Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text20 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text29 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text25 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.para3 {
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 14 de maig de 2008.
Comença la sessió a les 10 hores i 39 minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes, senyora María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 24.
Primera reunió.

Projecte de llei dels drets de salut de xiquets i adolescents.
Debat de
totalitat (RE n
úmero 12.
927, BOC número 53)

La senyora presidenta:

S’obri la sessió.

Abans de començar el ple, anem a fer un minut de silenci per la víctima de l’atemptat terrorista d’esta passada nit en el País Basc.

(La cambra guarda un minut de silenci)

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Comencem en el primer punt de l’ordre del dia: debat de totalitat del projecte de llei dels drets de salut de
xiquets i adolescents.

Per a la presentació del projecte de llei, per part del Consell, té la paraula l’honorable conseller de Sanitat, senyor Cervera.

El senyor conseller de Sanitat:

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Vengo a presentar el proyecto de ley de los derechos de salud de los niños y de los adolescentes.
La sensibilidad y preocupación por parte de este Consell por la salud de los ciudadanos y, en especial, de un
colectivo tan sensible como son los ni
ños y los adolescentes, ha llevado a la Conselleria de Sanitat a regular en el
marco de sus competencias todo su
ámbito de salud.

Sus especiales características que los hacen vulnerables ante situaciones como, por ejemplo, enfermedad
grave, discapacidad, maltrato o marginaci
ón social, hacían necesario abordar de manera concisa, propia y directa una respuesta
legislativa, con la que garantizar su desarrollo f
ísico y psíquico más idóneo, favorecer su incorporación a la vida adulta y posibilitar que la sociedad que ellos creen en el futuro
sea m
ás saludable, más solidaria y más cercana a los valores éticos que propugnamos.

Tenía que ser, por tanto… que la Conselleria de Sanidad respondiese y cuidase con sus propias normas y
programas a las necesidades que en materia de salud tiene este colectivo, tanto
desde la prevenci
ón como desde la asistencia.

La ley que hoy presentamos recoge en un mismo texto legislativo los derechos ya
reconocidos en otras normas, pero contempla tambi
én derechos nuevos, dando así una respuesta novedosa y actual a las necesidades de salud de los niños y de los adolescentes del siglo XXI, lo que nos va a permitir abordar con
mayor eficacia el cuidado de su salud.

Antes de iniciar una descripción pormenorizada del nuevo texto legal, querría resaltar la trascendencia que esta norma tiene en cuanto a que se trata de la
ley m
ás avanzada y novedosa de todas las normativas sectoriales que regulan esta
materia en el
ámbito nacional, ya que el resto de comunidades autónomas todavía no han contemplado en una norma integrada y diferenciada los derechos de salud
de los ni
ños y de los adolescentes, derechos que aparecen contemplados de forma íntegra en normas de diferente rango.
De este modo, la Comunidad Valenciana se
convierte en la primera autonom
ía en abordarlos de manera integral y completa en una norma específica con rango de ley, lo que nos sitúa sin duda como referente en el resto de comunidades autónomas.

Señorías, paso ahora a describir esta ley.
La ley se articula en tres títulos, dos disposiciones finales y una disposición derogatoria.
Tal y como queda reflejado en su título preliminar, el objeto de esta ley es garantizar de forma integrada los
derechos de salud de ni
ños y adolescentes y, además, dentro de un amplio ámbito subjetivo, puesto que se establece expresamente que sus disposiciones serán de aplicación a todas las personas menores de 18 años, sin distinción alguna, en toda la Comunidad Valenciana.

El título preliminar del proyecto de ley establece asimismo una serie de derechos
generales de ni
ños y adolescentes, como son: derecho a la protección y cuidados necesarios para su salud y bienestar, a no sufrir hospitalizaciones
evitables o innecesariamente prolongadas y a que se calme su dolor
; derecho suyo, y el de sus padres y tutores, a participar de manera activa e
informada de sus cuidados, estableci
éndose que no podrán ser objeto de pruebas o ensayos clínicos sin el consentimiento informado de estos, o de los propios niños en su caso y de acuerdo con una regulación específica.
Además, su derecho a que se le facilite en el ámbito sanitario la compañía de la familia en las condiciones más idóneas posibles de intimidad y de acuerdo con los criterios clínicos asistenciales.

En segundo lugar, el título I del proyecto de ley se dedica a derechos específicos, enumerando a lo largo de siete capítulos los derechos relacionados con: nacimiento y lactancia materna, capítulo I.
Derechos a la prevención de enfermedades y promoción de la salud, capítulo II.
Derechos de salud en el medio escolar, capítulo III.
Derechos de atención sanitaria pediátrica en el IV.
Derecho a la información y elección en el V.
De atención especial al adolescente en el VI.
Así como derecho a un medio ambiente saludable en el capítulo VII.

En primer lugar, y con respecto a les derechos relacionados con el nacimiento y
la lactancia materna, cap
ítulo I, se establece que la Conselleria de Sanidad velará por el cumplimiento del programa en la embarazada, con el fin de alcanzar la máxima cobertura del mismo para conseguir entre otros la captación temprana a la mujer embarazada, concretamente, antes de la semana 12 de
gestaci
ón.
Se recoge, además, el derecho a la mujer a que se reduzca su dolor en el parto con los mejores
medios disponibles, y que pr
ácticas como la inducción al parto o la episiotomía se hagan exclusivamente tras valorar específicamente cada necesidad.

La mujer podrá estar acompañada por la persona que ella quiera durante el periodo de dilatación y el parto, si no hay contraindicación médica que lo contradiga.
Se establece que se instaurarán con carácter general a los recién nacidos, según la evidencia científica existente en cada momento, programas de detección precoz y cribada de enfermedades, así como de sistemas de identificación neonatal.
Asimismo, se adoptarán las medidas necesarias para la promoción de la lactancia materna durante el embarazo, el puerperio y los primeros
momentos de vida del lactante, como garant
ía del mejor desarrollo físico e intelectual del recién nacido.

En segundo lugar, el texto dedica un capítulo –el segundo– al derecho de la prevención de enfermedades y la promoción de la salud.
Entre los que destacan: prevención de minusvalías físicas y psíquicas, estableciéndose que las personas con riesgo de trasmitir a sus hijos anomalías psíquicas y/o físicas podrán recibir, si así lo desean, consejo genético a través de los centros sanitarios dependientes de la Conselleria de Sanitat.
Todos los
reci
én nacidos contarán con un diagnóstico precoz de aquellas alteraciones metabólicas y endocrinas que conlleven el deterioro físico o psíquico, fundamentalmente, de las que puedan beneficiarse de un tratamiento
precoz.
Todos los reci
én nacidos tienen derecho a examen de salud, realizado en el lugar de nacimiento;
visita de salud a domicilio, programada entre los primeros d
ías de vida en los casos de riesgo biológico-social; a examen de salud programados desde el nacimiento, y a la aplicación de todas las medidas preventivas de reconocida eficacia, incluyendo las
vacunas que contemple el calendario vacunal.

Por otro lado, y con el fin de promover la educación para la salud, se adoptarán las medidas necesarias para establecer programas en el entorno familiar
dirigidos a mejorar h
ábitos y estilo de vida y se favorecerá la modificación de usos y costumbres sociales, comerciales y publicitarios contrarios a la
salud.

En cuanto a los derechos de salud en el medio escolar, recogidos en el capítulo tercero, se establece que para los menores con problemas médicos crónicos que necesiten atención sanitaria puedan seguir un proceso escolar con mayor normalidad posible.
Cada
centro educativo se adscribir
á al centro de salud más próximo, desde donde se le facilitará, de acuerdo con la valoración de las necesidades, la atención sanitaria específica que sea necesaria.

A continuación, el proyecto de ley se refiere a los derechos a la atención sanitaria pediátrica, declarando que los servicios y unidades de atención pediátrica estarán convenientemente separados de la de los adultos, con el fin de dar una atención de calidad, procurando que el entorno del centro favorezca un clima relajado.
Todos los hospitales dispondr
án de espacios propios para la hospitalización pediátrica convenientemente diferenciados de la de los adultos y con un espacio
dedicado a biblioteca, ludoteca y zona de juegos.
La hospitalizaci
ón de los menores adolescentes contemplará habitaciones diferenciadas por sexos, régimen de visitas propio, y se les dará información personalizada.
Se garantiza, además, y en coordinación con la Conselleria de Educación, que los menores en edad escolar que hayan de ser hospitalizados podrán continuar, en la medida que su enfermedad se lo permita, su proceso de
aprendizaje escolar.

Por otro lado, el texto presta atención al derecho a la información y a la elección –el capítulo quinto–, estableciendo que se respetará y garantizará el derecho del niño a participar de decisiones referentes a su salud, cuando su grado de madurez
lo haga posible, y teniendo en cuenta la opini
ón de sus padres o tutores.
Los niños y adolescentes podrán ejercer su derecho a participar en el consentimiento informado, en armonía con los deberes de los padres o tutores que emanan del ejercicio de la patria
potestad.
En todo caso, ante conflictos de la voluntad del menor, pero con
capacidad natural de juicio y de discernimiento, y la de sus padres o tutores,
el m
édico se acogerá a la legislación civil vigente.

Quisiera resaltar en este punto, que este proyecto de ley le dedica un capítulo especial –el sexto– a atención al adolescente, entendiéndose como tal el menor entre 12 y 18 años, por considerar que esta etapa presenta unas necesidades específicas que deben también tener respuestas específicas.
Para ello, se establece que la Conselleria de Sanitat atenderá a los problemas de salud que inciden en los mismos, relacionados con los ámbitos de salud, las conductas de riesgo, los problemas de salud mental, de
relaci
ón familiar y social, así como de relaciones afectivo-sexuales.

Por último, conscientes de que proteger el medio ambiente significa proteger la salud
en general, y muy especialmente la de los ni
ños y adolescentes, se promueve el derecho a un medio ambiente saludable –capítulo séptimo–, a través de programas que mejoren los ambientes donde se desarrollan los niños en coordinación con el resto de consellerias, así como a través de la adopción de medias necesarias para mejorar el diagnóstico o tratamiento y prevención de las enfermedades de la infancia provocadas de forma directa o potencial por
los factores ambientales.

Tras este título I, en el que se recogen los derechos específicos que acabo de exponer, el proyecto de ley dedica todo un título, el título II, a los derechos de los niños y adolescentes en situación de alta vulnerabilidad y, en concreto, aquellos con discapacidad y enfermos crónicos portadores de VIH y de aquellos que están en situación de desprotección social.

En relación con los derechos de niños y adolescentes con discapacidad, se recoge que la Conselleria de Sanitat
asumir
á gratuitamente la prestación farmacéutica de los menores con un grado de minusvalía igual o superior al 33%.
Y con respecto a niños y adolescentes con enfermedades crónicas, que precisan de una atención de diferentes especialidades clínicas, se garantiza la atención en el mismo día de diferentes consultas programadas siempre que organizativamente sea posible.

Por otro lado, se plasma expresamente en el texto la necesidad de que la
administraci
ón realice un esfuerzo especial en la atención sanitaria, educativa y social de los niños y adolescentes portadores de VIH, para que su vida pueda desarrollarse en un
contexto de normalidad.
En el cap
ítulo dedicado a los derechos de niños y adolescentes en situación de desprotección social se contempla que se establecerá un hospital y centro de salud de referencia, especificando pediatra o médico de familia para cada centro de atención residencial de protección de menores de la red pública, y que la Conselleria de Sanitat incluirá estos centros en sus campañas de prevención.

Se reconoce a la familia acogedora y, en especial, la educadora que acoge a
menores en protecci
ón, como interlocutor válido en el proceso asistencial del menor.
Por otro lado, se contempla
estableciendo un protocolo de atenci
ón específico para menores extranjeros no acompañados, con el fin de realizar así una exploración médica básica que permita conocer su estado de salud.
Se prevé, además, que cuando se haya declarado la situación de desamparo de un menor hospitalizado, y La Generalitat haya asumido la
tutela, el menor permanecer
á en el hospital hasta que se resuelva la forma en que se vaya a ejercer la
guarda.

El texto dedica también al artículo, atención del menor infractor, estableciendo que las unidades de conductas adictivas y
centros de salud mental, as
í como dispositivos sanitarios oportunos, promocionarán una atención ágil y prioritaria a los menores en cumplimiento de una medida judicial, tanto si
encuentran su medio familiar como en r
égimen de internamiento.
Se prevé además que los centros de internamiento de menores quedarán adscritos al centro de salud más cercano, coordinándose con él a efectos de atención sanitaria.

Por último, este proyecto de ley contempla la prevención, detección y atención al maltrato infantil, a través del establecimiento de programas coordinados con los equipos municipales para
realizar el seguimiento de embarazadas con riesgo social de maltrato infantil.
Se recoge, adem
ás, el deber del profesional sanitario que asiste a un menor y que (inintel·ligible) .
.
.
aparecen indicadores de desatención o maltrato de comunicarlo directamente o a través de la unidad de trabajo social, si la hubiere, al equipo municipal de
servicios sociales o al
órgano territorialmente competente en materia de protección de menores de La Generalitat, sin perjuicio de que lo haga también a la fiscalía de menores y, si procede, al juzgado.

En definitiva, señorías, con este proyecto de ley de los derechos de salud del niño y adolescentes pionero, como ya he dicho, en España, La Generalitat crea un marco jurídico actual, integrado y adaptado a las necesidades de salud de los niños y adolescentes de nuestra comunidad, lo que repercutirá de manera directa en al salud pública de todos los ciudadanos.

Este Consell demuestra así una vez más su sensibilidad con los más débiles, liderando la preocupación por la salud y el bienestar de los niños y adolescentes y agotando respuestas comprometidas ante los retos actuales
con la mirada puesta en el futuro.

Por todo ello, existe por parte del Consell y del grupo parlamentario que lo
apoya el m
áximo interés, como siempre, de consensuar con el resto de los grupos el apoyo a esta ley.

Nada más, y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Per a la fixació de posicions de cada grup parlamentari, té la paraula la representant del Grup Compromís, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bon dia.

L’objecte de la llei és garantir de forma integrada la salut dels xiquets i adolescents, propòsit lloable i compartit que, no obstant, és difícil que amb aquest projecte de llei s’abaste.

La garantia del dret de salut s’aconseguix per mitjà de l’acció coordinada de polítiques de diverses àrees.
Són accions en educació, serveis socials, política laboral, urbanística, etcètera les que garanteixen la salut.
Una llei que no arreplegue el coneiximent
actual sobre els determinants de salut en la inf
ància i adolescència, així com les iniciatives aprovades per la Unió Europea sobre posar la salut en totes les polítiques, és una llei desfasada, antiquada, ja abans de promulgar-se.

Qualsevol llei rellevant per a la salut dels ciutadans i, especialment, per a
la salut dels m
és vulnerables ha d’incorporar la qüestió de les desigualtats socials en salut.
La infància i la adolescència són passos crítics en què les desigualtats socials són uns determinants clau per a configurar l’estat de salut en la vida adulta.
No s’entén que aquesta llei no arreplegue mesures per abordar i resoldre les desigualtats
socials que estan en l
’origen dels principals problemes de salut.
Es tracta d’una llei que pretén garantir drets, però el seu articulat no garanteix la consecució de pràcticament cap dret, ja que no concreta quina autoritat i quan es garanteixen els
drets.
Deixa moltes vegades indefinida la garantia dels drets o d
óna l’oportunitat per a l’arbitrarietat.

Una llei d’aquestes característiques, si de veritat pretén garantir drets, com és un entorn saludable, per exemple, ha d’anar acompanyada de recursos, i l’absència d’una memòria econòmica digna de tal nom especifica les intencions limitades de la llei.

Per tant, des d’Esquerra Unida hem valorat com a completament insuficient aquest projecte de
llei, ja que no aporta absolutament res nou.

És un projecte de llei que es dedica a fer un recull de tota la legislació que hi ha sobre el tema i a enumerar els drets de xiquets i adolescents que ja
estaven contemplats en lleis anteriors estatals i auton
òmiques, i fins i tot en la Constitució espanyola, com, per exemple, el dret que ens atorga aquesta llei a la protecció de la salut.
Aquest dret, afortunadament, ja ve contemplat en la Constitució espanyola de 1978.
No és cap novetat que ara es pose açò en aquesta llei.

Se suposa que quan es fa un projecte de llei sobre drets en sanitat és per tal d’augmentar els serveis i les prestacions i no per tal d’arreplegar en un text tot allò que es va aprovar ja fa alguns anys.
Algunes coses fa trenta anys que es van
aprovar i apareixen ac
í com si fóra una cosa nova.

A més, pensem que és un projecte de llei completament buit de contingut.
No té ningun sentit fer una llei sobre salut d’adolescents i que no contemple qüestions com l’accés als preservatius.
Sembla que és una llei que en compte de redactar-se als despatxos de la Conselleria de
Sanitat, s
’ha redactat a l’edifici del bisbat, on continuen pensant que s’ha D’arribar verge al matrimoni i que la millor lluita contra les malalties de
transmissi
ó sexual és l’abstinència, que no practiquen ja ni ells.

I deixarem a banda coses curioses de la llei, com que té un apartat on es parla de la dona embarassada i recull coses com qui ha d’acompanyar la dona en el moment del part, el desplegament del programa de l’embarassada, el dolor de la dona en el part.

Al nostre paréixer, són qüestions més pròpies d’una llei sobre salut de la dona que dels xiquets, perquè ja m’explicareu a quina ideologia respon que el fet que la dona ha de parir sense
dolor
és més un dret dels xiquets que de les mateixes dones.
No té ningun sentit que s’arrepleguen aquestes coses en la llei.

Des d’Esquerra Unida pensem que aquesta llei hauria de servir per augmentar les
prestacions i els drets, i en eixe sentit hem fet les pertinents esmenes.

Hi ha diverses esmenes que van en el sentit d’augmentar les prestacions de l’Agència Valenciana de Salut, perquè pensem que això és el que hauria d’haver en aquesta llei.

Creem que hi ha determinats productes que han de ser subministrats gratuïtament per la Conselleria de Sanitat.
Pensem que per als menors haurien de ser
gratu
ïts els medicaments prescrits pel metge, les pròtesis, les ortopròtesis, les ulleres, els audiòfons, l’ortodòncia… Estem parlant de productes que pensem que són necessaris per a la seua salut i per al seu benestar i que en ningun moment
poden dependre de si els seus pares o mares poden comprar-los o no tenen diners
per a comprar-los.

No podem permetre que recaiguen sobre les famílies aquestes despeses tan elevades, com el que val una ortodòncia o les ulleres del xiquet, entre altres coses, perquè hi haurà pares i mares que podran permetre’s que els seus fills i les seues filles tinguen les dents en bones condicions,
per
ò altres, en canvi, este mes hauran de triar entre comprar unes ulleres al xiquet
o pagar la hipoteca de la casa.

Per tant, pensem que haurien de ser coses gratuïtes.
Per això paguem impostos els ciutadans i ciutadanes, per a després poder tindre serveis i prestacions, independentment de la nostra renda.
Aquestes coses s
ón les que ens farien capdavanters a Europa, com li agrada dir al Partit Popular,
i no altres grans saraus o esdeveniments per als quals s
í que hi han diners.

Des d’Esquerra Unida sempre hem apostat per un sistema sanitari públic i gratuït, i pensem que aquesta llei hauria de servir per anar caminant cap a la gratuïtat en tots els productes relacionats amb el benestar i la salut dels xiquets.

Una altra cosa és en l’apartat, per exemple, de salut en el medi escolar, on ni tan sols contempla la
figura d
’infermer o d’infermera escolar, que des de ja fa molts anys es ve reivindicant per part tant
de sectors de professionals com d
’altres grups.

Cal recordar que en aquestos moments ni tan sols hi ha infermeres escolars en
els centres d
’educació especial, on hi ha xiquets que estan sondats, que tenen malalties cròniques, que necessiten medicació continua i que en estos moments estan sent atesos només pels professors, pels educadors, pels fisioterapeutes, però no tenen educadors d’educació especial.
Aquesta és una carència que no es pot permetre aquesta llei.

A més, pensem que una llei de salut per a adolescents que no contemple la gratuïtat dels preservatius és una llei que naix ja coixa.
En estos moments utilitzar el preservatiu en les
relacions sexuals
és l’única manera d’evitar el contagi de la sida i d’altres malalties de transmissió sexual.
A més, servix per a prevenir els embarassos no desitjats.

És inconcebible que en aquesta llei sobre drets de salut d’adolescents no es parle dels embarassos no desitjats i dels avortaments, com si
f
óra una realitat que no existix al País Valencià, quan si tenim en compte les últimes dades que jo tinc… –són de l’any 2006, supose que el conseller tindrà dades més actualitzades, si mos les pot facilitar…– les que jo tinc de 2006 diuen que al País Valencià es van produir 10.
219 avortaments, molts d’ells en menors d’edat.

Per tant, pensem que aquesta llei hauria d’introduir la gratuïtat dels preservatius, que haurien d’estar a l’abast de tots els joves perquè no es produïsquen els contagis de malalties de transmissió sexual i, per suposat, els embarassos no desitjats, que acaben molts d’ells en avortaments.

Per tant, és una llei que té moltíssimes carències, sobretot en les qüestions de drets de salut sexual, com hem pogut parlar, i en les prestacions
sanit
àries.

Nosaltres pensem que aquesta llei, de mantindre’s tal com està, haurà sigut una nova pèrdua de temps i una pèrdua d’una oportunitat que tenim per tal d’avançar en les prestacions sanitàries per als menors, que cal recordar que és una de les parts més vulnerables de la nostra societat.

Pensem que aquesta llei no es pot aprovar tal com està perquè no canviarà absolutament res.
Tindrem una llei més, però en la societat tot continuarà exactament igual.
Perquè aquesta llei, si s’aprova aixina, només servirà perquè el Partit Popular es faça propaganda anunciant drets nous, però que en realitat són drets que ja es van aprovar fa moltíssims anys.

Res més.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Té la paraula, pel Grup Socialista, el senyor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Señora presidenta.

Señor conseller.

Señoras y señores diputados.

Decía Voltaire que el secreto de ser aburrido es decirlo todo.
Y no se preocupen
porque no me estoy refiriendo a ustedes.
No estoy diciendo, ni much
ísimo menos, que lo digan todo ustedes en esta ley ni en tantas otras cosas.

Pero sí que se han empeñado ustedes en ir sacando leyes, en llevar leyes adelante.
Y, desde luego, esto
no tiene sentido cuando lo que se aporta no es nada especial.
Da la impresi
ón de que sea simplemente una mera justificación para justificar lo que no están haciendo, desde el punto de vista de la gestión sanitaria directa, en los problemas sanitarios cotidianos, problemas
estructurales, de infraestructuras, de inversiones, de pol
ítica de personal…

Señor conseller, basta con que mire usted estos días la prensa para que vea problemas en Denia, problemas de (inintel·ligible) .
.
.
en el hospital clínico, problemas en el interior de la provincia de Castellón, problemas, señor conseller, que afectan cotidianamente a los ciudadanos y ciudadanas de esta comunidad y
que hay que abordar todos los d
ías.

Pero es que además no lo decimos nosotros.
El Consejo Jurídico Consultivo les dice que «hubiera resultado más acertado, desde una perspectiva de técnica jurídica, que el contenido de la norma propuesta se hubiera incluido en otras
preexistentes, singularmente en la Ley 1/2003, de derechos e informaci
ón al paciente de la Comunidad Valenciana, en tanto que con ello se hubiera
evitado la nada deseable dispersi
ón legislativa, que siempre supone una dificultad al principio de seguridad jurídica y que afecta a la eficacia de las normas en cuanto complica
innecesariamente su manejo por los operadores judiciales
».

Señor conseller, dice además el propio Consejo Jurídico Consultivo, cuando va analizando los artículos de la ley, que hay unos que resultan innecesarios hasta la existencia de
normas previas m
ás completas, que hay otros que son reiteraciones igualmente innecesarias y que
en otras ocasiones resultan confusos.

El Partido Socialista ha presentado en este caso 28 enmiendas –de supresión, de sustitución…– al texto por otras que nos parecen más adecuadas.
Porque miren, comienzan ustedes ya en la exposición de motivos confundiendo el derecho a la salud con la asistencia social,
poniendo un ejemplo como antecedente de la tradici
ón valenciana sobre les curadores de huérfanos.
La época del rey Pedro IV, en 1337, no parece un ejemplo, pues podría suponer la representación de una época que no es trasladable, evidentemente, al siglo XXI.
Y no se puede
confundir, como he dicho, la asistencia social con el derecho a la salud.

Siguen ustedes, en el desarrollo de la exposición, con una concepción paternalista, olvidándose de la evolución de la figura del niño, que exige una articulación legal de acuerdo con esta nueva dimensión social, pues no hay que olvidar que el niño ha pasado de ser objeto de protección a ser objeto de derechos, señor conseller.

Así, los principios de protección, provisión y participación defendidos por la Convención de las Naciones Unidas sobre los derechos del niño, se han traducido en derechos específicos, cuyo contenido garantiza la efectiva aplicación de aquellos.

En el título preeliminar, cuando hablan de objeto y ámbito de la ley, se olvidan en ese momento hasta de definir quiénes son menores y de diferenciar entre infancia y adolescencia y se conforma con
decir que esta ley se aplicar
á a los menores de 18 años en el ámbito de la comunidad.
Yo no sé si es que ya cuando llegaron aquí se habían aburrido, no sé… Pero lo que sí que sé es que ni se han lucido, ni se han explicado ni se han extendido, señor
conseller.

Continuando con los derechos generales, se han olvidado de la educación para la salud, de la promoción, de la prevención, de la atención integral en salud mental, así como de la garantía de planes individuales de atención.

En el artículo 7, cuando hablan de detección precoz de factores de riesgo sociofamiliares, pasan de puntillas sobre ellos.
No inciden, por ejemplo, en los posibles malos tratos, en la desprotecci
ón o en los riesgos del menor.
Tampoco hablan en ese  momento de la necesaria colaboración de los servicios sociales municipales con el departamento competente en
materia de protecci
ón de menores de La Generalitat y la administración de justicia.
Ni tampoco tocan la necesaria colaboración entre las instituciones sanitarias y las de protección de menores.

Cuando hablan de educación para la salud, se olvidan de temas como son las posibles adicciones, y no han
querido tampoco entrar en temas relacionados con la sexualidad y con la
reproducci
ón.

Señoras y señores del Partido Popular, no puede ser que las opiniones personales, siempre muy
respetables, prevalezcan a la hora de legislar y, por lo tanto, intenten
implantar su conservadurismo ideol
ógico a los intereses general y plurales de los ciudadanos, que inciden, en este
caso, en la educaci
ón para la salud, una salud integral.

Cuando hablan de derecho de salud en el medio escolar, se olvidan, o no
recogen, o no creen necesario
–nosotros sí que lo creemos, ya lo ha dicho anteriormente la portavoz que ha hablado de
Comprom
ís– sobre la implantación de un enfermero o enfermera en los centros escolares.

Cuando hablan de derecho a la atención sanitaria pediátrica o derechos específicos de los y las menores hospitalizadas, la verdad es que son artículos por los que pasan ustedes de una forma… lo tratan de una forma insuficiente, sin imaginación.
No aportan prácticamente nada, generalidades.

Por eso prácticamente hemos planteado dos artículos nuevos en este caso, donde recogemos aquellos aspectos que nos parecen más transcendentes en cuanto al tratamiento, la relación, las condiciones, el apoyo psicosocial, los derechos, la formación escolar, los contactos con los padres u otras personas.

En cuanto al derecho a la información y a la participación, vuelven a despachar el tema con tres líneas generales.
Y la verdad es que ustedes el tema de la participación nunca ha sido su fuerte.
Les recuerdo, aunque quizá no sea el momento, que está todavía pendiente la reunión de los consejos de salud de los departamentos 1, 2 y 3 desde noviembre de
2006, se
ñor conseller, que ya se lo comenté en otra ocasión.
Nosotros en nuestra enmienda, además, ampliamos a la información y a la confidencialidad.

En atención especial al adolescente, no abordan temas como el consumo de alcohol, de
drogas o de otras conductas adictivas, ni tampoco el uso inadecuado de las
nuevas tecnolog
ías de la información y de la comunicación, que nos parecen que también son temas que deberían haberse abordado en la ley.

Señoras y señores del Partido Popular, para no pasarme, como decía Voltaire, y ser aburrido –ya en su momento en la comisión tocaremos los temas–, pero creemos que si ustedes mantienen este proyecto de ley tal y como lo han
presentado, estar
íamos ante una ley que se queda corta, que no profundiza y que obvia aspectos
algunos de los cuales les he comentado.

Da la impresión de que están intentando implantar un modelo social que llevan al articulado de esta ley,
modelo que ciertamente no se corresponde con la realidad plural de la sociedad
actual.

Les sucede lo mismo con el modelo que están implantando en los servicios públicos, modelo que a medio y largo plazo, señor conseller, llevará a exclusiones sociales y romperá la equidad de los sistemas públicos que con tanto esfuerzo nos hemos dado los ciudadanos de esta comunidad.

Le vuelvo a repetir: inciden ustedes en un modelo paternalista, proteccionista, donde confunden la caridad y la asistencia social
con el derecho a la salud.
.
.
Miren, yo creo que no es cuesti
ón de aprobar muchas leyes, yo creo que no es cuestión de ir sacando leyes porque sí y cuando lleguen y lleven un año decir, «hemos aprobado cuatro o cinco leyes en sanidad».
.
.
No, debemos de abordar los problemas puntuales, como ya le he dicho, los
problemas estructurales que tiene la sanidad en estos momentos en la comunidad.

Y sabe que nosotros, si se puede, estamos dispuestos a llegar a acuerdos en los
temas legislativos, como, de hecho, hemos hecho hasta ahora con las leyes
previas y la pr
óxima semana votaremos aquí, es más, hemos retirado hasta las enmiendas que teníamos, puesto que hemos llegado a acuerdos, la ley que se trate.
Pero esta, señor conseller, no puede ser.
Esta, o esperamos que acepten nuestras enmiendas, que las
tratemos adecuadamente y que las debatamos, porque pensamos que claramente
mejoran y profundizan y ampl
ían los derechos con respecto a su anteproyecto.
En caso contrario, será muy difícil, por no decir imposible, que podamos apoyar esta ley.

Ya para finalizar, decirle que decía Rilke que no creáis que el destino sea otra cosa que la plenitud de la infancia.
Señoras y señores del Partido Popular, seamos capaces de afrontar y de mejorar esta ley sobre
los derechos de salud de los ni
ños y adolescentes, para procurar ese destino satisfactorio a los ciudadanos y
ciudadanas de nuestra comunidad a trav
és de esa plenitud de los niños y adolescentes de la misma.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Té la paraula, en representació del Grup Popular, l’il·lustre diputat senyor Clemente.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor conseller, desde el Grupo Parlamentario Popular le agradecemos su intervención y le agradecemos la presentación de esta ley, una ley necesaria, una ley importante, que viene a recoger de
manera integrada y diferenciada, pues, los problemas de salud, los derechos de
salud de los ni
ños y adolescentes que viven en la Comunidad Valenciana.
Siendo un colectivo que,
l
ógicamente, tiene una problemática social y una problemática sanitaria diferente, lo que pretende usted con la ley que ha presentado en
estas Cortes, y que se va a debatir, l
ógicamente, es mejorar la sanidad de los niños y adolescentes.

Yo, desde luego, señorías, no acabo de entender un poco las críticas que se han vertido desde los distintos grupos de la oposición cuando ya usted, señor conseller, y nosotros, a nivel de gestiones que hemos realizado, hemos dicho que teníamos la mano tendida a una posible negociación, a un posible acuerdo.
Si esta ley realmente es tan criticable, no acabo de
comprender c
ómo no se ha presentado una enmienda a la totalidad con un texto alternativo, que
hubiera sido lo l
ógico.

Pero, bueno, nosotros entendemos que lo largo del debate de esta ley es
posible, desde el Grupo Parlamentario Popular, el llegar a acuerdos con los
distintos grupos de la oposici
ón y, en la medida de lo posible, poder asumir las enmiendas que se hayan podido
presentar y que, l
ógicamente, mejoran el texto.
Solamente hacer un pequeño inciso: hay que tener en cuenta que la Comunidad Valenciana es la única comunidad autónoma que está suministrando y va a suministrar gafas de forma progresiva a los menores hasta
seis a
ños de manera absolutamente gratuita.

Esta ley, realmente, tiene muchas cosas que destacan, pero a mí, desde luego, me gustaría centrarme en lo que son un poco los derechos exclusivamente de los niños y de los adolescentes, que es la parte, digamos, vertebral de esta ley.
Esta
ley es un instrumento, desde luego, que nos parece fundamental para combatir
una lacra social que desgraciadamente se est
á incrementando de forma importante en nuestra comunidad y en toda España, y también en todo el mundo, como es el maltrato de los niños y de los adolescentes.

Siendo la institución sanitaria, como es, la encargada de velar para garantizar la prevención y detección precoz de aquellos que ya hayan sufrido, esta ley detecta las necesidades de
los menores que se encuentran en esta situaci
ón y la dota de los instrumentos necesarios desde el punto de vista sanitario
para luchar contra la lacra social que es el maltrato que sufren nuestros ni
ños y nuestros adolescentes.
Es, sin duda, una ley progresista, porque es la
primera comunidad aut
ónoma que regula de manera.
.
.
, como he dicho antes, de manera absolutamente
integrada y diferenciada, los derechos de salud que tienen los ni
ños y adolescentes en la Comunidad Valenciana.

En esta ley se da cobertura legal para que el profesional sanitario que haya
atendido alg
ún caso de maltrato.
.
.
Hay que tener en cuenta que, lógicamente, es el personal sanitario el que en la mayoría de los casos es el que recibe un niño o un adolescente que haya sido víctima de maltrato, que haya sido víctima de algún abuso.
Entonces, nos parece importante que esta ley regule y, además, regule con rango de ley el que este profesional sanitario pueda comunicarlo o
se pueda poner en contacto con los servicios sociales o con otros
órganos competentes, independientemente de que se dé, lógicamente, una notificación a la fiscalía.

Esta ley también regula que si existe un menor que esté hospitalizado en situación de abandono, sea la Generalitat valenciana la que asuma la tutela de este
menor y, mientras tanto, continuar
ía hospitalizado.
Asimismo, se realizarán programas coordinados con los equipos municipales para luchar contra el
maltrato infantil de las mujeres embarazadas, porque la salud del ni
ño comienza ya en el cuerpo de la madre.

Nuestros adolescentes que lleven a cabo conductas de riesgo o tengan problemas
de salud mental o tengan una mala relaci
ón social o familiar, deberán ser atendidos de forma preferente por la Conselleria de Sanidad.
Aquellos
adolescentes que tengan problemas mentales, trastornos de anorexia o bulimia,
que tambi
én se están incrementando de forma preocupante en nuestra sociedad, o que tengan adicción a las drogas, se establecerán mecanismos para su tratamiento, ya sea en las unidades de conductas adictivas
o ya sea en las unidades de desintoxicaci
ón hospitalaria.
Aquellos menores que estén escolarizados y que tengan enfermedades crónicas, podrán mantener su actividad escolar con absoluta normalidad, adscribiéndolos al centro de salud más cercano.
Asimismo, aquellos menores que estén hospitalizados, podrán continuar con esta actividad dentro del mismo hospital y deberán contar con los espacios adecuados, tanto para la lectura como para el estudio.

Este proyecto de ley que usted ha presentado en esta cámara, señor conseller, promueve que la Conselleria de Sanidad, junto con otras instituciones,
desarrolle iniciativas para mejorar el medio ambiente donde viven y se
desarrollan nuestros menores, previniendo aquellas enfermedades de la infancia
que tengan relaci
ón con determinados factores medioambientales.
Asimismo, y nos parece importante,
aquellos ni
ños y adolescentes que sean portadores del virus del sida, tendrán un atención especial tanto desde el punto de vista educativo como desde el punto de vista
sanitario y social, pudiendo llegar a desarrollar su vida con normalidad y
quedando absolutamente garantizada la discreci
ón sobre su enfermedad, como no podía ser de otra manera.

Asimismo, los recién nacidos tienen derecho a un diagnóstico precoz de aquellas enfermedades que puedan desarrollar posteriormente.
Este proyecto de ley, asimismo, tambi
én prevendrá las minusvalías psíquicas o físicas de los niños a través del consejo genético realizado a los padres Los menores con discapacidad o con una minusvalía del 33%, tendrán derecho a una prestación farmacéutica gratuita.

Asimismo, aquellos menores de doce años tendrán derecho a ser informados sobre su estado de salud, según, lógicamente, su grado de madurez y en presencia de sus padres o de sus tutores.
Esta ley tambi
én prevé que exista un protocolo de atención para menores extranjeros que no estén acompañados y que sean atendidos, lógicamente, en nuestra red sanitaria.
Asimismo, y teniendo en cuenta siempre la
opini
ón de los padres, el niño podrá participar en el consentimiento informado para que se le realicen pruebas diagnósticas o terapéuticas que le sean necesarias.

Esta ley, señor conseller, para nuestro grupo, es una apuesta clara por los más desfavorecidos y da respuesta a las necesidades particulares de un colectivo
que necesita claramente un tratamiento diferenciado de los mayores.
Desde el
Grupo Parlamentario Popular esperamos el mayor consenso por parte de la oposici
ón, para que, dejando al lado las diferencias políticas que pueden existir en otros temas, lleguemos a acuerdos por el bien de los
ni
ños y adolescentes que viven en la Comunidad Valenciana.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Pel grup parlamentari de Compromís, per a rèplica, té la paraula la senyora Albiol.

Quan vullga, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

Sí, m’agradaria fer algunes puntualitzacions a les coses que s’han comentat per part del Partit Popular, quan, a l’hora d’explicar la llei, com si tinguérem nous drets, per exemple, quant a l’accés a la prestació farmacèutica gratuïta dels menors amb un grau de minusvalidesa igual o superior al 33%, m’agradaria recordar que açò ja es va aprovar fa cinc anys en una llei del 2003 i, per tant, no es pot ara
anunciar com si a
çò fóra una novetat d’aquesta llei.

Igual que el dret de les persones amb risc per a transmetre malalties o
anomalies f
ísiques o químiques, que poden rebre consell genètic, açò també va ser ja anunciat per Vicente Rambla quan era conseller de Sanitat.
Per tant,
ja fa tamb
é algun temps.

Jo crec que no és possible que ens vinguen ací a dir que tenim nous drets en aquesta llei quan, com s’ha pogut comprovar, són drets que ja tenim des de fa molt de temps.
Crec que aquesta llei respon des
del principi fins al final a la ideologia del Partit Popular, profundament
reaccion
ària i catòlica, perquè no contempla, com ja hem dit abans, per molt que l’exposició del portaveu de sanitat del Partit Popular haja segut extensa en tot el que
aporta la llei,
és clar que no aporta res quant a salut sexual.
.
.

Abans estava parlant dels preservatius i dels avortaments, però tampoc parla res de la píndola del dia després, no parla de les diferents opcions sexuals, quan sabem que l’adolescència és el moment en què es comencen a descobrir-se aquestes qüestions, no parla tampoc de les conductes homòfobes o transmòfobes, quan és l’adolescència el millor període per a abordar aquest tipus de conductes.

Pense, per tant, que aquesta llei no s’adapta al món actual, no s’adapta a les necessitats dels joves d’avui en dia, seria una llei que més bé s’adaptaria a una societat de fa sixanta anys, però, en ningun cas, a la societat d’avui.

Insistixc, aquesta llei no servirà per a res, si no és que es contemplen noves prestacions i nous drets.
Pensem que el fet que els
menors de sis anys puguen tindre acc
és a les ulleres, és un pas que està molt lluny d’allò que seria desitjable, que és que tots els menors, fins als díhuit anys, tingueren dret a totes: les ulleres, audiòfons, ortodòncies, pròtesis, ortopròtesis.
.
.
Per tant, estem encara molt lluny d’abastar el que seria desitjable, que és una sanitat completament gratuïta.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, tiene la palabra el ilustre diputado señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señor presidente.

Señor conseller.

Señor Clemente.

Señoras y señores diputados.

Mire, señor Clemente, en primer lugar, le voy a responder al tema de por qué no presentamos una enmienda a la totalidad.
Es un tema que ya hemos hablado anteriormente.
Y
nosotros, en principio, y yo, en principio, prefiero debatir el contenido de la
ley, intentar mejorarla, y por eso hemos hecho 28 enmiendas sustanciales, y
muchas de ellas de sustituci
ón, para intentar llegar a un consenso.
Yo creo que la política también es consenso, debe de ser consenso, y hay que intentar priorizar los intereses
de los ciudadanos sobre cualquier otro tipo de inter
és.
Y por eso hemos hecho…, nos hubiera sido fácil en este caso hacer una enmienda a la totalidad, pero nos ha parecido más razonable hacer 28 enmiendas que creemos que mejoran sustancialmente la ley.

Una ley que, por otra parte, como les he dicho, es una ley que no aporta, tal y
como ustedes la han tra
ído a este pleno, prácticamente nada nuevo.
Pero es que no lo decimos nosotros, se lo dice, insisto,
el Consejo Jur
ídico Consultivo.
Léanse lo que les dice el Consejo Jurídico Consultivo.
Les dice a ustedes que no aporta nada y que para hacer normas
que no aporten, m
ás vale mantener lo que estaba ordenado de alguna forma, porque si no hasta jurídicamente es un problema.
Eso es lo que les dice el Consejo Jurídico Consultivo, aparte, aparte de, evidentemente, lo que les dice de cada uno
de los art
ículos, que en muchos de ellos les habla de repeticiones, de innecesarios, etcétera, etcétera.

Pero es que el grave problema de la ley, si no la cambiamos, son dos cosas:
una, aporta poco; dos, est
án ustedes introduciendo, como les he dicho antes, un modelo en esta sociedad,
est
án intentando introducir un modelo, y evidentemente es un modelo, insisto, basado
en sus propias creencias a muchos niveles, que no se corresponden, como les he
indicado antes, con la pluralidad de esta sociedad, ni la de ustedes mismos
–yo creo, si me lo permite–, y no soy quien para juzgar eso, pero ni la de ustedes mismos.

Y esto está ocurriendo también, vuelvo a insistir, en el modelo de servicios públicos que están intentando implantar, un modelo a largo plazo excluyente.
A medio y largo
plazo ser
á un modelo excluyente.
En estos momentos puede no percibirse directamente, pero
sin tardar se empezar
á a percibir este modelo excluyente que ustedes están introduciendo.

Por otra parte he de decirles que, tanto el señor conseller como el señor Clemente, han salido aquí y nos han demostrado que saben leer la ley, porque lo que han hecho es leer la
ley, pero no han hecho un an
álisis sobre la ley.
Yo espero que este análisis lo hagamos en la comisión, porque aquí ustedes no han hecho un análisis, se han dedicado a leer los artículos que tienen ustedes ahí y punto.

Yo creo que una ley merece un análisis en mayor profundidad.
Porque si toda la profundidad es la que han hecho
ustedes aqu
í, lo único que han hecho es leer lo que estaba escrito, y para eso no hacía falta que ustedes aquí explicaran absolutamente nada.
Sabemos leer, y por lo tanto, a partir de ahí, cada uno sus propias interpretaciones.
Yo creía que iban a hacer ustedes interpretaciones.
Yo creía que iban a aportar algo más.
Yo creía que iban a abrir algo más, a pesar de que, vuelvo a insistir, con el señor Clemente hasta las relaciones en los temas que hemos tocado han sido más que razonables.
Pero yo esperaba que se abrieran algo más en la posibilidad de llegar a acuerdos en una ley que, insisto, no aporta prácticamente nada, no hay avances, no hay casi nada novedoso.
Cuando hablan
ustedes de los derechos que se dan, la mayor
ía ya se están dando.
Cuando hablan ustedes de lo que pasa en los hospitales… Oiga usted, en los hospitales hace muchos años que hay en muchos de ellos al menos escuelas para que los niños puedan seguir estudiando en los mismos.
Eso hace ya años que está ocurriendo.

En fin, yo espero que en la réplica ahora del señor Clemente, y sobre todo porque en cinco minutos me imagino que no le dará tiempo a entrar en mayores profundidades, pero espero que seamos capaces en la
comisi
ón de profundizar, de avanzar y de llegar a acuerdos.
En caso contrario les
vuelvo a repetir que ser
á muy difícil el que podamos aprobarla, no solamente ya por la ley, no solamente porque,
insisto, est
án introduciendo un modelo que nos está preocupando muy fuertemente, a nosotros y a la mayoría, yo creo, de los ciudadanos ya de esta comunidad.
Y eso yo creo que se lo
deben de pensar.
Ustedes ser
án muy libres de hacer lo que les parezca más oportuno, pero deberían de pensárselo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor Subías.

En representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula el senyor Clemente.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Yo desde luego, señor Subías, señora Albiol, no veo ese peligro que ustedes ven en esta ley.
Me parece que
realmente a ustedes se les antoja un poco de estar haciendo una caza de brujas.
Yo incluso en mi intervenci
ón he procurado no hacer ninguna alusión a ninguno de los dos grupos parlamentarios de la oposición que han intervenido.
Y simplemente les he resaltado que después de la oferta del conseller del consenso y la oferta de nuestro grupo parlamentario de llegar a acuerdos
tanto en la comisi
ón como en el pleno para que esta ley saliera con los máximos apoyos, no podemos comprender por qué las descalificaciones que ha sufrido a lo largo de la intervención.

Yo, insisto, si a un grupo no le gusta de una ley que presenta, dice que no
tiene nada de novedoso, que todo lo que se presenta en esa ley es absolutamente
reiterativo y ya se ha dicho, nos parece lo coherente desde el punto de vista
ideol
ógico y desde el punto de vista de funcionamiento el que se hubiera presentado un
texto alternativo, y as
í los valencianos hubieran conocido cuál es el modelo que tienen ustedes sobre los derechos sanitarios de los niños y adolescentes de la Comunidad Valenciana.

De todas formas, insisto, la mano sigue tendida por parte del Grupo
Parlamentario Popular.
Nosotros, tanto la se
ñora Franco como yo, ya hemos estado estudiando las distintas enmiendas que han
presentado ustedes.
En algunas, desde luego, nos parece que se puede llegar a
acuerdos, tal como est
án presentadas.
En otras es posible que planteemos algún texto transaccional para llegar a acuerdos.
Hay otras que realmente no
comprendemos, por ejemplo que el Grupo Comprom
ís ha presentado la retirada del artículo 14 que habla del consentimiento informado de los niños y adolescentes, cuando a nosotros nos parece que es un derecho absolutamente
b
ásico.
Pero, en fin, no es el momento de entrar en el debate de las enmiendas.
Ahora estamos, en teor
ía, haciendo una fijación de posición sobre una ley que me parece importante.
En la práctica esto ha llevado a un ataque a una supuesta línea del Grupo Parlamentario Popular y del gobierno en una cierta línea, como dirían ustedes, conservadora.
Bueno, han sido ustedes más duros, han dicho «reaccionaria».

Yo, desde luego, no observo, más bien al contrario, me parece que es una ley que es progresista porque regula
los derechos de un colectivo que tiene sus dificultades, de un colectivo que
est
á desfavorecido, del colectivo de los niños, del colectivo de los adolescentes, que tienen una problemática especial desde varios puntos de vista, pero también desde el punto de vista sanitario.

Me parece que ustedes ven, insisto, algún peligro que desde luego nosotros no compartimos en este momento en la
Comunidad Valenciana.
Y creo que era realmente importante hablar, como les he
dicho en mi intervenci
ón, y no he leído la ley, me ha gustado estudiarla y entresacar lo que me parece más destacable, y he destacado el tema del maltrato infantil, porque me parece que
en este momento es una problem
ática realmente que existe, que existe en la sociedad y que creo que esta ley al
ser el sanitario el primero que recibe a ese ni
ño o a ese adolescente que ha sido víctima de un maltrato, que ha sido víctima de un abuso, nos parece que esta ley podía ser un instrumento adecuado.

Y a pesar de lo que aquí se ha dicho, en esta ley queda recogido y queda regulado el que este personal
sanitario debe ponerse en contacto ya sea con los servicios sociales, ya sea
con la fiscal
ía para, de alguna manera, intentar paliar, atajar o prevenir estos posibles
maltratos y estos posibles abusos.

Nos parece que es importante el que exista un diagnóstico precoz de la enfermedad del niño.
Nos parece importante que exista un consejo genético para detectar posibles enfermedades de los niños.
Nos parece que es importante que se regulen los derechos de los niños escolarizados y de que aquellos niños que están en edad escolar y que están en los centros hospitalarios continúen recibiendo la enseñanza.
Nos parece realmente importante el que se traten los niños con problemas, como puede ser con problemas de adicciones, o con problemas de
drogadicci
ón, o con problemas sociales o con problemas familiares.
En que todo esto tenga
una cobertura y tenga un tratamiento sanitario nos parece importante.

Por eso, señorías, nos parece importante el que se haya presentado este proyecto de ley.
Nos
parece, se
ñor conseller, que es un proyecto de ley en el que vamos a trabajar en estas Cortes,
insistiendo, como usted ha dicho, en conseguir el m
áximo consenso con los distintos grupos de la oposición.

Intentaremos acercar posturas, porque para el Partido Popular y para el Grupo
Parlamentario Popular, igual que para el gobierno, l
ógicamente, lo que interesa y debe prevalecer por encima de opiniones políticas, que yo creo que realmente en este momento no hacían caso, es regular y mejorar los derechos sanitarios de los niños y adolescentes en la Comunidad Valenciana.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor diputat.

Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre el suport de les Corts Valencianes al dictamen del Comité de les Regions de la Unió Europea respecte a la comunicació de la comissió al Parlament Europeu i al Consell sobre com afrontar el desafiament de l’escassetat d’aigua i la sequera a la Unió Europea, aprovat el passat 10 d’abril de 2008, i la sol·licitud al govern de la nació perquè n’assumisca les recomanacions aprovades i que, en conseqüència, modifique la política hídrica i recupere els transvasaments entre conques al servei d’una gestió solidària, sostenible i eficaç, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 15.
635, BOC número 67)

El senyor vicepresident primer:

El punt dos de l’ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d’urgència sobre el suport de les Corts Valencianes al dictamen del Comité de les Regions de la Unió Europea respecte a la comunicació de la comissió del Parlament Europeu i al Consell sobre com afrontar el desafiament de l’escassetat d’aigua i la sequera a la Unió Europea, aprovat el passat 10 d’abril de 2008, i la sol·licitud al govern de la nació perquè assumesca les recomanacions aprovades i que, en conseqüència, modifique la política hídrica i recupere els transvasaments entre conques, al servei d’una gestió solidària, sostenible i eficaç, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Per a la seua presentació i defensa, tiene la palabra el ilustre señor don Ricardo Costa.

El senyor Costa Climent:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor vicepresidente del Consell, miembros del gobierno.

Señoras y señores diputados.

El pasado mes de abril el Comité de las Regiones aprobó un informe presentado y elaborado por el presidente Camps, en el que se mantenía y se afirmaba que los trasvases eran la mejor alternativa para paliar la
escasez de agua y para luchar contra la sequ
ía en la cuenca mediterránea, en las regiones de la cuenca mediterránea, pertenecientes a la Unión Europea.

Un documento que apostaba claramente por una política de equidad interterritorial, por el reparto justo, equitativo y solidario
de un bien tambi
én estratégico para nuestro desarrollo, como es el agua.
Y, por lo tanto, un documento que
lo que hac
ía claramente era ratificar la política del gobierno de Francisco Camps y ratificar la posición que el Partido Popular ha defendido en los últimos años.

Hoy, en nombre del grupo parlamentario que defiendo, traigo una proposición no de ley que precisamente busca ratificar ese informe por esta cámara, la cámara que representa todos los valencianos, y por sus grupos políticos.

No nos cabe la menor duda de que la aprobación por el Comité de las Regiones del informe Camps es la culminación de años de lucha por una planificación hídrica justa y equilibrada, y que además reconoce claramente que la política que se ha estado aplicando en esta comunidad, la defensa a ultranza de los
trasvases como mejor alternativa, ha sido claramente apoyada por los gobiernos
y por las comunidades de la Uni
ón Europea como alternativa fundamental y básica para solucionar los problemas de escasez de agua.
(Aplaudiments)

Hemos mantenido durante cuatro años nuestra posición y nuestra defensa de los trasvases en todas las instituciones.
Las hemos
defendido en los ayuntamientos.
Las hemos llevado a las diputaciones
provinciales.
En estas mismas Cortes hemos debatido propuestas de apoyo al
trasvase del Ebro para la Comunidad Valenciana.
Y la hemos llevado tambi
én, esa reivindicación, al Congreso de los Diputados y al Senado.
Y, por lo tanto, ahora también en Bruselas, ante el órgano de representación de todas las comunidades y las regiones europeas, hemos vuelto a apostar por
una pol
ítica integral que solucione los problemas de agua que padecen muchos territorios
de la Uni
ón Europea.

Hoy queremos que estas Cortes se unan a ese acuerdo.
Y no estamos solos en la
reivindicaci
ón de los trasvases, nunca lo hemos estado y cada vez somos más, y esa es la consecuencia directa a la falta de alternativa y de las mentiras
que el gobierno de Zapatero ha realizado sobre la pol
ítica de trasvases en toda España.
Tenemos el apoyo mayoritario de las regiones europeas, contamos con una
plataforma de alcaldes de m
ás de trescientos alcaldes que defienden los intereses de sus ciudadanos y que,
por tanto, demandan agua para todos.
Y contamos tambi
én con más alcaldes socialistas de los que ustedes creen, a pesar del cordón sanitario al cual han sometido al alcalde de Benferri, a un juicio sumario por
defender agua para todos
(aplaudiments) y agua para su pueblo.

Pero todavía hay más: el propio gobierno de Zapatero, que derogó el trasvase del Ebro, hoy ha reconocido que la única alternativa al trasvase del Ebro es el propio trasvase del Ebro.
El
gobierno del tripartito catal
án, que abanderó la política antitrasvasista en este país, hoy está pidiendo el trasvase del Ebro para Cataluña.
Y el Gobierno de Aragón, que blindó el Ebro en su estatuto de autonomía, hoy reconoce que es bueno que los excedentes del Ebro se trasvasen a Cataluña.

Cada día somos más y cada día hay más clamor para pedir al gobierno de Zapatero solidaridad e igualdad.
Por eso, los
valencianos queremos solidaridad e igualdad, y por eso los socialistas
valencianos cada vez est
án más sordos y más solos en su enroque antitrasvasista, porque cada día están más aislados de los intereses generales de los valencianos.
(Aplaudiments)

Es que el Partido Socialista en esta comunidad se ha convertido, como la pequeña aldea de Astérix, con sus pócimas de salmuera, sus festines de CO2, en una especie de reducto canino, en una anomalía que viene a convertirse en poco tiempo en un esperpento político en la Comunidad Valenciana por el espectáculo que está dando el Partido Socialista.
(Aplaudiments)

Porque el tiempo les está pasando por encima.
No hace falta ser valenciano ni votante del Partido Popular
para apoyar este documento, no es ese el problema.
No hace falta haber nacido
en alguna de las comarcas del sur de Alicante ni conocer alguno de los miles de
agricultores que han perdido sus tierras por falta de agua para regar.
Ese
tampoco es el problema.
El problema realmente, se
ñorías, el problema que existe a la hora de apoyar este dictamen es pertenecer al
Partido Socialista m
ás recalcitrante, que es el Partido Socialista en la Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments) Eso es lo que constituye un escollo insalvable para poder apoyar esta propuesta.

Porque el Partido Socialista, a pesar de lo que está diciendo, lo que está exhibiendo en estas fechas es un dogma, un fundamentalismo antitrasvasista, que
est
á poniendo claramente en un callejón sin salida las expectativas de millones de valencianos, un fundamentalismo
que, como bien sabe el alcalde de Benferri, paga el disenso con hierro y plomo
pol
ítico expedientándolo por defender agua para todos en la Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments)

Igualdad, señorías, igualdad, señoras y señores del Partido Socialista, igualdad de la que tienen hasta un ministerio, esa
igualdad es la que pedimos, porque a la vista de los
últimos acontecimientos ya no se trata solamente de pedir solidaridad, de pedir
algo de lo que sobra y va al mar para los que no lo tenemos.
Ahora pedimos
igualdad de trato, porque lo que est
á claro es que aquello que sobraba, que nos fue negado, no solamente existe y está ahí, sino que, además, se está utilizando para paliar un déficit como es el déficit hídrico de Cataluña.
Y esa igualdad que se merece nuestro desarrollo, es precisamente la igualdad
que defiende el dictamen del Comit
é de las Regiones.

Porque nosotros creemos exactamente en lo mismo, en lo mismo que defendimos en
el Plan hidrol
ógico nacional del año 2001, en evaluar, en aprovechar, en utilizar, en coordinar todas las
posibilidades para poder traer agua.
Y digo
«todas», porque son todas, todas las que estuvieran a nuestro alcance y todas sin
exclusi
ón, todas sin abusar solamente de una, y todas sin descartar de una forma
singular, espec
ífica o aislada, alguna de ellas.

Porque, señoras y señores del Partido Socialista, ni todo son trasvases ni todo son desaladoras, pero
si la combinaci
ón de distintos medios para aportar agua adicional ha servido para Barcelona, ¿por qué nos niega Zapatero la misma combinación para traer agua a Valencia, Alicante, Murcia, Almería, (aplaudiments) la Comunidad Valenciana y Andalucía?
¿Por qué?

Necesitamos una solución y no tenemos esa solución.
Y como necesitamos una solución, necesitamos el trasvase del Ebro.
Intuyo que el de hoy no era el debate más cómodo ni más sencillo para el Partido Socialista, sospecho que van a volver a acusar a los
diputados del Grupo Popular de victimismo porque ustedes piensan, se
ñoras y señores del Partido Socialista, que no hay mejor manera de defender los intereses
de los valencianos que la rendici
ón incondicional ante los deseos de Zapatero, independientemente de que ataquen
claramente los intereses de la Comunidad Valenciana.

Porque lo que ustedes van a decir aquí, es que el que vaya el presidente del gobierno valenciano, Francisco Camps, a
defender a Europa lo que nos merecemos, eso carece de validez.
Que un
valenciano se vaya a la Uni
ón Europea y pida agua para todos, para ustedes es una chorradita, ¡y eso no se puede consentir por parte de los diputados del Grupo Parlamentario
Popular!
(Aplaudiments)

¡Y lo dirán sin rubor!
, aquellos mismos que apoyaban y ponían una alfombra roja a europarlamentarios socialistas para venir a la Comunidad
Valenciana a poner en tela de juicio nuestro modelo de urbanismo, y hoy
despreciar
án, infravalorarán y desprestigiarán a un órgano tan importante como es el Comité de las Regiones.
Y nos intentarán decir que con el agua potable que sale de los grifos un agricultor es capaz de
apa
ñarse, ir todos los meses al mercado y llenar la cesta de la compra.
Incluso, si
es muy apa
ñado, pagar todos los meses las letras de la hipoteca.
Y volverán a hablar de los 300 hectómetros cúbicos fantasmas que no existen y que dicen que Zapatero ha traído a la Comunidad Valenciana.
Hablarán de conducciones, de transfusiones, de pinchazos, de tuberías, de traslados, de transiciones, de cambios temporales de ubicación de masas líquidas, de tuberías, de cortinas de agua, de aportes puntuales, de cesión, y jugarán al Scattergories con tal de decir lo que no es,
(veus) que el Ebro es el Ebro y el trasvase que hay a Barcelona es ¡el trasvase del Ebro a Barcelona!
(Aplaudiments)

Hablarán de todo eso y nos darán una clase práctica sobre las membranas de las desaladoras y dirán que hoy la técnica avanza, que es una barbaridad hacer otra cosa, una tecnología, la de la desalación, casi alienígena, que es capaz de ayer trasladar agua en barco y, si nos descuidamos, poco a
poco la llevar
án con el chacachá del tren a Barcelona.
Es que esa es la posición del Partido Socialista y, por lo tanto, volverán a hacer un discurso claramente marcado con el argumentario que les han
impuesto a ustedes desde Madrid y que
única y exclusivamente es un discurso agotado, que se ha agotado en Cataluña, que se ha agotado en España y que ha sido desmentido por los hechos.

Y el problema, señoras y señores del Partido Socialista, no es que lo sepa yo, no es que sepa lo que va a
venir a continuaci
ón.
El problema es que lo sepa todo el pueblo valenciano, el problema es que
ustedes llevan escrita la tesis antitrasvasista m
ás importante en la historia de este país, el problema es que las cuartillas que ustedes escriben forman parte de un
discurso con mucha membrana, mucha letra g
ótica, pero absolutamente alejado de los intereses de los valencianos y de los
espa
ñoles, y esa es la realidad del Partido Socialista, y esa es la primera
diferencia entre su discurso y el nuestro.
La segunda es que yo puedo estar hoy
aqu
í, en esta tribuna, en este pleno de las Cortes, defendiendo exactamente lo mismo
que mi partido defend
ía hace ocho años, defendiendo exactamente lo mismo que mi partido defendía antes de las elecciones generales.
¿Puede el Partido Socialista decir lo mismo?
Y si esa pregunta es muy complicada
para el s
índico del Grupo Socialista, le hago la deferencia de hacerle otra: si el
trasvase del Ebro, hace tres meses, era un problema,
¿por qué hoy, para ustedes, es la solución?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Grup que ha presentat esmenes, pel Compromís, el senyor Pañella, l’il·lustre diputat.

El senyor Pañella Alcácer:

Gràcies, senyor president.

Senyories, en primer lloc, tinc una pregunta, tenim d’aclarir una pregunta: ¿per què el Bloc-Compromís presenta una esmena a la totalitat a esta proposició no de llei del Partit Popular?
La contestació ha de ser molt clara: perquè ja està bé.
Ja està bé de discutir, portem massa anys parlant sense fer res.
Jo diria, pitjor encara,
no sense fer, sin
ó fent i desfent.

Les institucions valencianes, tant els ajuntaments com les Corts Valencianes
tenim l
’obligació de preocupar-nos per totes aquelles problemàtiques que afecten de manera més directa a tots els valencians i valencianes, i entre eixes, sense dubte, està la de l’abastament d’aigua, per a la qual cosa totes les institucions hem de buscar solucions a
aquesta problem
àtica.

El Bloc i Compromís estem a favor de totes les iniciatives raonables, necessàries per a arribar a solucions per al problema de l’aigua.
Hem donat suport a transvasaments com el del Xúquer-Vinalopó des de l’assut de la Marquesa, o a dessaladores com a solució per a problemes d’abastiment de zones costaneres.
El Bloc defensa un acord valencià per l’aigua amb l’objectiu de resoldre els problemes hídrics del País Valencià, sobre criteris de solidaritat territorial i directiva marc de l’aigua.

El Bloc defensa este acord valencià que haurà de tindre en compte l’opinió dels experts i comptar també amb una ampla participació cívica, social, empresarial i també dels llauradors.
Hauria de ser aprovat a les Corts Valencianes.
Aquest acord
valenci
à per l’aigua marcaria una estratègia valenciana específica davant d’un escenari de canvi climàtic, reducció de recursos hídrics al territori valencià i l’avanç de la sequera i la desertització al nostre país.

Perquè ja és hora d’actuar, és hora de deixar de banda els interessos particulars de cadascú, de dir clarament, senyories, que les eleccions no tindran lloc fins al 2011 i
que ara
és el moment d’obrar, de fer, de gestionar, de demostrar-los a tota la nostra gent, a totes les
valencianes i valencians, que ac
í venim a solucionar els problemes del país, els seus problemes.

Jo tinc la impressió que fins ara no hem fet això, no hem fet més que intentar donar solucions als «nostres» problemes.
I els ho explique, senyories.
No utilitze el possessiu nostres amb un sentit ample, amb el sentit de tot el poble a qui representem, sinó, malauradament, en el sentit més estret i concret possible, els «nostres» problemes són els problemes dels que estem ací, estic referint-mos, i això és el que està percebent el nostre poble quan parlem de l’aigua.
Això, si vostés ixen al carrer i parlen amb la gent, és el que estan pensant, que estem solucionant els nostres problemes, el
problemes pol
ítics-personals de totes les senyories, de tots els diputats i diputades.

Per part del Partit Popular, jo crec que estan cometent l’error d’utilitzar el debat de l’aigua amb la voluntat d’eternitzar-se en el poder.
Vostés, senyories, he de dir-los als diputats i diputades del PSOE que també estan intentant consolidar el govern de l’estat.
I mentrestant, no ens movem ni un mil·límetre del lloc on estem.

I si fem un poc de camí?
I si avancem un poquet?
És per aquesta raó, per intentar començar a caminar, que presentem una esmena a la totalitat, amb una mesura concreta,
senzilla, clara i concisa.

Volem deixar clar, en primer lloc, que assumim totalment, assumim totalment el
dictamen del Comit
é de les Regions de la Unió Europea, li donem recolzament, però no a fer un ús partidista del que allí se diu.

La proposició no de llei presentada pel Partit Popular té dues parts molt diferencies i excessivament separades una de l’altra.
El dictamen reconeix la directiva marc de l’aigua com la base general de qualsevol política d’aigües en la Unió Europea i demana a la comissió que exigisca la seua aplicació.

Estableix que la prioritat absoluta per lluitar contra l’escassesa d’aigua és anar cap a una economia que faça un ús eficient, estalviador i sostenible de l’aigua, cosa que en la intervenció que hem tingut, senyor Costa, no he sentit, no he sentit.
Eficient, estalviador
i sostenible de l
’aigua.

I contempla la possibilitat de reassignació dels usos de l’aigua i la possibilitat d’aportacions addicionals, referint en este cas tant al transvasament com a les
dessaladores
–i vull ressaltar-ho–, per a la gestió de l’escassesa derivada d’una sequera greu.
I això tampoc ho he sentit.
I sempre demanant, sempre demanant el consens social per
decidir l
’establiment d’aquestes infraestructures addicionals.

No obstant el que acabem de mencionar, seguix dient que ni en moments de
sequera greu es pot substituir la gesti
ó responsable dels recursos hídrics amb aquestes actuacions.

El dictamen també considera positius els transvasaments entre sistemes, sempre que quede
garantida la millora del medi ambient, la qualitat de les masses d
’aigua, la recuperació dels aqüífers i els cabals ecològics.

Definix la dessalinització com un procés d’alt consum energètic i un important impacte mediambiental, pel qual sols deu considerar-se com a
una opci
ó en els casos en què els beneficis compensen l’impacte.

Ho dic tot, i fins ací em manifeste totalment d’acord.
Però ara ve la segona part de la seua proposta.
I en aquesta intenten utilitzar el
dictamen de la comissi
ó del Comité de Regions, com ha quedat evident també en la seua intervenció, senyor Costa, intenten utilitzar-lo per a justificar el Pla hidrològic nacional, però realment sense cap argument que ho relacione.

I basant-se en aquest argument únic, s’obliden de tota la resta que jo he ressaltat ací dins, i s’obliden de la seua exposició de motius i mos ho porten a les propostes de resolució.

La primera.
La primera demanen donar suport al dictamen.
Estem d’acord.
Donem suport al dictamen, però a tot, a tot el dictamen.
No solament al que diu dels transvasaments.
Bloc i
Comprom
ís donen suport al dictamen del Comité de les Regions també en aquelles mesures que el PP també incomplix, incomplix de manera continuada.
Perquè vostés s’obliden d’una cosa: que estan governant en este país fa anys i que havien d’haver pres altres mesures, a més de la que estan vostés… la mesura única que sempre posen ací davant.

No estem d’acord amb l’intent d’aprovar i reclamar que es torne a la política d’Aznar, no estem d’acord amb eixa política per recuperar el consens.
I vaig a dir-li més: quan vostés mos parlen de consens fent referència a eixa política, això és un insult a la intel·ligència, un insult a la memòria i fins i tot li diré que un insult a l’estètica.
Vostés van a aplicar la mateixa política de consens en el Pla hidrològic nacional que estan aplicant ací, la mateixa, el consens de la majoria, el consens de la majoria.
Sí.
I de la seua intervenció anterior, senyor Costa, es veu clarament.
Ha parlat de l’alcalde de Beniferri, del tripartit, del fonamentalisme… Si ací hi han invitats que no han llegit la seua proposta, la seua proposició no de llei, quan ha acabat la seua intervenció seguien sense conéixer-la.
Només ha sigut una crítica, una crítica, una crítica.
I això no és consens, això no és fer camí per al consens.
És una situació que se repetix excessivament.

També volen –i parle de les propostes que han presentat– donar recolzament al transvasament a Barcelona.
I la meua pregunta és… Escolte!
, jo crec que estan molt definits el territori per al qual vostés governen, el territori i la gent a la qual mosatros representem.
I, bé, què han de dir sobre el transvasament que no diga ja la llei d’aigües?
Que la prioritat principal és l’aigua per a beure?

Mire, ja que ha parlat de Catalunya, posem l’exemple.
A Catalunya no estan demanant res.
Al contrari d’ací, què fan?
Es la procuren, la negocien i la tenen.
I ací, mentrestant, discutim; malauradament, més que discutirem.
I si seguim aixina, senyor Costa, i senyories, ens quedarem
tal com estem.
No tindrem transvasament, tampoc tindrem l
’aigua que perdem a la xarxa i aboquem a la mar, l’aigua de depuradores, que encara no he sentit parlar d’ella.

Senyories, l’obligació de les Corts Valencianes pense que és prioritzar la solució dels problemes urgents que patixen els ciutadans i les ciutadanes valencianes.
El raonable
és preocupar-nos per la situació més candent que demana un acte d’emergència per part d’esta cambra.
Altres propostes que servisquen per abordar els nostres problemes d’aigua poden ser necessàries en un futur més o menys pròxim, però obviar la crisi que vivim en este moment és un exercici d’irresponsabilitat en què no podem caure les Corts Valencianes.

És tan gran exercici d’irresponsabilitat oblidar la crisi que tenim com voler donar la imatge que tot
el Pa
ís Valencià no té aigua, i que tot el País Valencià està patint set i que en tot el País Valencià no se pot regar.
Que d’alguna manera dóna la impressió que en anar a reduir el seu missatge «Aigua per a tots», fa falta…, estem dient això.
I això no és veritat.

Avui tenim un pulmó crític, que és el del riu Xúquer.
En aquesta conca, de manera directa o indirecta, es nodreixen, a través dels aqüífers o transvasaments, l’abastiment per a consum urbà i industrial, des de la Ribera del Xúquer fins al que és el Camp de Morvedre, incloent-hi també la ciutat de València, així com els regadius de les riberes i l’Horta Sud.

Mire, he demanat recentment que m’enviaren –me l’han enviat per correu, per tant, la definició no és molt gran– unes fotografies.
Açò és el riu Xúquer.
Esta fotografia és el riu Xúquer, ahí tenen l’aigua, i dins hi ha una persona –no ho voran vostés que estan molt lluny– prenent el bany.
És un pont de ferro que tenim ahí darrere.
Esta és l’actual.
Senyories, esta és l’actual.
Ahí no hi ha ni una gota d’aigua, està totalment sec.
Eixa és la realitat.
El riu Xúquer s’ha assecat al seu pas per Albacete, fruit de les excessives extraccions
realitzades des de l
’any 1980 i consentides pel PP i pel PSOE, continuades durant els darrers anys
amb el govern de Rodr
íguez Zapatero i amb el silenci còmplice del govern valencià del Partit Popular.
No he sentit parlar d’això.
I això és una realitat.
I en està foto està, i és actual i me l’acaben d’enviar per correu electrònic.

El Reial decret 1/2001, del 20 de juliol, pel qual s’aprova el text refós de la llei d’aigües, establix a l’article 56.
1 que «l’organisme de conca competent, oït el consell de l’aigua, podrà declarar que els recursos hídrics subterranis d’una zona estan sobreexplotats o en risc d’estar-ho.
I en estes zones, l’organisme de conca, d’ofici o a proposta de la comunitat d’usuaris o òrgan que la substituïsca, conforme a l’apartat 2 de l’article 87, aprovarà, en el termini màxim de dos anys des de la declaració, un pla d’ordenació per a la recuperació de l’aqüífer o unitat hidrogeològica».
Fins a l’aprovació del pla, pot prendre diverses mesures.

Ací demanem que les Corts Valencianes avui substituïsquen la proposta seua per un pas endavant tangible i observable per tots els
nostres ciutadans, que exigisquen al govern de l
’estat i a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer, en aplicació del que diu l’article 56.
1 d’aquest reial decret que he citat, la qualificació com a sobreexplotat per a l’aqüífer de la Manxa oriental, antiga unitat hidrogeològica 8/29, que ja ha produït l’assecament del llit del riu Xúquer.
L’aqüífer de la manxa oriental, que abans menava les seues aigües totes elles al riu Xúquer i al Cabriol, dotant-lo d’un important cabal base de manera constant durant tot l’any, suavitzant els seus estiatges, ara està absorbint com una esponja la poca aigua que des de l’embassament d’Alarcón es solta al riu, fins deixar-lo completament exhaust.

Les conseqüències d’aquesta sobreexplotació afecten no sols al tram mitjà del Xúquer al seu pas per la Manxa… Al dos costats, als dos costats, (veus) als dos costats.
No, no.
Al dos costats.
Perquè la situació, efectivament, això es produïx a través d’un pacte dels dos i, per tant, he de mirar als dos costats.
El pacte és entre els dos.
I es queda sense cabal en este moment incomplint el principi de
no deteriorament addicional de la directiva marc de l
’aigua que ací se cita, d’obligat compliment ja des del 22 de desembre de 2000.
No és nou això, eh?
I posa en perill el manteniment dels regadius tradicionals de la Ribera i el
mateix abastiment a la ciutat de Val
ència.

I s’incompleix també l’article 59, quan diu que s’aplicarà també als cabals mediambientals la regla sobre supremacia de l’ús per a l’abastiment de poblacions, arreplegat al paràgraf final de l’apartat tercer, de l’article 60.
Els cabals ecològics es fixaran en els plans hidrològics… O siga, que està definint el caràcter prioritari del manteniment del que és el cabal ecològic.
Caràcter prioritari, cosa que, com hem vist, s’està incomplint.
I també ahí tenen responsabilitat els organismes de conca.

Miren, anem a acabar… No, no.
Anem a acabar, senyor Costa, anem a acabar.
Ja he dit que he parlat
dirigit als dos grups, cadasc
ú en la part que els toca.
Jo sé que me poden dir: «Açò, aquest punt que mosatros presentem, és un punt que podríem incorporar, que si assumim la directiva marc d’aigües…» Efectivament.
Però l’esmena a la totalitat es basa en un rebuig de la situació actual que estem plantejant ací.
Vostés estan plantejant un atac continu, i de la seua intervenció ha quedat claríssim.
I per un altre costat, no tenim tampoc una resposta clara de consens.
Vostés demanen el consens, vostés demanen el consens, però el consens, com he dit, el consens és anar a acceptar íntegrament el seu projecte.
Això és consens?
No.
Això és la majoria.
Avui per primera vegada he sentit que poden incloure dessaladores,
per primera vegada ho he sentit.

Però, senyories, no és això.
Vostés –tením ací un camí–, vostés estan en una política d’enfrontament i nosaltres, des del Bloc i Compromís, anem a proposar una política de passos clars, i el primer és este.
Vostés hauran d’assumir, uns i altres, les responsabilitats que tenen en la situació de l’aqüífer de la Manxa oriental, que en tenen, per molt que diga.
Jo li ho he dit a
vost
é perquè és el que ha presentat i ha defensat la seua proposició.
Indubtablement també m’he referit a l’altre costat.

I he dit –insistisc– que és un tema, és un tema en el qual han col·laborat tots, amb les seues accions i amb els seus silencis, amb les seues
accions i amb els seus silencis.
I ac
í són responsables de les accions i, és clar, des del govern s’és responsable també dels silencis i de les omissions, també ho són vostés.
Per tant, també tenen eixa responsabilitat.

Avui els demanem política de passos, de caminar.
Deixen, deixen de discutir, deixem de discutir,
acceptem cadasc
ú les responsabilitat que tenim i anem endavant.
Avui hi ha un pas decisiu:
accepten, accepten l
’esmena a la totalitat i indicaran que realment vostés sí que tenen ganes de donar passos per a solucionar el problema de l’aigua al nostre país.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per a l’acceptació d’esmenes, té la paraula, per part del Grup Parlamentari Popular, l’il·lustre diputat senyor Costa.

El senyor Costa Climent:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Pañella, escuchando su argumentación, parece que no pretenda usted reclamar al Gobierno de España sino al Grupo Popular que se aplique esta enmienda.
En cualquier caso, usted
habla de silencio y de inmovilismo.

Yo voy a empezar mi intervención diciéndole que si usted lo que quiera es esto, mi grupo parlamentario hace una
transaccional con ustedes, recoge este texto, lo integra en su texto, lo apoya,
y usted apoya el informe Camps aceptando esta enmienda y exigiendo al Gobierno
de Espa
ña que pare la sobreexplotación de los acuíferos, que es lo que usted está demandando.
Solo tiene que decir que sí.
Fíjese cómo el movimiento se demuestra andando.
Solamente tiene que decir que llega a un
acuerdo con el Grupo Popular para no poder decir que no nos movemos ni un mil
ímetro –y que después hablaré del movimiento, porque el movimiento va hacia delante y hacia atrás–, para que usted pueda reivindicarle al Gobierno de España, junto al Grupo Parlamentario Popular, lo que usted está pidiendo aquí.
Si no, no tiene sentido.

Como no tiene sentido que no acepte nuestra propuesta de acuerdo y que diga que
est
á de acuerdo con el informe Camps.
¡Oiga!
, si está de acuerdo con el informe Camps, si nosotros estamos de acuerdo con su
propuesta, si todo es armon
ía, paz y consenso, ¿qué es lo que a usted le hace venir aquí y no aceptar esta proposición no de ley, que lo que dice es exactamente lo que usted ha defendido,
exactamente
?

Y me dice: «Es que usted no ha defendido su propuesta».
¿No he defendido mi propuesta?
No la he defendido, he hablado de que el informe
Camps defiende criterios de solidaridad y de igualdad entre todos los
territorios.
He dicho que recoge la f
órmula de utilización de todos los mecanismos posibles, de todos, señor Pañella, «de todos», para luchar contra la sequía y para luchar contra la escasez de agua.
He hablado de que este informe lo que
reconoce es que la pol
ítica de trasvases es una de las mejores políticas para luchar contra la sed de nuestros campos, contra la sed de la ciudades
y, fundamentalmente, con la escasez de agua en la cuenca mediterr
ánea, en los países de la cuenca mediterránea.

Y eso es lo que dice el informe Camps, ese que usted ha dicho que asume, y ese
que nosotros hemos planteado a trav
és de una proposición no de ley.
Oiga, si yo le acepto esto, y usted asume nuestra proposición no de ley, ¿por qué diantres no llega usted a un acuerdo para que le pidamos al Gobierno de España que aplique el informe Camps y que evite la sobreexplotación de acuíferos?
No hay motivos.
Dígame uno.
¡Ninguno!
No hay motivos.

Que quiere solucionar los problemas de agua en la Comunidad Valenciana, ¡oiga!
, bienvenido, júntese con nosotros.
Nosotros también los queremos solucionar, y dice que no hacemos nada.
Y resulta que ese
gobierno, que usted dice que no hace nada, es l
íder en políticas de reutilización de agua.
La primera comunidad autónoma que más agua reutiliza.
Que es que es la comunidad autónoma que supera la media de España en porcentaje de agua depurada.
Que es que somos la comunidad autónoma que tiene un 50% de su superficie de riego por goteo.
Es que estamos por
encima de Catalu
ña, por encima de Aragón, por encima de la media de España.
Es que hemos disminuido, según el INE, casi el 4% del consumo sobre agua.
¿A qué se está refiriendo cuando dice que no hacemos nada?
Si usted lo que quiere es
solucionar los problemas de agua de la comunidad, venga a nuestro lado y pida
con nosotros, que el agua del Ebro es buena para Barcelona, pero tambi
én para Alicante, para Valencia, para Castellón, para Murcia y Almería, por justicia, por derecho y porque los valencianos se lo merecen.
(Aplaudiments)

Mire, dice que utilizamos el agua porque nos eterniza en el poder.
Quien está utilizando el agua en estos momentos es el gobierno de Zapatero.
Y la utiliza
de forma perversa.
Y ahora ya no hablamos de solidaridad.
Ya se ha acabado, se
ñor Pañella, y únase a nosotros, como nacionalista valenciano que es.
Ya se ha acabado de pedir
solidaridad.
Que la pedimos.
Pida con nosotros igualdad.
Igualdad.
Dice que las
posiciones no se mueven ni un mil
ímetro.
¡Pero si hace tres meses decían que no estaban de acuerdo con el trasvase del Ebro y hoy están diciendo que están de acuerdo con el trasvase del Ebro, pero no a la Comunidad Valenciana, sino
al
área metropolitana de Barcelona!
Claro que hay movimiento, por eso de la inteligencia hacia delante y hacia atrás.
Ustedes van hacia atrás con los intereses de la Comunidad Valenciana.
No hacia delante.
Hacia atrás.
Y, además, están sometidos diariamente a los mandatos de Moncloa, de Ferraz, de Blanco, de
Zapatero y sometiendo con ello la defensa de los intereses de los valencianos.
Y eso no lo puede hacer un pol
ítico que representa al pueblo valenciano en esta cámara.
Nunca.
Nunca.
(Aplaudiments)

Mire, dice que… usted ha hecho en su intervención como justificación, que digo yo, que se ha dirigido única y exclusivamente a esta bancada.
Sí, hacía así, hacía así, pero miraba aquí.
Hacía así… un movimiento muy aeróbico, así, pero miraba aquí, ¿eh?
Por lo tanto, (remors) por lo tanto, después de leer su propuesta, que pide al Gobierno de España haciendo así o así, me da lo mismo, le digo que después de los datos que el propio Gobierno de España cuelga en su página web en el Instituto Nacional de Estadística, y que dice que nadie, nadie nos puede enseñar a los agricultores valencianos, a los responsables de los cultivos
valencianos, a la Comunidad Valenciana a ahorrar agua.
Y eso no cae del cielo,
ni ahora ni hace cien a
ños.
No puede usted decir que en la Comunidad Valenciana no se ahorra agua,
cuando somos la comunidad donde m
ás agua se ha ahorrado.
Instituto Nacional de Estadística.

Yo entiendo que el Bloc en su afán nacionalista no quiera mirar páginas web de organismos nacionales.
Pero, en cualquier caso, es un organismo
nacional dependiente del gobierno al cual usted quiere enmendar.
Y ser
ía bueno que lo supiera y que no lo utilice como  instrumento y elemento de rechazo de una iniciativa que es buena para todos, que
no es pol
ítica.

Y me dice a mí que he utilizado mi intervención para atacar.
Oiga, ¡vamos a ver!
, ya empezamos.
Aquí cuando se pone la realidad en esta tribuna, atacas y hablas de fundamentalismo
y eres un victimista
… No, no.
Oiga, ¿es verdad o no es verdad que llevamos pidiendo cuatro años la recuperación del trasvase del Ebro?
¿Es verdad o no es verdad que el Partido Socialista lo derogó por imposición de Esquerra Republicana de Cataluña?
¿Es verdad o no verdad que el Partido Socialista en Aragón bloqueó y blindó el agua del Ebro para no trasvasarse?
¿Es verdad o no es verdad que el Partido Socialista en Cataluña abanderó un tripartito con política antitrasvasista?
¿Es verdad o no es verdad que después de decretazos, de rupturas de consenso, de desaladoras, de planes inexistentes
la
única alternativa al agua del Ebro, al trasvase del Ebro es el trasvase del Ebro?
¿Es verdad o no es verdad, señor Pañella?
¿Es verdad o no es verdad?
(Aplaudiments)

Y claro que hay medidas alternativas.
Por eso el Plan hidrológico nacional, el que usted dice que no fue por consenso, y que apoyó y ratificó más del 80% de la mesa del Agua.
Más del 80%.
¡Hombre!
, lo bueno de esto es gobernar con las mayorías respetando las minorías.
Yo no sé cuál es su fórmula.
No la sé.
No la sé.
Pero eso legitimaba a un gobierno a llevar una ley al parlamento de España y aprobarla.
Y en esa ley se hablaba de desalación, del pacto del agua, de políticas de reutilización del agua y protección de acuíferos.
Esa ley que con su beneplácito y con su consentimiento y con su colaboración por negación política y por absentismo político laboral el Partido Socialista, la vicepresidenta, el señor Zapatero derogó poniendo de manifiesto que en España quien atornilla el sillón del señor Zapatero es Esquerra Republicana de Cataluña y no el conjunto de los intereses de los ciudadanos españoles.
¡Y ustedes no dijeron nada!

Por lo tanto, a pesar de que le apunte el señor Morera, yo le digo que no le copie tanto.
Salga aquí.
Usted es de Castellón, sabe cuál es la situación, ha estado en la Diputación de Castellón, ha tenido posibilidades de defender en muchas ocasiones la posición del Bloc, que entiendo que defenderá la del Bloc o del Compromís.
Pero da igual, la que usted quiera.
Entiendo que ha defendido muchas
iniciativas en materia de agua.
Si yo lo entiendo.
Pero h
ágase usted… si es nacionalista valenciano, y nos dan la potestad de que a ustedes, como
nacionalistas valencianos, le aceptemos una propuesta que reivindica el
Gobierno de Espa
ña, hoy aquí ilustremente representado por los diputados socialistas, porque nosotros
apoyamos un informe respaldado y respetado por la Uni
ón Europea.
Y si la Unión Europea, donde hay churros y merinos, donde hay de un color o de otro, donde puede usted
se
ñalar allí o puede señalar acá, apoyan este informe,
(remors) ¿por qué no lo apoya usted?
¿Por qué no lo apoya usted?
¿Por qué no lo apoya usted, señor Pañella, cuando le hemos dicho que le vamos a aceptar esta propuesta?

Mire, la explicación del problema de esto, es una de dos, que ustedes tienen una sensación de victimismo con respecto al Partido Popular.
Yo le tiendo la mano.
Hágase iguales a nosotros.
Iguales en la defensa de los intereses de los
valencianos.
No se vaya con un partido pol
ítico.
Váyase con los valencianos, los que a usted le han votado, los que quieren que les
defienda.
(Aplaudiments) Y déjese de hacer política de careta, política de postín.
Si estamos de acuerdo, estamos de acuerdo.
No puede decir que está de acuerdo con el informe, y presentar una enmienda a la totalidad.
Eso es
inadmisible.
Es pol
íticamente incorrecto.
Es una contradicción en su argumentación y en su defensa.
Yo le digo, le doy la posibilidad de enmendarlo, de
corregirse, de volver al consenso, de volver al di
álogo, como se la doy al Partido Socialista.
Porque el Partido Socialista, al
final, es el que hoy va a tener que decir, si se juntan los socialistas
catalanes, si se juntan los socialistas aragoneses, si se junta con el Gobierno
de Espa
ña presidido por Rodríguez Zapatero, y pide como en Cataluña y en Aragón, que el agua del Ebro venga a Valencia, a Alicante y a Castellón.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per a les rèpliques, en representació de Compromís, té la paraula l’il·lustre diputat senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Aixina que, senyor Costa, vosté no sap si jo represente el Bloc o represente Compromís.
Jo avui me podria plantejar si vosté representa el senyor Camps, el govern de La Generalitat o representa el senyor
Fabra.
.
.
que ha declarat avui clarament que
és fabrista, que se representa a si mateixa, i que no representa a ningú més.
Jo crec.
.
.
a la millor quan puge ho aclarix també vosté a qui representa, perquè també ve de Castelló, i també té les seues relacions ben marcades.
Per tant, a partir d’ahí podem parlar de les seues contradiccions.

Mire, pot dir el que vullga, però vosté en la seua primera intervenció ha citat que l’informe fa una defensa a ultrança dels transvasaments.
Perdone, jo el que he llegit no diu això.
Per tant, no fa una defensa a ultrança dels transvasaments.
En absolut.
Diu que és possible en unes condicions, no a una defensa a ultranza, que és el que vosté textualment ha dit.
Per tant, quan vostés mos diuen ací que vénen a utilitzar l’informe.
.
.
, no.
Vénen a utilitzar-lo, efectivament.
Sí, a utilitzar-lo.
A expressar-lo per un costat i a fer unes propostes que no
tenen res a vore amb l
’altre.
Perquè la política que vostés han marcat sempre no està d’acord amb el que diu en eixe informe; en eixe informe que ha sigut aprovat en el
Comit
é de les Regions.
No és.
.
.
i això se veu clarament, com li he dit ja, que té dues parts.
En la primera part, estic d’acord i, en la segona, puc estar d’acord en el primer punt, però no me sent d’acord amb tots els altres, tal com estan plantejats.
I és una simplificació que vostés sempre tenen.

Mire, el seu discurs és tan.
.
.
tan diria.
.
.
en la situació tan superficial, tan superficial, que no s’adona quan me diu: «Si estem d’acord vote a favor.
» Doncs, senyor, si estan d’acord vostés en la proposta que li hem presentat, que ha dit que està d’acord, vote-la a favor.
I si no la vota avui, li donarem l’oportunitat que la vote un altre dia.
Però vote-la a favor.
Clar, perquè si és el mateix.
.
.
el mateix raonament pot fer vosté que puc fer jo.
Jo li he dit molt clarament, hi ha una part que estic d’acord de la seua proposta, però hi ha una part que no puc assumir.
I no puc assumir.
.
.
i és que mos parle de consens, i el consens ens el diga a nosaltres.
El primer que
ha de demostrar el consens
és aquell que té la majoria.
I no és consens dir-mos als altres: «Ja s’han adonat vostés quants en són.
Ja s’han adonat vostés.
.
.
 vagen fent aixina.
.
.
que reiteradament.
.
.
» Això no és consens.
Que ho poden fer.
Perfecte.
Però després no al·ludisquen al consens.

Eixa la postura prepotent d’aquell que té la majoria.
Igual que és prepotència també voler utilitzar l’informe.
.
.
que vostés estan citant ací, i saltar-se tota la resta.
Jo li he proposat un acord valencià per a l’aigua.
I (inintel·ligible) .
.
.
també li he proposat donar passos, i vosté ve ací.
.
.
«no, l’acord valencià per l’aigua.
.
.
» És dir, vosté diu esta proposta.
.
.
, clar, una proposta que vosté ja ha desplaçat a l’altre costat, que jo li dic, perdone dels dos.
.
.
el problema els arranque dels
dos.
Dels acords entre Bono i Zaplana, eh?
Encara que hi ha alg
ú que no ho vullga recordar, representaven PSOE i representaven Partit Popular.

He de deixar-li.
.
.
de la seua segona intervenció, he de dir-li una cosa, que també deixa clar el seu concepte.
He sentit que els il·lustres senyors diputats del PSOE, i diputades, representen ací el Govern d’Espanya.
Això és el seu concepte, i ahí està el meollo.
Jo crec que representen al poble valencià que els ha elegit i que el Govern d’Espanya té els seus representants.
Ací no els ha elegit a ells el Govern d’Espanya.
I li ho dic, perquè això.
.
.
no és que tinga cap interés en defendre’ls a ells, però és que això és la base de la seua política, un enfrontament entre el govern de La Generalitat i un enfrontament contra
el govern de l
’estat.
I això és continu.
I per això no ens menegem, senyor Costa.
No ens menegem.
I després d’avui ho ha deixat molt clar.
Ho ha deixat molt clar.
Els considera a ells
representants del Govern d
’Espanya ací a les Corts Valencianes.
Crec que haurem de revisar les bases de l’Estatut d’autonomia, perquè pense que aixina no està, però haurem de revisar-lo si vosté creu que és aixina.

Igual que una altra cosa molt.
.
.
que jo no puc assumir, perquè és la segona vegada que se me diu ací.
Representen vostés els valencians que els han votat.
Però, vosté què se pensa que estic fent jo ací?
Això ho puc dir jo.
Això no ho pot dir qui representa el govern valencià, perquè el govern valencià no representa els valencians que l’han votat.
I vosté.
.
.
(veus) No, no.
Sí, sí.
No, no estic barrejant.
Vosté, encara que no siga conseller, vosté forma part d’esta gent que sí que estan governant ací.

I vostés mateixa, vostés mateixa, estan dient que se senten vostés portadors del valencianisme.
Vostés representen a tots els valencians.
No.
Això no.
M’ha dit, m’ha dit a mi, m’ha dit que faja el favor de representar els valencians.
Represente a tots
aquells valencians i valencianes que mos voten, que mos voten, senyor Costa.
Est
à introduint en el seu discurs, per moltes rialles i moltes.
.
.
segur que ningú li ho ha dit, segur que ningú li ho ha dit i li estranya, eh?
Vosté me dia que «¿es verdad que.
.
.
?
».
És veritat o no que en vuit anys vostés no van fer més que posar una primera pedra en plena campanya electoral sobre el
transvasament?
És veritat o no és veritat?
És veritat o no és veritat que vostés i convergència.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

…i ningú més, van donar recolzament a este transvasament, a este pla.
¡Per favor!

La senyora presidenta:

Per a la rèplica, per part del Partit Popular, té la paraula el senyor Costa Climent.

El senyor Costa Climent:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Pañella, estoy absolutamente sorprendido.
Los diputados socialistas representan al
conjunto de los ciudadanos valencianos y los diputados valencianos del Partido
Popular representan al gobierno valenciano.
Mire, yo represento al Grupo
Popular, que apoya al gobierno valenciano presidido por Francisco Camps
(aplaudiments) y que tiene en el presidente de la diputación, Carlos Fabra, un gran apoyo institucional.
Por lo tanto, eso es lo que
representamos.
Y todos somos la representaci
ón de la voluntad de la soberanía popular del pueblo valenciano.

Y hoy aquí si yo digo que representan al Gobierno de España, lo digo con tristeza, lo digo con tristeza.
Y ¿sabe usted por qué?
Porque el Gobierno de España, el señor Zapatero, ha sacado en política de financiación, en política de agua, en política de infraestructuras, en política de seguridad, de su idea de España a los valencianos y a la Comunidad Valenciana.
Por eso lo digo (aplaudiments), por eso lo digo, señor Pañella.
Lo digo por eso.

Y, claro, a mí me preocupa que usted no quiera aceptar un consenso, de boquilla no.
Si usted
levanta la mano, yo paro el Pleno, con permiso de la presidenta, y llegamos a
un acuerdo, una transaccional.
Claro que no puedo aceptar su enmienda, porque
si acepto su enmienda, decae mi propuesta.
Acepte usted una transaccional con
el texto de su enmienda.
Lo paramos ahora mismo.
Acepte el di
álogo.
Yo lo paro.
¿Quiere?
¿Sí o no?
¿No?
Ahí está quien apuesta por el consenso y el diálogo y quien apuesta por la confrontación y por
(aplaudiments) mirar hacia otro lado antes los intereses de los valencianos.
¡Ahí está, ahí está!

Mire, yo hoy tengo que decirle: me he llevado una decepción política con usted, pero no porque seamos rivales políticos en este parlamento, sino porque no puedo entender una posición tan contradictoria viniendo de un político de su raza, de su experiencia y de su solvencia.
Yo no sé, yo no sé si las escuchitas del señor Morera habrán desviado su atención.
No sé si el sentarse en una tribuna y en unos escaños que no representan solamente a un municipio o a una provincia, sino que
representan a cinco millones de habitantes y los intereses de un proyecto com
ún, que es el de la Comunidad Valenciana con España, con España, le han hecho a usted perder la visión política.

Pero hoy ustedes han perdido la ocasión de reivindicar, junto al gobierno valenciano, junto al Partido Popular, al
Gobierno de Espa
ña lo que habían planteado aquí.
Y la han perdido solamente porque no han querido dialogar, no han querido
pactar, no han querido negociar, y han preferido hacer frente com
ún con el Partido Socialista para decir que no quieren que el agua del Ebro, al
igual que va a Barcelona, venga a Alicante, a Valencia y a Castell
ón.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Per part del Grup Socialista, té la paraula l’il·lustre diputat senyor Luna.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Yo les confieso que empiezo esta intervención con un cierto aire de hastío y de aburrimiento.
Y me lo va a perdonar el señor síndic del Grupo Popular.
Pero es que si nosotros de verdad estuviéramos en la aldea de Astérix, usted sería el bardo.
¿Se acuerda?
Usted sería Asurancetúrix –o seguro a todo riesgo, que se diría en castellano–, al que no le dejan cantar nunca porque solo se sabe una canción y la canta mal.
Ese es su problema, que solo se sabe una canción (aplaudiments) y viene aquí y la canta mal.

Mire, usted empieza el debate como siempre, con palabras gruesas hacia el Grupo
Socialista, con palabras gruesas hacia el Gobierno de Espa
ña, con alusiones a la maldad catalana de siempre y, como siempre, olvidándose de lo que de verdad ha pasado.

En el debate que tuvimos hace escasamente dos semanas, le traje el Diario de Sesiones del Congreso de los Diputados –lo tengo aquí otra vez–, para que recuerde usted de una vez por todas que la posición del Partido Socialista en el tema de su plan «hidroilógico» nacional, de su plan «hidroilógico» nacional, la fijamos en marzo de 2001, en marzo de 2001.
El tripartito catalán se constituyó en diciembre de 2003.
Por tanto, dos años y medio antes.
¡Hombre!
, dejen ya de decir de una vez por todas esta historia, que no va a
calar, que est
á en las hemerotecas, que están ahí los diarios de sesiones, por mucho que ustedes se empeñen y su televisión se empeñe.
No va a calar.
¿Entiende?
No va a calar.
Deje ya de mentir, es sano para usted.

Pero mire, a pesar de todas esas cosas, lo cierto es que se empeñan en seguir comparando lo incomparable, seguir hablando del trasvase a
Barcelona cuando se trata de derechos del Ebro, que no salen del Ebro sino de
agricultores, que no es lo que ustedes piden para ac
á; cuando se trata de algo temporal, que no es lo que ustedes piden para aquí; cuando se trata de que los catalanes están en manos de las desaladoras de cara al futuro y que se trata de una solución temporal porque no las han terminado, como aquí.
Entonces, está usted, como siempre, tratando de comparar lo incomparable.

Pero vamos a la cuestión de hoy, porque la cuestión de hoy seguramente tiene alguna especialidad.
Si quiere, luego entramos en
estas otras cosas.
Pero digo: la cuesti
ón de hoy tiene alguna especialidad que merece la pena contestar.
Mire, es la
cuarta vez en los
últimos meses que traen ustedes una resolución de esta naturaleza a esta cámara.
El día 28 de noviembre, el día 14 de diciembre del año pasado, el día 20 de febrero y el día 22 de abril está cámara ha aprobado diferentes resoluciones suyas iguales en el fondo.
La única diferencia es que entre la del 14 de diciembre y la del 20 febrero hay 100
hect
ómetros cúbicos de diferencia.
La primera hablaba de 350 en el Ebro, la segunda de 450.
Su
rigor en estos temas no es muy afinado que digamos.
Cuatro resoluciones en los
últimos meses.
¿Qué quiere decir esto?
Como mínimo, que son inútiles.
Si ustedes tienen que traer hoy otra vez otra, es que las cuatro que han
aprobado no sirven absolutamente para nada, desde el punto de vista pol
ítico, desde el punto de vista institucional.
Ustedes volviéndolo a traer aquí reconocen la inutilidad de lo que han hecho hasta ahora.

Pero además, en estas resoluciones se habla de que el gobierno valenciano dará cuenta en tres meses a la cámara de lo que ha hecho al respecto.
¿Qué ha hecho el gobierno valenciano, qué ha hecho al respecto?
Ustedes traen aquí una resolución, la aprueban, hacen un brindis al sol, les sirve para salir veintisiete veces
en su televisi
ón y se olvidan de ella, porque el gobierno valenciano no responde de las cuatro
que aqu
í se han aprobado y que dicen que tienen que responder de ellas.

En segundo lugar, usted habla… la excusa para traer esto hoy es el célebre dictamen del Comité de Regiones.
Un dictamen de un órgano consultivo de la Unión Europea, que no se le olvide, carácter estrictamente consultivo.
Un dictamen de un órgano que tiene 344 miembros.
Yo me he preocupado en repasar el acta provisional
y s
é los resultados de las votaciones.
En ningún caso, en ningún caso, sus enmiendas, que están fundamentalmente en el párrafo 41 y 42, tienen más allá de setenta-setenta y tantos votos, de 344 miembros, en un elemento consultivo.
¿Eso es Europa?
Con apenas 5-10 votos de diferencia que ha habido en la mayor
parte de las enmiendas,
¿ustedes creen que tienen detrás el respaldo de toda Europa, como dicen?
Ustedes parece que nos traen aquí como si hubieran conseguido el Tratado de Versalles.
Y ustedes tienen un
dictamen de un
órgano que tiene un carácter consultivo y nada más.
Y además, por un margen muy estrecho y no asistiendo ni la mitad de los miembros a esa
reuni
ón del Comité de Regiones.
Por tanto, vayamos situando las cosas en su sitio.

¿Sabe lo que hay en frente de todo eso, en frente del dictamen de un órgano consultivo?
Informes, o dictámenes o resoluciones de todos los organismos de verdad institucionales de la Unión Europea.
Y le voy a poner ejemplos.
Comunicación de la comisión al parlamento y al consejo, de julio de 2007, la comisión, ¿eh?
, la comisión, no es cualquier órgano consultivo, es la comisión.
Y dice: «La interrupción o el trasvase de caudales cambia inevitablemente la situación de la masas de agua, y por ello están sometidos a estrictos criterios específicos.
Además, los grandes proyectos provocan a menudo conflictos sociales y políticos entre cuencas donantes y receptoras, lo que cuestiona su sostenibilidad.
Opciones alternativas tales como la desalinizaci
ón o la reutilización de aguas residuales se contemplan cada vez más como posibles soluciones en toda Europa».
Eso lo dijo la Comisión Europea.
Es un órgano que tiene un poco más de peso institucional que el Comité de Regiones.

¿Sabe lo que dice el Parlamento Europeo?
Dictamen preeliminar del diputado
Richard Seeber, por cierto, perteneciente al Partido Popular Europeo.
¿Sabe lo que dice?
«Los trasvases de agua desde grandes distancias no deberían ser la solución al problema de la escasez de agua».
Dictamen provisional del Parlamento Europeo, órgano que tiene también un cierto peso institucional más que el Comité de Regiones.

¿Sabe lo que dice el consejo, el Consejo de la Unión Europea?
¿Sabe lo que es el Consejo de la Unión Europea, verdad?
También tiene algo más de peso que el Comité de Regiones.
Pues mire, el dictamen del consejo, aprobado el 30 de octubre de
2007, con presencia de todos los ministros de Medio Ambiente, aparte de acoger
con agrado la comunicaci
ón de la comisión titulada, la que leí al principio, «Afrontar el desafío de la escasez de agua», la que hablaba de que la solución eran las desaladoras y no los trasvases, dice lo siguiente: «Observa que estas medidas relativas a la oferta pueden consistir en opciones
tradicionales o bien alternativas, incluidas, por ejemplo, la reutilizaci
ón de aguas residuales o la desalinización realizadas en condiciones sostenibles».
Ni una palabra de los trasvases, señor Costa, ni una palabra el consejo europeo.

Por tanto, las tres instituciones importantes de la Unión Europea, la comisión, el consejo y el Parlamento Europeo dicen lo que dice, no lo que dicen los
amigos que ustedes tienen en el Comit
é de Regiones, que no llegan ni a la mitad del Comité de Regiones y que no le vota ni el 25% de la totalidad de los miembros del
Comit
é de Regiones.

Esa es la realidad, señor Costa.
¿Por qué no traen ustedes aquí una propuesta, una PNL, una propuesta de resolución para que el Consell se dirija a la Unión Europea, a todas las instituciones de la Unión Europea, a todas estas, para que modifiquen su política hídrica?
¿Por qué no traen eso aquí, para que el Consell se dirija a la Unión Europea y modifiquen todas las instituciones, el consejo, el parlamento, la
comisi
ón, todas, su política hídrica?
No lo van a hacer, ¿verdad?

No me resisto tampoco a recordarle que hay tres informes de tres direcciones
generales y que emplac
é públicamente al señor presidente de La Generalitat aquí a enseñarlos a los medios juntos él y yo, en inglés, tres direcciones generales, del año 2004, febrero y marzo, en contra del trasvase del Ebro.
Esa es la posición de la Unión Europea, señor Costa.

Pero el problema es que frente a todo esto, frente a esas posiciones claras de
las instituciones europeas, lo
único que tienen ustedes fuera de esta cámara son ambigüedades, fuera de esta cámara solo son ambigüedades.

Mire usted, en los puntos 41 y 42 del célebre informe Camps que usted dice, habla de trasvases en general y de desalación en general.
Aquí no se habla del Ebro, para nada.
Es una posición genérica sobre los trasvases.
Pero es que nosotros tampoco estamos en contra de los
trasvases en sentido gen
érico.
Le recuerdo a usted que estamos haciendo nosotros el Júcar-Vinalopó, no su gobierno.
El gobierno socialista está haciendo el Júcar-Vinalopó.
O sea, nosotros sí que no estamos en contra de los trasvases, porque estamos haciendo uno muy
concreto.
Ustedes fuera de esta c
ámara no hablan nunca del Ebro.

Mire, no hablaron del Ebro en su programa electoral.
No fueron capaces de
hablar del Ebro en su programa electoral.
Vino aqu
í el señor Rajoy, y después de someterle ustedes al tercer grado que lo sometieron, llegó a decir que después de las obras del pacto del agua, que salvado el caudal ecológico del Ebro y que con los sobrantes entonces ya veríamos lo que hacíamos.
No hablaron del Ebro.

Pero le voy a decir más.
En la ponencia que ustedes al parecer están preparando para su congreso tampoco hablan del Ebro.
Artículo de un medio que no se les será muy beligerante, eh, de El Mundo.
Camps incluye en la ponencia del PP la defensa de los trasvases dentro de un
pacto sobre el agua.
Y dice:
«La propuesta –leo literalmente– busca dar acomodo a la creciente marea de opiniones en el PP sobre el agua, e
intenta conciliar la posici
ón nacional con las autonómicas, aunque sin negar la opción de los trasvases, uno de los puntales políticos del discurso en la Comunidad Valenciana».
Sin negar la opción de los trasvases.
Nosotros tampoco la negamos.
Pero tampoco se habla del Ebro,
tampoco se habla del trasvase del Ebro.

Entonces, ¿ustedes qué están haciendo aquí?
De verdad.
Aparte de agitar, ¿qué están haciendo aquí?
¿Por qué boicotean ustedes las desaladoras?
Y, mire usted, en mi provincia, en Alicante,
que hay una cultura trasvasista, heredada de much
ísimos siglos, ya la gente empieza a no estar exclusivamente en esa tesis, ya
empiezan a decir que, bueno, que estar
ía bien una combinación de trasvase y desaladoras.

Ustedes se están quedando solos en esta historia, se están quedando solos en esta historia, porque la gente les está abandonando, les están abandonando los agricultores, les están abandonando la gente más sensata, y al final les va a quedar…, el eslogan que les va a quedar a ustedes va a ser: «Agua para todos».
Lo que algunos se preguntan es si el agua para todos tiene que pasar
previamente por la intermediaci
ón de Danone.
A lo mejor con la intermediación de Danone sí que siguen ustedes manteniendo el eslogan del agua para todos.

Mire, dedíquense de verdad a lo que tienen que dedicarse.
Dedíquese a sus obligaciones, al ahorro y a la reutilización.
No le voy a repetir lo que le dije hace 15 días.
Al ahorro y a la reutilización.
Que también está en el dictamen del Comité de Regiones.
Dedíquese a la planificación del territorio y al uso del agua.
Todavía estamos esperando una planificación del territorio.
Todavía estamos esperando una planificación del uso del agua que diga los hectómetros que de verdad necesita la Comunidad Valenciana y para qué los necesita.
Eso sí es su responsabilidad como gobierno de la Comunidad Valenciana.
El resto es
hacer lo de siempre.
Viene usted aqu
í a cantar…

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Luna.

El senyor Luna González:

…como el bardo Asurancetúrix, tarde, mal y con la canción de siempre y mal aprendida.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Per a la rèplica, té la paraula l’il·lustre diputat senyor Costa.

El senyor Costa Climent:

Señor Luna, no le voy a decir yo con qué personaje le imagi… Sí, lo voy a decir, va.
(Remors) Con el jefe de la aldea, que se llamaba Abraracúrcix, que sabe lo, que sabe usted, que sabe usted, sabe usted ¿qué tenía de peculiar?
Iba siempre subido en un escudo para que se le viera, y que normalmente, cuando
se sub
ía, los porteadores lo tiraban al suelo.
(Remors) Pues tenga usted cuidado no vaya a subirse mucho y le vayan a tirar al suelo
otra vez.
(Aplaudiments)

Por cierto, por cierto, no se lo quería decir, no se lo quería decir, no quería hablarle del personaje.
Lo que sí que le quiero decir es que la única poción mágica que necesita esta comunidad es el agua del Ebro para Alicante, Valencia y
Castell
ón.
(Aplaudiments) La única poción mágica.

Y mire, ya sabemos cuando llegó el tripartito a Cataluña.
Pero es que resulta que en el año 2004, en las elecciones de marzo, Esquerra Republicana de Cataluña sacó ocho diputados nacionales.
Y Esquerra Republicana de Cataluña le puso dos condiciones a Zapatero para darle su apoyo en la investidura: la
derogaci
ón del trasvase del Ebro y el cambio de trazado del Júcar-Vinalopó.
Las dos condiciones que le puso Esquerra Republicana de Cataluña para apoyar esa propuesta.
(Remors) Relájense, relájense.
(Remors)

Hemos venido cuatro veces a hablar.
Yo creo que muchas más, muchas más.
Y le digo otra cosa, (remors) y le digo otra cosa: vendremos muchísimas más, hasta que los 350 hectómetros cúbicos que necesitan nuestros agricultores estén en la Comunidad Valenciana y luego vayan a Murcia y Almería.
(Aplaudiments) Vendremos muchas veces.

Y ya lo decía yo que este debate no les iba a gustar.
(Veus) Veo a los portadores un poco revoloteados.
(Rialles) Pero, en cualquier caso, (rialles) en cualquier caso, (rient) en cualquier caso, en cualquier caso, ya decía yo que esto no le iba a gustar a usted.
Entre otras cosas porque no me ha
dicho, no me ha dicho ni me ha contestado por qu
é a usted le parece bien una combinación transitoria, temporal, intermitente, permanente o no a Cataluña con una combinación de agua desalada, y no quiere lo mismo para sus votantes, para los
valencianos, para los votantes del PP y para los votantes de cualquier partido
pol
ítico.

Salga usted aquí y diga que le parece bien, como a nosotros, que haya agua del Ebro, de
excedentes del Ebro, a la comunidad de Catalu
ña, al área metropolitana de Cataluña.
Y diga también que lo mismo que quiere y apoya para Cataluña, lo quiere para la Comunidad Valenciana, para Murcia y para Almería.
Dígalo claramente.
(Aplaudiments) No es tan difícil.

Y mire, vamos a leer.
Si leemos, leemos todos.
El informe Camps, que yo ya decía que ustedes iban a ningunear el Comité de las Regiones, a pesar de que el otro día ustedes decían que Camps no se atreve otra vez a debatir su política hídrica en Europa por miedo a hacer el ridículo y envía a Rambla, y solamente lo mandamos a él; va el propio presidente a debatir el proyecto, a aprobarlo y a que el Comité de las Regiones lo ratifique.
A pesar de que ustedes para unas cosas es malo y
para otras es buena, resulta que ese informe lo que dice es que son positivos
los trasvases de excedentes y otros intercambios de agua entre sistemas dentro
de los estados miembros.
¡Claro, dentro de los estados miembros!
De los estados miembros.
¿Y qué dice más?
Que la desalinización es un proceso de alto consumo energético y tiene un importante impacto medioambiental, y que sólo debería considerarse como una opción en los casos que los beneficios compensen dicho impacto.
Eso es lo que dice
Europa.
Como dijo Europa que le daba 1.
200 millones de euros al Gobierno de
Espa
ña para ejecutar el trasvase del Ebro y que ustedes pararon, boicotearon, le
dieron a Catalu
ña para otras cosas que no era el agua.
(Aplaudiments)

Y mire, le voy a regalar una cosa.
Usted salía el otro día, dos meses antes de la aprobación del trasvase a Barcelona, diciendo: «No puede haber trasvase, es que el río Ebro está seco, no puede haber trasvase porque no hay agua en el río Ebro, y qué les vamos a decir a los turistas o a los empresarios si no hay agua en el Ebro
para hacer un trasvase
».
O usted no conocía lo que estaba haciendo el gobierno socialista o simple y llanamente mintió en esta cámara, porque llover no ha llovido tanto.

Muchas gracias.
(Aplaudiments i remors)

La senyora presidenta:

Per a la rèplica, té la paraula l’il·lustre diputat senyor Luna.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señora presidenta.

Vayamos a lo serio.
Mire, sigue usted insistiendo con Esquerra Republicana, se
lo he puesto de manifiesto, dos a
ños y medio antes.
Cómo nos va a imponer nadie lo que está en nuestro programa, lo que nosotros hemos presentado en el Congreso de los
Diputados.
No se mese los cabellos, se
ñor Costa, no se mese los cabellos.
Míreme a la cara: ¿acepta usted, acepta usted conmigo, delante de todos los medios de comunicación, ver el Diario de Sesiones de marzo del 2001, donde está el rechazo de los socialistas al trasvase del Ebro?
¿Lo acepta usted?
Bueno, pues entonces, si ya lo sabemos, ¿por qué sigue usted insistiendo en la amenaza catalana?
¿Por qué sigue usted insistiendo?
Porque ustedes van a lo que van.
Ustedes van a buscar las emociones más bajas, más bajas de mucho sentimiento anticatalanista que hay en esta sociedad.
Usted va
buscando eso exclusivamente.
Usted no quiere un debate racional sobre el agua,
porque usted sabe de sobra que lo de Barcelona no tiene absolutamente nada que
ver con esto.
Se lo demostr
é hace dos días.
No señor, no es lo mismo.
No es agua que sale del Ebro, señor Costa, no es agua que sale del Ebro.
Son derechos de agua que le compran a
los agricultores que dejan de regar, que dejan de regar algunas cosas.
¿Lo firma usted para la Comunidad Valenciana?
¿Paga usted, paga usted a los agricultores del Ebro?
(Remors)

¡Pero no diga usted barbaridades, hombre!
¿Va a pagar usted a los agricultores como le van a pagar desde Barcelona a 0,40 céntimos el metro cúbico para luego hacer la obra del trasvase y traerlo aquí?
¿A cuánto les va a salir el metro cúbico a los agricultores de Alicante?
Si ya le demostré el otro día lo que cuesta eso.
(Remors)

Ustedes no quieren un debate serio.
Y además amenazan con venir más veces.
Vendremos las veces que usted quiera.
¡Si tiene usted mayoría en esta cámara!
 Van a seguir explotando este tema hasta la saciedad.
Van ustedes a aburrir a la
gente.

Mire, sigan hablando de las barbaridades que quieran.
¿Sabe cuál es el consumo energético de la desalación?
No lo digo yo, lo dice el Centro de Estudios y Experimentación de Obras Públicas.
El consumo de una familia al mes de agua desalada equivale a poner tres
lavadoras.
¿Sabe usted lo que es eso?
Tres lavadoras.
Por tanto, no me diga que el consumo
energ
ético es un problema.

Y no siga hablando y asustando a la gente con la salmuera, porque está usted tirándose piedras a su propio tejado.
Como lo hacía el señor González Pons con las nucleares del mar, hablando y tirando por tierra la desalación.
Usted tiene una foto del presidente Camps con la ex ministra, Elvira Rodríguez, bebiendo agua desalada en la desaladora de Alicante.
No siga usted
diciendo eso, porque est
á usted tirando piedras sobre su propio tejado.
Está usted tirando piedras sobre sus compañeros de viaje que tienen muchas desaladoras en marcha, como el presidente de
Murcia, que adem
ás participa en una de ellas, y que además lo defienden con rigor y con seriedad.

Mire, sólo le voy a decir una cosa.
Me parece, sinceramente, lamentable lo que están ustedes intentando hacer con este tema.
No van a llevar el tema a buen puerto
de ninguna de las maneras.
Est
án exclusivamente intentando, por motivos electoralistas, fracturar a la
Comunidad Valenciana, dejarnos a nosotros fuera del debate pol
ítico, acusándonos permanentemente de que estamos en contra de los intereses de los
valencianos.
Y les est
á dando resultado.
Porque es muy fácil apelar a los sentimientos de la gente cuando se tiene un aparato mediático como el que tienen ustedes detrás y se está machando todos los días.
Todo el mundo bebe Coca-Cola y nadie sabe cuál es la composición de la Coca-Cola.
¿Por qué la beben?
Porque se les machaca todos los días con que es muy buena.

Eso están haciendo ustedes.
Ustedes no explican cuál es su solución.
No la pueden explicar porque no tiene defensa, no tienen el acuerdo de las
regiones que se lo tendr
ían que dar, no tienen el acuerdo de su propio partido.
Y ustedes esconden en sus
textos la referencia al Ebro, porque no pueden hablar del Ebro fuera de la
Comunidad Valenciana, o de Murcia o de una parte de Andaluc
ía.
No pueden hablar de esto, como se pone de manifiesto cada vez que hay una
reuni
ón nacional de su partido.
Pero siguen utilizándolo y siguen utilizándolo aquí, de manera absolutamente inaceptable desde el punto de vista democrático.
Porque no sube usted aquí a debatir, sube usted aquí ha increpar a los socialistas, a tratar de arrinconar a los socialistas y a
decirle a los valencianos que nosotros somos traidores a sus intereses.
Ese es
su
único argumento, aderezado además con la constante y mentirosa apelación a la imposición de los catalanes, a la imposición de los catalanes.
Eso es lo lamentable de su estrategia política, que es una estrategia de presente, pero es una muy mala estrategia para el
futuro de esta comunidad.
Porque las fracturas que ustedes est
án ocasionando van a tardar mucho tiempo en cicatrizar.
Ustedes ya no estarán allí, no estarán ahí, en este banco azul, nos tocará a otros cicatrizar esas fracturas.
Nos costará mucho tiempo y mucho sacrificio, y ustedes estarán derrochando energías de esta sociedad que podrían estar bien utilizadas, para nobles causas, y no para causas perdidas,
simplemente
útiles para su propia estrategia electoral.
Eso es lo lamentable de su posición aquí, que ni siquiera usted se cree lo que dice, porque lo que tiene en la cabeza de
verdad es la estrategia de la que yo le estoy hablando.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Vamos a proceder a la votación de esta proposición no de ley.
Comienza la votación.
Votos a favor, 49; votos en contra, 41; abstenciones, 1.
Queda aprobada la
proposici
ón no de ley de tramitación de especial urgencia sobre el soporte de les Corts Valencianes al dictamen del
Comit
é de Regiones de Europa, respecto a la comunicación de la comisión al Parlamento Europeo y al Consell sobre cómo afrontar el desafío de la escasez de agua y la sequía en Europa.

Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre la dotació de recursos suficients per a contractar educadors socials, orientadors i psicòlegs per al desenvolupament de les tasques necessàries d’intermediació i suport als centres docents no universitaris, presentada pel Grup Parlamentari
Socialista (RE n
úmero 15.
256, BOC número 63)

La senyora presidenta:

Continuamos con el punto número tres.
Presa en consideració de la… (remors) Señores diputados.
Presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació d’especial urgència sobre la dotació dels recursos suficients per a contractar educadors socials, orientadors i psicòlegs per al desenvolupament de les tasques necessàries d’intermediació i suport als centres docents no universitaris, presentada pel Grup Parlamentari
Socialista.
Per a la seua presentaci
ó i defensa té la paraula l’il·lustre diputat senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Senyories.

Anem a debatre a continuació una proposició no de llei relativa –per a fer la introducció– a l’anomenat decret de convivència dels centres educatius i del conjunt de drets i deures d’alumnes, pares, professors i personal no docent que s’aprovà el proppassat mes d’abril, és a dir, farà un mes.

Estem d’acord com a grup parlamentari que calia actualitzar un decret que tenia ja una
vig
ència de quasi quinze anys, des de l’any 1991.
Encara més, calia –i per això també estem d’acord– regular un nou marc de convivència entre els membres de la comunitat escolar amb objecte de fomentar la convivència entre les parts.
Estem inclús també d’acord que es feia necessari aspectes com, per exemple, la consideració d‘autoritat pública al mestre o professor en el desenvolupament de la seua tasca docent.
Feia
falta, calia, l
’establiment d’un termini màxim per a resoldre els expedients i també l’execució immediata de mesures correctores, sense necessitat d’expedient disciplinari.

Fins aquí les coincidències.
No podíem estar d’acord i per això hem presentat aquesta proposició no de llei per a instar el Consell a aplicar tota una sèrie de mesures, deia que no podíem estar d’acord, en primer lloc, amb les escasses aportacions que en els darrers anys la
Conselleria d
’Educació ha dut a terme per a fomentar la convivència en els centres educatius.
Per a poc ha servit, per posar exemples il·lustratius, l’Observatori per la convivència escolar de la Comunitat Valenciana, per a poc ha servit el Pla de prevenció i promoció de la convivència, el famós pla Previ, o per a poc ha servit la mateixa ordre de fa dos anys sobre la
creaci
ó de l’arxiu de registres sobre convivència escolar.

En conseqüència, com deia, ens hem vist obligats a presentar aquesta proposició no de llei amb objecte d‘esmenar aquelles precarietats, aquelles deficiències, aquelles insuficiències que hem detectat.
I anem a començar per elles.

En primer lloc, trobem a faltar tremendament, i en conseqüència es detecta la falta de voluntat política de la conselleria, trobem a faltar, com deia, la necessitat d’aplicació pressupostària, és a dir, absència d’una memòria econòmica que puga permetre aplicar el conjunt de mesures que vostés concreten en el decret.
Conjunt de mesures que els fa falta una memòria econòmica en tant que.
.
.
costen diners, no és sols la bona voluntat.
M’estic referint a la contractació de tota una sèrie de personal específic per a fomentar el que és la convivència escolar, psicopedagogs, psicòlegs clínics, educadors, etcètera.

En cas contrari s’haurien d’adonar que si no hi ha una aplicació, si no hi ha una memòria econòmica paral·lela ens tornarem a quedar amb les bones voluntats, però amb les mateixes unitats d’actuació que fins ara tenim als nostres centres, és a dir, amb el departament d’orientació pedagògica de sempre, al front del qual, independentment del nombre d’alumnes, ens apareix un psicopedagog, amb la unitat de prevenció de la violència escolar que té o que disposa cada servei territorial, Castelló, València i Alacant, amb el psicopedagog i amb una unitat de prevenció de la violència escolar.
A banda, evidentment, amb un pla Previ que únicament ha servit des d’un punt de vista estadístic.
Jo recorde com els centres penjaven ràpidament en el programa informàtic corresponent les incidències de processos de no convivència, d’indisciplina, disruptivitat, etcètera, pensant-se que després tindria, per part de la conselleria, una aplicació amb personal específic per aquest centre.
I al final el pla Previ sols ha servit des d’un punt de vista estadístic.
Per tant, primera qüestió que no coincidim és la falta d’una memòria econòmica per aplicar correctament i sobretot el tema d’increment de personal especialista específic d’este decret.

En segon lloc, presentem aquesta proposició no de llei perquè no estem tampoc d’acord, totalment en desacord, amb dos elements bàsics d’aquest decret, que són les unitats específiques i les anomenades aules de convivència, que es creen d’acord amb el decret per aquells alumnes que tinguen dificultats.
I no estem d’acord, ni propose l’alternativa, ni en les unitats específiques, que després les analitzarem, ni en les aules de convivència, perquè suposa exclusió, suposa segregació, suposa sobretot i el, més perillós, conformació de guetos on concentrar i amagar el fracàs escolar.

Mire, vostés creen dos unitats noves, que són les unitats específiques.
Diuen, les definix el mateix decret com aules, seran unes aules que
atendran a tots aquells alumnes que tinguen problemes de trastorn de la seua
personalitat o de la seua conducta, b
é siga de forma transitòria o bé siga de forma permanent.
Aleshores, creen estes aules on es concentraran
aquests tipus d
’alumnes problemàtics.
Evidentment, aquest grup parlamentari, ni el qui parla està en contra d’atendre aquests alumnes.
El que estem en contra és que estos alumnes estiguen atesos i concentrats en aules o en espais específics dins del mateix centre, com a conseqüència de les seues pròpies conductes disruptives o de violència interpersonal.
Pensem que difícilment se’ls podrà integrar amb la resta si prèviament se’ls aïlla de la resta.
Este és el tema.
No valdrà per a res, per a res tot el procés per aquests alumnes si prèviament se’ls aïlla de la resta.

Com a proposta d’este grup parlamentari els proposem que creen unitats de control
especialitzades, formades per equips multidisciplinars, propis de la
Conselleria d
’Educació i encarregats dels tractament integral, individualitzat d’estos alumnes.
Mire si és senzill una espècie del que estan fent ara per part de la conselleria, els programes de teràpia familiar, que estan aplicant vostés, amb una diferència: que saben que funcionen amb l’informe previ, evidentment, del psicopedagog del centre, però mentre ara paguen, mentre ara paguen un gabinet privat la mateixa conselleria,
que siga ara un gabinet de la mateixa conselleria i que duga a terme un
tractament integral individualitzat d
’estos alumnes.

També estem en contra de les aules de convivència.
Les aules de convivència no és més que el nom que vostés s’inventen per a fer acudir allí aquells alumnes que sense problemes de disruptivitat o violència, però d’actituds com: els ha sonat el mòbil dins de l’aula, s’han retardat en el moment de l’accés a la seua aula, una qüestió de… Bé, qüestions ja que no són de violència.
Mire, li ho dic sincerament.
És un nom bonic, però és el mateix.
.
.
 l’únic que fan és posar-li nom a l’aula d’expulsats de sempre, que fins ara ha estat tractada pel professor de guàrdia de torn, és el mateix.
El que han fet vostés és regularitzar i facilitar l’expulsió de classe i han creat allò que són els aules de convivència, que no és res més que el nom bonic que vostés han posat a les aules d’expulsats de tota la vida.
Per a això fa falta un decret i tan de temps per a regular i facilitar l’expulsió o per a oficialitzar l’aula d’expulsats de tota la vida?
Per favor, jo el que li dic és que substituïsquen estes aules d’expulsats, per a vostés aules de convivència, per activitats formatives individualitzades coordinades i impartides per
un docent especialista que s
’hauria d’incorporar al corresponent departament d’orientació educativa del centre.

A banda, i ho dic perquè no concreten res en el decret, potencien tota una sèrie de mesures de suport a la convivència escolar, com per exemple els programes d’escolarització combinada aula-taller, els plans de formació específics adreçats a professors i famílies, inclòs fora del centre, o la modificació de l’actual normativa d’admissió de l’alumnat, impedir que el 80% d’alumnes d’incorporació tardana, la major part d’ells immigrants, estiguen concentrats en determinats centres en detriment d’uns altres.

Però hi ha més qüestions per les quals presentem esta proposició no de llei.
Per què, li pregunte jo, aquest decret s’aplica únicament als centres públics i als centres privats concertats i no als centres privats?
Jo li recordaré una cosa, la conselleria té dos competències, que jo sàpiga, amb els centres privats, privats com empresa privada actualment: una, que és la de supervisar la titulació dels professors i, dos, supervisar el contingut curricular de les matèries que es donen en un centre privat.
Ja no en té més de competències la conselleria.
I, per tant, vosté em podria dir: per això mateixa no es pot aplicar este decret als centres privats.
No és veritat, perquè este decret parla de dos coses: de l’organització, i per tant estic d’acord que com a centre privat, com empresa privada, que no té fons públics dependents.
.
.
; però també parla este decret dels drets dels pares dels alumnes, dels professors i del
personal no docent.
I que jo s
àpiga, per molt centre privat que siga, hi han tota una sèrie de drets que pel mer fet d’afectar persones inserides en un estat democràtic els repercutix igual que un centre públic o un centre concertat.
O, ¿és que els alumnes d’un centre privat no tindran drets reconeguts per la Constitució espanyola, pel mateix Estatut o per la llei de procediment administratiu comú pel fet que vagen a un centre privat?

Per tant, insistisc, me pareix bé que no apliquen el decret en la part de l’organització, perquè això és exclusiu del centre privat, però no en la part dels drets.
Perquè pel mer fet de ser persones inserides en un estat democràtic tenen el mateix dret que la resta.
Tampoc estem conformes.
.
.
–i finalitze presidenta estos dos minuts que em queden– tampoc estem conformes en l’Observatori de convivència escolar de la Comunitat Valenciana.
Com no han aprofitat este decret per a
modificar-lo?
Vost
é me dirà: «No, és que vosté s’ha mirat el decret.
.
.
» No.
¿A vosté li pareix lògic que un Observatori de convivència escolar, que es va crear per decret fa dos anys, el 2004, únicament i com a representants personals de la conselleria, i que no apareguen
representants,
–mire si li ho dic perfectament– representants ni de pares ni d’alumnes?
Jo el que li reclame és un òrgan més actiu i participatiu on estiguen representats els pares, els alumnes, les
centrals sindicals o altres col
·lectius socials.
Mire vosté l’observatori estatal, mire la composició de l’observatori estatal, i ho vorà.

Per últim, no puc estar a favor en el tema de la mediació escolar, com vostés la tracten aquí.
Vostés reduïxen, ho han agafat d’una esmena d’una organització sindical, han inclòs la mediació escolar, però inclouen la mediació escolar únicament formada per personal docent, quan les experiències en la major part dels centres educatius de la Comunitat Valenciana ha
demostrat que esta mediaci
ó, arbitratge –com vullguen dir-li– escolar ha estat possible i, sobretot, positiva perquè s’ha inclòs com a mediadors alumnes de quart de l’ESO o de Batxillerat amb una capacitació prèvia.
En definitiva, basat en un principi tan senzillet com és la voluntarietat, la confidencialitat i la imparcialitat dels alumnes per a
resoldre sense necessitat d
’arribar a expedients els problemes.
I han funcionat perfectament en bona part
dels centres educatius de la Comunitat Valenciana.
Per qu
è no han agafat aquestes experiències que han estat positives i les han inclòs dins del decret?
El que han fet vostés, és dir, per a tapar la boqueta d’alguna organització sindical, és dir, «incorporem la mediació escolar, però prohibim que actuen com a mediadors o arbitraris els mateixos alumnes de quart
de l
’ESO o de primer i segon de Batxillerat amb la preparació específica».

En definitiva, –i finalitzo, i li agraïsc la seua benevolència, presidenta– per a dir que, malgrat aquest decret, no hi haurà més convivència, no hi haurà més prevenció.
No porta res de nou al que actualment existia, però amb el perjudici, de què?
Que no s’han incorporat aquelles experiències que a nivell de Comunitat Valenciana havien estat practicant els nostres
centres educatius per a fer de la conviv
ència un element dels nostres centres.

Gràcies.
(Aplaudiments i protestes)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Comencem amb el torn dels grups que no hagen presentat esmenes.

Té la paraula, per part del Grup Compromís, el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, presidenta.

Vullc començar pel final.
I el final és manifestar el nostre acord total amb la proposició que el Partit Socialista ha presentat en este moment, i que ha segut ja
presentat ac
í.

Els motius són molts fàcils.
Tal com parla ací, des d’un plantejament purament pedagògic, tenim dubtes.
Tenim dubtes amb la creació de les unitats específiques i tenim dubtes amb la utilitat de les aules de convivència.
D’alguna manera dóna la impressió que açò s’ha recorregut a allò que els centres en algun moment han realitzat; que els docents en algun moment
per salvar la situaci
ó en les seues aules en els centres han hagut de fer d’alguna manera.
.
.
s’està produint.
Però, clar, no anem.
.
.
jo crec que quan anem a reglamentar, no anem a copiar allò que se fa en absència de recursos i quan un no té altra.
.
.
la situació que se crea no té cap possibilitat més.

Crec que ací el que és l’efectivitat de la separació de les aules, dels alumnes, en el que són les unitats específiques, de manera permanent, com ahí diu, no és admissible en este moment.
Quan estem parlant d’integrar els nouvinguts, quan una de les paraules que més diem ací és la integració, quan produïm.
.
.
 a qualsevol persona que tinga una alteració de conducta la releguem de manera total a no assistir en companyia del que és els seus companys, a les mateixes aules, estem segregant-lo.
I pense que això no és admissible baix cap cas.

Per tant, estem totalment d’acord en el que és la supressió de les unitats específiques i també de les aules de convivència.
Les aules de convivència són aquelles que d’alguna manera ja han realitzat els directors del centre quan no tenen altre
remei.
Per
ò això no dóna resultat.
Això, simplement, és apartar i poder seguir donant classe.
Però quan estem planificant des d’ací se suposa que hem d’anar a alguna cosa més això, que aniríem, en tot cas, a crear un sistema que servisca per a modificar eixa conducta.
Per
ò, clar, ho tenen fàcil, se li passa la responsabilitat al director.
El director serà aquell que regule com han de constituir-se estes aules i tota la resta.

Per tant, en eixa línia, i en tot el que parla de positiu en la proposició no de llei presentada, en potenciar mesures correctores de suport a la convivència escolar, recordem i s’apunta una qüestió molt important que és la combinació d’aula i taller, que en certes edats, –i això no s’ha tingut en compte– en el que és l’allargament de l’escolarització obligatòria i que fins als setze anys, en el moment de dotze a setze, apareixen
interessos diversos dels alumnes i, per tant, cal atendre, cal atendre esta
difer
ència d’interessos, i que amb això sí que podem fàcilment aconseguir una adaptació de la conducta, perquè hi hauria una adaptació d’allò que se fa en el centre als interessos de l’alumnat.

I, lògicament, no és justificable que el que s’anomena el decret sobre la convivència en els centres docents, no és assumible que no siga obligatori en tots i cadascun dels centres docents.

Per tant, com he dit, i sense intentar absorbir un temps.
.
.
més del necessari, els ratifiquem que anem a donar suport a la proposició no de llei presentada, ja que amb els acords negatius de supressió estem totalment d’acord, i les mesures positives que s’exposen també són totalment plausibles pel nostre costat, i crec que deurien aprovar-se.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Té la paraula, per a la rèplica, el senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.
No surto a la trona perquè és molt breu.

Agrair el recolzament d’aquesta formació política, sobretot, perquè veig que coincidim en els tres aspectes claus.
En primer lloc, pensem que s’ha perdut una oportunitat important a través d’este decret de recollir les experiències dutes a terme per bona part dels centres educatius de la nostra comunitat.
En segon lloc, perqu
è pensem que, tant les aules –el que són les aules de convivència– com les aules específiques, releguen, creen sobretot segregació i guetos on amagar el que és el fracàs escolar.
I, sobretot, per la coincidència en el que és la mediació i l’arbitratge.

Per tant, res més, i agrair la col·laboració de vostés.
Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Senyor Pañella, no va a replicar?

Té la paraula la il·lustre diputada del Grup Popular, senyora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Estic ací per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular quant a la proposició no de llei que ha presentat el Grup Parlamentari Socialista, que si lliges el títol només parla de recursos suficients per a contractar personal.
És de l’única cosa que parla.
El que passa és que després entres dins i veus que aprofitant que el Pisuerga passa per Valladolid.
.
.
inclús ens demana que retirem un decret, eh?

Però, bé, vaig a centrar-me, deixant el títol, en el que vosté diu.
Vosté ha parlat, senyor Sanmartín, en primer lloc, que s’ha de regular un nou marc de convivència, que li pareix a vosté bé.
Després parla que com ja està eixe marc, o siga, alguna contradicció li veig en el primer paràgraf i l’últim.
Perquè primer parla que és necessari, i després parla que com ja està la mateixa ordre que vosté està demanant en el primer paràgraf, perquè la veritat és que me perc, me fa perdre’m, me fa perdre’m.
Resulta que aquí ja parla vosté del que es va aprovar en sessió plenària el passat 4 d’abril del 2008.
Per tant, si primer parla que es necessita i que és necessari, i després ens parla que no li agrada el que ja s’ha fet, la veritat és que em mareja.
Damunt em té una miqueta espantada, perquè ha començat vosté dient que està d’acord amb això, que està d’acord amb allò altre, que torna a estar d’acord.
.
.
I açò, la veritat, ja no és el que era, eh?
, senyor Sanmartín, m’està vosté preocupant.

Però també vaig a dir-li, vaig a dir-li, vosté ens acusa que ens inventem noms.
Jo el primer que volia dir, que no és cap invenció de nom el posar-li «aules de convivència», eh?
Vosté diu que li han posat «aules de convivència» per a disfressar.
Jo li diria que ací, ací, i ja ho sap vosté, que jo sempre li ho dic amb tota la meua estima, però els que són experts en canviar noms, dissimular, i ja no saben què dir són vostés.
Són verdaders inventors.
Jo crec que a la millor podrien eixir fins al llibre
Guinness.
Perqu
è ara resulta que al transvasament d’aigües de l’Ebre li diuen conducció, transferència, derivació de cabals, d’infraestructura de connexió, li diuen conducció.
.
.
Senyor Sanmartín, això sí que és inventar.
No el dir «aules de convivència» a unes aules que no són més que per això, per a tindre regulada la convivència en els centre educatius.
(Aplaudiments) Això sí que em pareix una miqueta vergonyós.

Després, vosté, entrant en els punts.
.
.
el primer és el que en realitat a vosté pareixia que li interessa, perquè per això ho ha posat vosté en el títol.
És la memòria econòmica.
Memòria jo li diria que vosté ne té poca de memòria, senyor Sanmartín.
Perquè si tinguera memòria se’n recordaria que vam estar des que es va aprovar la LOGSE, des que es va aprovar
la LOGSE demanant una mem
òria econòmica que acompanyara una llei que tenia un canvi bestial en infraestructures educatives.
Vam estar dotze anys demanant una memòria econòmica que vostés ens van fer el cas omís a què ja ens tenen acostumats.
I ara, ve vosté, que per a una ordre ens vinga ací a demanar una memòria econòmica, em pareix d’una.
.
.
, però, bé, d’una.
.
.
, no m’atreviria a dir-li kafkiana, ¿eh?
, kafkiana, però quasi quasi aplega a eixos nivells.

O siga, una llei que canvie tot un sistema educatiu que fa que els xiquets
vagen a escola dels catorze als setze, no va acompanyada de mem
òries.
.
.
I vosté ací demana que per a una orde n’hi haigga una memòria econòmica.
Doncs, bé, li diré que per a desenrotllar eixe decret, no calen ja més recursos personals suplementaris, perquè estan les plantilles dels centres educatius i els serveis, com vosté ha dit, psicopedagògics escolars.
Per tant, eixe aspecte de la memòria, jo crec que no és fonamental.

A més, tenim de tindre en compte que n’hi han més de mil cinc-cents professors, ¿eh?
, dels que vosté ha demanat d’eixes especialitats.
.
.
Professors, no, perdó, n’hi han més de mil cinc-cents que estan en les plantilles dels centres educatius.
Després, també sap vosté que dins del pla Previ n’hi ha eixa prestació de recolzament psicològic extern.
.
.
¡Sí, senyor!
, en col·laboració amb les universitats, ¿eh?
Per tant, a nosaltres això ens pareix més que bé.

Després, ens demana vosté, en l’apartat B, suprimir el decret, perquè vosté posa «suprimir el decret», ¿eh?
, no posa les aules i els guetos i tot això, no; posa «suprimir el decret».
Lligga-s’ho bé, perquè crec que a la millor ha segut una errada a l’hora de transcriure, però el que és el que està publicat posa «el decret», senceret, ¿eh?
, no posa res més que el decret senceret.
Per tant, jo sé que vosté el que vol dir és la part de les aules de convivència.
.
.
En este que és el que està publicat, posa «el decret», però vosté sé que vol dir les aules de convivència.
Però jo li dic que no es pot suprimir, això no es pot suprimir, ja que estes mesures perseguixen precisament el contrari,
la integraci
ó, la prevenció de conductes contràries a la convivència, la seua atenció, així com la consecució d’un clima tranquil i d’una aula d’acord amb els principis bàsics de convivència.

Però, senyor Sanmartín, jo és que li diria que vostés estan, d’alguna manera, aïllats d’eixa realitat de les aules, i supose, no ho sé, fins a l’autoritat, diria jo.
.
.
Jo és que no ho acabe d’entendre, perquè vostés en premsa s’han fartat de dir que els pareix un gueto, que els pareix una vergonya el que.
.
.
Jo crec que estan evidenciant una visi
ó, diria, sectària i partidista d’eixe tema educatiu, perquè, li ho vaig a dir, i vull que això ho senca: no n’hi ha cap sector relacionat amb l’ensenyament que s’haigga mostrat en desacord amb els punts i aspectes que recull el decret.
Ni els
sindicats, ni els docents, ni els pares, ni els alumnes.
.
.
Tan sols el Partit
Socialista del Pa
ís Valencià.
No entenc què és el que està ocorreguent en eixe partit, ¿eh?
, senyor Sanmartín, no ho entenc.

Vosté ha dit que és lamentable, que.
.
.
Bé, les aules de convivència específica i temporal, ¿eh?
, a vosté li ha paregut, doncs, ja dic, que són guetos.
Però el text del decret, jo volia recordar-li-ho, volia recordar-li que és idèntic al que està en vigor en Andalusia, senyor Sanmartín, en Andalusia, on governa el Partit Socialista.
Però allí, els socialistes, quan parlen d’això, ho qualifiquen com a «aulas integradoras», ¿eh?
, que li posen un nom que no és el mateix que el nostre, però se veu que aquell a vosté li agrada més, «aulas integradoras».
I, en canvi, ací, són «guetos» i «cuartos negros», que és el que van dir vostés l’altre dia.
Jo crec que això sí que és lamentable i els està deixant a vostés en una franca evidència.

Els socialistes, vostés, volen contractar, contractar, contractar, contractar, i això jo crec que és el que en realitat els interessa.
La resta ho han anat posant, doncs, perquè acabarem d’omplir, parlarem una miqueta més i marejarem una miqueta més la perdiu.

Després, vosté parla de potenciar mesures correctores de recolzament a la convivència, programes de combinació d’aula i taller, plans de formació, modificació de l’actual normativa.
.
.
Bé, jo li diria que, en coordinació amb el ministeri, que això supose que vosté ho sabrà, perquè el Ministeri d’Educació està governat, evidentment, el govern central, com vosté sap, pel senyor Zapatero, del seu partit.
En coordinació, repetixc, amb el Ministeri d’Educació i ajuntaments, s’han posat en marxa programes experimentals que combinen l’aula i el taller com a estratègia per a superar el baixos nivells de motivació entre l’alumnat de l’ESO.
Per tant, jo li recomanaria que mirara la resolució de 8 de giner, que està publicada, ¿eh?
, en el DOCV del 15 de giner, perquè sàpia el que s’està fent.

En eixa resolució ja es contemplen, a banda, els recursos humans necessaris i complementaris per
a eixos centres que estan fent eixe programa experimental d
’integració i prevenció de l’abandó escolar prematur.
És una experiència pilot, senyor Sanmartín, i després de l’avaluació, que mosatros som molt aficionats a eixes avaluacions que a vostés no els agraden, ¿eh?
, es podrà implantar en altres centres.
I això es podrà avaluar, ¿per què?
Perquè tal com està l’ordre del 4 d’octubre del 2005, a on es crea l’arxiu dels registres de convivència escolar, es pot detectar quins són els problemes i quins centres són els que més problemes tenen.
Per tant, és una experiència, com li dia, pilot, i esperem que en anys venidors i en cursos venidors
siguen molts m
és els pobles que es puguen posar en este pla pilot.

En l’apartat D, vosté demana que el contingut del decret, per a evitar l’autonomia, establiment de normes de convivència pròpies.
.
.
La llei orgànica establix en cada un dels seus principis d’actuació l’autonomia pedagògica.
A més, jo crec que això, vosté mateixa s’ha contestat, ¿eh?
, vosté mateixa s’ha contestat, ha parla que tots tenen dret, en un sistema democràtic.
.
.
¡Evidentment!
I vosté mateixa ho ha dit: això és una ordre que només es pot aplicar –aplicar–, com bé diu la mateixa orde, als centres que gestiona la conselleria.
¡Això és una ordre sencera!
, no anem a agarrar una ordre en bloquets, este bloquet que
siga per a estos, este bloquet que siga per als altres.
No:
és una ordre a on no ens podem col·locar.
.
.
, a més, ¡ho ha dit vosté molt bé!
És que no sé.
.
.
, jo no sé si no s’escolta, però si s’haguera escoltat s’haguera adonat que vosté mateixa ha fet la contestació de per què no poden estar.
Que això no vol dir que no puguen fer el mateix.
L’orde no prohibix per a res als altres centres que facen el mateix: el que no pot
col
·locar-se dins d’eixa gestió.

Després, vosté ens demana, i acabe, perquè el temps s’acaba, això de l’observatori.
L’observatori, el nostre és operatiu, no com eixe del govern central que vosté diu, que no sé quanta gent tindrà, però que no és operatiu per a res.
Nosaltres tenim un consell d’experts, ¿eh?
, que no són de l’administració; tenim Federació Valenciana de Municipis i Províncies, i és per a treballar pel bé de la comunitat educativa.
Per tant, creem que modificat últimament, el dia 11 de gener, no anem a tornar a modificar-ho.

I, per últim, vosté el que diu és que cada u es faça el seu observatori.
M’alegre, perquè, d’alguna manera, el que ens està dient és que eixe observatori és un recurs molt bo que ha posat en marxa el nostre govern i que, d’alguna manera, és una altra de les coses en què vosté està d’acord.

Torne a insistir, senyor Sanmartín, no anem a aprovar-li eixa proposició, però m’alegre moltíssim de tota la part positiva que vosté ha vist per primera vegada, crec, en alguna cosa que faça la Conselleria d’Educació.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Barrieras.

Pel torn de rèplica, té la paraula el senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Mire, cinc minutets tenim.
Primera i principal, vosté mateixa ho ha dit, o ha dit a mitges: el decret en qüestió no ha tingut cap tipus de recolzament ni per part de la comunitat escolar ni
per part de pares ni per part de sindicats ni res.
Vost
é sap perfectament que en la mesa sectorial, que és on es negocia purament, no acceptaren ni una –¡ni una!
– esmena dels sindicats.
Vosté sap perfectament que en el Consell Escolar Valencià, al final, pares, professors i sindicats acabaren, ja que no s’acceptava cap esmena, negociant un dictamen, un dictamen del qual, després, el mateix conseller va  afirmar que s’acceptava quasi un 30% de les proposicions que feien pares, professors i
sindicats, la qual cosa vol dir que no s
’acceptava el 70% de suggerències dutes a terme pels sindicats.
Encara més: d’allò que se va acceptar, este 30% del dictamen, són qüestions no substantives; i aquelles que tenen alguna cosa de substantiu, com és el tema de la mediació escolar, encara la pífien, perquè no deixen posar dins de l’arbitratge o de la mediació els mateixos alumnes.

Per tant, primera qüestió, no hi ha cap tipus de recolzament ni de professors ni de sindicats ni de
pares.
De fet, la confederaci
ó més important de pares de la nostra Comunitat Valenciana, la Gonzalo Anaya, sap què diu al respecte d’este decret.

Segon, parlava vosté, «home, és que l’actual conselleria ja té una gran quantitat també de dotacions per a dur a terme el que és el foment de la convivència escolar».
.
.
¡No és veritat!
Li ho he dit jo: cada centre té un departament d’orientació pedagògica i sap que, independentment del nombre d’alumnes, hi ha únicament un psicopedagog, ¡únicament un!
, independentment del nombre d’alumnes.
Vosté sap que existeix en cada servei territorial el que és la unitat de prevenció de la violència escolar, que consta d’un inspector i d’un psicopedagog.
¡Ja està, s’ha acabat!

Vosté sap que el pla Previ, prevenció de la violència escolar, s’ha convertit únicament en una qüestió estadística, com penjar els casos de violència escolar en un programa informàtic, i han enganyat vostés els mateixos centres.

Però acabe, acabe.
En la pregunta que li feia: ¿realment este decret suposarà més convivència?
, ¿realment suposarà prevenció d’aquelles conductes de disruptivitat, violència personal o trastorns en la conducta o en altres comportaments?
Vosté sap perfectament que no, i és no solucionar els problemes, perquè no aporta res de nou al que ja existia.
Al contrari, el que fan vostés és oficialitzar, legalitzar velles estructures que en res han solucionat els
problemes en els darrers vint o vint-i-cinc anys.
Ni tan sols, com li he dit,
incorporen experi
ències que han resultat positives per part dels nostres docents o serveis
psicopedag
ògics als nostres centres.

A banda, adone-se’n, segueixen apostant, vullguen o no, per l’exclusió i la separació de l’alumnat problemàtic.
Tremendament, li diuen a l’aula d’expulsats com li vullguen dir, creen el que vullguen crear, però, li dic, tant les unitats específics com les aules de convivència, sap millor vosté que jo que, a banda de segregar determinants alumnes, no solucionen per a res
el problema.

Encara, de fet, encara no he sentit.
.
.
, pensava que li ho sentiria a vosté, però no li hauran passat la xulleta, encara no he sentit cap responsable de la
conselleria,
¡cap!
, que m’explique amb rigor i d’una vegada per totes que són i amb quins recursos comptaran estes famoses aules específiques.
No me diga que ho desenvoluparà reglamentàriament, perquè això no me val: diga’m concretament en què consistiran, a quin personal específic posaran i quina dotació tindran.

Segueixc tampoc sense entendre com les noves atribucions disciplinàries als professors no van recolzades de la formació corresponent.
Malgrat que els pares s’han mobilitzat reiteradament en els darrers anys, no puc entendre com no han
posat.
.
.
, introdu
ït cap referència als drets dels alumnes amb necessitats especials, concretament, aquells
alumnes que necessiten d
’un acompanyant per a anar a menjar o, per exemple, anar al bany.

En definitiva, i finalitze, vosté sap perfectament que el decret en qüestió no aporta res, però, sobretot, no soluciona els problemes que tenen, els problemes de falta de
conviv
ència de la nostra comunitat escolar.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per part del Partit Popular, té la paraula la il·lustre diputada senyora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyories.

Senyor Sanmartín, torne a insistir, vosté diu una cosa, i jo li torne a dir: no ha mostrat desacord amb el decret.
Se n’hauran acceptat més o se n’hauran acceptat menys.
Això ocorre com en tot, com en les lleis que es presenten esmenes, que se’n poden acceptar unes i no se’n poden acceptar altres.
Però no s’ha demostrat en desacord amb el decret.
L’únic que ha eixit protestant d’eixe decret és el Partit Socialista del País Valencià.
Això que li quede clar, senyor Sanmartín.
És que, clar, vosté parla ací en nom de tots, i jo li torne a insistir: en el consell es va presentar l’ordre, es van aprovar les aportacions que es consideraven oportunes i no va
passar res m
és, senyor Sanmartín.

Vosté parla del pla Previ.
Jo, del pla Previ, estic molt, molt, molt orgullosa.
Vosté diu que si és un engany, que si és una mentida… Jo estic molt, molt orgullosa.
Perquè vaig també a dir-li: el pla Previ vam ser mosatros els pioners, però és que després ho ha copiat Múrcia, ho ha copiat… no me’n recorde les tres o quatre comunitats.
Però és que inclús ens ho ha copiat el govern central.
El govern central és el que ens ho ha copiat, que ha fet després l’observatori… Mosatros hem sigut els pioners.
Per tant, en això, almenys, almenys crec que ens hauria de donar l’enhora… a mi, no, al govern, perquè vosté també ha dit que el responsable de la conselleria que li diga, que li diga… Jo no sóc responsable de la conselleria.
Jo no li puc dir això, això i això i això.

Però vaig a dir-li, sí, una cosa, que això sí que li la puc dir, sí que li la puc dir com a representant del grup parlamentari polític: ¿per què a vegades, senyor Sanmartín, val la pena que se’ls explique i se’ls torne a explicar les coses, si abans que li contesten, que acaba vosté de dir que encara no sap la composició, ja estan fartant-se en premsa i en tots els llocs de dir que això no val res i que només són guetos i que no va a servir per a res?
Home!
I ara diu que ningú li ha dit, que ningú li ha dit què és el que es farà en eixes aules, quin pressupost tindran… Home!
, per què les critica si encara no sap com aniran?
Si encara no sap com aniran, per què les critica, senyor Sanmartín?
És que això és poca seriositat.

A més, li torne a insistir: vosté vaja a Andalusia, que li expliquen com funcionen allí, que serà el mateix que estem fent nosaltres ací.
El que passa és que allí són aulas de integración y funcionan de maravilla, porque las ha puesto el gobierno del Partido
Socialista
.
Eixa és la diferencia, senyor Sanmartín, que no sabem vore el que està bé i el que està malament.
Només sabem vore els colors polítics moltes vegades, i això crec que és perjudicial per al sistema educatiu valencià, per als valencians i valencianes, però per als que més, per a vostés, que a vegades s’enceguen amb eixes sigles que tenen davant.

El pla Previ, com li estava dient, el pla Previ, no vaig a dir totes les
accions derivades d
’eixe pla, perquè no tindria temps en tot el matí amb l’estona que ens queda de ple, però sí que li diré que alguna cosa de què estem molt contents és el de registre central d’incidències.
Vostés posava en l’exposició de motius que si els fiscals havien intervingut… Gràcies que s’està treballant en això.
Des de la conselleria s’envia a tots els subdelegats del govern totes les incidències de tots els col·legis.
Per això s’està menejant la gent.
Clar que s’està menejant!
, gràcies al que està fent la conselleria, senyor Sanmartín.
Això no és
por generación espontánea.
Això és perquè s’està treballant sobre eixe tema que preocupa, i moltíssim, al govern de la Generalitat valenciana.

Després el que han sigut… bé, plans específics d’assessorament, a més d’acompanyament jurídic i de recolzament familiar, perquè hi ha un acord amb la Conselleria de Justícia i Administracions, cosa de la qual també ens sentim molt orgullosos.
I això ho ha fet la Conselleria d’Educació del govern del president Camps.
Això ho hem fet nosaltres.

Després, la protecció en l’entorn escolar, perquè al contemplar el que està ocorrent en eixos centres és quan es pot fer eixe programa que eixa ordre… que s’ha aprovat per part de la conselleria per a fer programació específica en eixos centres.

Jo considere, senyor Sanmartín, que no tenim moltes ganes a vegades que se solucionen els problemes, que són problemes reals.
Per això mosatros vam actuar en l’any ja 2005 fent eixe pla Previ.
Però jo crec que entre tots i de la mà, podríem arribar molt més lluny del que estem arribat.

Hi ha hagut convenis entre la conselleria i Avacu, hi ha hagut convenis entre
la UIMP.
.
.
Legislativament s
’ha creat jo crec que un marc que convertix la convivència escolar en un tema de primera magnitud per al govern valencià.
L’Observatori, com li dia, per a la convivència escolar, que crec, que crec que, almenys, això sí que li agradarà quan demana que estiga en més llocs; el registre central –que li dia– d’incidències; els plans de convivència, que cada centre sap que haurà d’elaborar eixe pla d’actuació adaptat al seu context.

Jo –què vol que li diga?
–, jo estic molt contenta del que està fent el meu govern –però que també és el seu, senyor Sanmartín, i a vegades jo crec que això s’oblida, el nostre govern de la Generalitat valenciana– en el tema de la prevenció.
I jo crec, de veritat, que si vosté, vosté tinguera una miqueta més de fe i tinguera més ganes que s’arreglaren molts dels problemes –que jo estic convençuda, estic convençuda, i a la millor equivocada, però estic convençuda que han sigut derivats d’eixa llei que a mi mai no m’ha agradat, que és diu LOGSE, però que a la llarga estan ací eixos problemes–, tots de la mà a la millor aconseguiríem que s’arreglaren molt més.
Però no dubte que el govern del president Camps i la Conselleria d’Educació i Cultura estan fent allò indicible perquè això se solucione.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Barrieras.

Y vamos a proceder a la votación de esta proposición no de ley, el punto 3 de este pleno.
Comienza la votación.
Votos a favor, 39; votos en contra, 44.
Queda desestimada esta proposición no de ley presentada por el Grupo Socialista.

Se suspén la sessió, que es reprendrà a les quatre i mitja d’esta vesprada.

(Se suspén la sessió a les 13 hores i 45 minuts)

Pregunta 147 al conseller de Sanitat, senyor Manuel Cervera Taulet, sobre la millora en atenció primària, que formula la diputada senyora Ángela María Barceló Martorell (GP Popular) (RE número 16.
005).

La senyora presidenta:

(Inoïble) … en el punt cinc de l’ordre del dia.
La junta de síndics del dia 13 d’este mes va tindre coneixement de la substitució de la pregunta 161 per la 162 a instància del Grup Compromís degut a l’excusa del membre del Consell a qui anava dirigida.

Comencem per la pregunta número 147, formulada per la diputada Ángela María Barceló Martorell, del Grup Parlamentari Popular, previo conocimiento de su grupo y de acuerdo con el artículo 155 del reglamento de esta cámara, al conseller de Sanidad, sobre la mejora de atención primaria.

La senyora Barceló Martorell:

Gracias, presidenta.

Señor conseller.

Señorías.

Desde el nacimiento de la atención primaria, como nueva concepción filosófica, se han producido multitud de cambios tanto demográficos, sociológicos, culturales y económicos que justifican que nos planteemos nuevos retos en el campo de la atención primaria para adaptarnos a todos estos cambios sin que se resienta el nivel de
calidad de la atenci
ón sanitaria y sin que los profesionales entren en una espiral de desmotivación que impidan dar un paso adelante en la mejora de este nivel de atención.

Como responsables públicos en el gobierno valenciano es nuestro deber transmitir, con nuestra política sanitaria, la seguridad y confianza en el sistema recogido, ya como un
derecho constitucional en el art
ículo 43.
Por ello, entre los objetivos a alcanzar para esta nueva atención primaria se encuentran el conseguir una alta capacidad de resolución, potenciar la continuidad asistencial y que su cartera de servicios esté sustentada en evidencias científicas.

Partiendo del documento elaborado desde el Ministerio de Sanidad, con la
participaci
ón de las comunidades autónomas, en el que se hace un análisis de la situación de la atención primaria del siglo XXI y se plantean estrategias de mejora con carácter general desde nuestra comunidad autónoma, se hace necesario elaborar un documento mucho más concreto, adaptado a la idiosincrasia de esta comunidad y con compromisos
realizables a corto y medio plazo que redunden en una mejora de la calidad de
la atenci
ón primaria percibida tanto por el ciudadano como por los profesionales
sanitarios.

Este documento, que ha sido elaborado por la administración junto con las sociedades científicas más representativas en el ámbito de la atención primaria así como los colegios profesionales, parte de la premisa de que el ciudadano es el
eje del sistema y las medidas a emprender deben ir encaminadas a potenciar la
atenci
ón primaria como eje conductor del sistema sanitario.

Por todo ello, señor conseller, mi pregunta es: ¿cómo se ha desarrollado en la Comunidad Valenciana el Proyecto de líneas y estrategias de mejora en atención primaria del siglo XXI?

Gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el honorable conseller de Sanidad.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, señora presidenta.

Señores y señoras diputadas.

Señora Barceló, hace dos años el Ministerio de Sanidad y las comunidades autónomas trabajaron dentro del consejo interterritorial y acordaron hacer un
documento de estrategia de la atenci
ón primaria, que es la puerta de entrada al sistema sanitario y lo denominaron «Estrategia primaria siglo XXI».
Era una estrategia nacional que luego, después, cada comunidad autónoma tenía que ir desarrollando en aras a darle a la atención primaria la importancia que requiere porque, como le he dicho, es la puerta de
entrada del paciente al sistema sanitario.
Hab
ía que adaptarlo a las condiciones sociales, demográficas, económicas y estratégicas de la propia comunidad y eso es lo que hemos intentado hacer haciendo un
documento de l
íneas estratégicas de mejora de la atención primaria de la Comunidad Valenciana.

Ese documento, como todo lo que hacemos en la Conselleria de Sanidad y en el
gobierno valenciano, como usted bien sabe, se consens
úa con las sociedades científicas, con los colegios, con las personas responsables que conocen el tema para
que no sea un documento solamente de gobierno sino que sea un documento, tambi
én, de personas interesadas en que el sistema funcione lo mejor posible.

Los objetivos que tenía el documento de Estrategia atención primaria a la Comunidad Valenciana fueron y son los siguientes: ofrecer mayor
calidad asistencial a los ciudadanos, en primer lugar; hacer que las
condiciones laborales, sociales y econ
ómicas de los profesionales que trabajan en la primaria sean las mejores
posibles; invertir m
ás y mejorar las infraestructuras.
Además, muy importante es disminuir la burocracia en atención primaria que, como bien usted sabe, significa que el profesional sanitario
dedica a veces mucho tiempo a papeleo, tr
ámites, expedientes, etcétera, etcétera, y poco tiempo a desarrollar lo que realmente es su función, que es mejorar la salud de los ciudadanos valencianos.

Por todo ello se han establecido una serie de líneas de trabajo que consisten en lo siguiente: adecuación y asignación de recursos.
Muy bien sabe usted que los profesionales intentan tener un número de tarjetas sanitarias que no exceda de lo que corresponde a un sistema
racional para ver un n
úmero de enfermos determinado.
Y estamos ajustando los ratios en función del número de pacientes, de la edad de esos pacientes, si hay niños o no hay niños en esa zona básica, y de la zona, además, donde se encuentra geográficamente.

También el compromiso de incrementar un 0,5, todos los años hasta 2011, el presupuesto  en atención primaria.
También la desburocratización de los centros, haciendo que los partes de baja los tramite quien los
prescribe, que los informes que piden los padres a veces, informes de
certificados m
édicos o un informe de no asistencia a clase o un informe para un paciente que
acuda all
í lo hagan desde el punto de vista administrativo la parte informática del centro.
Las bajas, como le he dicho, y además, fundamentalmente, la tarjeta electrónica, que supone ya en la provincia de Castellón el no tener que ir a centro de salud para que te rellenen una receta para
luego ir a la farmacia.

Eso supone que se ha calculado en más de un 25% el tiempo que pierde un médico en atender la parte burocrática de la atención a un paciente.
Y ese 25% lo emplearemos en atender al paciente y atender a su
mejora de salud, que es de lo que se trata.
Tambi
én mejorar la capacidad de resolución y para eso hacer que los médicos de atención primaria puedan prescribir las pruebas desde el propio centro.
Y, además, también, favorecer la investigación y la docencia en los centros de atención primaria.
Además, potenciar la figura del coordinador, crear la figura del personal de
servicios generales y adem
ás coordinar primaria y especializada para que se mejora la gestión y la eficiencia y que no se pierda el tiempo en trámites de a ver quién pide esta prueba o a ver quien resuelve este caso.

Todo ello, todo ello lo hacemos, porque queremos cumplir lo que hemos acordado
con todas las sociedades cient
íficas y colegios y, en segundo lugar, porque también creemos y nos creemos que esta va a ser la legislatura de la atención primaria.

Estas son una serie de medidas que no ha tomado a discreción el gobierno si no que ha tomado el gobierno con los actores principales, cuyo
fin es mejorar la estrategia en atenci
ón primaria, desarrollar ese proyecto de líneas estratégicas que hagan un mejor uso por parte del ciudadano de la atención primaria y creer en  un proyecto, que seguro va a redundar en la calidad asistencial de los
pacientes.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 148 al conseller de Sanitat, senyor Manuel Cervera Taulet, sobre la plataforma per a la investigació de la seguretat alimentària, que formula la diputada senyora Enma Iranzo Martín (GP Popular) (RE número 16.
006).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Pregunta número 148, formulada por la diputada María Concepción Enma Iranzo, del Grupo Parlamentario Popular, al conseller de Sanidad, sobre la plataforma para la investigación de la seguridad alimenticia.

La senyora Iranzo Martín:

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller.

El acceso a una alimentación sana es una necesidad fundamental y un derecho básico de toda persona.
En base a dicho concepto, Europa, a principios de los años sesenta, comenzó a hacer políticas alimentarias con el propósito de conseguir de una manera rápida lo que sería la llamada autosuficiencia alimentaria.
La creación del plan agrícola común responde a este objetivo.
Desde hace algunos años, la noción de seguridad alimentaria no se reduce tan solo a una preocupación de orden cuantitativo sino que se ha enriquecido con una nueva dimensión, que incide directamente sobre la calidad sanitaria de los alimentos.

Hoy en día la seguridad alimentaria ha pasado a ser una prioridad capital de los
ciudadanos de la Uni
ón Europea.
La política de la Unión en esta área deja claro que la evaluación científica debe ofrecer las garantías suficientes para constituir el apoyo sobre el que descanse la decisión política.
De ahí, la importancia que el gobierno valenciano ha dado a la investigación en seguridad alimentaria.

La investigación y el asesoramiento científico constituyen una de las bases esenciales, por tanto, en la política de seguridad alimentaria de la Unión Europa.
Una eficaz evaluación del riesgo alimentario, así como su gestión y comunicación, requieren contar con un sólido soporte científico que permite fortalecer las actuaciones para la protección de la salud de los consumidores, así como promover esa innovación y la transferencia tecnológica a las empresas.

En este sentido, señor conseller, los valencianos podemos estar contentos, porque el gran desarrollo
sociocultural y econ
ómico que ha experimentado nuestra comunidad en los últimos años ha supuesto un aumento considerable de las exigencias dentro del campo de la
higiene alimentaria, que ha encontrado total respaldo en la acci
ón de gobierno del Partido Popular, a través de la Conselleria de Sanidad.

El Decreto 101/2000, por el que se regula el Plan de seguridad alimentaria de
la comunidad, ya reflejaba esta inquietud, siendo derogado por la Ley de salud
p
ública de abril de 2005, en la que se creaba el Centro Superior de Investigación en Salud Pública, con el fin de coordinar la política de investigación.
Este centro representa el esfuerzo del gobierno valenciano del Partido
Popular hacia el apoyo de las pol
íticas de investigación en salud pública.
También se creó la Agencia Valenciana de Seguridad Alimentaria, con entidad jurídica propia, reforzando el Plan de seguridad desde una triple perspectiva de
evaluaci
ón, gestión y comunicación.

Pues, bien, gracias a este gran esfuerzo, el gobierno valenciano cumple los
objetivos establecidos en la Ley de salud p
ública.
Y sabemos que, siguiendo esta línea, ha dado un paso más creando una plataforma que coordine la investigación que se desarrolla en nuestra comunidad en el campo de la seguridad
alimentaria, aunando los esfuerzos y recursos que a tal fin destinan las
empresas, los centros de investigaci
ón y la administración sanitaria, dando herramientas útiles en investigación de seguridad alimentaria para evitar que en la Comunidad Valenciana se
produzcan los efectos y problemas que hemos padecido todos recientemente con el
aceite de girasol.

Pues, bien, señor conseller, en nombre del Grupo Parlamentario Popular, y tras la aprobación, el pasado mes de noviembre, del decreto del Consell por el que se crea la
plataforma para la investigaci
ón de la seguridad alimentaria, ¿puede explicar cuáles son sus fines y cuáles son sus líneas prioritarias de investigación?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el honorable conseller de Sanidad, señor Cervera.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señora Iranzo.

Creo que la pregunta que usted ha hecho hoy es tremendamente oportuna, porque
en los
últimos tiempos hemos comprobado cómo el no tener una idea clara en lo que es la seguridad alimentaria, el no tener
claro lo que es una plataforma de seguridad alimentaria, provoca crisis
alimentarias que se provocan desde los propios despachos de alg
ún ministerio.
Voy a tratar de explicarle qué es lo que hacemos nosotros en la Comunidad Valenciana para cuando pasan este
tipo de asuntos reaccionar de la forma m
ás rápida y más eficiente posible.

Efectivamente, como usted bien ha dicho, el Plan de seguridad alimentaria de la
Comunidad Valenciana, mediante el decreto de 2000, preve
ía la creación de una plataforma para la investigación.
Esta plataforma su objetivo fundamental es investigar, coordinar la
investigaci
ón en la Comunidad y aunar esfuerzos y recursos.
Lo mismo que decíamos en la pregunta anterior: se trata de aunar los esfuerzos y recursos de la
administraci
ón sanitaria, los centros de investigación y de las empresas, porque es muy importante la participación de las empresas para garantizar la seguridad alimentaria.

Los fines de la plataforma son los siguientes: investigación, innovación y desarrollo en el ámbito de la seguridad alimentaria; contribuir a la solución de  problemas de evaluación, gestión y saber comunicar cuando hay un riesgo alimentario; promover participación de grupos de investigación en actividades de carácter nacional e internacional, con especial énfasis en programas de marco europeo I+D+I; promover, también, la transparencia de los resultados, es muy importante promover la
transparencia de los resultados porque sino no sabemos todav
ía si el aceite de girasol contamina o no contamina; y, además, promover la divulgación y participación en las actividades docentes.

Además, el artículo 3 de este decreto, entre las líneas prioritarias de investigación, se destacan las siguientes: desarrollo y validación de métodos analíticos avanzados en gestión de residuos y contaminantes; desarrollar la biología molecular para detectar microorganismos patógenos en alimentos y en agua.
Además, integral, controlar y saber la trazabilidad de los productos que pueden ser
contaminados; trazabilidad que no se ha seguido en ning
ún momento en la contaminación por el aceite de girasol.
Además, desarrollo de medios para evaluación y consumo de riesgo alimentario, métodos y modelo para controlar la ruta de distribución de los alimentos.
Desarrollo de métodos y modelos para garantizar la integridad en la cadena alimentaria y
desarrollar herramientas que prevengan la contaminaci
ón ambiental.

Éste es un sistema abierto en el que cabe todo el mundo.
Y cuando se hace un
sistema abierto en el que cabe todo el mundo, y adem
ás se tiene la colaboración de todo el mundo, aparecen sumas como la que está ocurriendo en la Comunidad Valenciana, que ya hay 21 solicitudes de empresas
que quieren participar en esta plataforma para la investigaci
ón y la seguridad alimentaria.

Puede formar parte de ella cualquier agente colaborador, asociaciones o
empresas del sector agroalimentario que quieran que dentro de su estrategia
como empresa la investigaci
ón en seguridad alimentaria sea importante.

Por tanto, señoría, para acabar decirle que es evidente que nos tenemos que preocupar por la
salud de los valencianos.
Por parte del Consell lo hacemos todos los d
ías.
Pero sobre todo es evidente la preocupación en la seguridad alimentaria.
Y sobre todo es evidente, tenemos mecanismos
adecuados para conocer en cada momento cualquier error en esta cadena o en
distribuci
ón de un producto que esté contaminado y saberlo comunicar adecuadamente.
Cuando se hacen las cosas bien,
los problemas se resuelven antes.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 105 al conseller de Sanitat, senyor Manuel Cervera Taulet, sobre la
destinaci
ó dels fons rebuts de l’estat, que formula el diputat senyor Juan Ignacio Subías Ruiz de Villa (GP Socialista) (RE número 13.
914).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Y ahora pasamos a la pregunta 105, formulada por el diputado Juan Ignacio Subías, del Grupo Parlamentario Socialista, al conseller de Sanidad, sobre el destino de los fondos recibidos del estado.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller, teniendo en cuenta que durante la legislatura que ha finalizado los fondos que
la Comunidad Valenciana ha recibido del estado destinados para sanidad
ascendieron a m
ás de 1.
176 millones de euros, ¿podría explicar concretamente y con detalle cuál ha sido el destino de la menciona cantidad?

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Honorable conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, presidenta.

Señor Subías, como sé que usted la pregunta la hace con la mejor intención, voy a tratar de dar una pequeña clase de cinco minutos de técnica presupuestaria.
(Remors)

En primer lugar, en primer lugar –y encima además oculista, como dice la diputada amiga suya–.
No es 1.
176 la cifra que usted maneja correctamente, es 1.
098,26.
Pero, bueno,
ese no es el tema.

Decirle que si analizamos con detenimiento las cantidades que en la conferencia
de presidentes se dedic
ó como aporte añadido al modelo de financiación, estamos hablando, no de 1.
098 millones, sino de 124 millones.
1.
098, 124.
Y
no es una interpretaci
ón.
Usted vaya a la página web del ministerio y encontrará que en el grupo de trabajo de gasto sanitario aparece la cantidad de 124
millones de euros.

Cuando se reunieron los presidentes autonómicos con el señor Zapatero –no le estoy diciendo ninguna mentira, es pura realidad–, se decidió que en 2006 se dieran 500 millones a las autonomías y, en 2007, 500 millones.
De estos 500 y 600 millones, a la Comunidad
Valenciana le llegaron 56, en 2006, y 68, en 2007.
Sume usted y salen los 124
millones.

El resto, que usted hace que sumen los mil ciento setenta y tantos, que son
1.
098, el resto son dos factores distintos: anticipos a cuentas y residentes
extranjeros.

Anticipos a cuentas.
¿Qué es anticipo a cuenta?
El anticipo a cuenta es que decide el gobierno socialista
que el dinero que pagaba en octubre del a
ño siguiente de la liquidación total del modelo de financiación nos lo adelanta a enero, nos lo adelanta a enero.
No es más pago.
Nos lo adelanta a enero.
Y ese anticipo a cuenta usted es el que hace
que sume la cantidad que ha dicho.
Y adem
ás, usted en esa cantidad también cuenta los residentes extranjeros.
Por eso le sale esa cantidad de 1.
176.

Los residentes extranjeros son ciudadanos que residen en la Comunidad
Valenciana y que hasta el 2005 pagaban los pa
íses europeos por tenerlos aquí y el dinero se lo quedaba el gobierno de la nación.
Y a partir del 2005 nos lo devuelve.
Eso no es dinero que nos da el gobierno,
eso es dinero nuestro que nos corresponde directamente.
(Aplaudiments)

Por lo tanto, por lo tanto, por lo tanto, señor Subías, (aplaudiments) por lo tanto, de todo el dinero, de los mil ciento y pico millones, de los mil
ciento y pico millones, solamente son 124 millones.
El resto es, o anticipo a
cuenta o residente extranjero.

La segunda parte de su pregunta es: ¿a dónde va ese dinero?
Pues mire, esos 124 millones se los voy a explicar.
El
presupuesto inicial de 2006 en la Conselleria de Sanidad fueron 4.
164 millones
de euros.
El presupuesto real cuando acab
ó el ejercicio, 4.
824.
De esa diferencia de 700 millones reales, que le hace
falta al gobierno valenciano y a los ciudadanos valencianos para tener esa
sanidad de excelencia que disfrutan ahora, de esos 600 millones Zapatero nos
pag
ó 56.
Y en el año siguiente, de esos 670 millones de diferencia del presupuesto real al
presupuesto inicial, Zapatero nos pag
ó 64 millones.

124 millones de euros, nada más y nada menos.
Lo que quiero decirle es que no hable usted de 1.
176 millones,
que no lo son, que no es real, que no es cierto, que no es cierto, lo digo de
verdad, no es cierto, y s
ólo hable de 124 millones.
Y si usted cree que con 124 millones de euros el
gobierno de la naci
ón tiene que tener la conciencia tranquila, está muy equivocado.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Señor conseller, yo no voy a hablar de clases, sino de problemas de los ciudadanos de esta
comunidad.

Ustedes fundamentan su acción política en tres ejes básicamente: la financiación, el victimismo y la confrontación con el gobierno de la nación, lo cual, como le dije también hace unos días, terminan siendo las grandes bases de su propia incapacidad.

¡Basta ya!
Basta ya de no asumir sus propias responsabilidades.
Basta ya de ser
incapaces de afrontar los problemas.
¿De qué sirven ustedes aquí como gobierno si cada vez que tienen un problema la culpa es el del gobierno
central?
Si ustedes no asumen absolutamente nada.
¿De qué sirven ustedes aquí?

Mire, les hemos ido desmontando progresivamente sus falsas reivindicaciones.
Ahora ya no habla de cuando ustedes dec
ían que el gobierno central no financiaba el hospital La Fe y sí otros hospitales de otras comunidades.
Ya les comentamos que los otros
hospitales eran:

Uno –y no voy a hacer lo del chikiliquatre–, uno es el hospital de Cantabria, que fue Marqués de Valdecilla un hospital de un acuerdo del gobierno del Partido Popular con
el gobierno de Cantabria.
Lo
único que hizo el Partido Socialista fue continuar su acuerdo.

Dos.
No era un hospital, sino el Instituto Nacional de Silicosis.

Tres.
Un hospital de Cataluña que era como consecuencia de unas transferencias pendientes.

Luego, no era verdad lo que ustedes decían, evidentemente, y por eso no han vuelto a hablar.

Cuatro.
Para el hospital La Fe, para el hospital La Fe se han transferido más de 52 millones de euros, que usted no dice absolutamente nada.

Luego, evidentemente, los argumentos quedaban absolutamente desmontados.
Pero
mi pregunta de qu
é han hecho ustedes con las cantidades recibidas con los fondos que les han
remitido para fines sanitarios, de unos 1.
200 millones de euros, pues ha sido
contestada como ya me imaginaba.
Le voy a contar en qu
é, cuáles eran las partidas que les han transmitido:

Criterio poblacional, que es lo que usted dice, más de 124 millones de euros.
Incremento de anticipos de tesorería, 730 millones de euros.
E incremento de impuestos indirectos en los tributos
sobre alcohol y tabaco, m
ás de 50 millones de euros.
Compensación por asistencia sanitaria a extranjeros residentes en la comunidad, más de 194 millones de euros.
Política de cohesión y estrategias de salud: prevención de tabaquismo, prevención de diabetes e sistemas de información sanitaria, estrategias de salud, prevención de sida, enfermedades emergentes, más de 13 millones de euros.
Desplazamientos de españoles, más de 3 millones de euros.
Desplazados a cargo de otros estados, más de 24 millones de euros.
Formación y uso racional del medicamento, más de 11 millones de euros.
Convenio, más de 10,5 millones de euros.
Fondos de transferencia al Ministerio de Industria, casi 16 millones de euros.

Total: 1.
176.
499.
794 euros.
En los mismos conceptos, ¿sabe lo que transmitió el gobierno del Partido Popular?
9.
414.
647 millones de euros.

Pero además de los fondos de compensación, el Partido Popular transfirió durante su última legislatura –y esperemos que tarden en volver– más de 58 millones de euros; mientras que el Partido Socialista, 114 millones de
euros.

Y le voy a recordar algunas cantidades que les han sido remitidas  para cosas concretas, para centros concretos.
Por ejemplo: ampliación del Hospital de Elda, 9,5 millones de euros; ampliación del Hospital de Elche en dos obras, más de 18 millones de euros; centro de salud de Valencia-Campanar, más de 2,5 millones de euros; ampliación del Hospital de la Plana, más de 3 millones de euros; ampliación del Hospital de Vinaroz, más de 3 millones de euros; Hospital de Liria, que han comenzado ustedes ahora,
para este a
ño tienen 7 millones de euros, que me imagino que será lo único que se gasten; y para el nuevo hospital La Fe, 52.
632.
420 millones de
euros.

Señor conseller, ¿qué pasa con el nuevo hospital La Fe que lo tienen ustedes absolutamente
ralentizado a pesar de estos 52 millones de euros?

Señor conseller, le vuelvo a preguntar: ¿qué han hecho con esa cantidad?

Señor conseller, le vuelvo a preguntar: ¿a qué lo han dedicado?

Señor conseller, le vuelvo a recordar que no es irresponsable quien denuncia los problemas,
sino quien teniendo la capacidad para solucionarlos no lo hace, es decir,
ustedes, el Partido Popular.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Honorable conseller de Sanidad.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, presidenta.

Mire, somos más y ustedes miran a otro lado.
Somos un millón más y ustedes no lo ven, no lo quieren ver.
Somos una de las tres comunidades que
m
ás ha crecido en población, y usted no lo quiere ver.
Somos más.

Contestando lo que le hubiera contestado, usted hubiera leído el mismo papel que llevaba.
Es lo mismo.
No le ha servido la clase de técnica presupuestaria.

Somos más, y todo lo que pagamos de más lo pagamos los valencianos.
Lo paga usted, lo pago yo, lo pagamos aquí todos y todos los demás.
Del gobierno de la nación no se paga absolutamente nada.

Y somos eficientes.
¿A qué dedica usted el dinero?
Mire, en el año 1995 se operaban 165.
000 cirugías al año; ahora operamos el doble.
En el año 1995, se operaban 2.
000 cirugías sin ingreso; ahora operamos 165.
000 sin ingreso.
Tenemos la menor estancia
media de ingreso a nivel nacional.
Tenemos mayor n
úmero de ingresos, mayor número de estancias.
Las intervenciones quirúrgicas, como digo, se han incrementado.
Tenemos la hospitalización domiciliaria más grande de toda España.
Tenemos un sistema de triage en urgencias que es la envidia nacional.
Tenemos
adem
ás, le digo, una gerencia única que hace la gestión más eficiente en nuestra comunidad.
Y lo hacemos con el 40% del presupuesto.

Queremos que nuestra sanidad sea excelente.
Y en estos momentos, mientras usted
y yo estamos aqu
í discutiendo, y no sirve para nada porque usted ha leído lo que llevaba para leer, se están haciendo seis hospitales, se están haciendo 20 centros de salud, se están haciendo 22 consultorios, se están haciendo 20 reformas de hospitales, un centro de investigación.
Tenemos las mejoras de retribución de los profesionales.
Firmamos acuerdos con los sindicatos –que a usted le encanta– y hacemos que nuestra integridad sea la más baja.
Tenemos además el 40% del presupuesto de La Generalitat para sanidad.
Somos la comunidad que
m
ás invierte en sanidad.

¿Qué más quieren ustedes que hagamos, si además Zapatero no nos da nada?
¡Por favor!
(Aplaudiments)

¿Y usted me llama a mi irresponsable?
¿Irresponsable?
¿Qué más quiere que haga?
Yo no sé sacar conejos de la chistera.

Muchas gracias.

Pregunta 149 al conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, senyor
Jos
é Ramón García Antón, sobre la protecció dels espais naturals, que formula el diputat senyor José Císcar Bolufer (GP Popular) (RE número 16.
007).

La senyora presidenta:

Pregunta número 149, formulada por el diputado José Císcar Bolufer, del Grupo Parlamentario Popular, al conseller de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda, sobre la protección de los espacios naturales.

El senyor Císcar Bolufer:

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller, la Comunidad Valenciana se caracteriza por ser una de las autonomías con mayor grado de protección de su territorio.
Durante los últimos años todas las medidas adoptadas por el Consell para la preservación de nuestro patrimonio natural han sido muchas, han sido numerosas.
Y durante
estos a
ños todo lo que se ha hecho para preservar nuestra biodiversidad ha sido
considerable.

Desde luego siempre habrá, señor conseller, quien se empeñe en negar esta realidad, siempre habrá quien no dude en utilizar la política de ordenación del territorio para, o como arma arrojadiza contra el gobierno valenciano.
Y
siempre habr
á quien no dude en utilizar el urbanismo ante las instituciones europeas, aunque
con ello se da
ñe y se perjudique la imagen de la Comunidad Valenciana y nuestros intereses turísticos.
Y, lo que es más grave, lo hacen aun a sabiendas de que todo lo que plantean queda fuera del ámbito del derecho comunitario.

Pero frente a eso, señor conseller, se alza la realidad objetiva, y se alzan datos como que… el alto grado de protección de nuestro  territorio, donde más del 30% ya del territorio de nuestra comunidad está protegido por las diversas figuras, como son reservas naturales, parques
naturales o espacios protegidos.
O como la existencia al inicio de la presente
legislatura de 18 zonas de especial protecci
ón para las aves, 94 espacios de interés comunitario o 267 microreservas de flora.
O como unas acertadas políticas de reforestación que han hecho que en los últimos años, no sólo no hayamos perdido masa forestal, sino que incluso la hemos incrementado, y
esto dicho por la Agencia Europea del Medio Ambiente que nos califica como la
comunidad que, dentro de la cuenca del mediterr
áneo español, más masa forestal ha creado.
O por poner otro ejemplo, como la innovadora y
pionera legislaci
ón sobre de protección del paisaje, que ya está dando sus frutos, y que en la medida en que los ayuntamientos la van
incorporando a sus instrumentos de planeamiento, estamos potenciando nuestro
valioso paisaje y todos los valores que ese paisaje representa.

Es evidente, por tanto, señor conseller, que lo hecho hasta el momento es mucho.
Es mucho y muy bueno.
Pero hay que
perseverar, tenemos que seguir trabajando, hay que profundizar m
ás en la materia.
Por eso, señor conseller, mi pregunta, en nombre del Grupo Parlamentario Popular, es la siguiente: ¿qué previsiones existen para incrementar el grado de protección de los espacios naturales en la Comunidad Valenciana?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra el honorable conseller de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Císcar, como muy bien decía usted, en los últimos años el desarrollo sostenible se ha convertido en uno de los ejes de las políticas de los países avanzados.
La Comunidad Valenciana como región española, mediterránea y europea ha participado, como no podía ser de otra manera, de estas políticas en las cuales la protección del medio ambiente se convierte en un aspecto indisoluble de la política y de la gestión.

Gozamos de una red de espacios naturales de mucha envergadura, que alcanza un
tercio de todo nuestro territorio, un 33%.
Es algo que no pueden decir muchas
regiones europeas.
No obstante, La Generalitat no va a parar ah
í, y existen importantes iniciativas en marcha para incrementar de forma
importante este grado de protecci
ón.

Tenemos en tramitación avanzada la declaración del nuevo Parque Natural de Sierra Escalona y Dehesa de Campoamor, con más de 4.
000 hectáreas al sur de Alicante, con importantes valores de fauna, flora y paisaje.
Estamos tambi
én tramitando el proyecto de ampliación de la red de zona especial de protección para las aves –ZEPA–, con un incremento neto de unas 400.
000 hectáreas de ZEPA, un 150% más que la actual superficie.

Además, en esta legislatura se va a iniciar la tramitación de otro nuevo parque natural que será el número 23.
Por lo tanto, descontando las superposiciones entre las distintas
figuras de protecci
ón, al final de esta legislatura vamos a pasar de un tercio del territorio –algo más del 30%– protegido a más del 40% –un 42%– de la superficie de la comunidad, hasta alcanzar las 975.
000 hectáreas.
Casi un millón de hectáreas estará protegido, con lo cual se está incrementando en más del 36% esta situación de protección en nuestra comunidad.
Sin ninguna duda, yo creo que una de las más avanzadas en España en cuanto a niveles de protección.

Además, no sólo se trata de declarar espacios protegidos, también hay que gestionarlos.
Y en esta legislatura vamos a tramitar tres nuevos
planes de ordenaci
ón de recursos naturales –PORN– y siete planes rectores de uso y gestión –PRUG– de parques naturales y dos PRUG de paisajes protegidos, así como tres planes de uso público de  parques.

En materia de inversión, en este año vamos a destinar a gestionar, mejorar y proteger los espacios naturales más de 35 millones de euros, o sea, casi 6.
000 millones de las antiguas pesetas,
con un incremento de la inversi
ón del 17% respecto al año 2007.
De este modo continuamos progresando en la protección y gestión de nuestro territorio.
Por otro lado, se encuentra en redacción la nueva ley de conservación de los espacios naturales que sustituirá a la vigente.
Nuestro objetivo es que se apruebe por las Cortes en esta
legislatura, y sus aportaciones ser
án múltiples, entre las cuales, yo quiero destacar el fomento de la participación ciudadana y municipal, y de la iniciativa privada y mixta en la gestión de los espacios, además, armonizará la legislación vigente y fomentará el desarrollo sostenible.

Quiero destacar, también, el nuevo impulso de las nuevas políticas de paisaje, como usted señalaba antes, con la creación de la Dirección General del Paisaje, que ya tiene a punto planes tan importantes como el del
paisaje de la Comunidad Valenciana, que incide en aspectos visuales,
ambientales y culturales.
Esta pol
ítica del paisaje es un punto fundamental de las estrategias territoriales que se
est
án desarrollando, como la propuesta para la provincia de Alicante, que
presentamos hace unos d
ías o los objetivos de la estrategia territorial de la Comunidad Valenciana que
tambi
én vamos a presentar de forma inminente.
En esta estrategia se incide en un
modelo territorial sostenible que ha dado como resultado en los
últimos años un tercio del territorio protegido frente a tan sólo no llega el 4% urbanizado, es decir, tenemos protegida ocho veces más superficie que la urbanizada.
Y de aquí al final de la legislatura seguirá aumentando esta diferencia.

Como ven señorías, el nivel de protección del territorio ha crecido sustancialmente los últimos años, y lo va a seguir haciendo en los próximos años.

Muchas gracias, señor Císcar.
(Aplaudiments i protestes)

Pregunta 150 al conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, senyor
Jos
é Ramón García Antón, sobre la prevenció d’incendis, que formula el diputat senyor Juan Mariano Castejón Chaler (GP Popular) (RE número 16.
008).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor conseller.

Pasamos a la pregunta número 150, formulada por el diputado Mariano Castejón, del Grupo Parlamentario Popular, al conseller de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda sobre la prevención de incendios.

Señor Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.
Avui precisament la premsa arreplega la presentació del dispositiu de prevenció i extinció d’incendis per a la campanya d’este proper estiu, amb el qual el Consell portarà a terme aquesta lluita sempre interessant contra els incendis forestals; amb més de 104 milions d’euros –amb un pressupost realment molt important–, amb un total de 22 mitjans aeris, 74 brigades, 47 autobombes, més d’un centenar d’unitats forestals i 71 observatoris.
Entre tots s’encarregaran de vigilar i previndre els incendis forestals.
En definitiva, més de 12.
000 efectius vigilaran per terra i aire les muntanyes de la Comunitat
Valenciana.
Un important
íssim contingent humà i tècnic per a lluitar contra els incendis.

Una vegada més, es posa de manifest per part de La Generalitat la importància que se li dóna, tant a la prevenció com a l’extinció d’incendis forestals.
Cal recordar que fins un 53,6% de la superfície de la nostra comunitat és forestal; superior a la mitjana espanyola, que estava al voltant del 51,9%, i
al voltant del 40% del conjunt europeu.
Per tant, no hi ha dubte que els
incendis forestals resulten encara una de les amenaces m
és greus a les quals s’enfronten els ecosistemes de la nostra comunitat, perquè naturalment provoquen la regressió i la pèrdua de valor, entès en el sentit més ampli, del sistema forestal.

Però les dades estadístiques constaten l’esforç que ha portat i que està portant el Consell –el govern del Partit Popular– en la prevenció d’estos incendis forestals.
Només en inversions per a la prevenció, quasi es va duplicar la quantia passant del 45,5 milions de l’any 1995 als 81,1 milions d’euros de l’any 2006, fins a arribar als 104 milions previstos per a l’any 2008.
I, clar, això naturalment es traduïx en els resultats, que en el període 1991-1995, últim govern del govern del Partit Socialista, la mitjana anual d’hectàrees cremades va ser de 47.
441 enfront de les 2.
746 hectàrees de mitjana del període 2003-2006.
La reducció, com poden vore les seues senyories, és més que significativa, resulta realment espectacular, un 94% de reducció.

La Conselleria de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Vivenda aplica anualment
diferents l
ínies d’ajuda destinades a la prevenció d’incendis forestals, integrades totes elles en el Pla de prevenció d’incendis forestals de la Comunitat Valenciana.
Ahir, vostés van presentar el dispositiu al qual cal afegir, com una aportació més al pla de prevenció i extinció, la decisió del Consell de la setmana passada en desenrotllar un pla de reforç especial de prevenció d’incendis forestals, en concedir ajudes als municipis de l’interior, ajudes dirigides a la contractació de persones desocupades i reforçar al mateix temps els treballs de neteja de les muntanyes com a mesura de
prevenci
ó.
En realitat, 277 treballadors, 92 brigades que s’uniran amb este compte que repercutirà en 341 municipis de l’interior de la nostra comunitat.

En definitiva, és una mesura més que considero important, important perquè se suma a la planificació dels servicis i infraestructures que només tenen una lluita, que és la de lluitar contra els incendis forestals.
En la lluita contra els incendis
naturalment no cal limitar-se nom
és a la seua extinció ni a la instrucció d’expedients sancionadors per incompliment de la normativa de prevenció, sinó que comprén altres camps, també molt importants, fonamentats en la prevenció, en la planificació forestal, amb repoblacions adequades dins del context més ampli de l’ordenació del territori.

Per això, senyor conseller, avui la pregunta que formula el Grup Parlamentari Popular,
volem saber dels plans de vigil
ància, de les inversions previstes, dels objectius que es perseguixen.
Per tant,
senyor conseller de Medi Ambient, d
’Aigua, Urbanisme i Habitatge, en concret, li preguntem: com s’està abordant la prevenció d’incendis a la campanya 2008?

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Honorable conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La política de prevención de incendios forestales en La Generalitat, que tiene prevista para el año 2008, persigue un doble objetivo.
Primero, reducir el número de incendios, y en caso de producirse un incendio, la superficie afectada
sea la menor posible.
De esta forma, vamos a conseguir que los resultados que
se obtengan sean igual de positivos que los obtenidos hasta ahora, y si puede
ser incluso mejores.

Para todas las actuaciones previstas, la inversión para este año 2008, sólo en lo que es la parte de prevención alcanza casi los 32 millones de euros, lo que supone un incremento respecto al
a
ño anterior de un 22%.
Si atendemos, no sólo a la prevención, sino también a la labor que se desarrolla por la Conselleria de Gobernación en extinción de los incendios, la inversión del Consell, como muy bien decía usted anteriormente, es en el año 2008 de 104 millones de euros, lo que supone un crecimiento respecto al año 1995 del 230%.
Cabe señalar que la Comunidad Valenciana es la segunda autonomía que mayor inversión destina por hectárea y año, tras la Comunidad de Madrid, a la prevención y extinción de incendios, según se desprende del quinto estudio de inversión y empleo en el sector forestal para el 2005-2006 de la Asociación Nacional de Empresas Forestales que publicó el Ministerio de Medio Ambiente.

Así pues, señoría, estamos invirtiendo en prevención, y estamos invirtiendo bien.
Y, ¿cómo lo estamos haciendo?
Contamos con el plan de vigilancia preventiva.
Contamos
con ayudas para actuaciones en el medio forestal en lo que se refiere a la
actividad profesional, agr
ícola y ganadera.
Contamos con la ordenación del uso recreativo de los espacios forestales para concentrar y controlar la
presencia humana.
Con la inversi
ón de servicultura preventiva para actuar en las áreas de cortafuegos, además de tener prácticamente aprobados todos los planes de prevención de incendios forestales de todos los parques naturales de la Comunidad
Valenciana.
Y, adem
ás, –y esto es muy importante– se invierte en infraestructuras de prevención hidráulica y viarias para tener agua disponible en los puntos donde se pueden
producir, y acceso tambi
én para poder llegar.
Y se fomenta el voluntariado y la sensibilización ciudadana.
La parte más importante de la prevención es contar con un adecuado plan de vigilancia que, además, se mantenga plenamente operativo.

En esta campaña 2008, este plan de vigilancia cuenta con un presupuesto de 15.
125.
000 euros,
lo que supone un incremento del 15% sobre la dotaci
ón del año anterior, existiendo un total de 106 unidades de prevención.

Una de las piezas claves en la coordinación del plan de vigilancia y en la confirmación y detección de cualquier posible conato de incendio, son los 71 observatorios forestales
con los que se tiene el campo visual totalmente cubierto y en cuya mejora se
han invertido m
ás de 1.
100.
000 euros.
A estas unidades de prevención y observatorios forestales hay que sumar los cerca de trescientos agentes
medioambientales de Conselleria de Medio Ambiente, que junto con el grupo
operativo de investigaci
ón de causas, el personal técnico, las centrales de comunicación, completan el operativo.
Todos estos medios, junto con el personal voluntario
y los medios aportados por la Conselleria de Gobernaci
ón, entidades locales, cuerpos y fuerzas de seguridad del estado, suponen más de cinco mil personas que participan en las labores de vigilancia frente al
riesgo de incendios forestales a lo largo de la campa
ña, además de que en toda la operación son prácticamente alrededor de doce mil personas las que intervienen.

Por otro lado, durante el año 2008, se finalizará el módulo de rutas óptimas de acceso terrestre a incendios incorporado en el sistema integrado de
gesti
ón para prevención de incendios.
Además, se finalizarán los cuatro primeros planes de prevención de incendios forestales de demarcación (Altea, Segorbe, Polinyà de Xúquer i Chelva) i se aprobarán los planes de prevención de incendios forestales del Turia, Peñagolosa y Tinença de Benifassà, y comenzará la redacción de tres nuevos planes de demarcación en Alcoy, en Xàtiva y en Sant Mateu, y los planes de prevención de los parques de Chera, Sot de Chera y de Puebla de San Miguel.

Por último, quisiera terminar mi intervención destacando que esas actuaciones, así como las que se han desarrollado en las campañas anteriores, han sido las que han hecho posible que las superficies afectadas
por los incendios desde 1995 se reduzcan en m
ás de diez veces, con una regeneración anual de masas forestales que en estos momentos multiplica por cuatro la
superficie afectada.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 91 al conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, senyor
Jos
é Ramón García Antón, sobre l’augment de preu de l’habitatge protegit, que formula la diputada senyora M.
ª José Salvador Rubert (GP Socialista) (RE número 13.
900).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Pasamos a la pregunta número 91, formulada por la diputada María José Salvador, del Grupo Parlamentario Socialista, al conseller de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda sobre el aumento del precio de la
vivienda protegida.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, fa un any quasi que vosté governa, per dir alguna cosa, i té molts titulars de premsa, moltes promeses i ni una decisió concreta per a fer front a la desacceleració econòmica en el que afecta el sector de la construcció i la demanda d’habitatge protegit.
Davant el pacte entre el Consell i la Federació de Promotors i Constructors de la Comunitat Valenciana pel qual s’augmenta el preu de l’habitatge protegit, ¿quines mesures ha previst el Consell per tal que el dit augment no repercutisca
desfavorablement sobre els joves i els col
·lectius menys afavorits?

La pregunta va per vosté, senyor conseller, i la seva conselleria, per tant, espere siga capaç de contestar sense fer referència ni al Ministeri d’Habitatge ni al govern central ni a José Luis Rodríguez Zapatero.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el honorable conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Sí, gracias, presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señora Salvador, no hay ningún pacto, como usted sabe, para aumentar el precio de la vivienda protegida, ningún pacto.
Los pactos los queremos establecer con ustedes por el urbanismo, por el
territorio, y tambi
én nos gustaría establecerlos por el agua.
(Aplaudiments)

A principios de enero, el gobierno central modificó el plan estatal 2005-2008 incrementándose el precio máximo de venta para las viviendas de régimen especial para posibilitar su viabilidad económica.
Le voy a leer la exposición de motivos del Real decreto 14/2008, de 11 de enero, que me imagino que usted
conoce.
Dice:
«Se comprueba que los precios máximos fijados en el plan para la adquisición protegida de viviendas libres usadas se encuentra a tal distancia de los
precios medios predominantes en las principales ciudades, que resulta muy dif
ícil que los ciudadanos puedan hacer efectiva esta alternativa ofrecida por el
plan para ayudarles a satisfacer sus necesidades de vivienda.
En este sentido,
se ampl
ía el margen de precio hasta el que esas adquisiciones puedan entrar en el marco
del plan, manteniendo, no obstante, las mismas ayudas que en la actualidad en t
érminos absolutos.
Asimismo, se incrementa el límite del precio máximo de venta para las viviendas de régimen especial, a efectos de favorecer su viabilidad económica.
»

Esto es la exposición de motivos del Real decreto 14/2008 del gobierno, que usted también conoce.
A partir de esta modificación, el alta de precios básicos en toda España establecida, insisto, por el gobierno del presidente Rodríguez Zapatero, desde el Consell estamos trabajando en una serie de propuestas
para que los efectos de tal aumento sean lo menos gravosos y lo m
ás ventajosos posible para los ciudadanos valencianos.
Para ellos vamos a
modificar la normativa auton
ómica.
Tenemos ahora en trámite, como usted conoce perfectamente, pendiente de dictamen del Consejo Jurídico Consultivo, un proyecto de decreto.

Creo, señorita.
.
.
, señoría, que estamos de acuerdo (veus) en que nuestro principal objetivo es garantizar a todos los ciudadanos el acceso
a una vivienda digna, especialmente a aquellos que lo tienen m
ás difícil.
La realidad innegable es que si los precios oficiales de la vivienda
protegida est
án muy por debajo del mercado, los promotores y constructores, no estarán interesados en invertir en vivienda protegida y, por tanto, no se puede sacar
al mercado este tipo de vivienda.
Seguramente por esto ha sido que el
presidente Rodr
íguez Zapatero, en ese real decreto haya subido el precio.

No se trata, pues, de ningún pacto, como usted dice, entre el Consell y la federación de promotores y constructores de la comunidad para aumentar el precio.
La
propuesta de subida que se est
á analizando es imprescindible para, dada esta situación actual del mercado del suelo y de la vivienda protegida, puesto que se trata
de ajustar el m
ódulo de venta de vivienda protegida en los municipios de la comunidad donde el
precio no llega a cubrir los costes de construcci
ón de las viviendas.
.
.
Se ha consultado a todos los sectores interesados, no solo
a los promotores y constructores, sino a todos los que afecta la pol
ítica de vivienda y edificación representados en el consejo asesor de vivienda.
Además, quiero  resaltar que pese a la subida de precios que se está aplicando ya en todas las comunidades autónomas, nuestra actualización se hará por debajo de los precios máximos que ha fijado el propio Ministerio de Vivienda, y vamos a seguir
manteniendo un precio competitivo e inferior a las dem
ás comunidades equiparables a la nuestra.

Esta medida de actualizar los precios máximos de todas las viviendas susceptibles de recibir ayudas, no va a repercutir
de ninguna manera desfavorablemente sobre los j
óvenes y colectivos menos favorecidos, como sostiene su señoría.
Todo lo contrario, se va a permitir que aumente notablemente el número de viviendas susceptibles de recibir las ayudas recogidas por el plan,
beneficiando, por tanto, a muchas m
ás familias y evitando que crezca desmesuradamente el precio de metro cuadrado de
vivienda.

Dentro de este esfuerzo, los jóvenes, como uno de los colectivos prioritarios de las políticas de vivienda social, son los principales protagonistas de la ayuda que
concede La Generalitat.
En el per
íodo 2003-2007, cerca del 87% de la inversión de La Generalitat en ayudas a viviendas ha ido a parar a jóvenes.
Por otro lado, vamos a modificar el sistema de ayudas con el denominado
cheque vivienda que se ajusta al modelo de ayudas de Ministerio de Vivienda.
Las ayudas se van a derivar m
ás hacia las rentas comprendidas entre el 1,5 y 3,5 veces el IPREM, resultando más ventajoso para los adquirientes de rentas reducidas.

Y todas estas medidas enclavadas en el plan estratégico de vivienda protegida, para, en colaboración con los ayuntamientos, garantizar que haya suelo urbanizado disponible para
poder construir las viviendas de protecci
ón pública que demandan los ciudadanos.
Y en ese marco de colaboración con otras administraciones, quiero indicarle, señoría, que pronto espero tener una reunión con el ministerio de la vivienda y pronto espero que también otro decreto ley de medidas urgentes puede tener el visto bueno de esta cámara, y me gustaría que no solo fuera el del Partido Popular.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyora Salvador.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, supose que respecte al pacte, doncs, la premsa haurà tergiversat les seues paraules, probablement.
Ja sabia jo que era impossible
que vost
é no fera referència ni a José Luis Rodríguez Zapatero ni al Ministeri d’Habitatge ni al govern central.

Però, bé, vosté.
.
.
, davant la desacceleració del sector de la construcció i la demanda d’habitatge protegit a la Comunitat Valenciana, el Consell ha tingut una resposta:
l
’estudi de demanda social d’habitatge i un projecte de decret en matèria d’habitatge que, ben segur, arriben tard per a donar resposta a curt i mitjà terme a la situació actual en matèria d’habitatge.
La seva política d’habitatge a cegues ens ha portat a passar per l’etapa on més habitatge s’ha construït i, al mateix temps, més problemes tenen els ciutadans de la Comunitat Valenciana per a accedir a un
habitatge.
Quina paradoxa, senyor conseller.

Partim d’una legislatura passada en què el Consell ha desatés i ha incomplit el seu compromís electoral de construir 100.
000 vivendes protegides, quan, en realitat, n’han construït 25.
470 a data de 15 d’octubre de 2007, segons resposta seua, per escrit, senyor conseller.

Ara, davant la desacceleració en el sector de la construcció, i no tant per atendre la demanda social d’habitatge protegit, vosté, senyor conseller, comença a col·locar en la seua agenda la necessitat de construir vivenda protegida.
Per això, senyor conseller, fa una gira de contacte amb alcaldes dels municipis de la
Comunitat Valenciana, que ha servit, m
és que per a obtindre sòl per a habitatge protegir, per a evidenciar que no té sòl per a construir habitatge protegit.
I, per una altra banda, per a
presentar-nos un informe de demanda social d
’habitatge que evidencia que per a atendre la demanda social d’habitatge a la Comunitat Valenciana a l’any s’hauran de construir a la comunitat 20.
500 vivendes protegides.
És a dir, el que vostés han sigut capaços de construir en quatre anys, ara ho hauran de construir anualment.
¿On està la disponibilitat de sòl, senyor conseller?
, ¿on estan els recursos, senyor conseller?
, i ¿on està la seua voluntat política, senyor conseller?

Però la situació més greu és la de la demanda no efectiva, és a dir, aquelles persones que volent accedir a un habitatge a la Comunitat
Valenciana els propers quatre anys consideren en un 80% que no accediran a un
habitatge per motius econ
òmics.
I davant d’aquesta situació, el Consell anuncia un projecte de decret en matèria d’habitatge, al qual hem de fer referència, sobretot perquè fa sis mesos que vosté l’ha anunciat i encara no en sabem res.

En allò relatiu als nous coeficients que preveu la conselleria aplicar sobre el preu bàsic nacional per metre quadrat de superfície útil, els coeficients proposats pel Consell són els màxims, senyor conseller.
En les ciutats de València, un habitatge protegit de règim general passarà de 164.
197 euros a 202.
439; i a la ciutat d’Alacant i de Castelló, de 153.
489 euros a 202.
439.
Açò augmenta la frustració en l’accés a l’habitatge per part d’aquelles persones que tenen menys recursos.

Davant d’aquesta situació i reconeixent la necessitat d’actualitzar els preus de l’habitatge protegit en les seves distintes modalitats, considerem que mai la
pujada del preu ha de repercutir sobre el ciutad
à que vullga accedir a eixe tipus d’habitatge, especialment pel tipus de persones que hi accedixen, jóvens i persones amb pocs recursos.

Per tant, li demanem, senyor conseller, que proporcionalment a la pujada
prevista dels preus de l
’habitatge protegit pugen les ajudes de La Generalitat per a l’accés a aquest tipus d’habitatge.
I no oblide, senyor conseller, que el seu objectiu prioritari ha de
ser atendre el dret a un habitatge digne per als ciutadans de la Comunitat
Valenciana.
Eixe ha de ser el seu objectiu prioritari.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Honorable conseller.
.
.

El senyor conseller Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Gràcies, presidenta.

Senyora Salvador, com se nota que vosté està en l’oposició i, pel tipus de política que està fent o està dient, hi poden continuar molt de temps.
El seu govern, el de Rodríguez Zapatero, no pensa igual que vosté, com li he dit, només en el motiu d’exposició puja el preu per a poder-la construir, i en ningun cas mosatros apleguem el màxim, en ningun cas, ni en València tampoc.
Diga vosté la veritat.

Gràcies.

Pregunta 136 al conseller d’Indústria, Comerç i Innovació, senyor Belén Juste Picón, sobre el projecte de llei de consumidors i usuaris de la Comunitat Valenciana,
que formula el diputat senyor Manuel Bueno Ortu
ño (GP Socialista) (RE número 15.
254)

La senyora presidenta:

Pregunta número 136, formulada por el diputado Manuel Bueno, del Grupo Parlamentario
Socialista, a la
consellera de Industria, Comercio e Innovación sobre el proyecto de ley.
.
.
(veus) –señor Camarasa.
.
.
(rient)–.
.
.
, a la consellera, sobre el proyecto de ley de consumidores y usuarios de la Comunidad Valenciana.

El senyor Bueno Ortuño:

Gracias, señora presidenta.

Señora consellera, usted, en su primera comparecencia ante el pleno de estas Cortes realizada el
20 de septiembre del a
ño pasado anunció, y le leo textualmente lo que usted dijo: «La conselleria se compromete a llevar a buen término un nuevo estatuto de consumidores y usuarios que actualice la acción de la administración valenciana con las asociaciones de consumidores y los ayuntamientos».

Posteriormente, el diputado que le habla solicitó su comparecencia en comisión para que nos explicase cuáles iban a ser las líneas directrices de dicho estatuto.
Comparecencia que se produjo el 29 de
octubre de 2007, donde usted nos anunci
ó los apartados más importantes de dicho estatuto y nos dijo que el proyecto estaba muy avanzado.

Han pasado bastantes meses desde entonces y no entiendo el retraso en su
tramitaci
ón, por lo que le pregunto, aunque no estoy muy seguro si a usted a quien debo
dirigir esta pregunta:
¿cuándo se va a tramitar a estas Cortes el proyecto de ley sobre el estatuto de
consumidores y usuarios de la Comunidad Valenciana?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Si es tan amable…

Honorable consellera.

La senyora consellera d’Indústria, Comerç i Innovació:

Presidenta, buenas tardes.

Bueno, pues no sé si le tengo que contestar a usted, señor diputado, o no contestarle.
Pero aun así, aun así, aun así, aun así, la verdad es que su pregunta, el interés por la política de consumo de La Generalitat, como bien saben ustedes, es uno de los
elementos, como bien dije, prioritarios de la pol
ítica del gobierno del presidente Francisco Camps.

Aunque tanto usted como yo nos hemos incorporado en esta legislatura a las
Cortes, sabr
á que el borrador del proyecto de la ley de estatuto de consumidores y usuarios
de la Comunidad Valenciana ya ha sido informado y que se ha procedido a
incorporar el texto a observaciones y sugerencias realizadas por el Consejo Jur
ídico Consultivo para su remisión al Consell y posterior remisión a Les Corts.

Este proceso coincidió con la publicación del Real decreto legislativo 1/2007, por el que se aprueba el texto refundido
de la Ley general para la defensa de los consumidores y usuarios y otras leyes
complementarias, BOE de noviembre de 2007 y rectificado en el BOE del 13 de
febrero de 2008.

Aunque el título de la norma indica que se trata de una refundición de leyes preexistentes, en realidad –usted lo sabe– se ha producido una alteración radical de la situación anterior, al declarar que tienen carácter básico los preceptos relativos a los derechos de los consumidores, algunos artículos relativos a las asociaciones de consumidores y usuarios y el título que regula la potestad sancionadora.
Todo ello ha obligado a una revisión en profundidad del texto elaborado desde la
conselleria.

Señoría, supongo que es consciente de que los objetivos y, sobre todo, las mejoras técnicas que se pretendían lograr con el futuro estatuto, se han visto en parte frustradas por el
encorsetamiento y restricciones de la potestad normativa para las comunidades
aut
ónomas.
Una decisión adoptada por el Ministerio de Sanidad y Consumo, que preside el valenciano
ilustre investigador, Bernat Soria, que a buen seguro usted, mejor que yo,
compa
ñero de su partido, nos pueda explicar los motivos que han llevado a estas
restricciones.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Bueno.

El senyor Bueno Ortuño:

Gracias, señora presidenta.

Señora Juste, si le he dicho que no sabía si era usted a quien debía dirigir esta pregunta es porque en el Pleno del día 17 del mes pasado, ante preguntas realizadas por el Grupo Compromís, relacionadas con temas de consumo, contestó el señor Camps, don Gerardo, y no usted.
Yo no tenía claro si es que le habían retirado las competencias o es que no le dejaban hablar ante este pleno.
(Veus)

Señora consellera, la actual ley, el actual Estatuto de consumidores y usuarios vigente en
nuestra comunidad data del a
ño 1987.
Fue elaborado y aprobado por los socialistas.
Este estatuto ha cubierto
de forma satisfactoria las necesidades de los consumidores durante muchos a
ños, pero con el paso del tiempo y la evolución que ha tenido el consumo, existen hoy nuevas necesidades, así como nuevas normativas, tanto europeas como en el estado español, a las que debemos adaptarnos.
Y resulta curioso que tenga que ser el Grupo
Socialista quien le pida a usted que tramite cuanto antes esta nueva ley.

Señora Juste, hoy tengo que repetirle algunas de las cosas que ya le dije en la
comisi
ón.
Se lo dije en octubre y se lo vuelvo a decir ahora.
Este es un tema en el que
no me gustar
ía confrontar con usted, porque lo único que me preocupa a mí y a mi grupo es mejorar la protección de los consumidores y, por lo tanto, la calidad de vida de los ciudadanos.

Usted ha dicho en varias ocasiones que consumidores somos todos, y es cierto,
pero no todos tenemos la misma protecci
ón.
Hay algunos sectores mucho más vulnerables, y a estos debemos prestar mucho más atención para proteger sus derechos.

La importancia que desde el Partido Socialista damos a la defensa de los
consumidores no es vana, sino que tiene sus ra
íces en lo más profundo de nuestra ideología, de nuestros valores y principios, es decir, en la defensa de los más desprotegidos, de aquellos a quienes las técnicas comerciales y publicitarias, cada día más depuradas y agresivas, coartan y condicionan cada vez más su capacidad de decisión.

Los socialistas le proponemos un cambio en el modelo de consumo más acorde con los retos que plantea la sociedad actual, y le tendemos la mano
para llegar a acuerdos, si usted est
á dispuesta a trabajar en este sentido.

Pensamos que el consumo debe girar en torno al consumidor, con una orientación marcadamente social sobre las bases de la igualdad, la solidaridad y la
sostenibilidad, as
í como de la educación, la formación y la información.

Además, creemos que es posible que el consumo sea un elemento de integración social y no al revés, que contribuya a una mejor calidad de vida, que preserve el medio ambiente,
que satisfaga las necesidades reales y no genere las superfluas.

Se deben impulsar medidas que permitan la indemnización automática como mecanismo de resarcimiento por daños sufridos en la prestación de servicios de interés general.
Hay que fortalecer el sistema arbitral de consumo, al que deberían estar adheridas obligatoriamente todas las empresas que gestionen servicios públicos.
Y para que todo esto pueda desarrollarse hace falta, además de buena voluntad, ponerse a trabajar y una buena dotación presupuestaria, cosa que de momento ustedes no están haciendo.

No sé si usted no ha traído aquí todavía este proyecto de ley porque al expresar en comisión su voluntad de llegar a acuerdos, sus jefes no le han dejado trabajar, o bien
porque la protecci
ón de los consumidores no figura entre las prioridades de su gobierno, aunque
realmente no s
é cuáles son las prioridades de su gobierno porque llevan un año sin hacer absolutamente nada, sin resolver ni un solo problema de los
ciudadanos de esta tierra.

Mire, usted pertenece a un gobierno muerto por inacción, (veus) porque se dedican en exclusiva a preparar el congreso de su partido, que, por
cierto, est
á en plena descomposición.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Honorable consellera.

La senyora consellera d’Indústria, Comerç i Innovació:

Gracias, presidenta.

Señoría, la conselleria tenía y tiene el compromiso de llevar a buen término la elaboración de un nuevo estatuto de consumidores y usuarios que actualice la acción de la administración valenciana y su realización con las asociaciones de consumidores y con los ayuntamientos.

Di cuenta, di cuenta de los principios básicos que deben regir la protección y la seguridad de los consumidores y usuarios.
Entonces apuntaba que en un
mercado moderno y eficiente, como es el de la Comunidad Valenciana, los
consumidores han adquirido un papel protagonista, ya que ellos deciden con
total libertad sus compras, d
ónde realizarlas y los productos que compran.

Y en esta línea, destacaba que vamos a prestar especial protección a los colectivos más desprotegidos, lo cual constituye para todos una garantía de seguridad y salud para los mismos.

Con esta finalidad, se han establecido acuerdos con los laboratorios de Redit,
para dedicar controles anal
íticos de los productos comercializados en la comunitat.

Y confiaba, señoría, que en su segunda intervención también nos explicara en esta cámara los motivos que han llevado al gobierno central a elaborar un real decreto,
en concreto, el 231/2008, por el que se regula el sistema arbitral de consumo,
porque esto supone una invasi
ón de competencias de nuestra autonomía –así, señoría, y es así, una invasión–, ya que en nuestro Estatuto de autonomía queda claro que tenemos competencia exclusiva en materia de consumo, sin
perjuicio de la pol
ítica económica general del gobierno.

En abril nos vimos obligados a presentar un recurso al citado decreto, y lo
hicimos en defensa de los intereses de los valencianos, porque
–no lo olvidamos– nos debemos a ellos.

El sistema valenciano de arbitraje y consumo es un instrumento modélico que ha hecho eficaz y cómoda su función, con la aceptación absoluta, y digo «absoluta», de todos los comerciantes y todos los consumidores.

Disponemos de una herramienta, como es el arbitraje virtual de consumo, que nos
permite el desarrollo y todo el procedimiento arbitral de consumo por medios
telem
áticos.
Este sistema cuenta con todas las garantías de seguridad y autenticidad necesarias, resultando igual de válido jurídicamente que el proceso escrito convencional, pero el ministerio solo quiere
dar por bueno su aplicaci
ón electrónica.

Señoría, si ustedes votaron a favor de la aprobación del nuevo Estatuto de autonomía, colaboren para que se respeten las competencias que en él se especifican.
Y esto es en lo único que debemos trabajar todos.

Permítanme, para concluir, que les ofrezca una serie de datos sobre la labor de
inspecci
ón que se realiza por consumo para que vean la aceptación empresarial que ha tenido.
Somos la segunda comunidad autónoma en número de empresas y profesionales adheridos al sistema arbitral de consumo,
22.
859 en total al final del a
ño 2007, un 15% más.
Somos la primera en el desarrollo y extensión del arbitraje virtual de consumo, 155 arbitrajes.
Y la pionera en el arbitraje
de consumo tur
ístico, implantado como proyecto europeo en Benidorm desde el año 1997.

Bueno, yo, señorías, no voy a extenderme, ya que creo que queda suficientemente clara nuestra
apuesta por la defensa de los consumidores.
Creemos y debemos seguir trabajando
en el fortalecimiento, en la organizaci
ón del sistema arbitral de consumo, en reforzar las juntas arbitrales y en hacer
todo lo relacionado con el mismo.

Y, en definitiva, lo que vamos a hacer es lo que estamos haciendo: seguir
trabajando en pro de nuestros ciudadanos, que es nuestra obligaci
ón.

Muchísimas gracias, señoría.
(Aplaudiments)

Pregunta 153 al conseller d’Infraestructures i Transport, senyor Mario Flores Lanuza, sobre les obres en l’autovia CV-50, que formula el diputat senyor José Antonio Godoy García (GP Socialista) (RE número 16.
014).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Pasamos a la pregunta 153, formulada por el diputado señor Godoy, del Grupo Parlamentario Socialista, al conseller de Infraestructuras y Transporte sobre las obras en la autovía CV-50.

El senyor Godoy García:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor conseller, la pregunta de esta tarde es sobre la carretera CV-50.
¿En qué fechas tiene previsto la Conselleria de Infraestructuras y Transporte terminar
las obras de transformaci
ón en autovía de la carretera CV-50, desde Llíria hasta la conexión con la nacional 332?

La senyora presidenta:

Honorable conseller.

El senyor conseller d’Infraestructures i Transport:

Gracias, presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señoría, como usted sabe, el tramo por el que me pregunta es un tramo de casi 100 kilómetros, en concreto, 97 kilómetros.
Y por eso se va a acometer por diferentes tramos.

En lo que se refiere al tramo 0 de la autovía, esto es, la variante del norte de Benaguasil, ya está en servicio.

El tramo 1, entre la variante del norte de Benaguasil y la A-3, van a empezar
las obras en el segundo semestre de 2008, y tiene un plazo de 20 meses.
Me
estoy refiriendo a 22 kil
ómetros, y obra, como usted sabe, ya adjudicada.

El tramo 2, entre la A-3 y la A-7, Chiva-L’Alcúdia, se va a licitar en el segundo semestre de este año, y comenzarán las obras en el 2009.
Esto es un tramo de 46 kilómetros.

Finalmente, el tramo 3, que son 21 kilómetros, entre la A-7 y la nacional 332, L’Alcúdia-Sueca, y que ha de compatibilizarse con el plan global de inundaciones de la
Ribera del J
úcar, tiene el proyecto básico en redacción, siendo nuestras previsiones licitarlo en el 2009.
De manera que podemos
comenzar en el 2010.

En función de todo lo anterior, la nueva CV-50, desde Llíria hasta Sueca, podría estar en servicio en torno al 2012.

Muchas gracias.

(S’interromp la gravació)

El senyor Godoy García:

Señor conseller.

Desde luego, las inversiones en infraestructuras y en carreteras en estos últimos tiempos, señor conseller, van cayendo en picado.
Ya tuvo usted la noticia de final de año de que mientras que las inversiones del estado estaban subiendo un 225% en el
2007, las de su
conselleria habían bajado un 1,9%.
Pero ahora ha tenido otra noticia también mala.
Y ha sido el informe de Seopan del primer trimestre que le dice que
mientras que las inversiones del estado en este primer trimestre de 2008 han
subido un 138%, las de su
conselleria han caído un 40%.
Por tanto, comprenderá usted que estemos preocupados.

Y estamos preocupados por las comarcas valencianas, estamos preocupados
especialmente, en estos momentos, por tres comarcas valencianas a las que
afecta esta autov
ía.
Por el Camp de Túria, por cierto también afectado por la CV-35, que todavía no sabemos cómo está y sabemos que una parte de ellas pues ya veremos cuándo termina el enlace con la A-7 y los ciudadanos están muy preocupados; por la Hoya de Buñol y por la Ribera Alta, que están todas ellas afectadas por esta carretera CV-50.

Usted sabe perfectamente que se aprobó en 1995 el II Plan de carreteras y un conjunto de actuaciones para realizar
diez actuaciones, para realizar dentro de esta carretera y haberla modernizado.
Sabe que ah
í estaban, entre esas actuaciones, la variante norte de Benaguasil, la variante
de Vilamarxant, el acondicionamiento del tramo Chiva-Tur
ís-Real de Montroy, el tramo Chiva-Turís-Montroy, la variante de Montroy y Real de Montroy, el tramo Llombai-Catadau,
la variante de Carlet, la ronda de Alcudia, la variante de Guadassuar y la
mejora de los accesos a Alzira y acceso norte de Alzira.

Sabe perfectamente que pasaron prácticamente diez años y en el año 2004, todo diez años de gobierno del Partido Popular, y en el año 2004 el Consell no había ejecutado más que la variante de Guadassuar y los accesos a Alzira y nada más.
Y había un gran malestar y muchas protestas de todos los ciudadanos de la Ribera Alta,
de los ciudadanos del Camp del T
úria y de los ciudadanos de la Hoya de Buñol.
Entonces, decidieron ustedes que en lugar de hacer todas estas variantes y
tramos, la mayor
ía de ellos eran desdoblados, que iban a hacer un proyecto global llamado la
autov
ía CV-50, en efecto, dividida en los tramos en que usted nos ha dicho.

Mire usted, en el año 2005, el Grupo Parlamentario Socialista presentó en esta cámara una proposición no de ley exigiendo la terminación de los proyectos y la realización de las obras de la autovía CV-50.
Pero no lo aceptó el Partido Popular, no pudo salir adelante.
Nuestros grupos municipales,
socialistas en todos los ayuntamientos de la Ribera Alta, presentaron mociones
en los ayuntamientos y tuvimos problemas y tenemos problemas de retraso, porque
el Partido Popular no ha apoyado nunca estas mociones y esta proposici
ón no de ley.

Mire, en el año 2005, el Ministerio de Fomento y la Generalitat valenciana firmaron un
convenio, un protocolo de carreteras.
Y en ese protocolo ustedes se
comprometieron a que antes de que finalizara el a
ño 2010, que es la fecha de finalización del convenio, tendrían terminada la autovía CV-50, el tramo Llíria-Alcúdia, 270 millones de euros, decían, y la conexión de la CV-50 con el corredor litoral, con la nacional 332, 63 millones.
Pues
est
á todo muy atrasado.
Y hoy viene usted y nos dice aquí que para el año 2012, lo cual puede significar para el año 2013 o para el año 2014.
¿No le parece a usted que ya está bien, que la paciencia que están teniendo los ciudadanos de todas estas comarcas ya está llegando a unos límites que ya no puede tolerarse más?

Yo le voy a pedir a usted que aceleren, que hagan ustedes, de verdad, sus
deberes.
Claro que sabemos que los presupuestos de la
conselleria están congelados, pero los han congelado ustedes.
Por tanto, lo que tienen que hacer
ustedes es invertir m
ás y unirse a esa acción del gobierno de Rodríguez Zapatero de adelantar las licitaciones, porque así no solamente tendremos las infraestructuras sino que tendremos puestos de
trabajo para afrontar estos momentos la ca
ída de los puestos de trabajo en el sector de la construcción.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Honorable conseller.

El senyor conseller d’Infraestructures i Transport:

Gracias, presidenta.

Realmente, señoría, señor Godoy, la verdad es que entiendo que dude usted en los plazos.
Yo le aseguro
que nuestra intenci
ón es acabar en 2012 esa autovía.
Pero entiendo que dude, porque esperábamos el AVE para 2007 y, bueno, ya veremos… (remors) ya veremos.
(Aplaudiments)

Ha estado hablándome del convenio que se firmó en 2005 y sinceramente yo creo que usted no se ha leído bien el protocolo.
A parte de que mañana en la comisión hablaremos ampliamente de ese convenio, no se lo ha leído bien, señoría.
En el convenio no nos comprometemos en absoluto a acabar las actuaciones en
2010.
El
único que tenía fechas para iniciar actuaciones era el Ministerio de Fomento que, por cierto,
le recuerdo que nosotros hemos acabado cinco y el ministerio ninguna.
Y que el
ministerio todav
ía tiene pendiente diez actuaciones, tres de 2006 y siete de 2007.
Eso también se lo recuerdo.

En cualquier caso, en el convenio o en el protocolo, porque ni siquiera es
convenio, en el protocolo, lo
único que pone es que tenemos que llegar a un tope de 1.
100 millones en el caso
de la
conselleria y creo que en el caso del Ministerio de Fomento 1.
200.
Nosotros, señoría, con seguridad que sí que vamos a cumplir ese compromiso.

Y también le quería decir que siempre, y empieza a ser un poco cansino el tema y sobre todo
injusto, se est
á metiendo continuamente en la poca inversión que tiene la conselleria y las pocas licitaciones que estamos sacando.

Yo le puedo decir, señoría, que en estos momentos lo que es esta conselleria con sus entes está en estos momentos en ejecución y adjudicadas con 2.
500 millones de euros, que creo que es una cantidad más que respetable.
Está poniendo de argumento siempre la última licitación del Ministerio de Fomento, que nos está superando en un 40%.
Yo no tengo tan claro ese número, pero lo que sí que le puedo decir es que ese 40% y toda esa licitación que ha hecho ahora la tenía que haber hecho en los años anteriores.
Y, en cualquier caso, le puedo concretar que en carreteras en
estos momentos tenemos 1.
400 millones en ejecuci
ón y obras adjudicadas, licitados a parte 140 más; es decir, 1.
500 millones.

Yo lo que le diría a usted es que si el gobierno central en vez de tratar por igual a todas las
comunidades aut
ónomas, como es su obligación, invirtiera también generosamente como está invirtiendo generosamente en otras comunidades autónomas, porque aquí se nos niega, señorías, el pan y la sal, el pan y la sal y el agua también, el agua también.
(Aplaudiments) Ni se nos financian las infraestructuras en las mismas condiciones que a otras
ciudades, y usted lo sabe, ni se atiende las necesidades de explotaci
ón de la misma forma ni se nos valora igual en los contratos programas.
¿Y qué decirle de la inversión ferroviaria convencional?
Nula completamente.

En definitiva, yo, señoría, nosotros estamos haciendo un esfuerzo importante, vamos a intentar cumplir
ese protocolo.
Y lo que necesitamos es que entre otras cosas nos reconozcan ese
mill
ón de personas más que tenemos, porque así el vicepresidente y conseller de Hacienda nos podrá dar al resto de las consellerias el dinero que necesitamos para hacer las actuaciones.
(Aplaudiments)

Muchas gracias.

Pregunta 158 al conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, senyor
Jos
é Ramón García Antón, sobre els expedients de tres PAI, que formula la diputada senyora Mireia Mollà Herrera (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 16.
036).

La senyora presidenta:

Pasamos a la pregunta número 158, formulada por la diputada señora Mollà al conseller de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda sobre expedientes de tres PAI.

La senyora Mollà Herrera:

Avui vinc a parlar d’aigua, senyor conseller, de la falta d’aigua dels recursos hídrics d’estos tres PAI.
Per tant, jo li pregunte que quines són les raons per les quals la Conselleria de Medi Ambient no torna a l’Ajuntament de Parcent els expedients dels tres PAI que han sol·licitat.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Senyores i senyors diputats.

Senyora Mollà.

De forma molt senzilla, perquè mosatros no podem tornar una documentació sols perquè se dia «torne’s la documentació» sinó que cal seguir un tràmit.
Quan un ajuntament aprova provisionalment una planificació determinada després ha de prendre un acord en ple no de «torna’m l’expedient» sinó de desistir de l’expedient o canviar l’expedient, però no torna’m, l’ajuntament.
Això és totalment il·legal.

Gràcies.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada.

La senyora Mollà Herrera:

Senyor conseller, no voldria dir-li jo que vosté falta a la veritat, però si no explique’m vosté què va passar aleshores, fa no res, amb el pla Rabassa que se li va tornar l’expedient a l’ajuntament per a que esmenara les deficiències que hi trobava.
I, per tant, aquí jo li plantege i li planteja l’ajuntament en un escrit de demanda que se li tornen els expedients justament per
aix
ò, per a esmenar les deficiències que se troben en ells.
Expedients de PAI que farien passar d’una població de mil habitants a triplicar-la i que falta en tots ells informe d’impacte ambient, informe paisatgístic, catàleg de béns immobles, informe forestal, informe de suficiència hídrica.
S’ha pronunciat el Síndic de Greuges de la Comunitat Valenciana dient que hi ha una falta clara d’informe de recursos hídrics.
El Defensor del Pueblo en la mateixa línia.
I, a més, a més, tinc aquí l’escrit del Defensor del Pueblo on per quarta vegada li ha de dir a l’ajuntament i als veïns de Parcent que la seva conselleria no li contesta a la demanda d’informe que li requereix el Defensor del Pueblo, la quarta vegada, senyor
conseller.
Jo crec que tractar així el Defensor del Pueblo caldria fer-s’ho mirar des de la seua conselleria.
Si vol després li passe aquesta documentació per si de cas no li l’han donada els seus assessors.

A banda d’això, la Confederació Hidrogràfica del Xúquer diu que mai han d’aprovar-se aquests PAI per la falta de recursos hídrics.
El Tribunal Superior de Justícia en el seu moment va dictar la doctrina Parcent.
El Parlament Europeu va
vindre a Parcent, derivat de les den
úncies que es feren en la Comissió de Peticions, veient la quantitat de violacions de directives europees que en
aquest PAI tenien.
Violaci
ó de directives de contractes públics, que de fet a vosté li sona, perquè les lleis valencianes, la LRAU, la LUV, es troben davant el Tribunal Europeu de
Just
ícia justament per violar aquesta directiva.
Violació de directives de medi ambient que obliguen a tindre informe d’impacte ambiental i li recorde que cap dels tres PAI el té.
Violació de la directiva d’hàbitat, ja que els PAI canalitzarien fins el riu Gorgos el seus vessaments i
aquest riu s
’ha declarat LIC.

Les promotores han interposat a l’alcalde i als regidors un contenciós administratiu i fins i tot una querella criminal per sol·licitar a la conselleria la devolució de l’expedient per a esmenar aquestes deficiències.
Ens sembla prou greu.
Però és que l’anterior alcaldessa del Partit Popular va anar a Europa representant a aquests
promotors que ara interposen una querella criminal a aquests representants
votats leg
ítimament pel poble de Parcent.

L’Ajuntament de Parcent rep la seua comunicació de la seua conselleria i diu que ací, «esta administración efectúa en período de consultas previas su aprobación definitiva».
Un període de consultes prou gran per adonar-se de la falta d’informes que té aquests PAI.
A més diu: «La seguridad jurídica impide dejar sin efecto trámites ya indicados e iniciados tanto por parte de la administración local como por la autonómica y retraer actuaciones».
I el pla Rabassa, el pla Rabassa.
.
.
Quan en el pla Rabassa es diu que «la
conselleria ha acordado devolverlo al ayuntamiento para que subsane las numerosas
deficiencias, fundamentalmente en reclamar una mayor protecci
ón de la laguna y exigir garantías del abastecimiento de agua potable».
Si estem en el mateix cas, estem en el mateix cas.
Per tant, se pot fer i és legal, se pot fer i és legal.

Però a més, a més, si vosté creu que no se pot fer, jo li dic que vosté, per si no vol centrar-se en la legalitat s’aculla al Decret valencià 201/1998 que diu, que diu, «artículo 165, contenido de la resolución autonómica sobre la aprobación definitiva, que (inintel·ligible) .
.
.
de la resolución autonómica sobre aprobación definitiva de los planes puede consistir en suspender la aprobación por deficiencias que debe subsanar la entidad u organismo que hubiera otorgado
la aprobaci
ón provisional devolviendo a ésta el expediente».
I fins i tot la jurisprudència, Reial decret 2.
159/1978, que ve a dir el mateix.

Per tant, és legal, està permés que vosté torne els expedients.
I vosté el que passa és que li diu a l’Ajuntament de Parcent, i no a l’Ajuntament d’Alacant, que l’única cosa que pot fer és desistir, i implicaria, i vosté ho sap, i vosté ho sap, una indemnització prou quantiosa als promotors.

Per tant, jo avui voldria preguntar-li si és que darrere de tot açò hi ha interessos, si és que darrere de tot açò hi ha interessos.
I per què, i per què el pla Rabassa dels ciutadans d’Alacant són més per a vosté que els plans de Parcent i la ciutadania de Parcent.

Moltes gràcies, senyor conseller.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller de Medi Ambient, té la paraula.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Gràcies, senyor president.

Senyora Mollà.

Jo crec que, pensant que vosté el que està comentant és en bona intenció, està totalment confusa.
Pot ser que al final, si l’ajuntament no pren ninguna altra decisió, que jo, si ells estan convençuts del que volen fer, han de fer-ho de forma legal, no com ho han fet, acabarà tornant-se l’expedient, però una volta estiga conclòs.
I conclòs no vol dir aprovat, ni molt menys.
Conclòs vol dir quan u ha rebut tots els informes sectorials que se demanen i té en la declaració d’impacte ambiental feta en el sentit que siga, aleshores és quan la comissió territorial se pronuncia.
Però no abans, conforme apleguen parcialment, no abans.
I ningun d’eixos està conclòs per a poder fer això.
Per tant, per això pense que vosté té bona intenció, però s’equivoca en el procediment.

Jo li puc garantir una altra cosa: mosatros no anem a aprovar res que estiga en
contra dels interessos de l
’ajuntament, res.
Però açò no vol dir que tornem un expedient perquè l’ajuntament diga «torna-me‘l».
No, no és legal.
Perquè ells han pres unes decisions d’aprovacions i d’exposició al públic.
I, per tant, han de fer-ho de forma legal; si no mosatros acabarem la tramitació i segurament se tornarà a l’ajuntament dient-li tot el que fa falta perquè ho esmene.
Que estic convençut que ningun reunirà condicions suficients per a ser aprovat de forma definitiva.
Però açò serà en el seu moment.
Si no vol l’ajuntament prèviament que se li torne, ha de fer-ho de forma legal, i fins ara no ho ha fet.
Ho sento molt.

Gràcies.
(Aplaudiments)

Pregunta 162 al Consell, que respon el conseller de Medi Ambient, Aigua,
Urbanisme i Habitatge, senyor Jos
é Ramón García Antón, sobre la prolongació de l’avinguda de Blasco Ibáñez, que formula el diputat senyor Enric Xavier Morera Català (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 16.
155).

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

La pregunta formulada pel diputat Enric Xavier Morera Català.
Per a la seua exposició, té la paraula el senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

La pregunta que li formulem a l’honorable conseller és sobre l’aplicació del PEPRI en la prolongació de l’avinguda Blasco Ibáñez.

Com sap vosté, va a suposar la destrucció d’un bé d’interés cultural.
Hi ha una sentència, està clar.
Però va a partir un barri emblemàtic de la ciutat de València.
En tot cas, hi ha més de 1.
600 vivendes que van a ser afectades pel projecte de desallotjament.

I el que li preguntem, en virtut de les seues competències, és què va a fer la conselleria per a garantir el dret dels afectats perquè les expropiacions es realitzen conforme a les garanties legals, conforme marca
la llei.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor Morera.

Senyor García Antón.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Gràcies, president.

Senyores i senyors diputats.

Senyor Morera, pot estar tranquil que va a fer-se i a respectar-se la legalitat
totalment.
Per
ò li comentaré de forma resumida, però tot el que s’ha fet en eixa direcció.

L’obertura de la ciutat de València directament al mar, sempre a través d’esta prolongació de l’avinguda de Blasco Ibáñez, jo crec que és un dels projectes més importants per a la ciutat de València, en què el Consell ha col·laborat donat suport a l’ajuntament en eixa intervenció de regeneració urbana.

Fixe’s, senyoria, que ha parlat de regenerar eixa zona.
Esta actuació estratègica, projectada fa una dècada, d’enorme complexitat tècnica i social, està orientada a regenerar una zona de València que s’ha anat degradant paulatinament.
Una zona que a més està entre les àrees d’actuació de l’administració de l’estat també.
Per tant, són tres les administracions implicades en este projecte de recuperació del barri, tres administracions per a impulsar una actuació que contribuirà perquè València no seguisca vivint d’esquena al mar i que, sobretot, va a permetre regenerar un barri emblemàtic que conserva senyes d’identitat úniques d’esta ciutat, i que lamentablement s’estaven perdent pel progressiu deteriorament d’eixe barri.

Fa pocs mesos, en desembre de 2007, es va signar l’acord entre el Ministeri de la Vivenda, l’Ajuntament de València per al finançament de les obres de rehabilitació d’edificis i vivendes, infraestructures, urbanització i demés aspectes específics de l’àrea de rehabilitació del casc històric de l’àmbit format pels barris del Cabanyal i Canyamelar.

Precisament, a fi de garantir eixa recuperació i eixa regeneració social del Cabanyal, existix una ampla sèrie de mesures que ja s’han posat en marxa per a respectar els drets dels ciutadans.

En la memòria justificativa del Pla especial de protecció i reforma de l’interior, PREPI Cabanyal-Canyamelar, se va preveure una inversió de 60 milions d’euros per a la compra, permuta o expropiació dels immobles afectats.

En ningun cas el ciutadà afectat va a quedar-se sense sostre, en tot moment està garantit el seu realojo.
Una volta obert el procediment d’expropiacions als residents de les vivendes afectades, se’ls va a oferir una vivenda en les mateixes condicions de titularitat que en el
moment de l
’aprovació inicial del procediment.
A tota unitat familiar afectada per les actuacions que
van a desenrotllar-se se
’ls oferix una vivenda protegida en l’entorn més pròxim disponible dins del barri, i en ningun cas en altres municipis, com molts
dels detractors d
’este projecte estan dient.

És dir, amb caràcter general, el titular en propietat té dret a l’adquisició d’un immoble en propietat, i l’inquilí d’un immoble afectat passa a ser-ho d’una vivenda de protecció pública de titularitat pública.
I en aquells casos que degut a la insuficiència o escassesa de recursos econòmics no se puga fer front a l’adquisició en propietat de la vivenda, se podrà accedir a ella en règim de lloguer o els hereus dels titulars exercir en el futur el dret d’adquisició.

Per tant, s’està fent un criteri d’arribar a acords directes amb els propietaris abans d’anar a l’expropiació.
De fet, s’està obtenint els primers resultats molt positius.
En la primera expropiació oberta i sense acabar el procediment s’ha adquirit el 51% de les finques mitjançant convenis de compra-venda i amb uns preus superiors entre el 10 i el 15%
sobre els que se fixaven en les fulls de preu just.
Amb la resta podr
íem continuar en l’expropiació o aplegar a un acord perquè estem en una fase encara de poder arribar a acords.

En definitiva, no sols no s’està destruint un bé d’interés cultural, sinó que estem tractant, pel contrari, de fer un projecte d’enorme importància i repercussions del futur, en conseqüències per a la regeneració d’un barri degradat.
I estem fent-ho, creem, en companyia de les altres dos
administracions, ajuntament i Ministeri de Vivenda, d
’acord amb els interessos de tot el món.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Morera, té vosté la paraula.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Mire, no hem vingut ací a parlar sobre la connexió de València al mar.
Eixa connexió ja està feta a través de l’avinguda del Port, l’avinguda de Tarongers i altres.
Estem parlant de la destrucció d’un barri.

Vostés creuen que tenen dret.
Van a fer-ho.
Jo, sincerament, em pensaria el que estan
fent.
Per
ò, en tot cas, el que m’interessa ara destacar és, com vosté molt bé ha dit, el dret i la garantia dels drets de les persones que estan sotmeses a
un ordre de desallotjament.
El
desalojo, que vosté ha dit.
I la qüestió és que en estos moments hi ha molt poques compres de vivenda per part de l’empresa mixta, tampoc vull parlar del que suposa una empresa mixta, perquè la Unió Europea ja els ha dit alguna cosa al respecte de Cabanyal 2011.
Vosté sap que esta empresa ha oferit la compra a 500 euros el metre quadrat, quan el
preu d
’una vivenda de protecció oficial està al voltant de 1.
263 euros el metre quadrat.
És a dir, no hi ha proporció.
Estem parlant d’una operació immobiliària importantíssima, duta per l’administració pública, en una empresa mixta amb unes empreses immobiliàries.
Però no se pot fer eixa acció immobiliària, eixe, el que nosaltres considerem, atemptat a la vida d’un barri que ja s’ha deixat degradar d’una forma, des del nostre punt de vista, intencionat, sense que vostés, com a administració responsable, garantisquen els drets als legítims propietaris.

Garantir el dret als legítims propietaris vol dir que no se pot especular amb la seua propietat.
I en
estos moments el que est
à fent l’empresa mixta Cabanyal 2011 és oferir 500 euros el metre quadrat, quan el preu del mercat és 1.
263.

Vosté ha dit que s’ha comprat el 51% de les finques amb no sé quin procediment.
Però s’han venut molt poques.
La majoria dels ciutadans no vol vendre i la majoria dels
ciutadans vol que hi haja una administraci
ó responsable que garantisca els drets a la propietat.
Garantir el dret a la
propietat.

A més a més, vosté sap, com jo, que és una obligació legal, és una obligació legal contemplada en la Llei 8/1990, la de règim urbanístic i valoracions del sòl, com la Llei del sòl en les seues disposicions addicionals.
Vosté, com jo, sabem que vosté té l’obligació.
I la pregunta és:

Vosté va firmar un conveni com administració pública pel qual es compromet que els desallotjaments no es facen sense que hi
haja garantia real d
’entregar als propietaris actuals afectats per un projecte –que des del meu punt de vista és erroni–, va a fer un conveni per a garantir les mateixes.
.
.
, s’entreguen les mateixes vivendes en condicions, com vosté ha assenyalat?
Faça un conveni.

Hi ha altres ajuntaments, altres ciutats importants que ho han fet, per a
garantir el dret de les persones desallotjades.
Evitarem inseguretat jur
ídica.
Evitarem inseguretat personal.
Hi ha moltes persones afectades.

L’altre dia vaig parlar amb la senyora Consuelo Serrano, que té una propietat de 150 metros quadrats, en molt bon estat, amb pati i corral.
Sap
el que li oferix la seua empresa, l
’empresa mixta, 56.
000 euros, conseller.
Vosté considera que això és just?
És just a una propietat digna, que funciona, patrimoni immemorial de la família Serrano, 56.
000 euros?
De quina garantia de drets estem parlant, senyor
conseller?
Quan hui mateixa he preguntat i per una vivenda de segona m
à, modesta, de 76 metres quadrats, s’està venent per 216.
000 euros.

Garantixen vostés com administració el legítim dret del desallotjament, tal com figura en la legislació vigent o no?
No me diga el tracte personal.
Vostés, com administració pública, han de garantir el desallotjament a través d’un conveni que done seguretat jurídica als més de 1.
600 afectats.
1.
600 immobles afectats.

No van bé les expropiacions.
Jo crec que el que està passant en estos moments seria més bé qualificable d’una altra manera.
Jo el que li demane que, amb independència de la garantia jurídica que dóna una empresa mixta –per cert, creades pel senyor Rafael Blasco, el conseller–, amb independència de la garantia jurídica d’això, done vosté un pas valent i, amb independència del juí que es mereix eixe projecte, que creem que és totalment innecessari a estes altures i que va a suposar la mort d’un barri, la destrucció del Cabanyal, la destrucció d’un BIC, quan tenim la línia directa al mar per altres zones.
Comprometa’s vosté ací, si vol donar seguretat jurídica als legítims propietaris, a fer un conveni que garantisca els drets contemplats per la
Constituci
ó i per les lleis.
Un conveni que a qualsevol persona que se li vullga
desallotjar se li done una vivenda d
’iguals condicions a la que tenia.
Això seria anar per la via correcta i no per la via d’una expropiació onerosa perquè uns pocs puguen fer un gran negoci immobiliari en esta ciutat.

Pense-ho vosté.
Firme el conveni.
Anuncie-ho ací.
Crec que serà un pas en la bona direcció.
Si realment vostés no volen expropiar i deixar a la mare de Déu milers i milers de persones, vosté hauria de dir hui ací que va a fer un conveni per a, com administració pública, garantir els drets dels legítims propietaris d’aquella zona amenaçada per un pla no de rehabilitació sinó de destrucció d’un barri.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Senyor conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Gràcies, president.

Senyor Morera, no deu ser el negoci molt bo, sobretot per a la part privada,
quan, d
’alguna manera, els tres privats que hi ha, que no sé si tenen entre els tres el 10 o el 10 cada u, volen eixir-se’n i anem a facilitar-los el que se n’ixquen d’eixa societat.
No deu ser molt bo eixe negoci.
Si fóra tan bo, segurament se quedarien allí.

Després, la garantia del realojo està totalment garantida per la mateixa administració.
¿Amb qui cal firmar el conveni?
¿Té vosté alguna altra administració o tal?
Perquè mosatros vam firmar un conveni amb una administració que vostés recolzaven, Carme Chacón Piqueras, no sé si se’n recorda, quan era ministra de la Vivenda, José Ramón García Antón i Rita Barberá van firmar un conveni pel barri de Cabanyal i del Canyamelar nord per a actuar
en eixe sentit i fer eixa rehabilitaci
ó, i fer eixe projecte que vosté creu que és erroni, però que tant l’ajuntament com este govern el considera important, i és com obrir València al mar, però no per l’avinguda del Port, sinó per l’avinguda de Blasco Ibáñez, que se considera, bé, fonamental per a també poder regenerar aquella zona i donar-li unes característiques que hui no té.
I la gent sap perfectament que té garantit el
realojo i té garantit el seu patrimoni, però que cal complir amb el que són estes iniciatives d’interés general per a tot el món, i van a fer-se respectant a tot el món, i tant és aixina que s’inicia un expedient d’expropiació i pràcticament abans d’iniciar-se el 51% dels propietaris estan d’acord amb el preu que se’ls ha marcat, el 51%, i això és totalment exacte i clar.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Pregunta 164 al conseller d’Infraestructures i Transport, senyor Mario Flores Lanuza, sobre la millora de la línia ferroviària Alcoi-Xàtiva, que formula el diputat senyor Lluís Torró Gil (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 16.
164).

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

La pregunta que formula Lluís Torró Gil.
Té la paraula el senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

La Conselleria d’Infraestructures ha anunciat en diverses ocasions obres de millora de la línia ferroviària Alcoi-Xàtiva que encara no s’han posat en marxa.
El gener del 2007 es va fer pública la finalització d’un projecte de millora entre els punts quilomètrics 8 al 23,5, l’anomenada variant de Benigànim.
Més recentment, en novembre de 2007 el mateix conseller va anunciar la licitació de les obres de millora de l’estació d’Albaida.
¿Quin calendari té previst la conselleria per a iniciar i posar fi a aquestes obres de millora?

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Torró.

El conseller té la paraula, senyor Flores.

El senyor conseller d’Infraestructures i Transport:

Gracias, presidente.

Señoras y señores diputados.

Señoría, su señoría se interesa por el calendario previsto para una serie de mejoras en la línea de Xàtiva a Alcoy.
Como ya sabe, se trata de una línea de titularidad estatal y es la absoluta falta de interés que ha mostrado el estado la que ha llevado a La Generalitat a plantearse una
serie de actuaciones de mejora de la l
ínea.

En concreto, su señoría se interesa por dos proyectos, la estación de Albaida y la variante de Benigánim.

Respecto a la primera, en Albaida planteamos reemplazar la actual estación, que presenta importantes problemas, como encontrarse en una curva con
peralte, y esos problemas han de resolverse ya y por eso hemos licitado la obra
por 1.
400.
000 euros el mes pasado.
.
.
La licitamos hace tiempo, perd
ón, y el mes pasado se hizo la apertura de plicas y el plazo de ejecución es inicialmente el previsto de seis meses.

En cuanto a la variante de Benigánim, desde la conselleria hemos redactado los proyectos para la mejora del trazado, renovación de la vía, señalización y comunicaciones entre los puntos kilométricos 8 y 23,5 correspondientes a la zona de Benigánim y Montaverner.
Con estas obras no solo mejorará la calidad del viaje respecto a la situación actual, sino que también permitirá acortar los tiempos de recorrido en diez minutos.

Pero como ya señalé ahora, al principio, estamos hablando de una línea ferroviaria estatal, y para que La Generalitat ejecute estas actuaciones
hemos de alcanzar los necesarios acuerdos con el Ministerio de Fomento.
Por
ello, hemos planteado al ministerio la firma de un protocolo que permitir
á una actuación conjunta para la modernización integral de esta línea.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gracias, conseller.

Senyor diputat.
.
.

El senyor Torró Gil:

Bé, anem a vore, jo no acabe d’entendre per quina raó una obra es pot executar per part de La Generalitat i l’altra, que sembla que també hi ha un compromís, no es pot executar.
No sé per què una sí, l’altra no, quan en realitat la titularitat de la línea i de les estacions és exactament la mateixa en un cas, en el cas de l’estació d’Albaida, que en el cas de la variant de Benigànim.
Per què una sí i l’altra no, és una de les qüestions que s’haurien de resoldre.

Perquè és que, realment, el tema de la línea de Xàtiva-Alcoi és una qüestió que jo crec que ens hauria de fer una miqueta de vergonya d’estar parlant d’estes coses ací, ¿no?
, perquè és un tema que du nada más y nada menos que vint-i-quatre anys, ¿eh?
, vint-i-quatre anys en els quals hem assistit a governs de tots els signes,
o de tots els signes que hi han governs ac
í, al País Valencià, també a l’Estat, i ningú, ¡ningú!
, ha estat capaç de resoldre la qüestió de la línea Xàtiva-Alcoi, ningú.

Sempre estem acostumats que des d’ací es tiren les culpes al govern de l’estat.
És evident, i ningú pot ocultar-ho, que la titularitat de la línea és estatal i, per tant, que la primera responsabilitat, evidentment, és la responsabilitat de l’estat.
Però en vint-i-quatre anys hi han hagut setze anys de govern del PSOE, ¿eh?
, a Madrid, i huit anys de govern del PP; hi han hagut, al País Valencià, setze anys de govern del PP i huit anys de govern del PSOE.
I durant eixos períodes de vint-i-quatre anys hi han hagut huit anys en què tant el Partit Socialista com el Partit Popular han estat governant ací i allà, i ningú, ¡ningú, ha estat capaç de resoldre eixe problema.

No estem parlant només d’un problema seriós des del punt de vista social i econòmic, i ho és.
Ho és, perquè estem parlant d’un servei que directament.
.
.
, a part d’altres connexions, directament afecta més de 120.
000 persones.
Jo crec que és una xifra molt important.
És un servei, a més, que dóna servei, lògicament, a unes comarques especialment dinàmiques des del punt de vista industrial i, a més, juga un paper essencial en el que seria l’articulació del territori i, per tant, no es poden mantindre les condicions en què està.
Es tarden dues hores i dos minuts, si no es fa transbordament; si es fa
transbordament s
ón quinze minuts més.
A més, en puc donar testimoni, perquè últimament he tingut d’utilitzar-lo en alguna ocasió.
Es tarda això, ¿val?

Estem parlant d’un problema que està generant-se a finals del segle XX i principis del segle XXI, en un país teòricament de l’Europa desenvolupada, a on estem assistint a una infraestructura que està generant problemes, insistim, no sols socials i econòmics, sinó inclús de seguretat.
Hi han hagut descarrilaments, en el 2004 va ser l’últim; hi han hagut accidents, molt recentment una persona va perdre les cames en
l
’estació de la Pobla del Duc.
.
.
Per tant, és, insistisc, vergonyós, ¡vergonyós!
, ¿eh?
, que estiga plantejant-se durant vint-i-quatre anys ininterrompudament este
problema, i que el problema a hores d
’ara encara no tinga una via clara de solució.
I és evident, és molt evident que la principal responsabilitat és del govern de Madrid, però també és evident, molt evident, que eixe govern ha estat ocupat pel Partit Socialista i
pel Partit Popular, que ha segut Partit Socialista i Partit Popular i que ning
ú ha resolt mai eixa qüestió.

I li insistixc en la pregunta que li he fet al principi: aclarixca, perquè conste en acta, per què l’estació es pot executar des de La Generalitat quan és titularitat estatal i per què la variant de Benigànim no es pot fer, perquè jo crec que el govern de La Generalitat tindria de ser el primer preocupat en
tractar de resoldre aix
ò, i serà molt difícil resoldre-ho si no es donen contrapartides clares, és a dir, si no veu una intenció clara que hi haja capacitat d’assumir les inversions que toquen i, també, d’assumir la titularitat de la línia, que sembla ser que és la solució definitiva que vol donar-se a la qüestió.

I també una altra qüestió.
Vull dir, quan ha parlat de sis mesos en el cas de l’estació d’Albaida, m’agradaria que ens aclarira si eixos sis mesos els podem comptar a partir d’ara o són sis mesos a partir de quan comença l’obra, i si és de quan comença l’obra, jo sé que exacte no pot ser, però, aproximadament, ja que està licitada, sí que ens podrà fer una idea aproximada de quan més o menys començarà l’obra i, per tant, quan podran, en este cas, els usuaris de la línia gaudir d’eixa millora.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller d’Infraestructures i Transport:

Gracias, presidente.

Señoría, efectivamente, le voy a aclarar: oficialmente, no deberíamos hacer ni la estación de Albaida ni el otro tramo, pero dado que creemos que la actuación de Albaida es necesaria, porque hay que evitar esa curva en peralte i porque
no tiene visibilidad, y por otra serie de cosas que ahora le comentar
é, pues, vamos a adelantar esa obra.
Y le confirmo que esa obra, una vez
iniciada, pues, el plazo de ejecuci
ón que nos han dado en principio es de seis meses.
La obra, como he dicho, ya se
han abierto las plicas,
¿eh?
, y está pendiente de adjudicar.
Se podría adjudicar la semana que viene.

En cualquier caso, a mí me interesaría que no solamente usted, señoría, sino que el resto de los diputados, pues, conocieran un poco lo que es el
borrador, o lo que se le ha propuesto al estado para esa transferencia de l
ínea.
Por parte de La Generalitat, nosotros asumiríamos las actuaciones que hemos mencionado antes, la variante de Benigánim, que, como he dicho, acortaría en diez minutos el tiempo, y la nueva estación de Albaida, que adjudicaremos ya, de inmediato.

En ese sentido, quería que.
.
.
, aparte de destacar que, aparte de la curva y el peralte, decir que
tambi
én esas obras van a mejorar la intermodalidad entre la comarca del Vall d’Albaida por su conexión con la red de autobuses regulares.
Además, la nueva estación estará cerca del casco urbano de Albaida y será accesible para discapacitados.
Al estado, ¿qué le pedimos?
, pues, el resto de la inversión.
Realmente, nosotros vamos a hacer toda la actuación en lo que es la parte.
.
.
, todo el medio de la línea, y el estado tiene que hacer las actuaciones al inicio y al final de la línea.
¿El importe total de las obras?
: 62 millones de euros.
¿Nosotros, nuestras actuaciones?
Van a ser más de 31 millones.
Es decir, más del 50%.

En este sentido, yo le quería decir, señoría, que, fíjese, nosotros no siendo una línea nuestra, vamos a hacer unas actuaciones, en unas infraestructuras que son
nuestras, de m
ás del 50%, para modernizar esa línea.
Fíjese si tenemos interés, porque estoy totalmente de acuerdo con usted en lo que ha dicho
anteriormente, es una pena que esa l
ínea esté en las condiciones que está.
Pero, en el mes de noviembre, yo me voy a ver al secretario de estado, le hago
la propuesta, me dice
«de acuerdo», le mando el borrador del convenio en el mes de diciembre, a los veinte días de esa reunión, todavía no nos han contestado.

Sin embargo, ¿eh?
, están haciendo.
.
.
No nos han contestado, cuando estamos haciendo una inversión importante.
O sea, lo que quiero decir es que es lamentable.
Cuando yo no hago
nada m
ás que ver «La Generalitat y Fomento firman convenio para mejorar la red de cercanías de Barcelona», «La red ferroviaria de cercanías de Barcelona, invierte Fomento 110 millones para la nueva estación de La Sagrera y La Meridiana».
.
.
Hoy mismo, viniendo aquí, a las Cortes, puedo decir que he oído que se van a reunir en mayo y que van a firmar el convenio de cercanías con la comunidad de Cataluña a final de año.

Yo lo que querría es estar en esas conversaciones, porque creo que en el Estatut nuestro pone lo
mismo que en el de ellos, y queremos la transferencia inmediata de esas l
íneas.
Y lo que sí que digo es que para hacer esas inversiones yo necesito el compromiso de que
nos la van a transferir, porque ya ser
ía el colmo que metiéramos el dinero y encima no nos dieran ni la línea.
Es, creo, un trato, volviendo a insistir, discriminado por parte del
gobierno.
Lo siento.

Gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 165 al conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, senyor
Jos
é Ramón García Antón, sobre l’emmagatzemament subterrani de gas natural denominat Castor, que formula la
diputada senyora Marina Albiol Guzm
án (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 16.
165).

El senyor vicepresident primer:

Gracias, señor conseller.

La il·lustre diputada senyora Marina Albiol té la paraula.

La senyora Albiol Guzmán:

Bona vesprada.

L’empresa Escal UGS, formada per Enagás, ACS i Eurogas ha sol·licitat la concessió d’explotació d’un magatzem subterrani de gas natural en aigües situades en la costa de Castelló.
És el projecte Castor que contempla la construcció d’una estació regasificadora terrestre que s’ubicaria en el terme municipal de Vinaròs, d’un magatzem submarí de gas pressuritzat a 22 quilòmetres de la costa amb una capacitat d’1,9 bilions de metres cúbics, i d’un gasoducte d’uns 24 quilòmetres de llarg que les comunicaria.
El major emmagatzemament de gas natural d’Espanya i un dels majors d’Europa.

Entenent que les seues conseqüències seran clarament lesives per als interessos generals i pels impactes que
ocasionar
à la seua execució, que afectarà de manera directa el conjunt del territori, pregunte al conseller de Medi
Ambient,
¿què pensa fer la Conselleria de Medi Ambient per a impedir que es continue endavant
amb el projecte Castor?

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Gracias, presidente.

Señoras y señores diputados.

Señora Albiol, el proyecto de almacenamiento de gas natural Castor es una
iniciativa privada incluida dentro de la planificaci
ón energética de la administración del estado.
Este se ha sometido a la autorización administrativa previa del ministerio de Industria y Energía y a la evaluación de impacto ambiental del Ministerio de Medio Ambiente.

La conselleria, el 14 de marzo del 2006, respondió a una consulta formulada por el Ministerio de Medio Ambiente, que es el órgano responsable de emitir la declaración de impacto ambiental de ese proyecto.
En esta consulta se establecieron las
consideraciones oportunas acerca de las carencias observadas en el proyecto.
Se
trata de un proyecto estrat
égico para el estado español al que La Generalitat no se opone, en principio.
Ahora bien, otra cosa son
las caracter
ísticas técnicas del mismo.

El proyecto presentado por la empresa Escal UGS, sociedad limitada, tiene dos
partes.
Por un lado, las instalaciones de inyecci
ón y extracción del gas que se ubicarán en el mar sobre una plataforma marina; y, por otro lado, una planta de
tratamiento del gas y las instalaciones de conexi
ón con la red general del gas natural.
En ese sentido, a la conselleria le corresponde la tramitación de la solicitud de autorización ambiental integrada de la planta terrestre de tratamiento de gas, de acuerdo
con la Ley 2/2006, de 5 de mayo, de prevenci
ón de la contaminación y calidad ambiental.
La empresa presentó la solicitud correspondiente el 9 de agosto del 2007.

Este proyecto fue devuelto a la empresa, porque la conselleria no consideró adecuado el emplazamiento y las instalaciones que se proponían tenían, además, informe desfavorable del Ayuntamiento de Vinaroz.
Hasta la fecha no nos ha
llegado ninguna nueva solicitud de autorizaci
ón ambiental integrada que proponga una nueva ubicación para la planta terrestre de tratamiento de gas.
Si llega, la estudiaremos,
pediremos todos los informes y la autorizaremos.
.
.
, o no, de acuerdo con las
normas aplicables, la evaluaci
ón ambiental y todos los demás condicionantes de un proyecto como este.

Nada más.
Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada, té vosté la paraula.
.
.

Quan vullga, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

Hem sentit parlar als darrers mesos d’un canvi d’ubicació, se suposa que de consens entre el Partit Popular i el Partit Socialista, però la veritat és que, de consens, res, perquè un pacte entre els dos partits majoritaris, este pacte deixa fora la
ciutadania.
El nou empla
çament continua estant en el terme municipal de Vinaròs, el que fa és situar la planta un poc més cap a l’interior, apropant-la a altres municipis de l’interior que sortiran ara molt més afectats que abans.
I, a més, han pactat baixar l’altura de les xemeneies, que el que fa únicament és augmentar la contaminació.
.
.
Res més.

Pel que fa als efectes, aquesta instal·lació comporta la generació d’una situació de riscos tant al seu voltant a causa del perill d’explosió.
.
.
La combustió de gas natural genera partícules altament contaminants que produïxen morts prematures, bronquitis, malalties pulmonars i cardíaques que, per tant, des de la Conselleria de Medi Ambient s’haurà de valorar.

A més, aquesta planta provocarà importants perjudicis per al desenvolupament d’un turisme sostenible.
Eixa comarca podria deixar de ser un destí turístic.
Perquè, senyor conseller, qui vol anar a estiuejar rodejat de xemeneies i de torxes?

I, el més important, la construcció del gasoducte marí implicarà greus afectacions a la pesca, creant una distància de seguretat, seccionant el litoral i obligant els pescadors a modificar
les seues rutes.
S
’escudeu constantment adduint que les responsabilitats de tot allò que comporta la protesta de la ciutadania no és competència del Consell.
Cada volta estic més convençuda que per a vostés açò de l’estat de les autonomies i de la descentralització és un greu error que mai hauria d’haver-se produït.
Tot, absolutament tot és culpa sempre del govern central.

Però, en este cas, vos equivoqueu, la culpa i la responsabilitat és compartida.
Està clar que és un projecte impulsat pel govern central, però no hi ha cap dubte que sense la seua aprovació no es duria endavant.
Qualsevol indústria contaminant que s’instal·le al País Valencià, precisa d’una autorització ambiental integrada en aplicació de la Llei 2/2006 de prevenció de la contaminació i la qualitat ambiental, l’atorgament de la qual és competència exclusiva de la Conselleria de Medi Ambient.
I no em val l’excusa que és una empresa privada, que és el ministeri el que ho està portant endavant.
Vosté té les màximes competències, i com que avui estem en les Corts Valencianes, i vosté és el conseller de Medi Ambient, és a vosté al que li demane explicacions, perquè és el màxim responsable.
¿Pensa vosté permetre que una empresa privada, per a obtindre grans beneficis, destrosse
tota una comarca del Pa
ís Valencià?
I vullc que em conteste això, si pensa evitar que es continue endavant amb aquest projecte.
Perquè a eixa pregunta encara no m’ha contestat.
Van a evitar-ho des de la conselleria?
Sí o no?

Des d’Esquerra Unida pensem que hi ha alternatives, hi ha alternatives a aquesta política de construcció de grans instal·lacions de gas.
Nosaltres sempre hem apostat per energies alternatives, netes i
no perilloses.
Per
ò, sobretot, s’oposem a que Castelló siga el magatzem de gas de mitja Europa.
Els grans dipòsits i les grans plantes de gasificadores són més rentables econòmicament per a les empreses, però molt més perilloses i més contaminants que les plantes més menudes.
La solució no és ni moure la planta uns quilòmetres ni baixar les xemeneies ni posar més filtres.
La solució és apostar per altre tipus d’energies.

Aquest és un projecte en el que novament l’estat central i l’autonòmic s’heu posat d’acord.
Està clar que el continu enfrontament del Partit Popular i Partit Socialista per qüestions banals és només un teatre.
Davant les càmeres sempre esteu embrancats amb debats estèrils per guanyar vots, però a l’hora de la veritat, a l’hora de beneficiar a determinades empreses amb de molt de poder no tardeu ni un
minut en posar-se d
’acord.
Amb açò, els dos partits el que esteu demostrant és que totes les resolucions que s’aproven contra lluita contra el canvi climàtic i les fotos que se fan, només és una qüestió de màrqueting polític, perquè després a l’hora de la veritat ni els uns ni els altres esteu disposats a plantar-li cara a
una empresa per tal d
’evitar un nou focus de contaminació al País Valencià.

El senyor vicepresident primer:

Senyor conseller, senyor García Antón.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Gràcies president.

El senyor vicepresident primer:

Té vosté la paraula.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Senyora Albiol, si vosté me pregunta si estem disposats que una empresa privada vinga, faja una
explotaci
ó, se carregue a tot el món i allí estiguen tots, tal.
.
.
Dic, no, de ninguna manera.
Però si vosté me pregunta si una empresa privada ve a fer una instal·lació, que complix amb la legalitat, que va a produir riquesa per a tot el món, llocs de faena i tal, li diré que, benvinguda siga eixa empresa privada.

Segurament, vosté sap que eixe dipòsit està dins del marc i a una distància molt respectable de la costa.
Que no està molt clar si en la perpendicular de Castelló o en la perpendicular de Tarragona.
A la millor, si eixa planta que va en
terra, que
és sobre la que tenim competència, anara en Tarragona, vostés estarien d’acord i ho recolzarien, igual que el transvasament de l’Ebre.
Però si està en Castelló, això els produïx algun problema innecessari.
Sols estarà en Castelló si complix les normes que ha de complir, i estarem d’acord o no.
Però, per descomptat.
.
.
i tampoc sabia que mos dúiem tan bé els companys del Partit Socialista  i mosatros, però en fi no estaria mal això.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Interpel·lació al conseller de Governació, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre política general del Consell en matèria de seguretat, que formula la diputada senyora María Mercedes Sanchordi García (GP Socialista) (RE número 13.
925, BOC número 52)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, passem al punt 6 de l’ordre del dia, la interpel·lació al conseller de Governació.
La formula la il·lustre diputada Mercedes Sanchordi García, del Grup Parlamentari Socialista, i té deu minuts la il·lustre diputada per a la seua intervenció.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Sanchordi García:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor conseller.

Avui fa pràcticament.
.
.
sí, pràcticament un any des de les últimes eleccions autonòmiques.
Ha passat quasi un any i, per tant, és bon temps avui per fer balanç de quina ha segut la gestió del govern autonòmic en matèria de seguretat.
És a dir, per parlar de quines han segut les actuacions, les inversions, les polítiques concretes que, a data d’avui, s’han dut a terme.
I també per a veure o preveure –millor dit– quines són les perspectives de futur en el que resta de legislatura.

Malauradament, a pesar que he fet o m’agradaria recalcar en el tema del balanç d’estes polítiques, me pareix que avui podré parlar molt més de futuribles que d’actuacions o d’accions consumades, i més malauradament encara de futuribles de difícil, inclús qüestionable, compliment.
En este temps que ha transcorregut, és dir, quasi un any, i seguint l’estela, la dinàmica encetada des de l’any 2004, és a dir, tot just quan el Partit Popular va perdre les eleccions generals, el
govern auton
òmic al que més temps, esforç, passió i compromís ha dedicat ha segut, per un costat, al seu propi partit i, per una altre
costat tamb
é, ha fer oposició al govern de Zapatero.
No debades, el tema de la seguretat és una de les banderes del Consell per atacar i desgastar al govern de l’estat; emparats, això sí, en un presumpte ànim reivindicatiu que, dit siga de pas, no va existir en els huit anys que va
estar governant el senyor Aznar en la Moncloa.

Per extensió, si parlava de màxims, s’ha de parlar també de mínims.
El problema és que el mínim del seus esforços, temps, diners i compromisos ha estat, primera, en allò que és de la seua competència, és a dir, les seues obligacions primeres i directes, i també els seus mínims han estat en la col·laboració real en altres administracions, siga l’administració de l’estat o siga l’administració local.
Mínim que, a més, s’ha traduït bàsicament en fer una política de propaganda i d’anuncis.
Fins el mes de gener, els huit primers mesos d’esta legislatura van vindre marcats o els van dedicar, per un costat, a una
aparent col
·laboració amb el govern de l’estat que, dit siga de pas, tampoc se va dur a terme eixa col·laboració en els huit anys de govern d’Aznar.
No sabem si per desinterés del Partit Popular a Madrid o per desinterés del govern autonòmic.
Però no se va dur a terme.
Eixa aparent col·laboració s’ha traduït en una espècie de mescla de, per un costat, una crítica feroç fonamentada en una incerta per falsa denuncia, de falsa d’inversions sustentada en una incerta, per perillosa, generació en l’opinió pública d’una inseguretat ciutadana, la qual cosa entenem que constituïx, per un costat, una irresponsabilitat política i, sobretot, un greu qüestionament de la tasca de les forces i cossos de seguritat de l’estat.

Però també s’ha caracteritzat per una ingerència o per pretendre una ingerència en el gasto públic, que l’estat ha de fer-lo en la Comunitat Valenciana dins de les seues competències.
No vaig a entrar en el debat de les xifres i, ¡tant de bo!
després, en la seua intervenció tampoc entre el conseller perquè, per descomptat, este no és el fòrum.
Bé, doncs, si ja m’anuncia que va a entrar, si vosté entra, jo, per descomptat, també entraré en el seu moment quan me corresponga.

Parlava.
.
.
els primers huit mesos fins a gener, per un costat, presumpta col·laboració amb el govern de l’estat.
Per un altre costat, el Plise, el Plise.
.
.
ací està, «Plan de infraestructuras de seguridad y emergencias de la Comunidad Valenciana» un pla que és com tots els plans que fa el govern autonòmic.
És a dir, primera, unilateral.
Ustedes con ustedes mismos deciden qué hay que hacer.
No cal parlar amb ningú.
I, per un altre costat, és igual com tots perquè és –mira, ací està– un Powerpoint.
¡Mira que bonic!
(Veus) Es puro rigor, puro rigor.
Li’l passe al senyor president que està interessat en mirar-lo.
A la millor, al llarg del debat inclús té temps de llegir-se’l tot, segurament.

Parla de moltes, moltíssimes actuacions, moltes inversions, anuncis de moltíssims diners, ara bé, sense calendari, ni concret ni creïble; du actuacions sense memòria econòmica, ni concreta ni creïble, d’on se van a traure tots eixos diners, per a eixos grans –o millor dit– grandiloqüents xifres econòmiques que donen.
No existixen, per tant, dades en el Plise ni concrets ni creïbles, però no existixen ni en el Powerpoint que en estos moments té el senyor president de Les Corts, ni tampoc en les intervencions ni del senyor
conseller ni del molt honorable president
, ni tampoc en les respostes parlamentàries que vosté ha donat al grup majoritari de l’oposició, on només parlen de dades imprecises i presumptes declaracions d’intencions.
Dos coses sí que diuen: primera, que totes les nombrosíssimes actuacions del Plise estaran fetes en el termini 2008-2012 que, per cert,
¡que casualitat!
dóna el mateix.
.
.
sempre que fan un pla, dóna el mateix que siga de tres anys, que de quatre, que de cinc.
Però sempre, sempre s’acaba un any després de la legislatura, és a dir, mai l’acaben dins de la legislatura.
Sempre és, esta que s’acaba en el 2011?
Doncs, en el 2012.
Aixina que vinguen eleccions, i ja
anunciarem que l
’acabarem quan tornem a guanyar les eleccions en la propera legislatura.

Per un altre costat, parlen de diners.
D’on traurem els diners?
Vosté diu que almenys la part que els correspon –que no és que siga  molta– però la que els correspon, molt prometen, diuen que el capítol VI de pressupostos.
Capítol VI de pressupostos?
Completament impossible.
Si no és que el temps en lloc de 2008-2012, siga 2008-2212, perquè aleshores, a la millor, sí que pot ser que els done temps.

Exemples concrets, vostés parlen que van a construir set comissaries per a la policia autonòmica, bé, comissaries, seus, o subseus, depén a on van canviant el nomet.
I diuen que van a ficar vostés cinc milions d’euros per a cada seu o subseu de la policia autonòmica.
Cinc per set, trenta cinc.
Però, d’a on?
D’a on van a ficar 35 milions d’euros?
Si en els pressupostos de La Generalitat valenciana no n’hi ha dotació pressupostària per afrontar esta inversió.
Per cert, senyor conseller, va dir a més, literalment: «La intención del gobierno valenciano es que hasta tres –de les set– hasta tres de estas instalaciones entren en funcionamiento este año.
» I ho va dir en gener.
Mal ho té.
Mal ho té per a que les tres, per tant, 15 milions entren en funcionament.

Per un altre costat, bé, no vaig a entrar en el tema del Plise que a banda de les set comissaries, «10 parques rurales, 4 bases aèries, 10 helipuertos.
.
.
» Però sí que parlaré, no d’heliport, però sí d’un helicòpter.
D’un, d’un en concret, de l’helicòpter que, a més, té nom, Jaume I.
L’helicòpter Jaume I.
El Plise que, segons vosté, pretenia ser la concreció de les seus polítiques, des del Grup Socialista entenem que no és la concreció, és l’abstracció de les seues polítiques, l’abstracció de la gestió de govern.
I l’helicòpter, el Jaume I, és la concreció d’estes polítiques.
Seria una mena d’exemple del més gràfic o un símbol de la gestió.
En gener, solemne cerimònia d’inauguració, bateig inclòs, de la criatura, de l’helicòpter, val; que s’anuncia com una nova adquisició o, en este cas, lloguer –primera– per a incorporar-lo al parc mòbil de la policia autonòmica.
Segon, que anava a ser poc més o menys que la solució a tots els problemes.
I, tercer, poc més o menys, que era una cosa demanada dia sí i dia també pels agents de la policia autonòmica.
Bé, policia autonòmica no en tenim, ja sap, unitat adscrita de la policia nacional.

I resulta que, primera, de novetat, res.
És la prorroga d’un contracte que fa molts anys que s’està fent.
Segon, és el mateix aparell, però no és igual, perquè l’han repintat.
És el mateix aparell però pintat d’un altre color, si abans era blanc, ara és negre; o si abans era negre, ara era blanc.
No ho sé.
I amb nom, això sí.
I, tercer, un helicòpter contestat no, contestadíssim pels mateixos destinataris d’eixe aparell.
La Unió Federal de la Policia, com vosté sap bé, ha eixit contestant que, menys helicòpters, que damunt gasten quatre vegades, perquè resulta caríssim, i més atendre les demandes del dia a dia.
No vullc pensar.
.
.
–veig que vosté somriu– no vullc pensar que és perquè a vosté li trau al
pairo el que diga la policia autonòmica.
Segur que no, senyor conseller.
Segur que no.

I com dia, este símbol de la seua gestió és efectivament una translació de les seues polítiques, i ho podríem inclús extrapolar a nivell general.
Primera, se tracta d’una gestió en matèria de seguretat i, per desgracia, malauradament a unes altres matèries, primera de grans fastos que comporten molts gastos per a fer o per
anunciar futuribles.
Segon, que al final de la correguda l
’únic que fan és canviar la pintura.
Fer el mateix que s’estava fent però canviant-li la pintura, canviant l’aparença.
I, tercer, sense comptar amb els implicats, siga col·lectius concrets, siga la ciutadania.

Finalment, senyor conseller, està molt bé que vostés planifiquen i facen plans.
És molt precís.
Molt precís perquè, a més, és necessari planificar per a poder establir prioritats.
Ara, tant per a l’un com per a l’altre, planificar i prioritzar cal atendre les demandes socials.

Senyor conseller, finalitze amb el que vosté va manifestar el mateix dia que va prendre possessió com a conseller.
Vosté va dir: «Esta conselleria estarà oberta vint-i-quatre hores al dia, 365 dies a l’any.
» Ens pareix correctíssim.
Però si pot ser, senyor conseller, connecten també l’àudio, connecten l’àudio i atenguen les demandes dels col·lectius i dels ciutadans.
Jo no sé si açò serà el millor per al Partit Popular però, per descomptat, serà el millor per als valencians.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Un moment, senyora diputada.

Moltes gràcies, senyora diputada.
Gràcies, per haver-me entregat este document.
I com vosté comprendrà la presidència no pot pronunciar-se políticament sobre la seua valoració.
Ara, tècnicament.
.
.

La senyora Sanchordi García:

Ho comprenc, ho comprenc.

El senyor vicepresident primer:

.
.
.
–no m’interrompa–, em pareix d’una gran qualitat.
Moltes gràcies, i se’l guarda vosté, i assente’s.

Moltes gràcies.

La senyora Sanchordi García:

Sí, però d’una qualitat.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyor conseller, té vosté la paraula.

La senyora Sanchordi García:

.
.
.
d’impremta?

El senyor conseller de Governació:

Gràcies.

Molt excel·lent president.

Senyoria, en primer lloc li vaig a dir quina és la passió d’este govern i d’este Grup Parlamentari Popular, la passió nostra és la Comunitat Valenciana i els seus ciutadans.

En segon lloc, mire vosté, s’ha fet una aposta molt important per un dels principals problemes que té esta Comunitat Valenciana, i no és que ho diga este govern, sinó que ho diuen totes les enquestes sociològiques fetes pel CIS, és a dir, fetes pel Govern d’Espanya, on diu que a la Comunitat Valenciana una de les principals
preocupacions que tenen els ciutadans i les ciutadanes
és la inseguretat ciutadana.

I, mire vosté, per a fer un balanç de qualsevol tipus de política s’ha de fer primer, tindre una visió de realitat, fer un diagnòstic i fer realment les planificacions que pertoquen.
I, per tant, jo li vaig a
dir quina
és la realitat que tenim a la Comunitat Valenciana.
I li vaig dir, perquè no me diga després que les dades que li ha donat este conseller no són les que són, li les vaig a donar de la Secretaria d’Estat del Ministeri de l’Interior, que vosté podrà contrastar-los perfectament en el seu govern i vorà, com li dic, el que és.

En primer lloc, som la tercera comunitat amb més taxa de criminalitat.
En l’última dada oficial de la Secretaria d’Estat, en un 67,5%.
És a dir, 17,5 punts més que la mitjana nacional que està en un 50%.

Som la segona per la cola en aclariments de delits, en un 25,2%.
És a dir, de cada 4 delictes se n’aclarix un ací, a la Comunitat Valenciana.

Som a més, ha passat en esta legislatura, en este passat, després de l’estiu, una cosa que no havia passat mai en esta comunitat, i era l’entrada d’immigrants il·legals per les nostres costes; que és una novetat també en el nostre sistema de seguretat, que no havia ocorregut absolutament mai.

I, mire vosté, dit tot això, resulta que esta comunitat és la penúltima en ràtio, en ràtio de policia nacional i Guàrdia Civil de tota Espanya.
Sols tenim per darrere de mosatros Múrcia, i estem quasi un punt per davall de la mitjana de tota Espanya, de totes
les comunitats aut
ònomes en ràtio de policia nacional i la Guàrdia Civil.

Però, per si fóra poc això, resulta que vosté se’n va als pressupostos generals de l’estat i resulta que esta comunitat té un 11,05% en números rojos de descens en el capítol VI, d’infraestructures per a seguretat per a la Comunitat Valenciana, té un 11,5%, quan la resta de comunitats amb molt més millors taxes de criminalitat –que jo m’alegre per elles– tenen una pujada entre el 60 i el 80%.

I vosté coincidirà amb mi, quan eixa mateixa memòria de la Secretaria d’Estat diu que de 153 quarters de la guàrdia civil que hi ha en esta comunitat més d’un terç estan pràcticament per a fer-los nous i un altre terç pràcticament estan per a fer grans reformes dins d’estos, que se baixe un 23%, en el capítol VI, per als quarters de la guàrdia civil, vorà vosté que no és ni molt menys de les polítiques més adequades.

Mire, este president i este govern diu que invertir en seguretat és invertir en llibertat, diu que és el millor que podem fer per a garantir els drets dels ciutadans i de les
ciutadanes.
I sens dubte, i sens dubte, mire vost
é, el que han fet des d’un primer moment ha sigut com a política general per a centrar-me en el que vosté m’estava dient, com a política general buscar la lleialtat i la corresponsabilitat en el Govern d’Espanya, que és el principal garant de la seguretat ciutadana, com marca la Constitució i com marca la Llei orgànica de cossos i forces de seguretat de l’estat.
I ho hem fet de manera tan responsable, de manera tan responsable, no pràcticament reivindicativa, sinó que diguem, mire vosté, estem fins i tot disposats a dins de passar-mos les nostres competències per ajudar pressupostàriament a una cosa que no li correspon, que li correspon en exclusiva a l’estat, com per exemple són les infraestructures dels quarters de la guàrdia civil o de la policia nacional.

Prometeren l’any 2004 que totes les ciutats de més de 30.
000 habitants tindrien comissaries de la policia nacional.
Han passat ja
pr
àcticament cinc anys i no s’ha fet ni els projectes.
I si s’ha fet algun projecte serà el Torrevieja, perquè l’alcalde, diputat ací present, ha redactat i ha pagat en el seu ajuntament, perquè si no, no hi hauria ni projecte tampoc fet per a eixa comissaria de la policia
nacional.

Això és fer un balanç.
I què han fet en l’àmbit de la competència que té La Generalitat en matèria de seguretat?
Doncs li ho vaig a dir, li ho vaig a dir el que han fet.
El
que han fet
és en tant sols cinc o sis mesos fer un pla que vosté ací detracta molt, però que és un pla que no sols, no sols és que no abunda en divagar-se, no, sinó que és molt concret, i diu que són al voltant de 65 milions d’euros els que se van a invertir, que té set apartats.
Que a més d’eixos apartats,
(el senyor vicepresident primer colpeja amb la maceta) dins de la seguretat ciutadana, concretament, concretament, té la creació de set comissaries de la policia de La Generalitat.
Per cert, mire si és concret, que dos d’elles estan en la seua província i que ja tenim els locals i els solars per a poder iniciar i ja estan pràcticament tancant-se els convenis amb els ajuntaments.

I vosté té una altra mala informació, que li la vaig a dir, que li la vaig a dir perquè no diga el que no ha de dir en esta tribuna, i anem a parlar de diners.
Vosté ha dit que 5 milions d’euros per cada seu.
Serà per a fer la seu l’ONU, perquè si ha de costar 5 milions una comissaria!
 no costa ninguna comissaria del món 5 milions.
Per tant, són més de 700.
000 euros cada comissaria, i són 5 milions les set comissaries.
Cal llegir bé, perquè quan no se llig bé se puja ací, se diu el que no és i s’incorre en falta.
Per tant, jo li diria, l’il·lustraré, li he enviat un resum, però li l’enviaré tot complet, tot complet, perquè el tinga i parle amb propietat quan puge ací, a esta trona.

Li pareix mal, pareix que li sàpia mal que augmentem els recursos, pareix que li sàpia mal que aconseguim una cosa que per a mosatros és important, com és una comissió mixta, l‘única que hi ha en Espanya entre l’administració de l’estat i La Generalitat.
Per què?
Perquè, mire vosté, jo li he fet un diagnòstic de la realitat del que és la seguretat en la Comunitat Valenciana.
Eixe diagnòstic, en què som un milió d’habitants més, amb què fem amb ells, eixe diagnòstic que mosatros hem fet l’ha assumit en part el seu ministeri.
Pareix mentira que el Partit Socialista en
la Comunitat Valenciana no l
’assumisca, no l’assumisca, perquè és una cosa tan evident, i tan palmari i tan notori que ja no és una qüestió de reivindicació, és una qüestió de necessitat i de justícia.
És una qüestió que cal invertir molt més en seguretat, perquè no pot existir una comunitat amb la tercera taxa de criminalitat d’Espanya i ser la que menys invertix per part del ministeri.
I això és una cosa que és bàsica i entén tot el món.
I no podem ser el penúltim que tenim de ràtios de policies i de guàrdies civils.

I mire vosté, i mire vosté, 65 milions.
És tan complet este pla que ja li vaig a dir que a finals de juny se’n vinga amb mi i jo la invitaré perquè vinga a inaugurar el primer parc rural d’emergències a Castelló de Rugat.
Mire si hem corregut, mire si hem corregut.
Ja li he dit que en la
seua prov
íncia de Castelló ja estan els locals per a la seu de la comissaria a Benicarló i a Vall d’Alba.
Mire si hem corregut i a muntó.

I li vaig a dir una altra cosa.
Vosté ha parlat de l’helicòpter i del Jaume I.
Evidentment, mosatros se creguem, este poble, esta
comunitat, els seus sentiments i la seua hist
òria.
I és Jaume I perquè estem en el 800 aniversari del rei Jaume.

I li vaig a dir més.
El que ha fet ja, el que ha fet ja l’helicòpter Jaume I és una cosa tan important que tant de bo l’haguérem fet fa uns anys enrere, perquè està donant un servici de seguretat.
Un helicòpter, un helicòpter exclusivament per a servicis policials i per a servicis de seguretat, per a
coordinaci
ó en les policies locals i, entre altres coses, per a complir qüestions que la Fiscalia General de l’Estat mos està indicant a la Conselleria de Governació, com són, per exemple, tota la vigilància de les línies elèctriques de tota la comunitat, que la fiscalia d’una manera clara ha demanat a La Generalitat i que d’altra manera és complicat fer-ho.

I aixina li podria dir moltíssimes coses.
Però al seu temps, perquè sols me queda un minut i mig, i després li explicaré altres coses, li aniré dient el que s’està fent.

Per tant, mire vosté, un Plise en menys d’un any, presentat en el mes de gener, i que quan se cobrisca a l’any ja anem fins i tot a inaugurar infraestructures d’estos.

Una comissió mixta que era molt important i que costà molt traure.
Per cert, costà molt traure per part del seu partit i del seu govern, però que afortunadament la tenim ahí.
I la setmana passada, en conversació telefònica amb el secretari d’estat, per a –com hi havia un parèntesi electoral i se digué «paralicémosla y luego empezaremos, después de las elecciones»–, bueno, ya han pasado las elecciones.
Ja he dit que se tornen a reunir els
grups de treball i la comissi
ó, i quedàrem telefònicament que de manera immediata anem a reprendre eixos treballs.
Estic esperant
simplement el dia, l
’hora i el lloc per a poder començar a reunir-se.

Per tant, açò no és una qüestió ja de reivindicació, és una qüestió de necessitat i de justícia.
És una qüestió que cal invertir més en un dels problemes més importants que té en estos moments la Comunitat Valenciana, com és la inseguretat ciutadana.
I en la part competencial de La Generalitat mosatros
no hem baixat un 11% com han fet els pressupostos generals de l
’estat; hem augmentat un 30% els nostres pressupostos en matèria de seguretat, o hem augmentat quasi un 17% tot el que és la formació dels nostres cossos policials i els nostres cossos d’emergència.
Eixa és la realitat.

I hem ficat en marxa una nova acadèmia de policia i d’emergències importantíssima, que ja tenim per cert també tancat en menys de quatre mesos que té l’IVASP, ja tenim també tancada la cessió de terrenys per part de la Conselleria d’Educació i en Economia per a dur-ho endavant.
És a dir, un nivell de concreció altíssim ens sols uns mesos.
I sap per què?
Perquè mosatros se creguem esta comunitat.
I sap per què?
Per què nosaltres prioritzem una cosa que és molt important, i són els problemes i és sentir la gent.
I sentir la gent significa donar solucions en matèria de seguretat, perquè és de les qüestions, juntament amb l’atur, que més ens preocupa en estos moments als valencians i les valencianes.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

La il·lustre diputada Mercedes Sanchordi.

La senyora Sanchordi García:

Senyor conseller, no recorde ara –espere que m’ho diga vosté– quin representant del seu partit, quin representant del govern del popular va
dir una cosa aixina com
«quien quiera seguridad, que se la pague».
I és que no m’enrecorde.
No m’enrecorde.
Però sí que m’enrecorde que era del Partit Popular i recorde que estaven governant.
«Quien quiera seguridad, que se la pague».

Bé, anem a vore.
I li ho dic amb tota l’estima del món, que espavilat és!
, que espavilat és!
 Mire, vosté al final, evidentment és el que li interessava, ha estat el 80% parlant del govern de l’estat i el 20% parlant del que faran, del que faran.
Està molt bé que me convide a inauguracions que faran, que faran.
Però sobretot, mire, jo vaig a gastar les mateixes dades, ni una més ni una menys, que vosté ha donat sobre el ministeri.
Però, mire, és espavilat, i li explique per què.

A vostés la comparativa que més els agrada fer és la següent: governava el PSOE, hi havia açò; governem mosatros, és «tropemil» vegades més.
Els encanta comparar els dos governs.
Però ara no interessa, ai que llàstima!
I aleshores, com no interessa comparar quan governava el senyor Aznar,
aleshores anem a comparar en la r
àtio espanyola, anem a traure la ràtio, anem a comparar amb la resta de comunitats.
No, no, no, anem a comparar
tamb
é amb els huit anys anteriors.

Evolució de la taxa de criminalitat.
Efectivament, un 67,5%.
Però vostè no parla que l’any 2002 era un 75% i governava el Partit Popular.
I les meues fonts són les mateixes que les seues i a les que pot accedir qualsevol ciutadà.
Evolución de los efectivos policiales.
Mire, esta és la pujada de la comunitat, més de 3.
000 des de l’any 2004.
Però vosté compara amb els policies que hi ha en la resta d’Espanya, no en els que hi havia en la comunitat, que és el que mos interessa, en la comunitat els últims anys.

Què més?
Tasa de detenidos, Comunidad Valenciana.
Mire la diferència: estos són vostés; este és el govern socialista.
I, finalment, ha parlat de la tasa de infracciones esclarecidas.
Tornem a qüestionar el treball de la policia i de la Guàrdia Civil.
Molt mal.
Mire, tasa de infracciones esclarecidas, vosté diu, és que només és el 25,4.
Home, clar!
Però fins al 20 que van arribar vostés per baix, mal està.
Aleshores me pareix molt bé que compare amb Espanya, però m’agradaria que comparara amb la comunitat i amb les dades de la comunitat.
I
sobretot, tinga ben clar, i aix
ò és inqüestionable, que les més altes taxes de criminalitat en esta comunitat van coincidir casualment amb
Aznar de president, amb Rajoy de ministre de l
’Interior i amb el senyor Camps de delegat del Govern.
Eixa va ser l’època negra
(aplaudiments) de la seguretat ciutadana en la Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments)

A vore.
Si és que me dóna la raó!
(Remors) Me dóna la raó!
O siga, no, «és que com l’estat no fa el que ha de fer, ho farem mosatros».
Però vostés què han de fer?
Si l’estat està complint, i està complint més bé que mal, està complint millor que mai.
I vostés diuen: «No, mosatros també anem a construir i a reformar i a arreglar quarters.
» Però per què?
I vostés mateixa decidixen que això valdrà 24 milions d’euros.
I vostés mateixa decidixen que ne pagaran 12.
I vostés mateixa decidixen que es pagaran en quatre anys.
Però per què?
Però qui els ha demanat això?
Els ciutadans no els demanen això tampoc.
I sobretot, si van a pagar-ho en quatre anys, són 3 milions per any, no 600.
000 euros que han ficat en els pressupostos per a
enguany.
Aleshores
, mal anem.

Senyor conseller, jo mai li diré, mai me sentirà dir-li que no fan res.
Que no fan res, no, perquè, anem a vore, si la mínima gestió ordinària no la fan, mal aniríem.
Mai li diré que no fan res, cosa que vostés sí que fan i sí que diuen.
Ara bé, el problema és, per un costat, que la major part del gasto que fa la seua conselleria és gasto corrent, gasto corrent, més que gasto d’inversió i gasto de capital.

Per una altre costat, evidentment n’hi han línies de subvencions, faltaria més que no hi haguera línies de subvencions.
El problema és que eixes línies poden estar molt més millor del que estan, sobretot un tema del que vosté no ha parlat en absolut, i ahí La Generalitat sí que té moltes competències, que és la policia local, el cofinançament dels servicis de la policia local.

Senyor conseller, des de la constitució dels primers ajuntaments democràtics, els municipis han vingut realitzant un importantíssim, importantíssim esforç per ajudar al manteniment de la seguretat ciutadana.
Vosté té legalment assignades importants competències en matèria de coordinació de les policies locals.
I el que haurien de fer és participar més en el finançament dels servicis que presten.

I acabe ja, perquè se m’acaba el temps.
Continue insistint-li en allò d’abans perquè veig que no hi ha manera.
Li demane el mateix que li demana el col·lectiu afectat de les seues, directament de les seues polítiques: menys anuncis d’obres faraòniques, menys anuncis de grans projectes en matèria de seguretat –d’altres preferisc no parlar–, i sobretot més treballar les xicotetes coses, les necessitats per al dia a dia dels agents públics de seguretat i per extensió dels ciutadans.
Per a això fa falta voluntat, diners i escoltar.
A vore si és de veres.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora Sanchordi.

Senyor conseller.
Senyor Castellano.

El senyor conseller de Governació:

Gràcies, senyor president.

La veritat, senyora Sanchordi, que m’ho ha ficat fàcil.
Jo no volia entrar perquè estem amb negociació amb la comissió mixta i amb això de la lleialtat i la corresponsabilitat perquè no tingueren sempre.
.
.
l’únic que diuen és: «És que vostés només que fan que reivindicar i ficar-se.
.
.
» No.
Però ja que me dóna vosté l’oportunitat de dir-los a totes les seues senyories quines són les dades oficials contrastables i a més penjades en el seu ministeri, evidentment, que és el que governa, li les vaig a dir.

Mire, memòria de la Fiscalia General de l’Estat.
En dos anys la criminalitat ha pujat un 30,5% en la Comunitat Valenciana.
Quan govern
à el Partit Popular, és a dir que estava de ministre el senyor Rajoy, que estava de delegat de govern
el senyor president de La Generalitat i que estava de president de govern el
senyor Aznar, baix
à un 5% en tota Espanya i també en la Comunitat Valenciana.
Des que governa el senyor Zapatero la delinqüència ha pujat, és a dir des de l’any 2004 fins ara, un 40%.

Però, mire, li vaig a dir dades perquè les tinga molt claretes, perquè les tinga molt claretes.
El número d’infraccions penals de 2004 a 2006 en la Comunitat Valenciana s’ha incrementat en un 5,48%.
Però com les xifres a vegades sempre se les intenta donar la volta, li vaig a dir la
preocupaci
ó dels ciutadans.
Encuesta publicada por el estado, por el CIS: «La inseguridad ciudadana es uno de los problemas que nos preocupa a los
ciudadanos.
» En el 2003 –cuando estaba de delegado del gobierno el presidente de La Generalitat– en 2003 –y gobernaba el Partido Popular– la inseguridad ciudadana preocupaba al conjunto de valencianos y valencianas el
22,4%.
En 2004, que empieza a gobernar el se
ñor Zapatero, el 23,1; en 2005, el 29,3; en el 2006, el 32,6; más de diez puntos de preocupació.
I si tant s’invertix i si tant se fa, com és que estem la tercera en taxa de criminalitat?
Com és que estem la segon per la cua en ràtio de policies i guàrdies cvils?
Com és que som la segon per la cua en la que menys aclarim delictes?
El que cal fer és parlar menys, invertir més i no discriminar la Comunitat Valenciana com ho estan fent.
No volia entrar en
este debat, per
ò ja que vosté me’l brinda, jo encantat d’estar en este debat.

I, mire, en les competències que té este govern, li ho vaig a dir: coordinació de policies locals.
Jo entenc que vosté a la millor tinga dificultats per a parlar amb el ministre d’Interior o amb el secretari d’estat o no li donen la informació que a vosté li pertoca en este tipus de qüestions.
Però que no parle tampoc amb els seus companys d’ací, de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que jo m’he reunit diverses vegades, estant representants del Partit Socialista, per a vore la modificació de la Llei 6/1999, de coordinació de policies locals, per a vore les preocupacions que tenen des dels
ajuntaments, que es reun
í fa quinze dies la Comissió de Coordinació de Policies Locals que, perquè vosté ho sàpiga, no sols està l’administració local sinó tots els sindicats, tots els professionals i tots els qui de manera directa o
indirectament han de vore en el tema de les policies locals.

Sabrà vosté que hem augmentat un 25% totes les línies d’ajudes en estos pressupostos per a l’any 2008.
Sap vosté que a més anem a liderar el que és la modificació de la Llei orgànica de cossos i forces de seguretat per a l’associacionisme de les policies locals en la Comunitat Valenciana.
I ha de saber
vost
é també que a més s’està fent una aposta molt clara perquè a la realitat de les funcions que té la policia local estiga realment, també, jurídicament expressada.
Perquè sabrà que eixes competències han de passar també, i si no li ho comente jo, per una modificació de la Llei orgànica de l’any 1986 de les forces i cossos de seguretat de l’estat.
Eixa és la realitat.

I, mire vosté, mentres ací estem amb la pitjor ràtio, si se n’han fet 3.
000 o 4.
000 que diu vosté, per què som els penúltims en ràtio de policies i guàrdies civils?
És que no casen les coses.
Per què som la tercera en taxa de criminalitat?
És que no casa.
Alguna cosa mal s’està fent.
Però sap que som?
La primera comunitat peninsular amb major ràtio de policies locals, és a dir, dos policies per cada 1.
000 habitants, quan la mitjana és 1,60% en Espanya.
Sap això per què?
Perquè en esta comunitat se treballa responsablement i es donen les solucions que
competencialment tenim.

I parlava vosté també de la unitat adscrita.
Li vaig a dir el tema de la policia de La Generalitat.
Hem invertit en un helic
òpter i tant de bo poguera a l’any que ve ficar-ne un altre, perquè fa un servici policial importantíssim.

I m’ha parlat vosté d’un sindicat.
Jo no tinc costum de parlar de sindicats només que quan negocie i dialogue amb ells i quan estan davant per a poder parlar
amb ells.
Per
ò, mire vosté, s’ha fet referència a unes notícies que isqueren no sé si fou ahir o despús-ahir.
Vosté sabrà, i si no ho sap li ho explique jo, que precisament la crítica fonamental que es feia que era dels chalecos antibales i de les pistoles, això és una competència del Ministeri de l’Interior que li dóna a la unitat adscrita de la policia nacional, que nosaltres encara que vulguem
no ho podem fer.
I incl
ús això mosatros hem fet tots els mitjans materials, 33 cotxes nous, hem invertit d’una manera molt important en la policia de La Generalitat com ho anem a fer.
Eixa
és la realitat.

I quina és la nostra política general?
Mire vosté, la seguretat és cosa de tots.
Volem diàleg, volem col·laboració, però volem lleialtat i corresponsabilitat per part de l’estat, no que els ajuntaments de la comunitat i La Generalitat hagen d’estar ficant els diners i l’estat no estiga invertint de la mateixa manera, corresponsablement a un milió més d’habitants, a ser una de les comunitats que sols tenim en taxa de criminalitat
Balears i Madrid per davant de nosaltres i a unes dades i estad
ístiques que dóna el seu Ministeri de l’Interior, que no li les dic jo i que són la realitat.

Per tant, jo, el que li aconselle és que quan s’ha de debatre sobre política general d’alguna cosa s’ha de saber quina és la realitat que estem xafant i quines són les dades que estem xafant.
I, per descomptat, moltes de les coses que vosté ha dit ací no les haguera dit, no per no caure en un error, que això al cap i a la fi és el de menys, sinó d’haver tingut una postura absolutament responsable, com este govern l’està tenint amb l’estat.

Ja volguérem, i este esperant encara la resposta, de la firma del conveni d’infraestructures.
Encara no hem tingut resposta, encara estem esperant la
resposta
…

El senyor vicepresident primer:

Acabe, senyor conseller.

El senyor conseller de Governació:

Acabe i gràcies per la benevolència de la seua presidència.

El senyor vicepresident primer:

Serà corresposta també pels altres grups parlamentaris.

El senyor conseller de Governació:

Moltes gràcies.

I, per tant, eixa és la realitat que hi ha.
Ací fa falta corresponsabilitat i lleialtat institucional.

I, mire vosté, este govern va a seguir demanant i exigint a l’estat el que en justícia li correspon i la necessitat de les seues (inintel·ligible) .
.
.
No confonga vosté una reivindicació amb una corresponsabilitat que estem tenint.
Ara, quan se discrimina de manera
flagrant la Comunitat Valenciana, li dic que ac
í n’hi ha un govern que no ho va consentir i va a seguir treballant per a que
tinguen els valencians el que mereixen.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Interpel·lació al Consell sobre política general del Consell respecte a la integració dels immigrants a la Comunitat Valenciana, que formula la diputada senyora Ángeles Gloria Marcos Martí (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 16.
210, BOC número 67)

El senyor vicepresident primer:

El punt set de l’ordre del dia: interpel·lació que formula la diputada Glòria Marcos del Grup Parlamentari d’Esquerra Unida-Bloc-Verds-Esquerra Republicana: Compromís.
Té la paraula la il·lustre diputada.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Senyors diputats i diputades.

La mancança d’una política global d’immigració per part de La Generalitat des de ja fa molts anys ha sigut permanentment
denunciada per part de les organitzacions d
’immigrants i de les ONG que atenen els immigrants del País Valencià.

Davant d’aquesta realitat el govern del Partit Popular va elaborar el Pla valencià d’integració 2004-2007, que es regia per tres principis: normalització dels serveis, cooperació i col·laboració social i integració.
I per a la posada en marxa de l’optimització de recursos econòmics que estaven en aquest pla es va crear el Fòrum Valencià de la Immigració, constituït per les organitzacions que van ser seleccionades pel govern autonòmic.

En l’actualitat estem davant d’una perplexitat general que s’ha creat per l’anunci recent del senyor conseller d’Immigració i Ciutadania d’una futura llei d’integració de la immigració i la seua proposta estrela, el contracte d’integració a la valenciana, tan criticable en els seus principis i filosofia com en l‘anunci que ja va anunciar, ja ho va fer el senyor Rajoy, sense tindre competències a més a més en la nostra comunitat.
Però, senyor conseller, les coses complexes no se solucionen amb el que podríem dir genialitats.

De fet, els passos que s’han portat fins ací són part de la mateixa inoperància del govern Camps i a més estan produïts pel fet de no voler afrontar tot el que és la realitat de la immigració.
La seua necessària, avui ja imprescindible, aportació de mà d’obra, increment del PIB, l’aportació de la seguretat social i el rejoveniment de la piràmide poblacional i de la natalitat, que suposa eixa important conseqüència de l’aplegada de nouvinguts al País Valencià, són importants.
Però no se donen els passos necessaris per al reconeixement dels seus drets com a
persones, dels seus drets de ciutadania, dels seus drets com a treballadors i
treballadores, ni se fan les inversions que eixe increment poblacional suposa
en educaci
ó, sanitat, en serveis socials.
Això, evidentment, no està en l’agenda del govern.

És per això que vostés necessiten nous focs d’artifici, com és eixe denominat contracte d’integració, aparentment inofensius, perquè vostés no tenen capacitat de legislar en aquestes qüestions, sobretot perquè qui té capacitat és el govern, la Unió Europea, eixa nova directiva que a tots mos està deixant molt preocupats, que és la directiva del retorn.
Però vostés el que sí que estan fent és senyals d’una propaganda pel que fa a la integració que separa drets i distingeix en els fons entre ciutadans immigrants i natius,
entre immigrants d
’uns països i d’altres.

És un fet, senyor conseller, que el Pla 2004-2007 ha sigut un fracàs.
Ja ho van advertir les organitzacions socials que era un pla buit, un pla de
propaganda, buit de contingut i fet sense comptar amb la poblaci
ó d’immigrants i les seues associacions.

I ara què farem, senyor conseller?
A quantes organitzacions que representen població immigrant s’ha dirigit per a consultar aquest decret, aquesta nova llei?
Supose que a eixes
dos o tres dotzenes que mengen de la seua m
à, a les fundacions que vosté presideix o finança o simplement a aquelles que passaven per ahí a l’hora de fer-se la foto.
Però de les que tenen el reconeixement dels immigrants i les immigrants i al temps
entre la gent que es dedica a la cooperaci
ó, de les que treballen pels drets dels immigrants, d’eixes ¿quantes han sigut consultades, senyor Blasco ?
Bé, deixarem el fum, les propostes absurdes, perquè el que importa, les actuacions concretes, creem que és el que més importa en aquestos moments.

En múltiples fòrums ha parlat vosté d’eixe programa AMICS.
En els programes departamentals d’actuació hi ha deu àrees d’actuació amb diverses mesures, entre elles els AMICS, agències de mediació per a la integració i la convivència social, un suposat servei públic destinat a informar i assessorar les persones immigrants.
En data d’avui sols hi ha obertes tretze de les sixanta que va prometre.
Quin calendari té la seua conselleria d’obertura d’aquestos centres?
Estem, senyor Blasco, en l’inici d’una crisi econòmica profunda, també en la nostra comunitat, una crisis d’ocupació que ha començat afectant principalment les capes de la població més desfavorides i precàries, entre elles els immigrants, eixos que tenen el treball de les tres pes:
pen
ós, precari i perillós.
Estan afectant, dia, estes capes de la població sobretot als immigrants en primer lloc.

Quin és el millor moment sinó ara per assessorar aquestes persones i reorientar la seua vida laboral?
 Quan anem a desplegar açò que estava en la proposta d’AMICS?

Senyor conseller, vosté coneix bé quines són les demandes socials, per això parla contínuament de participació.
Parla, però… Des de quan no es reuneix el Fòrum Valencià de la Immigració?
Sap el senyor conseller quina és la valoració que ha fet el fòrum del desenrotllament del seu pla –i nosaltres, els diputats i diputades d’aquestes Corts?
–, un pla que era 2004-2007?
On està el resultat d’este pla perquè el pugam avaluar i parlar de plans de futur?

Participació vol dir, evidentment, corresponsabilitat, vol dir no dir amén ni pegar la cabotada a tot allò que diu el Partit Popular, sinó, efectivament, que tant la societat organitzada com els diputats i les
diputades de Les Corts pugam intervindre en valorar, avaluar i dir si,
efectivament, les mesures que es contemplaven en el pla eren correctes.

Estem davant una crisi important, davant de la qual no hi havia previsions.
Per
tant, l
’augment de la desocupació, sobretot en el sector de la rajola, fa que el 60% dels nous parats siguen
treballadors immigrants.
Aix
ò ho diu Càritas.

Davant d’açò, quins tipus de mesures de foment de l’ocupació planteja el govern perquè la mencionada població puga recol·locar-se en altres sectors de l’economia valenciana?
Hi ha programes, cursos de formació laboral per a la reinserció en el mercat de treball?
Quina política de vivenda va a fer que estes poblacions, que seran més perjudicades per la crisi, puguen realment resoldre el problema de la
hipoteca, del lloguer
…?
Quines mesures té plantejades concretament el govern?

Estem parlant del fum, d’eixe contracte que vostés s’han inventat… bé, en funció del que diga el senyor Rajoy i de la campanya electoral, però realment d’aquestes qüestions poques mesures concretes.

També, senyor conseller, pel que fa a les dones immigrants, quines mesures té pensades la conselleria per a dignificar a aquestes dones que puguen tindre un
futur laboral m
és estable i amb els mateixos drets laborals que la resta de la població treballadora?
Això ho resoldrà vosté fent cursets –no se sap massa bé de què– o demanant que s’apunten a una falla?
Pensa vosté, senyor conseller que eixe és el camí?

Des de la societat civil s’han llançat dures crítiques contra el repartiment d’ajudes directes a associacions.
Com sempre, el clientelisme és allò que presideix les coses que fa vosté des de la seua conselleria.

Senyor conseller, des de l’any 2003 diverses organitzacions van començar a reclamar la creació de centres, que estaven arreplegat en el Pavace, per a l’acollida d’immigrants.
Dotze, senyor conseller.
I a hores d’ara, cap.

És d’això del que volem parlar, perquè en compte de donar solucions, la Generalitat valenciana i la seua conselleria l’únic que estan fent és parlar de falsos debats que no resolen en absolut el problema que tenim
plantejat en estos moments, i
és com som capaços de resoldre els problemes que afecten els drets humans, que afecten la
integraci
ó del col·lectiu d’immigrants en el nostre país.

Senyor conseller, creem que cal rebutjar eixa proposta que vosté ha fet, cal, en tot cas, arreplegar la proposició del senyor Camps i fer entre tots una llei d’integració per a la immigració al País Valencià, però resolent i plantejant realment els problemes que tenen els col·lectius d’immigrants.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Marcos.

Senyor conseller.

El senyor conseller d’Immigració i Ciutadania:

Molt excel·lent senyor president.

Senyores diputades i senyors diputats.

Senyora Marcos, la seua pregunta fea referència a quina política general està desenrotllant el govern de La Generalitat per a propiciar la integració dels immigrants en la nostra comunitat.
I jo vull entrar de fet en eixa
pregunta i no entrar en algunes de les asseveracions que vost
é ha fet, perquè crec que estem davant d’un tema important i perquè crec que no hem d’anar a desviar-nos cap a unes opinions –que a pesar que siguen respectables, jo pense que estan poc fonamentades– dites per vosté en alguns dels  apartats de la seua intervenció.

Dir-li que la política general que el govern de La Generalitat està portant per a fer possible esta integració està basada en aconseguir la plena i total integració dels immigrants en la societat valenciana, que és una política dirigida a les persones.
I quan estem parlant d’immigrants, estem parlant d’un col·lectiu molt vulnerable que precisa de la màxima ajuda i la màxima col·laboració dels poders públics perquè, des del respecte a la diversitat cultural i el respecte a les conviccions d’estes persones, puguen trobar en els poders públics i en la societat en general fórmules perquè s’integren d’una forma voluntària, d’una forma natural en el que és el nostre model de convivència i en el que és la cohesió social que té, en este cas, la societat valenciana.

Eixe és l’objectiu, i no en tenim altres.
Volem treballar per la dignitat de les persones,
volem garantir la dignitat dels immigrants i dels estrangers en esta comunitat
i volem augmentar el nivell de f
órmules i d’instruments perquè estes persones es troben amb més ajudes, amb més col·laboració, perquè puguen compartir en companyia dels valencians i les valencianes els drets i les
obligacions que comporta estar en un sistema democr
àtic com el valencià.
No hi ha altre objectiu.
Eixe és l’objectiu, i a eixe objectiu estem dedicant-li el màxim dels esforços i el màxim dels recursos.

Vosté parlava del fum.
I jo li vaig a dir a vosté que té una escassa visió quan parla del fum, perquè li vaig a donar algunes dades que li faran dissipar eixe fum que li impedix a
vost
é veure la realitat.

Mire vosté, quan parlem de polítiques d’integració, estem parlant de polítiques transversals.
La Comunitat Valenciana està destinant 1.
300 milions d’euros anuals a polítiques d’integració i a afavorir la situació dels immigrants i dels estrangers en esta comunitat.
817 milions només per a assistir, des del punt de vista de polítiques de salut i de sanitat, als immigrants d’esta comunitat.
472 milions anuals d’euros destinats a l’educació dels xiquets i xiquetes immigrants als nostres col·legis, el 11% de la matrícula escolar enguany.
Un 20% per a polítiques d’acolliment i d’integració.
10 milions, 10 milions que estem destinant al que són les polítiques de vivenda en favor dels immigrants as la nostra comunitat.
I més de 5 milions d’euros anuals al que són les polítiques de benestar centrades en les capes més vulnerables, des del punt de vista econòmic, dels immigrants a la nostra comunitat.

Això representa, com li acabe de dir, una inversió anual de 1.
300 milions aproximadament d’euros en favor dels immigrants i dels estrangers a la nostra comunitat.
O el que
és el mateix, perquè vosté ho entenga, per cada immigrant que hi ha a esta comunitat, el govern de la
Generalitat valenciana est
à destinant anualment 1.
816 euros per persona, mentres que el govern de Madrid,
el govern socialista, dedica 31,16% euros a esta mateixa persona i a este
mateix any.

Per tant, estem parlant no solament d’una posició de principis, que li reitere i que m’agradaria trobar amb vosté un punt d’encontre, perquè el que estem buscant és que estes persones tinguen dignitat humana, tinguen drets i no tinguen carències per les seues circumstàncies d’origen, de procedència o inclús d’arribada a esta comunitat.
I després, en compte de fum, el que estem destinant són recursos materials i humans perquè estes persones troben en les administracions públiques valencianes els ressorts necessaris per a facilitar-los la seua
integraci
ó.

I en funció d’això, hem fet un pla d’immigració, que va des del 2008 fins al 2001, que va a fer possible també una inversió que estarà per damunt dels 5.
000 milions d’euros en este període temporal a què acabe de fer referència.

I hem posat en marxa, efectivament, una llei d’integració dels immigrants i dels estrangers, que estem elaborant-la, i estem elaborant-la
en col
·laboració amb els col·lectius d’immigrants i les associacions representatives dels immigrants, precisament perquè esta llei, quan arribe a estes Corts, tinga un consens més que acceptable i no puga vosté tornar a dir ací que està fent-se d’esquenes a la societat civil o a les organitzacions representatives dels
immigrants, perqu
è això no és cert.

Vull també traure-la d’un equívoc que vosté acostuma ací a dir contínuament i reiteradament.
Mire vosté, la societat civil d’esta comunitat està majoritàriament al costat del Partit Popular.
Aixina ve demostrant-ho cada vegada que té la possibilitat d’expressar-se democràticament i en llibertat.
La majoria de les associacions, de les organitzacions,
de les estructures c
íviques d’esta comunitat estan al costat del Partit Popular perquè entenen que és el que millor defensa i el que millor trasllada a les polítiques concretes el que són els interessos dels valencians, de les valencianes i de les persones que també han vingut a viure ací.

I li vaig a parlar també d’algunes actuacions, a més d’este pla de la immigració i d’esta llei, este projecte de llei que estem treballant i que li brinde l’oportunitat a vosté, quan vosté vullga, que ens assentem el seu grup i el grup del Partit Popular perquè anem avançant en quins són els criteris i els principis, si és que vostés estan realment interessats que esta integració es produïsca en el marc que nosaltres volem.

Nosaltres volem que esta integració es faça des del respecte a la diversitat cultural, com no pot ser d’una altra forma, defensant inclús que esta diversitat mos enriquix com a poble, reconeixent-li a la immigració que és un fenomen positiu i que ha sigut determinant a l’hora del creixement econòmic i social de la nostra comunitat i del context d’Espanya, però que és necessari en un moment, com vosté molt bé assenyalava, de crisi econòmica que trobem noves fórmules perquè estes persones no siguen les que paguen les conseqüències d’una mala política econòmica que està arrossegant a capes àmplies de la nostra societat a unes circumstàncies dramàtiques o no desitjables des del punt de vista econòmic.

I hem posat en marxa també actuacions concretes, que les fem.
Des de la implementació de polítiques actives per part del govern de La Generalitat fins a col·laborar amb altres institucions de caràcter no governamentals, cíviques o corporatives, que fan possible també que esta política vaja convergent al voltant d’este objectiu que és la integració.

Les agències de mediació per a la interculturalitat i per a la convivència, les agències AMICS a les quals vosté ha fet referència, en estos moments en tenim 14.
I quan ha parlat vosté de 60, nosaltres volem, i tenim el compromís al llarg d’esta legislatura, aconseguir que n’hi hagen 60 aproximadament en la nostra comunitat.
No perquè els ajuntaments no estiguen ja en molts casos, igual que estan fent els
sindicats o estan fent altres entitats, que tenen ja ag
ències o oficines al servici dels immigrants, sinó que estem volent descentralitzar esta política en les capçaleres de comarca.
Ja en tenim 14, estem fent-ne una o dos pràcticament al mes en col·laboració amb altres ajuntaments de la nostra comunitat.
I el que volem és descentralitzar i apropar estes agències d’assessorament i de consulta perquè les persones tinguen el més prop possible les solucions desitjades.

Hem signat i estem col·laborant amb els agents econòmics i socials, com és la Cierval, com es la cambra de comerç, indústria i navegació, com són els sindicats agraris, amb els quals hem signat ja en estos últims anys diversos convenis que han fet possible l’atenció fonamentalment als immigrants que treballen en les temporades de la recol·lecció de la fruita o dels cítrics.

Hem posat en marxa també convenis amb altre tipus d’organitzacions i institucions.
Per exemple, el Servef està tenint, en col·laboració amb nosaltres, mòduls específics per a reorientar la formació dels immigrants, des de sectors que estan en crisi, com el que vosté ha fet referència, com el de la construcció, cap a altres que poden ser futurs sectors econòmics emergents que li donen més garantia per a poder trobar una ocupació estable a la nostra comunitat.

A través de la Fundació del Ceinmigra, del Centre d’Estudis per a la Integració i la Formació del Immigrants, estem desenrotllant més de 17 cursos de formació dirigits exclusivament a immigrants, que ja porta un còmput anual de més de 2.
500 persones que troben la formació adequada per a integrar-se en la societat, no sols des de la responsabilitat
laboral, sin
ó també des del que són altre tipus d’assumpció dels seus valors culturals, però també dels valors de la societat que els acull.

I aixina li podria anar dient una sèrie de qüestions més relacionades en la quantitat de treballs que estem fent sobre este particular.

Fixe’s vosté si la política que estem duent a terme, a pesar de tindre les limitacions que té i a pesar de ser una cosa que es pot millorar, està tenint l’èxit necessari, que fins i tot la Unió Europea ha descarregat la responsabilitat d’un dels programes més importants de la Unió Europea quant al que és la integració dels immigrants i el treball de formació perquè es consciencie la societat en general respecte dels perills de la immigració il·legal, a la Comunitat Valenciana, al govern de la Generalitat valenciana.

Estem liderant un programa de més de 690.
000 euros de la Unió Europea, en col·laboració amb Grècia i amb Itàlia i amb més de huit organitzacions no governamentals, perquè han depositat la confiança en nosaltres gràcies a les polítiques d’integració que estem duent a terme ací, i estem potenciant, igualment, el que és l’Observatori de la Immigració, que, per dir-li a vosté, és un dels observatoris més complets que n’hi han en Europa en estos moments, amb més de dos milions de dades sobre el fenomen de la immigració, que està fent possible que a través d’estes actuacions concretes anem donant-li terme al que és el nostre objectiu que li he dit al principi: la plena integració en igualtat de condicions d’estes persones.

I si després vol vosté, en la rèplica li parlaré un poquet del que vosté denomina el compromís o contracte d’integració.

Gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Té la paraula la il·lustre senyora Gloria Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyor conseller, li ho diré amb estima: és vosté el demiürg de l’univers campsista.
Paraules no li falten, però la veritat és que té vosté una conselleria amb pocs recursos, amb poques competències, però és capaç sempre d’estar sota la llum del focus, i aleshores, doncs, amb això, moltes de les propostes que fa, no és que siguen inanes, estan buides de contingut, però, a més a més, com esta del cas del contracte d’integració, és el que pretén, perquè es confon la integració social amb l’assimilació uniformadora, el que pretén vosté en el fons és posar en el debat la qüestió de la immigració d’una manera que, al final, estigmatitza, criminalitza i deixa els immigrants com
unes persones sense drets, que tenen d
’acollir-se, a més, a un contracte que no té cap virtualitat.
I, aleshores, això es posa dintre del debat d’una manera, torne a dir, criminalitzadora, estigmatitzadora i segregadora al col·lectiu d’immigrants.

Clar que, com dia vosté, és un col·lectiu vulnerable, ¡per això ens preocupa!
, perquè és un col·lectiu molt vulnerable i, perquè, a més, de fet, segons em plantegen les coses des de la seua conselleria, al que se dóna alé és a la xenofòbia, al racisme i a una sèrie de comportaments que naixen d’eixa criminalització del col·lectiu d’immigrants.

Mire, jo dia que és fum, perquè vull parlar amb vosté de coses concretes, ¡clar que sí!
Jo vull que vosté me diga per què els alumnes que estan en el sistema escolar no tenen accés.
.
.
, i que són fills d’immigrants sense papers, no tenen accés als títols de l’ensenyament postobligatori.
¡Clar que sí!
Vull que me diga vosté per què en eixos cursos de formació ocupacional que vosté esmentava, adreçats a nínxols laborals concrets, se lleva el mòdul de salut laboral.
¿Què passa, que els immigrants no tenen dret a tindre el mòdul de salut laboral en un moment en què la incidència de la sinistralitat és tan elevada i més en el País Valencià?
Jo vull que vosté me done solucions a això.

Vull que vosté vinga i m’explique quin és el concepte que vosté utilitza per a parlar d’integració social.
Vull vosté que me diga per què són las amas de casa Tyrius les que donen classes de castellà als immigrants.
.
.
¿Per a quan va a posar vosté un curandero en un hospital?
¡Clar!
Jo vull que vinga vosté ací i me diga a on estan eixos diners, (remors) no diners, mesures concretes.
Perquè, senyor conseller, els xiquets que vénen del reagrupament familiar, no poden anar als cursets del Servef, perquè resulta que no tenen la carta.
.
.
, sí la de residència, però no el de treball.

Per tant, senyor conseller, me diga a mi això com és soluciona.
Me diga vosté per què estan donant classes de castellà a les hores de l’horari laboral dels immigrants, no només en el Servef, sinó en general, en totes eixes organitzacions que vosté té concertades per a fer-ho.
Eixes coses, ¿com es resolen, senyor conseller?

Jo vull, senyor conseller, parlar, evidentment, de coses concretes, vull que es
definisca l
’arrelament social, vull que vosté pose els mitjans, perquè un immigrant, perquè puga dependre valencià, tindrà que vosté posar els mitjans perquè puga fer-ho.
¿I açò, on està?

Parlen de les aules PASE en el sistema educatiu, però no hi han aules d’acollida perquè els immigrants, sobretot aquells que no coneixen ni la llengua ni la cultura,
puguen passar pr
èviament a les aules ordinàries, perquè, si no, el que està vosté fomentant no és la integració sinó el fracàs escolar.

Mire, senyor conseller, en estos moments el tema de la immigració creguem que és una dels fenòmens més utilitzats per a dividir la població i allunyar-los de la necessitat objectiva respecte a les seues reivindicacions
de classe.
Per a la dreta, que vost
é tan bé representa, s’està realitzant una acció barroca de doble moral, perquè s’utilitza els immigrants com una oportunitat de sobreexplotació i, per tant, de major benefici, i també se dóna alé a eixa nova competència entre els pobres per ocupar els serveis de l’estat del benestar.

Des d’eixa dreta que vosté tan bé representa, s’han induït al mateix temps prejudicis morals i culturals contra els que són diferents de nosaltres.
Jo no sé si vosté me parlarà o no ara del contracte d’integració, però, com diu la Comissió d’Ajuda al Refugiat, estem parlant, pel que vostés han dit fins ara, d’un contracte especial, diferent al que cal per al compliment de les lleis,
valors, costums i, lluny de fomentar la integraci
ó, el que exerceix és un injust efecte estigmatitzador, discriminador i criminalitzador.

Per tant, senyor conseller, jo li demane seny, li demane que vostés reflexionen enfront d’una qüestió que l’única cosa que pot fer és encendre la metxa d’una nova cultura cada vegada més xenòfoba i més racista, perquè estem parlant de col·lectius fràgils i vulnerables.
Des del govern i des de l’oposició tenim l’obligació de legislar amb seny, no diguent que es fa allò que no es fa ni es vol fer, sinó senzillament parlar de drets, de drets humans i drets de totes les persones
sense discriminaci
ó per raó de raça, color o procedència.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Marcos.

Té la paraula l’honorable conseller Rafael Blasco.

El senyor conseller d’Immigració i Ciutadania:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyora Marcos, també diguent-li-ho amb estima, no es pot dir una cosa i al mateix dir la contrària ací.
No podem establir ací unes preguntes i unes respostes a on vostés no vullguen almenys respectar el que se diu d’esta trona, amb la responsabilitat i amb la sinceritat que se diu, i que vostés vinguen ací a dir el contrari.

¿Qui ha parlat ací de criminalitzar o d’estigmatitzar la immigració?
(Remors) Eixes posicions són les que porten precisament que, per reacció, apareguen brots de xenofisme i de racisme.
Tot el contrari del que vostés busquen, (aplaudiments), tot el contrari del que vostés busquen.
Estem fent una defensa que totes les persones, tinguen o no tinguen
papers, vinguen d
’a on vinguen, tinguen els mateixos drets que qualsevol ciutadà d’esta comunitat, que ningú se veja privat dels drets que tenen pel simple fet de ser persones humanes.
Per
tant, desviar eixa atenci
ó cap a un discurs que ja no està present en ninguna part del món, és una actitud absolutament demagògica, senyora Marcos, que l’única cosa que fa és enverinar este debat.

Perquè estic d’acord amb vosté que el fenomen de la immigració és un fenomen molt seriós que tenim d’abordar amb moltíssima responsabilitat i que tenim de procurar no ferir ninguna sensibilitat,
perqu
è estem parlant de persones humanes.
I no sé vosté de què s’estranya, d’una cosa que volem posar-ho en pràctica ací i que, a més de posar-ho en pràctica, estem fent-ho d’una forma absolutament consensuada i concertada, i ens agradaria que vostés, abans que se pronuncien i comencen també a negar sense conéixer exactament de què estem parlant, feren un esforç vostés per intentar conéixer exactament el que nosaltres volem fer.

Però li vaig a dir a vosté una cosa, senyora Marcos: no estem inventant-mos ací res.
Jo sé que a vostés no els agrada agarrar com a referència els països més democràtics del món, ¿eh?
, jo crec que a vosté no li agrada saber que en Holanda, en Bèlgica, en el Regne Unit, en Suècia, en Dinamarca, països que no sé si per a vosté són referents, però que ningú pot discutir que són els països de democràcies més consolidades i d’un estat de llibertats més segurs que en ninguna altra part del món, ja han pres mesures d’este tipus, no s’ha trencat la cohesió social d’estos països, la immigració no ha segut estigmatitzada ni criminalitzada i el que s’ha fet ha segut avançar precisament en uns processos d’integració que se tenen de fer des del respecte, com jo li he dit, a la diversitat
cultural i a les condicions de cada u, per
ò esforçant-se per conéixer l’entorn i el context socioeconòmic cultural en què està.
(Aplaudiments)

Ací no se tracta de fer brometes sobre si u va a ser faller o no va a ser faller.
Aix
ò és un insult a la intel·ligència de qualsevol persona, que se mereix, com a mínim, una dignitat humana.
(Remors) Però ací tenen de saber les persones que vénen i que, a més, les conseqüències de les circumstàncies per les quals vénen les paguen els ajuntaments i la comunitat autònoma.
.
.
Perquè vosté té de saber que nosaltres no tenim competències en control de fronteres ni en saber com arriben ací les pasteres, ni en donar DNI ni passaports, però la broma és que tenim 90.
000 persones indocumentades en esta comunitat, i tenim d’atendre-les des del punt de vista de la sanitat, de l’educació i dels drets humans a què vosté fea referència, i això és al que mos estem dedicant.
Però el que volem és que eixe milió de persones, que en són més, se contemple a l’hora del finançament i mos donen els recursos per a poder atendre’ls des d’eixes necessitats que tenen de preservar els seus drets i les seues obligacions.

I és molt important que estes persones, quan arriben ací, a més de tindre una oportunitat laboral, perquè això ens beneficia també a nosaltres com a societat, no solament tenim de vore la immigració des del punt de vista de la seua responsabilitat laboral, que és pel que ve la immensa majoria de la gent, sinó també com a una oportunitat d’enriquir-mos des del punt de vista cultural i fomentar un mestissatge que és necessari que les societats modernes sàpien assimilar-ho i sàpien integrar-ho de forma adequada.

I estem fent-ho, perquè és molt important que estes persones no solament tinguen una responsabilitat
laboral, sin
ó que tinguen també l’oportunitat, i tenim l’obligació els poders públics de donar-los la formació la formació i els valors en què estem.
És molt important que la gent que vinga ací d’alguns països sàpia que esta és una comunitat bilingüe i que si saben coneiximents bàsics de valencià i de castellà, van a tindre més fàcil la integració.
És molt important que ací sàpien persones que vénen de cultures que no tenen en els seus criteris el que és la igualtat home-dona, sàpien, a més de tindre un treball, que les dones no tenen per què anar acompanyades dels marits a traure’s l’empadronament dels ajuntaments, com està passant tots els dies això ací.
(Aplaudiments)

És molt important que les persones que vinguen ací sàpien que vénen a una regió que té institucions d’autogovern, que té un parlament que representa la sobirania popular i que té un govern que té l’obligació de fer polítiques actives.
I quan estem prenent estes iniciatives, les estem fent d’acord amb la lleialtat constitucional, amb el marc estatutari, no li càpia ningun dubte, ja li ho avance, article 10 del nostre Estatut d’autonomia, a on tenim competències plenes per a poder prendre estes iniciatives, i des de la màxima cooperació amb el Govern d’Espanya, perquè nosaltres volem que, davant d’este fenomen, nosaltres siguem un element subsidiari i complementari a les polítiques del Govern d’Espanya, perquè esta integració se faça d’acord amb les competències que li correspon al Govern d’Espanya i d’acord amb les competències que ens correspon a nosaltres, que a vegades no poden ni deuen tindre un
efecte jur
ídic clar, però poden tindre un efecte social molt clar i poden tindre també un efecte de pedagogia política que mos ajude a tots a comprendre-mos millor i treballar per la integració, a la qual mos devem.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Se suspén la sessió fins demà a les deu.
(La senyora presidenta colpeja amb la maceta)

(Se suspén la sessió a les 19 hores i 50 minuts)