Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
.para3 {
text-indent:35,4px;
text-align:justify;
}
.para5 {
margin-left:14,15px;
text-align:justify;
}
.para6 {
text-indent:18px;
text-align:justify;
}
.para8 {
text-indent:14,15px;
text-align:justify;
}
-->



Comissió d'Investigació sobre
l'Accident Ocorregut el Passat Dia 3 de juliol en la Línia 1
de Metrovalencia realitzada el dia 4 d'agost de 2006.
Comença
la reunió a les 10 hores i 45 minuts.
Presideix
l'il·lustre diputat senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 6.

Proposta de la ponència

El senyor president:

Bon dia.
Comença la
reunió.

Pregue al senyor secretari que comprove el
quòrum.

(El senyor secretari passa llista per tal de comprovar
l'existència de quòrum)

Gràcies per la comprovació del
quòrum.
Hi ha quòrum.

Senyories, per favor, el següent punt és
la lectura i aprovació, si s'escau, de l'acta de la
reunió anterior.
Com de costum en la carpeta les seues senyories
tenen l'acta, però vull fer una observació.
En
l'acta s'ha omés que figure la relació dels
compareixents.
Està modificant-se només amb eixa
inclusió.
Per tant, si les seues senyories estan d'acord,
podem aprovar l'acta que tenim en la carpeta, afegint la
relació dels compareixents.
D'acord?
Per assentiment i per
unanimitat s'aprova.

El segon punt de l'ordre del dia és el
debat sobre la proposta de la ponència.
Com saben les seues
senyories la ponència es va reunir i va recomanar un dictamen, va
adoptar l'acord de recomanar un dictamen per majoria i de
reconéixer el dret dels dictàmens no recomanats a ser
defensats en la comissió.
Es va aprovar també per unanimitat
un torn i uns temps.
Complint els torns d'intervenció que es
van aprovar i els temps, correspon en este moment el torn a favor del
dictamen recomanat per la ponència.
Per tant, per a la seua defensa,
té la paraula el senyor Castellano.

El senyor Castellano Gómez:

Bon dia.
Moltíssimes
gràcies, senyor president.

Senyories, la proposta del Grup Parlamentari Popular
que ha presentat és una proposta seriosa, rigorosa, exhaustiva i
ajustada a la realitat.
Les conclusions, senyories, es basen en les dades
objectives i en les evidències que es desprenen de les
investigacions fetes dels 48 documents que han sigut aportats a esta
comissió de les 32 compareixences que s'han produït.

I, senyories, la veritat sempre és la que
és, no pot ser altra.
Tots hem coincidit que la línia
és segura.
No hi ha hagut cap, dels 32 compareixents, ninguna
acreditació documental que no coincidisca -experts,
catedràtics, responsables de distintes administracions,
representants sindicals, etcètera- que no coincidisca que la
línia 1 era segura i que, a més, els sistemes de seguretat i
de frenat eren els adequats a la configuració, als sistemes
d'explotació que la línia 1 té.

Per tant, també, tots han reconegut d'una
manera unànime, com així es pot comprovar, que el tren
circulava al doble de la velocitat permesa en eixe punt de la via on es
produïa l'accident.
I, per tant, totes les proves fefaents i
acreditades proven que l'excés de velocitat és causa de
l'accident, insistisc, sense que ningú haja pogut acreditar ni
demostrar el contrari, sense que ningú haja pogut acreditar ni
demostrar en estos moments, ni provar que existeix ninguna altra causa.

Per tant, les conclusions de la nostra proposta
són absolutament objectives, no estan basades en idees
preconcebudes, ni en cap predisposició inicial d'abans de
començar esta comissió sinó tot el contrari, es basen
únicament i exclusivament en investigacions completes i exhaustives,
en intervencions plurals i en documentació que fique de manifest la
veritat, negre sobre blanc.
No hi ha ni una sola conclusió de la
nostra proposta, del dictamen de la ponència, que no estiga
recolzada per l'estudi de la documentació i de les
intervencions dels compareixents.

Senyories, quan ací s'ha demostrat per
activa i per passiva que la línia és segura, que les mesures
de seguretat són les adequades per a les seues
característiques, que l'única causa provada que resulta
de la investigació fins a la data és l'excés de
velocitat; que no s'ha produït cap fallada tècnica o
mecànica o de conservació o de qualsevol altre tipus, que les
inversions realitzades en la línia per a millorar-la han sigut
quantissíssimes, com així confirma tota la
documentació rebuda, quan s'ha provat que ja existia abans de
l'accident un pla d'actuació amb més de 430
milions d'euros previstos, que ja contemplava, entre altres
actuacions, la implantació d'un nou sistema, com era
l'ATP, jo crec que ací s'ha intentat desviar
l'atenció amb excuses formals i d'altres qüestions.
Per tant, jo crec que ací tots hem sentit i hem llegit el mateix,
però alguns es fan els desentesos perquè no els convé
i per això les conclusions no tenen res a vore amb el que ací
s'ha provat.

Senyories, nosaltres creem i hem cregut sempre en esta
comissió i creem i, com es demostra, que serveix per a molt.
Per
això, el Grup Parlamentari Popular no sols ha conclòs en la
seua proposta sobre allò ocorregut sinó que, a més, ha
anat més enllà, ficant una sèrie d'iniciatives
per a seguir amb el que ha sigut la política del Consell de la
Generalitat fins ara, apostant pel transport públic, apostant per la
seua millora i modernització permanent.

I, en eixe sentit, el que nosaltres creem que
s'ha conclòs -i així la ponència ho eleva
per a la seua aprovació en esta comissió- és el
següent.
Primer, que queda absolutament clar què és la
línia 1.
La línia des que el Reial Decret 1.
496/1986, de 13
de juny, transferix a la Comunitat Valenciana, es demostra que és
una línia que té pràcticament tot el seu recorregut
menys set quilòmetres per superfície.
I que, al dir
també en el si de la comissió pels experts, pels
tècnics de tot tipus, des de la més pluralitat, que estem
parlant d'una línia que per les seues característiques
físiques, per la seua execució inicial, per les solucions que
es donaren per a la seua execució, estem parlant d'una
línia que no és de metro pur i dur, que és una
línia de rodalies.
I que, per tant, totes les solucions
tècniques i de mesures de seguretat han de ser adequades al que
és una línia de les característiques de rodalies, de
les característiques que té la línia 1.

En segon lloc, he de concloure també
d'una manera clara que eixa mateixa conclusió primera
l'acredita el mateix govern en totes les seues etapes, siga del color
polític que siga.
Perquè és el Govern, en l'any
1993, el que acorda que el sistema més adequat de la línia 1
és el FAP.
I, al mateix temps, està dient que per a la
línia 3 i per a la línia 5 és l'ATP, precisament
pel sistema d'explotació, precisament per les
característiques de la línia.
I s'entén que
és igual de segura, perquè així ho exigixen els
tècnics i els experts per les configuracions de les línies,
que en 1993, quan es decidix el sistema FAP per a la línia 1, es
decidix simultàniament el sistema ATP per a la línia 3 i per
a la línia 5.

Això vol dir que durant díhuit anys han
circulat per la línia 1 més de dos milions de trens sense que
s'haguera produït ni un sols accident en eixe punt de la via.
Per tant, tots hem coincidit que no és un punt negre, perquè
els punts negres són els que tenen reincidències
d'accidents en un determinat punt quilomètric o
condició física de la via.
I, per tant, que la línia,
que és la tercera conclusió, és una línia
segura.
A tots els 32 compareixents que se'ls ha preguntat, tots han
coincidit en dir que la línia és segura i tots han coincidit
en dir que les mesures de seguretat són les adequades a eixes
característiques i a eixe tipus de línia.
I ho han fet amb
contundència.

També ens ha quedat clar que l'accident
ha sigut per un excés de velocitat.
La lectura de les caixes negres
no deixa cap dubte al respecte, tant la lectura de la primera com la
lectura de la segona caixa negra diuen que anava a 80 i un poc més
de 80 quilòmetres per hora, quan tot el món queda
també acreditat que en eixe punt era a 40 quilòmetres per
hora com es podia circular.

Per tant, entenem també que ha quedat demostrat
que per part de l'empresa de Ferrocarrils de la Generalitat es
compliren les seues responsabilitats quant al que era el número,
quant al que eren les revisions que calia fer al material mòbil, que
calia fer al tren i a la comprovació, també, de l'estat
de la via, on va ocórrer l'accident.

Per tant, si no es queda provat, no hi ha ningú
que puga acreditar que hi ha algun altre tipus de causa que
l'excés de velocitat; sí que es queda provat que les
revisions es fan totes, sí que es queda provat que no hi ha
ningú que puga acreditar en este moment que puga haver qualsevol
tipus d'altra errada.

També queda demostrat que el maquinista tenia
l'habilitació, tenia la capacitació i havia superat
totes i cadascuna de les proves previstes per a poder fer les funcions de
maquinista amb total actitud.
Jo crec també que dels documents i de
les fitxes personals que s'han fet així s'ha demostrat.

Jo crec que en el tema d'inversions, que
és un tema que jo crec que no caldria ni fer comentaris,
perquè queda acreditat documentalment, queda acreditat en tots els
documents comparats que, tanmateix, en els últims anys del que ha
sigut les inversions, la renovació de les vies, el bloqueig
automàtic, la implantació del sistema FAP, que
s'aprovà en 1993, però es contracta en 1996 i
s'implanta definitivament en l'any 1999; es fa el bloqueig al
cent per cent automàtic de tota la via des de l'any 2001 a
l'any 2003; se suprimixen un munt de passos a nivell, es fa
l'ampliació de les vies, acaben de completar els que
són els canvis de travesses de fusta a formigó,
etcètera, etcètera, amb una inversió constant i
permanent.
I abans de l'accident, el 15 de maig, el president de la
Generalitat presenta un ambiciós pla d'actuació, que
és el pla Horitzó 2010 amb més de 430 milions
d'inversió per a la línia, és a dir, tres mesos
abans que ocorreguera l'accident.
Per tant, quan en l'any 1995
s'invertixen 22 milions i a partir de l'any 1995 fins la data
162 milions, jo crec que ahí s'ha de parlar poquet.

Jo crec que també, el que són els parcs
d'emergències, etcètera, etcètera, està
totalment demostrat i reconegut per tots els compareixents, i també
cal agrair-ho per part dels grups parlamentaris d'esta
comissió, el que funcionara d'una manera raonable, que
funcionara bé, ràpidament i amb eficàcia en tot el que
foren els servicis d'emergència i de seguretat en el mateix
dia de l'accident.

Per tant, nosaltres, dites estes conclusions que la
línia és segura, que l'excés de velocitat
és la causa de l'accident provada i no n'hi ha altra
provada en estos moments, també fem mesures com que el Pla
d'actuació de la línia 1, que està feta,
s'agilitze per part del Consell, el que es presentà ja el 15
de maig, o que s'agilitzen també per part el Consell tots els
acords que s'han fet en el Comité de Seguretat de la
Circulació de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana.
I, per
tant, es porten a terme, també, el més àgilment i el
més ràpidament possible, o també traient conclusions,
jo crec que de futur molts importants, com és, per exemple, el que
s'ompli un buit legal -que també ha quedat acreditat per
tots els experts independents i tècnics que han passat per esta
comissió- i és que no existix una llei que regule el
que és la seguretat ferroviària.
Però no és que
no existisca en esta comunitat, ni existix a Espanya ni als majors
països d'Europa, perquè, també, al dir dels
compareixents, l'única legislació quant a mesures de
seguretat la té la Comunitat Valenciana referida a passos a nivell.
No n'hi ha absolutament res més regulat a la resta de
comunitats autònomes ni tampoc a nivell estatal en eixe sentit, a
nivell del que és la seguretat pròpiament dita.

Per tant, entenem i instem també que el Consell
faça un projecte de llei autonòmic que regule les
matèries de gestió, explotació, infraestructura,
supraestructura, coordinació de modus, material mòbil,
formació de maquinistes, plans de seguretat, avenços
tecnològics, finançament, entre altres matèries, tot
referit per a anar sempre amb eixa idea de continuar millorant
permanentment els serveis públics.

I d'eixa mateixa manera també instem
l'Estat perquè faça el que pertoque en les
matèries que no estiguen fetes en estos moments, perquè el 70
o el 80% dels ferrocarrils que passen per la Comunitat Valenciana
són de gestió i competència estatal i, per tant,
entenem que també cal lògicament vetlar per tota la seua
seguretat en el conjunt.

També des del Grup Parlamentari fem propostes
com, per exemple, que es cree una agència de seguretat en el
transport de la Comunitat Valenciana, dels diferents mitjans de transport
de la Comunitat Valenciana, que regule tot el que hagen de ser o que tinga
com a funció la vigilància i el control de tots els sistemes
de seguretats, que tots els avenços tecnològics, doncs,
permanentment estiguen adequats a la seguretat en qualsevol mitjà de
transport de la Comunitat Valenciana.

Per tant, entenem que són, com dia, propostes
fetes des de l'evidència objectiva de les compareixences, de
la documentació, de les investigacions fetes fins a la data i
també propostes en la línia del que ha fet el Consell en
estos últims anys de millorar permanentment i sense pausa la
seguretat, d'anar millorant-ho de cara al futur.

I en eixe sentit, ahir en la ponència
s'estigué parlant de fer un annex d'alguns punts de
coincidència que tenien les distintes conclusions en esta
comissió, perquè jo entenc que els ciutadans, les
víctimes, les famílies, a un mes i un dia de
l'accident, perquè el dol de les famílies o els
sentiments de cara als ferits i a les víctimes no soles ha de ser en
els dies de dol oficial o ha de ser en els dies immediats a
l'accident, sinó que ha de ser permanent.
Per tant, jo crec
que es féu un intent, com jo torne a fer i reitere ací en
esta comissió, de poder aplegar, en els punts de
coincidència, en els punts que són positius per a seguir
millorant permanentment tot el que són serveis públics,
doncs, un annex en el que poguérem aprovar per unanimitat tots els
grups.

Eixe annex jo crec que és molt clar, és
objectiu, és clar, és evident i, a més, es
desprén de la documentació de les compareixences d'esta
comissió.
Simplement la proposta diu que: «Les Corts
promulguen una llei que regule totes les matèries referides a la
seguretat, funcionament i formació del personal de Ferrocarrils de
la Generalitat Valenciana».
Un segon punt que diu: «Igualment a
través d'una llei específica es crearà un ens
públic amb personalitat jurídica pròpia que vetle a la
Comunitat Valenciana, entre altres aspectes, per la vigilància i el
control dels sistemes de seguretat de tots els mitjans de transport»;
i, en tercer lloc «Les Corts insten el Govern d'Espanya i el
Congrés dels Diputats que en el marc de legislació existent
en matèria ferroviària es promulgue una llei que regule els
criteris de seguretat en els ferrocarrils de competència
estatal».

Jo crec que és d'una lògica
aclaparadora i d'un tema totalment eficaç i positiu el que de
cara a la societat, de cara als ciutadans, des de la responsabilitat
poguérem fer este tipus d'acord, amb independència que
en l'esclariment de les causes de l'accident o en altres
qüestions, doncs, cada u puga mantindre lògicament les postures
que crega.
Però, jo crec que l'altura de mires i la
responsabilitat de cara a la societat i de cara a la memòria de les
víctimes i les famílies crec que bé es mereixeria un
annex d'estes característiques.

Per tant, jo vull concloure, senyor president, i
gràcies per la seua benevolència, que des del meu grup
parlamentari entenem que si ens cenyim a les proves objectives, al que es
demostra amb llum i taquígrafs de la documentació i de les
compareixences d'esta comissió, no havia d'haver sigut
gens difícil, és a dir, al contrari, haguera hagut de ser
molt fàcil haver arribat a un acord en les conclusions i haver
aplegat a un dictamen de la ponència que hui estem debatent,
perquè jo crec que cal ficar damunt de la taula el resultat objectiu
de les investigacions, de les investigacions que amb rotunditat demostren
que no hi ha hagut en estos moments ni imprevisió ni deixadesa ni,
per tant, responsabilitat política alguna a l'hora de fer les
inversions i a l'hora de portar endavant les coses.

Ara bé, jo crec que la nostra responsabilitat
exigix prendre bona nota de tot el que ha passat, adoptar les mesures que
ajuden a seguir millorant i potenciar la qualitat i la seguretat del
transport perquè jo crec que no hem de ser conformistes.
Mosatros
aspirem a avançar i treballar perquè els ciutadans tinguen
cada dia millors serveis públics.
(Remors)

Jo crec, senyories, i acabe, que este és el
millor tribut que podem fer a la memòria de tots els que han perdut
la vida en este lamentable i tràgic accident.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor.

Senyor Such, a vore si acabem amb pau i
concòrdia.
Bé, si no ha sigut vosté, em disculpe amb
vosté, però que entenga qui haja sigut que em referia a ell.

El senyor Castellano Gómez:

Gràcies, senyor president.

Dia que el millor tribut que podem fer a la
memòria de tots els que han perdut la vida en este lamentable i
tràgic accident, a totes les víctimes i a les seues
famílies, és continuar esforçant-se i treballar per,
lògicament, millorar des del respecte més absolut.

Per tant, esta és la proposta.
Entenem que
és seria, constructiva, exhaustiva, d'anàlisi de tot el
que ha passat dins del rigor i de la responsabilitat.
Mos haguera agradat
que l'oposició haguera col·laborat més en este
tipus de qüestions, però entenem que l'esforç que
hem de fer entre tots el devem fonamentalment a les víctimes, a les
famílies, a la societat i als ciutadans que, a la cap i a la fi,
mosatros ens devem, tots els que estem ací representant-los.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Castellano.

Senyories, ara, en aplicació del procediment
que hem acordat per unanimitat, procedix iniciar els torns en què
cada grup parlamentari i el Grup Mixt defensen la seua proposta alternativa
i fixen posició, si volen fer-ho, respecte de la proposta, de
l'informe o dictamen que ha recomanat la ponència.

En este sentit, té la paraula el representant
del Grup Mixt, senyor Tomás.

El senyor Tomás Puchol:

Gràcies, senyor president.

En primer lloc, volia dir que, tal vegada, a la millor
ahir va haver algun tipus d'error, ho desconec, i no vaig ser
convocat.
No sé exactament què és el que pogué
ocórrer.

Però, bé, després de comentar
esta lleu incidència, sí que volem fer patent quina és
la nostra postura després de vore el que és el
desenvolupament i quines són les causes, les diferents
compareixences i tot el que se mos ha explicat ací en estos dies tan
intensos.

Aleshores, volíem comentar, com a conclusions,
que la pròpia comissió d'investigació no ha
sigut ni moltíssim menys de les millors del món i que se
sembla prou al que és un frau.
Perquè no es pot justificar
que un accident de tan importants i greus conseqüències es
resolga en una comissió en la qual sols hem tingut quatre dies de
compareixences i que hi havia més propostes d'acció
dels diferents grups parlamentaris, concretament pel que fa a més
informació i més documents, que a la millor hagueren pogut
aportar alguna novetat o ampliar la informació, i per tant donar
més disponibilitat a l'hora del que és elaborar un
juí i estes conclusions.

Queda acreditat que la causa principal de
l'accident és l'excés de velocitat, ja que en un
tram amb revolta, en el que és necessari reduir la velocitat i no es
pot circular a més de 40 quilòmetres per hora, el metro anava
a 80 quilòmetres per hora.
Això mos fa dir i mos induïx
a preguntar-nos si en una societat moderna instal·lada en les noves
tecnologies pot existir un transport públic que estiga absolutament
supeditat al que són els condicionants físics i professionals
del maquinista o conductor quan hi ha a la nostra disposició
elements de seguretat i garantia suficients perquè açò
no fóra aixina.

També entenem, com no, que és necessari
que es faça un important esforç de millora en la
modernització de sistemes de seguretat per aconseguir optimitzar les
línies de Metrovalencia perquè es puguen evitar lamentables
accidents com este i la pèrdua de vides humanes.

Bàsicament, i com se mos ha comentat per part
del Grup Popular que se mos van a presentar una sèrie
d'elements que pareix que s'extrauen de les diferents propostes
dels grups parlamentaris, en estes quatre pinzellades que hem donat
mosatros volem manifestar que la proposta de resolució no és
la que mosatros pensem, ni desitgem, ni les conclusions a les que arribem
després de les diferents compareixences.
Però, estem a
l'espera de rebre el que és este extracte per a analitzar-ho
i, en una reflexió valenta i amb responsabilitat, doncs, adoptarem
el que creguem que puga millorar l'estat actual del que són
les línies i, com no, de les víctimes i els sistemes de
seguretat en Metrovalencia.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Tomás.

Senyor Tomás, la presidència, sense
ànim de polèmica, només per aclarir, vol deixar
constància, primer, que les ponències s'autoconvoquen,
ni les convoca el president ni els serveis jurídics de la cambra,
s'autoconvoquen els mateixos membres de la ponència de la qual
vosté era membre.

Segon.
El dimarts es va reunir la ponència quan
va acabar l'última compareixença, i el senyor Oltra i
jo, membres els dos, com vosté, de la ponència, vam estar
comentant amb vosté i explicant-li perquè anàvem a
reunir-nos en la ponència, que era per a acordar el procediment i
que el dijous mos tornaríem a reunir.
El que no teníem clar
era a quina hora anàvem a reunir-nos.
En eixa reunió es va
decidir que fóra el dijous a les deu i mitja.
Per tant, la falta de
comunicació no és sempre culpa d'una part.
 Només volia dir això per deixar la qüestió
clara.

Bé, dit astò.
.
.
No és
polèmica, només és un aclariment.
Jo sé que la
seua intenció.
.
.
Perquè la lletrada el va cridar per
telèfon i a vosté li va faltar el temps per a agarrar el
cotxe i vindre-se'n a València.
Em consta que és
aixina, però ja havíem acabat a pesar que vam estar
més d'un hora en la ponència.
No és cap
crítica, és només un aclariment per al futur.

Té la paraula el senyor Oltra per a fixar
posició, si ho creu convenient, i per a defensar la seua proposta
alternativa.

El senyor Oltra i Soler:

Gràcies, senyor president.

Vaig a començar fixant posició davant de
la proposta de la ponència, presentada pel Grup Parlamentari
Popular.

Nosaltres la primera qüestió que
voldríem dir és que, una volta llegida eixa proposta, la
sensació que dóna és que hem estat en comissions
distintes.
És cert que coincidix la data, i és cert que
coincidixen els compareixents, però donaria la sensació que
hi han hagut dos comissions funcionant: una, que és la que ha
sentida el Partit Popular, i una altra que és la que hem sentida la
resta.

El resum de les compareixences, a més, es
limita a recollir la impressió, sempre la més favorable
possible, des del punt de vista del Partit Popular.
El resum que s'ha
fet d'eixes intervencions ha sigut antològic, sempre
s'ha buscat -i consta ahí- la frase més
favorable, allò que puga interessar més al Partit Popular,
etcètera.

S'obvia, en tot el document, el veto que
s'ha produït a compareixents, el veto que s'ha
produït a la presentació de documentació,
etcètera, etcètera.
Que la documentació, inclús
es diu que ha arribat bé.
Si ha arribat en les pitjors condicions
possibles!
Inclús alguna d'elles, com les fotos, inclús
han arribat després d'acabar la comissió.

Cap referència a comentaris o aportacions que
es desmarquen de la tesi oficial.
Res.
Ací no s'ha dit res
absolutament que vaja en contra de la versió del Partit Popular.
Inclús pareix que els sindicats no hagen comparegut.
Sols una
referència, i molt matisada, de tot el que digueren en contra de la
versió oficial.

Açò, en tot cas, el que comprova
és que les conclusions del PP estaven fetes abans de la
comissió.
Per tant, pràcticament no calia incorporar res nou.
Les conclusions del PP suposen 63 fulls.
Excepte els últims 5, els
altres 58 són pura palla.
Un llibre de literatura fantàstica
que ens conta el que no fa falta, perquè ja està el Diari de Sessions.
O bé es
dedica a interpretar, alguns del PP, naturalment, el que han suposat les
sessions de la comissió d'investigació.

I tot això el que confirma és la
intenció del PP que, des del primer moment, va enfocar aquesta
comissió no com d'investigació, sinó
m'atreviria a dir d'antiinvestigació.
S'han posat
totes les dificultats possibles.
La més curta en la història
de la Comunitat Valenciana, els vetos que hi han hagut, les dificultats
d'accés a la documentació.
.
.
Tot això amb un
objectiu únic: legitimar la falsedat.

Per a això, probablement, serveix el que ha
eixit en estes conclusions.
Unes conclusions que jo crec que
s'allunyen molt de la veritat.
Perquè, clar, dir allí
que és que durant 18 anys, per exemple, que han circulat molts
milions de trens per eixe punt no s'ha produït ni un sol
accident entre l'estació de Plaça Espanya i
Jesús.
.
.
És que la línia 1 també és
alguna cosa més.
En eixa línia 1 va passar, per exemple,
allò de Picanya; van haver les queixes i denúncies sobre la
famosa senyal en la revolta.
.
.
Per tant, no s'està dient la
veritat allí.

Que la línia 1 és segura?
És
segura.
Però és la menys segura de totes les línies
valencianes.
I que cal millorar molt la seguretat perquè siga
més completa del que és en estos moments.
Això
també està clar.

Que la causa de l'accident ha sigut
l'excés de velocitat?
Està entre les causes de
l'accident.
Molta gent s'ha resistit a creure que eixa
és l'única raó d'eixe accident Per tant,
em pareix molt aventurat, molt aventurat, atribuir eixa responsabilitat
que, a més, automàticament s'està delegant en el
maquinista, al que ha passat.
Segurament, està en l'origen de
l'accident.
Però crec que és molt temerari plantejar
que siga l'única causa.
Jo crec que altres tipus
d'elements han d'haver influït en això
perquè tinga la gravetat que ha tingut.

«Es conclou -diu ací
també- que Ferrocarrils de la Generalitat ha complit
correctament la seua responsabilitat.
» Doncs, home, em pareix
també molt aventurat això.
Allò que el maquinista,
l'habilitació.
.
.
sens dubte que si haguera tingut
més, haguera sigut millor per a tots.

Lògicament, que no es deriva cap responsabilitat
política.
Això ja ho sabíem, en versió
d'ells, des del primer moment, des d'abans de començar.

Per tant, jo crec que són unes conclusions fetes
a mesura dels interessos partidistes, en este cas, del Partit Popular,
intentant adornar eixa qüestió amb tema de respecte.
.
.
i
tal , no sé quantes coses, però que, al final, el que
amaguen és el desig de passar pàgina quant ans.

Sí que, curiosament, a pesar de tot
això, en el seu mateix escrit, crida l'atenció que,
després de considerar que la línia és absolutament
segura, que no passa res, que tot es defecte d'un excés de
velocitat ocasionat pel maquinista, acorden agilitzar -utilitzen la
paraula «agilitzar» en més d'un punt; en el 8, per
exemple; en el 9- que s'agilitze, que s'agilitze la
implantació del pla de millora d'adaptació de la
línia 1; que s'agilitze l'execució dels acords
adoptats al si del comité de seguretat.
O siga, que
s'agilitze.
Ara, ara els han entrat les presses.
Ara els han entrat
les presses.
Ara, amb açò, estan reconeixent que, eixa
línia tan segura, necessita millores.
I els han entrat les presses;
el que passa és que els han entrat les presses un poquet tard de
mes.

Es diu que l'accident no era ni previsible ni
evitable.
Nosaltres pensem, inclús, que les dos coses: que era
previsible i que era evitable.
Per tant, creiem que això no respon a
la veritat, aquestes conclusions.

Després, les tres conclusions finals que, a
més, curiosament, són les que fiquen en la proposta
d'annex, jo crec que és una forma d'intentar traslladar
el problema.
Jo crec que, en estos moments, les víctimes, els
familiars, etcètera, el que estan demanant especialment és
conéixer que és el que va passar exactament allí.
Què va passar; com va passar i per què va passar; què
cal fer perquè no torne a passar; i quins són els
responsables perquè no s'haguera pogut evitar en el seu
moment.

No es tracta, per tant, de desviar
l'atenció, de fugir de les responsabilitats, de traslladar el
problema.
.
.
que si les Corts no han legislat, que si el Congrés de
Diputats no.
.
.
Mire, sense fer tot això, este accident, en la
línia 3 o en la línia 5 no haguera passat.
Sense fer tot
això, i sense que es fera mai.
Per tant, no es tracta de fugir de
responsabilitats.
Hi ha hagut fallades estrepitoses, fallades estrepitoses
que no es poden amagar i que estan ací.
Per tant, jo crec que
és una mesura d'intentar confondre l'opinió
pública, i eludir el Partit Popular eixes responsabilitats que
té.

Dit açò, nosaltres entrem en la defensa,
lògicament, del nostre informe.
El tema principal: l'accident
era evitable, com ho serà, per cert, a partir del 15 de setembre.
A
partir del 15 de setembre, este accident, cal dir, este, no s'haguera
produït.
Fixen-se, senyors del Partit Popular, si era evitable!
A
partir del 15 de setembre!
Com ho és, per cert, en la resta de
línies, que estan en la ciutat de València.
Fixen-se, senyors
del Partit Popular, si era evitable!
Com ho és també en la
resta de línies de tota Espanya.
Fixen-se si era evitable.
Inclús era previsible.
Sense ser endevins, era previsible.
Per
què?
Havia passat l'accident de Picanya, recentment, en esta
línia, on s'havia produït també per un problema
amb el sistema de frenada.
S'havien saltat una sèrie de
senyals, i s'havia produït una acumulació de trens, que
havien produït una quantitat de ferits prou greus.

En esta mateixa revolta s'havia hagut de posar
un senyal de 50 quilòmetres fa tres anys, perquè abans no hi
havia cap limitació de velocitat.
És que això, a qui
se li diga que en esta revolta no hi havia cap limitació de
velocitat, i que els maquinistes estaven passant per ella a 60
quilòmetres per hora, dius: «És increïble».
Com pot ser que esta revolta, que s'ha demostrat tan perillosa, haja
estat sense senyalitzar anys i anys, i passant per allí a 60
quilòmetres per hora.
Que, per cert, dius: «I ara, passen a
80, i descarrila».
No sé.
És possible.
Jo no vaig a
negar-ho.
Però, solament per això?
Això caldria
vore-ho.

Era un senyal que havien.
.
.
tant de preavís que,
inclús al poquet temps, hagueren de baixar-la de 50 a 40
quilòmetres per hora.
Per tant, vostés, la direcció de
l'empresa, estava més que avisada que allí podria haver
perill.
Si Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana haguera pensat menys
en açò de la cultura del ferrocarril -que és un
argument que sona molt bé- o allò de la geometria de la
via -que  també la gerent parlava recentment- o que
com cap sindicalista havia advertit de la perillositat de la revolta,
doncs, calia estar tranquils.
Tan tranquils, que el conseller declarava
allò que era una «curva dulce».
Sort que no era una
«curva amarga», perquè, si no, no sé que arriba a
passar Si Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana prestara més
atenció a la seguretat, a la prevenció, a les inspeccions
prèvies, als simulacres, etcètera, etcètera,
l'accident no s'haguera produït.
A més, la
seguretat, evidentment, costa diners.
La seguretat no és una
acció prioritària per al Partit Popular en el metro i menys
en la línia 1.
Sempre podrà aguantar un poc més
conforme està.
Eixa és l'actitud del PP permanentment,
fins ara, en esta línia.
«Ja ho farem.
Si no este any,
l'any que ve».

Les prioritats inversores de la Generalitat són
altres: les grans obres, els projectes faraònics.
.
.
Per allí
se'n van els diners que fan falta per als transports públics,
per als serveis públics.
Malgasten tant que utilitzen fins i tots
els diners que vénen de Madrid per a Ferrocarrils per a altres
qüestions.
I per si faltava alguna cosa, per a acabar de comprovar-ho,
ací està la visita del papa per a marcar diferències.
No?
Tot un vicepresident del Consell dient que «el que faça
falta».
«En diners, per a eixa visita, el que faça
falta».
Una frase que passarà a l'antologia del
desbarat.
Quina sort, xe!
Quina sort!
Llàstima que açò
no siga en altres coses!
Tot el que faça falta gastar, per cert,
però no justificar.
Que eixa és una altra.
Tot el que
faça falta gastar en la visita del papa, però no justificar.
Això, ja vorem si haurem de recórrer al mateix papa per a
intentar esbrinar, donada la seua infal·libilitat, què ha
costat el seu viatge a esta ciutat.

Per què la seguretat i el benestar dels
valencians no tenen dret a «lo que haga falta»?
Per què?
Per què eixes diferències?
La seguretat en el metro ha
descobert greus errors en Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana.
En els
seus responsables directes, i en el mateix conseller que, a més, cal
recordar que, a banda de ser conseller, i precisament per això,
és el president del Consell d'Administració de
Ferrocarrils.
No cal oblidar això.

Nosaltres, jo crec que cal recordar com
enfocàrem aquesta comissió.
En el seu moment,
presentàrem una proposta al plenari, en la qual demanàvem
tres mesos per a poder funcionar.
Pensem que era un temps mínim per
a poder garantir que la comissió poguera treballar en condicions
acceptables per a intentar esbrinar el que havia passat, com havia passat,
i delimitar les responsabilitats.
Ens vam trobar amb eixa majoria
mecànica del Partit Popular, que va forçar una
aprovació de 30 dies.
Nosaltres, inclús, una volta aprovat
això, plantejàrem: «Bé, ja que no tenim
més marge que eixos 30 dies, que siguen 30 dies
hàbils».
Sempre des de la voluntat de disposar de més
temps, de disposar de més participació per intentar
aclarir-ho.
Impossible.
Ni tan sols els 30 dies hàbils.
El PP va
reduir a la mínima expressió la proposta, i damunt de
reduir-la, al final la va deixar en quatre dies de compareixences.

Quins motius han dut al Partit Popular a forçar
el funcionament de la comissió d'aquesta manera?
Nosaltres
entenem que, fonamentalment, tres: tancar el més prompte possible la
comissió, i que això es produïsca en el mes
d'agost, mes on, tots sabem, la informació social està
en mínims, etcètera, etcètera; evitar, al
màxim, que es puga mesclar el tema de l'accident de la
línia 1 amb el debat de l'estat de la comunitat, i amb les
pròximes eleccions; dificultar, tant com siga raonablement possible,
que la comissió d'investigació puga realitzar la seua
tasca, i així palesar les evidents mancances de seguretat de la
línia 1 del metro.
Possiblement, la raó real siga una mescla
d'eixes tres, que és on està tot l'origen del
problema.

Per a nosaltres, a Ferrocarrils li fa falta una
programació i un compliment d'inversions en seguretat.
Mode
d'organització, ampliació de línies, per a
convertir-lo en la columna vertebral del transport en les grans ciutats
valencianes.
Demanem, per tant, canviar les prioritats
d'inversió de la Generalitat Valenciana.
Perquè els
recursos són limitats, els deutes s'acumulen, i el faraonisme i el malbaratament
de recursos continuen sent senyals d'identitat d'aquest Govern
Valencià.

Demanem, per tant, un pla integral de seguretat en
Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana, que s'ha demostrat
imprescindible.
La no-existència d'este és tot un
símptoma de la poca preocupació tradicional, en este tema.
La
importància l'han reconegut diversos experts, com un
mitjà de prevenció bàsic.
Però, com és
possible que en un mitjà tan important, com és el metro en
València, no existisca encara un pla integral de seguretat?
Tenim un
pla d'emergències, però un pla
d'emergències una volta s'ha produït la
tragèdia.
Però el que no tenim és un pla de seguretat
que evite que es produïsquen este tipus de qüestions.
Això.
.
.
pareix que ningú havia pensat que això podria
ser.
D'alguna manera, que es poguera previndre, que es feren els
estudis, les inspeccions, els simulacres, per a resoldre eixa
qüestió.

Demanem, lògicament, la
instal·lació immediata de balises limitadores de velocitat en
tots els punts conflictius.
La millora de la tecnologia de seguretat.
En
eixe sentit, l'accident del dia 3 ha convertit en imprescindible la
protecció dels punts negres de la línia 1.
Eixos punts negres
que vostés coneixien, la direcció de l'empresa
coneixia, i que nosaltres no podrem conéixer, perquè vetaren
vostés l'accés al document que un sindicat va presentar
a l'empresa.
I ens agradaria saber per què vetaren
això.
Què deia eixe document que vostés consideren que
no hem de saber nosaltres ni l'opinió pública
valenciana?

I allargar la formació del personal.
Hem sentit
ací declaracions increïbles de com està fent-se la
formació per part del personal de Ferrocarrils de la Generalitat,
especialment els maquinistes.
Menys de la cinquena part del temps que en
altres institucions es dedica a formació és el que ací
es prepara a la gent.
Em pareix un tema molt delicat, molt delicat, que
requereix de la immediata aprovació d'un plans de
formació i actualització permanent de tot el personal i uns
plans d'accés que garantisquen unes bones condicions quant a
tècnica i pràctica per a tot el personal que vullga entrar a
treballar a esta empresa.
El tema de disposar només de dues-centes i
escaig hores de formació, màxim de 15 dies de
pràctiques, la no-existència de simuladors.
El fet que les
diferències són absolutament brutals amb el que està
fent-se en altres metros.
Em pareix deixar en mans dels maquinistes una
responsabilitat excessiva per al poquet temps que tenen de formació.
Això ha sigut una reivindicació bàsica de tots els
sindicats, bàsica de tots els sindicats.
I vostés passen
olímpicament d'ella.

Nosaltres demanem també més
transparència i participació.
És cert que sempre.
.
.
,
arran de l'accident, ara es diu que les decisions del Comité
de Seguretat en Circulació seran vinculants.
És una
confessió que fins ara no ho eren.
I ahí estan les
declaracions dels sindicats que ens han dit com es treballava en eixe
comité, que tenien dret a parlar, tenien dret a anar, però
resoldre qüestions, l'acceptar les propostes de sindicats
depenia únicament i exclusivament de l'empresa sense
més arguments.

Ara diuen que seran vinculants.
Bé, correcte,
però això volem que quede institucionalitzat, que no depenga
de la voluntat dels responsables del moment o que en estos moments es diga
això, perquè l'accident està molt recent.
I
creem també que això, eixa major participació i
capacitat de decisió ha d'estar també en altres
àmbits en l'empresa, fonamentalment a l'hora de la
presentació de pressupostos, de decisions que afecten a seguretat i
que inclús eixa participació s'amplie no solament al
personal sindical representatiu de l'empresa sinó també
demanem expressament que s'incorporen representants veïnals de
la ciutat de València, que és en definitiva el gran suport de
l'empresa, els usuaris que no tenen representació, no tenen
veu en el procés de millora constant d'un servici tan
bàsic.

I, fonamentalment, el que creem, una volta dit tot
això, és que jo crec que a estes altures és més
que evident que un accident, que era evitable, que era previsible, com
vostés mateixa confirmen amb les mesures que de mala manera,
però han hagut d'acceptar, van a començar a implantar
el mes que ve, jo crec que açò requerix
l'assumpció de responsabilitats.
L'assumpció de
responsabilitats en qualsevol sistema democràtic és una cosa
bàsica, és una cosa bàsica que quan es cometen errors
els responsables polítics han d'assumir la seua
responsabilitat política.

Ací cap responsable ha assumit cap
responsabilitat, ni per part de la direcció de l'empresa, que
tot el món s'ha amagat baix la capa del conseller, tot el
món ha fugit de responsabilitats, han vingut ací a contar-nos
un discurs clònic, un discurs preparat que responia, com li vaig dir
al conseller, a una espècie de pacte de silenci, l'omertà, com podríem
definir-lo, perquè crec que va ser evident, un espectacle
vergonyós, eixes declaracions de les persones que jo crec que
més haurien de saber, més haurien de saber del que va passar
i del perquè va passar i no sabien res de res.
Una cosa
patètica en eixe aspecte.

Tots estan ahí, tots van a continuar estant
ahí, a pesar dels evidents errors dels quals ells són
directament responsables, com els mateixos sindicats s'han encarregat
de confirmar.
Damunt d'ells està el conseller que ha mostrat
una insensibilitat increïble en este tema.
Mai, de veritat, podria jo
pensar que el senyor García Antón arribaria a esta
situació de fugir de responsabilitats, de desviar la pilota, la
responsabilitat cap a altres i de ficar-se en la poltrona de la manera com
s'ha ficat.
És una cosa vertaderament decepcionant, que jo
crec que denigra absolutament el seu càrrec i per extensió a
tota la classe política.
I això em pareix delicat.

Jo crec que quan hi ha moments com este cal donar la
talla i cal donar la cara, encara que això coste el càrrec.
Perquè els valencians necessiten saber que els seus polítics
assumixen la culpa, assumixen la responsabilitat.
I això s'ha
vist en este moment que no hi ha cap responsable del Partit Popular que ho
vulga assumir.

Per tant, reiterem, reiterem inclús en el
document, la necessitat per donar exemple i per garantir que les coses van
a canviar.
Per què com van a canviar les coses si són els
mateixos responsables dels errors anteriors els qui van a continuar al
front de l'empresa i continuar gastant en el que vulguen?
Seria un
canvi tan radical que és que simplement jo no m'ho crec.
O
siga, per a tindre credibilitat, fins i tot les propostes del PP, fins i
tot les del PP, fan falta altres responsables, perquè estos, que
tingueren l'oportunitat de fer-ho i no volgueren fer-ho, com van a
fer-ho a partir d'ara?
Fa falta molta fe per a creure que això
serà possible.
No sé si vostés la tenen.
M'imagine que hi ha darrere altre tipus d'interessos, altre
tipus d'interessos, que és no reconéixer cap error, cap
responsabilitat, perquè, evidentment, això significaria
començar, lògicament, la cadena de dimissions
necessàries.
Per tant, tot el món ferm en el seu lloc, a
resistir que al final guanyarem.
Eixa és un poc la mentalitat de
vostés.
I jo crec que això és una cosa que esta
societat no pot admetre.

I, a més, hi ha un element important.
El
manteniment del senyor García Antón està servint, com
vaig dir l'altre dia, de parapet per a algú, per a
algú, per al nostre president.
El senyor Camps és una persona
que pareix que esta tragèdia no li haja passat en el seu manament,
és que no ha dit pràcticament ni piu de tota esta
situació; s'ha amagat.
Un president de la Generalitat
amagant-se, amagant-se de l'opinió pública, amagant-se
de la premsa, perquè no li pregunten -mire que a vostés
els agrada això dels vetos!
- vetant en rodes de premsa, el
president Camps, que se li pogueren fer preguntes.
Ha estat una cosa
increïble el que està passant.

Per tant, insistim, i acabem amb això:
és necessari per exemplificació, per dignitat, per donar
exemple, que el conseller García Antón dimitisca.
I si no
dimitix, que pareix ser que no, que el president Camps el cesse.
Si no el
cessa, el president Camps es fa tan corresponsable de la situació
com ell.
Per tant, jo crec que els dos en estos moments és necessari
que se'n vagen perquè la situació ho requerix.
Un, per
incapacitat i, l'altre, per solidaritat amb la incapacitat.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a
vosté, senyor Oltra.

Senyor Perelló.

El senyor Perelló Rodríguez:

Muchas gracias,
señor presidente.

Señoras y señores diputados, quisiera
hacer unas consideraciones previas.
Primero, como tenemos un tiempo
posterior para hacer la réplica, voy a intentar en la medida que me
sea posible ajustarme a la defensa de lo que es nuestra propuesta
alternativa, que eso tenemos y mantenemos.
Y quiero decirles de antemano,
para no decepcionar a nadie, que la misma no presenta la verdad absoluta,
nunca la hemos tenido; no tenemos más que una parte de la verdad,
que es la que traemos a esta comisión.

Y quiero decirles también que tampoco podemos
calificarlas de absolutamente objetivas, por dos razones, porque no somos
objetos los que las hemos elaborado, somos sujetos, por tanto tienen que
tener más subjetividad que objetividad.
Y, segundo, porque si a la
objetividad se le da el objetivo de tener todos los elementos que conforman
la información, pues es imposible, porque en la comisión de
investigación que hemos celebrado en esta misma sala, le ha faltado
una gran parte de elementos fundamentales para poder conformar eso que
algunos llaman objetividad.
Por tanto, ni objetividad absoluta, ni la
verdad completa, ni así es la verdad.

Queremos aportar al puzzle la verdadera parte que
tenemos, queremos aportar los mínimos objetos que hemos obtenido de
información con nuestra valoración, que desde luego es
subjetiva, porque la hemos hecho sujetos humanos y no objetos de consigna.

A partir de ahí, quiero decirles que la
comisión a la que hemos asistido, pues ha estado marcada por la
obstrucción desde nuestro punto de vista.
¿Qué tipo de
obstrucción?
Una obstrucción temporal.
Nadie de las personas
de todo tipo que han hablado con nosotros han entendido que sea posible
trabajar en un plazo como el que nos hemos dotado.
No en un plazo como en
el que nos hemos dotado sino en la reducción al máximo y la
condensación al máximo del plazo en el cual teníamos
la obligación de trabajar, porque así lo había
mandatado la máxima representación de todos los valencianos,
que es el Pleno de las Cortes.

Nadie entiende por qué ha habido una
obstrucción documental, que no solamente se manifestó en la
primera votación, en la que se decidía qué
documentación se traía aquí, sino que además se
manifestó con objetos y sujetos en esta comisión levantando
la mano para obstruir que peticiones de información, que eran
fundamentales para lograr algo similar a lo que algunos llaman objetividad,
pudieran estar aquí.
No ha sido.
Y, desde luego, ha habido una
obstrucción testimonial en la medida en que ha habido lo que yo
diría tres bloques de comparecientes, pero quizá el bloque
que más ha obstruido ha sido el que ha representado a la empresa,
que ha estado en un caparazón cerrado diciendo:
«Salvémonos todos o no se salvará nadie».
Y, por
tanto, incluso no somos nosotros sino que algún representante
destacado de los sindicatos representados en la empresa han afirmado estos
días, después de ver pasar por aquí a sus jefes, que
habían escondido documentación a esta comisión.
Por
tanto, no han colaborado y han obstruido la investigación y el
mandato democrático aquí que teníamos.

Les decía que entendemos que ha habido tres
bloques de comparecientes.
De un lado, la empresa en sus dos vertientes:
una, los directivos de la empresa, propiamente dichos, que han obstruido
permanentemente la investigación; otra, los maquinistas,
representados en los sindicatos, que han hablado desde la práctica y
que en alguno de los documentos -en este caso me referiré al
documento que se ha defendido en el primer turno- pues han sido de
alguna manera desaparecidos.
No hay una opinión, como la que
vertieron los sindicalistas, que si algo tuvo fue una unidad de criterio
muy clara y que yo intentaré recordar.

Y, luego, ha habido una opinión de los
invitados, que ha sido dentro de la poca pluralidad que había,
diversa, pero que parte de un conocimiento básico, que lo dijeron
todos aquí.
Venimos aquí con el único conocimiento del
accidente de lo que ha pasado en la prensa.
Lo dijeron todos.
Oiga, ese
conocimiento ya lo teníamos nosotros, los que estamos aquí.

A medida que avanzó la comisión se dio
la paradoja que evidentemente la gente que venía con un
currículum académico nadie se lo va a superar, la gente que
venía con una capacitación técnica la tenía.
Pero en conocimiento, a partir de las primera horas de la comisión,
en conocimiento de la información del accidente, ya les
superábamos nosotros a ellos, porque teníamos el conocimiento
de la prensa, con el que ellos venían, y alguno más que hemos
ido adquiriendo aquí dentro.
O sea, ha sido el resumen de las
aportaciones que se han hecho aquí.

Pero yo les diré que en la comisión en
la que nosotros hemos estado, a la que hemos asistido -digo esto
porque hay testimonios desaparecidos que no entendemos porqué han
desaparecido en alguno de los dictámenes que se han presentado,
concretamente en el dictamen que la ponencia recomendó ayer-
pues es verdad que hubo invitados que se refirieron a que la seguridad cero
no existe.
Nadie la pidió, nadie pide la seguridad cero; nadie pide
la garantía absoluta.
Nosotros somos tan reales y tan terrenales que
entendemos que la única garantía que toda la humanidad tiene
es que algún día se ha de morir toda la humanidad.
Todo lo
demás no está garantizado, todo lo demás puede
cambiar.
Los seres humanos solo tienen claro que un día se
morirán.
No tienen claro si cenarán esta noche, si
mañana harán una cosa, harán otra, porque todo eso
está en el aire.
Tampoco la seguridad, aunque tiene que ver con la
vida o con la muerte, tiene un punto cero.
Nadie la había pedido.
Es
verdad que dijeron eso.

Es verdad que muchos dudaron de que hubieran balizas
previas que pudieran resolver la cuestión de la velocidad.
Mire, es
verdad que lo dudaron, otros no.
Hubo invitados que dijeron que cualquier
accidente o, mejor dicho, que no hay accidentes sin concatenación de
causas, que no se conocen accidentes por una sola causa.

Y yo creo recordar que en esta comisión les
dije: si ustedes insisten en que la velocidad es la única causa y lo
mantienen y desechan todo lo demás, aun cuando en esta
comisión no se han dado condiciones objetivas, ni siquiera,
todavía las tiene la empresa, que aquí reconocía como
inexplicable la velocidad, pero si ustedes rechazan cualquier otro tipo de
causa, incluido el fallo mecánico, habrá que corregir a
partir de ahí que si solo es la velocidad, esa tiene medidas y
sistemas de seguridad que la prevean.
Para ello solo hay que detectar los
riesgos, que es lo que ha fallado en esta ocasión, y plantear la
medida que se deriva de la detección de ese riesgo.
Por eso les
decía que no insistan tanto en la velocidad.
Como les decía
que no insistan tanto en que la curva se señaló en 2003 y en
2004, porque luego tuvimos que oír que la velocidad por esa curva
hasta esa señal era de 60 o más.

Por lo tanto, no es cierto que el accidente se
produjera por el doble de velocidad.
Al menos por la práctica
vertida de los maquinistas aquí, el accidente se produjo por exceder
tan solo en un tercio de la velocidad.
Eran 20 kilómetros más
de lo que ya estaban habituados.
Si es que no pasaron a más
velocidad alguna vez, cosa que no hemos podido probar en esta
comisión, porque se ha negado la lectura de la velocidad de un mes
por esa misma curva, incluso con señal, no sabemos bien por
qué.
Pero cada día nos tememos más la razón por
la que se negó.

Por tanto, argumentos ha habido de todo tipo, pero,
también, ya les digo, ha habido destacados testimonios diciendo que
la velocidad no podía ser el único hecho causal.
Cuando nos
referimos a la opinión de los maquinistas, que es una opinión
desde la experiencia práctica de ocho horas diarias de
conducción, ellos han dicho que la velocidad es un hecho,
está argumentado con la lectura de la caja negra, pero que no tiene
explicación.
Llegaban a pensar, incluso, que le hubiera pasado algo
al maquinista, cosa que se desecha no solo porque la autopsia no lo revela,
sino porque la propia conducción calificada por la empresa de
más que regular desde su inició no da la más
mínima evidencia de que el maquinista estuviera fuera de sus
capacidades en ningún momento.

Ellos han afirmado, todos, incluso hoy reafirman a
quien se interpretó mal, que una baliza previa habría evitado
el accidente.
Y lo reafirman por cuanto dicen si la velocidad fue el
único hecho, las balizas lo evitan.
No estaba puesta.
Ellos han
reconocido que la formación presenta deficiencias.
¡Claro que
lo han reconocido!
Y muchos más lo hemos reconocido.
Porque, mire,
una cosa que quiero hacer una pausa para señalarla, antes de avanzar
más.
He dicho que nuestras conclusiones no eran a lo mejor objetivas
en el sentido que aquí se le da, ni tenían toda la verdad,
pero les digo una cosa: son coherentes, son coherentes, porque hacen un
diagnóstico que contempla fallos y deficiencias, por eso presenta
soluciones y alternativas a esos fallos y a esas deficiencias, cuyas
soluciones tienden a mejorar el estado de cosas y a evitar la reincidencia
de un accidente.

¿Saben lo que hubiera sido lo insólito?
Lo insólito hasta ahora, porque aquí ya se ha visto que no es
insólito, que puede pasar, es que hagamos un dictamen que no
reconoce responsabilidades, que no reconoce ningún fallo, que no
reconoce ninguna deficiencia, que no reconoce ninguna imperfección,
que no reconoce que se haya de cambiar nada y en las conclusiones propone
que hay que legislar, que hay que cambiar la formación, que hay que
hacer un plan de seguridad.
Oiga, ¡es insólito!
Si todo
está bien y ustedes consideran que el accidente fue imprevisible,
inevitable, atípico, desgraciado e incluso irrepetible, huelga
proponer nada, ni para acordarlo con el resto del grupo ni para no
acordarlo.
Es insólito.
Esto no pasa en nuestras conclusiones.
Nuestras conclusiones son coherentes, adolecen de muchas cosas, pero no
adolecen de coherencia, por cuanto diagnostican fallos y proponen
soluciones, y las proponen para corregir los fallos que han diagnosticado.

Quería decir esto porque me ha sorprendido que
de unas conclusiones amplias con multitud de escrito se diga que todo
funcionó bien y luego se diga lo que hay que mejorar.
Solo se mejora
aquello que funciona mal, solo se proponen alternativas y
cumplimentación e implementación de sistemas cuando los
sistemas han demostrado sus carencias y sus deficiencias.
Lo demás
es falsear la realidad y, por tanto, querer salvar algo que no es lo que
esta comisión tiene que salvar, que son las carencias y los usuarios
del metro.
Esto quería dejarlo muy claro porque nos ha dejado
bastante preocupados.

Por tanto, un diagnóstico insólito es el
que vamos a llevar a aprobación plenaria, y se va aprobar por mor,
por mor de la aritmética.
La democracia, aquí lo hemos
mantenido, es mucho más que aritmética, es también
reflexión, la democracia también es no hacer aquello que aun
pudiendo hacerlo por aritmética esté feo hacerlo, esté
indecente hacerlo.

Bien, nosotros decimos que la empresa en cualquier
caso tuvo un fallo claro.
No lo hemos visto en otros dictámenes,
pero está en las actas, en los teletipos, en la prensa.
Aquí
la empresa ha declarado que nadie detectó el riesgo, a pesar de que
por el grupo mayoritario insistieron por activa y pasiva en cuando se
había señalizado la curva.
¡Oiga!
, si les han dicho que
señalicen la curva, si después de señalizar la curva
por dos veces reduciendo la velocidad han tenido ustedes un accidente en el
cual ha habido un rebase de señal por no haber baliza previa,
incluso algo en lo que no se ha profundizado, y yo creo que algún
día vendrá el conseller porque aún está en cola
para comparecer por aquel accidente y lo explicará, que el propio
puesto de mando liberó la salida de tres trenes en septiembre, en
Picaña, sin saber por qué lo hizo, no lo sabemos
todavía, y después de pasarles eso y de pasarles una lista de
puntos negros, ¡siguen sin considerar que hay un riesgo!
Estamos en
condiciones objetivas -aquí sí- de decir que ha
fallado el sistema de detección de riesgos.
¡Ha fallado!
Lo ha
dicho la empresa.
Nadie en la casa -dijo el señor
Contreras- fue capaz de detectar el riesgo.
Reconozcan que ha fallado
el sistema.
Ya veremos por qué ha fallado.

Pero, hay otra cosa más grave.
Efectivamente
todos han dicho que la línea tiene seguridad, mucha gente ha dicho
que es totalmente segura.
Otra incoherencia insólita.
Les
explicaré por qué.
Porque ha habido quien en el guión
que le han dado, en la misma frase ha mantenido que la línea es
totalmente segura -hubo quien puso la expresión
«totalmente»- para en renglón seguido
añadir que: «no hay sistema totalmente seguro», y lo que
es más grave: «que no está la empresa en condiciones de
garantizar que vuelva a pasar un tren a 80 kilómetros por ese punto
y, por tanto, en las condiciones actuales vuelva a descarrilar»,
porque es que si pasa otro tren a 80 kilómetros por hora por ese
punto, y yo pediría en una peritación que se hiciera la
prueba y que pasara cargado con sacos de tierra, con el mismo peso que
tenían las personas que iban dentro, y que se ponga a un
especialista a conducir para que no se mate y se haga la prueba, porque es
que si vuelve a pasar un tren y no descarrila, entonces estamos ante la
confirmación de que la velocidad no fue solo el único hecho
casual.
En cualquier caso, la empresa no lo garantiza.
Aquí ha dicho
la empresa que no está en condiciones de garantizar que un tren no
vuelva a pasar a 80 kilómetros por hora.
Luego, falla el sistema de
seguridad.

Por eso, hemos propuesto que hay que implementar el
FAP con todas las balizas previas a las señales fijas, lo diga la
orden firmada por el señor Contreras en la consigna 9.
99 o no lo
diga, hay que revisar, y hay que hacerle entrar a ese director de
Explotación, bueno, más que entrar habría que hacerle
salir de la casa, pero si lo mantienen ustedes háganle por lo menos
entrar en razón y decirle que aunque eso esté así hay
que modificarlo, porque es que aquí mantuvo que no era partidario de
someter a revisión la filosofía de seguridad de la empresa.
Es que se ha dicho.
Está escrito para la historia en esta casa.
No
estará escrito para la historia en las conclusiones, pero cualquiera
que tenga un mínimo de preocupación podrá verlo y
podrá ver las contradicciones que hay entre unas cuestiones u otras
de las que se han planteado hasta aquí.

Por tanto, tenemos en este momento una empresa
afectada de descrédito, de descrédito, porque lo que le ha
pasado le ha pasado.
Y, miren, anuncio una cosa: la carencia de
legislación europea y la carencia de legislación
española, que no es tal porque hay legislación ya en marcha,
alguna muy reciente, de enero de este año, todas esas carencias no
han provocado ningún accidente en el resto de metros de
España ni de Europa de estas características.
Luego, siendo
necesario que se formulen elaboraciones normativas, más de las que
hay, no podemos llevar la causa.
.
.
primera, la velocidad; segunda, la
carencia de una normativa.
Miren, ¡no!
Porque si bien no hay una
normativa, eso ha llevado a que cada uno haga las normativas que considere
dentro de su sistema de explotación.
Y, claro, unos han hecho normas
internas que no les han llevado a este tipo de accidentes, y otros han
hecho regulaciones internas que les han llevado a no impedir este
accidente.

Por tanto, no es esa tampoco la solución.
La
empresa está en absoluto descrédito.
Y, ¡ojo!
, a esa
empresa es a la que le queremos encargar que revise las propuestas que le
estamos haciendo.
Es que para nosotros, que formulamos propuestas, tiene
que ser otra empresa, es decir, tienen que ser otros directivos los que
formulen las propuestas que aquí hacemos, no se lo podemos
encomendar a la misma gente.

Y tenemos también un Consell afectado de
irresponsabilidad, en términos políticos, de
irresponsabilidad no asumida.
Y por eso lo hemos colocado aquí.
Y un
presidente que en ese lugar de irresponsabilidad no asumida, además
no ha tenido una sola palabra, una sola palabra para venir a la tribuna de
las Cortes y lanzarla al pueblo valenciano a través de la tribuna,
que es la que le representa.
¡Ni una!
Una declaración
pequeña en un lugar de inauguración que se buscó para
que tuviera un poco de contraste con lo que estaba pasando.
No es posible.
Si hay presidente, que lo quiten, y, si no, que lo pongan, porque aparecido
no está.
¿No merecen las Cortes Valencianas una palabra
grabada del 3 de julio hasta aquí, desde la tribuna, de su
presidente, aunque solo sea para decir: «aquí estoy yo y el
accidente fue inevitable», que es lo que podría decir?
Pero,
bueno, eso por lo menos.
Tampoco.

A ese presidente, a ese conseller, a ese Consell es al
que le tenemos que plantear que haga normativas desde la falta de confianza
que para nosotros tiene por cuanto que no ha asumido responsabilidades.
Por
eso le estamos pidiendo responsabilidades también en nuestras
conclusiones.

Desde luego, el diagnóstico para nosotros no
puede ser más preocupante por deficitario en lo que a calidad,
cantidad y seguridad de la línea afectada se refiere, y en lo que a
responsabilidad de sus gestores se manifiesta.
Hemos abundando
perfectamente en ello, y hemos disertado perfectamente en ello.
Ese
diagnóstico es el que nos lleva a concluir que fallaron los sistemas
de detección -lo he dicho-, que no hay garantías
de reincidencia -lo he afirmado en el nombre de mi grupo- en
las actuales condiciones, que la formación es floja -lo han
dicho todos, hasta los que dicen que no es floja-, que la salud no se
revisa en los  trabajadores, por eso nadie contestaba a la pregunta:
¿con qué periodicidad hacen ustedes la revisión de la
salud de los trabajadores?
Nadie da respuesta.
Es que había que
contestar que la revisión de salud de los trabajadores se deja al
libre albedrío voluntario de los trabajadores, a diferencia del
resto de sistemas de toda España y de Renfe.

Que los sistemas de seguridad son cortos en su
desarrollo.
No vamos a decir que son largos y perfectos y si tenemos 43
muertos como resultado de un accidente de metro.
No podemos decir que los
sistemas de seguridad están doblemente desarrollados.
No podemos.
Aun cuando hipotéticamente lo hubieran estado, ese hecho descalifica
que lo estuvieran.
Algo pasó que no evitaron el accidente.

Y, desde luego, estamos en condiciones de concluir, y
concluimos, que las inversiones no han sido suficientes en la
renovación de material rodante porque aquí también se
ha dicho, y nadie lo ha contradicho, nadie, que estamos ante los mismos
trenes -de los que hay que descontar las unidades siniestradas o
averiadas- que teníamos en 1992 y 1995 para cuatro veces
más de pasajeros y algunas frecuencias más que en aquella
época.
Lo que obliga a tener que someter a una rotación mucho
mayor esas unidades.
Y, miren, aquí algunos con la boca
pequeña han dicho que las revisiones se pasan, pero es una triste y
pequeña operación matemática.
Si usted pone la
línea 1 en marcha todos los días, 23 unidades, desde que
empieza hasta que acaba la tarde; si tiene diez máquinas
Babcock-Wilcox, de las cuales cinco se dedican a repuestos de las otras
cinco porque ya no hay repuestos, y tiene que cumplir frecuencias,
además de tener tres siniestradas del accidente de Picaña; si
ha de cumplir todo eso, es imposible que una P4 se le pueda pasar a todas
en tiempo regular por cuanto el tiempo tasado requerido medio no es el que
aquí se dijo de: «el que haga falta», porque,
además, también está eso regulado a nivel estatal, las
tasas de seguridad en las reparaciones.
Son 67 horas y media de
tasación básica y no salen las cuentas.

Por eso, yo preguntaba aquí por qué no
se han pintado las unidades, y no se han pintado no por falta de dinero,
que también, porque deben tres perras más que vale el mundo,
en Ferrocarriles, sino porque no tienen tiempo de parar las máquinas
en el espacio que hace falta para poderlas pintar todas.
Por tanto, tampoco
se puede afirmar que las inversiones en material rodante hayan sido las
necesarias porque simplemente no han sido.
Y las que lo han sido en otros
aspectos, han sido suficientes para frenar el accidente.
¡Lo han
sido!
No lo digo yo, lo dice la historia.
Es que el accidente se ha
producido.
Y las que vendrán del futuro, pues, seguramente
serán buenas y evitarán otros accidentes, pero éste no
lo van a evitar.

En ese sentido es el que nosotros planteamos que hay
que revisar todo el sistema de seguridad, hay que hacer normativa,
evidentemente, pero también hay que revisar todo el sistema y
reconsiderar todo el sistema de aplicación de inversiones en el
metro y algo que es más importante, que no lo dejemos de lado.
Esa
es una empresa pública que gestiona un servicio público, que
pertenece a la dirección de un gobierno democrático.
Y es ese
gobierno el responsable absoluto, porque además tiene una
mayoría no condicionada y absoluta en las Cortes Valencianas, el que
aprueba presupuestos y el que establece prioridades para las inversiones.
Y
ese es el gobierno, el responsable absoluto de esas prioridades y, ese es
el gobierno, el que de una vez por todas tiene que bajar de la peana en la
que se encuentra y someter a reconsideración, revisión y
cambio todas las políticas de inversiones y sus prioridades.
No se
puede seguir invirtiendo en grandes fastos, grandes eventos
propagandísticos y en otro tipo de cuestiones que se demuestran no
necesarias, frente a situaciones como las que ahora vivimos.
Se necesita
dirigir la inversión pública hacia la cantidad, la calidad y
la seguridad, no solo del metro, sino del resto de servicios
públicos.

Y, por último, hemos concluido que hay que
ejercer la regla de oro de la democracia, que consiste en asumir las
responsabilidades políticas que le corresponden a quien administra,
gestiona y provee a los ciudadanos de un servicio público como es el
metro.
Y eso, miren, no tiene estudio, se hace de dos maneras: o dimitiendo
si uno tiene clara la ética y la responsabilidad, o pidiendo ceses o
cesando y firmándolos si el que lo ha de hacer tiene capacidad,
posibilidad, ganas, voluntad y concepto ético para hacerlo, que es
el presidente.
Solo cabe eso, eso está a este lado.
Al otro lado de
eso solo está la irresponsabilidad y el apego al cargo, que es el
que se ha manifestado aquí que algunos tienen y que está por
encima de la responsabilidad del carácter público de esta
cuestión.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Perelló.

Procedix ara iniciar el torn de rèpliques pel
mateix ordre que s'ha intervingut.
Cada grup tindrà un torn de
rèplica.

Comencem per l'ordre establit.

El senyor Castellano té la paraula.

El senyor Castellano Gómez:

Gràcies, senyor president.

Señorías, venía con la esperanza
de hacer, como he hecho en un primer debate, pues, entendía serio,
hoy el día de conclusiones a un mes y un día del accidente.
Pero, al final, aquí siempre lo mismo: solo interesa la
utilización política, que dimita medio mundo, el insulto y la
descalificación.

Miren, los únicos que tienen que pedir
disculpas a la sociedad son ustedes por la actuación en esta
comisión de investigación.
No están actuando con
responsabilidad, como ha sido el presidente de la Generalitat y el
conseller de Infraestructuras.
(Remors)

El senyor president:

Por favor, señorías.

Ruego el mismo respeto.
.
.

El senyor Castellano Gómez:

Miren ustedes, lo que han hecho en sus
dictámenes, que yo no he querido entrar en mi intervención
pero no tengo más remedio que hacerlo, convertir una propuesta de
dictamen en un ataque político y en un instrumento de crítica
al grupo mayoritario de las Cortes y al Partido Popular no solamente es que
es inusual y poco ortodoxo, es que está absolutamente fuera de
lugar.
Porque a esta comisión no se ha venido a criticar ni a
insultar al presidente de la Generalitat, ni al conseller, ni al gobierno,
ni al grupo mayoritario, ni se ha venido a hacer campaña electoral.
A esta comisión se ha venido a averiguar lo ocurrido, a servir a los
ciudadanos y no a sacar rédito electoral.

Pero, claro, aquí ya sabemos que la democracia
solo es válida, aquí en estas Cortes, al parecer, cuando se
dice y aprueba lo que dice la oposición.
Cuando no, parece que se
pone en tela de juicio.
Eso creo recordar que era talante, se llamaba
talante, creo, creo.
Sí, talante.

Mire usted, no encontrarán ni una sola
línea del dictamen propuesto por el Grupo Parlamentario Popular de
crítica a ningún grupo de la oposición, ni una sola
palabra, como están plagiadas.
.
.
¡Y mire que nos han dado
motivos para ello!
No es que eso faltaría, no, es que tenemos
más que motivos suficientes para poderlo hacer.

Y miren si han dado ustedes motivo a lo largo de esta
comisión.
Se hubieran tenido el menor argumento sólido para
poder deducir que hay algún tipo de responsabilidad, no hubieran
desviado la atención permanentemente a excusas formales, a excusas
reglamentarias, o no se hubieran dedicado a poner en tela de juicio la
credibilidad y la seriedad de esta comisión y de estas Cortes.

Ustedes, cuando no han escuchado lo que esperaban, no
es que lo hayan ignorado, no, no se han quedado ahí, sino que han
intentado desprestigiarlo y despreciarlo de una manera clara en beneficio
de su propio interés.
Ustedes han venido aquí desde el
principio diciendo que este era un accidente evitable y previsible.
¡Y da igual qué comparecientes vinieran o no vinieran!
¡Si es que nosotros hemos votado comparecientes afiliados y cargos
del Partido Socialista, y ustedes no lo han hecho!
Si es que nosotros les
hemos aprobado comparecientes de la oposición y ustedes no han
votado a favor ni a los comparecientes que pedíamos nosotros.
¡Da igual lo que dijeran esos comparecientes, los que vinieran o no
vinieran!
¡Da igual lo que afirmen por activa o por pasiva!
Si les da
exactamente igual.
Si ustedes ya tenían una predisposición
inicial clara y cerrada.
Si es que les da exactamente igual.

Pero, mire, yo creo que es más irresponsable
aún, y frívolo, mezclar, cuando no hay argumentos, cualquier
tipo de argumento.
Mire, es una barbaridad que se menosprecie y que se
trate de manera insultante lo que es la visita del papa a Valencia.
Y que
se digan frases literales, diciendo que no se ha escatimado ni un solo euro
en seguridad para el metro, ni se ha desviado un solo euro destinado a la
seguridad para atender a la visita del papa, porque no se ha hecho, y no se
puede decir lo contrario, como afirman, negro sobre blanco, y escrito en
sus conclusiones, porque yo creo que eso no solamente son conclusiones
absolutamente temerarias, sino que yo creo que demuestran el estilo y el
talante político que tienen ustedes.

Es decir, insultar y despreciar la visita del papa a
Valencia, y mezclar churras con merinas, como hacen con todo cuando no
tienen argumentos, me parece lamentable; me parece lamentable, y de una
bajeza sin límites.

Mire usted, esta comisión.
.
.
sus
dictámenes también demuestra otra cosa, que me parece muy
preocupante, tremendamente preocupante.
Y es que para ustedes, dentro del
todo vale, dentro del todo vale, desacreditar no solamente a los
comparecientes, sino también, como hacen sus escritos de
conclusiones, a los propios trabajadores, a los más de 1.
000
trabajadores que tiene Ferrocarrils de la Generalitat, no solamente a sus
directivos, sino a los mecánicos, a los auxiliares, a los
ingenieros, a los maquinistas, etcétera, etcétera, a todos;
poner en tela de juicio su experiencia, su buen hacer, con tal de defender
su verdad, que ya tenían prefabricada desde el principio, es decir,
poner en tela de juicio la experiencia y la profesionalidad de cerca de
1.
000 trabajadores de Ferrocarrils de la Generalitat me parece,
también, estrictamente preocupante.
Porque miren ustedes, con toda
la seriedad posible, sostener que han fallecido 43 personas por no haber
invertido 3.
500 euros en una baliza, me parece una temeridad, una
irresponsabilidad y una barbaridad intolerable.
Intolerable.

¿Creen ustedes que, si eso fuera así, los
más de 1.
000 trabajadores de Ferrocarrils de la Generalitat hubieran
seguido trabajando?
¿Creen ustedes que los 127 maquinistas, que son
los primeros que van en las máquinas, lo hubieran consentido?
¿Realmente se atreven ustedes a hacer una afirmación de ese
calibre, sin bajar la cabeza y sonrojarse?
Es que me parece absolutamente
deplorable, lamentable y de una bajeza intolerable.
Ese tipo de
afirmaciones tan temerarias, desde luego, es que no solamente
tendrían que reconsiderarlas, sino pensarlas claramente.

Miren ustedes, para criticar no hace falta faltar al
respeto a nadie.
A nadie.
Pero esto es algo que ya no me sorprende, a estas
alturas.
Porque han hecho gala de esta misma actitud a lo largo de toda la
comisión.
Y por tanto, cómo nos iba a sorprender en las
conclusiones que, para criticar, no se dedicaran a insultar o descalificar.

Miren ustedes, cuando faltan los argumentos es siempre
muy fácil recurrir al insulto, a la descalificación y a la
demagogia.
Bueno, es lo que hay.
Es lo que tenemos.
Es lo que tenemos.

Me parece lamentable, una falta de respeto y me parece
intolerable, como he dicho, como hace en este caso Esquerra Unida en sus
conclusiones, decir, y leo literalmente: «.
.
.
que las condiciones de
preparación, trabajo y controles no ayudan, precisamente, en
Ferrocarriles, a que se goce de una adecuada profesionalidad».
O sea,
que no hay una adecuada profesionalidad, cuando hay cientos de
trabajadores, de ingenieros, de maquinistas, que tienen una experiencia de
más de 15 y 20 años, en el sector, que se les diga que no
tienen experiencia y que no tienen profesionalidad, me parece, en cuanto
menos, preocupante y grave.

Decir que esto parecen más conclusiones que
hayan salido.
.
.
o manifiestos que hayan salido de Blanqueries o de la sede
de Izquierda Unida, que conclusiones que tengan que presentarse seriamente
en una comisión, en una institución como la primera
institución de la Generalitat Valenciana.
Porque, mire usted, yo no
quería entrar en este debate, pero, señor Oltra, las
conclusiones de Esquerra Unida, como mínimo, las califico de
grotescas.
De grotescas.
Desde luego, sí que no tiene nada que ver
con lo oído ni leído en esta comisión.
Porque si
ustedes creen que un dictamen tiene que tener en su mayor parte, dedicarse
a criticar al grupo mayoritario, en lugar de cumplir con aclarar las causas
del accidente, bueno, pues ustedes mismos verán.

O si usted cree que se tiene que ofender la visita del
papa, permanentemente, en tres o cuatro hojas, y le puedo leer
literalmente, y mezclarlo donde no tiene ningún punto de
relación, es que me parece que, claro.
.
.
Yo creo que usted hace excusatio non petita, acusatio manifesta.

Es decir, mire usted, voy a decir algo, porque desde
luego, me da hasta vergüenza presentar ese escrito.
Porque decir que
el Consell no tiene voluntad de meter seguridad -como lo dice
usted-, eso sí que me parece una irresponsabilidad.
¿Está acusando, de qué, a un gobierno legítimo
y democrático?
¿De no tener voluntad en medidas de seguridad?
Yo es que creo que ustedes han escrito y no se han leído su dictamen
cuando lo han presentado.

Pero, además, lo que confirma la única
utilización política, clarísima, de esta
comisión por su parte es que ayer yo tenía esperanzas, porque
hubo una ponencia, y dijimos: «Bueno, con independencia del debate,
habrá que sacar, ir sacando conclusiones.
Habrá que ir
mejorando las cosas permanentemente.
» Y yo he leído un anexo
del que nadie ha dicho nada, porque no les interesa.
No les interesa.
A
ustedes les interesa la descalificación, el insulto, la
utilización política.
No les interesa nada más.
Y no
han contestado, absolutamente, al tema del anexo.
Al tema del anexo, no han
contestado absolutamente nada.
Es decir, ustedes, como ponentes, yo creo y
entiendo que, desde la buena fe, y desde la responsabilidad, veían
que podría ser un tema positivo.
Por eso se aprueba por unanimidad,
como reza en el acta, que se comprometen a intentar alcanzar puntos de
coincidencia en la determinación de algunas medidas de futuro, que
se plasmarían mediante la incorporación de un anexo al
dictamen aprobado, yo creo que ustedes, de buena fe, como responsables, lo
ven de una manera positiva.
Pero luego, consultan, y prima solo el
interés partidista y electoral.
¡Da igual!
«¿Cómo vamos a darle carta de naturaleza a esta
comisión?
¿Cómo vamos a aprobar algo, aunque sea
evidente, patente, palmario, objetivo, y positivo?
¿Cómo
vamos a aprobar algo en esta comisión?
Nos tiraría por tierra
toda la estrategia.
¿ Cómo vamos a aprobar algo, aunque sea
beneficioso para los ciudadanos?
¡Nos da igual!
¡Nos da igual!
¡Nos da igual!
»

Porque, cuando se debate desde la buena fe se llega a
acuerdos como el de ayer de la comisión.
Pero, luego, cuando se
consultan, solamente vale la estrategia partidista y electoral, como
precisamente demuestran.
Porque, si no, estamos a tiempo de aprobar este
anexo, que dice algo que nadie podrá rebatir, ni discutir, de todos
los comparecientes que han pasado en esta comisión.
Nadie.
Nadie.
Y
que entiendo que son temas positivos para los ciudadanos, para la sociedad,
y para el conjunto de la comunidad.
Si estamos a tiempo para aprobarlo.
El
Grupo Parlamentario Popular está dispuesto a que se someta a
votación.
Está dispuesto a que se someta a votación.

Claro, pero no interesa.
No interesa.
Lo que interesa
es la estrategia política.
No interesa que esta comisión sea
seria y que valga para los ciudadanos.
No.
Interesa lo contrario.
Aunque en
el fuero interno sepamos que es positivo, aunque en el fuero interno
sepamos que es beneficioso, da igual.
¡Da igual!
«¿Cómo vamos a darle carta de naturaleza a esta
comisión, señor mío?
¿Cómo vamos a
dársela?
» ¡No!
¡No!
Primero, el interés del
partido y el interés electoral.
Y luego, lo demás.

Por eso, ante las comparecencias, ante la
documentación y ante las investigaciones, claro, señor
presidente, podría haber sido muy fácil haber llegado a unas
conclusiones, además prácticamente por unanimidad.
Pero
claro, cuando no se quiere escuchar, ni se quiere oír; y cuando no
se quiere analizar; y cuando se viene de una predisposición inicial
invariable de las causas y del objetivo que se quiere conseguir, es muy
difícil.
Es decir, cuando uno, en este caso la oposición, no
quiere, dos no pueden hablar.
Lo hemos intentado, ni por el interés
general de la sociedad lo hemos conseguido.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Castellano.

Senyor Tomás, vol torn de rèplica?
Doncs
té la paraula.

El senyor Tomás Puchol:

Gràcies, president.

Bé, és incidir en el que ja havíem
dit en la primera intervenció.
Per desgràcia per a tots,
açò és una realitat; este accident ha ocorregut.
I
davant d'ell no val mirar cap a un altre costat, sinó que cal
prendre una sèrie de determinacions.
Cal fer una anàlisi; cal
proposar solucions.
I això és el que nosaltres, des del
nostre modest saber y entender, hem plasmat en la nostra proposta de dictamen.

Evidentment, és dolorós.
No tot poden ser
alabances.
De tant en tant cal entonar el mea
culpa per part de qui corresponga, i
això és el que ha quedat patent en les diferents
compareixences que hi ha hagut ací.
I a la vista de tot el que hi
ha, i tal com ha succeït, jo crec que és una
qüestió, i és una qüestió ponderable, i
mesurable.

Evidentment, i com s'ha dit també per
part d'algun dels oradors hui ací, en esta.
.
.
ningú
està en possessió del que és la veritat absoluta,
però el que és la proposta majoritària, o el que hui
s'ha de votar, jo crec que dista molt del que és, al nostre
entendre, una realitat del que ha vingut a ocórrer, i molt menys
d'una solució responsable.

Per tant, nosaltres, insistir una vegada més
que ens distancia una llarga distància.
Per tant, nosaltres ens
mantenim i ens ratifiquem en el que hem exposat en les nostres propostes de
conclusió, i així hem de dir-ho i hem de fer-ho manifest.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Tomás.

Senyor Oltra.

El senyor Oltra i Soler:

Gràcies, senyor president.

Bé, la veritat és que està u un
tant sorprés.
La resposta del portaveu del Partit Popular ha estat
molt curiosa.
No sé si és que s'han perdut els papers,
s'han perdut les formes.
.
.
No sé què ha passat
ací.
Però, la veritat, és sorprenent.
A més,
inclús a nosaltres, que mai ens contesten, ens ningunegen vostés, ho han
centrat en una cosa estupenda.
Escolta, moltes gràcies.

Bé, em pareix genial com ha començat.
O
siga, que l'oposició ha de demanar disculpes, ha arribat a
dir, no?
, pel que ha passat.
Però és que l'accident.
.
.
qui mana?
Qui mana ací?
(Remors)

El senyor president:

Per favor, senyories.

El senyor Oltra i Soler:

Qui mana ací?

Vostés, que donen suport al partit que governa,
el partit que ha nomenat una sèrie de responsables que són
directament culpables, directament culpables que les coses no s'hagen
fet com es podrien haver fet, demana que siga l'oposició la
que demane.
.
.
Este què és?
Un altre intent de fugir de
responsabilitats.
És una cosa increïble el que cal fer per
fugir de la seua responsabilitat.

Diu que en els informes és que hi ha
crítiques al Partit Popular.
Però, home, tinga en compte que
esta comissió havia d'esbrinar els motius de l'accident,
les causes, i buscar responsabilitats polítiques, perquè
d'altre tipus de responsabilitats es busquen en altres àmbits:
el judicial, científic, etcètera.
Però si és
que són vostés els que estan governant!
Què passa, que
els molesta que els critiquem?
Els molesta?
Amb eixa actitud intolerant que
tenen, permanentment intolerant, el fet.
.
.

Jo crec que vostés ja s'han donat compte
que este tema és un tema que els crema; que l'opinió
pública valenciana s'ha donat compte que el que ha passat
podria haver-se evitat; que no s'ha evitat simplement per la
desídia de vostés, per la despreocupació
crònica, perquè vostés han destinat les inversions a
un altre tipus de qüestions.
I jo això del papa ho pose sempre
com a exemple.
Com a exemple de la facilitat amb què es gasten els
diners en un sentit, i la mancança que hi ha en altres sentits.
Quan
trobem un vicepresident del Consell dir que «per a la visita del
papa, el que faça falta.
.
.
» (Remors)

El senyor president:

Per favor, senyories.

El senyor Oltra i Soler:

Però, per a inversions en seguretat, ja vorem.
Sempre pot esperar.
Eixa és, eixa és la realitat de tots
vostés.
Eixa és.

I no intenten escudar-se dient que les crítiques
són als treballadors de Ferrocarrils.
Però si els quatre
treballadors de Ferrocarrils que han vingut ací, els quatre
sindicalistes que han estat ací, els quatre han coincidit amb
l'oposició, en la manera en com està el tema de la
formació, com està el tema de les condicions de treball, com
estan les necessitats que tenen.

La crítica nostra és una crítica
legítima i a més necessària.
És una
crítica a la direcció de l'empresa, direcció que
els representants dels treballadors han demanat la seua dimissió,
perquè s'ha demostrat la incompetència.

Perquè vosté.
.
.
el que queda clar
ací és una cosa: vosté, al front de Ferrocarrils, al
igual que al front d'altres empreses i institucions, el que
preferixen tindre són «pilotes», «pilotes».
Més que gestors eficaços, més que directius amb
capacitat de fer coses, gent que els done la píndola.
Eixa és
la conclusió de tot açò.
A eixa gent és la que
mosatros critiquem, i critiquem perquè pensem que no estan complint
el que caldria.

I l'accident és que era perfectament
evitable.
Si vostés mateixa ho estan reconeixent.
O siga, quan
vostés han decidit posar les balises el mes que ve, què estan
dient amb això?
Què estan dient amb això?
Si la
línia fóra segura, tan segura, ni faria falta posar eixes
balises, ni faria falta un pla de modernització.
Si no faria falta
res!
Inclús vosté en les conclusions, que les conclusions, el
famós annex­, que jo li he contestat, el que passa és que
com vosté no escolta en absolut.
Jo, en la primera
intervenció quan m'he posicionat respecte a l'informe
seu, ja m'he posicionat també de l'annex, l'he
anomenat perfectament.
Si l'annex, l'annex és una
proposta trampa que fan vostés.
L'annex reconeix, o siga,
recull les mateixes propostes que vostés fan en la comissió.
Les tres últimes propostes de vostés són les que
configuren l'annex.

Vostés volen, per una banda, aprovar el seu
informe amb eixes tres propostes i després obligar a fer-se
l'harakiri a l'oposició mitjançant
l'aprovació d'un annex que torna a recollir les tres
propostes que vostés prèviament han presentat i han fet
aprovar en esta comissió.
Per tant, no ens faça combregar amb
rodes de molí, senyor Castellano.

Jo crec que és evident, jo crec que és
evident que a estes altures, a pesar de totes les dificultats que han
posat, de vetos, si és que, vaja, és que fa falta tindre molt
poca memòria, molt poca memòria (so
per interferències d'un mòbil) per a oblidar que vosté mateixa en una sessió
de ple, davant la cambra, davant la cambra va dir que volien arribar a la
veritat, que volien que hi haguera transparència, que no anaven a
produir-se vetos.
Però què ha quedat de tot això?
Però què ha quedat de tot això si ací
s'ha vetat molta gent important que donaria informació?
S'ha vetat fins i tot papers.
S'ha arribat a vetar, vaja,
informació d'última hora que estava pràcticament
en la premsa.
Però què.
.
.
?
De què està parlant?
El que s'ha fet per part de vostés, les dificultats que
s'han posat perquè no se sàpiga la veritat, ha sigut
increïble.
El primer objectiu de vostés ha sigut evitar que se
sàpiga la veritat.
Eixe ha sigut l'objectiu, i fonamentalment
que això no toque a la direcció del partit, i especialment al
president Camps.

¿Però vosté creu, creu que
és digne un president de la Generalitat que va estar en el ple
callat, sense intervindre, que va estar amagat, que va adaptar la seua
agenda política en base a fugir de la premsa, que va prohibir que se
li feren preguntes, que permanentment ha estat fugint de la seua
responsabilitat?
Però quina classe de president?
Quina por?
Quina
pot té este president?
Tenim un president de la Generalitat
poregós, poregós davant de les seues responsabilitats.
El
president de la Generalitat nostra per a què val?
Per a tallar
cintes solament?
Això entra en les seues funcions, és cert,
però també la resta, també la resta.
Quan s'ha
de donar la cara, encara que siga desagradable, cal donar-la.
No se pot
estar amagant o forçant un conseller, absolutament desprestigiat en
estos moments, que «tu te mantens ahí perquè tu eres la
meua trinxera, tu eres el que a mi m'has d'ajudar perquè
no me toque el tema».
Per tant, jo crec que això, això
és absolutament jo crec que indigne, indigne d'un president de
la Generalitat, d'un conseller, d'un Consell, en definitiva.

I jo crec que les conclusions nostres presenten com
creem que han sigut els treballs d'esta comissió, quines han
sigut les conclusions que es poden traure a pesar de les dificultats que
vostés han fet.
I clar que plantegem una sèrie.
.
.
, una
sèrie d'objectius, des de la millora de la formació de
personal que ha sigut estrepitosament.
.
.
Si vostés mateixa ho
reconeixen!
Quan plantegen, quan plantegen una millora estan reconeixent
unes deficiències molt importants en la formació del
personal.
Però per què?
Per què no assumixen cap
crítica, de dir: «Bé, la veritat és que estes
coses es podrien haver fet d'una altra manera.
Les coses podrien
haver-se fet millor».
O siga, res de res.
Vostés són
absolutament perfectes.

Jo crec que això demostra una idea de
superioritat sobre els altres, una idea de prepotència, una idea de
despreci a opinions contràries que me pareix molt perillós.
Ho dic seriosament, me pareix molt perillós.
La democràcia no
se pot enfocar des del despreci, des del despreci a les opinions
minoritàries, màxim quan eixes opinions minoritàries
resulta que són.
.
.
, és que tenen la veritat.
Perquè en
este cas la tenim, en este cas la tenim.
Perquè s'ha
demostrat, s'ha demostrat, per la poca gent que han deixat vindre
ací, que l'accident era no solament evitable, que ja és
important, ja és important, sinó a més previsible.
Perquè era un accident en un punt on ja havien hagut problemes.
Per
tant, era una cosa que vostés tenien l'obligació,
tenien l'obligació d'haver assumit com a possible i, per
tant, haver plantejat possibles canvis ahí.

Quan demanem en les nostres conclusions un canvi en
les orientacions de la capacitat inversora de la Generalitat, per
què es fa això?
Perquè nosaltres, i ho estem dient des
de fa molt de temps, no ha sigut a partir d'este accident.
Estem
dient que el malbaratament de diners públics que vostés estan
fent en obres que considerem nosaltres no prioritàries, això
està fent-se a costa de reduir la qualitat i la seguretat en els
serveis públics, està fent-se a costa de la sanitat
pública.
El resultat és que l'estan privatitzant a
costa de l'ensenyament.
Però és que en el transport
públic què més evidència, què més
evidència que les coses se podrien haver fet d'una altra
manera.

Per tant, jo crec que és una cosa evident.
Les
coses se podrien i s'haurien d'haver fet d'una altra
manera.
A mi m'alegra molt, la veritat és que m'alegra
molt haver vist la seua reacció, la seua reacció
perquè demostra que hem encertat nosaltres en el nostre informe, que
hem encertat de ple.
O siga, vore la reacció ha sigut, ha sigut
fantàstic, ha sigut fantàstic.
Hem passat del ninguneo permanent a
convertir-mos en el punt d'atenció del Partit Popular.
Estupend.
Gràcies, gràcies, senyor Castellano,
gràcies, perquè això ens reaferma en la certesa.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor.

El senyor Oltra i Soler:

.
.
.
que hem encertat en el
nostre document.
I que en el nostre document estan.
.
.

El senyor president:

Per favor, senyories, guarden silenci.

El senyor Oltra i Soler:

.
.
.
estan les raons, les
causes d'eixe accident i les propostes de solució.

Vostés no contemplen propostes de
solució.
Vostés contemplen propostes de tapar el problema, de
tapar el problema, d'amagar-lo, derivar responsabilitats.
«Clar, és que com no n'hi havia normativa de seguretat,
és que com no sé què!
».
Les normatives
són iguals en tota Espanya, eh!
Estos accidents podrien passar en
altre lloc, però no passen, no passen.
Per què no passen?
Perquè les mesures de seguretat allí són més
extremes.
Igual que ací tenim línies de metro com la 3 i la 5
que no hagueren.
.
.
Però vosté, és que no es
dóna compte del que han fet, del que han deixat fer?
Eh!
De tindre
una línia que estava desfasada hui en dia, tindre-la anys i anys.
I
no val l'argument que dos mesos ans havien anunciat la millora, fins
a l'any 2010.
I ja vosté sap com se complixen els plans en el
seu govern.

Per tant, jo crec que vosté mateixa en la
seua.
.
.
, en el seu dictamen i fonamentalment en la seua reacció
visceral, en la seua reacció visceral, jo crec que confirma que
ací hi ha responsabilitats polítiques evidents, fallades
estrepitoses.
I per tant això jo crec que és l'anunci
que vostés saben que açò la ciutadania valenciana no
ho oblidarà, no ho oblidarà.
Ha sigut molt gros el que ha
passat.
La població valenciana no oblidarà ni
acceptarà que es fuja d'estes responsabilitats.
I això
ho sap vosté.
I d'ahí ve el nerviosisme de gran part de
vostés i la desaparició pràctica d'altra bona
part.
Per tant, encara que intenten amagar el problema, encara que intenten
dissimular les seues responsabilitats, ahí estan, ahí estan,
per desgràcia ahí estan.
I, per tant, no van a poder fer-ho.

Per tant, nosaltres ens ratifiquem que les conclusions
d'esta comissió, les conclusions oficials, eh, que seran
aquelles que isquen votades hui i que aniran al ple, són unes
conclusions falses, deliberadament falses, perquè vostés
saben la veritat i saben que no és així.
Solament el desig de
tapar-ho, solament el desig de protegir els seus responsables, els seus
responsables a nivell del Consell i que no afecte criteris electorals, que
és el que des del primer moment han tingut vostés voluntat
d'evitar-ho, és el que fa aprovar unes conclusions falses i
insultants, falses i insultants a la memòria de les víctimes.
Eixa és la realitat.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Oltra.

Senyor Perelló.

El senyor Perelló Rodríguez:

Gracias, señor presidente.

Con el riesgo de que me digan ustedes que me detengo
en aspectos filosóficos de la política que no vienen a cuento
o que me digan conceptualista, hay alguna cosa que no voy a resistir en
decirles, porque es que es tremendo lo que se oye en esta sala y en estas
Cortes de vez en cuando.

Mire, yo empezaría por decirle al señor
Castellano que un día tiene usted que disertar en exclusiva, aunque
haya que hacer una sesión extraordinaria, sobre el concepto de
seriedad.
Porque es que usted permanentemente aquello que no es suyo, y
aquello que no le gusta y aquello que contradice lo que usted dice, empieza
diciendo que no es serio.
Yo cuando le oigo decir «esto no es
serio» me echo a temblar.
Mire usted, seriedad yo no sé lo que
es, pero sí que sé lo que no es.
Y no es poner cara de
cartón permanentemente o no tener sentido del humor.
¿Eso no
es seriedad?
Ha habido criminales en el mundo tremendos que han sido
personas serias de cuello blanco, y estafadores y narcotraficantes serios y
rigurosos vestidos de Armani.

¡Ser serio es otra cosa!
¡Ser serio es
otra cosa!
Primero es escuchar y aceptar al otro, aunque no te guste, y
encajar la crítica.
Eso empieza a ser serio.
Pero no diga nunca
más que lo que usted hace es serio y lo que los demás hacemos
no es serio.
Yo reconozco que soy menos serio que usted, me han parido
así.
Ahora, me la juego con usted a la hora de ser serio a la hora
de cumplir mi trabajo, me la juego, qué quiere le cuente.
Es que
no.
.
.
, «no son serios».
O «no tienen buena fe».
Oiga, ¿también dando patentes de seriedad y patentes de buena
fe?
Pues vamos a ver.

Es que son pretenciosos hasta cuando ironizan.
Dice
usted: «Es que han pedido ustedes la dimisión de medio
mundo».
Ya sé que es una ironía, pero, oiga,
¡qué mundo más pequeño!
, porque si pedir la
dimisión de un conseller es la dimisión de medio mundo, pedir
la de dos es pedir la dimisión del mundo entero.
¿No le
parece que dos consellers, por muy respetables que sean, no hacen un mundo,
aunque sean del PP?
¿Que el mundo es otra cosa más plural,
más amplia, más animosa y sobre todo más divertida y
más llena de vida?
¡Un conseller no es medio mundo!
¡No
lo es!
Aunque se merezca que medio mundo le pida la dimisión por su
actitud.
¡No lo es!

La democracia, señor Castellano, es
válida siempre, claro que sí.
Nadie cuestiona que aquí
vamos a perder las votaciones.
Nadie lo cuestiona.
Lo que está en
juego, y usted lo pone cada vez que habla, es que el que toma la
decisión y dice a los demás de su grupo lo que han de votar,
y todos levantando su voto porque todos son mayores de edad, si no no
podrían ser diputados, votan, tienen que asumir el comentario, la
crítica y la opinión que tiene el resto de humanidad y el
resto de los grupos sobre ese voto.
Que es lo que ustedes no asumen.

La democracia es así.
Si nosotros no queremos
ganarle con menos votos, si está asumido.
Pero ustedes que levantan
el voto, asuman su responsabilidad.
Pero, claro, como no la asumen cuando
gobiernan, como no la asumen cuando administran una empresa pública,
como no la asumen cuando tienen un accidente, tampoco la asumen cuando
levantan el dedo.
Un ciudadano diputado o una ciudadana diputada cada vez
que levanta el dedo, él sabrá por qué es: porque
está convencido, por disciplina de partido o por lo que sea.
Es su
responsabilidad, es su dedo y es su manifestación de voluntad.
¡A ver si estamos aquí haciendo otra cosa que no sea la
política, eh!
¡Que nadie luego se llame a andana!
Cada uno que
levanta el dedo es responsable de eso.
Y si por levantarlo de otra manera
se arriesga a que lo echen del partido, que lo levante si tiene dignidad,
porque a partir de haberlo levantado no valen excusas.
Y eso es seriedad.
Aunque uno no pueda decirlo riéndose.
Podría decirlo
riéndome, pero me da miedo, porque la risa en estas Cortes y con
ustedes es un elemento de condena, y el sentido del humor una tara.
En vez
de algo, en vez de algo que colabora a vivir.
Si algunos tuvieran
más sentido del humor marearían menos a los demás y
gobernarían mejor, en vez de poner la cara de palo que ponen todos
los días cuando se levantan.

A partir de ahí, señor Castellano, si
alguien ha faltado a los trabajadores.
.
.
Es que, claro, tenemos la
misma cuando criticamos a Canal 9.
Aquí criticas a los manipuladores
de Canal 9 y te dicen: «Se ha metido usted con los
trabajadores».
¡Pero si los trabajadores son víctimas de
ustedes!
Aquí nadie menciona a los trabajadores.
¿Quién ha faltado a los trabajadores de la empresa en esta
comisión hace unos minutos?
¡Pues ustedes!
Porque el que ha
faltado a los trabajadores, ese que los utiliza como elemento y como
munición para lanzarlo contra la oposición.
Es decir, quien
ha faltado a los trabajadores es quien ha omitido de su dictamen la
versión íntegra de los maquinistas, que todavía hoy la
sostienen en la prensa, que todavía hoy la sostienen en la prensa,
hay un comunicado en la prensa hoy.
¡Pues ustedes la han omitido!
Quien omite la opinión de los trabajadores deliberadamente, falta a
los trabajadores y a toda su clase.

Por tanto, menos lobos con quién falta a los
trabajadores, eh.
Ya está bien de aguantar lo que no hay que
aguantar.
Ya está bien de aguantar lo que no hay que aguantar,
señor Castellano.

Yo le he dicho cuando he intervenido alguna
opinión respecto del anexo.
Si algo me caracteriza y caracteriza a
mi grupo es poner la cara siempre, aunque algunas veces nos la partan, unas
veces con motivos y otras sin motivos.

Le he dicho, pero le voy a volver a decir, y
recordará que le he dicho que la inexistencia normativa no ha
impedido.
.
.
, no ha sido la causa, no ha sido la causa de que haya
accidentes en otros lugares, porque no ha habido.
Y que cómo ha
cubierto cada uno esas carencias normativas ha resultado en que uno no
tiene accidentes y otros han tenido.
¡Es así!
Si nadie
queríamos que tuviera un accidente nadie.
Pero es que lo han tenido
y hay que recordárselo cada día.
Pero las carencias
normativas, en el supuesto de que existan -ahora le explicaré
que no-, no ha sido la causa de ningún accidente fuera de
aquí.
Y le diré más.
Es que la carencia no es tanta.
Es que ustedes están diciendo aquí que no hay normativa.

Mire usted, se ha aprobado un Plan estratégico
de seguridad en Renfe para el período 2005-2009, con un montante de
290 millones de euros, que incluye actuaciones a nivel estatal en sistemas
de seguridad y señalización, en mejora de la formación
del personal, de inspección y control de la operación
ferroviaria.
¿Con qué objetivo?
Reducir al 0,30 el año
2009 la tasa de accidentalidad que se ha heredado de la legislatura pasada,
que es del 0,78.
Está aprobado a nivel de Estado, está
aprobado.

Acaba de aprobarse, pactado con los sindicatos, la
normativa sobre formación de profesionales y de maquinistas que ha
establecido las 1.
150 horas.

Pero hay más.
El Reglamento de seguridad
ferroviaria está en este momento revisándose -que
aquí no se ha revisado- y en aprobación.
Se va a crear
una autoridad independiente para la investigación de accidentes, se
va a establecer que se elabore un informe anual donde se analicen las
causas y se propongan medidas tendentes a evitarlos.
Esto, sus diputados,
si los hubieran llamado, y no están de vacaciones todos los de
Madrid juntos, pues, podrían haberles explicado que eso ya ha pasado
por el Congreso de los Diputados, eso ya está, una en fase de
elevación y otra en fase de elaboración.
Pero, es que hay
órdenes que yo le puedo dar a usted de las directivas europeas,
referidas a seguridad.
Hay una orden del 31 de enero de este año que
se refiere a las condiciones para la homologación del material
rodante, material que no sería homologado en la línea 1, y de
los centros de mantenimiento, que se fija en la cuantía de la tasa
por certificación de dicho material.
No sería homologado y
ustedes saben por qué, porque ustedes pidieron la
certificación de.
.
.
-me rectifican si me equivoco-
en el ISO, la certificación ISO para la línea 3 y la
línea 5, y la concedieron, porque reunía los requisitos, pero
no han pedido la certificación ISO para la línea 1 porque no
se puede conceder.
Cuando las cosas están así hay que ser
menos soberbio.

Mire, no se puede aprobar el anexo por las razones que
le he dado y porque cuando se parte de un diagnóstico tan
radicalmente distinto, cuando se parte de una administración de una
empresa tan viciada de origen, de falta de crédito y de falta de
confianza, no se le puede confiar absolutamente nada.
Y porque,
además, acordar solo unas pequeñas propuestas legislativas
que, por otra parte, se quedarían aprobadas con el resto de
dictámenes o podríamos incluirlas en el voto particular
porque para eso tenemos un tiempo hasta el lunes, no valdría ni
más ni menos que para confundir a la opinión pública,
para pensar que aquí las causas han sido otras.
No valdría
para nada, para nada, primero porque le he desmontado ya que una parte ya
está hecha y, segundo, porque quien ha de hacer la segunda, con todo
el respeto, no se ofenda, no tiene nuestra confianza ni nuestro
crédito, no la tiene.
Si hubiera dicho usted que va a dimitir el
equipo, que ha dimitido el conseller o medio mundo, como usted lo ve,
posiblemente podríamos haber hablado.
Pero, a ese señor, a
esa conselleria, a esos directores generales y a esa directora general no
le confiamos ni el cochecito de nuestros niños, no se lo confiamos,
porque han demostrado que obstaculizaban la comisión, que guardaban
la verdad y que no están dispuestos a asumir responsabilidades.

Por tanto, no nos diga que le demos la voluntad y la
aquiescencia, después del diagnóstico que le hemos hecho, de
pactarle algo.
Es así.
Y le digo una cosa, y está asumido, y
está asumido, y no está previsto que se vote aquí
porque no está en el orden del día, pero con su
mayoría puede hacer lo que quiera; que quiere someterlo a
votación, haga lo que quiera, nuestro voto lo defenderemos con
uñas y dientes como un acto de la democracia y no culpabilizaremos a
usted de lo que hayamos votado.
Votaremos lo que consideremos que hay que
hacer y lo asumiremos como hemos asumido todo.

Pero es que, señores, ustedes, y quizás
la máxima exponente, que es lo que le voy a decir ahora, fue la
directora general, llevan todo el tiempo en esta comisión abominando
de la política y pidiéndonos que hagamos religión,
pidiéndonos que hagamos religión.
Y les voy a explicar por
qué.
Sí, sí, sí, abominando de la
política porque toda crítica política la desprecian,
porque todo el análisis político lo desprecian, porque toda
posibilidad de pedir responsabilidades políticas la desprecian en un
parlamento, en un parlamento, hasta el extremo que la directora general,
que yo humanamente entiendo y hablé con ella anteriormente sin estar
aquí, por teléfono, para otra cosa, entiendo que está
afectada porque es un ser humano, pero vino aquí a pedir dos
elementos básicamente religiosos: compasión y tiempo.
Es
decir, ustedes piden compasión en vez de crítica y
responsabilidades y tiempo para que las personas rectifiquen y lo que han
hecho mal lo hagan bien.

Miren, en religión se espera que los malos se
hagan buenos, no digo que ellos sean malos, digo que se espera que los que
tienen errores, pues, los corrijan pagando una penitencia.
Pero, en
política no se espera que las personas tengan cambios, se hacen
cambios en las personas.
A la política y a la religión las
diferencia una proposición.
Si esperan que se produzcan cambios en
las personas está usted confiando en la religión, y si hace
cambios de personas está usted haciendo política.
Y
aquí hemos venido a hacer política.
Y la buena fe se
manifiesta con evidentes conductas.
Y no se ofenda por lo que le voy a
decir.
La buena fe, que también tiene que ver con la
religión, pero que exige manifestación expresa de una
conducta, aquí no se ha dado.

No nos pida y nos diga que es de buena fe ocultar
información, que es de buena fe decir que no ha pasado nada, que es
de buena fe todo lo que han hecho ustedes con su mayoría y que es de
buena fe vetar comparecientes, vetar documentación y votar en contra
de que se traiga más y se diga que no es de buena fe criticarles a
ustedes.
La buena fe exige manifestaciones, y las manifestaciones que
ustedes han tenido hasta la fecha, individual y colectivamente, a nosotros
no nos evidencian que estén en el camino de la buena fe.
Y, por eso,
no les podemos confiar ningún acuerdo ni ningún pacto.
Yo no
hubiera utilizado esta expresión, pero al sacarla usted me la ha
puesto en la mano.

Aquí lo que pasa, señor Castellano, es
que algo ha fallado y alguien tiene responsabilidad.
Y la buena o mala fe
se demostrará cuando alguien asuma.
.
.
que mire lo que le digo,
se asumirá, tardarán uno, tardarán dos, huirán,
escaparán, pero en cualquier esquina o en cualquier urna
tropezarán con la responsabilidad en su día no asumida.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Gracias a usted, señor Perelló.

Bé, senyories, doncs, finalitzat el debat,
procedix ara passar a les votacions.

En primer lloc, cal votar la proposta recomanada per
la ponència.
Vots a favor de la proposta recomanada per la
ponència?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Per 9 vots
a favor i 8 en contra queda aprovada la proposta recomanada per la
ponència i que ara es convertirà en dictamen de la
comissió per a elevar al ple.

Per a què vol la paraula, senyor Castellano?

El senyor Castellano Gómez:

Senyor president, per una qüestió
d'ordre.

Volguera sol·licitar, si cap grup de
l'oposició s'oposa, que es poguera votar l'annex
que s'ha presentat.

Gràcies.
(Remors)

El senyor president:

Senyor Such, no es pose nerviosa la seua senyoria.
No
es pose nerviosa.

El senyor Castellano té dret legítim per
a plantejar totes les qüestions que vulga, igual que vostés.

Què és el que es vota en la
comissió?
Es vota el que ha elevat la ponència.
La
ponència ha elevat una proposta recomanada, que ja era pròpia
de la ponència, i ha permés que es voten altres propostes
alternatives que, encara que no estan recomanades per la ponència,
es permet que es porten i van a votar-se a continuació.

El que planteja el senyor Castellano és altra
cosa distinta, és que es vote un annex que en la ponència es
va acordar intentar elaborar-ho, però no l'ha conegut la
ponència com a tal per a pronunciar-se a favor d'ell.
(Remors)

Senyors, facen el favor d'atendre i de callar,
que a la millor a algú li servix de lliçó!

Què he dit amb tot astò?
Que
només podria votar-se el que el senyor Castellano ha proposat si hi
ha unanimitat en la comissió, només en eixe cas perquè
la comissió és sobirana i podria votar-se.
Si no hi ha
unanimitat, no es pot votar.

Què volia dir, senyor Perelló?

El senyor Perelló Rodríguez:

Quería decir dos cosas y, si quiere que
aproveche el tiempo, le doy ya mi opinión.
La primera, ya la
había aclarado usted respecto a las votaciones que se van a celebrar
de las otras propuestas, y quería preguntarle si hemos de dejar
testimonio de que nos reservamos el derecho a voto particular, que lo
dé usted por sentado que nos reservamos.

Y, posteriormente, con respecto a lo que usted
plantea, la ponencia hizo una manifestación de voluntad que no,
ningún texto.
Por tanto no tenemos ningún texto que no haya
podido circular, en todo caso internamente, y, por tanto, nosotros
planteamos que se respete el orden del día en este sentido.

El senyor president:

Muchas gracias.

Sí, senyor Oltra?

El senyor Oltra i Soler:

Gràcies, senyor president.

Els mateixos termes.
O siga, en la ponència va
a ser una conversa d'un plantejament que es va dir que es
consultaria, que ja es voria, per tant no s'ha arribat a res.
Jo crec
que el que es pretén ara és manipular la comissió i jo
crec que no cal.

El senyor president:

Vol dir alguna cosa?
(Remors)

El senyor Tomás Puchol:

Bàsicament, jo sóc a la millor el que
menys.
.
.

El senyor president:

Per favor.

El senyor Tomás Puchol:

.
.
.
sóc el que menys hauria de parlar
perquè tal com havia exposat al principi, bé, per una
sèrie de malentesos o el que fóra no vaig poder assistir.
Per
tant, sóc el menys apropiat per a pronunciar-me en este cas.

El senyor president:

Moltíssimes gràcies.

Aleshores, senyor Castellano.

El senyor Castellano Gómez:

Gràcies, senyor president.

No fou una conversa, fou en l'acord tres de la
ponència del dia d'ahir.
Jo, simplement, molt
respectuosament.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor.

El senyor Castellano Gómez:

.
.
.
molt respectuosament havia dit que si ningun
grup s'oposava, coneixedor del reglament, si es podia votar.
Com
n'hi ha oposició, doncs, evidentment no es va a poder votar.
Jo crec que he dit molt clar, molt clar, que si ningun grup
s'oposava.

El senyor president:

Moltíssimes gràcies.

La presidència s'alegra enormement que
tots hagen coincidit amb el que la presidència ha dit en un
principi.

Senyories, continuem amb les votacions.

Procedix ara votar la proposta alternativa del Grup
Parlamentari Mixt, que en el supòsit que siga rebutjada
tindrà dret el Grup Mixt a mantindre-la com a vot particular, que
pot manifestar en este moment, conforme ha fet el senyor Perelló,
amb independència que dintre de termini, i el termini finalitza el
dilluns dia 7 a les 14 hores, es ratifique per escrit.

Vots a favor de la proposta alternativa del Grup Mixt?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Abstencions?
Gràcies.
Per 1 vot a favor, 7 abstencions i 9 en contra, queda
rebutjada.

Passem ara a votar la proposta alternativa del Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa, deixant
constància al senyor Oltra i al seu grup que si és rebutjada
té dret a mantindre-ho com a vot particular, que pot manifestar ara
en este moment a efectes de documentacions, però que haurà de
ratificar per escrit abans que finalitze el termini, que és a les 14
hores del dilluns dia 7.

El senyor Oltra i Soler:

Ratificaré després de la votació.

El senyor president:

Perdó?
Clar, clar, si queda rebutjada, he dit.

Vots a favor de la proposta alternativa
d'Esquerra Unida?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
 Abstencions?
 (Un diputat
intervé sense micròfon)

Repetim la votació, no es preocupe.
Vots a
favor de la proposta d'Esquerra Unida?
Gràcies.
Vots en
contra?
Gràcies.
Per 8 vots a favor i 9 en contra, queda rebutjada
la proposta alternativa d'Esquerra Unida.

Ara sí, senyor Oltra.

El senyor Oltra i Soler:

Per a fer constar que volem mantindre-la com a vot
particular de cara al ple.

El senyor president:

Correcte.
Moltes gràcies.

Correspon ara votar la proposta alternativa del Grup
Parlamentari Socialista.
I torne a dir el mateix, que en el cas que siga
rebutjada podrà mantindre's com a vot particular per a debatre
en el ple, manifestant en este moment, que ja ho ha dit el senyor
Perelló, per si fóra rebutjada, però que caldrà
ratificar per escrit abans de les 14 hores del dilluns dia 7.

Vots a favor?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Per 8 vots a favor i 9 en contra, queda rebutjada.

Proposta d'alteració de l'ordre del
dia de la comissió

El senyor president:

Senyories, ara, la presidència proposa una
alteració de l'ordre del dia, que seria incloure un punt que
només seria la designació del membre de la comissió
que presente el dictamen davant del ple.

Estan d'acord amb l'alteració de
l'ordre del dia?
 Per unanimitat queda alterat l'ordre del
dia.

Designació del membre de la comissió que
ha de presentar el dictamen davant del ple

El senyor president:

Aleshores, ara, tenen la paraula els grups
parlamentaris, en compliment d'este nou punt, per a manifestar els
seus criteris respecte de la presentació del dictamen.

Senyor Castellano.

El senyor Castellano Gómez:

Gràcies, senyor president.

Com és tradicional i habitual en este tipus de
comissions, mosatros proposaríem que fóra el mateix president
de la comissió qui presentara el dictamen al ple.

Gràcies.

El senyor president:

Senyor Tomás.

El senyor Tomás Puchol:

Cap objecció.

El senyor president:

Gràcies.

Senyor Oltra.

El senyor Oltra i Soler:

D'acord.

El senyor president:

Senyor Perelló.

El senyor Perelló Rodríguez:

Coincidentes con esta propuesta.

El senyor president:

Muchísimas gracias.

La presidència dóna les gràcies
per la confiança però, a més, vull agrair a totes les
seues senyories, agrair també als lletrats de la cambra, als membres
de la Mesa, als representants dels mitjans de comunicació, als
funcionaris i treballadors de la casa la col·laboració que al
llarg d'estes sessions, valga la redundància, llargues
sessions d'esta comissió que hui finalitza, han prestat a la
presidència.

Igualment he de manifestar, perquè quede
constància, que hui ha finalitzat el tràmit de la
comissió, de tot el que fa referència a la comissió
d'investigació en fase de comissió.

Senyories, en fase de comissió ha finalitzat.
Ara, els acords s'elevaran al ple, acompanyats dels vots particulars,
perquè el ple, el dia que siga convocat d'acord amb el
calendari establit, que serà per al dia 11, es pronuncie.

Per tant, moltíssimes gràcies a tots.

Senyories, s'alça la sessió.

(S'alça la reunió a les 12 hores i
40 minuts)