupació de zona, que és l'agrupació de tots els orientadors i orientadores en una mateixa localitat o en una mateixa zona, que coincidix amb l'escolarització, perquè ahí es puguen treballar programes preventius i la comunicació, que és un dels elements més preventius.
I després les unitats especialitzades d'orientació, on una d'elles és la unitat de convivència i conducta i la d'igualtat i la diversitat.
Esta unitat s'ha implementat enguany i tenim quatre orientadors en Alacant i dos professors i professores de pedagogia terapèutica, este perfil l'hem incorporat de nou en aquestes unitats.
Parle d'elles perquè són les que directament, com voreu després, s'ocupen d'aquest tema, de l'assetjament i ciberassetjament.
També tenim quatre en Alacant, cinc en València i tres en Castelló.

I després s'incorpora la figura del professorat de pedagogia terapèutica, perquè no és una unitat…, el problema que teníem amb estes unitats, a més dels pocs recursos que tenia, era que començaven una situació i no podien fer el seguiment.
Esta era una qüestió que durant estos anys a les persones que estaven treballant ahí ens produïa molta dificultat.
Això provocava…, per això hem incorporat la figura del professorat de pedagogia terapèutica.
Però estes unitats també comporten que existisquen professors d'audició i llenguatge, i tenen treballadors i treballadores socials, que en un moment donat, quan tenim algun cas de desprotecció, podem comptar amb ells.

I arreplegant tota esta informació que jo vos he dit en este moment, cap a on anem?
Cap a l'edició d'un nou decret d'igualtat i convivència, que arreplegarà totes aquestes situacions i que tendix a parlar duna cosa que és vital en la prevenció, que és l'educació emocional.
No podem deixar l'educació emocional, els col·lectius, el treball en equip i després el suport de la comunitat educativa.

En este abast, què és el centre?
El centre és el centre educatiu.
Igual que hem tingut altres oportunitats, en aquest moment la llei 26, de drets i protecció de la infància i l'adolescència, ens dona una oportunitat a fer un nou plantejament sobre la convivència escolar.
Ens permet que els centres educatius siguen el centre, que sàpiguen que han d'estar recolzats en les estructures que proporciona l'administració educativa i els entorns comunitaris.

Quin és el repte per a nosaltres en aquest moment?
La interconnexió de les diferents institucions.
Este és el repte per a nosaltres més gran, per poder tindre eixe recolzament.
Este decret, i esta llei 26, posa a l'alumne com a centre.
L'alumne ha de ser consultat, de la seua pròpia vida; no pot estar aïllat, que és un dels problemes amb què ens estem trobant en aquest moment, ni a nivell social, ni a nivell familiar, ni a nivell escolar.
I, per tant, posar eixa mirada és treballar des d'estos aspectes que nosaltres vos hem posat amb esta mirada.

Per tant, quin és el nostre punt de partida?
Conéixer la realitat que tenim en els centres i fer una anàlisi de les barreres que existixen.
Quins són els instruments que la conselleria d'educació, de moment, té implementats?
Un primer, el protocol d'acollida, insistisc en aquest protocol.
Moltes de les situacions de conflicte que es donen en els centres no es donarien si aquest protocol, i algunes accions d'aquest protocol d'acollida es posaren…, en la mirada de: ve algun convidat a ma casa, jo prepare ma casa.
Ve alguna persona al meu centre, jo prepare el meu centre.
Prepare l'aula, prepare el grup, prepare els meus alumnes… I faig una acollida.
I este per a nosaltres és un dels punts fonamentals.

El Socioescola, que el teniu a la pàgina web, és un instrument que és un sociograma, no és més que un sociograma.
Però, atenció, és un sociograma que es pot aplicar des de tercer, quart, cinqué, primer, segon de l'ESO recomanable, que et dona una situació del grup, i et diu…, apareix l'alumnat que pot ser alumnat víctima en un moment donat, perquè li apareixen algunes indicacions que amb eixe alumnat esta succeint alguna qüestió.
No et diu el què, però sí que et detecta quina és la línia.
I també et detecta quin és l'alumnat potencial positiu socialment en la teua classe.
És a dir, que jo en el meu grup sé que tinc quatre xiquets que poden fer eixe grup de suport, un cercle d'amics, o qualsevol estructura que pot ajudar que eixe xiquet o xiqueta estiga… tots estos instruments estan ahí.

Després el DEBA, que és un instrument que, ja quan tenim detectat un alumne o alumna en un grup, determina quines són les barreres amb què es troba eixe alumne, eixa alumna en eixe context.
I quines qüestions del context, que és el que ens diu la inclusió, haurien de canviar perquè funcionara d'una altra manera.

Nosaltres hem volgut mantindre i ha evolucionat molt el registre central d'incidències.
Sabeu que este registre partix del Previ de l'any 2005.
Es crea formalment amb una ordre en el 2007 i passa a canviar i a formar part d'ITACA en el 2018.
Per tant, les dades de l'últim informe que teniu penjat en el web fins al 2017, 2018, no és comparable amb el que tenim ara, que hem de publicar-ho, però és que no ens ha donat temps.
Però, bé, ahí estan les dades, que algunes vos les vaig a presentar ara.

Sí que és important saber que el registre és una mirada del centre.
El centre comunica què?
El centre comunica les situacions que ocurrixen en el centre i que ocurrixen en l'entorn escolar, però que tenen una conseqüència en les relacions que tenen en el centre.
Per a què?
Per deixar constància.
Perquè compartir la informació, i en eixe minut a l'inspector o inspectora del centre li ix un avís dient que en el seu centre ha ocorregut alguna situació… I estem canviant contínuament les situacions detectades, perquè l'evolució ha sigut així.
I a partir d'eixe registre, s'activa el que és la unitat de conducta, els casos de convivència i conducta.
No s'activen per una altra forma, sinó que s'activen per la plataforma.
Perquè en eixa pròpia plataforma els equips de convivència i conducta poden donar resposta de les actuacions que es fan.
I això és molt important, que estem conscienciats d'eixes dades.

Els centres ho comuniquen tot?
Doncs no ho comuniquen tot, però mireu l'evolució.
En l'evolució de la comunicació del Previ, podem veure que quin és l'any que comença a pujar?
Perquè el Previ està creat des de 2005.
L'any en què publiquem els protocols, 2014-2015, comença a haver una evolució.
Després, eixa evolució va in crescendo fins a quan?
Mireu, any de pandèmia.
Confinament.
Val?

Però el que més a nosaltres ens dona una volta, i ens va fer reflexionar, és que en l'estat de pandèmia pensem que la situació es para, i mireu.
El 2019-2020, 3.
282 casos hi van haver fins a març, fins al 13 de març, que està baixant, fins al 13 de març de l'any 2020.
I 88 casos, que no s'ho podíem creure, són detectats sobre autolesions, ideacions suïcides, ciberassetjament, in crescendo, i maltractament infantil.
I ens quedem de pedra, perquè tot això va ser online.
Va ser una detecció online de xiquets i xiquetes que es connectaven, i atenció, a través dels tutors i tutores.
Perquè nosaltres tenim molta detecció, com comentarà Meli després, a través de les pròpies famílies, que diuen…, però en eixe moment ocurrixen dos aspectes.
Són els propis xiquets, que estan connectats en una plataforma amb els seus tutors o tutores, els que diuen: «No sé qui ha enviat un whatsapp.
A un xiquet li està passant esta situació.
Este ha dit que s'empastilla esta nit…» I s'havia empastillat, eh?
Vull dir, que eixes situacions de contacte no podíem creure que estigueren passant en eixe moment.

I ara estem reflotant, perquè ahir, que dic: vaig a vore per on anem, no?
Doncs mireu, el curs passat, que és un curs mixt, és un curs en què no deixen tocar-se, veritat?
Tampoc els deixen relacionar-se, tots anem amb mascareta.
Tenim cursos que van mig curs i mig curs.
Tenim una baixada de les incidències, sobretot les relacionals, val?
Mentres que en aquest moment, doncs ahir ja eren tres mil dues-centes incidències i escaig en la plataforma, val?
I estem a mig curs.

Les incidències que nosaltres comuniquem són de tres tipus, són iniciades, notificades o tancades.
Les iniciades són les que el centre registra i nosaltres no tenim accés a vore-les, és perquè ells tinguen la seua pròpia…, i que vagen incorporant dades.
I les notificades és quan ja pensem: açò és una situació que jo vull compartir, esta responsabilitat compartida, i vull fer; i és en eixe moment quan notifique.
I tancades, eixa notificació és quan la incidència ja s'ha tancat, però que en el cas, com dirà Meli de l'assetjament…, bé, ací estan les gràfiques de les dades que tenim de l'assetjament escolar, com després les podreu observar.
Vegeu que disminuïxen, en realitat, però en estos tres últims anys.
Però és que estaven molt altes, eh?
(Veus) Val?

Sí, Castelló és que sempre, l'assetjament escolar i el ciberassetjament, és…, té algun aspecte que es podria explicar.
L'explicació, un poquet, és perquè té altres estructures en conducta que porten molts anys, i que estan donant una resposta efectiva.
Per tant, els centres, eixes situacions de conducta, no es magnifiquen tant com a la millor en Alacant i en València, que estem embotits d'eixes situacions.
Però, bé… I, mireu, açò passa, però això no passa amb el ciber, val?
En el ciberassetjament hi ha un augment, no és la mateixa línia de tendència la que tenim en l'assetjament escolar en general que la que tenim en el ciberassetjament.

I ací teniu les tipologies.
Mireu com en les tipologies d'assetjament, és a dir, en la plataforma el que pregunta és, quan hi ha un assetjament, quin és l'orige?
Coneixem l'orige?
Quan no coneixem l'orige, que és un assetjament per qualsevol motiu, són la banda blava general, que anem des del 82, 71, 78, en cadascun dels anys.
I després, progressivament, es van incorporant altres tipus d'assetjament: xenofòbia, que es manté molt, altre que és LGTBI-fòbia o homofòbia, i l'altre que és per diversitat funcional.
I quan més ampla és la banda és perquè hem fet un instrument.
És a dir, 2017 la conselleria fa unes orientacions per a LGTBI-fòbia.
Posteriorment, 2018, la conselleria fa unes orientacions per a la detecció de l'assetjament en discapacitat funcional, en diversitat funcional.
I és en eixe moment quan es fa…, és a dir, que les campanyes en part funcionen, perquè les campanyes el que estan fent, i al que ens estan ajudant, és a detectar eixes situacions, que en un moment donat no estan visibilitzades.
Però la majoria de vegades, com vorem després i vos explicarà Meli, el motiu és molt transversal, perquè… Val?

I ací tenim l'ús de protocols, que jo volia fer… Quan publiquem en el 2014, en 2016 fem una estimació en els plans d'igualtat i convivència i ens diuen els centres educatius que sols utilitzaven el protocol d'assetjament i ciberassetjament el 36 % dels centres educatius que tenien una situació.
I ara estem en un ús dels protocols molt més alt, val?
Per tant, això vol dir que els centres educatius van incorporant a la seua pràctica les dades.

Avaluació dels plans d'igualtat i convivència sols tenim fins al 2018-2019, perquè amb la pandèmia no s'ha volgut incorporar aquestos qüestionaris als centres educatius, perquè estan abarrotats del control de covid, els equips directius els tenim atarantats.
Per tant, jo crec que fins a l'any que ve no podrem tindre més dades.
Però, bé, en aquesta avaluació jo volia reportar una qüestió, i és l'índex d'efectivitat que nosaltres avaluem.
Açò és molt important perquè les situacions que atenen els equips directius són les que tenim ahí posades, i l'índex d'efectivitat es calcula mirant, de les situacions que jo he atés, que són d'assetjament escolar, quines situacions persistixen.
Doncs quan tinc un alt índex d'efectivitat significa que persistixen molt poques situacions, com ocurrix, per exemple, amb l'assetjament escolar.
Mentres que, per exemple, mireu l'absentisme, per exemple, que va ser un dels motius pels quals férem últimament el protocol, perquè l'índex d'efectivitat era nefast, val?
És a dir, podíem fer moltes intervencions, si eixes intervencions no tenen incidència en la comunitat educativa i continuem tenint els mateixos casos, alguna cosa hem de canviar per veure què hem de…

I, per tant, tenim ahí els tipus de tipologies d'assetjament escolar que es donaven en eixe moment, en el 2018-2019, sobre situacions.
Continua sent molt alt l'assetjament escolar per altres motius, però mireu el ciberassetjament.
En eixe moment, també té molta importància sobre el conjunt de dades.
I estes són les intervencions de les unitats, que les comentarà Meli ara, comentarà la intervenció sobre les unitats d'orientació educativa en convivència i conducta.

Per a nosaltres, ha sigut un abans i un després del 2018.
Perquè nosaltres atenem allò que els centres educatius no poden atendre, i atenem a partir d'una activació de la inspecció educativa.
El centre ho posa a la plataforma, la inspecció valora què és el que està fent el centre, si el centre amb el seu protocol pot funcionar i no hi ha cap problema, continuem.
Però, si no, la inspecció activa i diu: que intervinga la unitat especialitzada, i estes són les situacions que estem atenent.
I, clar, en el 2018 apareix una situació, que és la que vos he comentat abans, lligada a altres situacions, que són les autolesions i les ideacions suïcides.
Que moltes vegades acudim per un cas que pot tindre una causa en l'assetjament o no, no hi ha una relació lineal, existixen moltes causes.
Però sí que moltes vegades nosaltres, sempre que n'hi ha una situació d'autolesió, tractem d'esbrinar en el context educatiu…, primer descartar que la causa siga una causa que la estem provocant en l'entorn propi de l'alumnat, perquè això seria nefast, val?

I estes són les situacions intervingudes com a presumpte assetjament escolar.
Parlem de presumpte perquè potser que s'inicie una situació per assetjament escolar i després no ho siga.
Nosaltres el que recomanem és que es faça el protocol exactament igual que si ho fora, és a dir, que les actuacions siguen les mateixes, perquè són actuacions específiques.
I en el cas de ciberassetjament no hi ha presumpte, perquè tenim les proves que s'ha produït un ciberassetjament.
La dificultat que tenim en eixe cas, com ara vos explicarà Meli, és que desborda el propi centre educatiu, que ix del propi centre educatiu i es convertix en una situació molt persistent.

I el curs passat continuem tenint una altre índex que va en augment d'amenaça de suïcidi, en compte de ser les autolesions.
Aleshores, este és un tema també incandescent, lligat a les situacions que estan vivint emocionalment els nostres…, i nosaltres volem veure com es dona una resposta.
Per a nosaltres, saber en aquest moment que directament es pot donar una resposta…, i des del centre estem treballant en eixa línia.
És a dir, quan parlem d'un protocol, no estem parlant d'un protocol sols d'intervenció, parlem d'identificació, detecció, com ara voreu, i d'una part preventiva molt important.

Elaborar recursos per als centres educatius que estiguen a la pàgina web per a nosaltres és molt important.
I per això abordàrem aquest #CiberBonTracte en el confinament, perquè s'adonàrem amb estos huitanta casos i escaig, en què hi havia molt ciberassetjament, que havíem d'elaborar unes pautes que donàrem directament a l'alumnat i altra que donàrem a les famílies, perquè eren les famílies les que tenien el contacte amb els seus propis fills, de com parlar-los, de fer traure la realitat.
De dir-li exactament què puc fer jo per canviar eixa situació, què puc fer jo per a implicar-me en eixa situació.
I, bé, els donaren aquestes pautes directament per poder treballar, tant en el centre com contar-ho…, i nosaltres una de les qüestions que també estem abordant és el tema de la comunicació, perquè creiem que el tema de la comunicació és fonamental, de com ens comuniquem, de la comunicació amb respecte, de l'escolta activa.
I, sobretot, de tindre a l'alumnat com a protagonista de tot el nostre entorn.

I ara doncs continua Meli i aixina no perdem el fil…

La senyora Fernández Marco:

Bé, bon dia a totes i tots.

Sumarme a los agradecimientos de Mónica Añón que ha realizado y, bueno, por supuesto, por descontado, gracias por la invitación.

Continúo un poco lo que ha comentado Mónica.
Siempre que hablamos de acoso, que nos comentan o nos demandan una charla o una formación de acoso, sabemos que lo importante es qué hacemos en los centros.
Nos preguntan: qué estáis haciendo, cómo se interviene… Pero pienso que es necesario partir de un poquito de conceptualización, un poquito de enmarcar dónde estamos, de qué estamos hablando.

Sí que conecté con la ponencia que hizo un compañero, un autor de un libro que estuvo aquí el 26 de enero, y que hizo una descripción que yo creo que podemos partir de ahí, un poco de las experiencias negativas, de la sensación, de la percepción, del acoso que sufrió durante todo su recorrido escolar.
Podemos partir de ahí para abordar enseguida el procedimiento de intervención, que parte de un objetivo, que es frenar esa situación, pero transformar la dinámica que lo mantiene, las dos cosas son importantes.
Y siempre partiendo, como vamos a ver a lo largo de todas las fases, de una premisa, que es la responsabilidad compartida.
Es importantísimo que sintamos que es algo que se mantiene por todos.

Fijaos, a mí me gusta mucho esa imagen, ese rombo, ese rombo rodeado de otros rombos que cuadran a la perfección, y que no deja ni un resquicio de salida al alumnado que está en el centro.
Y que ellos mismos, cuando testimonian, dicen: «Yo me siento una diana».
«Me siento que todo el mundo me mira, siente, me ataca».
¿Quién hay alrededor?
Como veis, son miembros de la comunidad educativa.
Tenemos ese alumnado que inició ese acoso y que, por supuesto, lo mantiene.
Tenemos ese alumnado que no lo inició, pero lo jalea, lo motiva; por lo tanto, lo mantiene.
También tenemos ese alumnado que no mira hacia ese lado, lo sabe que está pasando, pero lo mantiene, porque no hace nada.
A lo mejor huye, lo evita.
Y tenemos ese alumnado también que está cerca de ese niño o niña, a lo mejor es amigo o amiga de él, pero tiene un fenómeno, que es el contagio del estigma, no quiere acercarse mucho, no quiere defenderlo, no sea que yo también sea acosado o acosada.
También estamos manteniéndolo.
Realmente, al lado de todo eso están las familias de unos y de otros, de los que jalean, los que lo iniciaron, los que huyen, los que no miran.
Y también están las familias de él mismo o de ella misma, y estamos los profesores, las profesoras, los que vemos o intervenimos, o algunos que no saben o que no intervienen.
Y el personal de administración y servicios, todo ello es la comunidad educativa.
De todo tiene que ver que ese alumno o alumna no salga de ahí o no quiera detectarlo, no nos lo quiera comunicar y se esté manteniendo.

Fijaos, es imprescindible que definamos que el acoso es una dinámica, una dinámica que se enmarca en un binomio, que es el del dominio y la sumisión, que encajan a la perfección.
Y que además se da en el ámbito de las relaciones interpersonales, y que tiene tres características básicas, que nos va a servir para enmarcar el acoso, definirlo y diferenciarlo.
Es importante que lo diferenciemos también.

Una es la intencionalidad, tenemos que tener intencionalidad de agredir, de hacerle daño al otro.
De diversas formas, verbal, física, y a lo mejor emocional o psicológica, y de diferentes maneras, directa o indirecta.
Fijaos que puede haber un insulto diario hacia alguien y también puede haber una difusión de un rumor de forma indirecta.
También se hace siempre, de forma a lo mejor de ciberacoso.
Quiero decir, que esas tipologías nos viene muy bien describirlas para acertar en la intervención.

Tenemos también otra característica, es muy importante, que es la repetición; tiene que darse a lo largo del tiempo.
Esas conductas tienen que repetirse, si no, estamos hablando de otra situación.
Si quieren, luego en el debate podemos hablar de esa diferencia, de ese diagnostico diferencial.

Y también tiene que haber desequilibrio de poder.
Desequilibrio de poder físico, pero también psíquico, emocional o social.
Hay niños y niñas que tienen toda la clase detrás, que ejercen un liderazgo, es un equilibrio, es un poder social que a lo mejor otra persona no lo tiene.
También está el físico y, como digo, el cognitivo o emocional.

Con estas tres características podemos diferenciar lo que son casos de acoso de lo que no son, pero el caso de acoso tiene otras características secundarias.
Puede haber exclusión, lo comentaba antes Mónica, puede haber aislamiento, y puede haber algo que es importante, que se llama la cotidianidad.
El que pase todos los días, el que todos los días sucedan las mismas cosas, forma parte una situación que se hace una foto y que cuesta, porque te acostumbras.
Y la comunidad educativa se acostumbra a algo, luego, si quieren, podemos especificar casos.
Esto de la cotidianidad es bastante importante, de hecho, hay autores, Van der Meulen, Gutiérrez, Del Barrio, hablan de que el acoso escolar es lo que ocurre, y le llaman así.
Es muy importante esta característica también.

Esto es una diapositiva, como ven, bastante cargada, pero la queremos dejar porque hemos puesto los protocolos y modelos de actuación a la izquierda, que tiene el enlace para entrar.
El primero que tenemos es el protocolo de acoso e intimidación entre alumnos, ha hablado Mónica de esa orden que establece los protocolos, es el que vamos a trabajar ahora.
Pero también tenemos otros protocolos abajo, que son algunos a los que se derivan algunas situaciones, por ese diagnóstico que les comentaba de esas características.
Y podemos incluso combinar varios, podemos combinar un caso de acoso, que luego se nos deriva hacia uno de violencia de género… Todos esos que tenemos ahí son protocolos que tienen la comunidad escolar y el equipo de los centros para trabajar: autolesiones, alteraciones graves de conducta, el de salud mental, violencia de género, maltrato infantil… Todos estos.

Y luego tenemos también un protocolo de acompañamiento para garantizar el derecho a la identidad de género y la expresión de género, que también lo utilizamos, el de la Instrucción 15/2012.
Tenemos también unas orientaciones y recursos en la red de recursos de igualdad y convivencia que nos van a hacer falta para este protocolo, todos los recursos que tenemos de prevención y de intervención.
Y también tenemos algunas pautas específicas para aquellos casos específicos dentro del acoso que son derivados de LGTBIfobia o de diversidad funcional.
Lo iremos viendo, se lo dejamos para que tengan esos enlaces.

Y aquí vamos ya con el procedimiento de intervención.
Como todos los protocolos y todos los procedimientos de intervención, tiene unas fases, que normalmente pasan las mismas fases, pero aquí tienen cada una…, voy a estar a lo mejor unos minutos, escasos, para cumplir un poco con el tiempo, y que luego pues nos puedan hacer las preguntas que consideren.

Pero, por ejemplo, la fase de detección es muy importante, porque se inicia el proceso ahí.
¿Qué es lo que pasaba cuando nosotros y nosotras éramos pequeños y pequeñas?
Sí que teníamos sensación de que pasaba algo en nuestras aulas.
Yo me acuerdo, en este momento, de con quién se metían, es que me acuerdo perfectamente.
Lo tengo en la cabeza.
Pero yo a veces he pensado: ¿yo qué pensaba en aquel entonces que le pasaba a este chico?
Y yo recuerdo que yo creo que la definición que tenía es: pobrecito, se meten todos con él.
No podía llamarle otra cosa, porque no existía la palabra.
Si no existe, no hay, no tienes donde…, tú no puedes decir que te está pasando nada porque no te pasa nada, no tiene nombre.
Se meten contigo, tienes mala suerte.
Ya está.
Esto pasaba cuando éramos pequeños y pequeñas.
Ahora tiene nombre, tiene una detección, hay un proceso, hay una formación, hay un saber.
Y de esto es de lo que tenemos que partir, del saber; no solamente ver, oír.
Hay que saber mirar, hay que saber escuchar.
¿Qué es lo que tenemos que saber escuchar y quiénes?
Toda la comunidad educativa.
Todos tenemos que saber qué es el acoso y que es de todos, es parte de todos.
Todos engranamos algo que pertenece a ese esquema que hace que no se salga de ahí.

Pero fíjense que también, aparte de saber qué es el acoso, que existe, condiciones, características, por qué sucede, cómo se forma, tenemos que saber cada uno de los miembros de la comunidad educativa qué parcela podemos mirar.
Nosotros, los profesores y profesoras, tenemos que saber, aparte del acoso, de lo que supone y qué fenómenos hay, tenemos que saber qué grupo de alumnos y alumnas tenemos.
Quién está en el ámbito de la más vulnerabilidad o no, dónde tenemos factores de riesgo y de protección, qué nos están diciendo nuestros alumnos, qué estoy sintiendo, qué dinámica hay.

Y si no lo entiendo o no lo sé, o no me reportan suficiente información, tengo que tener herramientas para averiguar.
Hablaba Mónica Añón antes del tema de la Socioescola, de la herramienta que hay con estas características para que nosotros podamos saber qué está sucediendo en el clima de mi aula.
Son herramientas sociométricas un poco para saber, que los alumnos nos digan, los alumnos y las alumnas.
También tenemos que hacer entrevistas, comunicación y, sobre todo, dinámicas de grupo, para que emerja ese problema que hay y se pueda comunicar.

Esto es del profesorado, pero somos padres y madres también, muchos de los que estamos aquí.
Estamos preocupados también por nuestros hijos e hijas, tenemos que saber quiénes son, cómo se manifiestan, cómo se comunican, qué hábitos tienen.
¿Han cambiado el hábito de dormir, el hábito de comer?
¿No me comunica sus estados emocionales, se encierra mucho en su habitación?
¿No me comunica nada, tiene mal genio, se le ha…?
Todo este tipo de cosas somos los padres y madres los que tenemos que saber, porque nosotros también podemos comunicar un estado que hemos visto extraño.
Y pensemos que somos padres y madres de niños y niñas que pueden estar sufriendo una casuística de este tipo, pero también somos padres y madres de niños y niñas que pueden estar ejerciéndolo.
Y padres y madres de niños y niñas que pueden estar tolerándolo.
Y todos, todos, todos, todos tenemos que detectar esta situación, y tenemos que empoderarnos para decir: estamos viendo esta situación, os lo comunicamos al centro escolar.

A partir de aquí, tenemos las primeras actuaciones, ¿vale?
Tenemos las medidas de urgencia, pasamos un poco…, aquí tenéis el protocolo, para que vean cronológicamente y temporalmente cómo el equipo de intervención de un centro puede ir viendo cómo van emergiendo las fases, y tienen enlaces a los documentos y los recursos al lado.
Esta es la forma que tenemos publicada.
Aquí tendríamos la detección, un poco lo que estaba comentando de quién, qué y cómo.
Esta información que tenemos de la detección es la que tiene que pasar al centro educativo para que empecemos las primeras actuaciones, que son las que tienen ahí.

Nosotros comenzamos con la constitución de un equipo de intervención.
¿Quiénes son los que en un centro pueden constituir un equipo intervención?
Tenemos dos criterios, los que más saben de estas situaciones de acoso escolar y los que más saben de los posibles protagonistas que pueden estar implicados.
Es decir, el equipo de orientación especializado en infantil y primaria y los departamentos de orientación en secundaria conocemos, porque nos hemos formado, somos orientadores, orientadoras, tenemos una formación de psicología o de pedagogía; también están los profesores o profesoras, maestros y maestras de pedagogía terapéutica, estamos un poco formados en eso.
Pero los tutores y tutoras son los que más saben de ese grupo y los que más saben de las dinámicas de ese grupo donde se ha dado, y probablemente ese profesorado sea el que conozca el perfil de esos alumnos, de esos dos o de ese grupo en el que ha sucedido el acoso escolar.
Todos ellos…, o ese personal, administración y servicios, o ese profesor que tiene un vínculo especial con ese grupo o con ese alumno.
Todos ellos, los que más saben de ese tema, tienen que constituir el equipo de intervención.

A partir de ahí, nosotros hacemos un análisis y recogida de información, de forma muy confidencial, con un manejo de la información muy sensible.
Pensemos que podemos estar ante algo que puede revolverse contra el alumno o la alumna.
Si nosotros no tenemos ese manejo sensible de la información, puede ser que vuelva otra vez a encapsularse y diga: «No, no puedo sacar estas características que yo no quiero sacar en este momento».
Hay que llevar mucho cuidado, pensemos que también nosotros no podemos ir manejando decisiones del alumnado, por ejemplo, LGTBI, intentar sacar una información que a lo mejor él o ella no está disponible en ese momento, y podemos empeorar mucho la situación.
Y se hace un registro de información y confidencialidad.

Fíjense que ahora empezamos las medidas de urgencia.
En el tiempo esto tiene que ser muy rápido, desde el momento que nos detectan una situación, aunque no la hayamos confirmado, nosotros tenemos que poner protección, vigilancia y supervisión.
Piensen que aquí tenemos que ponernos en marcha en los espacios y tiempos donde no llegaba el ojo o el oído habitual adulto.
También nos pueden servir aquí los círculos de amigos que tenemos en la red de recursos de igualdad y convivencia.
Los compañeros y compañeras a veces nos hacen mucha compañía en la detección y el acompañamiento de estas situaciones, que cuentan con el silencio y con la complicidad de la gente que lo está viendo.

Entonces, aquí tenemos que ir a esos tiempos extraescolares, de comedor, de transporte, a esos espacios en la valla, en los vestuarios, en los aseos, en que a lo mejor habitualmente no tenemos los ojos puestos.
Con el primer objetivo, que es parar la situación, pero no solamente parar la situación, sino que hay que comunicarla que la hemos parado.
Piensen que las víctimas, cuando pasa tiempo, porque una de las características del acoso es la repetición, se han habituado a sentir un miedo.
El miedo no solamente es cuando sé que va a caerme el insulto o la colleja o el empujón, siento miedo siempre, estoy en estado de alerta siempre, porque no solamente me va a pasar ahora, sino que me va a pasar enseguida.
Ese miedo hay que decir y comprobar con la víctima que no va a pasar, que vamos a frenarlo.
Tiene que comprobar que están nuestros ojos ahí.

Eso no es que haya acabado el acoso, eso es que ha frenado.
Posiblemente estén viendo en otro sitio donde va a instaurarse otra vez el golpe o el insulto, por eso nosotros tenemos que establecer un sistema de comunicación con el alumnado, porque a lo mejor nos tienen que decir de forma muy confidencial: en este momento ya no estoy siendo insultado cuando estaba siendo insultado, sino que lo soy en otro momento.
Ahora me están acompañando a casa o ahora me recogen en casa cuando saben que salgo… No lo sé, todo esto me lo tienen que decir para volver a poner esa medida de urgencia ahí, para frenar la conducta.
No hemos frenado todavía la dinámica.
Comunicamos a las familias, con esa confidencialidad que hablábamos, entrevistas con el alumnado… Se lo ponemos ahí para que piensen en esto del miedo, para que conozcan que estamos ahí, que comprueben que sí que está esa medida de protección nueva que antes no estaba y, por lo tanto, el acosador o acosadora ya nos ve, no lo puede hacer.
Esto ha parado, pero no ha cambiado la dinámica todavía.

Y luego tenemos la comunicación al registro, a inspección y a la unidad especializada de orientación, que les comentaba antes mi compañera Mónica.
En este momento, el centro ha detectado, ha puesto protección, vigilancia y supervisión con el equipo de intervención y ha registrado la incidencia.
Ya nos ha llegado a la unidad especializada de la orientación, ya sabemos que hay una incidencia grave que ha puesto un inspector o inspectora, derivada de una comunicación del centro, y que nos tenemos que poner a trabajar.

Y vamos al plan de actuación, quizás es donde ponemos ya las medidas de atención educativa.
El objetivo, frenar, a lo mejor ya lo hemos frenado, tenemos que restaurar y transformar, muy importante la transformación.
Nosotros tenemos aquí un punto importante, ya tenemos toda la información delante.
Tenemos que verificar la situación.
Es muy importante que identifiquemos si realmente estamos ante una situación de acoso o no.
No porque sea mejor o peor, a lo mejor, otra situación, sino porque tenemos que intervenir de manera diferente.

A nosotros nos han llegado situaciones de acoso que luego hemos tenido que combinar, incluso derivar únicamente a un caso de violencia de género, con un protocolo de violencia de género.
Nos decían que había una persona que se metía con ella diariamente, pero al final tenía una relación, esta persona estaba en una situación, en una dinámica de violencia de género.
O al revés, a lo mejor nos ha llegado una situación de unas agresiones que se repetían.
Eran agresiones, eran intencionales, siguiendo las características, pero el desequilibrio de poder no se cumplía.
Eran personas que se agredían mutuamente, que las últimas dos habían sido de uno hacia otro, a lo mejor, pero siempre han tenido una enemistad.
Tenemos que trabajarlo como agresiones.
No es mejor ni peor, es trabajo diferente.

Hemos tenido niños, por ejemplo, con trastorno del espectro autista, con trastorno de déficit de atención, con hiperactividad, donde la intencionalidad que es el punto número uno, fallaba, porque no es una intencionalidad de agredir.
Incluso algunos niños se acercaban a algunas niñas o a algunos niños con la intención de acercarse, de hacer amigos; con herramientas poco adecuadas, hay que trabajarlo desde ahí.
No tenían la intención de dañar, tenían la intención de acercarse, pero, a lo mejor, en esa atención que le presta en ese momento la víctima, a lo mejor, de alguna agresión, algún empujón, que se repetía todos los días porque quería hacerse amiga de ella.
Hay que trabajarlo como ese acercamiento de forma errónea que tiene ese niño, que no es intencionalidad para dañar, que es intencionalidad errónea, pero para acercarse o tener un contacto social.
O ese niño con falta de control de impulsos, que a lo mejor pega a muchos niños.
Siempre te pega a ti, sí, pero a mí y a muchos niños más, porque sale corriendo, porque tiene una impulsividad equis y hay que trabajarlo desde otra perspectiva.

En estas características hay que trabajar muy bien para definir realmente la situación.
Y en todo ello a veces se nos pasan situaciones que sí que son agresivas, que sí que son repetidas y que sí que se mantienen en el tiempo y con desequilibrio de poder, porque hay que mirar más.
En esa foto que se repite, y que es ese niño a lo mejor que está tomándoselo a broma, pero lo está sufriendo.
Lo que pasa es que se ríe, que es lo que nos decían muchas veces en muchas situaciones.
Dicen: «No, no; si es que no le hace daño, si él se ríe, si a él le gusta».
No le gusta, es un mecanismo de defensa para salir de esa situación que se repite todos los días.
Hay que rescatar esas situaciones también.

Luego implementamos las medidas, ¿vale?
Medidas siempre educativas.
Tenemos cuatro niveles importantes, que están en el decreto que ha comentado Mónica Añón antes.
Niveles uno, para el trabajo en el centro; niveles dos, para el trabajo en las aulas, en los grupos, y tres y cuatro para pequeño grupo e individuales.
Nosotros siempre trabajamos con medidas educativas.
No obstante, tenemos medidas educativas también, que aparecen en el Decreto 29/2008, correctoras y disciplinarias ante casos especialmente graves.
Tenemos que iniciar las disciplinarias con expediente disciplinario, incluso tenemos la comunicación a fiscalía también disponible para los indicios o comportamientos de delitos de odio.

Pero normalmente tenemos las medidas educativas individuales y colectivas, que son las que vamos a poner en marcha.
Tenemos algunas específicas de acoso, que son las que tenemos publicadas en el Reico, que son las del método de no inculpación o las de responsabilidad compartida.
Y también tenemos individuales y colectivas para el grupo.
En las colectivas tenemos la ayuda entre iguales, tenemos los círculos de amigos, tenemos las prácticas restaurativas… Y en las individuales tenemos todas aquellas prácticas que tienen que ver con la falta de empatía, que hay que trabajar algo de empatía, en concreto con algún alumnado, la asertividad, el autoconcepto, la autoestima, incluso habilidades de comunicación o habilidades sociales.

Tenemos que informar a las familias o a los representantes legales de lo que estamos haciendo, para que sientan también que el tema está contenido, que está sostenido.
Y que nos tienen que dar esa retroalimentación de lo que va pasando en casa, ¿vale?
De ese alumno, tanto si es -o alumna-… tanto si es víctima como si es un alumnado que está en la parte agresora.

Fíjense que hemos atravesado las fases, luego en las preguntas podemos contestar a lo que ustedes nos quieran preguntar, pero acabar un poco con el tema del seguimiento y el cierre.
Nosotros, por todos los indicadores que nos vinieron en esa situación, tenemos que ver que se mantiene en el tiempo.
Si fueron los padres los que vinieron diciéndonos que ese niño tenía un estado emocional equis, que no dormía o que no comía, tenemos que controlar ese indicador… Si a lo mejor… (Veus) Sí.
Si ese niño no se relacionaba, tenemos controlar que se cumpla y que ahora se mantiene en el tiempo.

Tenemos fichas que controlan todos los ítems de la práctica que hemos hecho, de las actividades, de la participación de la familia, de cómo está el grupo… De todo esto tenemos que ir haciendo el seguimiento.
Y tenemos proceso de acompañamiento y seguimiento por parte de todas las personas que han intervenido, el equipo de intervención y las unidades especializadas.
Todo esto tiene que ver con la prevención; si funciona, si es correcto, si lo controlan que está ahí, que está difundido y saben que existe, esto va a ser, aparte de algo reactivo, muy proactivo.

Y acabamos con esos recursos que tenéis ahí, de prevención, de intervención… Los recursos, que se los dejamos para que los consulten, para que puedan comprobar que hay planes, recursos, normativa, la red de recursos de igualdad y convivencia…

Y acabar solamente, esta es la última diapositiva, con lo que hemos dicho al principio.
Necesitamos saber, en la formación, en el acoso, en las relaciones interpersonales, en los factores de riesgo, de protección, la vulnerabilidad, las relaciones personales de dominio, de sumisión que son, necesitamos poder tener esas estructuras, recursos, espacios, tiempos y personas que hacen cosas y que se ven, que están ahí visibles y que funcionan; pero por fin tenemos que querer, la sensibilización.
De nada nos sirve saber y poder si no queremos.
Tenemos que querer, toda la comunidad educativa, en la sensibilización conjunta.
Es esa prevención, que es la mirada de la comunidad educativa a l'assetjament escolar.

Y con esto finalizamos y nos quedamos dispuestas a lo que nos quieran preguntar.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Y me sabe mal haberos… (Veus) Pero es que luego tenemos la verdad que otro compareciente y era por regular un poquito así los tiempos.
Pero lo agradecemos, porque además se notaba que estabais hablando, vamos, sabiendo lo que nos decíais.
Así que muchas gracias.

Ahora sí que, de menor a mayor, los grupos van a intervenir por seis minutos, y luego sí que tendréis cinco minutos para poder intentar responder a todos, ¿vale?
Voy a poner esto en marcha… Vale.

Doncs, per sis minuts, té la paraula la diputada Cabedo, d'Unides Podem.
Quan vullga.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, presidenta.

Seré breu per tal que les compareixents tinguen després més temps per a contestar.

Gràcies per les seues intervencions, són molt completes.
Entenc que ens podran deixar el PowerPoint per a poder-lo consultar.

M'agradaria convidar-les a aprofundir en dos qüestions, que per a mi són d'interés, que una és l'acompanyament que es fa a les famílies.
Perquè en una anterior compareixença, una de les familiars, la representant de l'associació Chrysallis, va indicar que se sentia un poc orfe en l'acompanyament que es feia a les famílies per part dels centres docents.
Aleshores, si podrien explicar-nos un poquet més aquesta qüestió.

I l'altra la intervenció que fan sobre els agressors, també m'agradaria que ens l'explicaren un poquet més.

També, ja de pas, si n'hi han polítiques, i com serien eixes que es fan en la Comunitat Valenciana, de cara als observadors i a les observadores.

I, per últim, una pregunta molt concreta.
Tinc entés que en el 2004 es va crear l'observatori per a la convivència escolar.
Jo no sé si este observatori hui en dia està en vigència o no està en vigència, perquè no m'ha paregut vore'l en el PowerPoint.
I m'agradaria simplement saber si existix o no existix, i, si no existix, si ha sigut substituït per algun altre dels mecanismes que vostés han explicat.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Cabedo.

Ara, per sis minuts, té la paraula la diputada del grup Vox, Miriam Turiel.
Quan vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

Buenos días, señora Añón.
Buenos días, señora Fernández.

Ha sido, de verdad, un placer escucharles.

Y también, a lo largo de este tiempo que he estado escuchando comparecencias, los diferentes expertos aportan un punto de vista que, gracias a eso, estamos consiguiendo tener una visión mucho más…, o sea, con un relieve.
No es una visión plana del problema, sino que cada uno aporta su punto de vista, y así también nos ayuda a tener una idea mucho más aproximada de lo que realmente es el acoso.

Entre todos los comparecientes que van pasando por esta comisión sí que hay ciertas coincidencias.
Ustedes coinciden en algunos puntos, y creo que ese es un buen punto de partida.
Por ejemplo, el tema de la medición.
Los expertos dicen que falta medición.
Sin embargo, hemos visto unos datos de la pandemia…, cosa que celebro, porque considero que poco a poco se va midiendo más el tema.
Y quería saber si últimamente ha crecido el acoso, si ha sido por el tema de que, efectivamente, la medición ha aumentado o porque está creciendo realmente la violencia en sí, como en el caso de la pandemia, que aumentó el ciberacoso.

Respecto al tema del ciberacoso, sí que he estado planteándome en muchos momentos…, porque soy una absoluta desconocedora de este tema, pero intento, pues no sé, buscar soluciones.
Entonces, un tema que no sé si afecta o no, pero quería saber su opinión, por ejemplo, Instagram, que es una red social, que creo que los jóvenes la frecuentan habitualmente.
Entonces, además del acoso también está el tema de la autoestima, y muchos jóvenes pueden ver, pues por el tema de «me gusta», y medirse…, o sea, y creer que ellos valen en función del «me gusta» que contemplan.
Quería saber si hay alguna forma, si se podría pedir, si sería posible o si sería beneficioso el hecho de que los «me gusta» estuvieran ocultos hasta cierta edad, o si esto no serviría para nada.
Nada, me planteaba eso, y por si podía esto ayudar.

Y luego el tema de…, ustedes han explicado en el plan Previ una serie de puntos, pero cuando llegamos al tema de la medición…, perdón, el tema del plan de actuación y la detección, en el momento de la detección, realmente el acoso, hasta que se detecta, según nos han dicho muchos expertos, está soterrado.
Es decir, el acoso se detecta, pero se detecta, creo que tiene cuatro fases, y se detecta en una fase muy avanzada.
Entonces, ¿hay alguna cosa que se pueda hacer antes de llegar al plan de detección?
Y esa era un poco mi pregunta.

Y, bueno, pues agradecerles su comparecencia, y… También otro tema que quería preguntarles, pero es sobre el tema de los videojuegos.
Si ustedes creen que los videojuegos también hacen que los jóvenes…, porque realmente a veces son muy violentos, o incluso el contenido que ven en YouTube, si creen que los jóvenes desvirtúan la vida real por la vida virtual, y eso hace que deshumanicen al prójimo, o si esto no tiene nada que ver.
No sé, quería saber cómo ustedes ven este tema.

Luego, respecto a los diferentes roles del acosador, víctima y observador, también, que ha dicho la señora Fernández una cosa que me ha gustado, que hay algunos que están sufriéndolo, ejerciéndolo o tolerándolo, quería saber si una misma persona puede ser, en diferentes momentos, las tres facetas, los tres roles.
O sea, que realmente sí que conocería…, o sea, y saber cómo podemos hacer, que una persona que realmente ha sufrido acoso que luego no se convierta en observador o… No sé, pues un poco que pudieran aportarnos un poco de luz en esos temas.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Disculpeu, però no soc jo, eh?
Que no funciona bé açò.
 (Fent referència al temps)

Ara, per sis minuts, té la paraula la diputada del grup Ciudadanos, Mercedes Ventura.
Quan vullga.

La senyora Ventura Campos:

Moltes gràcies, presidenta.

Buenos días, señora Añón y señora Fernández.

La verdad que ha sido un placer escucharles.
Y, en primer lugar, antes de hacer las preguntas, quiero felicitarles por el trabajo que realizan frente a este programa Previ.

Quería indicarle que han empezado a hablar de…, bueno, la señora Añón ha empezado a hablar de la educación inclusiva.
Es un tema muy pendiente que tenemos ahí sobre el tintero, es un tema que preocupa a todos los profesionales de la educación y a las familias.
Y me parece que queda muy bien el modelo teórico que se plasma desde la conselleria, pero resulta un poco complicada la aplicabilidad si no tenemos los recursos adecuados.
En estos momentos, me gustaría preguntarles si están los recursos adecuados para hacer una educación inclusiva real.
Si lo pregunto es porque ustedes están al frente de la conselleria y están al día a día en esta situación, en este trabajo.
Y muchas familias denuncian la situación de falta de recursos y denuncian que, en realidad, pues no hay una educación inclusiva como debería ser.
Pero esto es un camino muy largo, yo creo que tenemos que ir andando, trabajando y aprendiendo, y al final pues iremos mejorando los recursos y las medidas que se puedan llevar a cabo.

Dicho esto, se ha hablado mucho, los comparecientes que han venido, de que la mejor medida para prevenir es evaluar, es conocer.
No podemos ir a la reacción de la denuncia para actuar, tenemos que prevenir la situación.
Y sí que es cierto que los casos que ustedes nos han ofrecido son denuncias de gente que ha sufrido acoso.
Esto, entre comillas, es positivo, porque sabemos que existe y que la gente es conocedora de qué es el acoso.
Pero, por otro lado, me gustaría conocer los mecanismos de prevención que ustedes llevan a cabo.
Sí que es cierto que nos han enseñado los mecanismos de prevención, pero ¿hacen ustedes evaluación en el tiempo para conocer el bienestar de las aulas?

Sí que se ha hablado de que existen herramientas sociométricas para evaluar este clima escolar.
Y la pregunta que me hacía es: ¿cuándo se aplican estas herramientas?
¿Se aplican siempre, se aplican esporádicamente cuando hay un problema?
Yo creo que esto debería ser una norma.
Esto es una mejor medida de prevención…, igual que una evaluación de riesgos psicosociales.
Para conocer el clima laboral de una empresa, no hay que aplicarlo cuando hay una situación de acoso laboral, sino hay que aplicarlo previamente, para conocer cómo está el bienestar de las aulas.
Mi pregunta es esta, ¿se aplica siempre, se aplica cuando hay una situación de acoso?
¿Cómo funcionan?

Dicho esto, me parece muy interesante las herramientas que han desarrollado, todo hay que decirlo.
Y yo creo que hay que darles mayor valor, a estas herramientas, y que sea una herramienta ya utilizada pues anualmente y periódicamente.

En cuanto a la formación, sí que es cierto que ustedes han creado muchos protocolos, herramientas, que son fantásticos y maravillosos, pero ¿los profesionales las conocen?
Porque es muy importante que las conozcan.
De nada nos sirve tener colgado en la página web herramientas valiosas, que yo me las he leído y la verdad que están muy bien elaboradas, pero que el que tiene que aplicarla no sabe cómo aplicarla.
En ese sentido, ¿qué necesitamos para que el profesional conozca estas herramientas?
¿Qué recursos necesitamos?

Y también me ha gustado mucho lo que ustedes han comentado sobre la responsabilidad compartida.
¿Cómo se trabaja esa responsabilidad compartida?
Porque teóricamente queda muy bien sobre el papel, queda muy bien decir que hay que tener una responsabilidad compartida, pero eso se tiene que introducir en el ADN de la comunidad educativa.
¿Cómo lo hacen?
¿Qué herramientas necesitan ustedes para que esa responsabilidad compartida esté en el ADN del alumnado, del profesorado?
¿Cómo se trabaja?

Y me ha encantado, es que es la verdad, la educación emocional.
Por primera vez, de todos los comparecientes, han hablado de educación emocional.
Yo soy una apasionada de la educación emocional, y yo creo que es importante ya trabajar la educación emocional, sobre todo por trabajar ya una variable, que es la empatía, ponerse en el lugar del otro.
Y, en cuanto a la educación emocional, ¿en qué términos la trabajan?
¿Qué acciones realizan para trabajar la educación emocional?
Yo creo que facilitaría mucho, y esto ya lo digo yo, que ya la siguiente ley de educación introdujera la competencia emocional para que ya se trabajara en el currículum y no tuviéramos esta dificultad para trabajarla.

Y en cuanto a los psicólogos del plan Previ.
Yo, desde que he entrado en la otra legislatura, yo sé que ustedes hacen un fantástico trabajo, pero faltan recursos.
Y yo siempre, año tras año, pues pido como propuesta de resolución que haya más psicólogos en el plan Previ, porque sé y soy conocedora de que -psicólogos y profesionales-… Soy conocedora de que tienen un volumen de trabajo tan elevado que no se llega a toda la demanda.
¿Estoy equivocada en esta situación, esta visión es equivocada?
Porque nunca me lo aprueban, pero yo creo que se debería tener más personal para atacar bien un problema que es importantísimo, como lo hemos visto.

Y, sobre todo, me ha alarmado muchísimo la incidencia que hay de altos niveles de suicidio en jóvenes.
Yo he hablado con orientadores y es así, a veces no pueden llegar a todos los casos que tienen.
Yo creo que esta es la verdadera lucha que tenemos que hacer, darles recursos para que se pueda trabajar mejor.
Porque hay unos fantásticos profesionales, que han elaborado unos materiales, sinceramente, con mucha energía y con mucho valor, y yo creo que la aplicabilidad empieza por disponer de esos recursos.

Ya para finalizar, muchas gracias y, nada, a seguir por este camino.
Desde aquí, pues intentaremos colaborar lo que podamos e intentar reducir estos niveles de acoso y de suicidios que se viven en la Comunidad Valenciana, que sinceramente es alarmante.

La senyora presidenta:

Val.
Pues ara, per sis minuts, té la paraula la diputada del Grup Compromís, la senyora Bachero.
Quan vullga.

La senyora Bachero Traver:

Gràcies, presidenta.

Bé, en primer lloc agrair-vos la presentació que heu fet, que la veritat que ha sigut molt il·lustradora de la realitat que es troba en les aules, i crec que és un paper fonamental el que jugueu les dues aquí.
Aixina que moltes gràcies per la feina que esteu fent.
Esperem que es puga continuar, que n'hi hagen recursos i que a ningú se li ocórrega mai llevar aquestos plans, perquè estem veient que funcionen molt bé i que feien molta falta.

Bé, d'acord amb el que han manifestat diverses persones que han passat per ací, per la comissió, una de les principals problemàtiques de l'assetjament escolar és que no tenim dades reals, perquè només es considera assetjament els casos de gran gravetat.
I, per tant, l'abordatge de la violència escolar és limitat i basat en una resposta a les situacions més greus, deixant de costat altres més generalitzades a les que no dediquem tanta atenció perquè no es veuen amb tanta gravetat.

Per tant, des de la seua experiència, jo el que sí que volia saber és si dirien vostés que solen comunicar només els casos estos d'extrema gravetat o si s'estan trobant que també es notifiquen amb normalitat indicis o casos incipients.
I, en cas que només siguen els de màxima gravetat, doncs que també ens diguen un poc perquè pensen que passa, si és perquè és l'inici del programa, o perquè és una qüestió de recursos, o es una qüestió dels xavals, en quin moment es troben a la millor preparats per comunicar-ho… No sé, per saber també un poc.

I després, des del seu punt de vista, com es podria millorar la detecció i comunicació de casos per tindre dades reals de les incidències de convivència a les aules valencianes.
Quines millores proposarien per tal de millorar eixa detecció i també la resposta.

Creuen que seria interessant implementar eines de detecció normalitzades, com podria ser tests de convivència, o sociogrames, o fins i tot enquestes anònimes que els férem a principi de curs a l'alumnat, d'obligatòria implementació en les aules cada curs?
Perquè d'esta manera es podria comunicar els resultats a una plataforma pública, emmarcada dins del pla Previ, per tal de tindre dades reals anuals sobre la convivència a les aules valencianes.

Com és la resposta que fan una vegada es notifica un cas?
Com s'acompanya el professorat del centre i quines figures professionals intervenen?

Després, també volia preguntar-los si consideren que ara hi ha més assetjament, que quan per exemple nosaltres érem part de l'alumnat, o si simplement ara estem comptabilitzant-lo i estem damunt d'això.

També si pensen que el que puguen pujar les dades actualment, o que hi haja més assetjament, o tal volta un assetjament amb una major virulència, si pensen que també puga estar relacionat amb els tipus de models que tenen ara mateix els joves.
Doncs, no sé, instagramers, youtubers, cantants… Que tal volta siguen seguidors de tot açò i que puguen tindre ahí també una relació.

Després, respecte a la prevenció, que ha acabat la intervenció, ahí sí que m'agradaria que ens digueren també si s'està treballant en esta prevenció a través de la mediació…, han parlat de l'educació emocional, que crec que pot estar molt relacionada també amb poder previndre suïcidis, sobretot.
Crec que poden vindre pràcticament la majoria d'ahí.

I, bé, ja he finalitzat les meues preguntes.
Moltíssimes gràcies per la intervenció i pel treball constant del dia a dia.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara tindrà la paraula, per sis minuts, la diputada del Partit Popular, Beatriz Gascó.
Quan vullga.

La senyora Gascó Enríquez:

Muchas gracias, presidenta.

Buenos días, señora Añón, señora Fernández.
Bienvenidas a las Cortes Valencianas.

Y muchas gracias por el trabajo que se hace desde la administración, que la verdad es que sé que es bastante ingrato.
Siempre se cuestiona, porque se considera que es insuficiente.
Hagan lo que hagan siempre va a ser insuficiente.
Aquí todos los comparecientes dicen que las señales de alerta llegan tarde; el alumno que ha comparecido decía, ya no solamente de la administración, sino de sus propios amigos, que había echado de menos, que se sentía solo, que ojalá alguien se hubiera dado cuenta un poco antes de su sufrimiento.
Y los equipos directivos, si se cargan de burocracia, dicen que no les parecen bien los planes de prevención de la violencia.
Entonces, con este escenario, entiendo que su trabajo resulta francamente complicado.

Pero bien, a mí lo que me está sorprendiendo muchísimo de esta comisión es que la herramienta que tiene la administración para combatir el fracaso escolar es el plan Previ, y, sin embargo, está pasando francamente desapercibido.
A mí me parece una buena herramienta, de hecho, yo creo que es algo de lo que tenemos que sentirnos todos orgullosos.
El plan Previ fue pionero a nivel nacional, fue el modelo en el que se miraron prácticamente todas las comunidades autónomas para hacer sus planes de prevención para combatir el acoso escolar.
Y yo creo que en esa línea, pues insisto, tenemos que sentirnos orgullosos.
Pero también es verdad que, visto lo que nos están diciendo todos los expertos que están compareciendo, algo está fallando.

He vuelto a revisar todos los protocolos, ustedes nos los han vuelto a explicar esta mañana, y es verdad que, valga la redundancia, en los protocolos está todo muy protocolarizado.
He puesto el ejemplo de…, me he tomado unas notas del ciberacoso y está tan detallado: «Explicarle al alumno medidas a tomar para su seguridad» -ustedes lo comentaban, además, en este preciso ejemplo-.
Cómo cambiar las contraseñas, protocolos para guardar pruebas sin dañar su intimidad, controlar las entradas y las salidas a los patios, hablar con las familias de los acosadores, cómo poner en marcha el Previ, ponerse en marcha los contactos con la inspección… Es decir, el cómo actuar en el momento que se detecta está totalmente detallado al milímetro, pero, sin embargo, el antes han hecho un trabajo magnífico con las campañas de sensibilización, con las campañas de cómo actuar antes… Estas campañas, realmente, en el decreto del 2008 y ahora en el decreto del 2019, creo, del 2018, está también recogido, pero todo esto está en los planes de convivencia de los centros.

La teoría está hecha, lo comentaba mi compañera de Ciudadanos.
¿Qué pasa con esa teoría de prevención, que al final los centros no la acaban aplicando?
Y no lo digo yo, nos lo están diciendo los expertos.
Por qué al final esas campañas de trabajo con los alumnos, esas campañas de trabajo en valores, esas campañas de poner al alumno en el centro de todo, esas campañas de trabajar la xenofobia, la LGTBIfobia, el trabajo entre iguales, el trabajo cooperativo, el trabajo en coeducación, que son obligatorias en los trabajos de coeducación, creo que no está surgiendo el trabajo necesario para que los índices de acoso escolar bajaran en la Comunidad Valenciana, y no lo están haciendo.

Creo que me preocupa, y creo que a lo mejor nos deberíamos plantear que el mismo nivel de detalle que hay en los protocolos a la hora de actuar, debería estar el mismo nivel de detalle a la hora de prevenir.
Porque a lo mejor es la forma de que los centros se informaran de esas campañas, que la verdad es que me parecen muy buenas campañas que se están trabajando, y que al final no están llegando los centros.
Y la verdad es que me parece que están haciendo un trabajo magnífico y que se está perdiendo por el camino.
Eso por un lado.

Luego también me gustaría que me comentaran, sobre el alumnado con alteraciones graves de la conducta…, creo que es un escenario que se repite, por desgracia, con cierta asiduidad en los centros, me gustaría que me comentaran cómo se está actuando.
Porque evidentemente no son casos de acoso escolar, no son casos para derivarlos a centros de educación especial, y me gustaría saber cómo se está actuando con este perfil de alumnado.

Hace poco también salió, lo digo porque son protocolos específicos de acoso escolar, de la orden del 2014, salió un sindicato diciendo que los profesores acosados por parte del alumnado también se estaban viendo incrementados.
Si tenían datos al respecto, porque no nos han informado al respecto, si nos los podrían decir.

Y ahora me quería ceñir un poco a la señora Fernández.
Usted también ha hecho referencia al alumno que compareció en la última sesión de la comisión.
Yo creo que su testimonio, al ser además el único alumno que ha sufrido acoso hasta ahora en la comisión, nos estremeció a todas.
Le hicimos preguntas que él no nos sabía contestar, evidentemente.
Una de las frases que les he comentado antes, es decir: «Yo lo único que eché de menos es que ni la administración ni mis amigos se dieran cuenta antes».
Había tanto reproche en esa frase que a mí la verdad es que me conmovió.

En ese sentido, a mí me gustaría hacerle algunas preguntas como psicóloga, como profesional.
¿Por qué, y supongo que ese será un patrón que se repita en todos los alumnos acosados, por qué tardan tanto en denunciar?
¿Qué se puede hacer, cómo se puede normativizar, cómo se puede trabajar en los centros para que ese miedo desaparezca?
¿A qué tienen miedo?
¿Eso se puede regularizar, eso se puede trabajar en los centros?
Eso por lo que respecta a las víctimas.

Por lo que respecta a los acosadores, me gustaría preguntarle: ¿por qué sienten esa impunidad?
Y si existe un patrón específico de acosador.
Pero ¿cómo es posible que una persona que acosa de forma diaria en un centro, con agresiones, con agresiones físicas importantes, ya no solamente verbales, sienta esa impunidad sin que pase absolutamente nada, hasta cierto tiempo que se detecta?

Y por último, y usted también lo ha comentado, el papel de los observadores.
Creo que es algo clave.
Creo, usted lo comentaba, el tema de la estigmatización, que tienen miedo, pero creo que también se debería normativizar, trabajar de alguna forma el hecho de que dejaran de ser chivatos y se convirtieran en héroes, no sé si es la palabra, pero desde luego conseguir cambiar el perfil.

Y termino.
Han hablado del tema de los suicidios, creo que también lo han comentado que lo han protocolizado.
Me gustaría que si nos pudieran dar más cifras, más estadísticas, sobre todo, lejos del morbo, por sensibilizar.
Porque creo que al final es la peor de las consecuencias en las que acaba derivando el grave problema del acoso escolar.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Por 6 minutos, tiene ahora la palabra la diputada del Partido Socialista, Ana Besalduch.
 (Parla amb el micròfon desconnectat)

La senyora Besalduch Besalduch:

Sí.
Gràcies, presidenta.

Senyora Añón, senyora Fernández.

Bé, la veritat és que estos dies, des que hem encetat la comissió per a estudiar com previndre l'assetjament, jo crec que cada dia ens sorprenem tots els que estem ací d'escoltar a tots els compareixents.
I avui especialment doncs perquè ens han ficat damunt de la taula un pla, un bon pla que, des de l'administració educativa, demostra que li preocupa el tema de l'assetjament, que està treballant per la inclusió.

Jo sí crec que hi una cosa en tot el que han dit que m'ha paregut estupend, sobretot la transparència en donar les dades.
Perquè és veritat que totes les persones que han comparegut, una de les coses en què feien més èmfasi, era que les dades no es feien públiques en determinats centres educatius.
Jo supose que vostés estaven parlant de dades en l'escola pública.
No sé si és així, si és en general… (Veus) En general.
(Veus) Molt bé.
Era una de las coses que volia que m'aclariren.
Però sí que és veritat que n'hi ha un pla.

Vostés han dit també que han vist un abans i un després de l'any 2018 com a conseqüència de tots els protocols que s'han ficat en marxa, inclús protocols que són capaços de combinar-se, i que això també pot ajudar.
Tots estos protocols, tota esta sensibilització ha fet que cada vegada la gent, les víctimes, o inclús les persones que estan d'observadors, tinguen menys por a fer públic que són víctimes o que han vist casos d'assetjament?

A mi també m'agradaria que ens explicaren esta…, han parlat d'eixa nova estructura, també en els orientadors.
Si creuen que esta nova estructura, donat que estan en centres ja concrets i assignats, pot ajudar-nos moltíssim amb acabar amb l'assetjament.

Jo també crec que, a banda de la comunitat educativa, jo crec que vostés també ho han dit, a banda del que és pròpiament la comunitat educativa, i partint de la base que la prevenció és el millor que podem fer, prevenir, que no es donen els casos d'assetjament de qualsevol tipus, és la sensibilització en les persones, però no només en la comunitat educativa, no?
M'agradaria saber com jo, que no forme part de la comunitat educativa, perquè no tinc un xiquet o una xiqueta al col·le, perquè no forme part de l'AMPA, perquè no soc professora, perquè no treballe dins de l'institut, com la societat podem ajudar amb esta sensibilització.

I si creuen també que determinats missatges que en estos moments pareix que afloren en una part d'eixa societat, i que són xenòfobs i racistes, estan truncant el camí per a eixa sensibilització.
I com hauríem d'actuar, des de la societat en general, contra estos missatges.

Estes són les meues preguntes.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Ara sí que, per cinc minuts, bé, poden contestar… (Veus.
Rialles) Dins del que puguen.
Si es passen un poquet del temps, no passa res.

La senyora Añón Roig:

(No ha quedat enregistrada part de la intervenció)

Gràcies.

El tema de l'observatori de la convivència.
L'observatori no està derogat, és a dir, n'hi ha…, crec que l'última regulació és del 2012, però hi va haver un moment que es paralitza, que es paralitza la seua organització.
Ara, en aquest moment, crec que n'hi ha una…, reprendre aquesta idea.
Perquè des del 2008, que està el decret de drets i deures de la convivència escolar, es va arreplegar tot això que s'ha fet, tota eixa línia cap a la inclusió que hem comentat.

Això he de dir que és un agraïment, jo com a ciutadana, a les Corts Valencianes.
És a dir, que s'haja mantingut una estructura al llarg de tot aquest temps, envers la convivència escolar i la igualtat, és un agraïment com a ciutadana, perquè això ha anat sumant.
És a dir, totes les persones que han tingut responsabilitat política, i així ho he de dir, van sumant amb un projecte, un altre projecte, un altre projecte, però és un camí que s'ha encetat, i aquesta comunitat jo crec que ha d'estar molt orgullosa de mantindre les estructures.
Que, canviant les estructures, la idea continua sent la mateixa: la inclusió, la visibilitat de la violència i la millora de la convivència en els centres educatius.
I jo crec que això és un agraïment en general a les Corts Valencianes, perquè jo, que forme part d'aquesta administració d'alguna manera, tècnicament, doncs ho he viscut d'aquesta manera.

I he de dir que en aquest moment n'hi ha un repte, que és el decret d'igualtat i convivència, que és unir tot allò que s'ha fet, fer el decret i reprendre l'observatori.
Per tant, crec que es va a reprendre com a equip d'experts, que és com el que estava creat l'observatori, perquè eixes dades, que d'alguna manera estem manifestant que en alguna qüestió estan o no estan, s'arrepleguen.

Ahí he de dir, sobre el tema de les dades i sols la gravetat… Quan en 2008 canviem la plataforma i de deixar de fer un registre sols per a unes qüestions de violència s'integra en la plataforma d'ITACA, que és la que té la conselleria d'educació…, com jo vos he dit n'hi ha tres tipus d'incidències, les iniciades, les notificades i les tancades.
L'administració pot veure les iniciades, que són aquelles que no són greus, però que els centres piquen.
Encara que no té eixa visibilitat, no la té ni la inspecció educativa ni la pròpia administració, nosaltres no la podem veure, ni les unitats tampoc.
Però sí que podem veure la situació.
Podem saber si és una situació de violència de gènere, d'assetjament… Sabem que està iniciada, però no està notificada.
D'eixa manera, els centres poden tindre el seu propi registre i nosaltres podem després, a la llarga, visibilitzar-lo.

Com vos dic, en projecte està…, acabàrem amb l'informe del 2017-2018, que arreplega totes les dades des del 2007 fins al 2017-2018, i ara està…, en projecte no, s'està fent l'anàlisi de totes les dades des del canvi de plataforma, per també poder tindre eixa transparència i comunicar-lo.
Però bé.

És veritat que el tema de l'avaluació em sembla un tema importantíssim, però l'avaluació dels plans d'igualtat i convivència s'ha paralitzat pel tema de la pandèmia.
I en aquest moment, estructuralment, no podem demanar ni als centres educatius ni als equips directius que facen aquesta tasca, perquè no poden.
I el que no es pot fer en un moment donat, doncs bé… Haurà de passar la pandèmia, haurem de tornar, esperem, pròximament a la normalitat, o incloure altres alternatives.
Amb altres alternatives em referisc a altra fórmula de poder fer eixa visibilitat d'una manera més diària.

Després, el tema de l'educació inclusiva.
Està clar que l'educació inclusiva per a nosaltres és un dret.
O siga, és com les coses que hem anat incorporant.
Els drets ja no es poden perdre, perquè el dret és el dret del ciutadà, dels pares, dels xiquets, d'estar a on volen estar.
I, per tant, hem de treballar en eixa línia.
Sabem que no tots els recursos que ens agradaria a la millor estan, però en el tema de la igualtat i la convivència, el fet que…, jo unisc el tema de l'estructura, que en este moment l'estructura de l'orientació estiga als centres és clau.
És clau perquè vas al centre i tens la persona especialista, que està formada i que pot donar eixe abast al centre educatiu.
Que estiga en els centres de primària i infantil és molt important.

També és veritat que per a nosaltres…, eixa estructura i a poc a poc fer eixe camí d'anar construint, però també és veritat que la inclusió també suposa un canvi de perspectiva de tots els professionals que estem en els centres educatius, i açò encara estem en eixe camí.
És a dir, ens queda molt, perquè tots soms agents d'inclusió.
Tots som agents d'igualtat i de convivència, però tots soms agents d'inclusió.
El que passa que alguns tenen més formació que uns altres i han d'anar…

I sobre el tema de…, era el tema dels recursos que tenim implementats per a les unitats.
Doncs hem ampliat molt els recursos de la unitat de convivència i conducta.
S'ha afegit, que és un agent clau, una unitat, que és la d'igualtat i diversitat.
Perquè ara, si tenim casos que són, per exemple, d'assetjament, i que són de violència de gènere, es junten dos agents que són superpotents i van al centres educatius, que ara explicarà Meli com, però això està donant-nos un abast de coneixement molt gran també per a implicar-ho.

I és veritat que no s'ha traduït tot el que hem fet a la pràctica total dels centres, però també és veritat…, perquè això és una realitat.
No sabem com fer, a la millor, eixa sensibilització o eixa difusió, però també hem de ser conscients que en la vida del centre passen moltes coses.
I que un professional…, com em deia a mi un director: «Mira, Mónica, jo posaré eixe protocol en marxa quan em passe».
És veritat.
És que quan a tu et passa la primera vegada, tal volta necessites que jo t'acompanye per posar-lo en marxa.
La segona igual ja no et faig jo falta per a res.
I és veritat que ells diuen: sí, jo vaig a afrontar eixa situació quan haja de donar una resposta.

I el tema de desbordament en aquest moment és doble, des del meu punt de vista -i deixe a Meli-.
Un, pel tema del desbordament que tenen els centres a nivell de control del covid, burocràtic i tal, que fa que altres situacions… Però sobretot perquè el tema emocional, que ens està esclatant, en la individualitat de les famílies, de les respostes, de les relacions del nostre alumnat, sobretot dels adolescents, està sent un tema clau.
I eixe tema socioemocional, a l'igual que el tema de l'observatori, es va a tractar tot a través d'eixe decret, perquè és una necessitat en aquest moment.
O donem una resposta a les emocions i a com la gent ha de canalitzar un poc les seues vides, i si es veu acompanyat, en qualsevol situació, siga el tema de l'ús d'Instagram, tecnologies… Que açò moltes vegades t'aïlla d'alguna manera, o no podrem donar una solució.
I molts centres, el que diem, d'estos casos no en tenen un, eh?
Tenen, tal volta, tres o quatre casos a la vegada, i abordar tres o quatre casos d'acompanyament, de situacions, està sent molt difícil en la pràctica.

Per tant, bé, jo ho deixe ahí… I sobre el tema dels recursos, un punt clau.
Este decret d'igualtat i convivència, junt amb tot el que la conselleria d'educació ha fet, s'ha d'unificar, perquè partix de la llei 26 d'igualtat, de la conselleria d'igualtat.
Per a nosaltres és bàsica la interrelació interinstitucional.
Crec que el punt dels recursos són eixos, perquè recursos en tenim, des de l'àmbit sanitari, des de l'àmbit d'igualtat… Sols els hem de posar tots junts a l'abast i tindre una organització, com podria ser l'observatori perfectament, que permeta donar una resposta.
I jo crec que eixa sí que és una idea clau, la interrelació entre les diferents institucions per poder donar una resposta i posar a l'abast tots els recursos que tenim.
Que treballem conjuntament, però que encara crec que ahí hem de fer un poc més.

I Meli…

La senyora Ferrández Marco:

Vale, pues a ver cómo reúno todo para… (Rialles) A ver.

Han habido muchas preguntas sobre agresores, víctimas, observadores, por ejemplo, lo juntamos un poquito todo, como protagonistas de las dinámicas.
Entonces, a veces nos preguntamos, nos lo preguntamos todos: ¿qué puede pasar por la mente de nuestros hijos e hijas, en este momento, ya como padres y madres, y como profesores y profesoras, para ejercer o tolerar esta violencia?
Para que no se disparen los mecanismos de control cognitivos, emocionales, de valores, que se supone que familia y escuela, cuando llegan a este punto, ya hemos estado ahí, ¿qué puede pasar?
¿No conocen las consecuencias?
¿Las ven pero no les dan importancia?
¿Las ven, les dan importancia y las buscan?
¿Qué es de todo?
Nos parece imposible a veces, que nuestros chicos, nuestras chicas, que tienen esa cara de niños y niñas, a veces, hagan estas cosas, que dices: no me lo puedo creer.
Estas preguntas nos las hacemos nosotros también.

Nosotros hablamos de muchos factores, por eso había alguna pregunta de qué podemos hacer como sociedad también, ¿no?
Porque yo creo que aquí todos tenemos asignaturas pendientes.
No es algo que nos tenga que condenar, pero sí que es algo que tenemos que mirar y tenemos que mejorar.
Yo creo que es algo muy interinstitucional, intentando pensar que la familia es la primera institución que tenemos frente al factor socializador del niño o de la niña.
Pero llegamos a un punto en que ellos hacen cosas que no nos podemos creer.

Y cuando, lo decían también alguno de ustedes, y cuando ya nos salta, es muy grave.
Piensen que no solamente las cosas ocurren en la escuela, lo que pasa que en la escuela los tenemos a todos, y es una herramienta estupenda de hablar, de comunicar, de intervenir, de detectar.
Pero muchas cosas pasan en el entorno ciber, el entorno ciber no lo tenemos en las escuelas, lo tienen en las familias, en la sociedad, aparecen veinticuatro siete, está por la noche… Están nuestros hijos e hijas conectados realmente a veces a las redes, y nosotros estamos durmiendo.
Esto nos lo comentan muchas familias, desde la petición de ayuda, de decir: si es que yo no lo quiero que pase, pero he descubierto que ha pasado.
Están pasando estas cosas.

Entonces, realmente los agresores, cuando estamos hablando de agresores, han hablado también ustedes de impunidad… Quiero decir, realmente, cuando un protocolo, que también lo han comentado, está, vale que no es solamente el protocolo el que tiene que funcionar, pero el camino, que es el protocolo…, es un camino, un camino para que pueda seguir.
Luego están todas las combinaciones y variables que puedan salir y nos tenemos que ir agarrando, pero el que ese protocolo funcione, yo les garantizo, de verdad, porque lo hemos vivido y lo estamos viviendo durante todo el tiempo que están funcionando… Solo que exista, que exista un departamento de orientación, que exista un equipo de orientación, que exista un coordinador de igualdad y convivencia, que haya una comisión de convivencia, que haya un aula de convivencia, que hay muchísimas estructuras que están funcionando.
Esto ya hace que eso exista.

Si además tenemos éxito en las situaciones, que vamos pasando y las sacamos a flote, y demostramos que estamos teniendo éxito por ese protocolo también…, quiero decir, que a veces el protocolo, quiero decirles, no solamente es reactivo, que esto lo he intentado decir en algunos momentos, porque es muy proactivo.
Siempre ellos miran, ellas miran, existen, están ahí, hay tiempos, espacios, estructuras que, en muchos casos, están dando resultado.
Yo puedo decirlo.
Antes no, no existía.
Lo que no tiene nombre, no existe, es lo que decía antes.
No era ni acoso.
Ahora existen esas personas, que están mirando y que están funcionando.

Yo no quiero… Voy a resolver lo demás, pero antes no quiero que se me olvide, no se pueden imaginar la cantidad de éxito que tenemos en algunos centros.
No se pueden imaginar la emoción que nos da a veces aterrizar en centros por algunos casos y demostrar que ese caso es muy grave, pero que nos han demostrado todas las estructuras que están funcionando.
Y que de un 90 %, a lo mejor, han resuelto ellos solos, como decía Mónica, por esa inercia que ya tienen en la comunicación, en el lenguaje, en esa detección, en esas herramientas sociométricas, ya tienen mucho avanzado.
Y a lo mejor hemos tenido muchos casos que no han salido, y que esos niños y niñas ya son mediadores.

Hablaban también de qué pasa después, cuando pasa una situación de estas.
Es que muchos niños y niñas entran los equipos de mediación, en los equipos de ayudas entre iguales.
Tienen un lenguaje especial.
Cuando se destinan, detectan a una víctima, y les hablan con un lenguaje directo que nosotros jamás podremos hacer, porque no somos niños y niñas.
Ellos sí, y lo saben lo que te está pasando, mucho mejor que nosotros, y sienten lo que ellos están sintiendo.
Y les hacen el vocabulario especial.
Y están formados por nosotros, pero hablan ellos, y les llega a ellos.
Son unos equipos superpotentes.

Quiero decir, que, en un cuarto de hora que tenemos no podemos explicarles, pero realmente el éxito es muy importante.
Porque no solamente resuelve, sino que aprenden los demás que eso se resuelve, luego lo mío también se podrá resolver, yo voy a comunicar.
Quiero decir, que todo es, como decíamos, estas fases, que al final se cierran en la prevención.

Para la prevención, que también lo han preguntado, tenemos programas, proyectos, planes, personas, tiempos, recursos y materiales.
Quiero decir, nosotros empezamos ya con un proyecto educativo de centro, que habla de las señas de identidad de centro.
Tenemos un plan de igualdad y convivencia.
Tenemos un plan de atención a la diversidad e inclusión educativa.
Tenemos un plan de acción tutorial.
Y ustedes dirán, cuánto plan.
Es verdad, hay muchos planes, pero un plan lleva detrás una reflexión, lleva un consenso.
Lleva un ponernos todos a una, lleva un lenguaje, y todo eso tiene un efecto.

Tenemos muchos materiales, tenemos muchos recursos, pero hay algunos programas que van arrasando los centros, longitudinales y transversales, y enfoco un poco en la educación emocional, que han comentado tanto.
Nosotros estamos convencidos de que la expresión, la comprensión de emociones, desde los dos años, que llevan a la regulación de las emociones…, porque si yo me expreso bien, yo voy a comprenderte a ti cuando te expreses, y todo eso me va a facilitar regularme.
No voy a tener que descontrolarme para regularme, porque yo quiero decir que yo me encuentro mal ya hoy.
Y yo te voy a decir a ti: no hace falta que me pegues, me vas a decir que estás enfadado.
Hay chicos, chicas o niños y niñas que la expresión es pegar, pero si tú antes le puedes decir: «Estoy enfadado contigo, no me ha gustado lo que me has dicho, creo que tienes que pedirme perdón», y ese niño te dice: «Pues es verdad, te pido perdón».
O no te pido perdón, vamos a buscar una persona, porque es que yo tengo también mis derechos.
Porque, mira, que venga otra persona y entonces hablamos, no habrá golpe y probablemente no habrá venganza, o no habrá sumisión y no habrá dominio.

Pero esto empieza desde abajo, y es transversal a todas las asignaturas y longitudinal por todas las etapas.
Y no es nuestro solo, no es educación solo.
Quiero decir, yo, como madre, también necesito con mis hijos trabajar esas emociones.
Tenemos niños y niñas de infantil que sus padres vienen y nos dicen: «Me he quedado muerto, porque mi hija me ha dicho: «Mamá, si estás enfadada, explícame qué te pasa, pero no me castigues, porque creo que es que tú estabas enfadada antes«.
Es una niña pequeña -dice-, yo, por favor, tengo que aprender de educación emocional, porque mi hija, ella no lo sabe, pero está dejando un poco sorprendida».
Porque realmente el lenguaje emocional, la comprensión emocional, va a movernos mucho.

Y estamos en los inicios.
Estamos en los inicios, nosotros estamos trabajando ahora sobre las competencias socioemocionales para que dirijan mucha parte de nuestros planteamientos.
Hemos empezado, a lo mejor ahora falta más sistematicidad, y necesitamos incluir al entorno familiar en nuestra formación conjunta.
Ahora nos cuesta, porque nosotros hacemos muchas citaciones, pero vienen todavía pocos papás y mamás.
Entonces, no podemos obligar, a lo mejor, pero tenemos que convencer con estas dinámicas y con este éxito a arrastrar, que hasta ahora lo estamos haciendo.

A ver, hablaban también de…, cuando necesiten que acabemos…

La senyora presidenta:

No, no por nada, es porque tenemos al otro compareciente esperando.

La senyora Ferrández Marco:

A ver, yo quería, solamente…, las víctimas, los agresores, los observadores, la responsabilidad compartida.
Es fundamental saber qué está sintiendo el otro.

Quiero comentarles que la sobreexposición que están sufriendo los niños y las niñas, y en esto también engarzo con lo de internet que han comentado, es importante.
La sobreexposición a las…, estamos terminando, ¿no?
(Veus) Nada, decirles un poco que hay una sobreexposición a contenidos y a tiempos de violencia.
Estamos siendo conscientes de muchos episodios de estos tipos.
Tenemos un problema en los estilos parentales, entre el control y el amor, estamos ahí…, y las familias tenemos que atravesar, esas dos coordenadas tenemos que trabajarlas bien, qué es control y qué es amor, y cómo podemos llegar a ese equilibrio entre las dos cosas.

La sobreexposición a las redes sociales, a Instagram, también lo han comentado, cuidado con esos filtros.
Trabajamos mucho con las adolescentes, los filtros no solamente son de cuerpo y son de cara, que son maravillosas, y tienen que saber que eso no es verdad.
Es que hay un filtro de vida, es que no todo es felicidad.
Es que tenemos que dejar a los nenes que padezcan y sufran con nosotros, porque tienen que ensayar ese sufrimiento.
Hay un autor catalán que dice: «Deixar que els xiquets i xiquetes patisquen quan toca amb vosaltres».
Vosaltres també amb ells, pero enseñarles a sufrir algunas cosas.
Porque, si no, se enfrentarán a que: ya no me quiere el novio que quería que me quisiera, cómo que no lo tengo, si hemos acostumbrado a los niños a que tengan todo ya.
Ahora no me quiere este novio, pues me enfado, me autolesiono… No puedo soportarlo.
Me han puesto un cinco, yo quería un diez, no puedo soportarlo.
No me gusta mi cuerpo, no puedo soportarlo.
La insoportabilidad.
Tenemos que enseñar a los nenes a soportar, a creer en nosotros mismos, a tener nuestras propias facultades y a acompañarlos en eso.
Entonces, todo esto nos está costando un poquito.

Hay muchísima cosas, estaba la conducta que quería comentarle, las señales de alarma, los riesgos, la educación emocional -un poco menos mal que la hemos comentado-, las familias… Las figuras de acompañamiento, los profesores que acompañamos con las unidades especializadas de orientación, con los coordinadores de igualdad y convivencia, y nos tienen a nosotras o a nuestras compañeras del equipo de conducta y convivencia siempre conectados con correo, con teléfono.
Realmente eso es así, doy fe.
(Rialles) Estoy viviendo con ellas y con este contacto, y Mónica también, diariamente.

Por supuesto que se nos quedan muchísimas cosas, me sabe mal, pero es que… (Veus)

La senyora presidenta:

Eso os iba comentar, que no hay ningún problema en que en el correo que habéis tenido…, de que, por ejemplo, el Power nos lo podáis enviar, para hacerlo partícipe a todas.
Y las respuestas que queráis, sin ningún problema, porque toda esa información nos va a servir mucho para luego el informe final, ¿vale?

La senyora Ferrández Marco:

Muy bien.

La senyora presidenta:

Así que agradeceros que hayáis venido.
Que la verdad es que no es una cuestión solo del entorno educativo, que es una cuestión al final de familias y de la sociedad.

Muchísimas gracias.

La senyora Ferrández Marco:

Muchas gracias.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Compareixença del president de la Federació Valenciana d'Estudiants (Faavem), senyor Enrique Martínez Quirós

La senyora presidenta:

Falta Beatriz, no?
(Veus) Sí?
Comencem?
(Veus) Val.
Ah, és de veres.
D'acord.

Bé, doncs el compareixent que tenim ara mateix és Enrique Martínez Quirós, és el president de la Faavem, la Federació Valenciana d'Estudiants.
I simplement era comentar que havíem fet una petició perquè Enrique és menor, val?
I ens l'ha dut signada, en este cas, per sa mare, cosa que agraïm.

I, bé, quan vullgues tens 15 minuts per a exposar.
Quan tu vullgues.

El senyor president de la Federació Valenciana d'Estudiants:

Moltes gràcies, presidenta.

Moltes gràcies a tots, diputats i diputades d'aquesta comissió.

En primer lloc, vull agrair-los per haver-nos convidat a comparéixer i parlar d'un dels assumptes que més ens preocupa a la comunitat educativa, a l'alumnat, i de la mateixa manera, a l'organització en el nom de què hui els parle.

Actualment, tinc la possibilitat de presidir la Federació Valenciana d'Estudiants, Faavem, i ser el secretari general de la Junta Promotora de la Confederació Valenciana d'Estudiants, de la Xarxa Aitana.
Amb la qual, juntament amb la resta de la comunitat educativa i altres institucions educatives i públiques, volem ser més útils i efectius per representar l'alumnat valencià, i també per resoldre els problemes que tenim com a alumnes.

El primer que com a alumnes ens agradaria fer és una reflexió sobre la incidència que coneixem sobre l'assetjament escolar, amb el condicionant que els dos últims cursos hem tingut sobre nosaltres, com han sigut totes les conseqüències sobre la vida escolar que ha tingut la covid-19.
Perquè es va oferir en les dades de les institucions que treballen l'assetjament escolar i atenen directament a les famílies i a l'alumnat, s'ha reduït significativament la incidència.
A més a més, amb el retorn a les aules, hem viscut un entorn més controlat degut a les mesures de salut pública com la distància, la seguretat o els grups bombolla, amb una menor ràtio alumnat-professorat, més reduïda que a la que estàvem acostumats.

Dit això, cal dir que tot el que ha comportat la covid-19 a les aules ha reduït significativament la interacció entre alumnes i, per tant, la probabilitat de patir assetjament escolar.
Això no vol dir que l'assetjament escolar haja desaparegut.
Nous problemes amb les formes de treball i la interacció han fet que l'assetjament escolar passe d'un entorn més físic a un entorn digital.

Si posem la vista enrere, des de fa molts anys ja s'ha treballat sobre la convivència escolar i per a una reducció de la incidència en l'assetjament.
Però per a seguir combatent aquest problema, ara més que mai, els demanem a vostés, que tenen el poder d'un veritable esforç, de treball, diàleg i d'acord, anar més enllà dels plans i accions desenvolupades per a combatre aquest problema, problema que ha canviat i del qual les conseqüències no anem a conéixer fins als pròxims anys.

En el treball fet cal destacar plans de fa més de vint anys, o prop de vint anys, com el Previ o la creació de l'Observatori de la Convivència Escolar.
També és cert que aquest observatori és un òrgan on no hi ha present cap membre de la comunitat educativa.
La nostra representativitat queda limitada a la presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana, que és pròpia també de l'administració educativa autonòmica.
Aleshores, no hi ha presència.

Des de la nostra entitat apostem, sempre ho hem fet, perquè el centre esdevinga una ferramenta no només d'ensenyament, sinó una ferramenta educativa que supere l'esfera de l'educació formal.
Cal desenvolupar la idea que durant el temps escolar, és a dir, el temps que passem dins dels centres, es puguen treballar aspectes educatius que superen els necessaris per a obtindre un títol educatiu.
Cal apostar per dur l'educació no formal als centres educatius, i convertir-los no només en centres de capacitació professional, sinó també d'enfortir la tasca familiar per a millorar també les futures generacions de ciutadans.
En el desenvolupament de les persones ha d'intervindre un tipus d'ensenyament més ample, transversal i en valors com el respecte, el treball en equip o la gestió emocional.

Perquè ara mateix en aquesta comissió estem parlant de convivència escolar, d'assetjament escolar, que és el seu principal problema, però si no busquem solucions, va a ser un problema futur de convivència ciutadana.
Ara mateix trobe que no cal recordar les notícies recents sobre la violència entre bandes, que està pujant la incidència últimament, observar com augmenta la detecció de les agressions en grup, de les violacions, a nivells greus, com pot ser «la manada» farà uns anys, que també va tindre ben coneixement social.

Açò són conseqüències dels problemes de convivència que no es tracten als centres.
Segons l'informe de la fundació ANAR, u de cada cinc alumnes de primària i secundària reconeix haver participat en alguna situació de bullying o ciberbullying.
I, almenys un de cada quatre, creu que hi ha casos d'alguna forma d'assetjament a la seua aula.
Això ens ha de deixar clar una cosa, i és que no estem prop de tindre resolt el problema, encara queda molt de treball.
També hem de ser conscients que mentre en aquest mateix moment estem ací reunits algú està patint i sofrint molt.
I aquest sofriment, en un xiquet o una xiqueta, pot arribar a la pitjor de les conseqüències possibles, crec que no cal que especifique més.

Per tant, els encoratgem a prendre consciència de la realitat de l'alumnat, a dur a bon port el treball que de manera tan encertada heu encetat a les Corts Valencianes.
Pel que fa a l'estudiantat, i particularment a l'organització en el nom de la qual hui els parle, volem fer-los saber que ens posem al costat de tots vostés per a ajudar-los en aquesta important tasca que volen dur endavant per tal que arribe a bon lloc.
Perquè, com deia abans, l'assetjament escolar no només perjudica l'alumne, la família i el seu entorn, sinó tota la societat.

Per tot això, els plantegem una sèrie de qüestions i recomanacions a tractar per a afeblir i acabar amb l'assetjament escolar i, molt important, per a apostar per una convivència escolar en positiu.

Primer de tot, es necessiten més recursos per a la formació del professorat en aquesta matèria.
Són els principals referents de nosaltres, de l'alumnat, dins dels centres, amb els primers que tenim contacte.
No només han de saber detectar i previndre, també han de saber gestionar totes les situacions que ocorren dia a dia als centres.
A més, en el fil del que ja he comentat abans, cal desenvolupar la nova llei educativa estatal, la LOMLOE, la competència autonòmica que regula el nou article cinc bis sobre l'educació no formal.
Ja que, com hem dit abans, és vital per al desenvolupament dels alumnes dur fora del temps acadèmic, és a dir, el temps en què es procedeix a eixa capacitació a la formació per a obtindre el títol acadèmic, però dins i fora del temps escolar, el temps que es passa als centres, totes les activitats que tinguen un valor educatiu i estiguen organitzades per satisfer altres objectius que no siguen aquesta obtenció del títol acadèmic.
Com poden ser la capacitació personal en aspectes que no es donen als centres educatius, la promoció de valors comunitaris, la participació social i altres que podríem parlar.
Aquestes activitats necessàriament les hem d'articular i fer-les complementàries amb l'educació formal per aconseguir un desenvolupament complet de l'alumnat.

L'educació formal i no formal, des de les primeres etapes, ha de transmetre com tractar tot tipus d'emocions.
Dins del temps escolar, dins dels centres, fan falta més projectes educatius que promoguen el treball de l'educació formal, que complemente l'educació formal.
Com poden ser els de tutoria entre iguals, com és el cas, un exemple que també m'afecta a mi més directament, com pot ser el Pigmalió, o altres d'alumnes ajudants o de mentors…, de mediació, perdó.
I fora del temps escolar, amb la col·laboració amb entitats juvenils i infància, i que ja treballen amb l'oci educatiu, amb l'educació no formal, capacitant l'alumnat en altres competències que no es capaciten dins del centre.

Per altra banda, també considerem positiva la prohibició dels telèfons mòbils als centres educatius.
Especialment perquè no existix cap control ni existix una educació digital, que també seria molt profitosa per a acabar amb aquest assumpte, ja que seria una manera de conéixer els límits que no tenen les noves tecnologies quant als casos de ciberbullying, per exemple.

Per altra banda, també és fonamental que el tractament del bullying i el ciberbullying estiga recollit en els documents que regule l'organització i el funcionament del centre.
I no només això, sinó que siga conegut i participat per tota la comunitat educativa, pels agents que estan en els centres.
És fonamental que l'administració educativa autonòmica vetle constantment que tots els centres tinguen el seu pla de prevenció en estat operatiu i efectiu, és fonamental.
Perquè realment està limitat ara mateix a un tràmit que no porta a ningun lloc, que és un document més que ha d'aprovar el consell escolar i el claustre, però que es presenta a conselleria i no té aplicació.
Per tal que la seua aplicació siga rigorosa i siga transparent, cal la participació d'altres sectors de la comunitat educativa, inclús també els que són externs al centre.
Aquest punt ha de ser un valor dels plans de prevenció i actuació, l'autocorrecció i la participació externa com a forma d'auditoria, així com el mesurament en dades per conéixer la incidència real de l'assetjament escolar i els problemes de convivència als centres.

A més, cal informar i formar les famílies per saber detectar i actuar correctament, potenciant l'ús del Reico, els recursos que ja existeixen a la conselleria d'educació, per la convivència escolar en positiu i contra l'assetjament escolar entre tota la comunitat educativa, entre altres exemples de recursos que podríem agafar, que ja existixen però no es coneixen, que és un punt fonamental.

També hem de promoure campanyes institucionals per a sensibilitzar la societat.
No es parla suficientment d'assetjament escolar.
Es pot conéixer, però cal donar-li una visibilitat perquè el que no es nomena, el que no és tema de conversació, sembla que no existix.
Aleshores, és la qüestió també fonamental.

Cal implicar altres agents en aquesta matèria, com organitzacions, les entitats juvenils, les que ja treballen en l'oci educatiu, com hem comentat, per a tractar el tema de l'educació no formal.
Altres departaments de la Generalitat, o l'àmbit jurídic, si fora necessari.

A més de tot, una cosa fonamental és fomentar un treball integral sobre aquesta matèria, més enllà de la violència i qualsevol forma d'ella.
Hem d'acabar amb l'assetjament escolar, però per a acabar amb l'assetjament escolar necessitem treballar per una convivència escolar en positiu, a partir d'uns espais de participació i una revisió ben profunda dels plans contra l'assetjament.

A més, cal revisar l'estructura de l'Observatori de Convivència Escolar, obrir-lo a la comunitat educativa.
Perquè realment la comunitat educativa, l'alumnat i les famílies, són qui sofrixen directament i indirectament el problema constantment, tot i que es desenvolupa als centres i també és necessària la implicació del professorat i de la conselleria.

Ja per finalitzar, també vull dir-los que és evident que aquestes mesures cal acordar-les, cal consensuar-les, que tinguen una continuïtat i, sobretot, dotar-les de recursos, perquè si no, no es poden dur endavant.
La qüestió, com ja he comentat, no només tracta en acabar amb l'assetjament escolar, que també és fonamental, sinó en treballar per una convivència escolar en positiu, forta i vertadera als centres.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, Enrique.

Ara, per tres minuts, tindran la paraula els grups de menor a major.

En primer lloc, té la paraula la diputada d'Unides Podem, Cristina Cabedo.
Quan vullga.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, presidenta.

Senyor Martínez, benvingut.

En primer lloc, donar-li l'enhorabona a vosté i a totes les persones que conformen la Federació Valenciana de l'Estudiantat, perquè crec que és una molt bona pauta que el propi alumnat es construïsca com un subjecte actiu per a, de forma activa, aportar propostes.

Crec que vosté ens ha donat tota una sèrie de propostes molt concretes.
I, en eixe sentit, voldria preguntar-li si des de la seua federació han dut a terme algun tipus d'activitat o d'experiència positiva que ha desenvolupat alguna d'aquestes propostes i que ens pot servir d'exemple a tindre en compte, més enllà de la proposta, diguem, genèrica, si hi ha hagut alguna experiència pràctica.

Després, com en la primera intervenció que hem tingut este matí s'ha centrat molt en el centre docent, i vosté ací, pel que jo he entés, ha emfatitzat molt sobre la importància també de la família i de l'entorn familiar de l'alumnat, voldria saber si des de la seua federació han estudiat un poc més les dificultats que tenen l'estudiantat d'expressar a les seues famílies que estan vivint una situació de ciberassetjament.
Un alumne que vam tindre ací ens explicava que no s'atrevia a dir-ho a la seua família perquè no volia preocupar a la seua família.
És això comú o és una cosa excepcional?
I també si ens pot donar exemples concrets de com implicar les famílies per a tenir-les dintre d'esta xarxa de prevenció del ciberassetjament.

Ho deixaria ací per tal que vosté tinguera suficient temps en esplaiar-se en la seua resposta.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

(Inoïble per raons tècniques) … minuts, té la paraula la diputada del grup Vox, Miriam Turiel.

Quan vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

Buenos días, señor Martínez.

Ha sido un placer escucharle.
Le agradecemos mucho que comparezca en esta comisión de estudio sobre el acoso escolar, porque ciertamente el acoso escolar es una lacra, una lacra silenciosa que avanza de forma elocuente.
Y entre todos ustedes están aportando una visión mucho más completa de este problema y, por lo tanto, desde mi grupo parlamentario le agradecemos su comparecencia en esta comisión.

Estamos de acuerdo con sus argumentos, los que ha expuesto aquí, y creemos que efectivamente el centro educativo se ha convertido en un lugar peligroso en el que se vulneran los derechos de la infancia y del niño constantemente.

El acoso, según nos han dicho varios expertos, tiene varias fases y, desgraciadamente, ante la falta de medición, pues se descubre cuando ya es demasiado tarde.
Luego otro de los problemas son los suicidios, la ideación suicida.
Y también pues, por ejemplo, el bloqueo social, el aislamiento, la marginación de la víctima, el hostigamiento, la ridiculización, la falta empatía… Y al final pues el niño se ve sumido, o el alumno, se ve sumido en una situación en la que es muy difícil para él saber cómo puede salir y cómo pedir ayuda.

Usted ha dicho que el acoso, después de la pandemia, ha pasado de un plano físico a un plano virtual.
Y quería también que nos ahondara un poco en esta idea, cómo valora usted…, porque, claro, el acoso físico sí que es algo, vamos, mucho más evidente, pero el acoso virtual, claro, es algo que se proyecta en el tiempo.
Porque una grabación, por ejemplo, puede ser…, o sea, el acoso dura veinticuatro horas, siete días a la semana.
Porque además una grabación, por ejemplo, si se queda grabada, es decir, ese acoso se reproduce en bucle.
Y eso también imagino que puede aumentar la ansiedad y las heridas emocionales que puede sufrir la víctima, el acosado.

Luego también, por otro lado, creemos también que hace falta mucha formación e información para los padres, que no saben cómo actuar, el entorno educativo, profesores… O sea, que todo el mundo pueda tener una idea aproximada de cómo afrontar el acoso.

Efectivamente, el centro educativo debería ser un lugar seguro y es una misión de todos conseguir esto.
Porque al final los niños no saben, o los alumnos, no saben cómo pedir ayuda, y también está otro problema, que es la opacidad de los centros, que ellos por un tema de prestigio pues no siempre quieren revelar o reconocer que tienen casos de acoso.
O incluso también hay varias figuras, según nos han dicho, que es la víctima, el observador y luego el acosador.
Y a veces hay señales que están delante de nosotros, pero, sin embargo, por ignorancia no sabemos reconocer, las personas que podemos ver este acoso.
Al final la víctima se queda sumida en la soledad, en la indiferencia y en el hostigamiento.

Y queríamos pues también un poco que usted nos dijera qué papel cree que juega la sociedad en el acoso escolar y cómo podríamos ayudar desde las administraciones públicas para evitar el acoso, para acotarlo.

Por otro lado, cómo podemos ayudar a la víctima, a los espectadores y a los agresores.

Por otra parte, en un mundo donde se cosifica y se despersonaliza a las personas, donde los contenidos están cargados de violencia, ¿cómo cree usted que podríamos fomentar la empatía entre niños y jóvenes?

Y, por otro lado, ¿cuál es la primera medida que usted adoptaría de manera inmediata?

Y, para finalizar, quería saber cómo cree usted que podríamos hacer ver a los acosados, a las víctimas, que no están solos, y que pueden y deben pedir ayuda.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula… Té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Ciudadanos, Mercedes Ventura.

Quan vullga.

La senyora Ventura Campos:

Moltes gràcies, presidenta.

Bon dia, senyor Martínez.

La verdad que ha sido un placer escucharlo, escuchar su intervención y, sobre todo, las recomendaciones que usted nos ha ofrecido, que las tendremos en cuenta para la realización del dictamen.
En este caso, felicitaciones a la Federación Valenciana de Estudiantes por el trabajo que realizan y a su persona como presidente.

Me gustaría preguntarle, como alumno y también como presidente de la federación, ¿cómo considera que ha evolucionado el acoso escolar en los últimos años?
¿Estamos más cerca o estamos más lejos de poder acabar con este problema?
¿O simplemente estamos en standby?

Por otro lado, veo que dentro de la Canae, de la Confederación Estatal de Asociaciones de Estudiantes, hemos visto que hay proyectos que pretenden coordinar distintos recursos para fomentar la convivencia escolar en positivo, prevenir el acoso escolar y generar también ambientes seguros dentro del aula.
En este proyecto se habla de la importancia de formar a personas voluntarias especializadas en convivencia escolar para dinamizar talleres de promoción de los valores positivos para la convivencia.
Por ello, me gustaría preguntarle, y me gustaría saber, ¿se han llevado a cabo estos talleres o alguna iniciativa similar dentro de la Comunidad Valenciana?
Y en este caso, si se ha llevado a cabo, ¿cuáles han sido los resultados?
Y, también, ¿qué problemas han encontrado para llevarlos a cabo, si no lo han podido llevar a cabo?

También comparto con usted que es muy importante que haya una alineación y que se complemente tanto la formación formal como informal, y debe ir dirigida no solo a la capacitación de contenidos, sino a la capacitación también de personal.
Yo siempre digo que no solo es importante saber, sino también es importante saber ser, y esto a veces se nos olvida, y en las escuelas pues no nos lo enseñan.
Y ahí está, como hemos hablado en la anterior comparecencia, la educación emocional tiene mucho que decir.
Yo siempre he dicho que la inteligencia emocional es una variable muy importante para el desarrollo talentoso de las personas.
Por lo tanto, comparto con usted, como bien ha dicho, que es importante promover esta competencia socioemocional para trabajar temas de cooperación, colaboración, entre otros aspectos.

Y también comparto con usted…, sí que nos han dicho anteriormente que el observatorio está, voy a utilizar otra vez la misma palabra, en standby, está paralizado, quieren desarrollar una nueva legislación en este aspecto, pero que es muy importante contar con toda la comunidad educativa, y los estudiantes y las familias son vitales.
Y deberían contar con ellos, porque son parte de la comunidad educativa y tienen mucho, mucho, que decir.

Y le dejaría ya…, mis preguntas han acabado, pero sí que quiero volverle a darle las gracias por las aportaciones, y si me pudiera contestar a las diferentes preguntas.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

(Inoïble per raons tècniques)

Quan vullga.

La senyora Bachero Traver:

Gràcies, presidenta.

Moltes gràcies, senyor Martínez, per haver participat en aquesta comissió i per fer-nos també una exposició de la visió al final d'eixe alumnat, que és qui s'està veient també en primera persona en eixes situacions d'assetjament que estem parlant.
Que al final vosté acaba representant també a tots estos alumnes que es poden vore en esta situació.

Bé, després del que ens ha explicat, de quina manera pot l'alumnat implicar-se en l'abordatge de la violència en les aules o en els problemes de convivència?
Com pensa vosté que poden augmentar eixa participació?
Tenen constància que en aquells centres educatius on hi ha associacions d'estudiants actives i en funcionament, aquestes associacions s'involucren en temes relacionats amb la convivència de centre?
I si en té constància, si ens pot explicar un poc les diferències entre centres on sí que s'involucren les associacions o centres on no, per vore com influïx en el que és l'assetjament.

Un dels principals fets que dificulten el descobriment o revelació de situacions d'assetjament està en el fet que la gran majoria d'alumnat que les presencia, o siga, els espectadors, tot i que no participen d'ella, no la comuniquen, bé perquè no li donen importància o bé perquè no volen comunicar-la, bé per por o, fins i tot, per complicitat amb els agressors.
Interpel·lar a eixe públic, a l'alumnat, és fonamental per reduir les situacions d'assetjament o abordar-les des del primer moment en què ocorren.
Quins sistemes o quines propostes ens farien vostés per involucrar de manera activa l'alumnat en esta detecció i comunicació de situacions d'assetjament?
I poder, a la millor, canviar estes conductes d'estos alumnes, que al final estan d'espectadors.

Per altra banda, pensen que el fet que tinguem aquestes xifres d'assetjament escolar pot estar relacionat també amb els tipus de models que tenen ara els joves?
Parlàvem d'Instagram, doncs els instagramers o youtubers, o fins i tot cantants que a la millor estiguen ara de moda i que puguen influir també en els adolescents.
O fins i tot videojocs, que també s'havia comentat, no?
Que pareix que hi ha una tendència ara a videojocs amb molta violència.

Després han parlat ací també del pla Previ, de tots els protocols que estan molt clars, però sembla que, segons també ens han dit vostés, a vegades no acaben de posar-se en funcionament, o hi ha alguna qüestió… Aleshores, pensa vosté que caldria donar com una formació, en general, per a tota la comunitat educativa, no sé si obligatòria o voluntària, però que de veritat aplegara, que estiguera a l'abast de tots, de tota la comunitat educativa, eixa formació amb eixos protocols.

Respecte a la prevenció i mediació, també l'aportació que poden fer vostés.

I després, l'educació emocional, que també s'ha parlat ací que és molt important en els adolescents, com pensa vosté també que podríem millorar-la?

I, per últim, els telèfons mòbils, per allò que hem parlat que al final també és un problema.
Vosté, no sé si parlava fins i tot de prohibir-los, m'ha paregut, (rialles) si considera que prohibir és la solució o almenys donar bones pràctiques sobre l'ús dels telèfons.
I després com controlar-ho, perquè al final els pares i professors, crec que també hi ha ahí una bretxa digital important, i es poden sentir a voltes sense autoritat ahí, sobre eixe control.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Per 3 minuts té la paraula la diputada del grup popular, la senyora Mezquita.
Quan vullga.

La senyora Mezquita Juan:

Moltes gràcies, presidenta.

Señor Martínez, bienvenido.

Muchísimas gracias por estar hoy aquí, por aportarnos esa visión de la parte del estudiante, por decirlo de alguna manera.
Porque aquí están compareciendo muchos expertos, psicólogos, y al final la visión también de la otra parte es necesaria y fundamental.
Y sobre todo para poder preguntarle, y a ver si nos puede, de alguna manera, aportar un poquito más de visión para adoptar las mejores medidas posibles para solucionar el tema del acoso escolar en nuestra comunidad.

Hablaba usted de que en el acoso escolar se ha evidenciado ese traspaso al entorno digital en época de pandemia, pero es cierto que, bueno, estamos en una época en la que muchos de los que son ahora estudiantes han nacido ya en la era digital, y ha sido su entorno.
De hecho, prácticamente no han conocido otro que ese mismo entorno.
Entonces, desde esta perspectiva, ¿ustedes tendrían algún tipo de propuestas que nos pudieran orientar sobre cuáles serían las medidas más acertadas que pudiésemos adoptar para de alguna manera controlar o, de alguna manera, medir ese uso del entorno digital para evitar que el acoso escolar también se prodigue por este camino, por este ámbito?
Que de alguna manera se nos escapa un poco, porque está fuera del control tanto del profesorado como incluso de muchas familias, que tienen dificultades para poder controlar a sus hijos.
Si tiene algunas propuestas en este sentido que nos pudiesen aportar o pudiesen de alguna manera contribuir a que esto lo pudiésemos redirigir.

¿Aprecia usted también, en este sentido del entorno digital, algún vínculo entre el uso de videojuegos, que normalmente son muy…, pues así un poco violentos, que de alguna manera propicien el comportamiento sobre el acoso escolar?
Y, si es así, si habría una contrapartida de poder compensar o de hacer un uso de esos videojuegos justo para lo contrario, si sería viable o si conoce de alguna experiencia en este sentido.
Recientemente hemos oído en prensa cómo, de alguna manera, por el sometimiento al área digital un joven era capaz incluso de asesinar a sus familias, por el mero hecho de que le habían prohibido el acceso a internet.
Y esto es una problemática muy fuerte que, de alguna manera, contribuye también en este sentido.
Si usted ve algo que pudiésemos aportar para que, desde luego, esta violencia, descontrolada y desmesurada, pues pudiésemos controlarla y evitar eso.

Hay una cuestión que las comparecientes anteriores nos han puesto sobre la mesa, y es el incremento en las tendencias suicidas, muchas veces por esa situación al límite de no saber el alumno por dónde salir.
Cómo podríamos abordar estas tendencias, y si la apreciación por parte del estudiantado también es la misma y cómo la podríamos prevenir.

El acoso, también nos ha hablado usted, en los espacios de ocio.
De alguna manera, claro, están fuera de la competencia del ámbito educativo, pero que es evidente que el acoso va más allá de ese ámbito educativo, y desde luego debemos considerarlo y también contemplarlo, en la medida de lo posible, para adoptar las medidas más adecuadas en este sentido.

Y simplemente, ya para acabar, que veo que se me pasa el tiempo…, se han llevado a cabo algunas iniciativas.
He estado mirando y recuerdo algunas campañas, como el «Borremos el acoso escolar», o la ahora más actual, el #CiberBonTracte, si usted entiende que estas campañas, de alguna manera, son beneficiosas y deberíamos incidir más campañas de este tipo, o las medidas deben ir orientadas en otro sentido, o acompañadas de algunas otras medidas u otros mecanismos.

Y ya con esto, quedándome con muchas ganas de hacer más preguntas, pero ya con esto lo dejo por este momento.
(Inoïble per raons tècniques) …

La senyora presidenta:

(Inoïble per raons tècniques) … la diputada del grup parlamentari socialista, Rosa Falastín Mustafá.
Quan vullga.

La senyora Mustafá Ávila:

Gràcies, presidenta.

Benvingut i gràcies, senyor Martínez, per la seua intervenció.

I sobretot també per posar de manifest que este és un problema global que afecta tota la societat i no només les víctimes.
Qui ens anava a dir que la covid-19 anava a tindre un efecte positiu al voltant de l'assetjament escolar, com vosté ha assenyalat.
Si poguera aprofundir un poquet més en això, encara que crec que ha quedat prou clar, però estaria bé continuar assenyalant-ho.

Jo intentaré ser molt breu, perquè ha sigut vosté molt exhaustiu i se li han plantejat moltes preguntes ja, no sé si tindrà temps.
Però, com s'ha assenyalat en la intervenció de l'anterior compareixença, ara ja sabem què és l'assetjament, el tenim conceptualitzat, identificat, i tenim clar que la sensibilització de l'alumnat és part de la solució.
I per això li volia plantejar si han considerat plantejar alguna estratègia, no vull dir de mediació, perquè mediació on hi han víctimes i hi han agressors, que no estan al mateix nivell, trobe que no seria la paraula correcta, però si s'han plantejat alguna estratègia on participe l'alumnat per a acabar amb aquest problema de forma activa.

I, encara que ha assenyalat diverses coses també, jo voldria que diguera exactament quines mesures considera necessàries per part de l'administració per a poder donar solució a aquest tipus de problemes de convivència i que, evidentment, creiem que s'han d'estendre més enllà de l'àmbit estrictament escolar.

Ho deixaria ahí.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

I ara sí que vosté té, per cinc minuts…, bé, poder contestar a totes les qüestions que se li han plantejat.
Quan vullga.

El senyor president de la Federació Valenciana d'Estudiants:

Moltes gràcies.

A vore, en primer lloc sí que crec que cal que quede clar que el problema de la convivència escolar és una vulneració dels drets humans, al cap i a la fi.
És un problema d'una vulneració dels drets de la infància.

Aleshores, primer de tot, una de les mesures que s'ha de prendre per part de l'administració és encarregar-se de recollir bé les dades per a conéixer la incidència real en els centres.
Abans s'ha comentat també que si és un tema de prestigi dels centres.
Ho tenen tots els centres, hem de ser més realistes i anar més enllà.
Si ja tinguérem les dades, ja sabérem per on està el problema, la solució que s'ha de començar a tractar és una educació emocional i, per altra banda, la covid també ens obliga que siga educació digital.

L'educació emocional i l'educació digital en els centres es treballa molt poc, queda limitat a tallers molt concrets, que no es fan tots els anys, molt puntuals, que no arriben ni a més de dos, a nivell de tota l'etapa d'educació.
Tant la digital, perquè realment els joves no coneixen…, nosaltres tampoc coneixem els límits de la tecnologia, perquè és il·limitada pràcticament; com emocional, perquè realment ni sabem gestionar les nostres emocions ni moltes voltes tenim uns valors, una ensenyança de com tractar a la resta, perquè realment és un problema general.

Aleshores, falten recursos.
Necessitem més tallers per a arribar encara més a l'alumnat dins dels centres.
Fora dels centres, abans ho estava preguntant algú de la federació, de la xarxa Aitana, nosaltres sí que duem projectes endavant.
Però, clar, nosaltres no tenim la capacitat d'arribar a tots els alumnes.
És una cosa que ha d'arribar a tots els alumnes.

La importància de tindre, per exemple, associacions als centres.
La participació de l'alumnat en aquestes organitzacions fa que l'alumnat tinga una formació més ampla quant a educació emocional i a educació digital, perquè són temes fonamentals per nosaltres.
Perquè són problemes reals dins dels centres educatius, capacitació que necessita l'alumnat.
Aleshores, eixa implicació de l'alumnat es traduïx que cal fomentar per una banda la participació amb altres entitats que treballen aspectes com aquest, a més del treball en projectes dins dels centres.
Hi ha centres que tenen projectes de mediació, no només de mediació, sinó d'ajuda, de col·laboració entre alumnes.
Eixe és el camí que cal agafar, s'han de potenciar i finançar més projectes dins dels centres.
Perquè ja en certs centres es fa, però no es fa en tots; aleshores cal ampliar un poc la visió.

A més, dins d'aquests projectes, no només en qüestió de com s'impliquen les famílies, no només s'implica l'alumnat, s'implica el professorat i les famílies.
S'impliquen els tres sectors fonamentals de la comunitat educativa.
I l'administració educativa ha de ser la que ha de garantir que açò estiga present en tots els centres.

Nosaltres, com també no sé qui ho ha recordat, fa uns anys ja vam promoure «Borremos el acoso», en una campanya per a visibilitzar la situació i sobretot per a tindre una comunicació més oculta, més incògnita quant als casos d'assetjament.
És molt important açò, aquest punt.
Tenim recursos digitals infinits, i així com en certes ocasions són perillosos, en certes ocasions poden posar les coses més fàcils.
Necessitem facilitar que tant qui observa un cas d'assetjament com qui ho patix puga comunicar-ho d'una manera molt senzilla, de la manera més senzilla possible.
Hi ha voltes que psicològicament és molt important per a una persona que no s'entere ningú.
Contra açò, només podem donar certes facilitats, certes ajudes perquè ho puga comunicar igualment.
Perquè, com ja he dit abans, en un xiquet o una xiqueta açò suposa arribar a uns nivells extrems.
És que la intenció, intentar el suïcidi, o pensar-ho, la temptativa, durant la pandèmia ha crescut òbviament per la situació psicològica, però és que ja estava amb l'assetjament escolar.
Aleshores, hem de ser molt conscients d'això.

Després, quant a la incidència de la tecnologia, quant a les formes com els videojocs o altres situacions que promoguen la violència.
Per una banda, cal tindre dos consideracions.
Els videojocs són resposta al temps lliure, a un oci.
No hi ha una promoció de l'oci educatiu, cal comptar amb les entitats que ja promouen eixe oci educatiu, dotar-les de més recursos per a poder fomentar més programes d'oci educatiu.
Perquè en l'oci educatiu juntem l'educació no formal, el temps lliure, i podem aconseguir una comunicació major amb altres alumnes i, damunt, una formació en competències que són bàsiques.

I, per altra banda, hem de tindre clar que, quant a la prohibició dels mòbils als centres, pot ser molt complicat, però és que els centres necessiten més recursos TIC.
No poden dependre dels recursos que té un alumne en la mà, quan damunt no hi ha una educació digital.
Aleshores, açò també ha de ser permanent des de les primeres etapes, des de primària, perquè és que cada volta comencem a utilitzar les tecnologies abans.
Com ja heu dit, hi ha gent que és que des que…, hi ha persones ja als centres que des que van nàixer tenen un mòbil a la mà.
Aleshores, això cal controlar-ho.

I poc més, la veritat.
Moltes gràcies.
És un problema important, i espere que d'aquesta comissió puguen eixir bones propostes i bones solucions.

Moltes gràcies pel vostre treball, i això… (Veus)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies a tu per comparéixer hui.
Moltes gràcies.
(Veus)

Bé, abans d'acabar la comissió, comentar-vos que la pròxima comissió serà el dia 2 de març, com vam dir, i estàvem… (Veus) 2 de març, dimecres 2 de març, val?
I estàvem comentant que en març hauran d'haver-hi dos comissions, i estàvem proposant el 23.
Però mira a vore el tema de… (Veus) Què?
(Veus) Es que no sé los días que son, pero era por… (Veus) Ah!
, val.
(Veus) És que el 16 estava comentant-nos el lletrat que estem en plenes Falles… (Veus.
Pausa)

Disculpeu un moment, que se levanta la sesión, i podem continuar parlant.
(Veus.
Rialles)

(S'alça la sessió a les 13 hores i 30 minuts)