Untitled Document

<!--
body {
background-color:white;
color:black;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:10px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text12 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:10px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text13 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:10px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text14 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:10px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text15 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:10px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.para9 {
line-height:10,9px;
text-align:justify;
}
-->



Comissió d'Educació i Cultura
realitzada el dia 9 de maig de 2006.
Comença la reunió a les
10 hores i 30 minuts.
Presideix la Il·lustre Diputada Elvira Suanzes
Fernández.
Reunió número 14/I.

Proposició no de llei sobre la derogació
de l'Ordre de 22 de desembre de 1995 per la qual se suprimeix
l'homologació de titulacions de valencià amb les
titulacions d'altres comunitats autònomes, presentada pel GP
Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número
17.
652, BOCV número 77)

La senyora presidenta:

(Inoïble).
.
.
en cuanto la señora secretaria compruebe que hay
quórum.

(La senyora secretària passa llista per tal de
comprovar el quòrum)

Muchísimas gracias, señora secretaria.

Pasamos al primer punto del orden del día, que
es la lectura y aprobación, en su caso, del acta de la
reunión anterior, que la tienen todas sus señorías en
las carpetas.
Y si no hay nada que decir acerca del acta, la damos por
aprobada.

Y pasamos al segundo punto del orden del día,
que es la toma en consideración de la Proposición no de ley
sobre derogación de la orden de 22 de diciembre de 1995, por la que
se suprime la homologación de titulaciones de valenciano con las
titulaciones de otras comunidades autónomas, presentada por el Grupo
Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

Tiene la palabra, para su defensa, el señor
Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

Gràcies, senyora presidenta.

Este és un tema de molta actualitat.
I
és un tema de molta actualitat perquè ha sigut objecte
d'una sentència, d'una sentència ben recent, del
Tribunal Suprem, de la sala del contenciós administratiu del
Tribunal Suprem, en la qual la sentència el que fa és
considerar no ajustat a dret -és a dir, realment el que fa,
realment, és derogar-lo, considerar que no es pot aplicar-
l'ordre de 22 de desembre de 1995.

En eixa ordre, una ordre de la Generalitat, se
suprimia l'homologació de titulacions de valencià, de
titulacions administratives, de coneixements del valencià de la
Junta Qualificadora, se suprimia l'homologació d'eixes
titulacions amb les titulacions corresponents de les juntes qualificadores
paral·leles de Catalunya i de les Illes Balears.

Jo, davant esta sentència, el que haguera
hagut de fer, probablement, és retirar esta proposta de
resolució, perquè una sentència judicial és per
a complir-la.
I normalment quan hi ha una sentència judicial, el que
es fa és que es tanca un procés i les sentències es
complixen.

Però quina pot ser la nostra sorpresa
-però crec que encara anem a anar més lluny amb la
sorpresa que anem a patir- quan li preguntem al senyor conseller de
quina manera pensa complir una sentència del Tribunal Suprem, ens
diu pràcticament.
.
.
-això el que ens va dir, eh?
-
ens va dir que no pensa complir-la, ens va dir que farà allò
possible perquè la sentència no tinga cap tipus
d'efectivitat.
Perquè realment els títols que el
Tribunal Suprem considera que s'han d'homologar simplement
perquè, en cas contrari, es va contra la igualtat dels espanyols
-eixa és l'argumentació i eixe és el motiu
fonamental pel qual es considera que s'han d'homologar les
titulacions-, el senyor conseller ens diu que no va a posar-la en
pràctica.

Per tant, nosaltres considerem que esta proposta de
resolució té tota la vigència i totes les motivacions
per a estar hui en dia de plena actualitat.

En principi, tot ve de la idea que el PP està
intentant imposar que una diferenciació administrativa realment
servix per a diferenciar llengües, que una decisió d'un
òrgan administratiu, o d'un òrgan que fa les lleis,
realment constituïx una realitat.
Això va en contra de tot el
que sabem, de tot el que ens diuen les universitats, de tot el que ens diu
la filologia, però també en contra del que diu
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que jo recorde que estes
Corts l'han establert com la màxima autoritat
lingüística en el tema del valencià.

Vaig a recordar que en el dictamen de l'acord
de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua el que ve a dir
és que dir-li valencià a allò que nosaltres parlem no
exclou unes altres denominacions i, és clar, no diu res sobre la
relació de la nostra llengua amb altres.

La pervivència, la persistència
d'un decret d'eixe estil, que deshomologa titulacions de les
juntes qualificadores de Catalunya, de les Illes Balears i del País
Valencià seria exactament idèntic a una situació, a
una comunitat autònoma espanyola o a un país on es parla la
llengua castellana es definira per llei que són llengües
diferents i que, per tant, una titulació obtinguda, per exemple,
ací en l'estat espanyol no siga vàlida en Uruguai, en
Argentina o on li done la gana a les corts corresponents, al parlament
corresponent d'un d'eixos estats.

Per tant, nosaltres considerem que el que aquí
estem demanant és una cosa plenament justa i de ple en vigor.

Què demanem?
Demanem que les Corts Valencianes
insten el Consell perquè derogue l'ordre de 22 de desembre de
1995, per la qual se suprimia l'homologació i titulacions de
valencià amb les titulacions de la llengua d'altres comunitats
autònomes que compartixen el nostre mateix sistema
lingüístic.
I que realitzen les accions necessàries
davant el govern de les Illes Balears encaminades a aconseguir
l'homologació de les titulacions i els coneixements entre la
llengua pròpia i el valencià.

Jo els recordaré la decisió del
Tribunal Suprem.
La decisió del Tribunal Suprem, en el seu punt 2,
diu el següent: «Estimar el recurs contenciós
administratiu interposat en el procés d'instància i
anul·lar per no ser conforme a dret, l'ordre de 22 de desembre
de 1995, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de
la Generalitat Valenciana».
És a dir, anul·lar per no
ser conforme a dret.
Per tant, exactament el mateix, el mateix que
nosaltres demanem en esta proposta de resolució.

La qüestió de si esta
deshomologació ha portat o no ha portat algun tipus de perjudici, jo
la vull comentar amb una miqueta d'atenció.
En este moment hi
ha possiblement més de deu mil persones treballant a Catalunya ja
que tenen una certificació de la Junta Qualificadora de Coneixements
de Valencià.
En eixe cas concret, les persones estes no han hagut de
fer cap tipus ni d'examen ni d'estudi, perquè simplement
el títol és considerat vàlid a Catalunya.
En este
moment hi ha per damunt de deu mil persones treballant a les Illes Balears,
i també ensenyant la llengua pròpia de les Illes Balears, la
llengua catalana.

Però, en este cas concret, les persones
d'ací sí que han hagut de fer un reciclatge i un
examen.
El motiu de fer este reciclatge i este examen no és que a
les Illes Balears es considerara que eren llengües diferents el que es
parla a les Illes Balears i el que es parla a Catalunya, però com el
decret que hi havia aquí, com l'ordre que hi havia aquí
va imposar la deshomologació, va suprimir
l'homologació, ells van contestar amb la mateixa mesura.
Això va perjudicar de manera greu a moltes persones que tenien les
qualificacions de la Junta Qualificadora de Coneixements de Valencià
d'ací.
De prompte, uns certificats que valien en tot un
territori extens van deixar de tindre valor.

Jo recordaria aquí, recordaria aquí set
sentències del Tribunal Superior de Justícia Valencià,
recordaria ací una sentència del Tribunal Constitucional de
1997, però totes eixes sentències, mai reconegudes per
l'administració valenciana del Partit Popular, ara es veuen en
una situació realment complicada, perquè el no compliment de
la decisió del Tribunal Suprem podria constituir inclús un
procés de desacatament i podria constituir qualsevol intent de no
complir eixa sentència, eixa decisió, podria constituir
inclús un clar cas de prevaricació.

Bé, davant la sorpresa que em va produir el
conseller, no sé què farà hui el Partit Popular.
Jo
crec que el més normal és que continuem de sorpresa en
sorpresa.
Per això mateix, ara després en la rèplica
continuaré amb les argumentacions, si és que les
argumentacions servixen per a alguna cosa, si és que les
sentències del tribunal servixen per a alguna cosa, si és que
els coneixements filològics servixen per a alguna cosa, si és
que les universitats servixen per a alguna cosa per al Partit Popular o tot
és paper mullat i tot es continua transformant en un menyspreu per a
la gent que treballa en valencià, que escriu en valencià, que
l'ensenyen.
.
.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

.
.
.
i que fa tot el possible per a dignificar la
nostra llengua.

La senyora presidenta:

Es usted amabilísimo.
Muchas gracias.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, tiene la
palabra la senyora Escudero.

La senyora Escudero Pitarch:

Molt bon dia.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bon dia, senyories.

Bé.
Jo també vull fer
referència, igual que ha fet el meu company, senyor Cardona, a este
despropòsit al qual estem sotmesos els ciutadans del País
Valencià.
Pareixia ser, com ell havia manifestat en la seua
intervenció inicial, que si les coses foren com cal, esta PNL
s'haguera hagut de retirar si ací al País
Valencià, i sobretot a estes Corts, i sobretot al conseller i la
mateixa Generalitat hi haguera una certa cordura, una certa estima respecte a la llengua, però
sobretot una cordura científica.

Donat que el conseller Font de Mora mos
sorprén dia rere dia en desaguisados i en desajustos, haurem de substanciar i haurem de
donar el nostre recolzament a la PNL que defensa l'Entesa.

A mi m'agradaria, inicialment fer una
espècie de recorregut del que ha estat per als ciutadans i per als
alumnes del País Valencià esta deshomologació que
partix, si vostés recorden, de l'ordre de 16 d'agost de
1994, que va ser derogada parcialment pel Partit Popular -llavors
estava el conseller Villalonga, valencianista de pro, però
deshomologador a la contra-, que després se substància,
com dia, el 22 de desembre de 1995.

Què està passant al País
Valencià?
Doncs que de manera general no hi ha homologació a
València dels títols impartits per la junta permanent de
català a Catalunya o per la de l'organisme equivalent a les
Illes.
Per això, a les Illes no reconeixen els títols de la
Junta Qualificadora de Coneixements del Valencià, i els valencians
que van a les Illes es veuen obligats a examinar-se o a passar els cursos
corresponents.

Ara bé, les universitats, escolten
vostés, les universitats catalanes, les valencianes i les illenques,
les tres, sí que el tenen regulat i sí que homologuen els
estudis universitaris.
És a dir, un mestre que, per exemple, haja
estudiat a la Universitat Jaume I i haja cursat 24 crèdits que se li
exigixen a la UJI per a obtenir eixe certificat de capacitació, quan
arriba a les Illes va i té la convalidació automàtica
per a la universitat de les Illes Balears.
De manera que sí que hi
ha homologació entre les titulacions universitàries.

Ara bé, aquells que han fet els exàmens
de la junta qualificadora o els ensenyants que han fet els cursos de
reciclatge que organitza la Conselleria d'Educació, no ho
tenen quan arriben a les Illes.
Les persones -insistisc perquè
quede clar- que tenen els títols lliurats a Catalunya o a les
Illes no tenen l'homologació automàtica, des de la
derogació del derogador Villalonga, però poden demanar una
convalidació a títol individual.
És que és el
súmmum, és el súmmum!
Perquè sembla que estes
convalidacions individuals són amagatòries, són
amagatòries perquè és que resulta que les coses no les
tenen vostés clares.
De manera que sí que s'estan
concedit d'una forma.
.
.
per amagatall, per part de la Generalitat
Valenciana.
I si no, vostés, els diputats del PP li ho poden
preguntar al seu conseller, que ell bé sap d'esta
casuística que està empleant.

Però, sí que és evident que quan
arriben amb el seu títol administratiu a València no tenen
res i han d'iniciar de nou una sol·licitud individual.
A
què estem jugant?
Doncs, mire, jo crec que estem jugant a amagar.
Jo
crec que darrere de tot este despropòsit s'amaguen moltes
coses, moltes coses que este govern no té resoltes.
No sols no
té resolt el tema de la llengua, malgrat tot el que estima
l'Acadèmia Valenciana, perquè després la fica a
caldo i no complix ninguna sentència, malgrat que encara no ha
entés que llengua és el mateix que sistema
lingüístic.
Encara no ho han entés vostés.
Però, què s'amaga?
Doncs, mire, s'amaga una
sanitat pública en crisi, s'amaga una escola pública en
crisi, sense cap tipus de diners, s'amaga falta de recursos humans i
econòmics per a acollir als immigrants, s'amaguen uns comptes
públics en crisi, que en qualsevol empresa privada estarien
després en fallida total i absoluta i s'amaga un sistema
públic de comunicació intervingut per eixe govern sustentant
per este grup.

Evidentment, què és el que passa?
Que
vostés pensen, pensaven i continuen pensant que sempre que la
llengua estiga al capdavall de qualsevol acció política
vostés van a continuar en la bretxa.
Però, esta
història de la llengua se'ls ha acabat, se'ls ha acabat
perquè el tribunal -com bé dia abans els senyor
Cardona- ha reconegut, evidentment, que açò no
és de dret i que els títols entre les diverses comunitats
autònomes i entre les diverses titulacions universitàries de
països que compartim un sistema lingüístic han
d'estar homologats.

Jo també crec que el senyor conseller
d'Educació i Cultura, si no complix la sentència,
tampoc ens estranyaria absolutament res, i, a més, vostés
recolzaren que no es complisca eixa sentència, sens dubte,
prevaricaria.
Però, fonamentalment, el que estaria fent seria
enganyar a la ciutadania del País Valencià,  a la qual
sistemàticament a través dels mitjans vostés els diuen
tots els dies des que s'alcen fins que es giten: «estimem la
nostra llengua, les nostres escoles estan plenes de línies en
valencià, els nostres mestres estan reciclats en valencià, la
inspecció controla que les línies es facen en
valencià».
Mentira!
Fals!
Absolutament fals!
Tot el que diuen
és fals.
El sistema de les línies en valencià
també se'ls està anant de les mans.
Els programes
d'incorporació progressiva vostés no els controlen i
els mestres que estan donant llengua no són conscients i no poden
ser conscients que estan donant llengua i que han d'emprar eixa
llengua per a explicar les seues classes en valencià.

Si l'estimen, si se la creuen, ara tenen
l'oportunitat, sens dubte, de posar seny i de dir-li al conseller que
la fica perquè vostés puguen defensar la seua gestió.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Escudero.

Por el Grupo Parlamentario Popular, tiene la palabra
la señora Salvador.

La senyora Salvador Moliner:

Muchas gracias, señora presidenta.

Bon dia, senyories.

Senyor Cardona, el seu grup ens demana en esta
proposició no de llei, com vosté i jo hem dit abans, que el
Consell derogue l'Ordre de 22 de desembre de 1995, per la qual se
suprimia l'homologació de les titulacions de valencià
amb les titulacions de llengua d'altres comunitats autònomes
que, segons vostés, compartixen el mateix sistema
lingüístic i també que realitzen les accions
necessàries davant del govern de les Illes Balears encaminades a
aconseguir l'homologació de titulacions i coneixements entre
la llengua pròpia de les Illes Balears i el valencià.

Primer que res, voldria dir-li que la seua
proposició no de llei, com vosté bé ha dit abans,
està resolta, la sentència del 15 de març de 2006, del
Tribunal Suprem, ja el que fa és derogar l'ordre.
Aleshores,
creem que, com vosté bé ha dit, haguera hagut de retirar esta
proposició no de llei, però, bo, vosté ens ha
argumentat una sèrie de coses i jo vaig a especificar una altra
vegada -crec que és convenient- el perquè de la
nostra defensa de l'idioma valencià i de la llengua
valenciana.

L'article 3 de la Constitució espanyola
diu en el punt 1 que «el castellà és la llengua oficial
de l'Estat i tots els espanyols deuen de conéixer-la i tenen
el dret d'usar-la».
El punt 2 diu que «altres
llengües espanyoles seran també oficials amb les respectives
comunitats autònomes, d'acord amb els seus estatuts».
En
el punt 3, que «la riquesa de les distintes modalitats
lingüístiques d'Espanya és un patrimoni cultural
que serà objecte especial de respecte i protecció».

D'acord amb la Constitució, que
és la llei mare nostra de tots els espanyols, l'article 7 de
l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, Llei
orgànica del 82, especificava ja en eixe moment que «els dos
idiomes de la Comunitat Valenciana eren el valencià i el
castellà, que tothom té el dret de conéixer-los i
usar-los, que la Generalitat Valenciana garantirà l'ús
normal i oficial de les dos llengües i adoptarà les mesures
necessàries per a assegurar-ne el coneixement, que ningú no
podrà ser discriminat per raó de la seua llengua, que la llei
establirà els criteris d'aplicació de la llengua
pròpia en l'Administració i en l'ensenyament, que
es delimitaran per llei els territoris en els quals predomini
l'ús d'una llengua o d'una altra, així com
les exceptuacions de l'ensenyament de l'ús de la llengua
pròpia de la Comunitat Valenciana».

En este moment, vosté sap que el nostre
Estatut, l'Estatut d'Autonomia de la comunitat, va ser aprovat
per estes Corts el 27 de març de 2006, fa pocs dies, i en general
l'article 6 el que fa és referir-se a l'article 7 que
abans li he dit, exceptuant tres punts on especifica clarament que la
llengua pròpia de la Comunitat Valenciana és el
valencià, que l'idioma valencià és
l'oficial de la Comunitat Valenciana, igual que ho és el
castellà, que és l'idioma oficial de l'Estat,
tots tenen el dret a conéixer-los, usar-los, a rebre ensenyament en
idioma valencià i que l'Acadèmia Valenciana de la
Llengua és la institució normativa de l'idioma
valencià.

A més a més d'açò,
la Llei de la Generalitat Valenciana 4/83, de 23 de novembre,
d'ús i ensenyament del valencià, en l'article 2,
determina que «el valencià és la llengua pròpia
de la Comunitat Valenciana».
Aquesta llei suposa la plasmació
del compromís de la Generalitat en la defensa del patrimoni cultural
de la nostra comunitat i d'una manera especial en la
recuperació del valencià com una llengua història i
pròpia del nostre poble.
La llei afirma que el valencià
és part substancial del patrimoni cultural de la nostra societat i
com a tal el Govern Valencià es considera posseïdor de la
capacitat necessària per tal de possibilitar que els diversos
sectors socials de la tota la comunitat puguen sentir-se compromesos en el
procés de recuperació del nostre idioma, el valencià,
que ha tingut l'honor de rebre del nostre poble la seua estima.

I tot açò no és una cosa que la
diga jo, està inclús reconegut en la referida Acadèmia
Valenciana de la Llengua que vosté ha mencionat.
En el
preàmbul de la Llei 7/1989, de 16 de setembre de creació de
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, l'article 3
reconeix que l'idioma valencià és posseïdor
d'una tradició lexicogràfica i literària,
d'una realitat lingüística genuïna valenciana i
d'una normalització consolidada.

El valencià, senyors, és la nostra
llengua, és utilitzada moltes vegades com una mena de
discòrdia entre els valencians en lloc de ser el que ens
caracteritza, o siga, una senya d'identitat nostra, un tret
comunitari d'identificació i d'unió entre tots
nosaltres, els valencians i les valencianes.

Jo crec que seria molt que considerarem la
qüestió de la llengua com que és una part molt important
que l'idioma valencià deixara de ser un motiu de debat
partidista i passara a ser un objecte de debat seriós i que
arribarem a entendre'ns en el que és la defensa de la nostra
llengua, de la llengua valenciana i de l'idioma valencià.

Crec que l'exposició ha sigut prou
clara, crec que el que estem fent no és per part del govern del
Partit Popular paper mullat, estem defenent -i seguim
dient-ho-, estem defenent la llengua valenciana, estem defenent
l'idioma valencià, i no és per a res del món ni
un menyspreu de cara a les universitats, de cara a la gent que escriu en
valencià o que llig en valencià o que utilitza el
valencià, al revés.

Per part d'este govern, per part del govern del
Partit Popular el que estem és defenent eixe ús del
valencià, estem defenent el nostre idioma i estem defenent la nostra
llengua.
Per tant, anem a dir-li que el nostre grup no recolzarà la
seua proposició no de llei.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Salvador.

Señor Cardona, para el turno de réplica
tiene usted la palabra por cinco minutos.

El senyor Cardona i Pla:

Jo podria estar d'acord amb moltes parts de les
que vosté s'ha referit, senyora diputada del Partit Popular,
sempre que això implicara també una defensa de les persones
que tenen la titulació de la Junta Qualificadora de Valencià
quan van a treballar a unes altres comunitats autònomes.
Perquè, de què em servix que defensen una llengua quan
resulta que la gent que l'estudia i la gent que té una
certificació no pot utilitzar-la?

A vore.
La segon part de la meua proposta de
resolució diu: «que es realitzen les accions
necessàries davant del govern de les Illes Balears encaminades a
aconseguir l'homologació de les titulacions i els coneixements
de la llengua pròpia del valencià -que són la
mateixa llengua, clar-, tal com estipulen tots els coneixement
científics, tal com estipulen les sentències judicials i tal
com tot el món definix».

Clar que jo vull que es defensa la llengua que ens
és pròpia!
El valencià!
Que és la que
contribuïx a formar la llengua catalana.
Igual com el nostre
castellà contribuïx a formar la llengua castellana.
Clar!
No
lleva el que siga la nostra llengua pròpia, no lleva que no siga
també la pròpia d'algun altre.

Ara d'ací una estona anem a parlar
d'Ovidi Montllor.
Ovidi Montllor ha sigut una persona que ha
engrandit el valencià, que l'ha engrandit, que ha donat a
conéixer poetes valencians i poetes de tota la comunitat
lingüística, de Catalunya també, els ha donat
conéixer per tot el món.
Reconeixerem el seu esforç o
pensarem que ell no mereix el nostre suport?

Mereixen el nostre suport el 99% dels escriptors en
valencià que consideren que compartixen la llengua a Catalunya, al
Roselló, a les Illes i a l'Alguer?
 O no el reconeixerem?
Jo els he intentat donar en la meua primera part, els he intentat donar
arguments legals, arguments científics, arguments d'autoritat
externa.
Però, jo en este moment el que els estic plantejant ja
és una altra qüestió, és que la seua defensa
etèria d'una suposada llengua pròpia es veja realment
en la pràctica, en la pràctica.

Van vostés a defensar la igualtat dels
espanyols pel que respecta a les titulacions administratives sobre les
llengües?
Van vostés a acabar, al final, amb eixe complex
d'inferioritat que mostren sempre, que els dóna la
sensació que contribuir a formar una llengua gran, contribuir a
formar.
.
.
sembla ser que a vostés els dóna la sensació
que és convertir-se en xicotets?
 La nostra manera de parlar el
castellà ens fa depenents d'algú?
Ens fa més
xicotets?
Ens fa reduïts?
Nosaltres considerem que no.
Nosaltres
considerem -i ja ho vaig dir al senyor conseller, i ara vaig a
repetir-lo- que compartir la nostra llengua, el valencià, junt
amb la modalitat que es parla a Barcelona, junt amb la que es parla al
Roselló, compartir una llengua no la fa més xicoteta,
l'engrandix.
El que la nostra manera de parlar estiga compartida amb
unes altres terres la fa més gran i la fa més forta.

Nosaltres, senyora diputada, no veiem que
vostés donen suport i reconeguen l'esforç de tota la
gent que està treballant per la nostra llengua, que, per cert, la
grandíssima majoria d'ells no tenen cap problema en considerar
que la seua llengua és la mateixa que es parla en unes altres
terres.
Els ensenyants, els escriptors, els correctors, els traductors, els
promotors lingüístics, els periodistes, els personatges
públics que habitualment s'expressen en valencià,
nosaltres mateixos que escrivim el 95% de les nostres coses en
valencià, que ens expressem en el 95% de les vegades ací en
valencià, no ens sentim respectats ni recolzats ni defensats per la
pròpia Generalitat que fa el possible per reduir el nostre
àmbit d'actuació.

Nosaltres considerem que demanar esta
derogació, que les Corts Valencianes insten el Consell perquè
derogue eixa ordre és una mostra que estes Corts defensen a les
persones que estan treballant per esta llengua.
.
.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

.
.
.
i a les persones que l'estan potenciant
i defensant.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra la señora Salvador por cinco
minutos.

La senyora Salvador Moliner:

Muchas gracias, señora presidenta.

Senyor Cardona, vosté acaba de dir que
està dins d'eixa gent que escriu i que inclús
ací escriu, parla i defensa en valencià.
Jo també!
I
no em sento per a res menyspreada, ni.
.
.
, al revés, em sento
recolzada per part del govern del Partit Popular, òbviament.
I jo
escric, llijo, interpreto, escolte i ho faig tot en valencià, igual
com vosté.

Jo crec que, i ho he dit abans i li ho tornaré
a repetir, nosaltres parlem el valencià però el parlem
perquè ho hem decidit nosaltres, i ho hem decidit en una llei que
és l'Estatut, ho hem decidit ahí i és una llei
que forma part del bloc constitucional i on es diu clarament que el que
nosaltres parlem és l'idioma valencià.
Anem a respectar
l'idioma valencià.
Anem a recolzar l'idioma
valencià.
Anem a defendre l'idioma valencià.
La nostra
faena, tant seua com la meua, i com la de tots els parlamentaris que estem
ací, és replegar el sentir del poble valencià i
defensar-lo.
La nostra llengua, la que es parla ací, és la
llengua valenciana, tant al nord de Castelló com al sud
d'Alacant, és el mateix.

Crec que el nostre lèxic, la nostra
flexió verbal, les nostres particularitats valencianes són el
que ens identifiquen com una senya pròpia, com un idioma propi.
La
llengua valenciana és la que es parla ací, a la comunitat.
Aleshores, jo crec que el no podem fer és deixar a banda
l'herència que han rebut els nostres avantpassats i que
és un patrimoni que es mereix una consideració, que és
una senya d'identitat i que no podem nosaltres renunciar a elles.

Anem a recolzar els escriptors que utilitzen el
valencià, com vosté ha dit.
No anem a fer una defensa
etèria, com també vosté ha dit, per descomptat que no.
Estem defensant el que tots els valencians i les valencianes hem reflectit
en el nostre Estatut d'Autonomia, que és el que diu que
l'idioma i la llengua és el valencià en la comunitat.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Salvador.

Y después del debate de esta
proposición no de ley, pasamos a su votación.
¿Votos a
favor de la proposición no de ley?
6.
¿Votos en contra?
9.
Queda rechazada.

Y pasamos al siguiente punto del orden del
día, que es la toma en consideración de la proposición
no de ley sobre construcción de la segunda escuela de idiomas en la
ciudad de Valencia, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra
Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

Tiene la palabra, para su defensa, el señor
Cardona.

Proposició no de llei sobre la
construcció de la segona escola d'idiomes a la ciutat de
València, presentada pel GP Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra
Valenciana: Entesa (RE número 18.
006, BOCV número 81)

El senyor Cardona i Pla:

Gràcies, senyora presidenta.

En esta proposta de resolució, nosaltres
plantegem que les Corts -vaig a llegir-la textualment, és molt
curteta-: «Les Corts Valencianes insten el Consell
perquè en col·laboració amb l'Ajuntament de
València -pel que suposa de cessió de terrenys i de
necessària col·laboració amb la població on
normalment deuria anar ubicada-, es comprometa a iniciar al 2006 la
tramitació per a la construcció de la segona escola
d'idiomes a la ciutat de València».
Això de
«al 2006» és objecte d'una esmena perquè en
la redacció inicial posava «al 2005».

Per a justificar esta petició, a mi
m'agradaria fer algun comentari sobre la situació actual de
l'escola d'idiomes oficial, l'única que existix,
que porta 39 anys en funcionament.
En principi, actualment té 12.
000
alumnes presencials, 3.
000 alumnes lliures, 1.
400 alumnes a
distància que assistixen diverses voltes a l'any a
l'escola, i que han suposat una sobreexplotació del centre.
Perquè observen vostés l'esforç que s'ha
fet per a atendre tota esta població, els he de dir que al llarg
dels anys s'han anat suprimint, per exemple, lavabos públics,
i s'han anat suprimint simplement per a donar cabuda a més
idiomes.
Actualment n'hi han tres lavabos públics masculins,
per a 2.
900 alumnes, i quatre lavabos públics femenins, per a 9.
100
alumnes, només els presencials.

Des de la creació de l'escola la
plantilla ha passat de 40 treballadors a 125, i l'alumnat, de 720
persones a 12.
000.
El departament d'àrab i portugués
disposa de 21 metres quadrats per a 2 idiomes i 8 professors.
El
departament d'espanyol per a estrangers, italià, rus i
valencià, disposa de 58 metres quadrats per a 20 professors.

N'hi ha algun problema també en el tema
de l'evacuació per incendis.
Se van haver de fer determinades
escales que no complixen la normativa i que realment posen la gent, en el
cas que n'hi haguera un desastre, la posen en situació
realment complicada, simplement perquè l'escala no té
eixida, no té eixida a l'exterior, sinó que desemboquen
en diversos llocs, diguérem, que es bloqueja.

Per tant, l'estat de les instal·lacions
sanitàries, el tema de l'aforament de l'escola i la
falta d'espai i el tema de l'evacuació contra incendis
és realment complicat.

En este moment, l'Escola Oficial
d'Idiomes no absorbix la demanda de la ciutat.
El tema dels idiomes,
especialment els minoritaris, estan sent oferits en centres privats
perquè l'Escola Oficial d'Idiomes no és que no
vullga oferir-los, sinó que no pot per la manca d'espai.
Cada
any es queden sense plaça centenars d'alumnes, encara que
ací s'estan matriculant 36 alumnes en aules que tenen un
aforament de 28.
Per tant, la qüestió és bastant
inaguantable.
En este moment se fan 13 hores d'obertura
ininterrompuda, tres modalitats d'ensenyament, nou idiomes, classes
diàries d'una hora, classes alternes de dos hores i grups
intensius.
Tot això són les coses que s'han fet en esta
Escola Oficial d'Idiomes per a intentar donar resposta a les
necessitats de la població.

Vaig a comentar-los alguns detalls sobre el
perquè faria falta una altra Escola Oficial d'Idiomes.
Aquí tenim un llistat que em sembla important ressaltar, que
establix quants habitants n'hi han per escola oficial
d'idiomes.
En este moment, per exemple, tenim que en València
n'hi ha una escola oficial d'idiomes per a 1.
465.
000 habitants.
Els he de dir, per exemple, que en Saragossa, per a 656.
000 habitants,
n'hi han dos escoles d'idiomes; que en Astúries, per a
850.
000 habitants, n'hi han dos escoles d'idiomes.
No vaig a
posar-los ara exemples de Madrid, per exemple, o Barcelona, a on el nombre
d'habitants per escola d'idiomes, evidentment, és molt
més reduït que ací en València.
De fet, som
l'última gran ciutat, l'última gran ciutat en
nombre d'habitants per escola oficial d'idiomes.

Per tant, no s'està podent complir amb
l'obligació que tenen estes escoles que, evidentment,
és donar eixida, és donar resposta a l'aprenentatge
d'idiomes en determinades comunitats autònomes.

A mi m'agradaria comentar alguns aspectes en
què el Partit Popular sempre està d'acord, i és
una vocació d'esta comunitat autònoma a on les
llengües són un element realment important i fonamental per al
seu desenvolupament i per a la seua evolució.
No anem a parlar ara
del tradicional sector exportador.
Una indústria com la del
taulellet s'ha basat, d'una manera realment bàsica, en
l'exportació de la seua producció a múltiples
països del món.
I, per exemple, ahí s'hauria de
ressaltar la importància d'idiomes que en un principi no
són l'anglés, no són dels més parlats o
no són dels països més rics però, per exemple,
l'àrab ha hagut de ser un element important, perquè
n'hi ha molta exportació que s'ha adreçat als
països àrabs.

He de ressaltar l'exportació, per
exemple, d'un producte tan tradicional com la taronja, que sempre
s'ha basat, el seu creixement s'ha basat en
l'exportació i precisament a enviar produccions a altres
països.

He d'indicar una altra de les activitats
fonamentals i econòmiques del nostre país, que és el
turisme.
Ja no només el tema de la recepció dels turistes
ací, en la nostra terra, que implica tindre persones que dominen els
diferents idiomes, sinó també la difusió,
l'extensió, la venda d'este producte, que és
importantíssim i que és fonamental i que està suposant
un augment del producte interior brut realment important i que requerix
professionals formats per a poder fer totes estes tasques que han de vore
amb la difusió i que necessiten el coneixement d'unes altres
llengües.

Jo, en este moment, considere que el que
hauríem de fer totes les persones d'esta comissió, el
que hauríem de fer tots els partits és donar suport a esta
petició, a la necessitat que es construïsca una segona escola
d'idiomes en València, com una manera de donar resposta a la
demanda ciutadana, però també com una manera de donar els
millors recursos perquè la nostra activitat econòmica no es
veja minvada, o que hàgem de buscar els professionals en unes altres
zones perquè vagen fent faenes que hauríem de tindre
professionals i persones formades ací mateix, en el País
Valencià.

Per tant, jo considere que és una
petició en què tots els grups podem estar d'acord, en
què donaríem un impuls fonamental a la construcció
d'esta Escola Oficial d'Idiomes tan necessària i que
està sent tant exigida per la gent que està treballant en la
mateixa escola d'idiomes que hui en dia existix i per al poble
valencià.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Cardona.

Por el Pspv, tiene la palabra la señora
Noguera.

Entiendo, señor Cardona, que cuando ha
defendido esta proposición no de ley lo hace con la enmienda
presentada por su grupo.

El senyor Cardona i Pla:

Sí, ja he comentat que l'esmena estava
inclosa i que era per al 2006.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Cardona.

Tiene la palabra la señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

Muchas gracias, señora presidenta.

Bueno, nosotros compartimos la proposición no
de ley que ha presentado el señor Cardona en nombre de Izquierda
Unida, porque yo creo que la situación de la Escuela Oficial de
Idiomas, bueno, ya es recurrente y la conocemos todos y sabemos,
efectivamente, en qué situación está y lo que
está pasando.
Sabemos que está absolutamente
sobredimensionada, que no puede atender todo el número de demanda de
alumnos, y basta simplemente con ver cada año las enormes colas que
se producen para realizar las matrículas.
Solo por poner un ejemplo,
este año pasado, tan solo este año pasado, después de
las enormes largas colas que se tienen que producir en la puerta de la
Escuela Oficial de Idiomas para poder matricularse, la mayoría de
ellos y, en este caso, padres que iban a matricular a los alumnos, a los
hijos más pequeños, se encuentran con un cartel cuando llegan
de que no pueden matricular a los niños porque tienen prioridad los
mayores de 18 años, con la lógica, efectivamente, de que todo
el mundo no puede ser atendido, pero con un criterio de exclusión
que, al final, resulta muy arbitrario.

Hemos de recordar que el 80% de los alumnos que se
escolariza en la Escuela Oficial de Idiomas son alumnos universitarios
porque, efectivamente, yo creo que indica la necesidad que en estos
momentos se tiene de estudiar idiomas.

Pero, después de pasar las largas colas de
matrícula durante el mes de septiembre, pero colas que pueden darle
la vuelta al edificio, llega la segunda parte.
Y la segunda parte es
realizar exámenes para poder matricularse en algún curso de
idiomas en que queda todavía pendiente distribuir determinadas
plazas.
Es la segunda parte.

En ese segunda parte, solamente los
exámenes.
.
.
Es verdad que en inglés es donde está una
saturación grande, pero habría que considerarlo.
En los
 niveles de inglés para segundo y tercero, se presentaron
15.
000 personas para segundo y tercero de inglés, 15.
000.
Hubo que
hacer un sorteo para que quedaran solamente 2.
000.
Es decir, la
matrícula fue absolutamente por sorteo.
De esos 2.
000, hicieron un
examen para al final cubrir 230 plazas, entre segundo y tercero.
Es decir,
esa ya era la segunda preinscripción después de la
matrícula.
¿De qué número de alumnos estamos
hablando que intentan acceder a la Escuela Oficial de Idiomas y no pueden?
El señor Cardona hablaba de centenares, digamos que miles,
efectivamente.
En segundo y tercero, 15.
000 alumnos piden plaza, se hace un
sorteo, se escogen a 2.
000 para hacer un examen para dar 200 plazas, que
son las únicas que quedaban libres, en clases, efectivamente,
absolutamente saturadas y sobredimensionadas.

Bueno, pues algo está ocurriendo cuando
nosotros no disponemos, como en el resto de España, de una escuela
oficial de idiomas que yo creo que da una excelente calidad a nivel de
enseñanza, gracias al profesorado que hay, pero que tiene unas
deficientes instalaciones.
Se han hecho ya informes de seguridad respecto
al edificio que, además, efectivamente, falta una nueva escuela
oficial de idiomas en la ciudad de Valencia.

Nosotros hicimos unas preguntas el 13 de julio del
2004, y las hicimos a raíz de la presentación del Creaescola.
En junio del 2004, con el presidente de la Generalitat, Paco Camps, y el
entonces conseller Esteban González Pons, se presentó el
famoso Creaescola, a bombo y platillo, y una de las principales novedades
del Creaescola entonces era hacer la Escuela Oficial de Idiomas.
Así
lo anunció el entonces conseller Esteban González Pons.

Es más, anunció algunas cosas como que
se iba a vender el edificio de la Escuela Oficial de Idiomas para
así permutarlo o cambiarlo por unos terrenos en la avenida de
Francia.
No es que iba a hacer otra, sino que iba a hacer un cambio.
Pero
se habló incluso de eso, de la propia venta del edificio porque
estaba muy bien situado y así se comprarían o se
permutarían terrenos.

Nosotros hicimos unas preguntas, que ya nos
respondió el siguiente conseller de Cultura, Alejandro Font de Mora,
donde nos decía, en noviembre del 2004, que se están
estudiando y analizando diversas alternativas para que la ciudad de
Valencia disponga de una segunda Escuela Oficial de Idiomas.
Pero que no
tiene actualmente prevista ninguna actuación integral del edificio.

Pero, claro, dos años después, ni
avenida de Francia, ni rehabilitación integral del edificio, ni
nueva Escuela Oficial de Idiomas, ni absolutamente nada.
Es decir, vamos a
volver dos años después a encontrarnos en estos momentos con
la misma realidad, a no ser que el Partido Popular no nos sorprenda con
algún nuevo compromiso en torno a la Escuela Oficial de Idiomas.
Pero en estos momentos, desde junio de 2004, anunciado a bombo y platillo,
que se realizaría casi de inmediato la creación de una
segunda escuela oficial de idiomas, bueno, pues no tenemos nada encima de
la mesa y volverá otra vez el caos, el colapso y, lo que es
más triste, un número enorme de miles de alumnos valencianos
que no estudian en la Escuela Oficial de Idiomas, porque no pueden, y otros
muchos que ya han renunciado a ello yéndose a academias privadas,
que esa es la realidad.
Mientras la Escuela Oficial de Idiomas no pueda dar
la titulación correspondiente porque no puede atenderlos, la
mayoría de alumnos valencianos que están interesados en
aprender idiomas recurren ya de inmediato, como primera opción, a
una academia privada porque saben que no van a tener plaza en la escuela
oficial.

Pues ésta es la situación que nosotros
apoyamos en la proposición no de ley, igual que hicimos en las
anteriores preguntas, como digo, de junio de 2004, y que nos
gustaría pues un plan algo más serio que el Creaescola.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Noguera.

Para el turno en contra, tiene la palabra el
señor Clemente.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Cardona, le agradecemos la
preocupación que tiene usted en el tema de las lenguas y en el
desarrollo y el conocimiento de los valencianos.
Pero yo lo que le quiero
comentar a usted y a esta comisión es que en el año 2007
Valencia, la Comunidad Valenciana, tendrá la segunda escuela oficial
de idiomas.

No vamos, por lo tanto, a aceptar esta propuesta
porque, como se ha dicho y se ha comentado aquí, estará,
está incluido en el Programa Creascola.
El programa de necesidades
ya ha sido elaborado por la conselleria y ya ha sido trasladado a Ciegsa.
Este programa de accesibilidades considera necesarios 10.
500 puestos
escolares en esta segunda escuela oficial, que la superficie de la parcela
será de 8.
470 metros cuadrados y que la superficie construida
será de 6.
073 metros cuadrados.
El presupuesto estimado para esta
segunda escuela oficial de idiomas es de 5,9 millones de euros y su
ubicación será en un parcela anexa al Colegio Público
Santo Cáliz.
En breve se contratará la redacción de
los proyectos técnicos.
Tengo que informar a la comisión que
el plazo de redacción del proyecto es de diez meses.
Y la
adjudicación y licitación de obras tiene un plazo de cuatro
meses, con lo cual podríamos hablar de un plazo estimado,
aproximadamente, de 18 meses.

Entonces, insistiendo y agradeciéndole su
preocupación por este tema, la colaboración entre la
conselleria y el ayuntamiento dará su fruto para que Valencia
próximamente tenga una segunda escuela, que es necesaria.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Clemente.

Tiene la palabra el señor Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

Bé, és que
exactament això és el que demanem.
Nosaltres el que demanem
és que en el 2007 València tinga una segona escola oficial
d'idiomes.

Vosté ens diu «clar, vostés ho
demanen, però fan mal en demanar-ho perquè això ja
està aconseguit».
Segons, senyor diputat.
Nosaltres no hem
vist encara la cessió de la parcel·la i vosté ens diu
que tots els tràmits estan, tots els tràmits estan en
procés i fets.
Però això també ens ho dien,
també ens ho dien en el 2004.

Jo els vaig a llegir literalment la resposta que li
van donar a la senyora Noguera en el 2004.
«S'estan
estudiant.
.
.
».
Dien el següent, eh: «s'estan
estudiant i analitzant diverses alternatives perquè la ciutat de
València dispose d'una segona escola oficial
d'idiomes».
I això ja ho dien perquè estava
inclosa en el Programa d'infraestructures educatives Creascola.

Per tant, a nosaltres, segons vosté, en el
2004 ens haguérem hagut de donar per satisfets perquè eixa
escola ja estava en el procés de realitzar-se.
Però estem ja
a meitat de 2006 i encara no sabem ni si s'ha cedit la
parcel·la de l'ajuntament a la conselleria per a realitzar-se.

Per tant, nosaltres no veiem contradicció
entre la informació que vosté ens dóna i la
petició, i la possible petició per part de les Corts
Valencianes perquè això es faça.
De fet, el que
considerem és, al contrari, considerem molt positiu que les Corts
Valencianes ho demanaren i instaren al Consell perquè simplement
quedava constància que les Corts Valencianes estan assabentades de
la situació i l'únic que fan és, en compliment
de les seues funcions, en el compliment de les seues funcions, de mirar
quines són les necessitats del poble valencià, plantejar-les
al Consell de la Generalitat.

Enguany, en octubre de 2005, es va arribar.
.
.
, li ho
dic per donar-li algunes dades més importants, era el 2005, eh, ja
no era el 2004.
En octubre de 2005 van haver 13.
000 preinscripcions per al
curs 2005-2006.
D'eixes 13.
000, només 6.
000 van aconseguir
plaça.
És a dir, 7.
000 persones es van quedar sense poder
entrar en eixa preinscripció.

En tot el País Valencià, 4,5 milions
d'habitants, hi ha 11 escoles d'idiomes.
Eixim a 406.
000
habitants per escola d'idiomes.
Només, només en
té més Galícia, que són 458.
000 habitants per
escola d'idiomes.
Totes les demés ens superen, ens superen en
molta distància.

Per tant, nosaltres analitzades les carències,
analitzat el retard que s'ha portat en la construcció
d'esta segona escola oficial d'idiomes, analitzant que les
Corts Valencianes poden instar el Consell que procure, intente ser
àgil a l'hora de cobrir una necessitat que han detectat estes
Corts, nosaltres considerem que esta proposta de resolució continua
sent plenament vigent i que farien molt bé les Corts en donar-li
suport.
Seria una manera d'indicar a la població que les Corts
Valencianes realment sí que estan prop de la població i de
les necessitats que la població detecta, i seria una manera que
estes Corts complisquen les seues funcions, i simplement li recorden a la
conselleria que esta escola oficial d'idiomes és absolutament
imprescindible, necessària i que s'hauria de donar una miqueta
d'agilitat a l'hora de resoldre este greu problema.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas
gracias, señor Cardona.

Para contraréplica, tiene la palabra el
señor Clemente.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señora presidenta.
Y muy
brevemente.

Mire, señor Cardona, ustedes realmente en su
propuesta no piden una escuela oficial de idiomas en el 2007, que es lo que
yo le he anunciado.
O sea, ustedes lo que piden es que se inicien los
trámites en el año 2006.
Lo que pasa es que, bueno, lo que
nosotros le hemos adelantado, la postura de la conselleria y la postura del
ayuntamiento es más ambiciosa, es más ambiciosa para los
valencianos que la propuesta que presenta usted, que presenta su grupo.
Simplemente, señor Cardona, les hemos pasado a ustedes por la
izquierda.
Ustedes pretendían simplemente la iniciación de un
trámite, y nosotros lo que les ofrecemos es realmente una escuela
que sea una realidad en el año 2007.

Una vez más, nosotros vamos más
allá y por eso no aceptamos su propuesta.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas
gracias, señor Clemente.

Después del debate, pasamos a la
votación de este segundo punto.
¿Votos a favor de la
proposición no de ley?
6.
¿Votos en contra?
9.
Queda
rechazada la proposición no de ley.

Y esta mesa propone a los señores diputados
cinco minutos de receso.

(Se suspén la reunió a les 11 hores i 38
minuts)

(Es reprén la reunió a les 12 hores i 05
minuts)

Recepció d'esmenes i nomenament de la
Ponència que ha d'informar sobre el Projecte de
proposició de llei de modificació de la Llei 10/1990, de 15
d'octubre, de l'esport.

La senyora presidenta:

Reanudamos la Comisión de Educación y
Cultura con una modificación en el orden del día.

En la medida en que las enmiendas a la totalidad del
Proyecto de proposición de ley de modificación de la Ley
10/1990, de 15 de octubre, del Deporte, fue rechazada en la sesión
plenaria celebrada el día 6 de abril de 2006, y que tan solo existe
una enmienda parcial presentada por el Grupo Parlamentario Popular, en el
día de hoy propongo la modificación del orden del día
de la sesión de la Comisión de Educación y Cultura del
día 9 de mayo de 2006, para la inclusión de un nuevo punto,
que sería la recepción de enmiendas y nombramiento de la
ponencia que ha de informar sobre el Proyecto de proposición de ley
de modificación de la Ley 10/1990, de 15 de octubre, del Deporte.

La única enmienda presentada creo que se les
ha repartido a todos ustedes y, si no, se les está repartiendo en
estos momentos.
Y pasamos, entonces, al nombramiento de los ponentes, si
los portavoces están preparados para ello.

Sí, señora Nácher, por el Grupo
Parlamentario Popular.

La senyora Nácher Pérez:

Señora presidenta.

El señor Rafael Maluenda, el señor
Ferraro, la señora Carmina Nácher y el señor
Bustamante.

La senyora presidenta:

Entiendo que los primeros
como titulares y los segundos como suplentes.

La senyora Nácher Pérez:

Sí.

La senyora presidenta:

Señor Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

Sí.
Com a titular,
Ramon Cardona; i com a suplent, Joan Antoni Oltra.

La senyora presidenta:

Muchísimas
gracias.

Señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

(Inoïble).
.
.
 Rebeca
Soler; y, como suplentes, Vicente Escrig y Ana Noguera.

Proposició no de llei sobre el cobriment de
totes les places necessàries d'educador o educadora
d'educació especial en tots els centres ordinaris
d'infantil, primària o secundària que ho necessiten,
presentada pel GP Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE
número 24.
003, BOCV número 93).

La senyora presidenta:

Muchísimas
gracias, señorías.

Pasamos, entonces, al siguiente punto del orden del
día, que es el número 4.
Y es la toma en consideración
de la Proposición no de ley sobre la cobertura de todas las plazas
necesarias de educador o educadora de educación especial en todos
los centros ordinarios de infantil, primaria o secundaria que lo necesiten,
presentada por L'Entesa.

Para su defensa, tiene la palabra el señor
Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

Gràcies, senyora
presidenta.

Partim d'una idea, que no és una
opinió, sinó que és una estipulació legal.
En
l'ordre de 16 de juliol de 2001 es regulava l'atenció
educativa a l'alumnat amb necessitats educatives especials,
escolaritzats en centres d'educació infantil i educació
primària.
I en el text de la inserció s'establia el
següent: «el centre ordinari, dotat amb els recursos personals i
tècnics adequats, resulta el context més normalitzador i
integrador, per la qual cosa l'escolarització ha de produir-se
com a norma general en eixos centres ordinaris».

Açò recorde que és una norma de
l'any 2001, per tant una norma feta pel propi Partit Popular, on
considerava que les persones que tenien necessitats educatives especials
podien i devien ser ateses en el centre ordinari, si això resultava
beneficiós.

El que establia també és que havien
d'existir en eixe centre ordinari recursos personals i tècnics
adequats.
Respecte això, en el propi text de la inserció, en
l'apartat 20, s'establia la figura del educador/educadora
d'educació especial; i a més establia les ratios, el
nombre d'alumnat que havia d'existir per educador/educadora.
Per exemple, dia el següent: de 3 a 5 alumnes que tingueren trastorns
profunds del desenvolupament, psicosis, autisme, havia d'existir un
educador; o si n'hi havia alumnes plurideficients amb discapacitat
motòrica, cada 4 o 5 alumnes havia d'existir un
educador/educadora d'educació especial, etcètera,
etcètera.

El que em sembla important ressaltar i indicar.
Ha
d'existir este personal, ha d'existir en els centres ordinaris,
i a més és bàsic i essencial per a complir en una
estipulació legal, que és que les persones amb necessitats
educatives especials moltes d'elles estan molt ben ateses en els
centres ordinaris.

Què passa?
Doncs el que passa és que en
els centres ordinaris no existixen, no existix tots els professionals que
caldrien d'educadors/educadores d'educació especial.

Jo vull recordar que nosaltres ja portem, ja anem
insistint en el tema este, de la carència d'estos
professionals, anem insistint des de l'any 2003.
Perquè en
alguns centres concrets, en aquell moment ens van vindre centres de
l'Alcúdia, centres de Sagunt, se'ns insistia que no
n'hi havia.
.
.
n'hi havia falta d'estos professionals, i
per tant alguns alumnes no podien estar atesos.

Esta mateixa, esta mateixa proposta de
resolució és de desembre de 2004.
Un moment en què
també es van produir problemes reals i greus de falta
d'atenció a l'alumnat per carència
d'educadors.
És dir, de desembre de 2004.
I pareixeria que
havia hagut prou temps per a resoldre's el tema.
Però ens van
trobar que a gener de 2006, gener-febrer de 2006, és a dir,
pràcticament despús-ahir, van haver problemes greus per la
falta d'educadors.
Ens vam trobar que el dimarts 10 de gener va eixir
una notícia que dia que la falta de tots els educadors va obligar a
emportar-se els xiquets a casa a Alacant.
Realment, arribaren a faltar 20
professionals i, per tant, van haver d'endur-se els xiquets a casa
perquè no podien estar atesos.

Ens trobem que en gener de 2006 es van estar donant
problemes en centres de les tres províncies: de Castelló, de
València i d'Alacant, per falta d'educadors.
El
síndic de greuges va obrir una investigació per la falta
d'educadors d'educació especial i la veritat és
que va haver en eixe moment, en gener, meitat de gener, principis de febrer
de 2006, va haver un vertader problema, una situació on les persones
no estaven ben ateses, on les persones amb discapacitats que estaven en
necessitats educatives especials, que estaven en els centres ordinaris, no
estaven ben ateses.

Com ja portem moltes iniciatives
parlamentàries sobre el tema, jo ací tinc una resposta del
senyor conseller a una pregunta oral, que vam estar treballant, i el que
ens dia és que tot estava clar, que tot estava cobert i que
teníem tants educadors i tants fisioterapeutes, i tants.
.
.
Comentava que pràcticament estava tot resolt.
Esta resposta recorde
que és d'abril de 2005.
Un any després continuen havent
carències i dificultats.

Per això nosaltres hem presentat esta proposta
de resolució.
El que demanem és el següent: cobrir totes
les places necessàries d'educador o educadora
d'educació especial en tots els centres ordinaris
d'infantil, primària i secundària que tinguen
escolaritzats alumnes que necessiten l'atenció d'aquests
professionals.
És una consideració bàsica per a
atendre a persones amb necessitats educatives especials.
Si no es fa aixina
la integració fracassarà, si no es fa aixina les persones no
podran ser ateses en els centres ordinaris i no rebran allò al que
tenen dret: una educació adequada a les seues necessitats i als seus
problemes.

La segona cosa que demanàvem: dur a terme les
convocatòries d'ocupació pública adients per a
garantir la cobertura de places d'educadora o educador
d'educació especial amb personal en modalitat de
contractació estable.
Nosaltres sabem que s'han estat fent
algun tipus de proves o algun tipus d'oposicions per a entrar el
personal, sabem que s'estan configurant borses per a fer les
substitucions, però considerem que.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, cuando usted quiera.
.
.

El senyor Cardona i Pla:

.
.
.
no està cobert tot el personal.

I, en tercer lloc, estem demanant que es coordinen
les actuacions de les conselleries de Cultura, Educació i Esport,
Justícia, Administracions Públiques i Economia, Hisenda i
Ocupació, perquè ara en este moment per a cobrir les places
d'educadors feia falta el concurs d'estes tres conselleries i
era un dels motius perquè s'estiguera tardant tant a
l'hora de cobrir les places.

Per tant, considerem que l'aprovació
d'esta proposta de resolució seria extraordinàriament
positiva per a cobrir unes necessitats bàsiques i per a atendre
millor a persones que realment ho necessiten en el nostre sistema educatiu.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Cardona.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, tiene la
palabra la señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

Gracias, presidenta.

A ver, yo creo que, efectivamente, nuestro grupo va a
apoyar la proposición no de ley que presenta el señor
Ramón Cardona.
Me parece que no es una opinión el saber que
faltan educadores en los colegios, sino que es una realidad, pero
lamentablemente, además, una realidad absolutamente generalizada en
todos los colegios, en toda la Comunidad Valenciana.
No hay provincia, ni
comarca ni municipio que escape a la necesidad en estos momentos de tener
educadores de educación especial.

Yo centraría el problema en tres niveles
distintos o en tres ámbitos en los que afecta.
Uno de ellos es, como
decía el señor Cardona, la generalización que se
está dando en todos los colegios, en estos casos de infantil y de
primaria, donde prácticamente no hay ni uno solo que encontremos que
cumpla perfectamente con el número de educadores que se requieren.
Y
de ahí, bueno, pues, yo creo que este año el curso 2005-2006
ha sido el año donde mayores protestas hemos podido ver a
través de los medios de comunicación de manifestaciones,
protestas, denuncias, quejas, incluso cierres de colegios, se comentaba por
parte de un colegio de Alicante, yo recuerdo también no hace mucho
un colegio de Elche por la misma circunstancia, no disponer de educadores
para poner atender a los niños.

En segundo lugar, la otra parte del problema yo creo
que está también en el número de la ratio de los
alumnos en las clases.
La decisión que la conselleria de
Educación tomó en su momento, yo creo que absolutamente
inadecuada, de ante la falta de centros y ante la falta de poder
escolarizar a los niños porque no había suficientes plazas
escolares, se aumenta la ratio en todos los niveles y en todos los colegios
sin tener en cuenta justamente el número de especialistas que
deberían de cumplir también con la labor de atención a
los alumnos con necesidades de educación especial.
Es decir, el
aumento de ratio ha agravado el problema pero, además, está
haciendo que se compartan recursos entre distintos centros.
Esto es lo
más habitual, lo más habitual es saber que un profesor de
educación especial tiene que atender 3 y 4 centros porque hay
distintos niños en los centros y entonces lo que hacen con los
niños es que los escolarizan por horas, no el tiempo completo, sino
que con todo lo que supone de dolor de cabeza para las familias y la
imposibilidad de poder llevar una escolarización normal, los
niños acaban escolarizados por horas; si tienen a lo mejor dos horas
al día un educador especial, pues, van dos horas al día al
colegio, y el resto, lógicamente, están en su casa.

Compartir recursos bajando lo que es el nivel de la
escolarización de los niños, bajando lo que es, por tanto, el
nivel de atención y de calidad que se tiene que prestar.

Y el tercer problema es cuando se llega a secundaria,
porque yo creo que dentro de lo que es primaria, con la falta de recursos
de educadores que hay, más o menos se salva la situación,
pero se agrava totalmente cuando se llega a los centros de secundaria.
En
los centros de secundaria está apareciendo un problema, que a
mí humanamente me parece que además es cruel, y es que muchos
de los niños que han estado escolarizados en centros ordinarios
durante infantil y primaria, compartiendo su escolarización con
otros niños, cuando llegan a secundaria no hay o plaza o profesor de
educación especial para atenderlos o para atender su
patología, su problema, y muchos de ellos los remiten a centros de
educación especial, centros de educación especial que ya de
por sí están saturados, casi todos ellos tienen ya
prefabricadas o barracones, faltan profesores, pero, además, esos
niños no están para recibir una educación de un centro
de educación especial.
Los centros de educación especial,
lógicamente, son necesarios y están para atender
patologías mucho más complicadas y graves, pero no para
niños que han cursado una primaria en centros ordinarios y que se
ven con la frustración tremenda y con todo lo que eso supone,
además, para su salud y para la gravedad de la cantidad de problemas
psicológicos a los que tienen que atender, que son remitidos a
centros de educación especial en lugar de hacer la secundaria en un
centro ordinario.

Eso está pasando en estos momentos y,
además, está siendo yo creo uno de los problemas, como digo,
humanamente crueles y, desde luego, pedagógicamente, totalmente
insatisfactorio para la escolarización de estos niños.

Por tanto, por estos tres puntos y por la falta que
en estos momentos hace la necesidad de más educadores especiales,
sí apoyamos la proposición de Esquerra Unida.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Noguera.

Y para conocer la postura del Grupo Parlamentario
Popular, tiene la palabra la señora Peña.

La senyora Peña Villaescusa:

Gracias, señora presidenta.

Buenos días, señorías.

Con relación a la proposición no de ley
sobre diversas cuestiones relacionadas con las plazas de educador o
educador especial en centros ordinarios de educación infantil,
primaria y secundaria, tengo que decirle, señor Cardona -ya
usted lo ha comentado-, la dotación de educadores en centros
de educación primaria se regula por la Orden de 16 de julio de 2001,
por la que se regula la atención educativa al alumnado con
necesidades educativas especiales escolarizados en centros de
educación infantil.

Mire, el procedimiento para dotación de estos
recursos educativos, reflejado en el artículo 22 de la mencionada
orden, es iniciado con la solicitud de recursos personales complementarios
por atención con necesidades educativas especiales por el centro
docente.
Esta solicitud es certificada por el consejo escolar y debe ser
acompañada por los informes psicopedagógicos y los informes
médicos del alumnado, susceptible de atención por parte del
educador.
Posteriormente, estos informes son remitidos a la
inspección para informar sobre la idoneidad de dicha solicitud.
Con
posterioridad, la inspección envía el informe a la
dirección general de personal que, tras recabar los informes
oportunos al servicio de la (inintel·ligible) académica, resuelve.

En el caso de que resuelva favorablemente la
petición, será trasladado a la misma el servicio de personal
administrativo y laboral de la Subsecretaría de Educación,
que a su vez lo remite a la Dirección General de
Administración Autonómica, que es la competente para la
creación y dotación de las citadas plazas de educadores de
educación especial.

La presente orden regula la atención educativa
del alumnado con necesidades educativas especiales, temporales o
permanentes, derivadas de su historia personal y escolar o de condiciones
personales sobre dotación intelectual o de discapacidad
psíquica, motora o sensorial y plurideficientes, que cursa
educación infantil.
Esta orden será de aplicación en
los centros docentes de régimen ordinario sostenidos con fondos
públicos ubicados en el ámbito de gestión de la
Generalitat Valenciana.

Mire, señor Cardona, es por ello que creamos
en su momento unas bolsas de trabajo para que se atendieran las exigencias
de cada provincia.
Esta gestión de estas bolsas de trabajo se
realiza también por la Dirección General de
Administración Autonómica de la Conselleria de Justicia y
Administraciones Públicas.
No obstante, por Orden de 4 de octubre de
2005, se delega a la subsecretaría de la Conselleria de Cultura,
Educación y Deporte dicha gestión en determinados supuestos,
como: incapacidad temporal, maternidad, matrimonio, licencias y
retribución, vacaciones, permiso sindical, acumulación de
tareas, etcétera.

Los objetivos marcados desde la Conselleria de
Cultura y Educación es gestionar y mantener las bolsas de trabajo,
programar y promover la dotación de recursos humanos en cuanto a
personal no docente, proponer la dotación de medios personales en
los centros docentes con alumnado de necesidades educativas especiales,
elaborar y proponer para su aprobación la oferta de empleo
público y personal no docente, gestionar y resolver los
procedimientos para la provisión de puestos de trabajo con
carácter no docente, elaborar y emitir informes y, en general,
ejecutar los actos de gestión económica y administrativa que
le corresponda.

Mire, señor Cardona, tengo que decir que en el
curso 2003-2004 en la provincia de Alicante se contrataron 152 educadores;
en Castellón, 25; en Valencia, 171.
Un total de 348 educadores.

En el curso 2004-2005, en la provincia de Alicante se
contrataron 181 educadores; en Castellón, 38; en Valencia, 212.
Un
total de 431.
83 educadores más que en el curso anterior.

En el curso 2005-2006, en la provincia de Alicante se
contrataron 193 educadores; en Castellón, 47; en Valencia, 244.
Un
total de 488.
53 educadores más que el año anterior, que el
curso 2004-2005.

Señor Cardona, queda patente que estamos
cumpliendo con las necesidades que se aprecian en cada momento.
Bien es
cierto que resulta imposible adelantarse en muchos casos a la
solución de un problema con el que no se cuenta.
De aquí las
dificultades que se derivan para una solución inmediata.
Y no se
puede pedir que ninguna administración se adelante en sus
pretensiones a unas necesidades que en detalle no se conocen.
No olvide
usted que las plazas ofertadas vienen determinadas por los informes que nos
manda el consejo escolar y los gabinetes psicopedagógicos.

Por supuesto que somos conscientes del problema que
supone para las familias tener un retraso, pero no es menos cierto que
cuando los centros piden solución a la petición que tienen
delante la conselleria pone los medios necesarios.
De ahí que
disponga de las bolsas de especialistas que precisamente fueron convocadas
para ir atendiendo esas demandas.
Hoy por hoy, los problemas suscitados
están solucionados o en vías de solución para,
efectivamente, como usted bien dice, cubrir todas las plazas necesarias por
profesionales especializados.

Señor Cardona, desde diciembre de 2004, como
usted ha dicho, en que presentaron la proposición no de ley que nos
ocupa hoy, hasta ese momento la conselleria ha ido dando solución
puntual al problema.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Peña.

Para réplica, tiene la palabra el señor
Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

Des de desembre de 2004, quan vam presentar esta
proposta, s'han resolt alguns problemes i han aparegut uns altres.
De
fet, nosaltres, ja en gener de 2006, hem tornat a presentar una iniciativa
parlamentària, que és la compareixença del conseller
perquè ens explique la carència d'educadors i
d'educadores d'educació especial als centres ordinaris.
És a dir, crec que és la quarta iniciativa
parlamentària que presentem per este tipus de carències.

Concretament, en gener de 2006 va ser
escandalós el moment concret on es va evidenciar que els problemes
no s'estaven resolent.
De fet, va ser tan escandalós que
considerem que probablement en gener de 2006 sí que s'ha donat
una xicoteta inflexió en el comportament de la conselleria,
precisament, perquè va ser escandalós la quantitat
d'alumnat que de prompte no estava atés.

Vosté m'ha llegit la part legal i
m'ha dit que tot està regulat.
Del que nosaltres ens queixem
és que les coses regulades no es complisquen en este moment concret.
Nosaltres ens basem en la regulació que està feta en
l'ordre de 16 de juliol de 2001.
Però és que el que
veem és que el Partit Popular no es basa en eixa regulació,
perquè si es basara, hui en dia no hi hauria eixe tipus de
carència.

Atenció a un altre aspecte.
Sí que
és cert que la petició de personal complementari se fa per
part del centre educatiu, però també és cert que a
l'hora d'establir el dictamen d'escolarització,
és a dir, a l'hora de definir que un alumne que pot presentar
necessitats educatives especials va a ser atés en un centre
ordinari, els psicopedagogs corresponents, visats pel director de
l'Espec corresponent, i visats per la inspecció corresponent,
en eixos informes psicopedagògics ja apareixen els recursos
personals que calen per a eixe alumne.

I el que ens estem trobem és que molts
recursos que estan establerts com a necessaris en els dictàmens
d'escolarització, molts recursos que
l'administració coneix, perquè si estan en
escolarització passen per tot el tràmit administratiu, no
són realment complits per l'administració.
Resultat:
una persona arriba a un centre ordinari on s'ha definit que necessita
cert tipus de recursos i quan arriba a eixe centre ordinari no els
té.
L'administració va darrere de les mateixes
necessitats que els seus propis equips i els seus propis serveis determinen
i establixen.

Vosté em comenta el nombre de contractacions
d'educadors per cada curs.
Jo tindria dos preguntes a fer-li a eixe
nombre de contractacions.
Primer, no són acumulatives -jo
és una qüestió plantejaria.
És a dir, contracten
348 en el 2003, però no en contracten 431 sobre eixos 348,
sinó que en l'any 2004 n'hi ha 431 contractats.
En
l'any 2005 no en contracten 488 sobre eixos 431, sinó que en
el 2005 n'hi ha 488 contractats.
Per tant, són 53 persones
més del 2006 respecte al 2004, però no arriben a cobrir les
necessitats reals que tenien els centres educatius.

Una altra qüestió que també cal
vore en este tema de les contractacions.
No es fan en setembre, no es fan
en setembre-octubre.
Moltes d'elles es fan en febrer, moltes
d'elles es fan en gener-febrer.
És a dir, els alumnes ja han
portat tres, quatre, cinc mesos en un centre ordinari sense
l'atenció eixa necessària.

De cap manera considerem nosaltres que la nostra
proposta de resolució sobra.
Nosaltres considerem que hui en dia
continuen vigents les carències i que, a més, els quatre
punts concrets que consten en la nostra proposta de resolució
són hui en dia totalment vigents.

Com abans no he tingut temps, li comentaré
l'última: «fer les actuacions necessàries
perquè aquests professionals depenguen de la Conselleria de Cultura,
Educació i Esport, per tal de fer més ràpida la
dotació d'aquestes places i més eficaç la
situació que té aspectes també educatius».
Vosté m'ha comentat que hui en dia, per a alguns aspectes de
substitucions, ja la competència està en la Conselleria
d'Educació.
Ho sabem.
El que nosaltres demanem aquí
és que estos professionals depenguen d'Educació
perquè la seua funció no és merament cuidadora o
assistencial, sinó que la seua funció també té
aspectes educatius i, per tant, la seua dependència podria ser total
de la Conselleria d'Educació.

Són quatre punts que nosaltres considerem
totalment en vigor i que el seu compliment per part de conselleria seria
realment correcte i adequat per a les necessitats que hui en dia es
plantegen.

La senyora presidenta:

Moltíssimes gràcies, senyor Cardona.

Para réplica, tiene la palabra la
señora Peña.

La senyora Peña Villaescusa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Vamos a ver, señor Cardona, voy a ser
más concreta, en datos.
Desde el 1 de enero hasta el 1 de mayo de
este año, durante este período, Educación ha cubierto
la sustitución de 109 educadores especiales: 34 en Alicante, 8 en
Castellón y 67 en Valencia, desde el período del 1 de enero
al 1 de mayo.

Mire, en este último mes, las sustituciones se
han llevado a cabo en un plazo de 24 a 48 horas, señor Cardona.
¿Es agilidad o no es agilidad?
De 24 a 48 horas.
Esta agilidad en
las sustituciones va a continuar manteniéndose gracias al
procedimiento transitorio de formación de bolsas específicas,
cuyas listas de adjudicación saldrán esta semana.

Con ello, se ha conseguido establecer una respuesta
eficaz a muchos de los problemas de dotación de personal que se
venían produciendo, especialmente en el ámbito de
educación especial.
Además, con la próxima puesta en
funcionamiento de las bolsas de trabajo, creadas específicamente
para este personal, se reducirán al mínimo las incidencias
que se han sucedido por el hecho de carecer de una reserva de personal de
cada especialidad.

Señor Cardona, la actuación de la
Conselleria de Cultura, Educación y Deporte plasma el compromiso con
la calidad en la educación pública y la vocación
preferente hacia los sectores del alumnado con mayores dificultades de
integración.

Muchas gracias.

Proposició no de llei sobre la
celebració en 2006 de l'any Ovidi Montllor, presentada pel GP
Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número
24.
839, BOCV número 93).

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Peña.

Una vez concluido el debate, pasamos a la
votación de este punto.
¿Votos a favor de la
proposición no de ley?
6.
¿votos en contra?
9.
Queda
rechazada la proposición no de ley.

Y pasamos al siguiente punto del orden del
día, que es la toma en consideración de la proposición
no de ley sobre celebración en 2006 del año Ovidi Montllor,
presentada por L'Entesa.

Para su defensa, tiene la palabra el señor
Cardona.
Cuando usted quiera.

El senyor Cardona i Pla:

Gràcies, senyora presidenta.

Vam presentar aquesta proposició en febrer de
2005 -a vore la data-.
.
.
el 19 de gener de 2005.

En març de 2005 es complien deu anys de la
mort d'Ovidi.
En eixe temps s'estava preparant, en el seu
poble, per part de diferents organitzacions i associacions, s'estava
preparant que, des de març de 2005, quan havia fet deu anys de la
mort d'Ovidi, fins març de 2006, es fera un any de
reconeixement i un any de potenciació de la figura d'Ovidi
Montllor.

Nosaltres, sabedors d'eixa iniciativa, vam
decidir fer esta iniciativa parlamentària, en la qual
demanàvem que l'any 2006 es declarara per part del Govern
Valencià l'any Ovidi Montllor.

En eixa proposició no de llei demanàvem
que les Corts Valencianes instaren la Conselleria de Cultura,
Educació i Esport a recolzar les diferents activitats que organitzen
les associacions cultural al voltant d'aquest esdeveniment; que les
Corts Valencianes insten la Conselleria de Cultura, Educació i
Esport a recollir, editar i difondre les pel·lícules en les
quals va participar Ovidi Montllor i les obres de teatres, com també
recollir i publicar les composicions per a espectacles teatrals que encara
continuen inèdites; i també que les Corts Valencianes
instaren la Conselleria de Cultura, Educació i Esport a recolzar la
difusió de la recopilació de l'obra discogràfica
d'Ovidi Montllor, antologia que consta de tretze discos compactes i
un llibre, enviant una còpia a tots els instituts de
secundària del país per tal que coneguen l'obre
d'Ovidi Montllor.

Nosaltres considerem de justícia que un poble
reconega a les persones que han fet alguna cosa pels valors d'eixe
poble, a les persones que han assolit objectius importants, objectius en el
camp de la ciència, objectius en el camp de l'art, objectiu en
el camp de la potenciació, de la difusió i del reconeixement
de la nostra cultura.
I nosaltres considerem que Ovidi Montllor cau
directament en eixe tipus de casos, una persona que va fer de la seua vida,
va fer del seu treball i de la seua tasca una constant reivindicació
del seu país, de la seua ciutat, de la seua llengua; una persona que
va potenciar d'una manera extraordinària el valencià,
que el va donar a conéixer a tot el món.

Jo vull dir algunes de les coses que es van dir
d'ell a l'hora de presentar l'any Ovidi, que es va
realment celebrar durant l'any passat per part de moltes entitats,
que van començar en el seu poble, van començar a Alcoi,
però que van tindre una fortíssima repercussió al
llarg de tot el País Valencià.
De fet, estes associacions van
comentar que no podien arribar a satisfer totes les peticions que tenien
per a arribar a tots els llocs que volien fer activitats de reconeixement i
de coneixement d'Ovidi.

L'Ovidi representa un veritable símbol
de la coherència personal ideològica tan escassa als nostres
temps, des de les seues cançons, des del seu treball com a actor,
però sobretot des de la seua posició personal, lluità
sempre de la banda de la seua gent, de la seua classe i del seu
país.

L'objectiu de l'any Ovidi Montllor seria
compartir (so d'un mòbil) amb tothom la figura de l'Ovidi, la seua
música, el seu discurs, la seua ironia i el seu compromís.
Volem que tots i totes aquelles que no hagen conegut l'Ovidi ho
puguen fer i puguen arribar a estimar el seu treball, tal i com ho fet
aquells que sí hem tingut l'oportunitat d'accedir-hi.
I
també volem amplificar el seu missatge, proclamar l'obra
d'un artista que al llarg de la seua vida, com tots sabem, fou
arraconat per l'oficialitat d'aquest país nostre, tan
culturalment deficitari i tan estrany.

Cal comentar que la tasca d'Ovidi va
començar molt abans de la transició.
El treball d'Ovidi
Montllor va ser ja des dels anys 60 d'una gran potència,
però en eixe temps estava quasi prohibit i irreconegut precisament
perquè, evidentment, la seua vida i la seua obra no era cap tipus de
suport de la dictadura, sinó ben al contrari: una denúncia
continua.
Però el sorprenent és que després quan va
arribar la transició, tampoc es va reconéixer ni a ell ni a
moltes altres persones com ell tota la tasca que havien fet, tot el
treball, tota la lluita que havien portat per portar la democràcia,
però no només per portar la democràcia, sinó
una lluita de difusió de la cultura del poble valencià.

Jo vull ací recordar que l'Ovidi tenia
molts aspectes en la seua vida, molts aspectes que caldria
reconéixer.
L'aspecte com a actor: va fer 48
pel·lícules, va participar en la companyia de Núria
Espert, va participar en múltiples muntatges teatrals des del grup
la Cassola, que va començar en la seua ciutat natal.
Però
nosaltres volem reconéixer també que l'aspecte de la
nova cançó va ser un dels aspectes més reconeguts,
més cridaners de la figura d'Ovidi Montllor.

A mi m'agradaria parlar de la tasca que han fet
els cantants en valencià sobre la difusió dels nostres
poetes, però voldria comentar, sobretot, la tasca que va fer Ovidi
en la difusió de l'obra de Vicent Andrés
Estellés.
Comenten que Vicent Andrés Estellés plorava
quan sentia recitar Ovidi Montllor «Els Amants de
València».
Nosaltres considerem que tot el poble
valencià té un deute amb esta persona, que tot el poble
valencià deuria conéixer la força i la potència
d'Ovidi Montllor, i per això considerem que la Generalitat, el
Consell de la Generalitat faria molt bé a fer una difusió
intensa i intensiva de l'obra d'esta persona tan important per
a la cultura del País Valencià i per a les persones que ens
estimem el valencià, el nostre país i la nostra llengua.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias.

Y para la fijación de posición del
Grupo Parlamentario Socialista, tiene la palabra la señora Soler.

La senyora Soler Cejudo:

Gràcies, senyora
presidenta.

Sí, senyor Cardona, clar que sí!
És evident que el Grup Parlamentari Socialista anem a recolzar
aquesta iniciativa bàsicament perquè la compartim, compartim
els arguments que ha donat el senyor Cardona i que han sustentat la defensa
de la seua proposició no de llei que proposa a esta comissió.
I anem a fer-ho, anem a recolzar-la, simplement perquè no podia ser
d'una altra manera.
Raons n'hi han i ben fonamentades i, a
més a més, raons més que de pes però, sobretot,
i jo crec que el més important, perquè es tracta d'una
qüestió que afecta el sentiment, les emocions, el tracte just
cap a les persones, cap a un ser humà, cap a una persona que va
destacar, i molt, en les facetes artístiques més variades i
més diverses, i que sempre, sempre, -i açò
és el fonamental- sempre va portar les senyes
d'identitat amb orgull, eixa essència del poble
valencià i les seues arrels allà on anava.

I perquè això, senyories, és un
gran valor, un valor que per obligació moral, el seu poble
valencià deuria considerar.
I, en aquest sentit, crec que aquest
Govern té un deute moral, tal com dia el company Cardona, un deute
moral i un deute ja no sols amb el mateix artista i valencià que
és l'Ovidi, sinó amb tota la societat valenciana que
mereix i que té el dret de poder conéixer, de poder disfrutar
de la seua creació artística, de la seua obra i, en
definitiva, de conéixer amb profunditat tot el que va significar la
personalitat d'aquest artista que, sens dubte, va deixar una empremta
característica al si de la nostra cultura valenciana.
I això
és innegable, senyories.

Miren, la Generalitat Valenciana és una
institució que representa i que, per tant, pertany a la totalitat de
valencians i valencianes, encara que a les seues senyories no els agrade
escoltar açò.
El Partit Popular governa aquesta comunitat des
de fa ja 11 anys, i això és innegable i es nota, segur, a bon
segur que es nota, sobretot en la minva de qualitat de vida dels valencians
i de les valencianes en estos últims dos anys.

Com els deia, vostés tenen en exclusiva la
responsabilitat, donada la seua majoria parlamentària,
d'autoritzar qualsevol iniciativa que pretenga la dignificació
d'aquest il·lustre alcoià.
Altres institucions, com la
Generalitat de Catalunya o, ara bé, la Universitat d'Alacant,
li han dedicat diversos actes a la seua memòria amb motiu dels 10
anys de la seua desaparició.
Per contra, la nostra institució
autonòmica, la Generalitat Valenciana, que al seu dia -ho vull
recordar-, que a les portes de la seua pròpia mort,
l'any 1995, li va atorgar una distinció honorífica, va
a donar la callada per resposta en aquest moment.

Resulta molt trist, com a alcoiana.
.
.
Tinc dret a
assumir que el meu poble, el meu ajuntament, pels vots en contra del Partit
Popular, li haja negat al seu fill un merescut homenatge, tot i que tant el
meu com el seu poble sempre ha estat present a les seues composicions.

Jo crec que és una qüestió de
justícia que davant d'aquesta oportunitat, el Grup
Parlamentari Popular es replantege eixa actitud d'indiferència
i de menyspreu que els caracteritza en cada ocasió que es parla de
la persona d'Ovidi i que finalitze recolzant aquesta coherent i
sensata iniciativa.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Soler.

Para el turno en contra, tiene la palabra la
señora Nácher.

La senyora Nácher Pérez:

Gràcies, senyora presidenta.

En diverses ocasions, és veritat que
s'han demanat des d'estes Corts Valencianes les declaracions
d'anys commemoratius, i ha segut a proposta de les Corts Valencianes,
amb l'objectiu de recordar i recuperar un personatge històric
clau per al millor coneixement de la nostra música i cultura.

Fins ara, el criteri sempre ha segut la
commemoració a un termini més llarg de la data de naixement,
mai de la mort de la personalitat rellevant en l'àmbit de la
comunitat.
Aixina, podem destacar que en l'any 2001 es va declarar
l'any de Joaquín Rodrigo, amb motiu del centenari del seu
naixement, que va nàixer en 1901 al 1999.
En l'any 2004 es a
declarar l'any Vicent Martí i Soler, amb motiu del 250
aniversari del seu naixement, 1754 a 1806.
Es demana per al 2006, que no es
complixen 10 anys de la mort d'Ovidi, sinó que es complixen 11
anys de la seua mort.

Possiblement no siga un termini suficientment llarg
comparat amb els aniversaris que abans s'han celebrat per a
commemorar durant tot l'any eixa efemèrides i, a més,
que resulta molt més apropiat celebrar l'aniversari del seu
naixement que, en este cas, l'Olvidi va nàixer el 4 de febrer
de 1942.

Per tant, no per això reneguem des del Govern
de la Generalitat Valenciana de recuperar la memòria d'Ovidi.
Així, l'Institut Valencià de Cinematografia està
iniciant i veu convenient fer un programa de cicle de
pel·lícules en les quals va participar com a actor Ovidi al
llarg d'este any 2006.

Per tant, crec que esta proposició no de llei
no és acceptada no per posar en qüestió la figura
d'Ovidi Montllor, sinó més que res per seguir el
criteri que han seguit fins a estos moments.

Que un poble reconega el que ha fet un personatge pel
seu poble és important i, per això, les seues senyories van a
permetre'm que siga un poc localista en estos moments, com a alcoiana
que sóc.
Em pareix molt bé que es demanen homenatges a Ovidi
però no que ens oblidem de figures tan importants que també
han contribuït en esta societat valenciana, com és Andreu
Sempere, humanista del segle XVI; Eduardo Victoria, que va ser un
científic; Juan Gil Albert, que va ser un escriptor; Joan Valls, que
va ser un poeta; Carmen Llorca, que va ser una escriptora; Amando Blanquer,
que va ser un músic i els pintors del segle XIX, que van configurar
i van ser una part molt important de la nostra cultura, com poguera ser el
senyor Cabrera o el senyor Laporta.

Per tant, tinc l'honor de ser d'una
localitat a on personatges il·lustres n'hem tingut i
continuarem tenint-los, i crec que tots es mereixen un homenatge, no sols
uns, no vore una visió esbiaixada, no sols uns i altres sí i
altres no.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora
Nácher.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el
señor Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

Precisament perquè uns sí i uns altres
no és perquè demanem el reconeixement de l'Ovidi.
Precisament perquè durant 10 anys s'intenta oblidar tota la
gent que durant el temps de la dictadura va estar lluitant per la
democràcia és perquè demanem l'homenatge a
l'Ovidi.
Precisament perquè s'ha fet tot el possible per
a no escoltar-los, perquè no tingueren cap tipus de presència
pública, perquè acabaren arraconats per un altre tipus de
consideracions és perquè demanem l'homenatge a
l'Ovidi.

Eixe suposat termini de més anys per a
reconéixer les persones que han fet alguna cosa pel nostre
país és una manera d'oblidar i de fer
desaparéixer les persones que precisament durant els darrers anys de
la democràcia han treballat de manera tan intensa per arribar a
ella.

Jo recordaré que estes Corts han considerat
que recordar l'aniversari de la República o que condemnar
l'alçament militar del 18 de juliol, era una
recuperació de la memòria indeguda, era «tants anys
passats i vindre ara amb eixa cançoneta», és a dir, 70
anys es consideraven massa; 10, es consideren massa poc.
Però la
realitat és que el que està passant aquí és que
sempre s'està tirant a l'oblit al mateix tipus de gent i
a la gent que defensava concretament una mateixa manera de comportar-se.

Jo li diré que això dels 10 anys, que
en són pocs, a uns altres del seu partit no els ha semblat massa.
Per exemple, l'Organització Mundial del Comerç va
celebrar el seu dècim aniversari i el PP va assistir al dècim
aniversari del Concili Tarraconense, i va assistir, per exemple, al
dècim aniversari de l'assassinat de Gregorio
Ordóñez, coses que ens pareixen realment notables i
qüestions que s'han de recordar, però l'Ovidi
també.
Ací, en este moment concret, nosaltres considerem que
n'hi han motius suficients i sobrats.

Diu la llegenda que en el 1967 va assistir Ovidi a un
concert de la Nova Cançó i quan va tornar a casa va
començar a escriure la seua primera cançó, que se dia
«La samarreta».
Ovidi era d'una família humil i de
tradició anarquista.
I la cançó diu: «Jo
sóc fill d'una família molt humil.
Tan humil que
d'una cortina vella, una samarreta em feren, vermella».
Diu:
«D'ençà de llavors, per aquesta samarreta no he
pogut caminar ja per la dreta.
He hagut d'anar contra corrent
perquè jo no sé què passa, que tothom que et ve de
cara porta el cap topant a terra».

Jo considere que vostés no han fet el
suficient per a reconéixer esta figura.
M'ha anomenat
vosté Joan Gil Albert, Carmen Llorca, Andreu Sempere.
.
.
Tots ells
tenen carrer a Alcoi.
El Partit Popular va negar un carrer amb el nom
d'Ovidi Montllor.
Per tant, ací n'hi ha un intent
concret d'oblidar persones que tenen una determinada tendència
política i persones que van fer de la seua aspiració
democràtica el motor de la seua vida.

Quan jo comentava abans, en el tema de
l'homologació de títols, que a les persones que han
treballat pel valencià, que l'han estudiat, que l'han
difós, que l'han fet gran, vostés els desprecien, estic
parlant del tema d'Ovidi Montllor; estic parlant que persones que
poden ser valencians universals, i poden ser universals perquè la
seua obra aixina ho diu, perquè este home era actor de teatre, actor
de cine, escriptor, era cantant, era un gran artista, que no va renunciar
mai a la seua llengua, que ha donat a conéixer a tot el món
Vicent Andrés Estellés i Josep Maria de Segarra, que ha donat
a conéixer Papasseit, que ha donat a conéixer
grandíssima gent de la nostra llengua, vostés pretenen dir
que el seu referent cultural sembla ser Ausiàs March.
Ausiàs
March és medieval.
Ja n'hi ha hagut molta gent de fa deu anys
que és qui ha donat a conéixer Ausiàs March realment a
tot el poble.

Ovidi Montllor és una persona que ha treballat
pel valencià, que l'ha difós per tot el món, que
l'ha portat a uns altres països i vostés li neguen un
reconeixement, simplement perquè no els agrada la seua
definició ideològica.
Però Ovidi Montllor
passarà per damunt de vostés i segur que d'ací
molts anys a ell el recordaran i a molts de vostés, no.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Cardona.

Para el turno de réplica, tiene la palabra la
señora Nácher.

La senyora Nácher Pérez:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyor Cardona, m'alegra perquè
hui vosté ha segut clar.
Vosté ha dit i ha començat la
segona intervenció dient de manera clara que el que vol destacar
d'Ovidi és el paper polític.

Mire, jo pense que n'hi han moltes persones que
han treballat en una època molt difícil per la
democràcia i que no sols són d'esquerres, sinó
que són d'esquerres i són de dretes, sinó que
volen la democràcia, el sistema política de la
democràcia.
I per això jo em quede amb l'Ovidi Montllor
cultural, el que vosté no respecta perquè vosté el que
vol fer és la figura d'Ovidi aprofitar-la per traure una
bandera i parlar de la República i parlar de tot el que ha parlat.

Mire, jo em quede amb l'Ovidi Montllor actor,
amb l'Ovidi Montllor cantautor, amb l'Ovidi Montllor escriptor,
el que va exaltar esta Comunitat Valenciana, amb eixe em quede.
No en el
que vostés volen fer de la figura d'Ovidi Montllor, que
és molt diferent, és molt diferent.
Per tant, és
deveres, ell perdurarà en la memòria i jo segurament no
perduraré, i vosté tampoc.
Per això, els que vinguen
darrere, quan complisca un temps raonable li faran un homenatge.

Moltes gràcies.

Proposició no de llei sobre la
construcció d'un col·legi públic a la Lloma
Llarga (Paterna), presentada pel GP Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra
Valenciana: Entesa (RE número 26.
053, BOCV número 99).

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora
Nácher.

Pasamos a la votación de esta
proposición no de ley.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en
contra?
9.
Queda rechazada esta proposición.

Pasamos al siguiente punto del orden del día,
que es la presa en consideració de la proposició no de llei
sobre la construcció d'un col·legi públic a la
Lloma Llarga, Paterna, presentada per l'Entesa.

Per a la seua defensa, té la paraula el senyor
Cardona.
Quan vosté vullga.

El senyor Cardona i Pla:

Gràcies, senyora
presidenta.

Esta proposta de resolució diu que les Corts
Valencianes insten a la Conselleria de Cultura, Educació i Esport,
per tal que construisca un col·legi públic a la Lloma Llarga,
a Paterna, amb dues línies d'educació infantil i
primària, amb la parcel·la posada a disposició de la
conselleria en 12 de desembre de 2003.
12 de desembre de 2003, vull deixar
constància de la data.

La situació de Paterna és una
situació ben concreta, és una població que ha
augmentat molt de persones empadronades.
Actualment a Paterna hi ha
empadronades 58.
350 habitants amb un creixement notable cada any.
Normalment va creixent més de dos mil persones anuals.
Això
fa que la situació escolar de Paterna siga complicada, sobretot pel
que fa a la disponibilitat de places públiques.

Jo, en eixe sentit, els he de dir que nosaltres hem
plantejat algun tema respecte a la falta de places d'infantil per a
l'any que ve a Paterna, l'any que ve pot ser que falten tres o
quatre aules d'educació infantil a Paterna,
d'educació infantil pública, evidentment, perquè
l'administració té l'obligació de cobrir
les necessitats d'escolarització en les zones inclús de
nova edificació.

Per tant, Paterna és un poble on calen
més infrastructures escolars.
Ací concretament, en este punt
concret, es demana un col·legi d'infantil i primària a
la Lloma Llarga.
Mire, a la Lloma Llarga actualment, a la zona, viuen 3.
300
habitants i només disposen al costat d'un col·legi
concertat.
Al Partit Popular moltes vegades se li ompli la boca dient que
la població ha de tindre dret a l'elecció de centre, a
la lliure elecció de centre.
I nosaltres insistim en què en
moltes circumstàncies ens estem trobant en què gent que vol
optar per l'educació pública no té cap
possibilitat de fer-lo.

Vosté dirien: «que vagen a un altre
centre educatiu públic de Paterna».
L'oferta
pública que hi ha a Paterna està tota molt llunyana de la
zona de la Lloma Llarga, amb una comunicació realment difícil
i que impedix realment a la gent, és un impediment a la gent el fer
eixe trasllat.
Evidentment, no hi hauria transport públic tampoc, no
hi hauria transport escolar, perquè no donen les distàncies
suficients com per a fer eixe servei.
Per tant, nosaltres el que demanem
és la construcció del centre educatiu.

L'ajuntament va cedir una parcel·la per
a fer eixe centre.
Eixa parcel·la ja els dic que la va cedir en
2003, en desembre de 2003, i tenia la superfície suficient per a
què es portara avant la construcció.
Va haver un problema, en
octubre de 2005, que el tramvia va ocupar la parcel·la destina a
instal·lacions escolars, la va ocupar a més sense
llicència de construcció i va ocupar la parcel·la en
un bucle perquè els tramvies pogueren donar la volta.

Això va suposar que
l'administració de l'ajuntament paral·litzara les
obres, que exigira a Ferrocarrils de la Generalitat que deixara eixa
construcció.
I al final van arribar a un acord, de manera que abans
de finals d'any, abans de finals d'enguany, abans de finals de
2006 eixa parcel·la quedarà lliure de la utilització
que fa Ferrocarrils.
Encara i així, la parcel·la és
apta i adient per a construir un centre educatiu.

Però en este moment estan retardant, la
Conselleria d'Educació està retardat d'una manera
innecessària la qüestió de realitzar el projecte
bàsic.
Sabent que abans de 2006 la parcel·la quedarà
buida, ja es pot estar redactant el projecte bàsic.
En lloc
d'això, el que ha fet la conselleria és que ha demanat,
el 30 de març de 2006, ha tornat a demanar la documentació de
la parcel·la que ja se li havia enviat en un altre moment
determinat.

Encara i així l'ajuntament ha reaccionat
tornant a remetre per segona vegada l'exhaustiva documentació
que li demanava la conselleria i, a més, ha fet la petició
constant de què es redacte el projecte bàsic.
No hi ha en
este moment cap indicació, no hi ha en este moment cap senyal de
què la conselleria estiga avançant en este procés per
a construir l'edifici.

Què ens trobarem?
L'any que ve, els anys
següents, amb una ciutat d'augment de la població bastant
substancial es trobaran en què no hi hauran suficients classes
públiques per a donar cobertura a la demanda, per a donar cobertura
a les peticions de la pròpia gent.
I, per això, nosaltres
considerem que la construcció, la realització del projecte
bàsic perquè permeta fer el més prompte possible el
projecte d'execució i permeta començar les obres
és una qüestió essencial.

Per això considerem adequada la nostra
petició i considerem que tots els grups parlamentaris estaran
d'acord amb esta proposta de resolució, per a, precisament,
mostrar la voluntat de les Corts d'estar prop de la gent i
d'atendre a les necessitats que les persones tenen i atendre a les
necessitats educatives d'este ajuntament, que realment ve demanant
ampliació de les instal·lacions diverses, des de fa almenys
sis anys i que està obtenint molt poca resposta a les seues
peticions.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas
gracias, señor Cardona.

Señora Noguera, el Grupo Parlamentario Popular
ha presentado una enmienda, entonces le toca antes la intervención.

Para la defensa de la enmienda, tiene la palabra el
señor Cortes.

El senyor Cortes Llopis:

(Inoïble).
.
.
tiene su forma de ver las cosas.

Yo y mi grupo -y voy a defender-
presentamos una enmienda que es sustituir por el texto que usted ha
presentado: «Les Corts insten a la Conselleria de Cultura,
Educació i Esport perquè es construisca un col·legi
públic en Lloma Llarga, Paterna, tal com està previst en la
planificació educativa estudiada per la conselleria».

Usted ha dicho aquí muchas realidades, pero,
claro, las ha dicho, como en otras ocasiones, arrimando el ascua a su
sardina y no dice toda la realidad tal como está planteada.

Usted habla de ese crecimiento, usted habla de la
situación escolar, usted habla de que solo hay una escuela
concertada, habla de las tasas públicas, de la libre elección
de la gente.
Yo le quisiera decir una cosa, y los muchos años que
llevo aquí, y es una idea que a mí me sorprende, y se lo digo
con todo el respeto.
Y es que estamos en un país libre, de
educación libre, y los padres piden un tipo de enseñanza, que
a usted no le gusta que pidan otro tipo de enseñanza y que hay que
tener una enseñanza pública, fuerte, pero que a la vez hay
otro tipo de enseñanza que a los padres, le guste a usted o no, la
demandan con mucha mayor intensidad.
Y hoy, precisamente, en esta sociedad
libre nuestra y en esta cuestión, los padres algo tienen que ver con
esta realidad.

Entonces dice usted: hay una libre elección.
Claro que hay una libre elección, hay una libre elección.
Y
que es un impedimento el que el Partido Popular no quiere que esa
elección sea por una enseñanza pública.
Mire,
señor Cardona, con todo el respeto, y se lo digo con mucha claridad,
eso ya no se puede decir.
Eso ya no se puede decir.
Es como el que quiere
una enseñanza universitaria pública y luego que haya privadas
y que haya lo que quieran que sean.
Pero, claro, deje usted libertad de
elección, deje usted libertad.

Y ahora se lo voy a decir, y esto hay que decirlo con
mucha claridad.
Desde que yo estoy aquí ocho años de diputado
para enseñanza pública a mí nadie me ha pedido ninguna
gestión.
¡Qué gordo es eso!
Porque hay plazas
disponibles en muchísimos lugares.
Y para otro tipo de
enseñanza que a usted no le gusta, que a usted no le gusta, hay
cola.
Será por algo, yo no sé porqué.
Pero ya no vamos
a lo que nos convoca; vamos a los que nos convoca y se lo voy a explicar
rápidamente porque, claro, por economía procesal vamos a
decir.

El 17 de marzo de 2005 la conselleria, a
través del director general de régimen económico,
comunica al señor alcalde de Paterna que, en función de la
programación de inversiones que ha establecido, tiene prevista la
realización de obras de construcción del colegio
público de seis unidades de infantil, doce de primaria, juego de
pelota valenciana, comedor, vivienda, conserje en Lloma Llarga, con
capacidad para 450 puestos escolares, siempre cuando el solar esté
disponible para la redacción del proyecto y construcción de
la obra.
Asimismo, con este escrito se le solicitó la
remisión de la documentación técnica de la parcela.

Usted sabe que cuando se presentan las parcelas
muchas veces hay problemas técnicos y que estos problemas
técnicos no son de fácil resolución.
Y el ayuntamiento
de Paterna, con fecha 18 de noviembre, remitió la
documentación requerida y, en conclusión, la
construcción ya está contemplada en la programación de
obras de la conselleria, la cual le requirió, como hemos indicado
anteriormente, la entrega de la documentación pertinente en la
citada parcela.

Yo, por tanto, le voy a decir que todos los estudios
que tiene la conselleria de la planificación educativa se han
realizando viendo la necesidad.
Y estamos de acuerdo que es necesaria.
Y se
ha identificado construir nuevo centro escolar en la zona de Lloma Llarga
con un perfil constructivo de seis de educación infantil, más
doce de primaria, que permitirán absorber la demanda futura de los
niños de este nivel educativo de este barrio.

Y existe el problema que este solar de 8.
000 metros,
cedido por el Ayuntamiento de Paterna, es muy ajustado para dar cabida al
programa de (inintel·ligible) de un centro en las dos líneas.
Por tanto, la
conselleria es consciente y tiene la verdadera responsabilidad para
construir al centro solicitado que se materializará con la prioridad
que se disponga en la programación de las obras.

Luego yo, si usted me quiere creer, y si no me quiere
creer pues es muy libre de hacer, la conselleria está sobre este
asunto y hará ese colegio como se están haciendo otros muchos
colegios, pese que a usted le pese.
Por lo tanto, yo le pido que usted, si
cree oportuno su grupo y el otro grupo parlamentario que tiene usted a su
derecha en este momento, vean a ver si pueden aprobar el texto que les
hemos presentado.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Señor Cardona
¿no sé si usted necesita tiempo para saber si acepta o no la
enmienda que le propone el Grupo Parlamentario Popular?
Intuyo que no.
Sí ¿necesita usted tiempo?

El senyor Cardona i Pla:

Vaig a fer algun
comentari.

La senyora presidenta:

Si le parece bien, como
necesita usted tiempo, le doy dos minutos para que se lo piense.
Y luego
como tiene usted una intervención para decir si acepta o no la
enmienda.

El senyor Cardona i Pla:

Esta intervenció
vaig a fer-la per a dir si accepte o no accepte l'esmena.

La senyora presidenta:

Entonces, no necesita
tiempo para pensárselo.

El senyor Cardona i Pla:

No, no, puc intervindre
immediatament.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

No sé si
vosté té un oït molt selectiu, però sí que
ha hagut peticions de molta gent referents a què volen que es
faça una escola pública, que una escola pública
determinada es construïsca millor, que s'amplien les
línies d'una escola pública, etcètera,
etcètera.
La quantitat d'ajuntaments que han cridat a estes
Corts, que han cridat a la conselleria, que li han fet sentir la seua
petició d'una millora en les construccions educatives
públiques i d'una ampliació de les construccions
educatives públiques és impressionant.
De fet, el
número de manifestacions que ha hagut de patir la conselleria sobre
eixe tema, senyor diputat, m'estranya que li hagen passat per alt,
perquè la veritat és que arribaven a ser, en algun moment,
han arribat a ser inclús diàries.

En este cas concret, la petició de
l'ajuntament és una petició oficial i és una
petició concreta que ha de vore amb la construcció de
l'Institut del Barri de la Coma, que està avançant-se,
que està fent-se el projecte i que està en procés.
Ha
hagut de vore amb l'ampliació de línies del
col·legi Sanchis Guarner, en el que s'estan demanant des de fa
sis anys i encara no s'ha donat eixa ampliació, que a
més és de valencià, perquè hi ha peticions de
valencià que no estan sent cobertes.
I, per tant, eixa línia
es demana precisament per a cobrir les demandes de la gent.
S'està fent peticions de tres aules d'educació
infantil públiques per a l'any que ve, perquè eixa
és la demanda que se té segons l'empadronament del
propi municipi.
I s'està demanant la construcció
d'este centre en Lloma Llarga, precisament perquè en un lloc
on n'hi ha 3.
300 habitants és normal que n'hi haja una
demanda d'educació pública.
I l'educació
pública no pot atendre eixa demanda d'una manera adequada,
simplement perquè la distància entre Lloma Llarga i les
primeres dotacions públiques és extensa, i a més hi ha
que creuar determinades infrastructures difícils.
Per tant, esta
és una petició de població, és una
petició que ve des de baix, i demana la construcció
d'un edifici escolar per a l'ensenyament públic.

Una vegada dit això, senyor diputat, jo llig
la seua proposta i no em sembla mal, no em sembla mal.
Jo el que ara
demanaria és un xicotet recés.
Parlem.
Comentem una miqueta.
I considere jo que podrem arribar a un acord suficient perquè queden
clares la petició d'estes Cortsn i que al mateix temps tots
els grups parlamentaris estiguem d'acord en què és el
que li demanem a la conselleria.

Per tant, jo ara demanaria ací una breu
interrupció, per a parlar d'un possible acord respecte
l'esmena que ha presentat el Partit Popular.

La senyora presidenta:

Pues nada, señor Cardona.
Un breve receso.

(Se suspén la reunió a les 13 hores i 10
minuts)

(Es reprén la reunió a les 13 hores i 18
minuts)

Proposició no de llei sobre aprovació
d'un crèdit extraordinari de deu milions d'euros
destinat a resoldre les principals dificultats de manteniment dels centres
educatius, presentada pel GP Socialista (RE número 26.
248, BOCV
número 99).

La senyora presidenta:

.
.
.
entonces la comisión,
señorías.

Ha llegado a esta mesa una enmienda transaccional que
dice lo siguiente.
«Substituir el text pel següent: les Corts
insten la Conselleria de Cultura, Educació i Esport perquè es
construïsca un col·legi públic en la Lloma Llarga a
Paterna en la major brevetat possible, tal com està previst en la
planificació educativa estudiada per la conselleria».

¿Votos a favor de la enmienda transaccional?
Por unanimidad queda aprobada.

Pasamos al siguiente punto del orden del día,
que es la presa en consideració de la Proposició no de llei
sobre l'aprovació d'un crèdit extraordinari de
deu milions d'euros, destinat a resoldre les principals dificultats
de manteniment dels centres educatius, presentada pel Grup Parlamentari
Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana-l'Entesa.
.
.
No.
(Remors)

Disculpe, señora Noguera, además me lo
acaba de comentar.
Pues entonces para su defensa tiene la palabra la
señora Noguera, como representante del grupo que presenta esta toma
en consideración.

Tiene la palabra, señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

Bueno este es un tema yo creo que recurrente, y que
todavía no está solucionado por parte de la conselleria de
Educación con los colegios, y fundamentalmente con los institutos de
educación secundaria, que son los que reciben el dinero para el
mantenimiento por parte de la conselleria.

No es la primera vez que ya hemos hablado de este
tema.
Recuerdo además algún otro debate que hemos mantenido
en este caso con el diputado del Partido Popular Antonio Clemente.
Lo
recordará él también que hemos hablado de este mismo
asunto, de los gastos extraordinarios de los centros.
Los gastos corrientes
de los centros.

Durante el año 2005, pese a haber habido
diferentes compromisos por parte de la conselleria y del conseller con las
asociaciones de directores, pese a haber habido protestas y
manifestaciones, durante todo el año 2005 se siguió
reproduciendo el problema de no tener dinero para llegar a final de mes, y
es más, lo más grave, que la conselleria seguía
pagando tarde y mal.
Y recuerdo además que hacía escasos
meses antes de presentar esta proposición no de ley, que la tuvimos
que volver a presentar debido a la recurrencia del problema, justamente se
había comprometido el Partido Popular a solucionar esta
situación, y sobre todo a que los pagos se realizarían en el
cuatrimestre que corresponde, a ser posible al inicio y no vencidos, para
no tener que asumir los costes y las cargas los centros.

Es verdad que en el presupuesto del 2006 ha habido un
incremento importante en las partidas de gastos de mantenimiento.
Lo que
ocurre es que como ha sido en este último presupuesto del 2006,
aún no sabemos si la realidad es que efectivamente estará, si
está llegando ya esa realidad presupuestaria a los centros o no.
Porque desde luego, al final del ejercicio del 2005, en el último
trimestre, todavía cuando se cerró el ejercicio no se
había regularizado la situación en los centros.
Por tanto, la
realidad presupuestaria del 2006, de momento en este primer trimestre, en
principio sigue siendo sólo presupuesto, no una realidad.

Hay un problema añadido que se está
dando desde que hemos venido debatiendo estos.
.
.
este tema, ahora, y es
la situación de los nuevos centros educativos que se han venido
creando.
Tanto en primaria, que esto afectaría al mantenimiento de
los centros que pagan los ayuntamientos, como los de secundaria, que
efectivamente afecta a lo que estamos hablando.

Y es que los nuevos centros que se vienen realizando,
centros además de diseños especiales, que muchos de ellos no
están adecuados a la normativa que corresponde, y que se han hecho
con otras consideraciones más arquitectónicas que
técnicas, o que efectivamente eficaces, están aumentando
considerablamente en los gastos corrientes.
Esa es una protesta que se
está teniendo por parte de las Ampa y de los directores de los
centros nuevos.

No corresponde a las necesidades desde luego de
mantenimiento que se tiene.
Y se disparan estos gastos, sobre todo los que
corresponden a luz; colegios, como por ejemplo Rodríguez Fornos o
algún instituto también similar, que tienen todos las luces,
el encedido de las luces al mismo tiempo, en calefacción por ejemplo
debido también a muchas pérdidas o fugas de
calefacción; están disparando estos gastos.

En ese sentido, nosotros, lo que sí nos
gustaría es a raíz de la propuesta de resolución que
planteamos, tener un acuerdo mucho más concreto con la conselleria.
Que sobre todo se comprometa a efectuar el pago al inicio del trimestre,
nunca en plazo vencido, porque entonces se tiene que asumir esos costes por
parte de los directores con dinero más bien prestado siempre por
parte de las Ampa; que se modifiquen los criterios de asignación
económica, y más entendiendo cómo se están
disparando en los centros nuevos el mantenimiento.

Y que esta pérdida de poder adquisitivo que
los centros han tenido, y que se ha cuantificado de hasta un 30%, que
todavía no ha sido recuperado pese al aumento presupuestario del
2006, se contemple en las siguientes partidas presupuestarias.
A ser
posible a lo largo de este ejercicio y también durante el 2007.

Y sobre todo una última cuestión.
Son
en este caso las Ampa, con dinero voluntario que tienen que realizar para
otras actividades extraescolares, las que están sufragando en estos
momentos muchos de los gastos de mantenimiento de esos centros.
Algo que
desde luego a nosotros no nos parece para nada adecuado.
Dinero que se
tendría que estar haciendo para actividades extraescolares, o para
atención de los alumnos con otro tipo de.
.
.
atención
pedagógica, o de ejercicios, se está destinando a cubrir el
déficit que la conselleria de Educación viene realizando.

Y este es un deber y una obligación de la
Conselleria de Educación.
No puede ser que haya dinero para otras
cosas.
No puede ser que veamos despilfarros, gastos, sobrecostes, actos
inaugurales fantásticos, contrataciones y demás que nunca se
saben valorar.
Y que no haya lo mínimo, que es simplemente que los
centros tengan luz, agua, calefacción y teléfono.
Por no
hablar hasta del papel de las fotocopiadoras, que tienen que efectivamente
sufragarlo.

Esa es la proposición que presentamos, y que
nos gustaría que fuera un poco mejor tratada que la vez pasada por
parte del Partido Popular, con algo más de compromiso.
Sobre todo
porque año y medio después de que estuvimos haciendo
aquél debate, la situación ha mejorado muy ligeramente, pero
sigue pagándose con retraso y mal.

Nada más.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Noguera.

Para fijación de la posición, tiene la
palabra el señor Cardona.

El senyor Cardona i Pla:

Per a indicar que anem a donar suport a esta
petició.
No és la primera vegada que el tema ve ací a
les Corts.
Fa relativament poc vam tindre una compareixença del
conseller referint-se a les despeses de funcionament dels centres
públics, tant els de primària, els d'infantil,
primària com els de secundària.
I ja vam dir en aquell moment
les argumentacions que ara anem a repetir un poc.

Els directors dels centres públics es
queixaven, que durant diversos anys no havia hagut el suficient augment de
les despeses de funcionament, no s'havia augmentat ni l'IPC, la
partida de despeses de funcionament, quan al mateix temps sí que
havien augmentat de manera substancial dos aspectes que afectaven a eixes
despeses de funcionament.
Un, el número de centres a atendre.
Havien
augmentat els instituts.
Havien augmentat els centres de primària i
d'infantil, però les quantitats no havien augmentat per damunt
de l'IPC.
Per tant, tocaven a menys a cada un dels centres educatius.

I segon aspecte, que havien augmentat molt les
despeses, les necessitats, siguen per cas els aspectes de
calefacció, els que suposen les noves tecnologies, el que suposa la
utilització dels materials fungibles de tinta per a impressores.
I
fonamentalment també, una partida substancial que era la que ve
derivada de la connexió a internet per part dels centres educatius.
Per una part una connexió que la conselleria planteja com un
avanç important, com una gran millora per a la utilització de
noves tecnologies, però que la connexió telefònica
és pagada de les despeses de funcionament dels centres, que a
vegades arriba a suposar inclús el 50% de les despeses que eixos
centres tenen.
Per tant, ahí hi havia un gran desfasament.

Les persones, els representants dels sindicats, els
representants dels directors dels centres (so
d'un mòbil) van plantejar la
necessitat, ja en 2004, que s'augmentara un 30% les despeses de
funcionament en els propers cursos.
Això no es va complir en el
2005.
I en el 2006 sí que ha hagut una xicoteta variació (so d'un mòbil) una
variació de tendència diríem, conforme ha comentat la
il·lustre diputada Ana Noguera; ha hagut una variació de
tendència.
Però no s'ha arribat encara a eixe augment
que permeta cobrir les despeses reals que s'estan produint en els
centres.

Per eixe motiu, i perquè considerem que les
despeses de funcionament tenen a vore en la qualitat de
l'ensenyament, tenen a vore en els recursos que els centres educatius
posen a disposició del seu alumnat, tenen a vore en què els
pares no acaben finançant la pròpia conselleria a base de les
seues aportacions perquè un centre compre determinats materials.

Per tots eixos motius anem a votar a favor.
I
també esperem que tinga algun efecte en la conselleria perquè
en els propers anys faça un augment substancial dels diners dedicats
a despeses de funcionament.
En este moment, la despesa
extraordinària em sembla raonable, i em sembla que almenys permetria
equilibrar un poc la situació actual dels centres educatius
públics.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Cardona.

Por el Grupo Parlamentario Popular tiene la palabra
el señor Clemente.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

En primer lugar, señora Noguera, agradecerle
la oposición positiva que ha ejercido hoy, reconociendo que las
cosas han mejorado y que realmente ha habido un importante.
.
.
Bueno,
que ha habido un incremento presupuestario.
Yo, desde luego, viendo su
propuesta de resolución voy a intentar contraargumentarla punto por
punto.

En cuanto al punto primero de su propuesta, le
podríamos decir que la asignación actual que reciben los
centros para atender los gastos de energía, agua, teléfono y
calefacción, actualmente es una asignación adecuada y que
además, como usted sabe, existen en otros capítulos otras
partidas presupuestarias.

En cuanto al punto segundo, que se refiere a los
gastos también, he de decirle que los gastos del primer cuatrimestre
ya se han abonado.
Y que anteriormente a que se abonaran ya se entregaron,
como usted me imagino que sabe, algunas cantidades a cuenta.
De todas
formas, la conselleria, para mejorar la gestión, está en
tratos por así decirlo, colaborando con la Conselleria de
Economía y Hacienda.

Se ha puesto en marcha un plan (so d'un mòbil) con
algunos centros que voluntariamente han querido colaborar, para que tengan
una disponibilidad de los gastos de funcionamiento desde el mes de enero.
Si este, digamos estudio, da un resultado adecuado, se ampliará al
resto de centros.

En cuanto al punto tercero, hay distintos colectivos
implicados en el mundo de la enseñanza, de la junta de directores,
de sindicatos, que han pedido que se revisen los parámetros, tal
como usted pide también en su propuesta; que se revisen los
parámetros de asignación.
Y esto, realmente, lo que en este
momento, y digo en este momento porque es en este mes la conselleria se
está reuniendo con los directores de los centros, para que, si es
necesario, se produzca una reasignación de estos recursos.

En cuanto al punto cuatro, de lo que habla usted de
la pérdida de poder adquisitivo de los centros educativos.
Esta
pérdida realmente no es tal, no es tal la pérdida que se ha
producido, puesto que los centros.
.
.
en el año 2004 ha habido.
.
.
siempre ha habido un incremento por encima del IPC.
En el año 2004
el incremento de los gastos de funcionamiento fue de más del 11%.
En
el 2005 de más del 20%, y en el 2006 de más del 19%.

Se me había olvidado comentar que, como usted
pide en un punto anterior, los centros evidentemente disponen de
autonomía de la gestión económica suficiente para
disponer de las partidas presupuestarias que tienen asignadas.
Por eso, y
por lo que le he argumentado, no podemos aceptar su propuesta.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Clemente.

Pasamos a la votación de esta toma en
consideración.
.
.
(Veus) Ah, perdone, señora Noguera.
Sí,
sí, sus minutos de réplica.

La senyora Noguera Montagud:

Gracias.

Simplemente decirle al diputado Antonio Clemente que,
la verdad, siento que no aprueben.
.
.
, porque me parece que entraría
dentro del diálogo que ustedes dicen que están estableciendo
ahora mismo la conselleria con los directores.

Mire, no se puede considerar que el aumento de los
presupuestos es el mismo aumento que reciben los centros con el dinero que
a ellos les llega, puesto que en el aumento de las partidas de presupuesto
que usted considera va toda una serie de relaciones de gastos que no son
las que directamente reciben los centros.
Por ejemplo, ahí
també está incluido el alquiler de los barracones de los
centros que paga la conselleria y que, desde luego, han tenido aumento muy
importante durante estos últimos años.
Eso entra en la misma
partida.

Es decir, la diferencia es entre lo que ustedes
presupuestan en el inicio de año y qué es lo que llega
realmente a los centros, y ese qué es lo que llega es lo que no se
ha visto aumentado.
Si no, no tendrían ningún sentido,
lógicamente, las protestas y las manifestaciones y las indignaciones
de los directores de los centros, que no llegan a final de mes y que eso
sí que ha sido una realidad.

Es decir, no es lo mismo el presupuesto y el aumento
que se ve dentro de la partida presupuestaria al que llega directamente a
los centros, que esa es la que a mí me gustaría en realidad
conocer cómo y cuánto ha aumentado.

Si, efectivamente, ustedes habían abierto una
línea de estudios este mes mismo, cosa que, bueno, más vale
que sea tarde que nunca y es de agradecer que al final se abra una
revisión de los parámetros.
No sería nada descabellado
que mientras tanto y mientras se acuerda efectivamente cuáles van a
ser los próximos parámetros, si es que se llega a
algún consenso en la revisión, se aprobara el crédito
extraordinario justamente para pasar esa situación.
Porque, si no,
probablemente hasta el año que viene los centros sigan teniendo que
pasar la misma penuria económica.

Por tanto, nosotros sí mantenemos nuestra
proposición, porque entendemos que la respuesta que en este caso se
da por parte del Partido Popular no es satisfactoria y va a alargar la
situación al menos durante el año 2006, la situación
de los centros.

Y nada más.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Noguera.

Señor Clemente.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señora presidenta.

Muy brevemente, señora Noguera, desde luego,
nosotros pensamos que no se puede hacer una tortilla sin romper los huevos
y el hecho de que existan, como llama usted, «barracones» o
aulas provisionales, es imposible que se realice una remodelación de
un centro si no se puede alojar a los alumnos en otro sitio.

Pero, en todo caso, eso realmente creo que no era el
debate.
Yo pienso que el debate es que en este momento la conselleria de
Educación está trabajando conjuntamente con los directores de
los centros para llegar a un acuerdo para lo que ellos realmente consideran
importante y para decidir conjuntamente a dónde deben ir asignados
estas partidas presupuestarias.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Clemente.

Pasamos, ahora sí, a la votación de
esta toma en consideración de la proposición no de ley.
¿Votos a favor?
Serán 6.
¿Votos en contra?
9.
Queda
rechazada esta proposición no de ley.

Se suspende la sesión de la Comisión de
Cultura hasta el próximo miércoles 31 a las diez y media,
para ver los puntos del 7 al 13 y, en su caso, poder hacer el dictamen al
Proyecto de ley de deporte de la Ley 10/1990, del deporte.

Muchas gracias, señorías.

(Se suspén la sessió a les 13 hores i 40
 minuts)