ï»¿







Rendiment%20Escolar%210195.05.27%20macro.html





Comissió no permanent especial d'estudi de les tècniques i de les actuacions per a millorar el rendiment escolar i les possibilitats d'ocupació dels joves realitzada el dia 27 de maig de 2013.
Comença la reunió a les 10 hores i 5 minuts.
Presideix la diputada senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 11.

La senyora vicepresidenta:

Comencem la comissió no permanent especial d'estudi sobre el rendiment escolar, passant llistes per part del secretari, per a vore si tenim quòrum, si podem començar.

Senyor secretari, per favor.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Gràcies, senyor secretari.

En primer lloc, i abans de començar el punt número 1 de l'ordre del dia, li donem la benvinguda al senyor Agustín Pérez Folques, que és el secretari tècnic del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana.

Li agraïm la seua presència en esta comissió d'estudi que estem portant a cap des de fa ja diversos mesos, per a tractar de ficar unes bases i atallar el que és el tema del fracàs escolar, i estem comptant amb diverses personalitats que van passant per esta tribuna.

Començarem, senyories, en el punt número 1, que diu «lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior».
Si els grups polítics no tenen res a dir, se donarà per aprovada.

I aleshores comencem en el punt número dos, i dir-los a les seues senyories que el senyor Julio Belinchón Belinchón ha excusat la seua presència.

Per tant, comencem ja amb la compareixença del senyor Agustín Pérez Folques.

Té vosté la paraula.

Després tindrà, senyor Pérez, vosté preguntes per part dels grups polítics, tindran deu minuts per a fer la seua exposició, i cinc minuts de torn de contestació i de rèplica.

Té la paraula.
Quan vullga, comence.

Compareixença del secretari tècnic del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana, senyor Agustín Pérez Folques

El senyor Pérez Folques:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bon dia, senyores i senyors, i moltes gràcies per haver-me convidat a participar en esta comissió, en què l'objectiu fonamental és la recerca de tècniques i proposta d'actuacions adreçades a la contribució i al suport per a solucionar, per una banda, un dels problemes que més preocupen el món de l'educació, la societat en general, com és la millora del rendiment escolar, o dit d'altra forma, com minvar el fracàs escolar o com potenciar l'èxit, que sempre resulta més positiu.

Per altra banda, com millorar o augmentar les possibilitats d'ocupació dels jóvens i tractar d'alleugerir un dels mals de cap més greus de la societat actual, l'ocupació juvenil, i més concretament a la finalització dels estudis dels jóvens valencians.

En el nostre cas concret, en el meu cas, participe plenament d'esta preocupació per tenir encara un fill en edat d'estudis, per la meua trajectòria professional, i per l'ocupació que ara estic realitzant relacionada amb el fenomen de la participació, participació de tots els agents sobre l'ensenyament en general a la Comunitat Valenciana, com és el consell escolar d'àmbit autonòmic.

Com tothom coneix, el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana és l'òrgan superior d'eixa consulta i d'eixa participació.
Per això, i per la meua implicació personal i professional, relacionada amb les tasques pròpies de la participació, voldria centrar la intervenció d'avui precisament en la participació, amb un intent d'aportar un nou element de consideració i de reflexió a esta comissió.
Segurament coneixeran el projecte Includ-ed, projecte marc finançat per la Comissió Europea des de la Direcció General d'Investigació, per analitzar estratègies educatives per a fomentar la cohesió social i superar desigualtats, i al mateix temps evitar els efectes contraris i elaborar plans de treball compartits, que permeten assolir els objectius de l'estratègia europea de 2020.

I per a tal fi, implica i, per tant, sol·licita, la participació dels legisladors, dels gestors en general, del professorat, de l'alumnat i de les famílies.
Amb eixe objectiu Includ-ed tenia previst, entre d'altres, analitzar els aspectes que contribuïxen a reduir l'índex de fracàs escolar i estudiar els efectes que l'exclusió educativa suposa en els diferents àmbits socials, sobre l'ocupació, la vivenda, la salut i la participació social en general.
Com podem comprovar, tots ells avui en dia constituïxen elements de gran preocupació, alarma i malestar social.
Però, a més, este projecte també reclama el factor de la participació com a element contribuent i solucionador.

Per tant, voldria introduir un primer element per a la reflexió: l'educació per a la participació.
I la veritat és que ens trobem en un continu reclam d'eixa concepció educativa que quasi sempre es planteja com un únic objectiu de l'escola.
I el que és evident és que l'escola, el sistema educatiu, és un dels principals agents que han de contribuir, però no hem d'oblidar que també són uns agents imprescindibles la societat en general, i sobretot la família.
Apareix una problemàtica de salut?
Doncs, hala, per a l'escola.
Si és de normes de seguritat, cap a l'escola.
I així també en hàbits d'higiene, en tot tipus de qüestioneta que no és de caràcter curricular, li l'endossem immediatament a l'escola.

Per tant, pense que el que hauríem de fer entre tots els agents, tots aquells implicats en el món de la teoria de l'educació i els educadors, és fer una pedagogia de la participació.
Dins d'eixa educació per a la participació, hem de considerar que des de sempre, però també ara, l'objectiu fonamental de la formació de la persona és aconseguir que eixa persona ha de ser capaç d'assumir responsabilitats en la vida social, però hem de ser conscients que eixe objectiu és molt difícil d'assolir, perquè convindrem que hui convivim en una societat d'individus, no en l'aspecte pejoratiu, de persones en individual, i molt sovint s'actua en funció d'aspiracions i experiències privades.

Per tant, el quid de la qüestió seria com recuperar i revitalitzar l'esperit de participació de què estem parlant?
El que està clar i és evident és que no hauria de ser imposada, no ha de ser mai per reial decret, sinó, com per exemple afirma la professora Concepció Naval, del departament d'educació de la Universitat de Navarra, experta en matèria sobre participació i en com aprendre a participar, i a més autora d'algunes publicacions relacionades amb la participació, la revitalització de la participació requerirà una tasca i una participació de tots, requerirà d'una tasca de capil·laritat que busque suscitar la participació, capacitant per a ella.
Participació de tots i de totes, i en tot.

I podríem preguntar: de l'alumnat també?
És clar i evident que sí.
De l'alumnat també.
Però més que per la utilitat dels seus plantejaments, dels que puguen fer els alumnes, els estudiants, per l'aprenentatge i habilitats que el fenomen de la participació els aporta.
A partir d'ací, introduirem la idea de la participació activa, ordenada i constructiva o col·laborativa de la comunitat educativa en la vida dels centres docents.
Perquè comunitat significa que es té alguna cosa en comú.
Comunitat, alguna cosa tenim en comú.
I quan les persones participem, resulta que compartim alguna cosa, compartim inquietuds o interessos, i per això comunitat i participació resulten inseparables.

Segons les investigacions realitzades en el projecte esmentat, la participació de la comunitat educativa contribuïx en gran mesura que tot alumnat obtinga més èxit acadèmic en el seu procés educatiu, i que millorarà més en funció de l'exposició de l'alumnat a una major interacció educativa i cultural amb altres agents socials.

Com podrem deduir, com a principals agents educatius de la participació destaquem l'escola i la família, les dos institucions educatives que han d'actuar conjuntament per a la formació de l'alumnat com a ciutadans.
De manera aïllada, no resultarà possible.
En el dotze congrés internacional de teoria de l'educació que es va realitzar en el 2011, organitzat per la Universitat de Barcelona, la professora de la Universitat de Cantàbria, Beatriz de León Sánchez, explicà de forma detallada la importància de la relació família-escola i la seua repercussió en el rendiment escolar, afirmant basant-se en estudis d'Epstein de l'any 1997, i de Marchesi de l'any 2004, que les escoles eficaces destaquen que aquells centres que oferixen més suport a les famílies, i també als alumnes, als seus fills i filles, obtenen millors resultats i les mateixes escoles comproven com les famílies responen amb una major involucració, una major implicació, en el treball d'eixos centres en eixes escoles.

Per tant, resulta molt important fer conscients, conscienciar ambdues institucions, i fer comprendre que, si s'establix un treball col·laboratiu entre elles, eixe treball suposa una prevenció contra el fracàs escolar.
I no sols això, sinó que la participació i l'interés dels pares i mares en el procés d'ensenyament i aprenentatge afavorix la implicació de l'alumnat en els seus estudis, incrementant el rendiment escolar, millorant l'actitud davant els estudis i afavorint la seua evolució personal.
D'açò puc deixar constància, ja que en un altre moment de la vida professional tinguérem la satisfacció de poder aplicar estos principis de la participació col·laborativa i de cooperació, gràcies a la confiança, entrega i il·lusió del conjunt de l'equip docent, i a la confiança, ajuda, col·laboració de les famílies, sense cap tipus de recel, ni cap tipus de prevenció per part de ningú.
I també cal dir únicament això, també, amb la participació d'altres institucions, organismes i col·lectius de l'entorn, obtenint i arribant a eixos resultats satisfactoris que exposa la professora De León Sánchez.

Per tot açò, caldria fomentar i potenciar espais, moments i activitats que afavorixquen l'apropament, la col·laboració i la cooperació entre estos agents educatius.
I per a tal fi, el paper del professorat resulta essencial, ja que som els qui hem de convidar les famílies a formar part del nostre treball, i tant les famílies, com el professorat han de mantenir una actitud oberta, pròxima i de complicitat en el procés formatiu de l'alumnat.

El número 9 de la col·lecció d'estudis «Creade», del Ministeri d'Educació, recull una sèrie d'actuacions d'èxit en les escoles europees, que sense cap tipus de dubte podrien ajudar a entendre millor esta intervenció, perquè basa la majoria d'eixes actuacions sobre el factor de la participació.

Després d'esta exposició de la participació de la comunitat educativa en la vida dels centres, no podrem oblidar actuacions que al llarg des anys han anat adoptant-se d'acord amb l'evolució del marc legal, l'evolució dels nous recursos, tant materials com humans, i les noves necessitats socials, constituint els factors essencials per a la millora dels rendiments acadèmics i que es troben íntimament lligades a les actuacions de l'administració educativa i a les conquestes socials i professionals en matèria d'educació, tals com, podríem citar, per exemple, la tan comentada autonomia dels centres o aquell plans experimentals que podem engegar als centres a iniciativa de famílies i de professorat, i un seguit més fins arribar a la posada en marxa dels contractes programa que es poden subscriure entre els centres educatius i l'administració educativa, a iniciativa dels mateixos centres, amb l'objectiu d'incrementar l'èxit escolar i reduir l'abandonament escolar prematur, entre altres objectius.

I no passaré a tractar.
.
.
, perquè supose que este tema ja l'hauran tractats vostés ací, el coneixeran, els l'hauran explicat i haurà segut objecte de debat ací dins, a la cambra, ¿val?

Bé, plantejat açò, m'agradaria ara poder introduir en la intervenció de hui, si em permeten, la qüestió referent a les possibilitats d'ocupació dels jóvens, que açò sí que dóna per a molt, i moltes vegades les persones plantegem els nostres punts de vista, aportem i defensem fins l'extrem les nostres idees i teories i adoptem, de vegades, algunes postures un tant intransigents i, hala, el problema és vostre, és meu, és de vosté, és de la societat en general.
Doncs, bé, si és així, eixes postures es trobarien en les antípodes del que hauria de ser, del que haurien de fer, perquè, com tots convindrem, sempre es partix d'un punt inicial, que s'ha de tractar d'arribar a.
.
.
, anant anant, fem el camí, i el que resulta molt, però molt, saludable, és intentar sempre i contínuament, anar millorant allò, que encara que estiga fet, tot és flexible i tot ho podem millorar.

El problema de l'ocupació juvenil és tan greu i implica tantes famílies, que bé valdria la pena realitzar un esforç col·lectiu, posar en marxa estratègies i principis de la participació col·laborativa, implicant tots els sectors socials, tant educatius, formatius, sindicals, d'empresa, d'universitats, d'institucions, polítics i de tots aquells i aquelles amb responsabilitats de legislar i de governar, perquè, conjuntament i amb generositat i responsabilitat, començaríem a trobar, a aportar i a aplicar tot tipus de mesures incardinades a minvar esta problemàtica que tant angoixa la joventut, les famílies i, en definitiva, la societat, tota la societat.

Per tant, després d'esta crida que m'he permés introduir i plantejar, i deia crida a la participació, al diàleg i, fins i tot, per què no, al consens, i a la intencionalitat per apropar postures, i encara que en un primer moment estigam allunyats dels plantejaments inicials, s'han d'intentar.
.
.
, el que tots sabem que passa en el món civilitzat i en el món de la participació, vols que confluïxquen.
Les postures en un principi poden estar molt escorades, però no podem permetre el luxe d'oblidar-mos que les coses s'han de millorar contínuament.
Si així ho fem, si s'arriba a aconseguir alguns punts de consens, no dic que tampoc total, alguns punts de consens i de confiança mútua, estaríem en condicions de tractar algunes actuacions que, en un primer moment hauríem de valorar per la seua bondat i que sempre resulta, conforme he dit abans, molt pràctic i molt saludable.
Doncs, escolta, intentar millorar-les.

D'entre eixes actuacions, en destacaríem algunes que a nivell governamental s'han anat presentant, i altres de caràcter més social i de més participació de tots com, per exemple, per què no abordar el projecte de llei orgànica de la millora de qualitat educativa, la LOMQE, que en realitat el que.
.
.
, el projecte este que s'ha plantejat no és ni més ni menys que una modificació de la Llei general 2/2006, de 3 de maig, d'educació, i que es presenta amb la teòrica intencionalitat de millorar, com el seu nom diu, la qualitat dels resultats acadèmics, dels quals ja n'hem tingut alguna constància del que resultarà si esta llei arriba a aplicar-se, doncs, ja ho parlaríem i en tornaríem a parlar.

Una altra actuació, elaboració de programes.
He seguit alguns dels seus debats interns ací i he pogut comprovar com no agrada moltes vegades parlar de programes, volen xafar terra, ¿eh?
, tocar mareta, pasta, diners, perdonen l'expressió, dinerets i més plans, plans i aplicabilitat d'eixos plans.
Doncs, bé, jo pense que això també ho volem tots i totes.
.
.
Encara que hauríem de fer un esforç global i conjunt, aplicar els principis de la participació abans esmentats i.
.
.
, torne a dir, i fer eixa pedagogia explicativa en tots els sector, tant productius com educatius, administratius i socials en general.

Una altra actuació, que també han tractat, l'aposta per la formació dual, i per a procurar un bona aplicació d'este sistema formatiu per a intentar disminuir allò que moltes vegades ens trobem en eixe desfasament entre el que suposa la formació inicial i el que es requerix des del món de l'empresa.
Fa falta eixa sintonització, i això es pot fer des del món de l'estudi, des del món de la formació reglada, i també des del món de la necessitat del camp de treball, del sistema productiu.
Per tant, dic que açò podria corregir-se des d'una formació dual i la seua correcta aplicació.

Elaboració de plans anuals d'ocupació com, per exemple, el de 2012, aprovat pel govern a la participació d'alguns sectors, i adaptats a tots els nivells de qualificació i elaborant propostes d'actuació per la millora de l'ocupabilitat i altres.
Possibilitar.
.
.
, possibilitar, per les oportunitats que pot arribar a presentar per als jóvens i apropar l'estudi de llengües estrangeres als joves i a la societat en general també, com a factor facilitador en la recerca d'ocupació i, a més, tindre moltes més facilitats en un mercat més ampli.

Actualització conjunta amb participació dels estudis del mercat laboral i de les seues necessitats, i adopció de mesures d'orientació per a adreçar eixos estudis cap a les necessitats del mercat que havíem parlat.
Promoció d'empreses i sectors productius en condicions atractives i especials que puguen permetre a l'emprenedor acceptar nous reptes i nous riscos, cosa ben difícil, ¿eh?
, hui en dia i conforme estan les coses.
I també, per descomptat, quan les coses ixen bé, aplaudir actuacions com les de facilitar la creació d'empreses facilitant la tramitació burocràtica i quasi reduir-la a la mínima expressió, i, a més, donar facilitats de caràcter econòmic i possibilitar també altre tipus d'ajudes de caràcter financer.

Continuarem.
.
.
, o s'hauria de continuar amb les ofertes de cursos gratuïts de formació professional per a l'ocupació i altres accions amb compromís de contractació, amb el concurs d'organismes i institucions.
Realitzar jornades, jornades que al personal ja qualificat, al personal que tenia una qualificació ja adquirida, li permeta actualitzar-se utilitzant els recursos de les noves tecnologies i també donant a conéixer nous mètodes de treball, perquè tot això comportaria una millora i serviria per a que se millorara eixa qualificació professional.
Ja han hi hagut.
.
.
, se van establir uns cursos per a la formació d'assessors i d'avaluadors per a la qualificació professional, per a que aquelles persones que no havien tingut l'oportunitat d'obtenir eixa qualificació d'una forma reglada, aportant la seua història laboral i els cursos realitzats, possibilitar-hi l'adquisició d'eixa qualificació.
Doncs, continuem treballant per ahí.

I, finalment, facilitant entre tots i totes, administració, agents socials, ajuntaments, associacions tant públiques.
.
.
, i entitats tant públiques com privades, una bona informació sobre beques i ajudes i altres tipus de mesures com les ajudes a la conciliació.

Moltíssimes gràcies per la seua atenció i pel seu interés, i ara el que vostés necessiten.

Gràcies.
.
.
, gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Moltes gràcies, senyor Pérez.

Ara començarem un torn per part dels grups parlamentaris, que li faran algun tipus d'aclariment o d'explicació, i vosté, ¿què contestarà, un a un o després en conjunt a tots, més o menys?

El senyor Pérez Folques:

Com vostés vullguen, si me la sé.
.
.
, si me la sé.
(Rialles)

La senyora vicepresidenta:

Bé, doncs, començarem donant-li la paraula a la representant del grup d'Esquerra Unida, il·lustríssima diputada senyora Marga Sanz.
Té vosté la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Señor Pérez, buenos días y muchas gracias por haber venido a estas sesiones, que son sesiones que realmente obedecen a un interés de los grupos parlamentarios por atajar este gravísimo problema de fracaso escolar, siempre hablamos en términos positivos, pero sabemos que el drama es el que se manifiesta en términos negativos, ¿no?
Y hablamos en términos positivos porque queremos avanzar en las soluciones a este problema, pero sabemos que el problema, pues, es como usted también viene diciendo, pues, el fracaso, la gente que no aprueba, la gente que abandona y, por lo tanto, eso es lo que tenemos en el sistema educativo en estos momentos.

Ha sido interesante que usted situara el tema de la participación y las posibilidades de empleo de los jóvenes, porque son dos elementos que se relacionan con las salidas profesionales, pero también con la implicación de la comunidad educativa en.
.
.
, digamos, en la gestión directa del sistema y en la gestión directa del trabajo en la escuela.
Pero más allá de que usted aboga por una pedagogía de la participación, y ha venido resaltándola en su intervención, yo sí que le querría hacer algunas.
.
.
, algunas aseveraciones o algunas manifestaciones en torno a lo que viene planteando, porque sobre el papel está muy bien, el problema es cuando descendemos a lo concreto y cuando descendemos a lo que está ocurriendo hoy en la escuela.

Porque, vamos a ver, hablamos de implicación de escuela y de familia.
Escuela significa alumnado, con el que usted dice que hay que contar, porque, además, genera unos hábitos y unas.
.
.
, no solamente por el interés de la escuela, sino por los hábitos sociales que luego implica para abordar la vida, ¿no?
Es interesante que usted haya dicho una persona capaz de asumir responsabilidades en el ámbito social.
Yo hasta ahora siempre.
.
.
, últimamente de la conselleria oigo, pues, capaces de integrarse en el mundo económico, capaces de tal.
.
.
Yo creo que un alumno que tenga capacidad de discernir y de actuar con globalidad en la sociedad y que haya adquirido unas capacidades, no solamente de conocimientos, sino de destrezas para hacerlo es importantísimo, esa capacidad que tiene uno para discernir y, por lo tanto, desde ese punto de vista, yo le diría que.
.
.
, que la participación no solamente requiere hacer pedagogía, sino poner los instrumentos para que eso sea posible.

Usted sabe, y no me voy a meter en eso, que hubo una modificación del consell escolar, usted forma parte del mismo, en la cual nosotros fuimos muy críticos porque algunos sectores se veían marginados en el mismo en la participación.

Yo creo que aquello, nosotros tuvimos una polémica en aquel momento sobre esa medida que adoptaba el Consell, que yo no la quiero traer aquí.
Solamente quiero que sepa que eso nosotros lo valoramos negativamente, precisamente desde el punto de vista de la participación de todos los sectores de la comunidad educativa en las tareas de la educación.

Por otra parte, decirle que se puede pedir participación al profesorado.
Yo creo que el profesorado en estos momentos está demostrando una implicación real en la situación que hay en los centros escolares.
Pero el profesorado está aguantando también mayores horas con el mismo sueldo, el profesorado está aguantando también en esta etapa un recorte de parte de sus retribuciones, como son los sexenios, el profesorado está aguantando también una masificación de las aulas y un aumento de las ratios.

Y, por lo tanto, ese deterioro en las condiciones de trabajo del profesorado, también muchas veces la administración debería tener en cuenta que no es lo mejor para incentivar la participación sino al final sentirse víctimas de una crisis que ellos no han provocado y, además, no ser tenidos en cuenta.
Muchas veces incluso aparecen campañas de su abandono, de su falta de asistencia, etcétera, etcétera, cuando realmente están entregando a este sistema todo lo mejor que tienen.

Yo creo que, desde ese punto de vista, el trato que recibe el profesorado no es el más adecuado para incitar a la participación.
Y, pese a eso, el profesorado se implica, pero no es el mejor.

Los padres.
Vamos a ver, esta mañana yo leía el periódico, veía el periódico y me quedaba impactada.
Una madre con dos niños que se recorre seis kilómetros diarios para ir a comer a la Casa de la Caridad, desde la escuela hasta la Casa de la Caridad y luego vuelve otra vez a la escuela.
Becas de comedor que no le han dado, becas de libros que no le llegan y dos meses y a sin poder pagar la hipoteca.
Claro, es que ese es el drama.

A las familias les pedimos participar, pero ¿en qué condiciones están las familias?
¿Cómo se les está tratando?
¿Cómo se las trata por parte de la administración en estos momentos?
Porque usted dice, «la administración se tiene que implicar».
Claro que se tiene que implicar.
«La administración ha de tener unas prioridades.
» Claro que las tiene que tener.
Pero en la práctica lo que vemos es que los elementos que deben facilitar que la participación real de las familias lo sea realmente es porque las familias también se vean reconocidas por la administración.

Y, por lo tanto, cuando, claro, el otro día decíamos recortes en libros, recortes en becas, se traslada a los planes de edificación y de remodelación de colegios.
Vale.
Pero, ¿por qué?
Quiero decir, ¿por qué sacamos de un sitio que es fundamental que se mantenga para otro sitio que ya debería de estar presupuestado?
Quiero decir que esos elementos no favorecen que la familia participe, no favorece que la familia se integre en la escuela.

Y mire que yo soy madre y voy a una escuela de una gran participación, porque nos creemos en un colegio público que nuestros niños se merecen eso.
Pero en los colegios que tienen mayores niveles de exclusión social, los colegios que efectivamente están ubicados en esas zonas de pobreza, de paro, en muchas ciudades en esta comunidad, realmente la participación de los padres es mínima.
Los profesores convocan a los padres y no acuden o acuden un mínimo.
Y qué casualidad que en aquellos colegios, y yo le hablo de públicos, donde las familias tienen un nivel medio alto y donde tenemos mejor la vida resuelta, la participación es elevadísima.

Claro, tendríamos que estudiar por qué sucede eso, tendríamos que estudiarlo.
Porque lo que se vislumbra a partir de ahí es que los elementos de esta crisis y los elementos de exclusión social están afectando a la entrega de las familias al sistema, al sistema educativo.
Y por lo tanto ahí hay unas responsabilidades.

Usted hablaba de posibilidad de empleo de jóvenes.
Efectivamente, tenemos un 59 de paro juvenil y no solamente eso sino que los estudios dicen que la población activa de la edad joven está disminuyendo, es decir, o bien se van fuera de esta comunidad a trabajar o bien vuelven al sistema educativo a seguir estudiando, porque no hay salida, no hay salida.
Y la verdad es que también tenemos un éxodo muy importante ahí.

¿Cómo arraigar, cómo crear empleo?
No podemos hablar aquí de la LOMCE, yo le diré que la LOMCE para nosotros, usted lo ha dicho como una de las actuaciones de la administración en un plan que tiene algunas cosas que yo le daré la razón, pero no le puedo dar la razón en la LOMCE.

La LOMCE yo creo que a lo que va es a camuflar, y se lo digo con esa palabra, el fracaso; la LOMCE lo que va a hacer no es partir de las desigualdades existentes del alumnado para trabajar por su integración en una escuela incursiva.
Yo creo que la LOMCE, con todos esos escalones selectivos, al final lo que va es a expulsar del sistema a los niños que tengan menos capacidad o menos posibilidades.
Y yo creo que la LOMCE no va a jugar un papel real para que el sistema educativo genere una situación de mejora en la igualdad de oportunidades en el futuro sino, al contrario, va a segregar más, va a afianzar las desigualdades.

También le diría que es verdad, que a nosotros nos gustan los programas, pero lo programas sustentados económicamente, sino son salvas.
La escuela puede programar, y a mi me parece muy interesante, y puede poner en marcha los planes de refuerzo escolar, los contratos programa, pero necesita dinero, necesita medios y necesita profesorado también capacitado para hacerlo y profesorado competente.
Solamente con los recursos que tiene una escuela muchas veces no se puede y se tienen que dotar.
Y, por lo tanto, lo que requiere es eso.

Mire, la FP dual.
La FP dual sí, pero la FP dual tiene que arraigarse en el tejido económico que tenemos.
La FP dual, el problema de la FP dual en el sistema reglado, porque también se puede aplicar al sistema no reglado, pero hablamos del sistema reglado, quiere decir que en estos momentos ya tenemos un contacto de los alumnos con la empresa, que son las FCT.

Pero si lo hacemos de forma dual, es decir a través de contratos laborales, sabemos que no va alcanzar a todo el alumnado y, en definitiva, que va a ser una minoría, porque no tenemos la estructura industrial capaz de absorber a esos 74.
000 alumnos que tenemos estudiando en la formación profesional.

Entonces, ¿qué va a pasar ahí?
¿Cómo lo vamos a hacer?
¿Cómo vamos a evitar que eso al final se traslade a una contratación cada vez más precaria encubierta de un alumnado que puede estar hasta los treinta años renovando sus contratos en la empresa?
Ahí hay muchas cuestiones que discutir.

Y, luego, los cursos de formación.
Si se ha recortado en un 45% el Servef este año.
Si el problema es que no se ven las prioridades, se lo digo de verdad, no se ven las prioridades.
Porque este plan que usted ha planteado aquí muchas cosas son magníficas, pero ni tienen recursos económicos detrás, ni tampoco están metidos dentro de unas prioridades que digan vamos a salvar el sistema educativo y vamos a hacer que precisamente la estrategia 2020 europea, que hable de esa Europa del conocimiento y de la calidad, por tanto de la formación, que sea una de las prioridades en estos momentos en la comunidad y en el conjunto del estado.

Muchas gracias.

La senyora vicepresidenta:

Li donem la paraula al representant del Grup Compromís.

Senyor Pañella, té vosté la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, presidenta.

Senyor Pérez, primer que res, lògicament, agrair-li la seua presència en esta comissió que se crea en Les Corts per a estudiar, precisament, quines eixides tenim en la situació actual de l'educació per a millorar-la.

Jo, des de la seua intervenció, vaig a plantejar-li d'entrada dos qüestions generals a part de les qüestions més, diguem, més dirigides al que vosté ha plantejat.

La primera és una qüestió que a mi em preocupa.
Clar, és veritat que la comissió, el nom de la comissió mos porta per a parla d'educació i empleabilitat de treball, d'accés al treball.
Això és una derivació també de la conselleria que hi havia en el seu moment, precisament, que abasta estes dos qüestions.

Però que, en principi, jo crec que és un error unir-los, un error unir-los perquè al final mos porta, vosté ha parlat de la LOMQE i mos porta a la LOMQE.
Al final no s'unixen sinó que al final el que passa és que l'educació queda supeditada a l'empleabilitat, amb la qual cosa ens porta a renúncies excessives al que és l'objectiu primer de l'educació.

Perquè, clar, quan parlem d'educació estem parlant d'educació en general.
De fet, estem parlant d'educació primària, secundària i, per tant, mos referim a tots i cadascun dels nivells educatius.
I quan estem parlant de nivells educatius obligatoris, parlar de supeditar.
.
.

És una pregunta, perquè jo no estic dient que vosté ho haja dit, però sí que estem unint els dos aspectes i la LOMQE me pareix especialment greu que sí que unix totalment l'aspecte de supeditació del que és l'educació -i quan parle d'educació estic parlant de l'educació des dels sis anys- al que és la consecució d'un lloc de treball.
Aixina s'establix en la LOMQE.
A vorem com desenvolupa després això.
Però realment la LOMQE està parlant en general i està parlant de l'educació en estos termes.

Per tant, una primera qüestió és dir ¿és efectiva, és positiva, eixa subordinació del que és l'educació obligatòria també a la consecució del treball o no mos estem deixant al camí aspectes summament importants d'eixe desenvolupament integral dels alumnes que no ha d'anar dirigit a altre concepte, primer, que al propi fil intrínsec de l'educació?
Educar, la finalitat intrínseca és precisament el mateix fet convertir-lo en realitat, educar, per si mateixa.
Perquè això és molt important en una línia filosòfica que després mos marca el camí que estem fent en les diverses llei.

Sobre l'aspecte de la participació, jo voldria que mos diferenciara el que jo anomene la participació activa i la participació passiva.
Perquè és que crec que les línies actuals ens porten realment des dels mateixos consells escolars, als qui vosté representa en este moment, bé, representa, ha vingut en funció o no del càrrec que té no sé si personalment o què, però, bé, lògicament ens dóna una imatge del consell escolar valencià, però també dels consells escolars de centres, dels quals vostés serien l'expressió.

Perquè a mi me dóna la impressió que ens anem directes a la participació passiva.
Vull dir, participació activa és aquella que se participa en la confecció del programa, en la confecció… Per exemple, la LOMQE no ha tingut participació activa oberta, sí d'alguns sectors, però no de tots els sectors socials, ni de tots els sectors de la comunitat educativa.

Però és que no és això.
És que el camí que se pren, la senyora Sanz ja ha parlat, tant a nivell de les modificacions normatives del consell escolar valencià com dels consells escolars de centre, ens porten, precisament, a una participació passiva.

Quan incrementem l'autoritat del director d'un centre que diu que ell aporta, per exemple, el pressupost aporta un contracte programa i informa, estem afavorint el que és la participació passiva.
El consell escolar se reduïx a un lloc on rebre informació.

Esta és la línia que s'està prenent en este moment, la reducció de les competències del consell escolar a l'hora de… Perquè sí que aporta, però ningú està obligat.
Vull dir, no s'aproven, no té una… Aleshores, tota esta línia que se pren i que la LOMQE, dóna la impressió també pel que hi ha escrit, que ratifica és que el consell escolar se va a reduir a un simple òrgan on des de l'autoritat educativa se passaran les informacions pertinents sobre els programes dels centres.
I, per tant, la participació activa dependrà més ja de la persona que del càrrec, vull dir, dependrà de la personalitat del mateix director del centre més que del càrrec del director del centre, perquè el càrrec no l'obligarà.
I ho deixe damunt la taula no com una afirmació gratuïta sinó simplement com un aspecte a valorar per vosté en la segona intervenció.

I, aleshores, entrarem també en els temes… Estes són les dos qüestions globals que deia.
I ara entraríem en altres temes que serien més particulars.
Perquè, clar, vosté presenta la LOMQE com un avanç de cara a una actuació que significa un avanç.
Jo ja li he avançat algunes coses.
Però, per exemple, la LOMQE la seua elaboració, la participació activa no ha sigut la desitjable.
I, per tant, en una llei orgànica d'educació…

Per cert, les lleis orgàniques d'educació.
.
.
en portem set en el temps que estem en democràcia, el curt temps que portem de democràcia.
N'hi ha tantes i és precisament perquè no hi ha hagut una participació activa de tots els sectors en la confecció.
I ara no ho fique aquí en la LOMQE sinó que ho fique en totes i cadascuna de les que hi ha hagut.
El que passa és que al portar avui la LOMQE resulta que estem repetint l'error principal d'una llei orgànica d'educació que afecta a tots i totes les persones de l'estat.
I, per tant, ja tenim un problema de principi.

El segon, ja li ho he dit, també la subordinació del que és el fet educatiu a l'empleabilitat.
Un tercer parlaríem que a mi em preocupa una frase que té la LOMQE i és que per exemple una de les finalitat és la d'adaptar les persones, la dic de memòria, però ve a dir, a les noves expectatives i normatives laborals.
Això m'espanta.
Dins del moviment neoliberal que estem veient, que estem tenint, tan radical, dir que (inintel·ligible) .
.
.
a les noves, no per a ser persona activa en l'elaboració ni en això.
Precisament ahí no anem a la participació, sinó a l'acceptació de les noves condicions sociolaborals.
Això m'espanta.
I m'espanta que no tinguen fins al tercer esborrany, no hagen sigut capaços de ficar una línia que faça.
.
.
respecte a la diversitat, a la igualtat o a la formació de persones adultes, la qual cosa mos porta a la poca importància que li dóna a eixos aspectes una llei que vosté ha citat ací.

En altres aspectes, quant als programes.
Sí, efectivament, mai he criticat els programes, perquè crec que no, i si ho he fet hauria de retractar-me, si ho he fet hauria de retractar-me, però sí que critique que els programes no vagen més enllà d'un nom o una etiqueta sempre en clau positiva, perquè els programes des de Compromís, i jo personalment en esta comissió he criticat, és sempre que no siguen reals programes, que no hi hagen uns objectius perfectament marcats, que no hi hagen uns objectius comprovables, que no hi hagen establit uns controls de consecució d'objectius en un moment determinat, que no tinguen una temporalització, que no sapiguem on anem, que ho definim en una paraula global i pràcticament no sabem on anem, per això.
.
.
això no són programes, si no tenen tot el que dic no són programes.

Respecte a la formació dual, a mi em pareix estupend; simplement el problema que presente, que és el mateix que la senyora Sanz ha dit, com adaptem això a una societat on la.
.
.
, no la xicoteta i mitjana empresa, sinó la microempresa pràcticament és la base de la nostra societat; i quan parle de xicoteta i mitjana empresa, que eixe concepte és molt gran, estem parlant en realitat de molt xicotetes empreses, i són molt poques les grans empreses que podien.
Per tant, ahí a què anem?
Que la formació professional dual siga una possibilitat fins on s'arribe o si se vol implantar de manera global com se farà, perquè no veig jo personalment, avui no veig encara el camí que se puga fer.

En moltes coses de les que ha dit estem d'acord.
El problema és que les mesures que se prenen no són per a portar-les a terme.
Per exemple, la importància de les llengües estrangeres en l'ensenyament és vital, és vital, però les escoles oficials d'idiomes, moltes d'elles, no donen abast més que a un 20 o un 30% de les sol·licituds, 20 o 30% de les sol·licituds que tenen.

I la formació del professorat, per exemple, per a ficar en marxa els programes plurilingües, és un dels problemes greus que tenim.
Perquè en el pla que se porta, parlant amb els mateixos professors, diu que no, el resultat que va a donar no és el desitjat, perquè el sistema d'educació presencial en este moment no és el millor que se podia fer per a estes coses, seria un complement, però no el millor.

Per tant, la formació professional, insistim, me preocupa la LOMQE, perquè l'estructura de la LOMQE convertix la formació professional en residual, com a mínim li obri la porta a (inintel·ligible) .
.
.
perquè sap que el que és en l'acabament de l'institut sí que hi ha una titulació que porta a l'ensenyament, però també és veritat que hi ha la no-titulació, la que porta ahí.
En lloc d'anar a programes d'atenció a la diversitat van desapareixent, sobretot desapareixerà la significació, perquè han de tindre unes avaluacions externes que siguen les que marquen, les que van a marcar qui té el títol i qui no, el que és l'actuació en una adaptació curricular perd sentit, perquè mai eixa adaptació curricular podrà ajudar a donar-li el títol necessari per accedir als altres estudis.

Vosté ha parlat de les noves tecnologies, les TIC en tota la LOMQE apareixen una vegada, i no com una part fonamental.
Vull dir, la LOMQE és la primera llei d'educació del segle XXI que no.
.
.
, i resulta que no fa referència a les noves tecnologies.
És una situació.
.
.

I, per últim -presidenta, acabe-, per últim, ha parlat de les funcions dels ajuntaments quant a informació.
Estic totalment d'acord.
Però, clar, és que la línia que se porta des del Consell no és eixa, perquè està parlant de llevar les competències als ajuntaments, de la delimitació dels serveis propis i impropis, aleshores la qüestió.
.
.
ni la qüestió purament educativa ni la d'inserció laboral és una funció que tinguen els ajuntaments.
I des de les mesures que se proposen des del Consell realment van a retallar totes eixes perquè estan considerades serveis impropis.
Per tant, ahí hi ha una contradicció, no en el que vosté diu, sinó en el que vosté diu i en les actuacions que des del Consell, que en el que vosté diu estic d'acord, en el que no estic d'acord és en les actuacions que se porten en el Consell les quals realment van en contra de poder implantar totes estes qüestions que vosté crec que molt bé ha exposat ací, davant de tots nosaltres.

Gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Gràcies, senyoria.

Per part del Grup Socialista, té la paraula la il·lustre diputada senyora Pilar Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidenta.

En primer lugar, como no podía ser de otra forma, darle las gracias al señor Pérez por la intervención que nos ha hecho, pero sobre todo por la forma que lo ha enfocado, lo ha orientado todo, sobre todo en los temas de participación.

El Grupo Socialista consideramos que la participación es muy importante en todos los ámbitos, son sólo en el educativo, la participación es lo que hace pues que la sociedad vaya avanzando y se vaya moviendo.
Pero sobre todo en el ámbito educativo, en la participación, ya no sólo como los padres, sino también la implicación del alumnado en la realidad en la que se vive, que creo que también se ha nombrado un poco por encima.

He echado en falta, aparte de que comparto muchas de las cosas que ahora veré aquí, sí que he echado en falta en esa participación el que se hablase o se nos explicase un poco pues algún proyecto, o algún programa o alguna actuación en cuanto a la convivencia, al clima escolar o incluso a la mediación, porque ya está comisión está avanzando, pues han habido ponentes, como por ejemplo la señora Lorente, que nos explicó pues la mediación en los centros, y como esa medicación entre alumnos, familias, profesores, y que muchas veces eran los propios alumnos los que ejercían de mediadores una vez formados, pues podía de alguna forma paliar algún conflicto en el centro o incluso hacer que los alumnos que tuviesen un mayor absentismo o que fuesen problemáticos en el aula pudiesen de alguna manera integrarse más en lo que es el funcionamiento del centro y estar más centrados también en lo que son las clases ordinarias.

También he echado en falta cuando se ha hablado pues de todos los programas, en los que yo estoy muy de acuerdo.
Se ha hablado del contrato programa.
Me parece que el contrato programa, si funcionase con recursos, pues podría dar mejores resultados que los actuales.

Y ahí sí que yo me quiero centrar en los recursos.
Usted ha dicho que ha oído o ha estado informándose de algunas intervenciones, de cómo funciona esta comisión, incluso de intervenciones nuestras en estos temas.
A mí sí que me preocupa mucho y a mi grupo le preocupa mucho todos los programas que calificamos de programas piloto o programas experimentales.
¿Por qué?
Pues en la sesión anterior vino la señora Pitarch, una directora de un IES de Vila-real, y nos explicó el tema del plurilingüismo en su centro.
El plurilingüismo en su centro, voy a decirlo llanamente, era una maravilla, todos queremos un plurilingüismo así, pero un centro así en nuestro municipio.
Claro, el problema es que ese es un centro piloto; todos los centros educativos de la Comunidad Valenciana no pueden ser como ese centro, por las características que ella aquí ya nos explicó, de cómo se componía la plantilla de los docentes, los recursos y los medios que tenían, tanto materiales como humanos, eso en otros centros no puede existir.
El plurilingüismo que conocen allí no es el plurilingüismo que podemos conocer en otros centros donde están los becarios en inglés, donde ahora los becarios en inglés que están en infantil les han recortado el 50% de lo que se les había concedido en el presupuesto, y ni siquiera van a poder acabarles de pagar lo que queda hasta este mes, mayo y junio, que es lo que estamos, y en septiembre presupuesto para que inicien no está.

Escuelas oficiales de idiomas.
El señor Pañella ha dicho las carencias que hay.
Y nosotros apostamos por una formación en idiomas, pero no por una formación en academias privadas para aquel que pueda se lo pague, porque desgraciadamente la situación económica, no en esta comunidad, sino con la crisis en muchas otras, aunque nos tengamos que centrar en ésta, es muy grave como para poder ir teniendo o… teniendo no, porque no son gastos extra, son gastos obligatorios para la formación, sobre todo en el tema de docentes cuando no caben en las escuelas oficiales de idiomas.

También en el tema de presupuestos usted al final ha hablado del tema de becas, ayudas, que tienen que participar todas las administraciones públicas.
Nos consta que las administraciones públicas participan, sobre todo las administraciones públicas llamémosle menores, que es en el tema de ayuntamientos, que intentan cubrir aquello que no se cubre.
Pero también el día 20 vimos cómo se recortaba el tema de becas de libros, cómo las becas de comedor no se pagaban, el transporte.
Luego también vivimos en una comunidad donde se está diferenciando mucho lo que es la educación obligatoria y la educación no obligatoria.
¿Qué opinión le merece a usted eso?
La no obligatoria es también educación o formación para luego acceder al mercado laboral.
Y no estoy hablando del cero-tres, eso no voy a entrar aquí, sino estoy hablando de bachiller, formación profesional e incluso universidad, que también en el tema universidad pues los gastos cada vez están aumentado más por la financiación de las universidades y por cómo se está regulando el tema de matrículas.

Es que esas formaciones también son lo que luego van a desarrollar o van a poder modificar el tejido productivo o las empresas, de las que luego usted habla en el tema de la empleabilidad, para que en nuestra comunidad pueda existir un crecimiento y una mayor empleabilidad.

Usted ha hablado también de alguna forma la acreditación.
No ha dicho el programa Acredita, pero sí ha estado hablando de certificar la experiencia laboral a la hora… ¿Qué le parece la aplicación del programa Acredita, que todavía en esta comunidad estamos esperando que se convoquen más plazas?
Eso también daría una certificación, que también es una salida a ese mercado laboral o a esa empleabilidad.

De la FP dual yo no voy a hablar mucho más de lo que ya han hablado los compañeros o los diputados que me han precedido.
Nosotros queremos una FP dual, estamos de acuerdo con una formación profesional dual que se adapte al tejido productivo, pero una formación profesional dual que no sea emplear en condiciones precarias a los estudiantes, que no sea un empleo o una mano de obra barata.
Se nos pone el modelo alemán, pero luego el que se aplica aquí no es el modelo alemán.
Aquí, usted también lo ha dicho, ha de dar facilidades a las empresas tanto de carácter económico como financiero.
En el sistema alemán la formación profesional dual son las empresas las que aportan parte, casi en un 70%, de esa formación al sistema educativo.
Eso lo que hace es descartar a la administración pública, en este caso descargaría a La Generalitat de esos costes, y la formación sería la adecuada con las empresas, con la supervisiones, como usted ha dicho, de los inspectores de formación profesional o de aquellas personas que pudiesen hacer el seguimiento.

Luego sí que quiero centrarme en la participación activa.
Usted habla de consenso, de diálogo, de acercar posturas.
Creo que yo se lo he dicho muchas veces, pero a lo mejor es que los diputados tenemos los términos ya, cuando entramos en política, un poco borrosos de lo que es un consenso o un diálogo.
Porque yo considero que consenso y diálogo no es lo mismo.
Se han aprobado normativas en esta comunidad, incluso en el gobierno, con diálogo, con diálogo, pero sin consenso.
Yo creo que en el sistema educativo lo que debe de primar es el consenso y el acercar posturas.
El diálogo no creo que sea lo mismo.
Comunidad es tener algo en común, es lo que usted nos ha dicho.
Pero es que desgraciadamente aquí lo que tenemos en común en estos momentos, muchas familias, es el no poder darle a sus hijos la educación que desearían.
¿Por qué?
Pues por el tema de recortes educativos y por el tema de la pobreza, la exclusión social o medidas de atención a la diversidad que parece ser que no llegan.
Y no digo que no existan, sino a lo mejor haría falta de alguna forma reforzar más esas medidas de atención a la diversidad.

Es verdad que existían programas territoriales del ministerio, de cooperación territorial, que venían a la comunidad, que ya no están viniendo.
Entonces, esos programas de cooperación territorial lo están asumiendo las propias comunidades.
Programas para frenar el fracaso escolar, que nosotros podríamos incluir dentro del Plan de choque que esta comunidad tiene, un plan de choque que está empezando a andar.
Entonces, tampoco no podemos saber ese plan de choque qué resultados está teniendo.
Evidentemente los resultados se han de medir a largo plazo.
Y aquí eso todavía no le voy a preguntar porque es que no, no se pueden medir ni valorar todavía.

Sí que en la estrategia europea 2020 me gustaría saber si usted cree que en la situación actual, con la tasa de paro que tenemos, con el fracaso escolar, con el absentismo, sin mezclar fracaso escolar y absentismo, con el sistema educativo como va evolucionando, que tampoco voy a entrar a valorar la LOMCE, creo que como todavía no está vigente pues mejor no mezclarla con esto.

¿Usted cree que vamos por el buen camino para cumplir los objetivos de esta estrategia 2020?
Porque, además de potenciar la participación, además de implicar a las familias, realizar una coeducación, las familias con los centros, escuelas de padres, todos los programas que se nos puedan ocurrir ¿qué más cree usted que nos hace falta para poder acercarnos al cumplimiento de esta estrategia?
¿Por qué?
Pues por la realidad que tenemos aquí, por la escasa participación, pero la escasa participación muchas veces es por las condiciones socio económicas de esas familias, por cómo están los centros, por la ubicación de los centros en los barrios, depende de si el barrio pues es más marginal o menos, depende de si el centro tiene un número determinado de alumnos, los alumnos que acuden a ese centro.
No sé, programas que harían falta pero harían falta con una dotación económica.
¿Qué considera usted de todo eso?

Y, bueno, creo que podríamos hablar mucho pero aquí no se trata de que hablemos nosotros, aquí hemos venido para escuchar sus aportaciones, que es lo que luego nos servirá a nosotros de utilidad.

Gracias.

La senyora vicepresidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene la palabra la ilustrísima diputada doña Nieves Martínez.

La senyora Martínez Tarazona:

Gràcies, presidenta.

En primer lloc, bon dia i benvingut, senyor Pérez.

M'ha agradat la seua intervenció i, a més a més, m'ha agradat més encara la intervenció dels meus companys ara, perquè vosté ha fet realment una trajectòria al llarg de la seua exposició, i, després, per part seua, han dit que els ha agradat la intervenció a tots els grups de l'oposició.

I, en certa manera, jo he estat una miqueta aquí recalcant i he vist que vosté ha posat damunt la taula un poc les set grans mesures que en l'esborrany de la LOMQE se fan cara el fracàs escolar, tant com és la flexibilització de les trajectòries, la implantació de proves d'avaluació, la racionalització de l'oferta educativa, el desenrotllament de les tècniques de la informàtica i la comunicació, el recolzament al plurilingüisme, l'impuls de l'FP i l'augment en l'autonomia dels centres, encara que amb la matisació per part d'algun company.

Ressaltant de la seua intervenció açò, jo m'he quedat amb el que seria una frase, que la dic en castellà perquè me l'he apuntada aixina, que és, «trabajo de todos, todas las partes de la sociedad, tanto instituciones, como familia, como centro, como alumnado, en este caso», que yo desde que pertenezco a esta comisión es la primera vez que veo un poco la integración desde el primer momento y con nombre propio del alumno, cosa muy importante, y en todo, en todo aquello.

Aleshores, recalcar el recolzament familiar, que sí que s'ha posat com part molt important i minvant actualment en l'educació dels nostres joves per motius diversos, per com està la societat, pel moment de crisi que vivim, perquè pot ser que els pares no puguen estar tot el que caldria amb els seus fills, els motius són molt variats i cada família és un món, com se sol dir.

Però, també, la importància del professorat -que també s'ha recalcat ací moltes vegades-, i més que res l'actitud del professorat en la relació família-centre.
Dins d'eixa actitud tampoc entenc -igual que jo molts pares- l'actitud que han tingut, en part, jo pense que no tot el professorat perquè n'hi ha una gran majoria que jo defense que són grans professionals amb molta vocació i que no m'agradaria que se malinterpretaren les meues paraules, però els pares, les famílies no han entés les posicions que moltes vegades ha adoptat este sector recentment perquè dir que a ells la crisi els ha amenaçat per donar dos hores més lectives, que no de treball, i perquè durant un temps han tingut retallada una part del seu compliment del salari -que, ara, al desembre, tornarà a estar com estava, segons se va prometre- i fer entendre les famílies que açò era crisi quan ells han sigut uns privilegiats dins del panorama social que hem tingut, quan enfront sí que n'hi havia pares que realment estaven patint la crisi en una realitat tal que no tenien què portar als seus fills a la boca, doncs açò és una part que la gent del carrer no ha entés moltes vegades.

Jo he estat a la porta de l'escola i no he entés com mares estaven influenciades, en eixe sentit, quan el seu home estava a l'atur, ella estava a l'atur i damunt tenien la cançoneta eixa que li havien ensenyat, i quan li explicaves i li dies: «però, tu com estàs?
», dien, «¡ah!
, doncs té raó».

Però, vull recalcar una altra vegada, pense que la gran majoria tenen esta gran vocació i que estan aportant eixa part que fa falta en eixa relació família-centre.
Açò per una banda.

Per altra banda, m'agradaria recalcar ací, una altra vegada, que la darrera intervenció del darrer dia d'aquesta comissió, quan va vindre la directora Pilar Pitarch, de Vila-real, a exposar-nos el que podia ser.
.
.
, no, el que podia ser no, el que és en estos moments i el que es pot extrapolar a tota la nostra comunitat del plurilingüisme, va recalcar una cosa que jo crec que ací s'ha malinterpretat, i va recalcar que els mitjans i els recursos eren els mateixos que en qualsevol altre centre.
(Veus) Sí, els recursos els va recalcar, i poden vostés repassar el…, sí, sí, sí, el Diari de Sessions on va dir que els recursos amb els que es comptava eren els mateixos; l'única cosa que canviava era que les persones que donaven el plurilingüisme era el recurs personal de conéixer l'idioma.
(Veus) Però aquí jo torne una altra vegada en allò que sempre reitere, l'actualització del professorat a les noves demandes, i, a més a més, que el professorat fluïx, n'hi ha gent que se'n va perquè s'ha jubilat i n'hi ha noves generacions molt preparades per a poder abraçar estos nous programes.

Per altra banda, amb l'objectiu de l'educació, jo pense que de passiva no res, o siga, saber viure en societat, açò és educar, ensenyar els nostres joves a saber viure en societat -el que vosté ha dit-, la capacitat d'assumir responsabilitats a la societat, però és que dins d'eixes responsabilitats és contribuir a eixa societat i viure integrada en ella, i per a viure integrada en ella necessitarem tindre un treball per a poder participar perquè de rendes, jo no sé vostés, però jo no conec ningú que visca de rendes, al menys al meu entorn.

I, per una altra banda, quant a la formació dual, sí recalcar, una altra vegada, que és molt criticada i sí que dir que per a arribar a este punt i portar endavant la iniciativa, el Consell, els sindicats i la patronal han mantingut encontres per assolir el consens i l'acord.
I l'esforç de tots ha permés, ¿eh?
, aconseguir portar endavant una mesura tan important per al futur dels nostres joves, una cosa que ens fa sentir-nos europees, i jo m'enrecorde, molt de temps enrere, quan jo eixia a estudiar algun estiu, eren mesures que estaven més que implantades a tot Europa, i no sols a Alemanya, a França i a molts llocs més, ¿eh?

Però ja centrant-nos en matèria i per una miqueta llançar el…, el que sí que m'agradaria que vosté recalcara una miqueta més o aprofundira més són unes quantes preguntes, dos o tres només.
¿Per quins motius haurien de considerar la LOMQE, perquè vosté l'ha llançada així com un esborrany, però per quins motius pensa vosté que haurien de considerar-la?

Quant, també, una miqueta a tot açò de la Formació Professional i ESO, ¿podria vosté explicitar més l'actuació proposta per a la millora de la qualificació professional adquirida?

I, en últim lloc, al seu entendre, una miqueta arran del plurilingüisme, ¿com contribuirà un sistema educatiu plurilingüe a les solucions de futur i a la millora de la formació acadèmica i personal de l'alumnat, segons la seua experiència i les dades que vosté puga tindre?

Per la meua banda, res més.

Gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Gràcies, senyoria.

Ara, ja, li donem la paraula al senyor Agustín Pérez perquè conteste als distints grups polítics com considere pertinent.

Té la paraula.

El senyor Pérez Folques:

(Inoïble) … (rient) perquè el plantejament que fan és tan ample i és tan viu dins dels fòrums educatius que, ¡caram!
, ¡hala!
(rient), ací voldria jo vore ara el ministre (rialles), el ministre Wert, ¡a vore si estem verds o com estem!
Això per una banda.

I, per altra banda, perdonen un xicotet pecat de vanitat, quasi he aconseguit l'objectiu, que era introduir elements de reflexió sobre la participació (rient), ¿eh?
, no sé com quedarem ara però ja me'n vaig content per això, ¿eh?
Vinga, anem allà.

Efectivament, senyora Sanz, la pedagogia ha d'anar acompanyada dels instruments que permeten una bona aplicació, ¿eh?
Per tant, això no ho puc discutir.
Jo he volgut introduir ací elements per a valorar, per a considerar i reflexionar sobre la participació i la participació, més que d'instruments i més que de dotació econòmica, que també, serà resultat d'actituds, per això deia això de la pedagogia de l'explicació.
Per molt que donen, si les persones estem un poquet sordetes, no mos escoltarem, ¿eh?

La reforma del consell escolar -que ha fet al·lusió-, que em pilla a mi estant ja en el consell escolar, hem de distingir el que són -conforme haveu dit- els consells escolars de centre, aquí estan xafant terra tots, ¿eh?
, la terreta, el que val, el xiquet, l'avaluació que van a fer, i si fan falta eixes instal·lacions i he d'informar un plantejament que mos fan, és a dir, viure el que és un consell escolar de centre, i el consell escolar de caràcter autonòmic, també el municipal; el municipal, efectivament, també, ¿eh?
Sabem que tant u com altre encara conserven les mateixes estructures des de l'any 1989, ¿eh?

El que sí que ens va passar a l'any 2010 va ser una adequació de la composició del consell escolar, és a dir, els sectors continuen estan representats en el consell escolar, el que ha canviat és el nombre de persones que n'hi ha allí, i també la introducció de nous elements arran de l'evolució dels temps.
Tots coneguem que, arran de la LODE, apareix el que és l'organització de la participació col·legiada en els centres educatius, i, també, com no, a nivell de comunitat autònoma.

I en eixe moment es dóna resposta al que les persones, que tenien responsabilitat en eixe moment de legislar i de governar, consideraren que era un principi de participació.
Poquet a poquet estigueren reformant-se, concretament fins a l'any 1989, que es va fer el penúltim text refós, ¿eh?
, cabia encara dues vegades més, i, des de l'any 1989 fins al 2010 no n'hi havia hagut cap ajust.

Jo vullc entendre, i crec que ho entén perquè és que ha sigut també una reivindicació a nivell de consellers, vostés adonen-se que la reforma del consell escolar s'aborda des de l'estructura que hi havia, és a dir, no s'ha agafat i el consell escolar ¡pum!
, això passa i n'hi ha participació, n'hi hagué participació, no sempre amb consens, evidentment, quan a u li toquen, li rasquen, ¿eh?
, però continuen estant representants el professorat, l'alumnat, els pares i mares, els sindicats més representatius, els titulars dels centres privats, també els de titularitat pública, directors, i introduïm elements tan essencials que ací més que vore qui està i qui no està és quina tasca van a fer i quina aportació són capaços de fer, ¿eh?
I més que el nombre de persones, que també, que és una cosa que únicament servix, el nombre, per a la votació però no per a la discussió, per al debat, per a la participació, el que es va fer és intentar que tots pogueren aportar.

I en les comissions de treball que n'hi ha dins del si del consell escolar, aquí és on vertaderament s'ha de participar d'una forma constructiva, col·laborativa -conforme havien dit abans- i aportant, perquè allí els que estan en eixa comissió de treball s'escolten, s'escolten, no és el fòrum gran.
Les actuacions de vostés canvien molt de fer-se en una comissió de treball com la que estem, on tenim un tracte molt directe, que no el que es fa doncs, què se jo, en una comissió d'altre tipus o a la millor en el mateix ple, ací tenen una participació molt més institucional, ¿veritat?
, pense jo, a la millor estic equivocat.

Aleshores, jo entenc que eixa reforma del consell escolar, ¡que podria ser d'una altra manera!
, evidentment que sí, però (rient) se va fer esta, ¿eh?
, és a dir, tota açò és qüestió i ¿esta és la definitiva?
Mire, ja li avance que no, que arribarà el moment en què se tornarà a plantejar necessitats d'una adequació, d'una remodelació.
Perquè això és així, i la vida és aixina.

Han tocat tots el tema de la problemàtica del professorat, quant a ampliació d'hores lectives, quant a retallades de caràcter salarial, quant a increment del nombre d'alumnes en alguns nivells, i després també s'ha plantejat un poc el victimisme.
Són víctimes -vosté ha dit-, són víctimes d'una crisi que no han provocat, eh?
Efectivament, és que estem.
.
.
En eixe, mos han tocat el llom.
En eixe aspecte.
I la diputada Martínez comenta que és que el professorat no pot aprofitar eixa cosa per a intentar induir els pares, per intentar.
.
.
Mire, és veritat que tot això no porta a res bo.
Si no hi ha un bon clima, i una bona satisfacció per part de tots, això repercutirà, a la llarga repercutirà, però si no hi han diners, no hi han bicis.
És a dir, hem de vore com hem d'arribar a centres educatius -i això ho comprendran perfectament perquè seran coneixedors de moltes situacions- que, per una catàstrofe, per qualsevol cosa, han esdevingut ara pràcticament en ruïnes, que necessitaven quatre parets ben fetes per a poder fer classe.
I això costa diners.
Que la formació contínua del professorat s'ha d'abordar, i això també ens costa diners.
Que l'aplicació de noves tecnologies en llocs i altres conforme hem dit -ja m'estic passant a un altre lloc-, doncs també.
És a dir, ahí hi han molts factors que intervenen en açò.

I, per altra banda, el tema que el professorat ha intentat induir els pares i tal, doncs evidentment en algun lloc s'haurà produït això.
Però, escolteu, els pares, la gran majoria -no alguns sectors, diguem un poc desestructurats, un poc marginats, que ja sabem que quan no n'hi ha pa, no van a buscar altres coses- estan molt implicats en l'educació.
A un pare tu no li pegues la volta aixina només perquè sí.

Evidentment -i puc contar-los l'experiència d'un centre que conec, perquè me la contaven-, el professorat va adoptar una sèrie de mesures que els pares no han compartit, i és el centre que abans havia dit, el de la col·laboració i anar tots a una.
Perquè en la postura del professorat, que jo no entraré a valorar, Deu me lliure, els pares no participaren d'eixes actuacions.
I ahí hi ha hagut un desfasament.
No han sintonitzat bé, i els pares fins i tot fora de l'horari lectiu han assumit tasques que abans es feien de forma col·laborativa.
I hi ha hagut un poquet d'enfrontament.
És a dir, que no tots els pares, que alguns sí, però no tots.
.
.
És a dir, jo no veig la situació tan dramàtica en eixa qüestió.
I sobretot, no la veig tan dramàtica, si es sap tractar d'una forma -diguem-ne- superrespectuosa, i d'intentar col·laborar.

El tema, un poc, que el senyor Pañella ha comentat, del director que presenta i del director que tal.
Parlaríem dels models de direcció.
Dels models de direcció.
Jo vaig estar setze anys de director una vegada.
Me tocà això, i això que vaig haver de fer.
I clar que tu arribaves als pares, quan tu feies coincidir els interessos dels pares.
Perquè els interessos se poden modelar de tal forma que siguen més coincidents, que no de dissens, que siguen més de consens, que no dissens.
És a dir, que a mi no se m'ocorreria portar-los a un consell escolar si no participara.
Ara, si l'administració me diu, «mire, vosté ha d'aplicar açò», jo evidentment ho portaré a eixe consell escolar i diré, «per imperatiu legal, perquè la norma és esta, hem de fer açò».
I anem a valorar-ho, i anem a avaluar-ho, i anem a fer les nostres aportacions i les nostres recomanacions a l'administració educativa a través de la inspecció, a través de qui siga, dels sindicats, dels partits polítics locals.
Que això sabeu, els que esteu en pobles i en capital també, que quan alguna cosa no mos ix bé, mos n'anem i el burxem fins que mos fa cas.
Això ens passa.
I ahí efectivament, el director no ha de ser ahí l'únic que actue.
Si és així, una me la colaràs, la segona, t'espere.

Bé, a vore, perdonen que me passe d'unes coses a altres, però és que.
.
.
Senyora Sanz, el tractament a les famílies, les ajudes de menjador.
Clar, vosté m'ha citat una situació dramàtica, jo també la coneixia d'esta persona que ha de.
.
.
No n'hi ha una, n'hi han més també, eh?
Sí, n'hi han més, però diguem-ne que no és la tònica general afortunadament, si no, apaga y vámonos, eh?
El tractament a les famílies.
Jo el que pense és que ahí no s'ha actuat com cal.
És a dir, jo no concep un director que arribe una família, sense cap tipus de recursos, que no li hagen donat beca, i que no siga capaç d'arbitrar ningun tipus de mesura, ni de plantejar eixa queixa davant l'administració per eixa atenció puntual.
Jo recorde actuacions com aquell que es va matar allà en Gabon, i no tenia ni per a llibres, ni tenien per a menjador, damunt aquell treballava allà en una fusteria, sense assegurança de cap tipus, i aquella se quedà, la viuda se queda sin plumas y cacareando.
Des del centre es buscaren mesures per a intentar pal·liar eixa situació.
I com eixa, algunes més.

És a dir, ahí el que fa falta és eixa col·laboració conjunta, per a, entre tots, intentar buscar solucions.
Que vosté després me diga: «Sí, sí, quan arribe a l'administració, me diu que no tenen beques.
» Mire, per a una qüestió d'eixes tan sagnant, tan tal, jo pense que sincerament sí que hi ha una solució.
No ho sé, però jo crec que sí, que sí que n'hi ha.

El retall de llibres i beques.
Doncs, en un moment determinat se va arribar, i ja alguns ajuntaments venien fent-ho, de col·laborar amb les famílies per a les despeses que suposa el mes de setembre, compren llibres i tal.
I arribà un moment en què es considerava que la situació econòmica era de més bonança que l'actual, i se va intentar aportar estes ajudes a beques de llibres i més.
Hauríem de considerar si en este moment és oportú mantenir eixe sistema d'esplendor econòmic en un moment com la situació actual.
I d'açò vostés coneixen més que jo.
El nivell de participació de les famílies.

Estic d'acord amb el senyor Pañella quan planteja que una cosa és la participació activa, i l'altra és la participació passiva.
Els estudis de l'OCDE plantegen que únicament un 20% dels pares participa.
Però atents, d'eixe 20%, quants participen únicament anant a votar?
O quins participen implicant-se un poquet més?
Doncs implicant-se un poquet més, un 4%, i participant d'una altra forma, un 8%.
I això moltes vegades en el consell escolar fins i tot s'ha plantejat -no en el de centre, en el consell escolar autonòmic-, s'ha plantejat que les associacions allí representades, les confederacions allí representades, reivindiquen una sèrie de qüestions.
I jo faig: «Escolta, tu tens el teu pla de treball?
» Però això a nivell no oficial del consell escolar, sinó per coneixement.
A l'estar el secretari del consell escolar, jo no vote.
Home, tinc veu, eixa no me la lleva ningú.
Però, a vore si m'entenen, que no tinc jo.
.
.

I aleshores vénen: «Prepara açò, necessitaria estes dades per a poder participar i tal.
» I has de facilitar-les perquè una de les funcions de la secretaria tècnica administrativa precisament és ajudar, ser el suport perquè tots els consellers i conselleres allí representats puguen fer amb tota tranquil·litat i normalitat el seu treball.
I quan me comenten açò, jo dic: «Anem a vore, tu tens el teu pla de treball?
» «¿Qué plan de trabajo?
» «Chico, doncs el que esteu fent des de la vostra associació.
» Perquè se reben unes ajudes, que jo sé que les destinen a fer moltes actuacions, que són bones, que s'han consensuat i tal, però moltes vegades a la millor no responen a les necessitats que la majoria de pares tenen.
Però, clar, eixes decisions no les prenen la totalitat de tots els pares de tots els centres, sinó que la directiva o la junta rectora d'eixa associació, d'eixes confederacions són les que decidixen, «doncs, això va per a ací, això va per a allà», i tal.
És a dir, que eixe és un tema que depén molt del tarannà del qui ha de gestionar i del qui ha d'aplicar, i també de la quantitat que reben tots.
Perquè si n'hi han per a més, arribaran a més coses.

La LOMQE, la llei orgànica de millora de la qualitat educativa.
Jo, en la meua intervenció, com s'ha pogut popularitzat tant allò de LOMCE, xe, doncs se m'havia clavat i tot.
Però bé, efectivament, en el discurs que estic fent, doncs LOMQE.
Tots sabem el que és, les dues coses.
Ahí, per una banda, per l'altra banda, tots hem tocat eixe tema de la LOMQE.

Anem a vore, jo, llegint la tercera modificació que és la que definitivament se va aprovar en el Consell de Ministres, no sé si va ser este divendres.
.
.
Sí, este dijous passat, veritat?
Gràcies.
Este dijous, i que ara seguirà el seu tràmit al parlament, veritat?
En certa manera, m'ha recordat allò que també es va pretendre fer en l'anterior govern.
Els governs tenen la intencionalitat d'obtenir resultats, i uns resultats que siguen bons.
Quan s'aprova en l'any 2006 la Llei orgànica d'educació, al cap d'any i mig el ministre Gabilondo intenta fer una adaptació i corregir algunes qüestionetes, encara que a això li dia «el pacte per l'educació».
Però el pacte per l'educació venia a ser una millor adequació, un treball continu, una adaptació: «Hem vist que açò, tal, doncs anem a vore si ho arreglem i tal.
» I no se va poder portar endavant.
No se va portar endavant perquè no va hi haver consens, i no va hi haver consens, ni va poder aplicar-se perquè faltaven vots.
És a dir, és que estes coses funcionen d'esta manera.
Actualment, tot el que s'imposa sense haver consensuat corre el perill de l'extinció immediata.
Muerte súbita.
Això és així.
Però, al repassar els 91 punts que es tracten -crec que en són 91, eh?
- que es tracten en la tercera modificació, me recorda el treball que es fa des del consell escolar autonòmic, quan es presenta un document perquè dictaminem, que el valorem, introduïm recomanacions, i l'hem de dictaminar al final.
I es comença: per ací afegim, per allà modifiquem, ahí substituïm, ahí tal.
És a dir, és en certa forma, més que una llei pròpia, una modificació de la llei orgànica existent.

Ara, si encerten la diana, és a dir, si toquen la diana, la deixen.
Quan la LOCE va ser paralitzada, no va fer falta una llei.
Tocant únicament el decret d'aplicació, la deixaren en paràlisi multifuncional.
És a dir, això és el que passa.

I la pregunta que vostés em feien era: jo considere que en la LOMQE es tracta tot el que podria solucionar part de la problemàtica que tenim?
La resposta és immediata: pense que no.
Que la LOMQE no, ni la LOMQE, ni ninguna llei.
Ara, ja tenim uns resultats que s'han pogut anar obtenint en una temporada d'aplicació de la Llei orgànica d'educació.
I els resultats, no pense que tots estigam contents.
Intentaríem ara presentar una llei que vostés me diuen: és que ni toca el tema de.
.
.
És una (inintel·ligible) .
.
.
del fracàs escolar.
Jo no ho acabe de vore, però no dic que no ho siga.
Per això he comentat abans en l'exposició.
Partim de la bondat de tota l'actuació, deixem un any, dos anys, que no passa res, perquè mire, ací tenim trenta anys, trenta o.
.
.
Més que trenta, sí, mos n'anem al 1978, del 1978 a ara en són trenta-cinc, no?
Trenta-cinc anys.
Hem tocat set lleis, set lleis des de la democràcia.
Clar, la primera que hi havia, la Llei general d'educació de Villar Palasí, l'arrosseguem fins a la generalització de la LOGSE en l'any 1990.
És a dir, ahí tenim un període i aquella pobra llei va i es mor sense haver-la acabat d'aplicar totalment.
Totes les lleis solen morir d'eixa manera.

I a la volta d'uns quants anys s'intenta canviar eixa llei i s'arriba un poc tard.
Una altra llei, i una altra i, ara, açò que arriba ara.

El que jo considere, sincerament, i aixina ho dic perquè ho pense -jo no vinc ací a intentar mentir a ningú, sinó al contrari, exposar el meu punt de vista amb tota la humilitat del món- és que hauríem de considerar, intentar, ara, en el debat parlamentari, introduir allò que se considera per intentar consensuar i fer que eixa llei poguera ser més llarga, si és possible, ¿eh?
Un ciutadà, parla ara un ciutadà, eh?

La formació professional dual, també hem coincidit tots amb ella.
La formació professional dual el que fa és que eixa falta de sintonia que moltes vegades ens trobem entre el que és eixa formació i després les necessitats, i això m'ho han dit a mi amics i gent, però no únicament del món de l'empresa, dels propis treballadors, diuen: «És que jo arribe allí i aquell té una màquina computeritzada, ¡que no té ni idea!
I aquell vol que l'operari siga capaç de.
.
.
»

¿Què aportaria.
.
.
?
¿Què s'aportaria com a cosa positiva, com a cosa positiva?
Primera, que junt als recursos del professorat que disposa el sistema, tinguérem aquelles persones especialitzades que té l'empresa per a tutoritzar eixe període de pràctiques i, en segon lloc, els recursos, recursos que l'administració són costosíssims en determinades coses, perquè implantar un cicle formatiu d'informàtica això costa quatre xavos; si és d'administratiu, menys encara, és a dir, depén.
.
.
depén.
Si tu ara necessites una miqueta de vehicles autopropulsats, va bé unes instal·lacions, uns locals, unes naus grandíssimes, avionets, ¿eh?
, i helicòpters i cosetes d'estes que cal buscar com siga.
I, després, les ferramentes adequades per a això.

D'esta forma, no és que l'administració no té necessitat de gastar-se això i, per tant, si.
.
.
, perquè el que hi ha està en un muntó.
Si ho agarre per al que no fa falta, a la millor per al que em fa falta ja no me'n queda.
És a dir, això és un principi que hi ha, els recursos són els que són i no hay más cera que la que arde.
Jo ho mire des d'eixe punt de vista.

Ara, el que sí que és veritat és que ahí haurien de tindre cura tots, tots d'eixa aplicació de la formació dual, que ara comença, ara comença.
I, ¿serà sempre aixina?
Doncs mire, ja els puc dir jo que no.
Però que la solució no és mala.

Jo recorde una vegada quan els alumnes acabaven.
.
.
, en aquell temps encara estudiaven l'EGB, i se n'anaven a fer Formació Professional, me va dir precisament el president de la societat: «Escolta tu, és que resulta que els alumnes ara van allí i allò, ¿per què no agarrem i diguem.
.
.
?
», perquè en aquell temps no es fea encara pràctiques en centres de treball.
L'FCT no existia en un principi.
Totes les pràctiques eren en el taller, recordem, ¿veritat?

Si dic alguna cosa que no és, a la millor és que ja.
.
.
, i se'ns ocorre plantejar la possibilitat de l'FCT, de la formació en centres de treball, que és diferent a la dual, perquè la dual implica moltes més coses.

En un principi no mos arrearen una volea, perquè Déu és bo.
«Però, ¿què vols tu?
Però, ¿què no sé què?
Però, ¿què no sé més?
» I aquell fea: «Doncs, jo estic segur que ha de ser aixina.
» Dic, «el mal és que m'has convençut a mi, bandolera; jo també pense que eixa és la forma idònia que hauria de ser», com efectivament, després, va ser.

És a dir, totes les coses no van a ser estàtiques.
I la flexibilitat de la norma és el que permetrà a través de la participació, de la insistència i d'eixa pràctica saludable d'intentar millorar les coses, anar fent-les adaptades a les necessitats i perquè, efectivament, valguen per a alguna cosa.

L'educació no pot estar subordinada, no pot estar subordinada al món del treball.
Evidentment que no.
Perquè no té eixa única finalitat, encara que sí, encara que ha de tindre present que jo he de formar persones amb responsabilitat social i ser ciutadans, he de formar persones que.
.
.
siguen útils a la societat, -això és una cosa; açò és una altra- i per a ser útil, hem d'aportar alguna cosa, o una bona qualificació, o una bona intencionalitat, o fer persones, perquè per a tot el món hi ha faena de tot; ara, no tant, ¿eh?
, ara està la cosa més agra.
Però bé, sempre algú, com dia aquell, diu: «Tot el perolet té la seua tapadoreta.
»

La potencialitat que porta cada un.
.
.
, i estic parlant no dels emprenedors, no d'aquelles persones de la xicoteta empresa, de vegades de caràcter unipersonal i altres vegades, familiar, i algunes també de cooperativa de treballadors que intenten.
.
.
, eixes no són les grans empreses, eixes no.
.
.
, ni mitjanetes empreses.
Eixes són les que fan falta per a començar ara possiblement, ¿eh?
, en fi.
.
.

La senyora Sarrión planteja que ha tirat a faltar explicar actuacions, especificar-les, explicar-les, eixes actuacions que (inintel·ligible) .
.
.
passem.
Perquè, per exemple, quan parlàvem de la prevenció de la violència en els centres o de la convivència, per dir-ho milloret, millorar la convivència dels centres amb el paper de la mediació.
Efectivament, efectivament, això ella ho va explicar perquè ho estava aplicant, i no únicament aconseguia eixa conciliació, sinó també anar reduint eixes conductes disruptives que es produïxen en els centres educatius.

Podríem parlar d'alguna actuacioneta en concret, però com que la finalitat de la meua intervenció no era explicar.
.
.
(Veus) Sí.
.
.
sí, sí efectivament.

Mire, en participació, Pilar, és com podrem això.
.
.
minorar els efectes negatius que poguera tenir.

Els contractes programes.
Bé, ja ho hem comentat.
I els programes experimentals.
Els programes experimentals.
Jo vaig tenir una vegada responsabilitat en explicar alguns dels programes experimentals, i partia d'una idea, i partia d'un treball previ compartit amb experts i amb gent que volia col·laborar i, fins i tot, alguns d'ells també tractats amb els agents socials.
Perquè venien, te dien, tu comentaves, escoltaves i intentaves, en certa manera, que tot el món estiguera implicat en el moment que vaig tindre responsabilitat.
A mi mai en la vida se m'ocorre aplicar ningun programa generalitzat, mentre no conega els resultats contrastats precisament per eixa avaluació, no interna, sinó externa, evidentment, com cal.

Però quan parlem de programes experimentals, continuem parlant de programes experimentals.
No s'estan generalitzant.

Concretament, en els programes d'educació plurilingüe que estan aplicant-se, que en alguns llocs se donen eixes solucions que havíem parlat i que la senyora Nieves.
.
.
, perdó, la senyora Martínez -Nieves- havia comentat, efectivament, en eixos centres, amb els mateixos recursos.
.
.
, i pot ser que siguen els mateixos recursos, home, quan més sucre, més dolç, sempre que no s'ature, però.
.
.
però que amb el mateixos recursos podria ser, si el perfil de professorat que dispose, que conjunturalment pot existir, m'ho permeta.
Aleshores, sí, amb els mateixos, sí.

El programa plurilingüe, la conselleria no l'ha generalitzat.
El programa plurilingüe que s'està aplicant en eixos sis centres, com una experiència per a contrastar-la, dels centres que estan aplicant el programa plurilingüe d'anglés com a llengua diguem-ne de treball, la llengua vehicular d'aprenentatge, d'ensenyament-aprenentatge, no està generalitzat.

I, fins i tot, els programes plurilingües que començàrem a aplicar en l'any 1997, ahí vaig tindre jo alguna qüestioneta, perquè en eixe moment compartia eixa responsabilitat en tema d'educació de programes bilingües i plurilingües des de l'any 1997, el que preteníem era.
.
.
, perquè vaig a dir-vos-en una, ¿eh?
, quan jo era director en un centre ho vam aplicar en horari extraescolar, amb professorat voluntàriament, perquè.
.
.
, anem a vore, per a aportar idees, i ho aplicàrem, començant amb alumnat de quatre anys i cinc anys; tres, no, perquè era el moment de l'adaptació de la vida familiar a l'escola i ahí.
.
.
, però en quatre anys i cinc anys, sí.

I en eixe moment, clar, això no podíem fer-ho perquè no estava ni contemplat legalment, però com una activitat de l'associació de pares sí que podia ser, ¿eh?
, complicitat.
Hem de ser còmplices d'algunes actuacions, sempre que no comporten res mal.
Des del punt de vista pedagògic.
.
.
, i d'això els mestres tenim la vista i tenim l'obligació, perquè tenim la formació i per això cobrem, entre altres coses, per a intentar coses bé i, per altra banda, perquè les famílies confiaven en això i mos ho permeteren fer.

Però clar, ho havíem de fer fora.
I ho feem en horari extraescolar i no passava res.
Propis recursos del centre.
Clar, això tampoc podia ser.
Era una experimentació, una experimentació que mos apuntàrem.

Per tant, programes experimentals, sí, completament autoritzats.
És convenient que l'administració conega eixes provetes que estem fent, perquè sempre hi han possibilitats de suport, de suport humà, d'assessorament, també de material i també de material bibliogràfic, és a dir, sempre hi hauran més possibilitats que no de l'altra manera.

La senyora vicepresidenta:

Señor Pérez, tendrá que.
.
.
, lleva más de media hora hablando.

El senyor Pérez Folques:

Ai, perdonen si els he.
.
.

La senyora vicepresidenta:

Pero bueno, le damos los últimos minutos.
(Veus)

El senyor Pérez Folques:

¿Per què hauríem de considerar-lo.
.
.
?
Si necessiteu alguna coseta que els la precise, jo, vaja.
.
.
jo tampoc tinc problema, i més, ara que m'he enterat que darrere el meu company que havia de venir no estarà.
A mi em dóna igual.

La senyora vicepresidenta:

Això s'ha parlat.
.
.
, això ho ha tancat ja.
.
.
(Rient)

Continue.

El senyor Pérez Folques:

Pla de xoc.
Molt bé.
El pla de xoc sí que és convenient perquè és un pla d'intencionalitats, però conforme vosté ha dit, diu: «Açò, ¿què serà?
» Molt bé, hauríem d'avaluar eixe pla de xoc per a vore què ha segut efectiu i el que no, doncs canviar-ho per altres plantejaments que considerem, o que anem a provar.

Perquè en educació, encara que la Mediterrània fa molts anys que la descobrírem, el que està clar és que en educació mai dos i dos són quatre, perquè, entre altres coses, depén de la matèria que tenim davant.
I, amb tot l'afecte, la matèria són els xiquets, i els xiquets són elements.
.
.
, l'alumnat, perquè a la millor a vegades no són tan xiquets, ja són més majors, l'alumnat, l'alumnat és diferent.

Mosatros, els docents, quan parlem d'això: «Vaja fornada que m'ha tocat, ¿eh?
», perquè.
.
.
ve aixina la cosa, i vaja grup, a vegades he tingut un grup meravellós, fenomenal, que has pogut donar la temàtica i has elaborat material de prospecció, d'avançar, perquè estos donen de si i he de traure'ls tot, i per una vegada que em toca disfrutar, doncs deixeu-me que disfrute, ¿no?
, que gaudisca d'esta situació.
I altres vegades, no.
Altres vegades, has de tirar més mà del que és la comprensivitat i dir, «xe, atenció».
Ací, és un altre alumnat, una altra tipologia d'alumnes el que ara tinc i me correspon adoptar una altra mecànica, una altra metodologia de treball, uns altres recursos i una altra forma diferent.

Els pares.
Els mestres no podem rendir-mos sense que els pares vinguen.
Conec el cas de situacions, de CAES, centres d'integració gitana, i que ja no eren els pitjors.
Arribà un moment que eixos no eren els pitjors, perquè els mestres: «Ai, m'ha dit si és un centre d'integració gitana.
» Amb tots els meus respectes a la raça gitana, a l'ètnia gitana, que a més tinc amics fenomenals, ¿eh?
, fenomenals, supermagnífiques persones, però tenen una problemàtica molt específica.

La problemàtica que tenen no ha de ser condicionant perquè jo, com a docent.
.
.
, ni que el meu company de la inspecció, que és un altre que ha de contribuir a ajudar, a detectar problemes, a vore les necessitats de formació i decadències o mancances que té el centre educatiu, perquè eixos tenen un pla col·legiat que hem de fer entre tots.
I el que han de fer és anar adaptant-ho tot això.

Quan arriba el moment dels programes aquells que feren d'acollida al sistema educatiu, primera, per diferència curricular, perquè l'edat era una, però la formació curricular que venien era una altra.
Eixa una.
El tema de l'idioma, un altre.
La tipologia, doncs mire, si uns són de llatinoamèrica o d'iberoamèrica com vullguen dir-li, almenys coneixien una de les dues llengües oficials que tenim ací a la comunitat.

Aleshores, intentàvem, intentàvem també la integració.
I la integració no és únicament quant a cultura ni quant a currículum, que també, també una integració quant a la llengua, perquè han de jugar els xiquets, han d'estar tots junts… És a dir, eixa formació també era adequada.
En eixe moment, mos trobem amb una problemàtica que se va abordar i que no sempre ha tingut mals resultats.

Centres que han estat en zones d'expansió de grans ciutats o de ciutats no tan grans i que, per tant, algunes de les famílies estaven allí, clar.
Allí teníem mosatros una aglomeració més d'esta tipologia d'alumnes, però que s'adoptaven tot tipus de mesures per intentar pal·liar això.
I que jo sàpiga ningú s'ha mort.
Ara, ho han suat bé, ¿eh?
, ho han suat bé i s'han guanyat bé el sou.
Però, vaja, que tot era possible.
I hi ha hagut xavals i alumnes que han tret uns resultats fabulosos.

Senyora presidenta, si me passe, vosté me diu que ja n'hi ha prou.
(Veus)

¿Per què hauríem de considerar-lo (inintel·ligible) …, senyora Martínez?
Perquè és allò que va a vindre, hem d'intentar en eixe procés, conforme he dit ara, parlamentari que se va a encetar ara, tothom ha d'intentar-ho, tots.
Fins i tot aquells que políticament donen suport al govern també, perquè si som capaços d'enriquir-ho mosatros, no farà falta que vinga ningú a enriquir-lo.
I sempre les aportacions seran benvingudes, aplaudides i considerades.
Jo, és el meu punt de vista.

La millora per a la formació professional adquirida, eixa millora se va iniciar, conforme he dit abans, quan des del ministeri d'educació -fa ara tres o quatre anys, quatre anys més bé-, s'inicia, primer, una fase de formació d'avaluadors i d'assessors per a procedir a eixa consideració de la qualificació, i allò que hem parlat abans que… Clar, aportant-ho, podem qualificar, no fa falta que una persona que té una experiència, un bagatge laboral i de coneixements fabulós tinguera de tornar al sistema educatiu per a dir-li, «és que este home aprofita per a d'açò, en este grau o en este nivell», perquè és que ja ho té.
Eixe mos ho hauria de donar a mosatros.

I la contribució del plurilingüisme.
El plurilingüisme és un tema que ha segut molt demandat per la societat.
Va ser precisament allò que va impulsar agafar i començar a treballar un poquet tot el tema del plurilingüisme.
I en aquell moment, conscient que no podíem caure en una concepció merament gramaticalitzat de l'educació… Perquè si agafem el que és l'horari del castellà…, de les dos llengües oficials, tant del castellà com del valencià, mos xamem huit o nou hores, I després, d'anglés, ens n'anem a tres hores i escaig.
Ja anem a les dotze hores i escaig.

Si jo tinc vint-i-cinc hores setmanals en primària -ara parle de primària, que és per on començàvem, sempre s'ha de començar per baix-, en primària, de les quals dos hores i mitja són per a descans dels xiquets i activitats, diguem-ne, de socialització, i de treball en el pati i d'esbarjo…, en fi, ¿què mos queda per a donar el que no són matèries lingüístiques?
Mos quedava un horari de set o huit hores només.
I ahí havíem d'introduir l'ensenyament de les matemàtiques, el coneixement del medi natural, social i cultural -ara es dirà d'una altra manera, però al cap i a la fi va a ser tractar tot allò que és el medi natural, tot el que és el món social i tot el que és la cultura.
Diguem-li el nom que vullgam, però al cap i a la fi anem a tractar-ho igual-, per a les matemàtiques, per a l'educació musical, per a l'educació física, per als ensenyaments artístics.
.
.

És a dir, ahí.
.
.
I en un principi, començàrem en plantejar una possibilitat d'integrar llengües, la integració de les llengües.
De fet, el currículum valencià -ara tocarà tornar-lo a canviar si canvien un poquet…, quan la llei s'aprove-, va ser el primer, el primer currículum d'Espanya que se va presentar de forma integrada, on aprofitàvem tot allò que estiguera en una llengua per passar-lo a l'altra i estalviar temps per a exposar a l'alumne a la interacció, exposar a l'alumne a la seua participació activa.

Després, quant a llengua estrangera, la majoria que optaven els pares era l'anglés.
Alguns també teníem alguns centres que feien francés.
Els que feien el francés… Les llengües que són romàniques tenen una estructura molt semblant, però els que eren anglés, per exemple, no podia jo aprofitar l'adjectivació.
Si l'adjectiu va davant o darrere, significa una cosa o significa l'altra, perquè allí entràvem en el genitiu anglosaxó, que deia: «¡Ah!
, això és així, de l'altra manera.
» I, clar, això necessitava una especificitat, ¿eh?
Això, per una banda, quant al que era la integració de les llengües.

I després, la metodologia d'aprendre llengües -no hi ha cap dubte- és la del ball de llengües, la disposició de l'alumne a la llengua.
No hi ha altre mètode.
Hem de parlar la llengua.
Jo no puc explicar anglés agafant com a suport la llengua castellana ni la valenciana.
Jo ho he de fer en anglés.
Si he de fer el castellà, jo no puc explicar el castellà fent el valencià.
He d'utilitzar l'idioma castellà.
I si ho de fer en valencià, també.
«¡És que no ho entenen!
» Bé, no ho entendrà un major que comença tardanament, però si ho agafem des de que són ben menuts, ahí sí que comencen, que és el cas que m'han comentat d'algun centre també de Castelló, de Castelló capital precisament, que me digueren: «És que resulta que els xiquets allí…» Són els assessors que han anat a visitar-ho, ¿eh?
No és que m'ho ha dit un pare i una mare, l'assessor.
I a més, d'una forma molt amigable i molt de… Diu: «Els xiquets cal sentir-los com estan parlant, com estan…» Ací ho van dir, ¿no?

Bé.
I de seguida me diu: «¡Ai!
, i això, en tant de temps que portem, en valencià no s'ha aconseguit, o en zona valencianoparlant, eixa pulcritud quant al castellà això no s'ha aconseguit.
» Jo dic: anem a vore, ahí n'hi han dos qüestions: una, estem parlant de sis centres i tu ara me fas una valoració comparativa amb la resta de tots els centres de la comunitat.
Efectivament, ahí n'hi ha un camp de valoració molt divergent i, per tant, no pot ser igual.
Eixa una.
I segona, que en eixos centres el professorat s'ha implicat molt, com en molts altres centres, però tenim de tot, tenim de tot.
És una realitat que hem d'intentar poder-la canviar.

I ¿per què veig que n'hi han possibilitats?
Perquè la comunicació és la principal finalitat de qualsevol llengua.
No podem trencar eixe circuit.
I si jo possibilite que l'alumne, a més de les llengües que són pròpies d'ací, del territori espanyol, coneguen altres llengües, possibilite que hi haja més comunicació a una altre nivell, més interacció, més participació, més coneixement de la cultura -i bla, bla, bla-, totes eixes cosetes tan boniques que diguem quan parlem de plurilingüisme.
Tot això és així.

I segona.
Mireu el que mos està passant ara.
Algunes personetes, algunes persones, un nebot meu entre ells, el meu germà ara, que igual que me l'envien a Líbia amb 57 anys, està estudiant idioma, perquè és que si se n'ha d'anar fora, ha de conéixer.
Si el meu germà (inintel·ligible) …, al mateix temps que estudiava allò, sense cap esforç addicional, haguera conegut més llengües, ara més possibilitats…, o des de fa temps més possibilitats.
Com no ho va fer abans, ho ha de fer ara.
Per això ho dia jo.
I una possibilitat de mercats molt més amplis.

Si alguna qüestioneta m'he deixat que… (Pausa)

La senyora vicepresidenta:

¿Ja ha finalitzat o…?

El senyor Pérez Folques:

La senyora Sarrión m'havia comentat allò del diàleg, que fa la distinció entre el que és diàleg i consens.
Efectivament.
Mira, el diàleg és el principi.
Si no hi ha possibilitat de dialogar, no hi haurà possibilitat de res.
Efectivament.
L'objectiu final és arribar al consens.
Però des del dissens també és pot construir, també es pot participar, també podem començar a fer el camí.
És la meua…

I si podem, allò de l'estratègia europea, podem assolir els objectius de l'estratègia europea 2020 en este moment de retallades i de…, jo pense que sí, pense que sí.
No els aconseguirem tots, però alguns sí.
Mai s'aconseguix tot.
Si no, s'acaben i mos envien a casa a tots.
No sé.

La senyora vicepresidenta:

Gràcies, senyor Pérez.

¿Volen fer algunes puntualitzacions?
Gràcies per la seua intervenció.
Ha segut un plaer tindre'l entre mosatros.
Jo pense que, lògicament, contribuirà que eixe fracàs escolar i millorar el rendiment a les nostres escoles siga una realitat.

I a les senyories, com el segon punt de l'ordre del dia, com s'ha dit anteriorment, el senyor Julio Belinchón s'ha disculpat per raons de malaltia, és closa la sessió.

Moltes gràcies.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 1 minut)