Sector%20Ramader%518187.02.15%20macro.html





Comissió especial d'estudi sobre la situació del sector ramader i els seus productes, la viabilitat dels escorxadors públics existents i les polítiques públiques i de finançament d'aquests realitzada el dia 17 de febrer de 2017.
Comença la reunió a les 10 hores i 7 minuts.
Presideix el diputat senyor David Torres García.
Reunió número 8.

El senyor president:

Senyor secretari, si pot veure si tenim quòrum.

El senyor secretari:

Sí.
Buenos días, señor presidente.

Hay cuórum, señor presidente.

El senyor president:

Gràcies, (algú tus) senyor secretari.

Doncs, comencem amb el primer punt de l'ordre del dia que és la lectura i aprovació de l'acta de la reunió anterior.
Si no hi haguera cap apreciació dels senyors i senyores diputades, la donem aprovada per assentiment.

I passem al segon punt, que són les compareixences, i hui hem tingut una incidència.
El senyor Rhamsés Ripollés, per motius personals no pot estar en aquesta comissió i ha demanat que es puga ajornar la seua compareixença.
Per tant, els serveis de la cambra ja estan buscant una data alternativa per a poder col·locar la seua compareixença.

Compareixença del senyor Manuel Aledón Gregori, ramader i president de SAT Ovivall de la Vall d'Uixó

El senyor president:

I per això tindrem en primer lloc el senyor Manuel Aledón Gregori, que és ramader i membre del SAT Ovivall de la Vall d'Uixó.

Com sempre, li explique, senyor Aledón, la dinàmica.
Té un màxim de trenta minuts per presentar-se i fer la seua intervenció i després un representant de cada grup parlamentari tindrà quatre minuts per fer-li preguntes i per expressar-li aquells dubtes que puguen tindre.
Vosté pot respondre de forma individual o pot respondre al final, quan hagen acabat tots les seues intervencions per un temps màxim de cinc minuts.
Aixina que, quan vulga, per un temps màxim de trenta minuts, té vosté la paraula.

El senyor Aledón Gregori:

Buenas.

Anem a vore, jo sóc Manolo Aledón Gregori.
Sóc ramader, tota la meua vida.
Sóc fill de ramaders, nét de ramaders i besnét i rebesnét de ramaders.
O siga que experiència en el sector en tinc moltíssima.
Des que vaig acabar l'escola estic integrat en l'economia de casa, que era ramaderia tot i que teníem també carnisseria.
Per tant, tinc també experiència, i bona, en el tema d'escorxadors, en el tema de carn i en el tema del mercat que hi havia en aquell moment en el tema de la distribució, la matança i tot el que féiem abans en el tema de la carn.

A part d'això, sóc el president de la meua empresa, que és SAT Ovivall.
És una empresa d'oví.
Oví, en este moment estem passant-nos a oví de llet, estem produint llet (se sent un mòbil) i carn, fem i llana, que és el que.
.
.
, hem guanyat que som més competitius, perquè produïm un producte més al mercat.
I és una explotació familiar.
Hi ha unes 2.
500 ovelles, de les quals, la meitat són de llet en este moment, 1.
300-1.
400 ovelles hi ha de llet, i estem canviant tot a llet.
Anem tot a producció de llet.
I bé, a part d'això també portem alguna cosa de tarongers.
Tenim unes 150 fanecades de cítric, clemenules en este cas.
I ahí estem, en el sector estem lluitant per aguantar.
Mà d'obra en ma casa, som cinc operaris que hi ha treballant.
Tots assegurats i tots correctament.
I hi ha dos becaris que són veterinaris.
Hem fet un conveni enguany amb la Universitat Cardenal Herrera, en el qual tenim dos becaris que estan acabant la carrera i estan agafant experiència en el sector, ja directament en les ramaderies.

Jo crec que és una bona experiència.
No s'ha fet mai.
I vaig parlar amb la catedràtica, que és amiga i li vaig comentar que si podíem tindre.
.
.
, que en la meua explotació ja es necessita tindre gent qualificada dins de l'explotació.
Aleshores, hem començat amb este conveni, segurament ficarem una persona fixa veterinària en l'explotació, i portem idea de tindre un becari, a part, perquè estiga tot cobert.

Bé, això, referint-se a ma casa.
Després del que és ma casa, sóc president de l'ADS El Castell, que és la comarca de la Plana Baixa, que jo sóc de la Vall d'Uixó, per si no ho havia dit.
En la comarca de la Plana Baixa, jo sóc president de l'ADS de la Plana Baixa des de l'any 1988, que tenia díhuit anys, en tinc quaranta-sis, doncs imagineu-vos si tinc anys de president, que aleshores era el xiquet.
El xiquet que se fique de president perquè els majors no volien saber res de papers.
El xiquet que agarre els papers i el xiquet.
.
.
, me van ficar a mi de president i ahí estic de president.
A part de ser president de l'ADS de la meua comarca, sóc el president de la Federació de Remugants de tot Castelló.
Estem el 100% dels ramats de remugants, tant cabres, ovelles i vaques en la federació d'ADS de Castelló que hi ha muntada des de l'any 2001, si no recorde mal, que em van ficar a mi de president també, i ahí estem.

Des d'aquella època cap ací hem tingut moltes reunions amb l'administració.
Per tant, estic prou varejat amb el que és demandes i respostes, i molta experiència amb el que és el tracte personal en el món de l'agricultura i la ramaderia.

També sóc membre de la junta directiva de Fepac-Asaja en Castelló, i per tant, ja més coses ja no sóc, ni ganes tampoc.

Bé, m'han passat uns fulls per a unes dietes per al transport.
Dir-vos que no pense cobrar res.
Jo vinc perquè m'heu cridat i vinc molt a gust.
M'han passat uns fulls perquè passe les dietes que no vull cobrar-les.
Que sapigueu que no vull cobrar això.
Vinc a gust, i si em torneu a cridar, tornaré a vindre a fer el que faça falta pel sector.

Bé.
Entrem directament en l'escorxador, que és una miqueta el que m'ha dit José Ramón, que era un poc la inquietud que tenien.
Nosaltres, en escorxadors, jo sóc carnisser des que tinc ús de raó.
Mon pare als huit anys va muntar la carnisseria més o menys i jo tinc fotografies perquè vos feu una idea, estant matant un bou damunt d'un caixó de taronges, perquè no arribava a la puntilla, i mon pare, Â«sí, home, sí, et ficarem un caixóÂ» i ahí és el lloc per puntillar un bou amb fotografia i tot.
O siga que he anat a l'escorxador, he estat molts anys de carnisser, i he fet totes les feines.

Per acabar-ho prompte i no fer-ho molt llarg açò, el tema de l'escorxador, vos parle de la Vall, que jo sóc de la Vall, donava una vida als carnissers i als ramaders, perquè hi havia un tracte molt particular entre.
.
.
, com hui s'està dient que volen que es crie en el poble, que es mate en el poble i que es distribuïsca en el poble.
Això hi havia.
.
.
, doncs, per dir-vos una idea del que hi havia en aquell moment, hi havia quatre o cinc entradors en el poble, que es dedicaven a comprar ramat i a subministrar als carnissers o carnissers-ramaders com jo, que ens entraven el ramat a l'escorxador, es matava, ens mataven els porcs, ens mataven els bous i eixa carn era la que portàvem a la carnisseria.

En l'any 1995, es va tancar l'escorxador de la Vall.
Aleshores, a nosaltres ens van tallar les ales.
Havíem d'anar a matar.
.
.
, primer ens vam anar a Vila-real -ah, no, perdó, vos enganye-, vam anar a Betxí, que vàrem matar dos o tres setmanes en Betxí, i vàrem passar de tindre una carn espectacular a ser un desastre.
O siga, nosaltres, de matar un corder, jo que ho entenc prou, si s'agafa el corder per exemple en la meua quadra, es porta en cinc o deu minuts a l'escorxador de la Vall, es diposita allí, es degolla com ho féiem nosaltres tota la vida, que hui està prohibit, que s'ha d'atordir amb una descàrrega elèctrica, que jo, per als meus que em mate per a mi, no ho faig, perquè la carn, no cal ser Einstein, quan a tu et donen una descàrrega elèctrica, la carn s'endurix.
El múscul s'estreny.
Els tècnics diuen que no, però la carn no té la mateixa textura, no aguanta igual.

Amb el tema del porc, nosaltres en l'escorxador de la Vall es matava a l'antiga, que perquè vos feu una idea és com es fa la matança en qualsevol poble de.
.
.
, es matava el porc, es degollava el porc i el porc eixia blanc com un paper.
Al cap de quinze dies de tindre el porc jo en la meua carnisseria, el porc estava impol·lut.
La qualitat del porc era espectacular.
I al cap de quinze dies, encara estava bo per a consumir.
Amb el mateix entrador que m'entraven a mi els porcs de la Vall, vàrem passar a Betxí primer dos o tres setmanes, com allò era un desastre, vàrem passar al de Borriana, i els mateixos porcs, als tres o quatre dies estaven bavosos en casa.

Per tant, la qualitat de la carn no complix res amb els paràmetres de qualitat.
Que vos diguen en Europa que obliguen a matar com ells vulguen.
Que les normatives europees, vos dic jo que això no està bé.
Que s'hauria de defendre un altre sistema més tranquil per a l'animal, sense bullir els porcs, que els tiren dins de calderes per a bullir-los per a després llevar-los amb raspalls els pèls del porc, quan nosaltres els degollàvem, els deixàvem damunt de la taula, socarràvem amb propà en este cas, o amb una angilaga per ser més autèntic, una angilaga.
Amb això li cremes els pèls com si nosaltres ens cremem els pèls i la carn no té cap tractament ni cap.
.
.
A part d'això, hi ha un procés que es diu Â«oreigÂ», que li diguem nosaltres als animals, que això cap industrial ho vol perquè si jo deixe un corder penjat a la sala d'oreig en l'escorxador, quan agarràvem el corder de l'escorxador i el portàvem a ma casa, el corder havia perdut un quilo, vol dir que sua, s'oreja.
L'animal trau tota la suor que porta o.
.
.
, no sé si és suor, si són líquids, o el que siga.
I això li dóna una curació natural a la carn, que li guanya moltíssim en qualitat.

Hui, els corders, s'acaben de matar, es fiquen al túnel de prerefredat, que és un corredor que va a la cambra, en el qual hi ha un ventilador, hi ha un corrent d'aire, en el qual passa el corder, es gela el corder, li tapa tots els porus, el fiquen a un altre fred, d'eixe fred passa a un altre fred, d'eixe fred es porta a casa, entra a la cambra a un altre fred, i quan al cap de dos dies el corder ha de suar el que ha de suar, el corder està bavós, o el porc.
I això és un mal procés que estem fent.
En el tema de control sanitari, vos he de dir que, i jo he estat en escorxadors que han mort tres-cents o quatre-cents porcs -anem a ficar Borriana o anem a ficar Betxí, em dóna igual un que un altre-, i hi havia una safata, on hi havia cada porc amb el seu número, i ha de vindre el veterinari per a analitzar si este porc té triquinosi, per dir una malaltia, cal anar a buscar el porc i eliminar-lo.
Doncs en la safata hi havia una muntonada aixina de carn.
O siga, això es pot mirar, però saber quin porc és quin, no.
El control, malgrat això, en l'escorxador de la Vall, era: eixa és la meua mostra dels tres porcs que tinc.
Eixe és l'un, eixe és el dos i eixe és el tres.
Hi havia un veterinari oficial en cada escorxador, que també és un lloc de treball, i tota la carn estava molt controlada.

Això s'ho han volgut carregar, ho han tancat tot, han fet escorxadors comarcals, els entradors van desapareixent, els mercats estan cada vegada pitjor, i per tant, no tenim un mercat factible per a vendre.
Estem venent a preus que marca la llotja d'Albacete -vos parle de ma casa- o d'Extremadura.
I el transport el perdem.

O siga, jo venc a preu d'Extremadura però el corder està ací.
Una altra cosa que hem de fomentar, crec, és el tema de fer una carn que estiga ben documentada com a valenciana.
No tenim una política clara d'IGP o de denominació d'origen.
S'han fet algunes temptatives, però no podem dir Â«corder del MaestratÂ», Cordelia, per exemple, per dir-ne un altre, carn de.
.
.
, de (inintel·ligible) .
.
.
Hem de buscar, crec, com a consumidors valencians, que tenim el consum, una marca de dir, corder valencià o vedella valenciana.
I després caldria pactar amb La Generalitat, i fer una etiqueta que ens defenguera: mel valenciana, taronges valencianes.
.
.
, per al nostre consumidor.
Ja no vos parle per a Alemanya ni vos parle per a França, per exemple.
Vos parle de nosaltres, que nosaltres ens autopromocionem, que consumim el que tenim ací.
Això seria un bon factor.
De totes maneres, en les IGP hi ha experiències que són molt rares.
Per exemple, jo si voleu tinc un whatsap, en el qual hi ha corder tendral d'Aragó, que és una IGP protegida d'Aragó, venut en Carrefour i amb l'etiqueta Â«Origen: FranciaÂ».
O siga, no pot ser que un corder es produïsca en Terol, es mate en Terol com una IGP i que l'origen siga França.
Açò estem adulterant-ho tot.
No sé per què es fa però els controls de l'administració sobre eixes pràctiques haurien de ser molt seriosos, crec jo.

Una altra de les coses que ha passat enguany, per exemple, és en el corder tendral de Castella i Lleó.
Enguany, quan ha vingut el preu del corder tendral que ha de pujar el corder, han portat 150.
000 corders tendrals congelats de França i Grècia al mercat espanyol i han rebentat tot el mercat espanyol.
El corder no ha pujat.
Jo no sé vosaltres a Nadal si haureu menjat corder o no haureu menjat corder, però a mi, personalment, els corders en l'última setmana de l'any, o siga, per a Nadal, o siga, on se consumix el corder, han baixat 15 euros cada corder, i això no ho hem traslladat al consumidor.
I ahí tenim un problema i gros.
O siga, estan jugant amb els mercats.
.
.
, porten d'on faça falta congelat, el descongelen i el venen com a lletó acabat de matar.
Perquè això és un consum directe que el fan per a Nadal i es carreguen els mercats i, per tant, la ramaderia.

En això vos he de dir que els preus són un desastre.
Jo no sé si les administracions poden fer alguna cosa.
A mi, la sensació que em dóna és que quan volen fer alguna cosa, ho fan.
Vaig a ficar-vos un exemple ràpid i que és actual.
Els estibadors estan guanyant molts diners, no els interessa a algú que estiga exportant perquè han de ser més competitius, i a això li fiqueu solució.
Per part d'Europa, per part de qui siga, però solució n'hi ha.

El que no pot ser és que jo vos puc presentar factures de l'any 1978-1979, que mon pare tenia muntada la carnisseria, i un preu d'un corder en l'any 1979 estava en les dotze mil pessetes de l'època, que això són, traslladats a hui, en els setanta-dos euros.
Hui estic venent els corders jo en els escorxadors, a seixanta-huit.
Aleshores, un jornal valia vint mil pessetes al mes.
Un cotxe valia cent cinquanta mil pessetes, que són mil euros.
Una casa valia tres o quatre milions de pessetes.
Aleshores, un ramader podia viure.

Per exemple, el meu iaio.
No vaig a ficar cap altre que ma casa.
El meu iaio tenia 120 ovelles, quan se va retirar en l'any 1988, i l'home ha criat a tres fills, s'ha fet una casa, els ha pagat el casament als fills, els ha donat algun termini de comprar-se la casa als fills i ha sigut un home digne, i el meu iaio era analfabet.
Sabia signar M.
Aledón i punt.
O siga, era un home de camp però no tenia lletres, perquè ens entenem.
Però es guanyava bé la vida.
Hui, amb cent vint ovelles no et pagues ni l'autònom.
Aleshores, ací tenim un problema, Houston.

Un dels problemes grossos que hi ha és que l'administració, per part d'Europa, està fent normes.
Està fent normes en el moment que diuen que, per exemple, les vaques boges.
S'ha de fer un sistema de recollida d'animals, un sistema de cadàvers, ho subvencionarem perquè els cadàvers no els coste diners, els subvencionarem l'assegurança, s'ha de muntar un sistema d'assegurances, es munta un sistema d'assegurances, tot perfecte.
Ara, l'opinió pública no vol saber res o no sentim res de les vaques boges, per tant, no és políticament rellevant, han baixat les ajudes i el pagament l'he de fer jo.
O siga, a mi m'han creat una despesa, perquè ens entenguem.
Per a jo complir les normatives europees, perquè si no les complisc no em donen les subvencions, perquè he de complir-les, aleshores ahí m'han creat una despesa que en ma casa estarem rondant els 2.
700 o 2.
800 euros a l'any per destruir els cadàvers que estic fent en ma casa.
Amb els seus col·lectors homologats, el seu sistema i el seu contracte, amb la seua assegurança feta, sobre 2.
800 euros em costa a mi desfer els animals.

No em queixe d'això jo.
El problema que jo tinc és que jo els 2.
800 euros no els puc traslladar al cost del corder.
Nosaltres estem totalment indefensos.
És que el mercat és el mercat, em pareix muy bien.
Però si a mi m'obliguen a fer una actuació per complir les normes europees o sanitàries que s'haja de fer d'estos animals, que a mi em costa dos mil huit-cents euros i jo no li puc incrementar tres euros a cada corder, estic perdent diners.
Aixina tot el que estem fent.
Entre normes de benestar animal, perquè és que les estadístiques diuen que els animals volen que estiguen més lliures, i que tinguen, no sé, pollastres que estiguen més amples, acabem de fer la reforma, ara estan dient.
.
.
, no sé si eren quaranta centímetres, hi havia una gallina.
Ara estan ficant-la en seixanta.
Han modificat, s'han gastat una fortuna en modificar totes les gàbies.
Ara estan dient ja que volen les gallines soltes.
Però hi ha algú que li diga a eixa persona, anem a vore, una dotzena d'ous de gallines soltes va a costar quinze euros, ¿eh?
Perquè les gallines soltes piquen els ous, no produïxen el que han de produir.
.
.
Seran més sans?
Sí.
Hi ha un mercat reduït que ho volen així?
També.
Però jo em referisc a alimentar tota la gent.
A vore si ahí a nosaltres ens fiquen les normes, no podrem complir-les i després portaran els ous de Pakistan, que també ens pot passar, o de Xina, com estan fent amb algunes coses.

Alerta perquè el sector està arruïnat.
Alerta perquè ramaders joves, jo he estat en reunions, i m'han dit Â«el jovenÂ», i jo m'he girat a buscar Â«el jovenÂ», i jo he alçat el braç i he dit: Â«¿El joven soy yo?
Sí.
Â» Macho, jo tinc quaranta-sis anys, machote.
Sóc un abuelo ja.
Joven és 20.
I gent amb vint anys ho tenen molt complicat per a entrar en el sector.
Una per la rendibilitat, una per la necessitat econòmica per muntar una granja, que hui ha de ser ja molt ben estructurada, i l'altra no vull ficar-vos els impediments que hi ha per part dels ajuntaments amb el tema urbanístic.

Vos parla una persona que té una granja legalitzada, en activitat donada.
I una granja que, per exemple, fa tres anys i mig ha demanat un permís d'obres per fer una xicoteta ampliació, no una barbaritat, xicoteta vos parle de tres-cents metres, eh?
I encara no tinc el permís d'obres.
Tres anys i mig.
Que si he de tornar a fer l'estudi mediambiental, Â«¿Xe, no està fet?
Â» Per a fer esta modificació, un augment de la capacitat d'animals no, és una millora, he de fer-ho.
Les normes que tenim mediambientals i urbanístiques, açò no pot ser que estiga aguantant-se aixina.
Per què?
, perquè primera i principal, els ramaders ni tenim cultura, desgraciadament, ni estem preparats per a això.

I tota la burocràcia que es munta per a muntar una granja nova, ja vos dic jo que no hi ha cap jove, cap, que és el que està passant, que es puga incorporar en condicions.
Una altra cosa, i molt important, que sí que hem de fer, és que hem de mirar quin tipus de ramaderia i quin tipus d'agricultura volem.

No podem anar a cegues.
Vosaltres sou els representants dels partits polítics, i jo vos pregue com a ramader, que vos aclariu, per favor.
Em dóna igual del partit polític que sigueu, em dóna igual.
Jo no tinc cap interés en política.
Sí que vos demane, sí que vos demane molt seriosament que pacteu on volem anar en esta Comunitat Valenciana.
Quin tipus de ramaderia, és molt fàcil.
S'ha de fer la del japonés.
Anar-se'n al mercat i vore qui està treballant en ametles i qui està treballant bé.
I vos diran cinc noms que estan treballant.
Què està fent esta gent?
Quin tipus d'explotació com a productor d'ametla volem?
Quin tipus d'explotació com a productor d'oli d'oliva volem?
Quin tipus de productor de cítric volem?
Quina producció volem fer?
Com volem vendre-la i on volem anar?
Perquè el que no pot ser és que jo vullga comprar-me un cotxe, un Mercedes, i em diguen 56.
724 euros.
I si vull un casset, 56.
890, tres-cents euros més.
És que el vull roig, mil euros més, i l'alemany ve i em fica el preu a mi.
Quan jo estic d'acord, li pague el preu i m'emporte el cotxe, pagant-lo abans d'eixir del concessionari.
Que em sembla correcte.
Però jo ara li venc a l'alemany i m'ha de ficar l'alemany el preu a mi a la fruita o al corder.
No estem d'acord.
No estem gens d'acord.

El preu del corder ha de tindre uns costos.
Perquè ací, al final, em dóna la sensació que els ramaders i els llauradors som la moneda de canvi de tots els sectors.
Van els alemanys a vendre cotxes, rentadores, assecadores, assecadors de cabells, a Sud-àfrica, aquell ha de fer un conveni comercial.
Sud-àfrica què té?
Té agricultura.
Doncs que entre agricultura cap a Europa.
Però en quines condicions?
Sanitàries primer.
Després caldrà complir totes les normes que complim els europeus.
Perquè no em val a mi que em fiques que no puc polvoritzar amb organoclorats, que no puc donar antibiòtics al ramat, que em sembla perfecte, i resulta que en Estats Units estan donant clembuterol als bous i la carn congelada la porten ací i no passa res, perquè és legal.
I a mi si em pillen donant clembuterol, em tanquen a la presó, perquè sóc un criminal.

A vore, estem corrent una carrera de cent metres i jo porte una bola de presoner agafada.
O l'agafe, de cent quilos, o no arribe.
I aixina em guanyen tots.
I jo he de produir al preu del Sud-africà o del marroquí.
Per quin motiu?
Perquè aquell té uns costos molt reduïts de cost.
No hi ha les cobertures que hi ha ací, ni sanitàries, ni de seguretat social, ni d'horaris, i jo he de produir com el tercer món perquè tot el món menge a preu del tercer món.
Però jo tinc la desgràcia que he de viure ací.
Açò no està clar.
Açò no està clar de cap de les maneres.
O jo produïsc a preu d'allà, i aquell quan vinga.
.
.
, ací cal ficar un preu de cost.
Perquè jo necessite pagar als meus operaris, els meus operaris necessiten anar-se'n de vacances un mes, si estan de baixa he de pagar i llogar una altra persona, i allà no passa.
Aquell pot portar el menjar més barat que ací, i a mi em diuen els experts: Â«Ai, jo si puc pagar la llet més barata.
Â» L'economista que eixia en la tele: Â«L'obligació meua és comprar la llet més barata.
Â» Em sembla correcte.
El problema és que jo no puc parlar en la tele igual que eixe economista.
Però és que jo me n'aniré a Cuba, i carregaré un avió de metges i d'economistes que cobren tres-cents euros, i a tu que cobres tres mil et tiraré al carrer.
I a tu no et semblarà bé.
Perquè tu sí que tens la cultura, i jo que tinc l'agricultura no tinc dret a res.
Perquè som una moneda de canvi.

En qualsevol negociació amb Xina, tot és en contra de la ramaderia.
Ramaderia, perquè tingueu una idea, en Castelló, jo que estic de president del 100% dels ramaders de Castelló, l'edat mitjana em sembla que és seixanta-quatre anys.
Això és catastròfic, això vol dir que s'acaba la ramaderia.
Perquè gent jove no entra.
O fem un pla de xoc argumentat entre tots d'on volem anar, i es dóna suport fort als joves -a mi no, ja, jo ja sóc vell-, o es dóna suport a la gent jove, s'estructura, es necessita un impacte de mil cinc-centes ovelles per haver de viure en una explotació dignament, complint les normes mediambientals, complint les normes de benestar animal i d'abocaments, eh?
Perquè ha de ser ahí, si no, les normes europees ens estrenyen.

I cal estructurar-ho ben estructurat, i a eixa persona se l'ajuda bé i té un muntant econòmic per poder pagar les inversions, o si no, si s'ha de ficar al preu de mercat que està hui funcionant açò amb poc de ramat, totes les inversions que es ficaran amb eixos diners van al fem, tardaran tres o quatre anys, però el percentatge de gent que acampa, ja vos dic jo que és a muntó complicat.

Això vos parla una persona que s'alça cada dia a les cinc del matí.
Perquè a les sis estic munyint.
I cada dia a les sis de la vesprada estic munyint.
Totes, totes.
Dia Sant Josep, dia Nadal, en agost, Sant Jaume, cada dia.
Perquè hi haja llet fresca, cal munyir-la cada dia, si no agafen inflamació les ovelles amb la llet en els braguers.
Per tant, açò cal ficar-se les piles i defendre molt, molt, molt clar on volem anar tots.
I vos parle a tots els partits polítics.
Em dóna igual, un sistema que un altre.
Però ací cal saber on volem anar.
Perquè, si no, estem perduts.

Si vosaltres esteu al mig de la selva i alceu la vista i no sabeu on esteu, estem perduts.
Doncs si portes una brúixola, sabem que més o menys el nord està a la mà, o el sud.
Però si no estem perduts, i nosaltres estem perduts.

I ja vos dic que no hi ha una política que sostinga açò.
Anem a les administracions, fins i tot del mateix partit polític, tot el que és la política que s'ha portat en quatre anys, canvia el govern, seguix el mateix partit polític i tota la línia que es portava es canvia.
No ho entenc.
Jo entendria que manara un partit, canviara de partit i canviara de línia.
Però el mateix partit, perquè sapigueu com va això, perquè tingueu una idea que això tampoc és de partits polítics.
És d'idees.
I jo crec que s'hauria de consensuar.

Feu el favor tots els partits polítics de saber on volem anar.
Em dóna igual.
Estudieu, que esta comissió em pareix meravellosa, estudieu molt clar quin tipus de ramaderia i quin tipus d'agricultura volem; si no aposteu pels joves estem perduts i s'ha d'apostar pels joves i fort, perquè gent jove no se'n fica.
I ho tenen rendibilitat per poder pagar, o s'arruïnaran.
I això vos ho conta una persona que està cada dia vivint açò, que estic des que sóc xiquet treballant amb el ramat, i que jo pague les factures, però jo sé el que em costa pagar-les.
I estic fent-ho tot legal.
Després lliges unes notícies, és que han pillat un pirata en Múrcia, que tenia gent il·legal treballant dins de l'explotació, recollint pimentons, i l'han tancat a la presó.
Però és que si eixa persona no agafa persones il·legals o semi il·legals, resulta que no pot produir a 0,25 el quilo de pimentó.
Què cal pagar?
Un sou de què?
De mil cinc cents euros?
S'ha de pagar cinc cents euros més de seguretat social?
Cinc cents euros?
Que són dos mil per mes?
Dos mil euros cal pagar-li a una persona per mes.
Però és que el pimentó ha de valdre un euro, i l'hem de pagar tots.
No em val a mi que jo siga un.
.
Això ho he discutit jo en Madrid, amb un del govern, d'agricultura, que estava donant-nos una classe, Â«es que los del régimen especial agrarioÂ»; jo alce el braç i li dic: Â«Mira, yo no quiero ser especial, yo quiero ser como tú, jubilarme con dos mil cuatrocientos euros.
Â» Açò què és, que s'acaba ja?
(Rialles)

El senyor president

Un minutet més.

El senyor Aledón Gregori:

Â«Bueno, yo me quiero jubilar con dos mil cuatrocientos euros.
Â» I me diu: Â«Espere, pero es que usted tendrá que pagar más autónomo para poder jubilarse con dos mil cuatrocientos euros.
Â» I li dic, Â«eso no lo ha discutido nadieÂ», i li dic, Â«pero tú tendrás que pagar los tomates, el cordero o las cebollas un poco más caras para que yo pueda jubilarme como tú, para cuando yo tenga sesenta y cinco años…Â», o seixanta set, ja no sé a quina edat ens jubilarem, eh?
, quan em jubile, vull ser digne, no estar rebentat físicament i damunt haver de treballar com treballen quasi tots els pastors de Castelló quan es jubilen.
Aguanten el ramat, una perquè no els compren el ramat o es moren amb les botes ficades, i això és lamentable, que una persona estiga tota la vida treballant i produint perquè la gent menge, i quan es jubile que no puga menjar.
Bé, a mi m'han quedat moltes coses encara en el tinter però la meua obligació és parar quan toque.

El senyor president:

Segur que ara amb les preguntes podrà traure les coses que se li han quedat per dir.
Senyor Aledón, la veritat és que és un plaer haver-lo escoltat i, sobretot, per la gent que estem defensant unes relacions comercials justes, sobretot basades en un preu just, la veritat és que han sigut molt reveladores les seues explicacions.

Ara, com li he comentat abans, tindrem un torn perquè els grups parlamentaris li puguen fer les preguntes i dubtes que tenen, i començarem pel Grup Parlamentari Podemos-Podem.

Té la paraula, per un temps màxim de quatre minuts, la il·lustre diputada Beatriz Gascó.

La senyora Beatriz Gascó:

Bon dia, president.

Jo comence amb un aplaudiment (la diputada aplaudix) per al senyor Aledón perquè, vaja, la seua aportació hui ha sigut clau en esta comissió, no només pel que ha dit, sinó com ho ha dit.
(El senyor Aledón parla amb el micròfon desconnectat) Ha explicat amb un nivell de claredat.
.
.
Per desgràcia, tots els ramaders que estan venint ací a esta comissió, precisament perquè parlen amb la veu de l'experiència i del patiment que estan sofrint, expliquen molt bé quines són les raons, segons vostés, del que està passant.
Però en el seu cas, a més, crec que ha aportat com a punt, el d'assenyalar les raons, no?

Jo ja ho he dit en esta comissió en alguna ocasió, i torne a dir-ho, ací tenim als dos partits que estan votant en seu parlamentària europea a favor dels tractats que després porten a la situació que estem, i el dimecres va ser un dia fúnebre per a la ramaderia valenciana perquè es va aprovar el CETA, que és el tractat amb Canadà.
Nosaltres estem tractant de resistir.
Per desgràcia, no és la major part de gent en el Parlament Europeu, però tenim claríssim que és precisament l'obertura de mercats, el fet de tractar la ramaderia, l'agricultura i la pesca com qualsevol altra mercaderia, no tractar estos productes com.
.
.
, si els tractem com a cotxes, com vosté bé ha dit, com qualsevol moneda de canvi.
.
.
, és que m'he emocionat.
Perquè de veres que em pose molt nerviosa, perquè estic.
.
.
(el senyor Aledón parla amb el micròfon desconnectat) M'he emocionat perquè jo el que pregunte a estos partits és qui ens donarà de menjar d'ací a vint anys.
Si és que ja no quedarà ningú!
(El senyor Aledón parla amb el micròfon desconnectat)

Jo em pose molt nerviosa perquè no entenc.
.
.
, amb quines raons jo entenc que un defense la globalització.
Però que es pose l'agricultura també dins de tots els tractats comercials, no ho entenc, perquè la realitat és que els nostres productors estan morint-se.
Esteu desapareixent.
I aleshores, em pose molt nerviosa perquè sent una persona com vosté que ve ací i ens diu i assenyala amb tota claredat les raons de la situació, i ja no és només els productes que vénen de fora.
És que com bé ha dit vosté, estaven els corders francesos i grecs en Nadal.
Però és que els espanyols estaven en Grècia.
Eixe és el problema.
És que estem destruint mercats, perquè ací hi ha distribuïdors que són els que decideixen a on van els productes.

Jo tenia unes preguntes per a fer-li però ja es queden completament obsoletes, perquè amb el que vosté ha contat i amb la situació, jo entenc que les preguntes sobre com es canvia això per a mi està clar, que és acabant amb el lliure comerç en matèria de productes agrícoles, ramaders i de pesca.
Perquè són la base d'un dret fonamental, essencial per a la vida com és el dret a l'alimentació, i ací en Espanya tenim gent que ja no es pot permetre menjar carn seua, encara que vosté estiga al costat i encara que vosté baixe els preus al màxim.

Una de les preguntes era com considera vosté, si ha sigut positiva o no, l'experiència com a SAT.
Quin avantatge li veu estar organitzat d'eixa manera.
També si hi ha alguna diferència en la forma en què plantegen les relacions empresarials, o és indiferent a l'hora de comercialitzar els animals, perquè ací hem tingut ramaders que venen directament, com autònoms.
Quins són els avantatges d'eixa organització comercial que vosté representa?
I respecte a la rendibilitat.
.
.
, com creu que es podria fer perquè l'administració ajude en eixes pèrdues de rendibilitat que empitjoren cada any i que podrien fer que els productors compensaren els costos de producció.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyora Gascó.

Senyor Aledón, com ha decidit respondre individualment, té cinc minuts per respondre a les preguntes que li ha fet la senyora Gascó.

El senyor Aledón Gregori:

La SAT.
La SAT nosaltres l'hem muntada obligats per l'administració.
Nosaltres érem pare i dos fills.
Cadascú teníem un ramat al nostre nom individual, aleshores com vivíem tots en la mateixa explotació, segons l'administració, no ens podíem canviar el tractor perquè no era legal, no podíem estar tots vivint en la mateixa.
Aleshores la solució que ens van donar és o feu una SAT, una SL i vos fiqueu.
Vàrem muntar la SAT en l'any 1999 i d'allà cap ací, doncs a treballar.

Comercialment, estic venent igual que el que venia d'autònom.
Ací manen la llotja d'Albacete, o mana la llotja de Lleida en el porc, o la de Reus en el pollastre i en el titot.
.
.
Ací manen els que manen, i marquen el preu que et manen.
Això també és un problema perquè hauríem de tindre una llotja nacional.
El preu de la llet en Espanya és eixe preu.
No, perquè si no els compradors sempre s'agarren.
.
.
Amb mi volen fer els tractes en la llotja d'Extremadura.
El que no em diuen és que de portar un borrec d'Extremadura ací els costa un euro i mig o dos, més les baixes que tenen en el transport.
I això no m'ho diuen.
Però ells quan volen fer la negociació anual, perquè jo he de fer unes negociacions anuals, perquè jo no puc fer un mercadeig com abans tenia l'escorxador en el poble de la Vall, que pogueren haver-hi quinze carnisseries en les quals jo totes les setmanes els porte vint-i-cinc, trenta, quaranta, cinquanta borrecs setmanals.
Mercat local.
Com això no està, jo he de vendre a un entrador que està venent a Carrefour o està venent a El Corte Inglés amb traçabilitat.
Però fan la traçabilitat que s'estan morint en (inintel·ligible) .
.
.
la traçabilitat en El Corte Inglés, però a mi no em cau perra de més.
Aleshores el que vaig dir és: Â«Jo, per què he de fer tot este tràmit?
Per què he de complir tota la traçabilitat, perquè tu et beneficies, perquè tu et fiques l'etiqueta de «Cordero de Castellón« o «Cordero de la Comunidad Valenciana« i jo, perra, cap.
Â» Estem desvalguts.
No podem defendre'ns de cap de les maneres.
A mi em marquen el preu.
Jo l'únic que puc fer és pactar el preu en la llotja, per exemple, d'Albacete per a tot l'any.
I aixina és com ho estic fent.

En llet estic pactant en cinc llotges: Albacete, Los Pedroches, Castella i Lleó, Albacete que t'he dit, i no sé quina més.
Ara se'm va del cap.
Entre les cinc llotges venc la llet.
Però jo no la venc allà, la venc a Quesos Almazora, que està a vint kilòmetres de ma casa.
Me n'he d'anar allà.
Este home, que és un professional fent llet que té més medalles que el zotal, que diguem nosaltres, este home té molts premis World Cheese, el que passa és que no es promociona.
I és valencià.
I està en Almassora.
I té vint-i-quatre medalles de World Cheese, or, golden inclús.
A tope.
Però no es promociona.
És una xicoteta formatgeria que fa molta qualitat.
Doncs este home estava comprant en Terol, estava comprant dalt de Morella, i hui sóc jo l'únic proveïdor d'ell.
Per què?
Perquè estic fent molt poques cèl·lules somàtiques, perquè estic fent molt bon greix i molta proteïna amb aliments naturals, no adulterats.

I com ell està desvanit amb el preu i amb la qualitat, ha anat llevant-se proveïdors i estic subministrant-lo a ell.
Però la meua producció, perquè jo estic a mitjan producció del que és la producció de la granja, no l'acapara esta formatgeria.
Hauré d'anar-me'n a vendre.
.
.
Ho tinc pactant ja amb Rinya, que és l'altre valencià que hi ha fort, que és el que té més volum de formatge.
Que m'està dient, Â«anem a vore, Manolo, tota la llet que faces.
.
.
, perquè jo me'n vaig a Còrdova a per lletÂ», o siga, que tenim mercat.
.
.
O siga, a Quesos Rinya li encantaria tindre tota la producció de la Comunitat Valenciana.

El problema és que no estem.
I no estem estructurats.
I no puc muntar-me dos centes ovelles i jo fer: Â«Me voy por el monte como las ovejitas, que soy verde.
Â» És que això no va a ser rendible, i ací cal tindre.
.
.
perquè tu te n'aniràs de vacances.
Jo no me'n puc anar, per què?
Perquè sóc ramader?
Sóc un empestat?
No.
Jo necessite tindre un volum per a tindre operaris per a poder anar-nos-en de vacances.
Encara que no me'n vaja, que no me'n vaig.
Perquè he d'estar al pie del cañón de la granja.
Però això ja és problema meu.
És una decisió meua particular.
Però que jo poguera anar-me'n quinze dies si volguera, en la meua explotació, perquè es queda el meu germà i hi ha set persones més treballant.
Estem o no?
I sanitàriament està controlada i estem funcionant.
El que no pot ser és.
.
.
, volem una ramaderia com ara ens diu Europa: al monte tots.

Anem a vore, si jo m'he baixat del monte.
Jo he anat de pastor.
A mi no m'han d'explicar qui és.
Jo m'he baixat del monte perquè no és rendible.
Perquè o plegava o em moria.
No m'ho han d'explicar.
És molt bonic, si, com el meu iaio, al monte.
Eh?
Cent vint ovelles, amb la ràdio o amb el llibre de vaquers que gastava ell, i se n'anava a pasturar i l'home, quan acabava l'any, feia cent vint o cent cinquanta corders que a deu mil pessetes o dotze mil pessetes, l'home era un senyor.
Analfabet, però senyor.
Pagava les factures.
Però hui no.
Hui això és idíl·lic.
I Europa ens vol portar ahí.
I cal saber el que volem fer i el que volem menjar.
Amb els controls que s'han de fer, que jo sóc súper exigent amb els controls de sanitat, amb els controls de qualitat de la.
.
.
El problema és que això estem gastant-ho per a extorsionar-me a mi.
Perquè si no complisc no em paguen la subvenció.
I un dels problemes més grossos que tenim és que jo, perquè jo tinc molts anys fent açò, abans cobràvem l'ajuda en agost, la PAC la cobràvem en agost.
Et parle de l'any 1988, 1990, 1993, 1995.
En agost es cobrava la paga.
Vàrem passar, allargant-ho, allargant-ho, a novembre.
I ara es cobra normalment en novembre.
Menys els que són més grossos.

El senyor president:

Senyor Aledón.
Hem de passar.
.
.

El senyor Aledón Gregori:

Dos minuts.
Com són més grossos, l'estratègia que s'ha agarrat en este moment La Generalitat és, t'envien una carta i et diuen: Â«Dis-me si eres d'agricultura en actiuÂ».
 I tu et quedes mirant la carta i dius, perdona?
El 100% d'una empresa set tios treballant, tota la facturació, tota la que hi ha és agrícola i ramadera i tu em preguntes ara a mi si jo sóc agricultura en actiu que a un jubilat no li preguntes, que no complix, i jo, a mi em preguntes, per què?
Perquè amb eixe tràmit ara em pagaran en abril l'ajuda perquè farà falta per a pagar, que no hi haurà diners, que no t'ho discutisc però amb necessitat.
.
.

El senyor president:

Gràcies, senyor Aledón.

Per al següent.
.
.
(El senyor Aledón parla amb el micròfon desconnectat) No patisca, (rient) per això estic jo, per a recordar-li-ho.

Per al següent torn de preguntes, i pel Grup Parlamentari Ciudadanos, té la paraula l'il·lustre diputat Domingo Rojo (algú tus) amb un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Rojo Sánchez:

Sí, buenos días, señor presidente.

Buenos días, señor Aledón.
Muchas gracias por su intervención y, bueno, por la gran cantidad de información que nos ha aportado.

Bueno, nos ha comentado muchos aspectos de la ganadería.
Por una parte, nos ha hablado de la calidad de la carne en cuanto al sistema de la matanza y el sistema de producción de esa carne anteriormente a los, digamos al sistema ahora que está mucho más industrializado.

Se nos ha comentado en esta comisión que ha habido experiencias y ha habido intentos de crear marcas valencianas respecto pues a carne de Morella, u otro tipo de carnes, pero al final, según esos ponentes, no habían acabado de funcionar.
Entonces era conocer un poco su opinión sobre si conoce alguna experiencia piloto o experiencias en este sentido.
(Remors) Entonces un poco saber en qué se ha fallado o en qué no se le ha apoyado lo suficiente, un poco saber dónde ha estado, digamos, el talón de Aquiles de esa cuestión.

Por otra parte, ha hablado del tema de la trazabilidad de los productos y cómo esa trazabilidad, digamos, sufre una alteración dentro de las cadenas de distribución.
Es decir, una carne que se produce en Castellón y que luego acaba con un etiquetado francés, con lo cual se está adulterando esa información al consumidor que probablemente podría pagar más por esa carne, pero de alguna forma ahí es donde…, la cuestión desde las cadenas de distribución, dicen, dado que tenemos que dar una alimentación a mucha población y que la población en teoría no está dispuesta a pagar más, digamos, hacen esas trampas por así decirlo.
Un poco, ¿cómo lo ve usted?

Y, por último, nos ha hablado sobre el relevo generacional en el sector ganadero, que es evidente que…, ¿de qué forma se le podría apoyar a los jóvenes?
Es decir, alguna iniciativa vía subvención para que puedan iniciar su andadura y que, como bien ha dicho, no se estrellen a los tres años de haber empezado.
O sea, ¿cómo se podría fomentar ese relevo generacional a su juicio?

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies, senyor Rojo.
Senyor Aledón, té vosté la paraula.
(S'interromp la gravació)

El senyor Aledón Gregori:

(Inoïble) .
.
.
si no me tengo que ver yo recompensado con dos o tres euros por cordero, para qué tengo que hacer todo ese montón si no tiene nada.
Para mí, cuando empezaron las iniciativas, que yo no me puse en ese barco porque no las veía claras, es que yo creo que tiene que haber un cordero de Comunidad Valenciana.
Tiene que haber una ternera de Comunidad Valenciana, un conejo de Comunidad Valenciana, un pollo de Comunidad Valenciana, para que nosotros vayamos al supermercado y digamos: Â«Yo compro de mi casa.
Â» A eso, cuando tengamos Canal 9, si lo tenemos algún día, debería de apoyarse al sector autóctono, porque aquí los que pagamos los impuestos somos nosotros también.

Yo creo que aquí el dilema es que tenemos el consumo, vienen todos a vendernos aquí de fuera y los de aquí nos estamos muriendo… Aquí me toca vender a mí a Extremadura o me toca vender a mí a Castilla-La Mancha.
Mis corderos van en tráiler y se van a Castilla-La Mancha y aquí no se puede vender.
Una porque no hay mataderos, si tuviéramos mataderos como antes había, si tuviéramos cámaras agrarias para juntarnos, en el pueblo hay algún problema pues tenemos una cámara agraria, tenemos una guardería del término el cual podemos…, está todo controlado, teníamos una historia, teníamos unos pactos, y eso ha desaparecido, lo han roto todo el sistema.

Y ahora qué pasa, ahora que desaparecen y es que es normal, cada vez lo complicamos más y cuando una persona por lo que decías tú la fiabilidad, yo creo que tiene que haber un control de esas IGP.
No puede ser que una IGP con denominación de origen de ternasco Aragón que tiene que estar criado, matado y comercializado en Aragón, que tiene unos inspectores del cordero ese, que en la etiqueta ponga Â«Origen: FranciaÂ»; estamos reventándolo todo.
Si hacemos todo ese proceso y permitimos que el señor Carrefour compre cordero de allá y algún adulterado le esté poniendo la etiqueta Ternasco Aragón a un cordero criado en Francia, no vamos bien.
Para qué estamos haciendo toda la faena si cuando hay que sacar rendimiento de sacar los corderos de casa, los sacamos al francés porque hay consumo en ese momento.

No vamos bien, no nos defendemos nosotros, o sea, no podemos comprar un coche español porque son todos extranjeros, no podemos comprar un tractor español porque yo… Seat es alemán, Ebro ha desaparecido, Avia que era un camioncete mediano ha desaparecido, Pegaso ha desaparecido, Barreiros ha desaparecido, Bultaco ha desaparecido… Todo lo nuestro, toda nuestra producción interna que podíamos exportar nos lo hemos cargado y todos vienen a comerse nuestras…, nuestro consumo vienen todos los alemanes, no nos engañemos ¿eh?

De todo lo superpoderosa que es Alemania, todo lo superpoderosa que es Alemania, el 23% de la exportación a Alemania la vende a España, porque aquí todos gastamos Opel, BMW, Mercedes, Bosch, Siemens… Estamos consumiendo muchísimo y somos cuarenta y seis millones de habitantes.
La Merkel no nos va a echar a la calle a nosotros porque de cada cuatro euros que se van, que le entran a Alemania, uno es españolito, por eso nos apoya.
Vamos a decir las cosas (inintel·ligible) .
.
.
Y después llega el asunto de Canadá, y resulta que una comarca belga dice: Â«Eh, que soy (inintel·ligible) .
.
.
, aquí no… esto no me interesa a mí.
Â» O sea, Castellón o el Maestrat dice que no le interesa y se para todo el convenio.
Y nosotros aquí que pasen, que nos roturen, que nos vendan…

Una cosa sí tengo que deciros, una cosa sí tengo que deciros.
Que nosotros no somos autosuficientes, ahí tenemos un problema en déficit, porque la agricultura no está muy fuerte, porque si el barco que está en Valencia o en Reus de maíz y de soja se va cinco millas náuticas dentro del mar, las casas de piensos no pueden producir el pienso para engordar los cerdos que estamos engordando para comer el pienso que estamos comiendo.
No hay suficientes almacenes en España ni cereal para mantener el consumo que estamos teniendo.
Eso le interesa a los americanos que nos están trayendo un barco cada semana manteniendo toda la…, ¿estamos o no?
Y nosotros tenemos las tierras abandonadas.
¿Por qué?
Es que me pasaré de tiempo.
(Sorolls i rialles)

Si te vas a Teruel hace cuarenta años, ha habido alcalde que ha estado a punto de que lo colgaran; colgarlo es colgarlo de un pino, porque había hecho la concentración parcelaria, de la época, y a mí, la finca de mi padre no me la tocas o te cuelgo, y ha estado apunto con la Guardia Civil allí, que iban a colgarlo.
Hoy los pueblos que han hecho concentración parcelaria y tienen parcelas de diez hectáreas están funcionando y los pueblos que no han hecho concentración parcelaria están deshabitados.
Y vosotros sois el padre.
Pues a mí, mi padre cuando hacía una cosa que no debía me pegaba una hostia y me decía: Â«Manolo, por ahí no.
Â» Por deciros una cosa, caquis.
No más caquis, que estamos vendiendo caquis a ochenta céntimos y los queréis bajar a treinta, que no será rentable hacer caquis.

Al contrario, hay que promocionarlos, hay que coger al tío más bueno de Inglaterra, no de Inglaterra no, que los ingleses nos han abandonado ya, de Francia, al tío más bueno, al modelo más bueno de Francia y que se coma un caqui en la época de comer caquis.
Y a la tía más buena también.
Â«Oh, c'est magnifique.
Â» ¿Estamos o no?
Nosotros tenemos que promocionarnos allá también.

El senyor president:

Senyor Aledón, passem al següent torn de preguntes.
(El senyor Aledón parla amb el micròfon desconnectat) Em sap mal tallar-lo perquè tenim una compareixença molt interessant.

Bé, per al següent torn de preguntes (algú tus) i pel Grup Parlamentari Compromís té la paraula l'il·lustre diputat Francisco García Latorre.

El senyor García Latorre:

Gràcies, senyor Aledón.

La veritat és que vosté és tot un exemple.
A vore, jo també vinc de família de llauradors i ramaders, i jo crec que vosté ha donat en la clau del que en este cas està passant.
Hi ha hagut un abans i un després.
Hi ha hagut una dècada, el pas que passàrem dels anys 1980 als anys 1990, en què va haver-hi un canvi totalment radical en el que ha sigut les explotacions tant agrícoles com ramaderes.
Fins a eixe moment, qualsevol ramader, qualsevol llaurador podia viure amb poques fanecades de terreny, ja fóra monocultiu de cítrics o en este cas producció de collita baixa, o bé tenint una explotació ramadera del que fóra, de porcí, d'oví, de vaquí.
.
.
, del que fóra.

Crec que en eixe moment hi ha hagut una sèrie de canvis en l'àmbit normatiu, en l'àmbit legislatiu, el tema de la Unió Europea amb tota la legislació jo crec que vosté així ho ha definit clarament, tot el tema de controls que cal haver-hi.
Que sí que és de veres que fa falta perquè tampoc era el que passava abans que agarraves a un animal d'una quadra i amb un clot allí mateixa s'eliminava i ara bé, ha d'haver-hi una sèrie.
.
.
(veus) i no passava res, exactament.
I hem passat ara a que hi ha un excessiu o hi ha, en este cas, una manca d'un sistema que siga més àgil, efectiu i sobretot, perquè ací han vingut compareixents que han dit que eixe sistema que, en este cas, estan pagant tot el que són explotacions ramaderes, al final tampoc arriba a ser tot l'efectiu que hauria de ser, perquè a moltes vegades els toca aguantar-los allí durant uns dies i quan van a arreplegar-los, doncs la veritat és que estan ja en un estat deficient.

En este cas, jo sí que volia fer alguna pregunta perquè sí que és simptomàtic que.
.
anem a vore.
En altres comunitats autònomes, explotacions similars a les que poden haver-hi ací a la Comunitat Valenciana, no obstant això, sí que tenen una certa rendibilitat o grau de poder tindre un futur.
Perquè el que sí que està clar és que, si això continua com està, este sector està en perill d'extinció.
En perill d'extinció directament.
Aleshores, com pot ser que altres comunitats com Catalunya, Aragó, Andalusia, puguen tindre alguna sèrie d'explotacions que, fins i tot -ací s'ha explicat per altres companys que han vingut compareixents-, que puguen tindre una sèrie d'eixides i ací, al que és la nostra comunitat no ho tenim.
És un problema de normativa excessiva?
És un problema que ni tenim potser els canals en este cas de comercialització adequats?
És a dir, en este cas, vosté ha dit que, per exemple, no tenim autosuficiència.
Això vol dir que potser estem produint per davall del que hauria de produir-se.

Si és aixina (el senyor Aledón parla amb el micròfon desconnectat), en el tema de carn, que també moltes vegades s'ha dit que amb la que produïm no tindríem prou ni per a abastir-nos nosaltres, com és que hem de recórrer a altres comunitats, o en este cas, a altres països?
I després, vostés, com ha dit que està de president d'una federació o una organització superior, han fet algun tipus de proposta?
Creuen que ara que ve la revisió de la PAC caldria introduir una sèrie de canvis perquè estes diferències que hi ha entre el que cobra el productor, realment que és el que està patint dia a dia totes les inclemències, puga arribar a tindre eixos beneficis per poder mantindre les explotacions?
Quines serien les millores en l'àmbit legislatiu que creu que haurien d'introduir-se, si és que vostès ho han valorat?
I després, pel que fa al tema dels escorxadors, que és també un dels motius del que és aquesta comissió, sí que és de veres que abans, jo recorde que qualsevol comarca tenies un grapat de productors que al mateix temps eren també venedors directament, perquè molts d'ells eren tenien també carnisseria, o tenien una tenda de venda directa de producte agrari, anem a vore, en este cas, el fet d'haver fet o haver diversificat els escorxadors a escala comarcal, creu que ha sigut també un desavantatge a l'hora de mantindre un preu que siga competitiu?
Creu que hauria d'haver-se o haurien d'implantar-se potser el que són escorxadors mòbils, en este cas, per a poder matar a l'animal en el mateix lloc on es produïx i aixina poder abaratir costos?
No sé.

Preguntes a vore de quina manera.
.
.
, perquè està clar que este món de globalització on està duent és a la ruïna a les explotacions, en este cas, familiars com la que vosté ens ha mostrat hui ací.
En eixe sentit, no sé si vostés com a federació o com a organització, encara que també és de veres que cada vegada ha anat destruint-se el món organitzatiu en el món agrari.
Quines són les normatives, o en este cas, les acciones que pensa que s'haurien de fer, en este cas des del control polític o des del parlamentarisme, (tus) per a poder introduir novetats o canvis que puguen a vostés ajudar-los a afrontar este futur i, sobretot, de cara a la gent jove.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor García.
Senyor Aledón.

El senyor Aledón Gregori:

Anem a vore.
Administració i organitzacions.
Jo estic fart de renyir amb tots.
A mi em tenen per guerriller.
Perquè dic les coses clares i jo no vinc a perdre el temps, si no jo estaria en ma casa treballant, que tinc molta faena.
Vinc a dir les coses com toca.

Aleshores jo he vingut a les administracions, porte vint anys parlant amb les administracions, algunes m'hauran escoltat, altres no.
Han fet el que els ha donat la gana.
Per exemple, per dir-te alguna cosa.
Jo he signat farà quinze o vint dies la nova ajuda per a l'ADS per a l'any que ve, en la qual em compromet a portar a terme el PAZ.
El PAZ és el Pla d'Actuació Zoosanitària de la Comunitat Valenciana, en el qual, jo tots els anys he vingut a discutir-lo.
No m'han fet cas.
Però almenys han tingut la dignitat de seure's amb nosaltres i discutir-lo.
Ara no els conec.
Conec el secretari autonòmic, però no conec el director general, no conec la consellera, tampoc me fa falta conéixer-la, eh?
O siga que no és que demane jo que estiga dolgut perquè a mi la consellera no m'haja atés.
No.
La dona tindrà més.
.
.
Però abans pareixia que.
.
.
, que tampoc ens feien cas.
Han fet el que els ha donat la gana.
Això també tinguem-ho clar.
D'acord?
Però almenys tenien la decència de parlar amb tu, de quina idea portes.
Alguna cosa han fet, han reaccionat.

Aleshores, em dóna la sensació que si no pactem entre tots on volem anar, tu ara portaràs una línia, després entrarà.
.
.
, és que no sé de quin partit eres, perdona.
(Remors) Compromís.
Després entrarà el PP i la teua línia la revocarà.
I estem igual que en l'escola.
Un fa la LOMCE, l'altre la LOE, l'altre la MOE, i al final cada dia els xiquets són més burros.
(Rialles) Seiem, agarrem els catedràtics, agarrem els rectors, seiem tots, i vorem, açò com es fa, econòmic, auditable i que la gent aprenga, i que ens coste els menys diners possibles.
I que isca la gent per la porta, eixe és veterinari o aquell és mestre.

Però això no ho coordinem ací.
Si no ho coordinem entre tots, parlem entre tots, perquè si no, cada un porta una política, no sabem on ha d'anar la ramaderia.
A mi em pots dir: Â«Manolo, eixa és la línia que portem.
En eixa línia et recolzem.
I eixes són les ajudes.
Â» Les ajudes també és un maremàgnum.
És que els tractors entren, és que no sé què.
.
.
, si he de pagar-ho.
Però este xiquet, si no tens diners, com has de pagar-ho?
Si tu has sigut ramader o has tingut família ramadera, si tu vols incorporar-te, et donen dos milions, i amb dos milions què fem?
I ara et donen un préstec de cent cinquanta mil euros.
I els cent cinquanta mil euros tu com els pagues si estàs fins ahí?
Si eres un pipiolo?
Si no tens ni idea, no saps on vendre, no saps com produir, no saps comprar.
No és fàcil.

Aleshores, si tens una explotació, per exemple, per dir-te una xifra, de mil ovelles, tu tens una venda de mil corders o de mil cinc-cents corders.
Després s'ha de mirar les explotacions que funcionen.
Ací cal ser Einstein.
Ja t'he dit, el que té ametlers i eixe està venent els ametlers i està funcionant, i s'ha comprat el tractor, eixe està funcionant en el mercat.
Què està fent eixe?
Eixe és el model que hem d'agarrar.
En totes les branques.
El que faça figues com el que faça corders.
En llet, et puc parlar que al meu poble hi havia vint vaquers, en el poble, i que repartien la llet pel poble.
Vénen les noves normes, es prohibix vendre la llet casa per casa, que no es moria ningú, eh?
, no es moria ningú.
Però les normes, és que si no s'uperitza, és que no es pasteuritza, no sé què, que esto no es sano.
 Sano i no es moria ningú?
Però què passa?
Que Danone, Puleva.
A eixos els interessa agafar tota la llet a ells, per a ells comercialitzar-la.
I ara, s'han carregat els vaquers i estan portant-la de Bèlgica o estan portant-la d'Holanda, perquè allà com tenen un toll de brossa aixina, i les vaques mengen i fan llet a punta pala sense gasto, són més competitius.
I el que està ací, a fer la mà, cavall i picador, que diguem ací.

No estem d'acord.
No estem d'acord.
No seria millor que hi haguera.
.
.
Tu saps quants vaquers hi ha en Castelló?
Dos.
Un està en Castelló, que està a punt de tancar, i Guzmán, que té tres centes vaques que està en Xilxes, que està baix de ma casa, al poble de baix.
Que també és un fill de ramader, i s'ha encabotat que vol seguir sent ramader.
Exemple: Morla o Garcerà -Garcerà no tant perquè està malament d'alguna (inintel·ligible) .
.
.
- però perquè ha especulat en urbanisme.
No perquè les vaques no vagen bé.
Estem o no?
Si les explotacions es porten ben portades, el que passa és que això fa unes quantitats de fem, que s'ha de facilitar-li a eixa persona que puga escampar-lo.
Les grans explotacions també tenen els seus problemes.
No és que siga la parafarnàlia.

El que passa és que a mi m'han portat des d'Europa han dit, mira, diners, ayuda a renta compensatoria, que era la nomenclatura que li donaven a la PAC.
Ayuda a renta compensatoria.
El que vol dir que com jo no arribe a renda, em donen uns diners perquè puga viure.
I em deien: Â«Eixos diners el que has de fer és invertir-los en millores, augmentar en producció, cuidar el benestar animal, ara vull que faces un femer perquè la normativa europea diu que el fem no pot estar ahí, que contamina el subsòl.
Â» Perdona?
Tota la vida l'era ha sigut una muntonada de merda de tot el poble que tiraven tots els muntons de fem al lloc i no passava res absolutament.
No passava res.
Ara hem de tindre el nostre femer, hem de tindre-ho controlat.
Que si he de complir-ho, jo ho complisc, però que no em facen a mi.
.
.
, dis-me que els pets contaminen de les vaques, que contaminen, però fica els gallecs vivien en la vaquiña, amb les vaques baix i ells vivint en la casa i no s'ha mort cap gallec.
I tu agarra i fica el cotxe en marxa i fica't en la cotxera i, al cap de quinze minuts, estàs igual que un tolit mort en terra.
Estem o no?
Això sí que contamina.

El senyor president:

Senyor Aledón.
.
.

El senyor Aledón Gregori:

No t'he contestat a res del que m'has preguntat.
.
.
(Rialles) He fet de polític.
(Rient) Després et conteste si vols.

El senyor president:

Gràcies, senyor Aledón.

El següent torn de preguntes, (algú tus) pel Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre diputada Mercedes Caballero, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, president.

Gràcies, senyor Aledón.

I com vosté ha fet de polític, doncs jo vaig a fer de tècnica, d'acord?
A vore, a mi hi ha diverses coses.
.
.
No vaig ací a argumentar quina és la posició del Partit Socialista, no sé què.
.
.
, perquè estem en el Consell i el que volem i per al que s'ha fet esta comissió, és per a vore, des del punt de vista de la gent com vosté que és el que treballa tots els dies, quin és el camí que entre tots podem fer perquè la ramaderia siga realment rendible i deixem-ho en termes econòmics.

Coincidisc amb vosté en dos coses.
Fonamentalment, sempre el problema, al final, sempre és el problema del preu.
La diferència entre les despeses i els ingressos de qualsevol explotació, siga en este cas la ramaderia, i després hi ha un problema que jo crec que s'estén també al tema de l'agricultura en general, que és el minifundisme que sempre hem tingut en la Comunitat Valenciana.
Minifundisme, que s'ha solucionat en algun lloc amb la concentració parcel·lària, i en altres no hi ha manera pel que deia vosté de Â«a mi que no em toquen la terra de mon pareÂ», malgrat que la tinga ahí sense fer res més que pagar l'IBI una vegada a l'any i fora.

Però també hi ha hagut molta especulació immobiliària, en què la gent ha venut terres directament per tindre eixos diners fàcils sense pensar en l'agricultura, sinó en la seua economia.
Que no ho critique, però s'ha produït.

A mi, hi ha dos coses que m'han cridat molt l'atenció de la seua intervenció.
Una ha sigut la qüestió de la marca i l'etiquetatge, d'acord?
No sé si vosté està plantejant, i esta és la pregunta: una marca, sols una marca, com si fóra una DO, una marca de Comunitat Valenciana, sense distinció de carns de Morella o carns de la Vall o carns d'Alacant, si no una sola marca.

Vull recordar-li tot el problema que hi ha, per exemple, amb les DO del vi, que n'hi ha diverses i el govern anterior intentà fer una DO general en València, i ahí és la gent del vi la que no està d'acord amb això.
Però, sobretot, si fem una marca de carns de la Comunitat Valenciana, el problema que vosté deia de la carn de Terol, per exemple, que al final és carn francesa o carn no sé quan, ja no és el Consell, ja no són les administracions autonòmiques, si no hauríem de traure-li al govern central un suport directament a això, perquè si jo fique una etiqueta de carn de la Comunitat Valenciana, però la carn és de França, malament anem.
D'acord?
Que cada comunitat autònoma defenga el que és seu però que el del costat no ens faça com l'exemple que ha ficat vosté d'això.

Jo volia preguntar-li per mesures concretes per als joves (algú tus), però algú dels meus companys de comissió ja li han preguntat.
Malgrat que a mi m'agradaria que ens donara la seua versió sobre l'aposta en el tema dels joves per la inversió tecnològica.
La inversió en tecnologia dins de les explotacions ramaderes.
I ahí és un punt fonamental perquè l'administració entre i done suport ahí, tant als joves com als que estan ja, però sobretot com a branca per a desenvolupar als joves.
I vosté ha parlat d'altres sistemes de matança, pel que ha parlat de les descàrregues, que afecta la qualitat de la carn.
Qui és qui hauria de determinar quins sistemes de matança serien?
Els veterinaris?
I això és tot.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyora Caballero.

Senyor Aledón.

El senyor Aledón Gregori:

D'acord.
Vaig a contestar al revés.
Sistemes de matança.
El consumidor.
.
.
, si jo et mate un corder i te l'orege jo i te'l talle jo, i ens n'anem a menjar-nos-el, i te'n vas a comprar-lo on vulgues i el fiquem a torrar, faràs, és que este, com hi han hagut alguns amics a mi que m'han dit, Â«es que este huele a meadoÂ», m'han dit.
M'ho ha dit.
Â«Es que el cordero a mí no me gusta.
Â» Ahí quan Manolo ha mort el corder, l'ha mort hui, l'ha deixat tota la nit a la serena, orejant-se, l'ha ficat al fred, ha agafat una miqueta de fred, l'he tallat jo i d'ahí a la brasa, s'acaben mig corder, s'acaben mig corder.
Es que esto no existe.
Sí que existe.
El que passa és que els sistemes que estem portant de matança, per suposat, jo crec que ho ha de verificar un veterinari, que és qui està més qualificat tècnicament per a això.
Però ja et dic jo que els sistemes d'atordir un porc o atordir un corder per a matar-lo, no li dóna qualitat al corder.

Després, el sistema de conservació, si tu el deixes orejant-se ben orejat i el portes a un fred, a una cambra.
Com jo.
.
.
L'escorxador de la Vall, de mort es deixava a la sala d'oreig, sense fred, només perquè no entraren mosques, antimosques sí, però estava a temperatura normal, i a temperatura normal el corder oreja, d'ahí anava a un camió isoterm, sense fred, de l'ajuntament, la furgoneta de l'ajuntament i te'l portava a l'escorxador i te'l portava a casa.
Nosaltres el seguíem penjant encara una miqueta, orejant-se més a temperatura ambient en l'estaca.
I a mig matí és quan, mort a les tres, a les quatre o a les cinc del matí, a les onze, després d'esmorzar és quan entràvem a la cambra de fred.
Eixe corder estava vint dies dins de la cambra de fred i està intacte.
Només ha agafat un fred i s'ha orejat com Déu mana.
Si tu el mates, l'electrocutes, el portes a colps des d'Extremadura, s'ha tirat un dia en l'escorxador, ha d'estar mig dia perquè el verifiquen els veterinaris, perquè els veterinaris han d'estar, i normalment, quan maten és diumenge a les quatre del matí.
I ha d'estar el veterinari a les quatre del matí allí.
Que també cal ser veterinari per a estar allí per a vore borrecs.
Estem o no?

I estan massificats, es pixen uns a altres, perquè estan massificats, i no malcries el producte.
Què passa, que al final perquè et faces una idea.
.
.
, jo sóc ramader, i jo sempre he mort els meus corders, els he portat jo a casa i els he mort, i a la carnisseria.
Hi ha hagut una vegada o dues a l'any que jo no tenia corders per a matar, pel que fora.
Tinc un amic entrador del costat quan estava a l'escorxador, Â«Toni, entra'm deu corders que jo no en tinc prouÂ».
D'acord?
I aquell home, amb unes manses, que són unes ovelles amb esquella, caminant, que la quadra estava a cinquanta metres, portava els deu corderets caminant a l'escorxador, i els matava jo.
No els matava ningú només que jo, i a l'escorxador i a casa.
I dimecres, això dilluns.
I dimecres, entrar ma mare que estàvem esmorzant en el tauler i dir-me: Â«Estos corders no són nostres, veritat?
Â» I nosaltres mentir a ma mare: Â«Sí, mare, nostres són.
Â» Tallant-los amb la màquina sabia si els corders eren nostres o no.
No menjant-se'ls.
Imagina't la qualitat.
Per això, jo matava vint-i-cinc o trenta corders a la setmana, matava deu o dotze porcs i mitja vedella a la setmana.
Jo he tancat la carnisseria sent la millor carnisseria de la Vall.
La vaig tancar perquè vaig dir, jo no puc donar qualitat.
He de renyir amb tots perquè el porc se'm faça bavós.
Aleshores, per a no donar el que jo vull, quan a mi, econòmicament, gràcies a Déu, no em feia falta, a ma mare als cinquanta anys ja li vaig dir: Â«S'ha acabat de treballar.
Â» Ja està jubilada, que va eixir bé, però, tela, ma mare; sort que la vaig jubilar als cinquanta anys, perquè, si no, haguera patit els mercadones, els assetjaments que n'hi ha després, eh?
, sense qualitat, que l'estem pagant tots, menjant-nos-la sense qualitat, perquè segons ells, diuen, que volen acostumar-te a tu a menjar la carn que ells vulguen.

I ahí no estic d'acord.
Perquè, com no sabràs tu, com no saps el que és bo, no pots dir: Â«Això és que és bo.
Â» L'experiència te la dic jo.
Jo mate un corder, convide els amics i jo mate a consciència, un corder, no, una ovella, que també l'he mort, una ovella, que hui se la mengen els moros, hui el mercat no hi ha ovella, jo en matava set o huit totes les setmanes.
Doncs, l'ovella, jo matant-la amb els amics, parlant-ho, Â«vaig a matar una ovella i mos la fotremÂ».
I matava l'ovella que pesava 57 quilos de canal, que això els veterinaris que hi ha ací saben que una ovella pesava cent i tants quilos, eh?
Un monstruo.
I la vaig matar a consciència, ben cuidada, amb un machorra, que deien, eh?
I la vaig tallar, i quan la vaig tallar, el sogre del que estava allí: Â«Ay, yo carne de esta no quiero.
Â» I quan la vam provar, una miqueta més i s'acaben la ovella.
Perquè és qualitat.
I deien: Â«Açò on es pot comprar?
Â» Això no es pot comprar en cap lloc.
No està hui el sistema per a això.

És com si tu, matem un porc de matança, en el poble, i està espectacular, el llomello està tendre, no te'l menges i està igual que.
.
.
, que agarres el ganivet i fas: Â«Bé, açò què, açò quina merda és?
Açò quin, quin, este, este llomello qui l'ha mort això?
Açò és com, com ho fan?
Â» Perquè no hi ha qualitat.
I estem perdent la qualitat del menjar.
Per les normes que portem, eh?
Ens obliguen a portar-ho aixina.
Doncs, ahí tenim un problema que jo no sé com solucionar-ho, no sé com donar-li la solució d'això.

Jo m'acabe el temps i t'he contestat alguna, saps?

El senyor president:

Gràcies, senyor Aledón.

La veritat que jo he menjat molta ovella matada a consciència al Marroc, i puc garantir que no té res a veure amb altres carns que podem menjar ací.

I ara, pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula el senyor José Ramón Calpe, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Calpe Saera:

Sí, moltes gràcies, senyor president, i moltes gràcies, senyor Aledón.

Volguera, també, preguntar-li alguna cosa més sobre el sistema de matança.
El sistema de matança és únic i, per tant, caldria canviar les normes per a matar d'una altra manera?
O, és simplement que, per conveniència de com funcionen actualment els escorxadors, econòmicament interessa aplicar a soles això?
És a dir, podria tindre un ramader, un carnisser, la possibilitat en el marc actual, d'anar i matar d'una altra manera, complint naturalment totes les normes sanitàries?

En segon lloc, li volguera preguntar també, perquè vosté s'ha referit al problema dels cadàvers, al cost que li suposa -crec que ha parlat d'uns 2.
800 euros a l'any-, vosté veu alguna altra alternativa per al tractament dels cadàvers?
I quina seria eixa alternativa?
No sé tampoc si eixa alternativa exigiria alguna modificació de normes legals que actualment tenim, o no, però, en qualsevol cas, que ens la diguera, doncs trobe que seria interessant.

I, finalment, perquè jo crec que ha eixit quasi tot ací en el que han dit els meus companys, però sobre les ajudes de la PAC, vosté s'ha queixat de la burocràcia, inclús de com ha anat, al llarg dels anys, retardant-se cada vegada més el pagament, però jo li volguera preguntar simplement, a banda que calga millorar la burocràcia, l'import total de les ajudes hui constituïx un ingrés absolutament fonamental per a un ramader?
És a dir, si un ramader tindria alguna viabilitat la seua activitat -no m'atrevisc ara a parlar de viabilitat, després de tot el que ha dit vosté, però, en fi-, si tindria alguna viabilitat sense eixes ajudes o, o estaria ja definitivament abocat a tancar el proper exercici bé, si es tallaren, que no va a passar, crec (rient), però dic, si es tallaren de cop.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Calpe.

Senyor Aledón.

El senyor Aledón Gregori:

Matar corders, per exemple.
Jo no puc ser carnisser i matar un corder en l'escorxador de Borriana.
No puc agarrar els corders i anar-me'n allí i matar-me'ls, perquè ells tenen els seus matarifes i jo no puc entrar en eixe sistema.
He de matar segons el sistema.
Jo puc deixar els meus corders, o un ramader deixar-me'ls per a mi, però els mata el sistema, jo no els puc matar.
Per tant, perden qualitat.
Perquè no és el mateix que tu et mates els teus corders, que els tractes, set, huit corders, els tractes amb una estima especial, perquè són per a tu, per a la carnisseria, com féiem abans; a que un tio que estiga degollant, que damunt, si ho cobra a 800 euros i l'altre cobra 700, el que cobra 700 euros, el millor matarife que n'hi ha.
(Algú tus)

I només era el que portava el ganivet en la mà.
No sap ni degollar.
Estem o no?
Però cobra 100 euros menys al mes i a mi em dóna igual com extrau la sang, perquè jo li he vist matar i no en té ni puta idea, ni puta idea és ni puta idea, perquè un porc, si tu l'agarres bé, li obres bé el cor, el dessagnes en dos minuts, i es queda blanc com un paper, la carn.
I hi ha qui li fica el ganivet, li punxa un pulmó, comença a tirar sang, ja està degollat i, pot ser, quan està dins de la basa d'aigua calenta, encara està viu el porc.
És una barbaritat, això no és fer les coses segons Déu mana.

No tenen ni idea del que fan.
Però és que estem entrant en.
.
.
, una és la part comercial i l'altra, el que s'ha de fer.
També, cal pensar que fa falta alimentar tot el món, però és que sempre hem alimentat tot el món.
S'han carregat el sistema d'escorxadors i aixina estem.
El comerç particular i local se l'han carregat total.

Els punts de venda, el comerç local, la qualitat local, o siga, ara vénen els que volen matar, els que les volen fer.
.
.
, però, però jo com he de matar, si m'he d'anar a Vila-real?
O m'he d'anar a Borriana a matar?
I he de matar amb sistema d'ells i m'espatllen el corder a mi.
El meu corder.
Per això he tancat la carnisseria jo.
Fa vint anys, o vint-i-cinc.
Perquè no la, no tenia que, no podia, m'han lligat, eh?
He de portar un camió per a portar els corders.
I després he de tindre un isoterm per a arreplegar els corders.
O em porten els corders i em sagnen.
Al final ho compliquen tant que no pot ser, això als escorxadors.

En els cadàvers.
Els cadàvers.
.
.
, jo no sóc veterinari ni sóc expert, però jo crec que el mal de les vaques boges ha sigut un bulo per a eliminar la proteïna animal, perquè no es feia bé, d'acord, no es tindria prou hores de manteniment del forn per a fer, però tota la vida, a ma casa ha vingut Canet, que li donava la subvenció a la Diputació de Castelló, de no sé els diners que eren, quan es moria l'ovella, venia Canet, m'arreplegava l'ovella, se l'emportava Canet, la feia farina i la venia.
A mi no em venia la farina, jo sempre he donat ordi, blat, farines, herba, al bestiar.
Farina de carn, jo no he.
.
.
L'han donat les multinacionals, que són les que s'han forrat, que traïen la proteïna barata.
Però com ací tots hem d'anar a menjar proteïna de soja transgènica, que és la que interessa al mercat mundial, estem o no?

A Monsanto i a tota esta gent, que hui ja és Bayer, no mirem els alemanys, perdó, els americans, que hui són Bayer, Monsanto.
Estem o no?
És a dir, si canvien de.
.
.
Però és que no sabem això d'ací vint o trenta anys el que ens ha de donar, ni ho han estudiat.
Igual ens morim de càncer com ens cura la tuberculosi.
No ho sabem.
Sí que sabem que si li pica un cuc, cau redó.
El cuc que ha de fotre's, cau redó, i en compte de fer una panolla, en fem tres, amb menys aigua, i ací estem tots contents.
Com ja els moviments ecològics, no deixaven consumir això, l'altra font de proteïna que teníem europea, subvencionada, era el gira-sol.
Que si ens fixàvem, no sé si heu corregut Espanya per ahí (inintel·ligible) .
.
.
, eh?
I tenies camps de gira-sols.
Per què?
Perquè tots els guarets els subvencionava Europa perquè plantaren gira-sol, i el gira-sol jo ho tenia a 10 pessetes, que era una font de proteïna magnífica.
Hui està més cara que la soja, quasi, el gira-sol.

Línia europea, tallar la línia de subvenció del gira-sol que és una proteïna europea i aprofitable dels guarets que n'hi havia.
Per tant, no tenim altra opció que el barco que està en Borriana, ahí en la mar, de soja, si volem proteïna.
No n'hi ha altra.
Ens han portat ahí.
Llavors, no sé si les vaques boges, perquè, científicament, no sé, ahí tenen veterinaris que ho han mos ho ratifiquen millor que jo, però no està comprovat 100% que això és això.
I ovelles modorres n'hi ha hagut tota la vida en el bestiar, o siga, l'ovella que s'ha tornat boja, per un cuc que li entrava pel nas, es menjava el cervell, que això està controlat, eh?
La modorra mos l'hem menjada els ramaders.
Per això no estem molt bé els ramaders.
(Rialles)

Els ramaders sempre, la modorra, Â«ai, esta està bojaÂ».
Â«Mata-la i ens la fotrem els ramaders.
Â» Sempre hem sigut aixina de subnormals, però no ens hem menjat la més bona, i els altres que s'apanyen, no.
Eixa, que és la que no es pot aprofitar.
Estem o no?
Per això no estem molt bé del cap.

I en el tema de la PAC, això els cadàvers, anem a vore.
En el tema de la PAC, en el tema de la PAC és fonamental que hui, la gent, si els lleves la PAC, si l'edat mitjana són 64 anys, si llevem la PAC, demà han acabat tots.
N'hi ha molt poques explotacions i jo em quedaria perquè no parem d'innovar, no parem d'aprofitar els possibles mitjans que puguen haver-hi de la comarca, per fer la meua explotació rendible i mos menegem a muntó, per això crec que són rendibles.
Ara hem entrat en el tema de la llet, en un any i mig calcule que estarem ja a plena producció de llet, i estem fent una unitat de treball, que en llet estarem rondant el milió d'euros de facturació de llet, i en carn, doncs, estarem, calcule jo que a (inintel·ligible) .
.
.
 als 4.
000 corders anuals, quatre, cinc mil corders estarem.
Ja vorem.
Depén de com de bo siga jo i el meu equip de portar-ho a cap.

Mercat n'hi ha?
Sí.
Però jo sí que faria.
.
.
-no sé qui li conteste de tots, no sé qui li conteste de tots, em pareix que és a Mercedes-, i jo sí que faria.
.
.
Si jo subvencione el senyor Mercadona, si jo subvencione el senyor Consum, per què no tinc un lloc a on es diga Â«autòctonÂ», per exemple; a on jo vulga comprar pernil autòcton de la Comunitat Valenciana, un lloc, un racó autòcton.
 Pernil, formatge, corder, en una marca de la Comunitat Valenciana.
En una marca.
No, però una marca, no, no una marca.
.
.
, pot ser global, però corder de la Comunitat Valenciana, conill de la Comunitat Valenciana, no, corder del Baix Maestrat; no corder de l'Alt Maestrat, no, una marca.
Perquè una marca podem publicitar-la.
Podem fer promocions en televisió, que això jo sempre ho he discutit amb els polítics, per exemple, per què no se'n van a Punt 2, no Canal 9, perquè Canal 9 ja.
.
.
, i fan programes per a fomentar-ho.
Una de les idees que jo tinc és, anem a vore, és que em passaré de temps.
.
.
(Rialles)

El senyor president:

Ja s'ha passat, senyor Aledón.
Li done.
.
.
, que acabe la frase.

El senyor Aledón Gregori:

Un minut.
No, la frase no acabaré, és que és més llarg.
(Rialles) Però, jo promocionaria.
.
.
Ací mos vénen barcos de guiris i de japonesos al port de València.
I ens ve un barco que en vénen 20.
000 o 10.
000, no sé els que vénen.
Jo una de les preguntes que faig, o una de les coses que jo faig és: per què no agarrem i busquem una barraca valenciana típica i fem tres-cents paellers, agarrem vint persones que sàpiguen fer paelles segons Déu mana, i a eixe tio li dius, Â«mira, amb 20 euros, o amb 25 o 30 euros, van a fer una excursió, puja a l'autobús, i ens anirem i t'ensenyarem a fer una paellaÂ».
Agarres, per dir-te una marca, al tio de La Fallera, que ven una paelleta amb dos quilos de La Fallera, arròs que siga (remors) valencià, estem o no?
No, home, jo t'he dit una marca per dir-te'n una, em dóna igual, però, perquè té el model de la paelleta, (remors) perquè fem una, perquè et faces la idea, me dóna igual la marca, eh?
Però això sí, de l'Albufera o de la Llosa, que també en fem ahí en Castelló.
Del terreny.
 I amb oli del Maestrat o oli de la serra d'Espadà, i li fas una botelleta d'oli, una paella, li ensenyes a fer una paella amb corder, perdó, amb corder, amb pollastre, amb conill, si vols ficar-li costella, el que vulga, el que no, que no siga.
.
.
, i l'ensenyes a fer una paella a eixe tio, i damunt li dónes una botella de vi, que bega vi del terreny.
Estem o no?
L'educarem perquè consumisca.
Ho va a pagar ell.

El senyor president:

I amb bóta, si pot ser.

Senyor Aledón, (rient), disculpe però.
.
.

El senyor Aledón Gregori:

El promocionarem, el producte nostre.
.
.
Després anirà a Nova York i (inintel·ligible) .
.
.

El senyor president:

He de tallar-lo.
La veritat que ha sigut una compareixença molt interessant.
Li agraïsc la seua participació.
Li agraïsc, també, el que ens ha explicat al principi, això que no vol cobrar res i que, almenys s'ha notat la passió amb la qual ha defensat el sector ramader i, per a nosaltres, això és prou perquè, bé, tinguem molt en compte les seues paraules.

Farem un descans de cinc minuts per acomiadar el senyor Aledón i per donar la benvinguda a la següent compareixent, que ja està ací.

Gràcies.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Compareixença de la senyora Paula Martínez Ros, responsable de benestar animal en explotació ramadera, directora de la Granja Docent d'Investigació Veterinària de l'UCH-CEU i membre del Comité Ètic de Benestar Animal de la universitat

El senyor president:

(Inoïble) .
.
.
de nou la comissió, després d'aquest descans de cinc minuts, un poc flexibles.
I mentre es va incorporant la resta de portaveus dels grups parlamentaris, presente la compareixent, Paula Martínez Ros, que és responsable de benestar animal en explotació ramadera, directora de la Granja Docent d'Investigació Veterinària de la Cardenal Herrera CEU, de la Universitat Cardenal Herrera, i membre del Comité Ètic de Benestar Animal de la Universitat, en qualitat de directora de la granja.

Com ha estat en l'anterior compareixença i ja coneix un poc la dinàmica, per no perdre més temps, no fa falta que li explique un poquet la dinàmica de funcionament.
Només que sàpiga que té un temps màxim de trenta minuts per a fer la seua exposició i, bé, porta una ajuda, una ajuda gràfica, utilitzarà un Power Point per a la seua intervenció.

Així que, per un temps màxim de trenta minuts, té la paraula la senyora Martínez.

La senyora Martínez Ros:

Molt bé, moltes gràcies.

Jo, perquè em puguen ubicar o puguen ubicar la meua intervenció, faré una xicoteta presentació.
Jo sóc llicenciada en Matemàtiques, per la Universitat de València i en Veterinària per la CEU-Cardenal Herrera, i professora del Departament de Producció i Sanitat Animal i Salut Pública Veterinària.
Sóc coordinadora de l'assignatura de Gestió d'Explotacions d'Oví-caprí de la titulació de Veterinària, i directora de la granja docent, i com ha dit el president de la mesa, en qualitat de directora, forme part del Comité Ètic de Benestar Animal de la Universitat.

En l'any 2009, jo estic vinculada al sector ramader perquè vinc de família ramadera.
Vaig tindre, en el seu dia, un projecte d'explotació ramadera, en l'any 2009 vaig rebre el primer premi de la conselleria en la categoria Iniciativa Agrària Jove, però, com bé ha dit Manolo, doncs, els jóvens no.
.
.
.
Al final vaig haver de triar i vaig triar per la universitat perquè no veia futur en la ramaderia.
Continue recolzant l'explotació ramadera familiar, continue treballant amb mon pare, però és ell qui s'ha quedat al càrrec, hem venut dos terços de l'explotació perquè puga portar-la ell, perquè al final, el més complicat, és trobar mà d'obra qualificada, perquè no n'hi ha formació suficient ni mà d'obra que puga resoldre't, i com ja ha dit el meu company abans, no tens dret a anar de vacances, perquè corres el perill de, si deixes tot el ramat en mans de la mà d'obra que n'hi ha, doncs que, quan tornes, tingues més feina i més pèrdues que abans d'anar-te'n.

En l'actualitat estic acabant la meua tesi doctoral sobre nous mètodes d'inducció de zel i ovulacions en oví per a introduir, doncs, una producció que demana cada vegada més el consumidor, a nivell europeu, que s'anomenen (inintel·ligible) .
.
.
Doncs, concretament, substituint hormones exògenes per sintètics, per hormones naturals, per a la sincronització de zels.

Bé, jo vull fer una.
.
.
bé, porte la presentació en castellà, però bé, puc fer-la en valencià.
Una introducció sobre la situació del sector oví-caprí en Europa, com es distribuïx.
Com poden comprovar a la capçalera, està Regne Unit, amb 23 milions, quasi 24 milions d'efectius totals, no només reproductors, això inclou mascles també i corders menors de quatre mesos i reposició, però ja en segon lloc està Espanya.
Si s'arriba a executar el brexit, Espanya passarà a ser la primera productora en el sector oví-caprí.

Lamentablement, bé, seguida, fins que Romania va irrompre en la Unió Europea, va irrompre amb força passant a ser la tercera força productora, però estava França i Itàlia.
França està bastant menys de la meitat de producció que té Espanya, però contínuament ens estan donant lliçons de com es tracta el camp o de com es treballa en el sector.
Igualment en caprí, no som els, som els segons.
I el que els vull fer notar és que, de tota esta quantitat d'animals que hi ha a la Unió Europea, més del 90% estan en zones classificades com a zones desafavorides.
No tant així les explotacions, sinó el nombre d'explotacions i no tant les vaques de llet, però sí el boví de carn i les ovelles i cabres, i això és realment significatiu, perquè estem parlant d'una producció que ajuda a fixar la població rural al medi.

L'evolució de les explotacions en Espanya en els últims anys, bé, des que Espanya va entrar en la Unió Europea en l'any 1986, va haver-hi un increment molt gran dels censos, però això va ser degut a l'ajuda de la PAC.
Jo conec alguns ramaders, que no són ramaders, són gent que tenen ramat, -n'hi ha de distingir entre el ramader i la gent que té ramat-, que, moltes vegades, els he sentit dir, Â«doncs, mira, no pensàvem, però teníem unes terres i et van a donar, però bé, ja que tens, et donen una subvenció, doncs, ens vam posar un ramat de mil ovellesÂ».
Ja està.
Trenta, seixanta euros per ovella, a mil ovelles, facen vosté mateixos el càlcul, sense exigir, si produïm o si no produïm.
Per poc que produïsquen les ovelles, doncs, quan arriba l'època de reproduir-se es reproduïxen, i això suposa un increment en l'oferta del producte i una caiguda en els preus.

Quan les coses es van posar pitjor, les contínues reformes de la PAC i, en l'any 2011-2012 sí, a partir del 2007, amb la crisi, sí que va haver-hi una disminució, i, ara, pareix que s'està recuperant el nombre d'explotacions, però no el nombre de caps, d'acord?

Bé, en Espanya, a escala de l'estat espanyol, els majors productors no estem ni de prop, Extremadura és el major productor, seguida de Castella i Lleó, i, després, de Castella-la Manxa.
La Comunitat Valenciana està en la part de baix, produïm 1,7% de l'oví, tenim descens, i un 2,5% del cens total de caprí.
Una vegada més, comunitats com la d'Aragó o Catalunya, que no estan a la capçalera de comunitats en número de cens, com a productores, continuen donant-nos lliçons, contínuament, de com tractar els ramaders, perquè tenen un tracte bastant més diferenciat que el que tenim en la nostra comunitat.

Bé.
Com està distribuïda en la nostra comunitat eixa xicoteta quantitat d'animals que tenim?
Perquè al final, 300.
000, un cens de quasi 300.
000 ovins, total, eh?
, comptant com he dit, menys de quatre mesos, entre quatre i dotze mesos, mascles reproductors i femelles reproductores, doncs el 50% de tota esta producció està situada a la comarca dels Ports, i, després, a les comarques del Maestrat, sobretot, l'Alt Maestrat, però, també té bastant ramaderia la comarca del Baix Maestrat.
Tornant a la gràfica, doncs, podríem equiparar-la, la d'Europa, a la de la Comunitat Valenciana.

Zones classificades com a zones desafavorides i que, evidentment, necessiten ajudes perquè són zones que necessiten fixar la població al medi.

Després, també, tenim el Racó d'Ademús, tenim la zona de l'Alt Palància i l'Alt Millars.
Bàsicament, el 90-95% de la ramaderia de la Comunitat Valenciana està localitzada en estes comarques.
No és on està la població, vostés ho coneixeran millor que jo, segurament.
La població està en les zones de costa.

Bé, arran d'ací, volia comentar el tema -vaig a enllaçar-lo amb el tema dels escorxadors, només vaig a fer una nota, després, en l'última diapositiva, ho reprenc- sobre escorxadors a on, escorxadors Carns de Morella, escorxador de Morella, escorxador de Vistabella, un dia que jo estava de convidada ací, que n'hi havia una altra compareixent, la diputada Belén Bachero, va dir que ella té un escorxador en el seu poble, però que és deficitari.
Bé, ja, és deficitari però genera llocs de treball.
N'hi ha tantes coses que són deficitàries i ni tan sols generen llocs de treball, que perquè no mantindre eixos escorxadors?

Després reprendré, en l'última diapositiva -com els he dit- el tema dels escorxadors sobre públics o privats, o escorxadors en zones rurals o escorxadors grans, com l'escorxador de la Plana o l'escorxador de Betxí.

Bé.
La situació general del sector hui en dia, a l'estat en general i, en particular, a la Comunitat Valenciana, no se'n va molt, és que està experimentant un descens acusat, en general, en el número de cens, en el nombre d'explotacions, i que cada vegada les explotacions són més grans, més competitives, d'acord?
Són explotacions que estan regentades per gent com el senyor Aledón, amb mentalitat empresarial, i que tenen la subvenció com el que és: una almoina.
I desgraciat el que ha de viure d'almoina, perquè pot ser una ajuda, però què passa el dia que algú considere que la gallina de Xulilla és més importat que l'ovella?
Doncs que els diners se'n van a la gallina de Xulilla, i els de les ovelles ens quedem, què fem?
Ara que no tenim la subvenció.
.
.
Hem de ser competitius.

Bé, també s'ha vist afectada esta situació de descens per les dràstiques pujades de preus de les matèries primeres, que és veritat que els dos últims anys han baixat de preu, han contingut el preu, però que, des de l'any 2007, han anat en contínua pujada.

Després, el reduït nivell de preus dels productes, que sofrix el productor i que no pot estar regulat, que no pot regular ell.
Perquè quan una persona té un forn o quan té una tenda de roba, decideix a quin preu vol vendre les sabates o pot decidir a quin preu vol vendre la roba.
Però al productor li ve imposat el preu al qual ha de comprar el cereal i li ve imposat el preu al qual ha de vendre el producte.
I no tenen en compte que si totes les empreses han de tindre un marge mínim d'un 10%, entre eixa diferència i els costos de producció haurà d'haver-hi, com a mínim, un 10%, i això no està regulat en cap lloc, ho regula el nivell de l'oferta i de la demanda.

Després, la falta de relleu generacional en este sector -sobre el que ja també ha dit el meu company, jo no vaig a aprofundir molt més del que ho ha fet ell-, no tenen suport els jóvens, no n'hi ha formació, no saben per a on començar i, sobretot, que no tenen el recolzament suficient per a posar-se amb eixe pantanal, que són moltes inversions, perquè els animals requerixen d'inversions, i, sempre han dit en la meua família, negocis de sang, negocis de fang.
Què passa quan tenim problemes sanitaris, com els que estem acusant, que ara vorem, que últimament, doncs, els ramaders també ho estan sofrint, no els d'oví, però els d'altres espècies.

Després, continus canvis respecte de la política agrària comunitària que, últimament, en l'última reforma, el que tracta és d'incentivar els sistemes de producció més extensius, perquè els països que més força han tingut en la negociació de la política agrària comunitària treballen en sistemes de producció més extensius, que si bé són els que tradicionalment s'han utilitzat sempre, no és més cert que són els menys productius, sense comptar que estos sistemes tenen una productivitat numèrica molt baixa.
En alguns casos, no arriben a un corder venut per ovella i any, tenint en compte que la gestació d'una ovella són cinc mesos i que, després, es pot tornar a cobrir i que una ovella pot fer més d'un part a l'any.

Bé.
Doncs, en lloc d'incentivar la producció, el que s'incentiva és sistemes extensius, el greening, pagament verd o el nombre d'animals que té la gent.
Â«Et pagarem per una ovella que tingues.
Â» No.
Quan et produïx eixa ovella?
Perquè després ens trobem en situacions contra, o siga, situacions de maltractament animal, de gent que té els animals perquè comptabilitzen els caps, cobrar la subvenció i, si no em cria l'ovella, doncs ni li he de donar pinso, ni he de criar corder ni em dóna faena tampoc.
I si puc viure amb la subvenció perquè, per la raó que siga, tinc una extensió de terreny, perquè estic en una zona que tinc hectàrees, treballe molt menys que els que treballen en extensiu, en intensiu, perdó, que produïxen més, que tenen unes pràctiques molt millors, pel que fa a producció i pel que fa a benestar, i és que, jo crec que, en estes polítiques de la PAC, s'ha incentivat el ramader de sofà.
I ja està.
Unes polítiques perquè els animals estiguen, però, sense saber si produïm més o no, o menys.
I després, les carns, consum de carn per habitant que està en continu declivi.

Bé.
Els problemes sanitaris als quals ens enfronten els ramaders en l'actualitat.
La tuberculosi.
La tuberculosi és un problema gran.
Cal formar els ramaders i explicar-los que s'han de sanejar els animals, perquè és una zoonosi, una malaltia que pot transmetre's als humans, però cal controlar la fauna salvatge.
La fauna salvatge és portadora de tuberculosi.
I no és normal que explotacions que estan al voltant de Doñana, com per exemple, l'explotació de rama de lidia de Partido de Resina li queden trenta vaques, perquè, contínuament, li estan fent buits sanitaris.
Està en perill d'extinció eixa casta.
I no diguem de tocar un porc senglar de Doñana.

A vore, que no és responsabilitat dels ramaders els porcs senglars de Doñana, ni les cabres munteses que n'hi ha en l'Alt Maestrat o en Morella, i beuen dels abeuradors de les vaques, perquè jo ho he vist, i mengen l'herba alfals que mengen les vaques, i van a llepar les pedres de sal de les ovelles d'allí, i es passegen per damunt dels teulats, que els destrossen, però això és un altre tema.
Bé, jo he de mantindre la fauna salvatge per a tindre fauna salvatge?
Vostés m'han de dir a mi: Â«S'han de matar estes vaques, s'ha de fer un buit sanitari.
Â» Però no fem res amb les espècies transmissores d'estes malalties, que són responsabilitat de qui?
Perquè, al final, no són responsabilitat de ningú.
El que gestiona el vedat, no vol saber res, perquè són de medi ambient; medi ambient diu que el vedat el té donat, perquè el gestiona un caçador o el que siga, i al final qui ho paga?
Ho paga el ramader.

I després, n'hi ha malaltes com la sarna, que són malalties limitants per se que quan la població de cabra muntesa augmenta moltíssim, comença a transmetre's la sarna.
Qui ha transmés la sarna?
Doncs comencen les bregues.
Â«Les vaques d'estes me l'han transmés.
Â» Â«No, les cabres me l'han transmés a les meues vaques.
Â» A mi em dóna igual, que jo passe els animals domèstics per una mànega de maneig i els desparasitem tots i, la setmana que ve, ja no n'hi ha sarna.
Però eixos animals portadors, continuen estant lliures i quan eixos animals, eixa sarna els afecta la vista, es queden sense vista, cauen pels penya-segats, es moren per ahí, no passa res amb deixar-los ahí.
Però compte que a tu se't mor una ovella i que no gestiones bé eixe cadàver -que, per altra banda, s'ha de fer, jo no (rient) opine, com el senyor Aledón, que l'ovella s'ha de quedar-, ha d'haver-hi una gestió de cadàvers adequada, que, poden ser les casetes -jo pense que no és la més adequada-, és còmoda, a mi em resulta còmoda, però és que s'han de sanejar.

Els ramaders no paren de demanar sanitat, programes de sanitat i vore greuges comparatius amb altres comunitats autònomes, com és Aragó, en què allí es fa la tuberculina comparada.
Ací no es fa, bé, i ningú els explica què significa o per què allí es pot fer la tuberculina comparada i ací no es pot fer, perquè té una explicació sanitària, però ningú els ho diu.
Ells el que veuen és que a aquells ramaders els permeten comparar dos tuberculines i no es maten tantes vaques com els estan matant ací.
I, després, ja tenim les lleis.
Resulta que, en Morella, la legislació és una, però en Monroyo, que està a huit quilòmetres, és una altra, perquè, com són de diferents comunitats autònomes, el que val per a les vaques que estan d'esta tanca cap allà, no val per a les vaques que estan de la tanca cap ací.
I això afecta anímicament i moralment els ramaders, que veuen com no hi ha ningú que els defense.

Per a més inri, si tenim situacions com la de la vaca Carmen, que positiva tuberculosi, es salva gràcies a 70.
000 firmes d'animalistes en vint-i-quatre hores, quan hi ha ramaders que els sanegen l'explotació i és un animal positiu i li fan un buit sanitari, com va passar a finals del mes de gener, en un ramader de Cantàbria; doncs, això, només fa que agreujar la situació, i dir, Â«però, bé, esta vaca no porta ni cròtalsÂ».
Vostés coneixen la llei de sanitat animal?
Els animals han d'anar identificats, ha de portar dos cròtals, perquè és un remugant, perquè pot ser transmissor de tuberculosi i d'encefalopaties, que no és cap faula, és la segona vegada que ho he sentit -el dia de la intervenció de la senyora Monsalve, i hui el senyor Aledón-.
No, és que això de vaques boges, que s'ho han inventat.
No, senyors, no em diguen que ningú de vostés ací ha sentit parlar dels prions, perquè si no, parem la humanitat.
Tots sabem que els remugants han de menjar aliments per a remugants, i això és herba, i si els donen farines de carn, doncs, tenim les conseqüències que tenim, i això és per les proteïnes priòniques.
I que ens menjàrem, ens mengem els ramaders una ovella modorra o un corder modorro no té res a vore amb una encefalopatia, això és una cenurosi, és un paràsit que està en el cervell, tu decomisses el paràsit eixe, i ja està, però l'scrapie és una proteïna priònica.

I també s'ha dit en esta taula -jo ho he sentit- que n'hi ha espècies que no la patixen, l'scrapie, per exemple, l'ovella guirra valenciana, una ovella que no val ni per a fer ombra quan ix el sol, tots els respectes cap a l'ovella guirra valenciana, és una ovella que, per a produir, zero.
Anem a incentivar això?
No.
S'ha de mantindre la guirra valenciana?
Sí.
Perquè, per exemple, és resistent a algunes patologies, i ens pot fer falta alguns dies per a creuar-la, però que la mantinga l'administració, que estem en el segle XXI, que per a això estan els bancs de semen i de germoplasma.
Però no paguem al productor perquè tinga guirra valenciana.
No li donem una almoina perquè ens mantinga la guirra valenciana, perquè el dia que no puguem pagar eixa almoina, què passarà amb eixe productor?
Haurà de vendre la guirra.
Si quan una espècie està en perill d'extinció és per alguna cosa, clar que és per alguna cosa.
Les races de foment produïxen molt més.
I hem d'anar a produccions majors, independentment de l'extensificació o la intensificació que se li vullga donar a la producció.

Tampoc va a eixir cap vaca de lídia positiva a les encefalopaties.
Però per què?
Pel nivell de rusticitat que té una espècie, una raça determinada i ja està.
Que s'han de mantindre.
Sí.
Però com els he dit, amb la tecnologia que n'hi ha, s'han de mantindre, bé, s'han de mantindre en bancs de germoplasma i en bancs de semen.
I si veiem que eixes races, algun dia, doncs, n'hi ha una epidèmia del que siga i eixes races no són sensibles -per això està legislat en Europa-, les mostres que s'han de prendre de cada raça, perquè n'hi ha unes races que són més sensibles, unes edats que són més sensibles, enfront d'altres, doncs, aleshores, el que s'ha de fer és recuperar eixa raça, recuperar els embrions que els tenim ahí parats, però no podem obligar, no podem sotmetre un ramader a produir amb uns mitjans de producció que són de tot menys productius.

Després, l'escàs consum de carn per habitant, que ja he comentat que va baixant.
És que el que no podem fer és comparar-nos amb les gorrines o amb les vaques.
Perquè una gorrina sempre serà una gorrina, i jo el que no puc és posar-me com si jo fóra una gorrina, és que no ho som.
És que no som vaques.
És que volem comparar-nos als animals i un animal és un animal.
I té un sistema nerviós, evidentment, i rep uns senyals, i té unes sensacions, però no té la capacitat de pensar que té un humà.
I quan ens comparem i permetem eixes comparacions, doncs, és a on venim, en lloc d'educar des de xicotets, per a, o siga, explicant-ho d'una altra manera, no?

Després, l'increment de les pressions dels mercats exteriors -que també ha comentat el meu company- que cada vegada són majors.
Esta etiqueta és del 24 de gener, Alcampo, Â«Ternasco de Aragón, IGP -ahí ho veiem- producido en Dinamarca.
 País de nacimiento: Dinamarca.
País de engorde: Dinamarca.
Sacrificado en Dinamarca.
Â» Este corder, ni tan sols ha respirat aire d'Aragó.
Per tant, no es pot etiquetar com IGP d'Aragó, i qui està permetent este frau?
Açò és un frau al consumidor.
Jo pose en gran Â«Ternasco de AragónÂ» i pose en menut que ha estat produït en Dinamarca.
Qui es para a llegir que ha estat produït en Dinamarca?
Això és el que passa quan eixa persona, el que ha comprat això, l'ama de casa, el que fa la compra -em dóna igual-, arriba a casa, posa eixa carn al plat i li diuen: Â«No m'agrada, no ho vull, no m'agrada la carn de corder.
Â» I ja està.
Com et va a agradar la carn de corder?
El corder de Dinamarca és un corder aspre.
Del Pirineu per amunt es produïx en extensiu.
És que tarda el mateix en posar vint-i-cinc quilos un animal que s'alimenta de concentrat que un animal que s'alimenta d'herba?
Doncs pensen vostés, si engrossixen el mateix quan mengen un plat de pasta o un plat d'encisam.
No és igual.

Si tardem quatre mesos a fer un corder, al pes, de ternasco de Aragón, que són vint-i-quatre quilos de pes viu, ens estem menjant un corder de quatre mesos.
Eixe corder fa olor, fa olor tota la casa quan tires eixe corder a la paella.
Quina és la resposta del consumidor?
Â«Corder, no, que no m'agrada.
Â» Bé, però és que eixe no és el nostre corder.
I ací sí que s'ha de posar una santa mà, eh?
Que eixe etiquetatge s'està permetent, no sé qui l'està permetent, si el.
.
.
, no sé, no sé per qui ha de passar açò.
Però ací el productor no pot fer res.
Això és qüestió de legislació.
De legislar-ho bé i de controlar-ho bé.

Després, legislacions comunitàries cada vegada més estrictes, més antropològiques, més emocionals i menys zootècniques.
I quan es legisla en benestar, no es fa d'acord amb benestar zootècnic, es fa d'acord amb benestar social.
I quan pensem que cal traure una nova legislació de benestar animal, en estabulació en gorrines, doncs pensem com ens agradaria estar a nosaltres.
Doncs ens agradaria estar amb les amigues, prenent café.
(Rialles) Doncs ens posem aixina, a les porques les posem aixina.
Què passa amb les porques quan estan amb les amigues?
Que es peguen.
I què és el que tenim ara?
Que inseminem una porca, i als vint-i-un dies repetix zel, i als vint-i-un dies repetix zel, perquè un animal quan se sent amenaçat, no es reproduïx, perquè la reproducció és el major indicador de benestar animal.
Un animal, quan hi ha sequera, la fertilitat baixa, en animals que estan en extensiu.
Quan em sent agredit, no em reproduïsc.

Jo sempre els pose esta comparació als meus alumnes, a diferència dels humans, que en això sí que he de dir que estan molt més regulats els animals.
Quanta gent coneixem, Â«ara que m'he quedat en l'atur, vaig a quedar-me embarassada perquè tindré temps per a tirar la cria endavantÂ».
Bé, ja, i de què la mantindrem?
Un animal no fa això, no li importa el temps, el que vol són recursos, un animal per a tirar una cria endavant.
I quan els animals se senten amenaçats, no es reproduïxen, i és el que ens està passant amb les, amb les porques.
I des d'Estats Units estan aplaudint i diuen: Â«Ah, bé, anem a legislar nosaltres també.
Però ací no se toca una llei, no es toca una coma, perquè quan els d'Europa, que produïxen menys, els falte producció, ja l'entregarem nosaltres.
Â» D'acord?
Això és el que ha passat.

Respecte a açò també, ens pareix que és que les porques que estan amb gàbies, és que si una porca no està en una gàbia, quan parix, es gita i, al dia següent, els porcs eixos estan com paper de fumar, i això un humà no ho fa, teòricament, d'acord?
Doncs és que la gent que reclama que les porques estiguen soltes no pensen que les porques esclafen les cries si es giten, i les hem de tindre tancades.
El mateix amb les gallines, algú va pensar que l'acte de posar un ou és un acte íntim i requerix una intimitat.
Doncs anem a posar-los cortinetes, a les gallines, perquè ponguen els ous.
I les gallines estan molt estretes.
Ja, però és que les gallines tenen un instint que no tenim els humans, i és que pensem en els animals com en els humans, i és que les gallines es piquen, i ara que tenen més espai, doncs cada dia entren a les granges i, a banda que ha baixat la producció, doncs trobem gallines mortes dins les gàbies, bases de sang en terra.
Això sí que és lamentable, en Europa, que estiga passant.

Però, clar, els nostres productors, des de l'1 de gener del 2013, no havien de tindre cap gallina.
Cap gàbia de les que tenien, les gallines totes en les gàbies noves de benestar animal.
Què és el que va passar?
La crisi de l'ou, va baixar la producció, el preu de l'ou es va incrementar.
A on van parar les nostres gàbies?
En els barcos, totes a Marroc.
De Marroc van dir: Â«Tranquils, no teniu prou ous?
No us preocupeu.
Nosaltres us entrem els ous.
Â» I van regular el preu de l'ou.
Ah, o siga, que l'ou que entra de Marroc en les nostres gàbies ens els podem menjar?
Però nosaltres hem hagut de llevar les gàbies?
Però, bé, però quina broma és esta?
Açò, els animalets.
.
.
, açò no és la realitat.
És que un lleó no es banya amb un facoquer, és que un lleó es menja un facoquer.
I en les escoles s'ha d'ensenyar que la vida real no és una història de Disney.
Que cal seguir un cicle de producció.
I que si no el seguim, doncs la vida es trenca.
Que a mi em dóna molta pena quan veig un cocodril menjant-se una cria de nyu, en els documentals estos de La 2, però és que, si no se la menja, desapareix l'espècie.

I, després, un altre dels obstacles que cal superar és la quasi impossibilitat d'aconseguir augmentar els marges sanitaris de benefici net real, pel que els he explicat.
Perquè quant li costa produir a un productor un litre de llet?
Ah, no ho sé, em dóna igual.
Però jo te'l pagaré a tant, perquè l'he de vendre a 59 cèntims.
En ma casa, el que fa la compra és el meu home.
Jo ahir vaig tindre una bronca amb ell perquè m'ha dit: Â«Mira, que he comprat llet President, a 61 cèntims.
Â» I li vaig dir: Â«A quin preu penses que li la paguen al ramader perquè tu la compres a 61 cèntims?
Ah, encara que siga francesa, no, bé, la llet Pascual està a 91 cèntims, però s'entén millor que el productor rebrà més part.
Â» Jo entenc que la gent no mira això, que el que vol és un carro de la compra el més barat possible.
I això és el que va descobrir el senyor Roig i, per això, està forrat, perquè va descobrir que, a costa del que siga, la gent vol un carro de la compra el més barat possible.
Però, per això estan els legisladors.
Esteu vosaltres, no?
Estan vostés.

Bé.
Després, la consideració social que té el productor.
Jo els convide que vagen d'ací nou dies és el Saló Internacional de l'Agricultura -segur que per estar en la comissió d'agricultura els posen facilitats per a visitar un saló de l'agricultura, i pot ser molt educatiu- perquè vegen el reconeixement que tenen els ramaders en França.
I en França, en l'escola, li ensenyen a este xiquet que si ell té un got de llet amb cereals, el xiquet darrere d'eixa gerra de llet, veu a este home munyint una vaca i veu que darrere d'eixe bol de cereals, n'hi ha un home collint nit i dia.
I que si la climatologia no acompanya, i si no donem suport als nostres productors, que ells no van a poder desdejunar.
Pensem en totes les professions que coneixem.
Quantes vegades necessiten al mes vostés un arquitecte o un advocat?
-Espere que poques.
(Rialles) O un metge.
Pensen quantes vegades al dia necessiten un agricultor o un ramader.
Cada vegada que es posen a la boca algun aliment d'origen animal, d'acord?
Els vegans, també, de l'agricultura.
Un agricultor.
D'acord?
I, en conseqüència, al que està darrere fent totes les inspeccions.
Ja, de pas, ho dic, els veterinaris.
D'acord?
A les quatre del matí han d'estar als escorxadors per a garantir un bon producte per al consumidor final.

Més obstacles que cal superar.
Doncs molt poc de suport per part de l'administració en la promoció i el consum de productes d'origen animal.
Este cartell és de la Unió Europea, del ministeri, del Govern d'Espanya, un pla per al consum de fruita a les escoles.
En canvi, què és el que fem amb els productes d'origen animal?
Els hem de tirar, perquè si no ens els paguen.
.
.
Per què no se subvencionen, el consum de productes d'origen animal en les escoles?
No s'ha de menjar només carn, clar que cal menjar fruita, s'ha de dur una dieta variada, i estem en la millor zona del món, la zona del Mediterrani, la dieta mediterrània, que és la millor, però no promocionem el plàtan de Canàries i deixem estar la vedella o deixem estar el corder, que és que fa falta.
Prova d'això és que els vegetarians i els vegans han de complementar-se amb vitamina B12.
Doncs és perquè no és una dieta equilibrada, perquè fa falta productes d'origen animal.

Bé, i per últim, com la comissió era, també, d'escorxadors, públics o privats.
Llevem-ne els prejudicis.
Nosaltres, en estos moments, estem patint els prejudicis contra les institucions privades en el CEU.
És millor una institució pública que una privada?
És millor una institució ben gestionada.
I llevem-se del cap si és pública o si és privada.
Som deficients en producció de carn?
Hem vist on es produïx la carn, produïm un 20% de la carn que consumim.
Per què eixe 20% de la carn que consumim no se sacrifica on es produïx?
Es disminuïx el.
.
.
, o siga, es millora moltíssim en benestar animal, i és cert que hi ha estudis que diuen que això no afecta la qualitat de la carn, però no estem tan preocupats pel benestar dels animals?
No és igual el corder que es cria a Morella, que se sacrifique en Morella, que haja de baixar a sacrificar-se a Betxí o que haja de baixar a sacrificar-se a Borriana, l'escorxador de la Plana.
Ah, bé, i esta gent d'on trauen la carn?
Però si el 80% cal dur-los de fora!
Si jo cada setmana, quan porte corders de mon pare a l'escorxador, jo ne porte trenta, cinquanta, i hi ha tres-cents cinquanta que vénen de Córdova, de Huelva, de la zona sud-oest d'Espanya, que és on es produïx el corder.
Que no té la mateixa qualitat que el nostre i, després, ja, però no seran rendibles eixos escorxadors.
.
.
Bé, si cal fixar la població rural al medi, cal fixar-la i si cal fixar-la a cop de talonari, s'haurà de fixar a cop de talonari, i si no, que li ho expliquen al govern d'Aragó.
Hi ha set mil persones en total la província de Terol, només en Castelló ja passen de cent mil.
Però és que, si no fixem la població rural al medi, encara que siga amb ajudes, és que no cabrem tots en la costa.
I fa falta el medi, perquè fa falta produir aliment, i això s'ha de produir al medi rural.
(Soroll)

Per últim, vaig a deixar-los amb un post que estos dies corre per les xarxes socials, que em pareix molt apropiat: Â«El que no aprecia el treball d'agricultors i ramaders, a més d'ignorant, no es mereix el que es menja.
Â»

Els done les gràcies per la seua atenció i quede a la disposició dels diputats per a les preguntes que hagen de fer-me.

El senyor president:

Gràcies, senyora Martínez.

Ha clavat el temps i ha facilitat molt la tasca (rialles) d'aquest humil president d'aquesta comissió.

Ara per al torn de preguntes i començant pel Grup Parlamentari Podemos-Podem, té la paraula la il·lustre diputada Beatriz Gascó, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Gascó Verdier:

Gràcies, president.

Moltes gràcies, senyora Martínez, per esta explicació que David i jo compartim.
En el nostre partit hi ha uns cercles animalistes que segurament no compartirien moltes de les idees que vosté ha exposat ací.
Nosaltres, que som defensors d'un món rural viu, sabem que la ramaderia juga un paper molt important en eixe món rural.

Personalment estic molt d'acord amb vosté, en l'excés d'antropització i d'emocionalitat que hi ha entorn al tema de la cura dels animals, però també és de veres, bé, respecte al que vosté ha exposat sobre les.
.
.
Com es diuen en valencià?
, les.
.
.
(Algú diu: Â«Les gorrines?
Cerdas?
Â») Igual m'estic confonent amb l'italià.
Bé, té igual, les porques.
Dic jo que, si abans no hi havia les gàbies, i no es morien totes les cries, o siga que.
.
.
, imagine jo que la natura haurà fet també que tinguen un sentit de supervivència, no?
(Algú tus) I d'alguna manera hauran mantingut i de totes maneres, el que també, jo sí que qüestione és l'excés, o siga, en el procés d'industrialització de l'agricultura i de la ramaderia, s'han baixat els costos i la intensificació, el que està portant és a un major nivell de deutes i a majors pèrdues, també, i a un nivell de risc que abans els ramaders no es veien confrontats a eixe risc.
Aleshores, nosaltres qüestionem este model d'intensificació continuada i d'augment del número de ramat, d'animals per ramader.

També qüestionem que la quantitat.
.
.
Hi ha una intencionalitat en l'augment del consum de proteïna animal en l'alimentació, després de la Segona Guerra Mundial, precisament amb eixe procés d'industrialització, i hi ha hagut lobbies i hi ha lobbies encara molt potents darrere de tot això, i nosaltres qüestionem que l'alimentació mediterrània, que vosté ha mencionat, estiga basada amb el nivell de proteïna animal, de consum de proteïna animal que tenim hui en dia, que no és tant, no és necessari menjar lactis cada dia ni, i sobretot, en adults.
O siga, que el sistema sencer, nosaltres hi ha qüestions amb les quals estaríem d'acord i altres amb les quals no.

Però, centrant-se en el treball que vosté fa com en la universitat, ens agradaria saber quin futur laboral tenen els veterinaris que passen per les universitats.
Si és més bé per ocupar-se de mascotes o per ocupar-se de ramat.
Com veu vosté eixe futur?

La senyora Martínez Ros:

Doncs.
.
.
Perdone, perdone.

La senyora Gascó Verdier:

Després.
.
.
De quina manera la crisi ramadera està afectant els veterinaris o lligat amb això, no?
Perquè m'imagine que si estan disminuint el nombre de ramaders, també estarà disminuint el nombre de veterinaris que necessitem.

Hem vist, en la seua pàgina web, que el centre té una part dedicada a l'hípica, i durant la crisi econòmica, va haver-hi un període en el qual la cria de cavalls va caure en picat, no?
I, inclús, els animals, molts d'ells, varen anar als escorxadors, també, als mataders.
 Creu que és una tendència que s'ha parat o s'està recuperant la cria de cavalls?
O no?

I, durant estos dies, s'ha tornat a parlar dels falsos positius, a causa del polèmic indult de la vaca Carmen.
Ens agradaria saber com creu vosté que això, el problema dels falsos positius es pot resoldre, i ha mencionat el tema de la fauna salvatge, sense control, però com resolem això?
Com es fa control de la fauna salvatge?
És molt complicat, precisament, perquè és salvatge.
I arribar a ella costaria.

Moltes gràcies.

La senyora Martínez Ros:

Gràcies a vosté, senyora Gascó.

El senyor president:

Gràcies, senyora Gascó.
La compareixent ha sol·licitat, abans que començàrem la comissió, respondre individualment, i, per tant, li done la paraula.

Té vosté la paraula, senyora Martínez, per un temps màxim de cinc minuts.

La senyora Martínez Ros:

Molt bé.
Gràcies.

Intentaré anar una per una.

Pel tema d'extensiu que em parlava, les gorrines abans no es morien, el tema és que abans es produïa i no es morien, abans no es produïa com ara.
Vull dir, el que tenia gorrins, els tenia més extensificats i, per això, per no estar tan estrets, per això no es xafaven.

Com el marge que li queda al productor és tan xicotet, ha de produir molta quantitat, perquè si no, no arriba a cobrir les despeses.

Intensificació no és augmentar el nombre d'animals reproductors.
No és millor ramader el que té mil ovelles i trau mil dos-cents corders a l'any.
És millor productor el que amb set-centes ovelles és capaç de traure mil dos-cents corders a l'any.
Estic parlant de millora de formació, de tecnificació, no de tecnificació d'industrialització, quant a maquinària, quant a contaminar més, no.
Pel que fa a genètica, pel que fa a encreuaments, pel que fa a.
.
.
, igual en la producció de llet.

Jo m'he dedicat més a la producció de carn, però el mateix en producció de llet.
És millor ramader el que necessita per a produir ics litres de llet mil ovelles xurres?
O és millor el productor, com el que tenim ací, que per a produir eixos mateixos litres de llet amb la meitat d'ovelles lacaune o assaf, el pot produir?
Contaminen menys.
La despesa és menys.
Si van a produir el mateix, són menys boques que alimentar, perquè el marge és tan reduït que hem d'anar, hem d'agafar-nos a això.

Després, respecte al consum de productes d'origen animal, li recorde que el raquitisme es va eliminar gràcies al fet que la gent tenia accés a la llet de vaca a canvi de cèntims, d'uns pocs cèntims.
La llet de soja no porta calci i tots estos que no volen llet de, de vaca, no se n'adonen que per a produir tota la soja que es produïx, a on es produïx, arrasen boscos sencers i eixes zones, ahí diuen que se sent el silencio del viento, perquè fumiguen amb productes que no vola ni un insecte.
(La diputada parla amb el micròfon desconnectat)

Sí, clar, però és que la llet de vaca té unes contraprestacions, com li he dit.
Una dona embarassada no es deuria permetre, per exemple, no consumir proteïna d'origen animal que li puga aportar calci, per la qüestió que li he dit.
Nosaltres tenim un projecte, des de la facultat, que desenvolupem en Àfrica i estem ajudant-los amb la ramaderia caprina, precisament per això.
En Malawi, concretament, els bantus, que són més xicotets, tenen raquitisme, perquè no consumixen productes que tenen calci (algú tus) i els ajudem amb la proteïna d'origen animal.
No és la proteïna d'origen animal només la proteïna més sana, evidentment.
És el peix, és la verdura, és la fruita, però és la proteïna més barata.
Si no, peguen una mirada als països en vies de desenvolupament.
Jo no sé quant costa un quilo de tofu, però sé el que costa un quilo de pollastre, i és una proteïna a la qual pot accedir molta més població, i no estic parlant de població de la Comunitat Valenciana, estic parlant d'arreu del món que no tenen tantes possibilitats.

Després, respecte al futur dels veterinaris, que formem en la nostra universitat, és cert que això hauria de parlar amb, però, bé, si arriba a comparéixer el degà de la facultat ací, tindrà oportunitat de preguntar-li-ho.
No sé a què es volen dedicar, però la nostra obligació és formar veterinaris generalistes, donar-los l'opció de treballar en el que ells vulguen treballar.
És veritat que n'hi ha molta més opció en la cadena del que s'anomena Â«De la granja a la mesaÂ» que en animals de companyia, perquè ja, en cada cantó n'hi ha una clínica.
Ahir mateix, de nit, un company meu em deia: Â«Estic rebentat, quan em criden per a una guàrdia, estic cremat de la clínica.
Â» Acaben cremant-se de la clínica.
Però eixa és l'opció de cadascú, no.
.
.
La meua ha sigut la producció, jo pense que no m'he equivocat, perquè m'agrada, perquè m'agrada la meua feina, perquè ho visc molt, però, evidentment que els veterinaris que estem formant, ells decidiran.
Doncs n'hi ha qui vol formar-se, vol dedicar-se a la fauna salvatge, n'hi ha qui vol dedicar-se a la producció, n'hi ha qui vol dedicar-se als animals de companyia, la medicina, la clínica, la tecnologia dels aliments, però la nostra obligació és formar-los.
Feina.
De moment tenim uns índexs d'empleabilitat molt elevats, de quasi tots.
El senyor Aledón ja té dos alumnes nostres en pràctiques, perquè necessita mà d'obra també i no la troba.
Vull dir, que els emprem ja, inclús, en cinqué.

Respecte als cavalls.
Lamentant-ho molt, no puc (riu) contestar-li, no sé res de cavalls, no.
.
.
.
Vaig fer el justet en la facultat de cavalls i de gossos, -però bastant obligada, perquè era necessari- per això li hauria de respondre un veterinari especialista en cavalls.
Supose que, com tot, s'ha vist afectada la veterinària, el sector de la veterinària que es dedica al cavall.

I, després, el control de la fauna salvatge.
Jo, quan era estudiant, vaig treballar amb alguns professors en fauna salvatge, en tema de cabra salvatge, i n'hi ha equips en les universitats, per exemple, la Universitat de Bellaterra té un equip molt ben format en control de fauna salvatge, precisament per la tragèdia en els isards del Pirineu, quan van agarrar la sarna.
O de Sierra Nevada, de Sierra Morena, perdó, que de milers que n'hi havia de cabres salvatges, es van quedar en dos-centes, per no fer un bon control.
És l'equip de Santiago Lavín.
Nosaltres vam tindre un professor, Jordi, d'allí, i bé, també tenim un grup que treballa en fauna salvatge, no a eixos nivells.
El mateix li dic, com s'ha de controlar?
Jo sé com es poden controlar algunes patologies dels xicotets remugants, ovelles i cabres domèstics.
Respecte a fauna salvatge, ho sé perquè he treballat amb grups d'eixos, sé que n'hi ha mètodes i que treballen precisament per a açò, per a poder controlar este tipus de patologies.
Però són eixos experts els que li han de donar la resposta.
Lamente molt no poder-li-ho dir.

El senyor president:

Gràcies, senyora Martínez.

I ara, per part del Grup Parlamentari Ciudadanos, té la paraula la il·lustre diputada María José García, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora García Jiménez:

Gracias, señor presidente.

Señora Martínez, muchas gracias por esta exposición tan esclarecedora que nos ha hecho, porque, la verdad, es que nos ha tocado muchos temas de los cuales, pues bueno, venimos oyendo, a lo largo de las comparecencias de otros ponentes y, entonces, es bueno (algú tus) saber en qué partes hay algunos que están de acuerdo y en qué partes no están.
Pero, por lo menos para hacernos una idea.

Una de las cosas que ha comentado usted, que lo han comentado también muchos es que es la falta de mano cualificada para el sector de la ganadería.
Y nosotros, una de las preguntas que nos interesa un poco, también, para cuando hagamos un remix de todo esto, es ver que usted, como profesora, también, qué pautas piensa usted que deberíamos poner o si deberían ser cursos reglados o no reglados para poder fomentar ese tipo de mano cualificada, o si se debería de mejorar mediante ayudas o alguna cosa de estas, ver cuál es su opinión en ese aspecto.

Luego, también ha comentado sobre las explotaciones (algú tus) grandes que son más competitivas.
Por lo tanto, una de nuestras preguntas es, ¿cómo podríamos nosotros mejorar también a las pequeñas empresas, la explotación de las pequeñas empresas?
Porque ustedes, también, como están tocando ese campo, sabrán mejor cuál es el sistema que se debería implantar o, por lo menos, la idea general.

Comentaba también sobre el equilibrio económico.
Y, claro, yo me gustaría también qué recomendaciones piensa usted que se deberían hacer desde que está la cría del animal hasta que se vende, para que haya un equilibrio económico más adecuado.
Me refiero a la venta desde la compra hasta la venta, desde su posición, que lo está viviendo todos los días, qué es lo que tendríamos que incrementar o qué medidas poner en ese aspecto.

Y ya, por último, para no quitar más tiempo, usted ha comentado el promocionar la ganadería, claro.
Cuando vemos a un nene que le hablan de la verdura y el final de la verdura, o de una fruta, pues claro, es mucho más feliz que ver el final de un animal, cuando se lo está comiendo, o sea, no, simplemente, se lo comento, no por otra cosa, no por nada.
Cuando yo me he dedicado a, me han dado, a lo mejor, unos pollitos, yo los he criado hasta que se han hecho más grandes y ya, a lo mejor, ya no…, ya tienen que ser para el consumo.
En la vida, en la vida he podido matar a los animales que yo he criado y nunca lo haré.
O sea que.
.
.
Pero no es lo mismo verlos ahí, en un estand, que los compras y ya está, y te los ponen en la mesa.
Entonces, claro, ¿cómo hacemos o promocionamos la ganadería?
Porque la foto que nos ha enseñado usted es de una vaca, ¿vale?
, que está produciendo leche.
Pero no una vaca que va a un matadero.
Entonces, es ver cómo se podría hacer un poco, también, para introducirla dentro del campo, del campo, no, de la promoción que se puede hacer de todo esto, tanto la agricultura como la ganadería.

Muchas gracias por todo.

El senyor president:

Gràcies, senyora Martínez, perdó, senyora García.

Senyora Martínez.

La senyora Martínez Ros:

Muy bien.

Bueno, respecto a las pautas de formación que me ha explicado, cursos.
.
.
En un curso de una semana, a un ganadero no se le explica nada que él no sepa.
Lo que pasa es que, si queremos introducir gente joven en el mundo rural, creo, pues que hace falta que esa persona, que el que quiere ser mecánico tiene una opción de formación, que el que quiera ser ganadero, querrá ser ganadero, probablemente, a nadie de la ciudad, hijo de cualquier profesión de servicios, se le puede ocurrir, ¿no?
Serán hijos de gente que está ligada al sector, tengan una formación mejor que la que no han podido tener, a lo mejor, sus familiares, ¿no?

Hace falta formación, lo decía el señor Aledón: Â«Es que no saben matar los corderos.
Â» Bueno, pues habrá que formar a matarifes, porque quien se va, entras a un.
.
.
Yo he entrado a muchos mataderos y son todos negros.
No es, no lo digo por nada, ¿qué pasa?
Que es trabajo que no quiere hacer nadie.
Que esta gente, porque necesitan papeles o por lo que sea, pues, es que a lo mejor no han cogido un cuchillo en su vida.
O las técnicas de sacrificio que pueden tener en Senegal, o que pueden tener en estos países, yo las conozco, no tienen nada que ver con las nuestras, entonces, habrá que formarlos, ¿no?
Para.
.
.
Y explicarles por qué es importante sangrar bien a un animal, que eso va a influir luego en la calidad que tenga esa carne.
En la ganadería lo mismo, un ciclo formativo, una FP, una FP donde se le expliquen unos conceptos teóricos, de sanidad, de producción, de economía, de economía, porque es importante que sepa gestionar y, luego, una formación práctica en una explotación ganadera.

Respecto a cómo cambiar las pequeñas empresas, cambiarlas a grandes, eso va con la mentalidad de la gente.
Hay gente que se quiere dedicar a la ganadería porque ve, es un trabajo vocacional, uno se puede dedicar a una empresa porque su vocación es generar dinero y le da igual producir corderos que chinchetas, le da igual, pero cuando estamos hablando del caso de los corderos, pues, allí, ahí tiene otras implicaciones, o bien es por familia, tiene que ser un poco vocacional.
Entonces, pues, estas empresas, lo que hay que tener claro, que estas pequeñas empresas lo que tiene que ser es que Â«yo me voy a hacer ganadero porque yo quiero ser empresario de la ganaderíaÂ».
Â«No, porque es que es lo que han hecho toda la vida en mi casa y, pues, lo tendré (algú tus) que hacer yo también.
Â» No, hombre, pues, a lo mejor tienes más opciones o.
.
.
, pues…, formación, al final es formación.
Formarles y ver que… Yo estudié matemáticas, yo me licencié en matemáticas y tuve que decirle a mi madre: Â«Toma el título y póntelo donde te quepa, yo me voy a la ganadería.
Â» Y entonces mi padre dijo: Â«Pues, hija, tendremos que formarte, porque yo no te puedo enseñar nada que yo soy pastor, yo no sé nada.
Â» Entonces, pues, creo que es formación lo que hace falta.

¿Cómo conseguir un equilibrio económico adecuado?
Pues, yo creo que, necesariamente, no hay más remedio que pasar por unos mínimos.
Y es que esto, este precio no puede bajar, porque si esto baja: Â«Ya, pero es que a mí me cuesta más producir.
Â» Bueno, pues revísalo, porque si entre todos los ganaderos tuviésemos un.
.
.
, nos pusiésemos de acuerdo.
.
.
, claro, el problema de los ganaderos, pues que no son como los estibadores, (rient) qué quiere que le diga.
Que es que yo quiero tener vacas rojas, pues vamos a hacer la marca Carne de Morella, pero es que yo las quiero tostadas, y si no nos ponemos de acuerdo ni siquiera con las razas, que es uno de los problemas de Morella, pues así no podemos unificar la producción ni unificar el producto.

Y, respecto a cómo promocionar animales que vamos a consumir, claro, usted nunca ha podido matar un pollito.
Mi padre nunca ha podido matar un cordero.
Yo aprendí, me enseñó la carnicera de mi pueblo, para poder comer corderos nuestros.
Porque mi padre, y cuando: Â«¿Que me ayudas, papá, que voy a matar a un cordero para casa, que mamá dice que no?
Â» Ya se ha desaparecido papá.
Y, cuando llegaba, ya estaba el cordero pelado.
Siempre.
No puede.
Pero eso no le impide producirlo para el consumo, porque, al final, pues, bueno, pues si en los colegios hay que tener un huertecito para enseñarles la agricultura, pues a lo mejor hay que tener una cabra y ordeñarla, y decirles que si no es por esa cabra, y cuando la cabra se hace vieja, pues, hombre, ya no puede estar, hay que decirles que cuando un animal no tiene calidad de vida, y que es necesario… Lo mismo que el león se come el facóquero, pues, que tendremos que nosotros matar, que nos da mucha pena, a veces, pero es que es el ciclo de la vida.
Entonces, pues, no tenemos que promocionarlo con un póster de un animal desangrándose, colgado en un matadero, pero digo yo que habrá otras maneras.
Para eso están los expertos en marketing, que hay veces que nos venden cosas que dices: Â«¿Cómo puede ser que me hayan vendido eso?
Â» ¿Y no se puede vender unas chuletas de carne?
Yo creo que se puede, hay gente muy buena en marketing, o sea, que seguro que pueden.

Creo que le he respondido a todas las preguntas que me ha hecho.

El senyor president:

Gràcies, senyora Martínez.

I ara, per part del Grup Parlamentari Compromís, té la paraula el il·lustre diputat Francisco García, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor García Latorre:

Gràcies, senyor president.

Gràcies, senyora Martínez.

Bé, jo, de les coses que ha comentat, que n'ha dit moltes i crec que ens ha il·lustrat molt, amb la seua experiència.
N'hi ha una que sí que m'ha cridat molt l'atenció i que no estiga, en este cas, molt controlat, que és el tema de l'etiquetatge.
Jo crec que és un dels temes que ahí, no sé vostés com a professionals, i com a.
.
.
, (algú tus) com a experts, també, en la matèria, ahí quines són les normes o quina hauria de ser l'acció perquè eixe etiquetatge, que ens venen car, que no sabem, fins i tot, ni la procedència -la sabem quan llegim la lletra xicoteta-, i s'està venent car, com aquest etiqueta o que és d'una regió concreta, doncs, la veritat és que sí que necessitaríem tindre això d'una manera, perquè el consumidor, que és, al final, l'últim que va a consumir el producte directament, poguera tindre majors garanties.
Així que ens agradaria que ens il·lustrara un poquet més sobre què es podria fer o quines accions es podrien fer quant a governs o quant a parlament, si s'haguera de regular alguna cosa.

Després, també, s'ha parlat molt ací del tema que n'hi ha una sèrie d'espècies o que, potser són més rendibles o poden tindre un futur més llarg, a millor, que altres.
Jo sí m'agradaria saber, en la seua visió, quines espècies són millors o amb major possibilitat de producció, de cara al futur i que foren rendibles, en este cas, per als ramaders.
S'ha parlat molt del tema de la denominació única o localitzada o comarcalitzada, però sí que és una de les coses que s'ha anat repetint en moltes intervencions.

Després, també, un altre aspecte que no ha tocat, i sí que m'agradaria, un poquet, saber la seua opinió, és sobre el tema de la producció en línia ecològica i, això, quines repercussions té en l'àmbit sanitari, i sobretot, en especialistes i els veterinaris, com vostés, quina és la dinàmica que duen al respecte.

I, després, n'hi ha dos punts més.
Un és sobre el tema que ací també s'ha comentat, la possibilitat de, com el tema dels escorxadors, el tema que siguen públics o privats, o gestionats de manera privada, el tema de la distància que n'hi ha des de la producció al que és l'escorxador i després al punt de venda.

S'ha parlat també de la possibilitat que n'hi haguera també escorxadors mòbils, que acostaren un poquet més el que és la matança, prop del que és la producció, per a, aixina, intentar abaratir els costos.
Quina opinió li mereix a vosté esta proposta?

I, per últim, el tema del qual ací hem aprovat, temps arrere també, la possibilitat d'establir canals curts de comercialització.
És a dir, intentar que el producte tinga la menor traçabilitat possible i que vaja directament des del productor al consumidor.
Això, vosté, no sé si en la seua visió, a escala docent, quina visió té?

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor García.

Senyora Martínez.

La senyora Martínez Ros:

Li responc de seguida.

Respecte a l'etiquetatge, això és un frau, és un frau en l'etiquetatge.
No sé, jo en estos moments no sé qui és el responsable de controlar-ho, es regix per normativa europea, però qui és el que ha de dir.
.
.
Té una responsabilitat ahí Alcampo, Alcampo està fent un frau, doncs els inspectors de comerç, perquè la carn, així, té etiqueta, en este cas, de la sala d'especejament, on s'han preparat eixes safates, o no, o no, perquè en molts casos, les etiquetes es canvien quan arriben al lloc d'origen.
A mi em costa creure que, però, bé, el que sí és cert és que el corder tendral d'Aragó és una IGP i porta un preu.
I el corder de Dinamarca és un corder de.
.
.
, en este cas, de Dinamarca, és un corder pastero i no és una IGP, no podem aprofitar-nos d'eixe preu quan el que realment hem pagat és un altre, però és un frau com el que.
.
.
, o siga, no en sanitat, no en.
.
.
Però, bé, els inspectors corresponents són els que hi han de.
.
.
, i això s'ha de legislar, jo crec que està legislat, per normativa europea, la normativa europea contempla a on s'hi ha de, o siga, què ha de contemplar eixe etiquetatge.

Per tant, els que fan la revisió d'eixos productes, bé siguen agrònoms, bé siguen veterinaris, bé siguen farmacèutics, que també n'hi ha en sanitat, doncs són els que s'han d'encarregar.
I, per descomptat, doncs quan hi ha inspeccions d'hisenda, que sospita, doncs, des de la conselleria corresponent, Â«reviseu-me açò, que ací en este sector n'hi ha alguna cosa que no funcionaÂ».
Doncs, des de la conselleria que toque, enviar les inspeccions corresponents, d'acord?

Després, respecte a les races productores, les races més productores?
Doncs, en producció de llet, jo advoque per la lacaune, perquè és una raça francesa, però és una raça que, la qualitat de la carn, del corder, és molt millor que altres races, com les israelites, que produïxen molta quantitat de llet, però és molt més difícil comercialitzar eixe producte, perquè engreixa molt prompte, i és un producte de pitjor qualitat per la quantitat de greix que acumula.
Llavors, però sí que és veritat que, en qualitat de carn, que en producció de carn, n'hi ha moltes races en Aragó, han descobert el gen ROA en l'ovella raça aragonesa, que produïx, té unes prolificitats molt més altes, és una mutació genètica, en principi, com totes les mutacions, doncs porta coses que no estan bé, però tenim races sintètiques que procedixen de l'INRA francès, com l'INRA401, tenim la (inintel·ligible) .
.
.
Bé, a mi em poden agradar més o menys, però que són races que, el mateix nombre de caps, tenim un nombre de corders per part molt major.
Això és innovar en tecnologia, amb base animal, amb base genètica, no.
.
.

Després, respecte a la producció ecològica, la producció ecològica, jo, per a mi és tan respectable com qualsevol altra producció, sempre que no.
.
.
Sí que pense que els productors de productes ecològics ho tenen malament, perquè no tenen on comprar la matèria primera ni on vendre el seu producte, han d'anar-se a altres comunitats, perquè no tenen.
.
.
I, aleshores, és un impediment això, per a gent que sí que vol, però estem en el mateix, que quan entre carn d'Argentina, no li posem l'etiqueta de carn ecològica perquè ací se'ns han acabat les safates de vedella.
Que allò no és producció ecològica.
Si es controla l'etiquetatge i s'informa bé el consumidor i.
.
.
, produir ecològicament té este preu.
Si tu estàs disposat a pagar eixe preu, doncs sí, o siga, és igual que l'altra producció, però que el consumidor tinga tota la informació.
Açò s'ha produït de forma ecològica, però té un preu produir de forma ecològica.
Si tu vols menjar de forma ecològica, ho hauràs de pagar.
Perquè és que volem molta producció de benestar, molta producció ecològica, però després no volem pagar el que costa produir això.
No, home, però és que això té un preu.
Per això, com el consumidor té més tendència a anar al producte més econòmic, doncs, per això, els marges unitaris són tan xicotets.
La producció ecològica té unes despeses molt majors.
Doncs, un mínim.
El producte ecològic no es pot vendre per menys de tant, perquè el que no pot fer el productor, damunt que et dóna un producte de major qualitat, és perdre diners.

Després, respecte a la distància entre producció, productor-escorxador-distribució, a on més qualitat de carn, o més qualitat perd la carn, és cada vegada que la carreguem en la furgoneta isoterm, obrim, tanquem, entra aire de fora, entra.
.
.
Per això, el corder que es sacrifica, s'oreja i es menja, no ha passat per càmeres, per tant és disminuir al mínim la distància entre la producció i l'escorxador.

I després, respecte als canals curts de comercialització, li responc ràpidament.
.
.
Bé, n'hi ha.
.
.
, uf!
, anar a comparar a la carnisseria, a mi no em seria possible cap dia, per la meua feina, però com jo, la majoria de la gent.
Anem evolucionant, anem amb més estrés, anem a feines que cada vegada volem.
.
.
Vull dir, tots tenim unes feines que no és com abans, abans la mestressa de casa podia anar i passar-se tot el matí xarrant amb la carnissera.
Però hui les dones tenen treballs, que estan algunes d'elles tenen treballs millors que els hòmens, però, bé, moltes famílies arriben tots a les huit de la vesprada a casa.
Doncs, on s'ha de comprar?
No estarà la carnissera esperant-te.
Jo pense que això és tornar-li a posar portes al camp.
En Estats Units, la gent compra per internet; qualsevol dia Amazon ens portarà a la porta de casa, al jardí de casa, en un dron, el producte.

Volem comercialitzar, n'hi ha grans superfícies, Carrefour, per exemple, té una línia de productes locals, n'hi ha formatge de Benassal, n'hi ha.
.
.
Jo sóc de Castelló, compre en Castelló i n'hi ha producte local.
Pense que es pot promocionar, igual, el producte local, però facilitant la gent que no tenim accés, o no té accés, a eixos canals de comercialització més curts com són les carnisseries locals, supermercats del poble o estes cosetes.

El senyor president:

Gràcies, senyora Martínez.

I ara, per part del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la il·lustre diputada Mercedes Caballero, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, president.
Senyora Martínez, moltes gràcies per la seua exposició.

I jo volia ser molt més concreta després de tot el que s'ha parlat, m'ha donat molta informació que jo desconeixia, amb la qual cosa li ho agraïsc molt.
Però jo volia fer-li dos preguntes concretes: primera, si està d'acord que la forma de la matança del bestiar afecta la qualitat de la carn, tal qual s'ha parlat en la compareixença anterior.
I si, a partir d'ahí, vosté, des del punt de vista dels veterinaris, pensa que es poden ficar mètodes alternatius que no afecten l'animal i no afecten la qualitat de la carn.

I després, respecte als escorxadors si públics o privats, no vaig a entrar que si la gestió és millor la pública o si la gestió és millor la privada o al contrari, però el que sí que vull deixar damunt de la taula és que, si estem parlant que els escorxadors en la majoria de casos no són rendibles econòmicament -tinguen o no una bona gestió-, òbviament les persones no van a obrir escorxadors privats per a perdre diners, perquè no són ONG, són empreses.
I si pensa vosté que eixe forat l'ha de cobrir l'administració, mantenint escorxadors que fora de la rendibilitat.
.
.
Parlem no d'una rendibilitat econòmica, sinó d'una rendibilitat social per a fomentar els escorxadors locals, inclús els llocs de treball que també crea.

Això és tot.
Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyora Caballero.

Senyora Martínez.

La senyora Martínez Ros:

Senyora Caballero, primer, la forma de matança -que sí que sobre sistemes de matança s'ha parlat abans-, si afecta la qualitat de la carn, clar que sí.
Sobretot la forma de sacrifici, la quantitat d'estrés que ha pogut tindre l'animal -en el cas del porcí, moltes canals per l'estrés s'han de decomissar directament perquè tenen un gen que fa que la carn siga de pitjor qualitat-.
Però la reglamentació és una reglamentació europea.
Està regulat per la Unió Europea.
S'ha de sacrificar aixina.
I el que jo també voldria fer una crida és que, si tots hem de sacrificar d'una determinada manera, tots hem de sacrificar d'una determinada manera.
I això inclou el halal i el kosher.
Perquè després el que ells no volen, ens ho hem de menjar nosaltres, el que tenen d'excedent ells que no poden vendre.

Sobre que qualsevol entre a matar als escorxadors, perquè aixina el senyor Aledón deia, Â«jo no puc anar a sacrificar.
.
.
Â», clar, és que ha d'estar controlat perquè després això va al consum humà i ha d'estar controlat sanitàriament.
I si comencem a deixar entrar gent als escorxadors, el dia de la festa del corder no ens aclarim.
I si cada un pot matar on vulga.
.
.
Jo he tingut molts clients àrabs, i el dia de la festa del corder, és que no.
Vos els porte a l'escorxador perquè tots volen sacrificar el seu corder perquè és cultural.
Si hem de començar a deixar entrar gent als escorxadors, que cadascú se sacrifique el d'ell, no és viable.
D'acord?

Aleshores, sí que afecta, per això estan els tècnics de tecnologia dels aliments, de tecnologia de la carn, el professor Carlos Sañudo de Saragossa treballa en tecnologia de la carn, ha treballat molt sobre açò.
Jo vaig parlar amb ell abans-d'ahir perquè havia de parlar ací per fer-li la consulta que si afectava la qualitat de la carn.
Em va dir: Â«No, afecta el benestar de l'animal, el tipus de matança, si s'atordix o no s'atordix.
Â» I n'hi ha publicacions, em va passar ahir un munt d'articles d'ell i em va dir: Â«Ací tens publicacions.
Hem fet tasts a cegues en consumidors i a la qualitat no afecta això.
Â» El que sí que afecta és el tracte que després se li dóna a la carn, com els dic, d'una cambra a una altra.
També és veritat.
Jo he estat fent pràctiques en escorxadors en la meua formació i el veterinari que estava en l'escorxador que jo vaig fer pràctiques deia: Â«Anem a alçar acta una altra vegada perquè ací fa falta una cambra d'oreig i una cambra de refrigeració.
Â».
I dic: Â«I no la posen?
Â» Â«No, però jo alce acta, alce acta però ningú fa res.
Â»

Aleshores, el veterinari fa la seua feina, alçar acta, perquè la carn s'ha d'orejar abans de mantindre's en fred, però en eixe escorxador -no vaig a dir quin és- no la tenen.
Tenen dos càmeres a la mateixa temperatura però per no gastar-se eixos diners en això.

Després, jo tampoc vaig a entrar en gestió pública o privada.
N'hi ha empreses públiques molt ben gestionades, administracions públiques molt ben gestionades, altres molt malament.
Hi ha empreses privades molt ben gestionades i altres que han vingut a la ruïna perquè han estat mal gestionades.
Però sí que vaig a posar-li un exemple: l'escorxador de Logronyo.
Jo conec el veterinari, que és el president del Col·legi de Veterinaris de Logronyo, i conec el cas per ell, d'un escorxador no viable que s'havia de tancar i al final passa a gestió privada.
I agafen l'escorxador, els matadors compren accions, el veterinari i el que estava d'encarregat.
És un dels escorxadors més rendibles.
Per què?
Perquè primer a tots els donava pena que entraren camions d'animals, és que ara es peguen perquè entren camions d'animals a matar.
Per què?
Perquè tenen les accions allí.
És un cas d'un escorxador que jo conec de gestió privada que els funciona bé, que ara quan diuen: Â«Que ve un animal a sacrifici.
Sí, sí, un no, deu.
Â» Clar, als matadors abans els costava més.
Dit per aquest company meu que és el president del Col·legi de Veterinaris de Logronyo.

I després, els escorxadors locals, jo pense que el principal és això, cal fixar la població rural al medi, si no hi ha altre tipus d'indústria, per les raons que siga, i això és una eixida que genera llocs de treball, que evita la despoblació.
Bé, primer caldrà vore si es pot.
.
.
I això gestionant-ho bé.
Cal buscar bons gestors, cal buscar els bons i no s'ha de buscar l'amic.
.
.
Â«Tu que eres amic meu et col·loque de gestor.
Â» No, i tu quin currículum tens en gestió?
Quantes empreses importants.
.
.
Vull dir, ha de ser gent que conega el sector, que sàpiga gestionar bé.
Necessiten ajudes?
Caldrà donar eixes ajudes perquè, si no, hem fet una inversió.
.
.
Caldrà per a tots els mitjans intentar-ho.
Si no es pot.
.
.
Però jo pense que cal intentar-ho.
Eixa és la meua opinió.
Que no cal posar un escorxador en cada poble.
Que ja és bastant (intel·ligible) .
.
.
algunes coses.
.
.
Cal mancomunar-se, cal.
.
.
Un escorxador en Vistabella, un altre en Atzeneta i un altre en Xodos.
Home, igual no cal.
Però cal posar-ne un comarcal.
.
.
En les zones eixes sí que podria ser jo crec una bona eixida per a generar treball i, si necessita ajudes, han de donar les ajudes.

Els de Carns de Morella, o ahí s'injecta i això es fa funcionar, i si no es pot fer funcionar però ahí s'haurà de posar algú al càrrec, algú que sàpiga de gestió i, de moment, que puguen pagar els deutes que tenen eixa pobra gent, que de moment eixe escorxador ahí tenen accions els ramaders.
Però posem-lo en marxa, si no, no sabem si funciona o no.
Això s'ha de posar en marxa.
Si la pregunta és sobre això, la meua opinió és que s'ha de donar suport a Carns de Morella i que s'ha de tirar endavant eixe escorxador.
I ja de pas, s'ha de recolzar donar suport a la cooperativa agrària de Morella que, ara que han llevat un gestor que havia fet un frau molt gran, el gerent que hi havia, sembla que funciona bé ara.
Si per a pagar els deutes que tenen gràcies a este estafador, ara la cosa pot funcionar, caldrà ajudar-los perquè genera treball i és un punt de suport molt gran per als ramaders.
Que no perdem de vista que són el 50% de la ramaderia que hi ha a la Comunitat Valenciana.

El senyor president:

Gràcies, senyora Martínez.

I per finalitzar el torn de preguntes, pel Grup Parlamentari Popular, (veus) té la paraula la il·lustre diputada María Teresa Parra, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Parra Almiñana:

Moltes gràcies i, sobretot, agrair l'exposició que ha fet tan amena per a tots els diputats que estem ací presents.

Sobretot manifestar-li la nostra sorpresa per haver indicat el descens del consum de carn.
En l'actualitat, està a l'abast de tots de manera fàcil, a més, cada vegada és més accessible econòmicament.
Per tant, sí que m'agradaria si poguera indicar quins són els motius d'eixe descens del consum de la carn perquè, per descomptat, a mi m'ha sorprés.
I en la meua casa que tinc dos xiquets es veu que no és aixina perquè és el que més els agrada.
La carn i bona carn.
Com torne a dir, gràcies a les explotacions actuals, no és una cosa prohibitiva com en algunes altres vegades que era prohibitiu el fet de poder menjar proteïna de carn animal.

També fer una puntualització sobre el que vosté ha dit del risc que hi ha de contraure malalties les ramaderies respecte als animals salvatges que beuen la mateixa aigua, que llepen les mateixes pedres de sal i altres.
Jo vaig a dir-li.
.
.
-per favor- una noticia que va aparéixer en el mes de gener que diu: Â«La falta de fondos y de personal pone en peligro la colonia de buitres de Mariola.
Â» Vull dir, ací es va repoblar fauna salvatge i no se'ls alimenta com toca per falta de fons.
Evidentment, els animals han de menjar, han de beure i busquen on està la seua font d'alimentació.
Vosté creu que una política de reinserció i recuperació de fauna salvatge ha d'estar compassada en el que és la manutenció d'eixa fauna perquè no passe la problemàtica que vosté ha indicat i ha puntualitzat?

Un altre tema en què ha posat l'accent i que em pareix important -que ja ho ha destacat altres companys- és el tema de l'etiquetatge.
L'etiquetatge des del Grup Popular considerem que no tan sols ha de ser una font d'informació -que ho ha de ser-, però que no ha d'acabar ahí la seua funció, que cal que hi haja un control d'eixa informació, que siga veraç i, sobretot, després d'eixe control, que hi haja possibilitat de sancions i que hi haja possibilitats de retirada dels aliments que no compten en els requisits d'eixe etiquetatge.
I la meua pregunta és: quina és la competència de la nostra comunitat respecte a poder exigir etiquetatges en les nostres botigues?
En les nostres, de la comunitat?
Tenim competència des d'este parlament per a exigir eixa informació veraç, eixe control, eixa possibilitat de retirada o és a escala nacional?
Per a instar nosaltres la legislació o requerir al govern central.

Respecte al tema de duanes, perquè ací hi ha molts requisits per a poder aportar carn al mercat que després de la que ve de fora no es compleix ni s'exigeix.
Vaig a dir-li un exemple: jo vinc d'una terra industrial, joguetera, exportadora, vivim del joguet.
La normativa europea del joguet és estricta i, evidentment, ho és perquè ho ha de ser, perquè el destinatari són els menuts.
Ho ha de ser.
Li puc assegurar que eixa normativa encareix molt el producte i no ens queixem d'això, sinó que, a l'hora de vindre productes d'altres països, eixa normativa no es controla i no es compleix.
Per tant, difícilment podem competir en joguets de Hong Kong o Taiwan que no compleixen mesures de seguretat i, no obstant això, venen a Europa via Amsterdam i altres.
M'ha recordat el tema dels ous que vénen de Marroc.
És a dir, la meua pregunta és, en l'àmbit de competència europea, és on s'ha de lluitar per a impedir l'entrada de productes.
Em dóna igual manufacturats, joguets, el que siga.
.
.

El senyor president:

Senyora Parra, faça la pregunta.

La senyora Parra Almiñana:

Un moment.
Vosté creu que la competència ha de ser instar Europa perquè no puguen entrar productes que no compleixen els requisits que als productors espanyols mos exigeixen?

El senyor president:

Gràcies, senyora Parra.

La senyora Parra Almiñana:

I una pregunta.
.
.
Una frase, una frase, perdó.
El tema del sacrifici -que també li ha preguntat la companya del Grup Socialista-.
.
.

El senyor president:

Per favor, faça la pregunta perquè porta ja.
.
.

La senyora Parra Almiñana:

Sí.
Però no l'ha respost.
Vosté creu que hi ha un altre mètode per a sacrificar els animals que no patisquen i que no afecte la qualitat?

El senyor president:

Gràcies, senyora Parra.

Senyora Martínez, per finalitzar.

La senyora Martínez Ros:

Molt bé.
Gràcies.

Respecte al descens del consum de productes carnis, jo ho veig en els meus alumnes, hui està de moda ser vegano y antitaurino.
 Aleshores, moltes vegades molts alumnes -jo ho veig- que estudien veterinària i els preguntes i, clar, és que moltes vegades és desconeixement.
Aleshores, per què?
Primera, no es promociona, no és que no es promociona el consum de carn, és que es promociona el no consumir la carn: ser vegà, ser vegetarià, és més cool.
Aleshores, entre amics.
.
.
I és això.
Jo tinc alumnes que, dins dels seus grups d'amics, es senten una mica discriminats perquè com no sóc com els altres, a vore.
.
.
I no vaig a dir-ho per si em quede sense el grup d'amics, doncs vaig a fer.
.
.
Això passa en moltes coses, en drogues, en adolescents i ja comença des d'ahí.
És una altra cultura, és una cultura que s'ha implementat.

Per què està eixe descens de carn?
Per què eixa preocupació pels animals?
Perquè, afortunadament, vivim en una societat, quan la societat té les seues necessitats bàsiques cobertes, pot menjar, no pateix fam, es preocupa de poder-se vestir.
Quan ja ens podem vestir i alguns es poden permetre vestir de marca, ens preocupem per l'oci.
I quan ja tenim l'oci cobert -el que vol va al futbol, el que vol va al cinema, el que vol va al teatre-, ens anem a preocupar de la metafísica.
De què?
Doncs ara dels animals, que ara no em pareix això bé en els animals.
Si molts gossos que van en llacets pel carrer pogueren dir-los als seus amos a on s'han de posar eixe llacet.
.
.
En canvi, eixa mateixa gent després tenen pardalets que han d'estar solt en l'Amazones dins d'unes gàbies en casa.
És que crec que hi ha una barreja mental que no sé.
Molta confusió, molta confusió, i crec que ve per una base formativa educacional des de baix.

El tema dels voltors és un tema delicat ja ho va explicar.
.
.
(Algú diu: Â«Era un exemple.
Â») Sí, sí, però és molt bon exemple.
Això ja ho va explicar Darwin en el seu moment -mire si fa anys- en la selecció de les espècies; si una espècie que és carronyera no li donem a menjar, evolucionarà perquè ha d'alimentar les cries.
I si m'he de tirar a matar vius, em tire a matar vius.
I és que ara resulta que els vius m'agraden més que els morts.
Jo he vist una ovella parida amb dos corders, un corder blanc i un negre, i ha vingut el ramader i un voltor que s'alça i el blanc ja no està, només queda el negre.
I el corder estava sa i estava dret i estava mamant.
Això que diuen: Â«No, és que l'animal s'està morint; si no el voltor no l'ataca.
Â» És mentida.
És mentida perquè jo ho he vist.
Em pareix molt bé.
Hem de mantindre la fauna salvatge?
Hem de mantindre els voltors?
Indemnitzem eixa vaca, que li estic alimentant els voltors, que ja prou pèrdua té el ramader perquè després el veterinari que va a fer l'informe tècnic tinga les ordres que tinga per a, després de fer la necròpsia, dir: Â«No se sabe la causa de la muerte.
Â» Perdona?
Eres una vergonya per a la professió.
Tu eres una vergonya per a la professió.
Planta-li cara a qui li hages de plantar i si no el que diga: Â«D'acord, se l'han menjat els voltors, però jo decidisc no pagar-ho això.
Â»

Això ho hem estat veient estos anys, que primer es pagaven.
I estos anys ja no s'han pagat els voltors, estos anys enrere.
I el veterinari, quan venia a fer l'informe posava.
.
.
I conec el veterinari que feia l'informe, un col·lega meu i també li ho vaig dir, li vaig dir: Â«Eres una vergonya.
Tu saps perfectament.
Tu li has fet la necròpsia a la vaca i no té ni un budell dins.
Tu saps que el voltor ha ficat el cap per darrere i l'ha buidat.
Â» Perquè el voltor una ovella se la menja tota, però una vaca la pell no la pot voltar i la buida per darrere, primer li ataca als ulls i, quan la vaca no es veu, ja està, entre tots se li tiren damunt.
Bé, que està molt bé que tinguem voltors, a mi em pareix molt bé que hi haja voltors, que a tots ens agrada anar i vore els voltors.
Però que no els hem de mantindre els ramaders.
Si els he de mantindre, pagueu-me el menjar dels voltors, que és la meua vaca.
És que esta vaca tenia quatre anys, li queden tants anys de producció, a un vedell per any.
.
.
El que el voltor s'han dut no és la vaca, és tots els vedells que ja no em criarà la vaca.
Que perquè la vaca m'haja de criar, jo m'he d'esperar un any a criar-la per a poder-la cobrir.
Però açò, com li dic, és tan bàsic com la teoria de l'evolució de les espècies de Darwin.
L'espècie ha de sobreviure, la que aconsegueix sobreviure, evolucionarà.

Una altra cosa, el que no pot ser és que la conselleria de medi ambient vaja amb la de ramaderia.
No ens aclarirem mai.
La conselleria de ramaderia ha d'estar en la d'economia perquè genera economia.
I quan prioritzem tot i es diu conselleria d'agricultura i després del que vulguen.
.
.
No, quan és conselleria de medi ambient, d'aigua de no sé què i medi rural, què passa amb el ramader?
Necessita una conselleria, necessita un conseller que vetle pels seus interessos.
I si pot ser algú que sàpiga d'economia, millor.

Els controls, les sancions, la retirada, de qui és competència?
Me sorprén.
Jo crec que vostés ho haurien de saber millor que jo qui ha de tindre eixe control.
Evidentment, el producte que es produïx bé, el que entra de fora per tema de duanes, s'haurà de controlar a Europa.
El que no pot ser és que els tacs que es tira al ramat al camp, eixos tacs no existien fins que es va prohibir la gallinassa.
La diferència és que la gallinassa valia tres pessetes, els tacs valen quaranta pessetes.
Que la gallinassa no es pot donar perquè si no tuberculosi, no sé què.
Els americans per què la poden donar?
És que allí no es generen eixes patologies?
No és igual que el productor haja de comprar gallinassa a tres pessetes que haja de comprar el pinso a quaranta.
Estos tacs camperols no existien fins que va desaparéixer la gallinassa.
Qui té interessos?
Les multinacionals de pinso en què això no es permeta.
I evidentment això és Europa la que ho ha de fer.

La forma de matança.
En això he contestat.
Altres tècniques de matança.
El corder -per temes de benestar- s'ha d'atordir.
Que això perd qualitat?
D'acord, no l'atordim.
No, és que per benestar s'ha d'atordir.
Per què els del halal no l'atordeixen?
O siga, que ells per un ritual àrab no l'atordeixen.
Doncs jo tinc el meu ritual europeu.
No el vull atordir tampoc i no li vull pegar l'enrampada.
Doncs no, perquè cal vetlar pel benestar.
El que s'ha de fer és que els altres l'atordisquen també.
Que això es perd en qualitat de carn?
Evidentment que perd la qualitat de carn, però hem de decidir què és el que volem en les pressions socials i en tot.
Volem perdre en benestar animal o volem perdre en qualitat de carn?
Ens podem matar els corders a casa.
Home, sí, però això no pot anar al consum, això pot ser per a autoconsum.
Però s'ha de controlar sanitàriament.
I si s'ha d'atordir per benestar animal, també cal prioritzar el benestar dels animals.

El senyor president:

Gràcies, senyora Martínez.

La veritat que hui hem tingut dos compareixences de luxe i he de dir que el nivell estava molt alt.
(Veus i sorolls)

Abans d'acomiadar la compareixent, ha arribat una petició i un oferiment al president que és que puga comparéixer el degà de la Facultat de Veterinària de la Universitat Cardenal Herrera que ens acompanya.
I, per tant, volia preguntar a tots els grups parlamentaris si els pareix bé que puga comparéixer, com hi ha altres persones que han declinat comparéixer en esta comissió.
Els serveis de la cambra, si decidiren que és oportú que comparega, l'enquadraríem en el calendari que tenim, evitant que es demorara molt més esta comissió.
Per tant, si no hi ha cap oposició.
(Algú diu: Â«Perfecto.
Â»)

Molt bé.
Doncs està avisat.
Li passe les dades al senyor lletrat perquè puguen contactar-lo.

I ara sí.
Acomiadem la senyora Martínez Ros.
Moltes gràcies per haver-nos acompanyat.

La senyora Martínez Ros:

Gràcies a vostés.

El senyor president:

I alcem la sessió.

(S'alça la reunió a les 13 hores i 12 minuts)