Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text9 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text8 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text10 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#6A6969;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
-->



Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat realitzada el dia 24 de maig de 2010.
Comença la reunió a les 10 hores i 37 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 24.

Proposició no de llei sobre el reconeixement del genocidi armeni com un gest de concòrdia amb Armènia, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 51.
021, BOC número 212)

El senyor president:

(Inoïble) .
.
.
la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, convocada per hui, dia 24, a les deu
i mitja.

Per a comprovar el quòrum, té la paraula la il·lustre senyora secretària.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies, senyora secretària.

Com de costum, les seues senyories en la carpeta tenen l'acta de la passada sessió.
És el moment d'aprovar-la o de fer alguna observació, si ho creuen convenient.
Alguna modificació que vullguen fer a l'acta?

Entenem que tots estan d'acord.
Per tant, s'aprova per assentiment unànime de la comissió.
Moltes gràcies.

El senyor president:

Passem al punt dos, que és compareixença de la consellera de Justícia i Administracions Públiques per a informar de les raons per les quals s'ha formulat una queixa al Consell General del Poder Judicial per una actuació processal d'un jutjat central d'instrucció de l'Audiència Nacional i que després del seu rebuig hi ha anunciat un recurs contenciós administratiu amb indicació de l'advocat de La Generalitat que l'ha formulat, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista, registre d'entrada 51.
431.

A la Mesa ha arribat un escrit de la consellera requerida, de Justícia i Administracions Públiques, l'honorable senyora Paula Sánchez de León Guardiola, que diu:

«Molt excel·lent presidenta de Les Corts, amb motiu de la meua assistència a la reunió de la Comissió General de Comunitats Autònomes, convocada pel president del Senat el dia 24 de maig, no m'és possible assistir a la sessió de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les institucions de La Generalitat, prevista per a eixe dia i hora.
El
que pose en el seu coneixement per tal que es procedisca a l'oportú ajornament dels punts de l'ordre del dia que requerixen la intervenció de la consellera de Justícia i Administracions Públiques.
»

Per tant, este punt no decau, sinó que queda ajornat per la justificació que ha enviat la senyora consellera.

El punt tercer també és una compareixença de la mateixa consellera per a informar sobre els objectius, els costos i el
finançament de l'anunciat Pla d'innovació i modernització de l'administració pública valenciana 2010-2013, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista, registre d'entrada 51.
793.

La carta servix també d'excusa per a este punt tercer.

El punt quatre és compareixença de la secretària autonòmica de Justícia per a retre compte de les actuacions realitzades en relació amb el control, establert en la Llei de fundacions de la Comunitat Valenciana,
de les activitats, gestió i comptes anuals de la Fundació de la Comunitat Valenciana V Encontre Mundial de la Família, corresponent als exercicis 2005 i 2006, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista, registre d'entrada 51.
435.

Crec, crec, perquè m'ho han comentat, efectivament, que hi ha també pel mateix motiu un escrit del secretari autonòmic, Jorge Cabré Rico, dirigit a la presidenta de Les Corts, que igualment diu:

«A causa del compromís institucional adquirit amb anterioritat, no m'és possible assistir a la sessió de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, prevista per al dia 24 de maig, el
que pose per al seu coneixement a fi que se procedisca a l'oportú ajornament del punt de l'ordre del dia que requerix la intervenció del secretari autonòmic de Justícia.
»

Per tant, tampoc decau este punt, queda igualment ajornat i el posarem en l'ordre del dia per a una pròxima convocatòria.

El senyor president:

El punt cinc és presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el reconeixement del genocidi armeni com un gest de concòrdia amb Armènia, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís, registre d'entrada, 51.
021, publicada en el Butlletí de Les Corts 212.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustre diputada senyora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

La proposició no de llei que presentem Compromís ve a dir que el genocidi armeni és el terme usualment utilitzat per a fer referència a la deportació massiva i a la mort durant aquesta d'un nombre indeterminat de civils armenis -estimat en més d'un milió- durant els anys de la Primera Guerra Mundial, com també els anys previs i posteriors, com a conseqüència de les polítiques repressives del govern turc.

A l'inici del genocidi, Regne Unit, França i Rússia van advertir als anomenats Joves Turcs, que dirigien el govern de Turquia,
que eren responsables d'un crim contra la humanitat.
Després de la Primera Guerra Mundial tribunals de postguerra de la mateixa Turquia van
sotmetre a judici els joves turcs i els varen condemnat a mort per un genocidi
que va ser reconegut per molts dels seus oficials i per proves recopilades per
Estats Units, Regne Unit i Alemanya.

No obstant això, i amb els Joves Turcs condemnats en l'exili, el genocidi armeni va continuar amb major violència.

Malgrat totes les evidències, Turquia sempre ha negat l'existència d'un genocidi i ha argumentat que les morts no van ser el resultat d'un pla d'extermini massiu disposat per l'estat otomà, sinó que van ser causades per les lluites interètniques, les malalties i la fam durant el confús període de la Primera Guerra Mundial.

No obstant això, quasi tots els estudiosos -incloent-hi els turcs- opinen que els fets encaixen en la definició actual de genocidi, opinió abonada per les Nacions Unides, el Parlament Europeu i una llista creixent de
països, entre els quals estan França, Canadà, Itàlia, Grècia, Xipre, Armènia, Eslovàquia, Polònia, Líban, Rússia, Lituània, Bèlgica, Suïssa, Països Baixos, Suècia, Veneçuela, Argentina, Uruguai o el Vaticà.

L'estat espanyol encara no està entre els que han reconegut el genocidi armeni.
En tant que el reconeixement
històric dels crims perpetrats és necessari per a cicatritzar ferides i reconstruir llaços de pau, és important el reconeixement del genocidi per part de l'estat espanyol i que s'inste, en les instàncies internacionals oportunes, la superació definitiva d'aquest.

I és per això que Compromís presenta una proposta que diu que les Corts Valencianes recordem amb dolor el
95 aniversari del genocidi contra el poble armeni executat pel govern de
Turquia que va suposar l'assassinat de més de dos milions de persones i insten el govern espanyol a, de conformitat amb
la resolució del Parlament Europeu de juny de 1987, reafirmada en posteriors resolucions
(del 28 de febrer de 2002 i 1 d'abril de 2004) a reconéixer que els fets patits llavors per la població armènia constituïxen un autèntic genocidi.

I a més, instem l'estat de Turquia al reconeixement del genocidi armeni com un gest de concòrdia amb Armènia i de bona voluntat en les relacions regionals en el marc de la cultura de l'aliança de civilitzacions.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Mollà.

No havent-se presentat esmenes a esta iniciativa, grups que vullguen fixar la
posició?

Senyor Mata, en representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula.

El senyor Mata Gómez:

Sí, breument, senyor president.

Per a oposar-mos a la proposta de resolució que ha fet la digna diputada senyora Mollà, i sense que servisca de precedent, per diverses raons.

És cert que el Parlament Europeu s'ha pronunciat en reiterades ocasions.
La situació en Turquia està començant a canviar.
De fet, l'any 2005 el president Erdogan ja va proposar una mesa de reconsideració nacional amb els armenis i per problemes en Azerbaidjan i les fronteres mai s'ha arribat a consolidar.
De fet, el 24 d'abril d'enguany hi ha hagut la primera manifestació en els carrers turcs, on hi ha ciutadans turcs que estan manifestant-se en la
condemna del genocidi armeni.

Però també és una realitat el fet que Turquia geoestratègicament té una posició essencial per a la Unió Europea i la resta del món, i les pressions cap al govern turc han de ser.
.
.
, no per pronunciaments de
parlaments autonòmics i nacionals, sinó en altres fòrums.

Turquia està canviant d'una manera accelerada, però Turquia també és una garantia de frenar certes coses.
Jo crec que és indubtable, perquè els historiadors ja s'han pronunciat en reiterades ocasions del que és un genocidi i que el que es va fer amb el poble armeni és efectivament un genocidi, però no crec que les institucions hagen de pronunciar-se en este sentit, perquè no ajuda el poble armeni i tampoc ajuda el govern turc.

Però, en tot cas, dir que l'últim pronunciament, que és de la cambra de representants del govern d'Estats Units, amb el suport més visceral de la dreta de la cambra de representants i tal vegada del Senat,
també està causant greus problemes en Estats Units perquè hi ha pronunciaments dels sectors més d'ultradreta, també en un suport d'alguns altres sectors de la població on s'estan creant serioses dificultats a un país que és molt occidental, que vol integrar-se en la Unió Europea i que pels fets ocorreguts en 1915 hauran de ser els tribunals penals
internacionals o qualsevol altra instància els que se pronuncien.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Mata.

Per a rèplica, la senyora Mollà té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Sí, més que res perquè tampoc vaig a renunciar a una qüestió, i a més molt ràpidament.

Anem a vore, jo crec que quan volem imprimir una cultura de memòria històrica no se pot limitar eixa memòria històrica per a qualsevol conveniència o per a un limitat estat, etcètera.

Vull dir, que se diga que Turquia és un país emergent, important, que està començant a canviar la seua visió global en Europa i en el món, que tinga alguns conflictes amb Estats Units pel que fou en el seu moment
doncs el que venim avui a parlar, etcètera, doncs a nosaltres no ens servix d'argument com per a una qüestió que, ja dic, se rendix a la cultura de la memòria històrica, no puga ser reconeguda.

Perquè la justícia, la justícia passa perquè estes coses, que passaren en el seu moment, tothom siguem capaços de, sense crear cap tipus de trauma ni tan sols cap tipus de bloqueig al
respecte, doncs deixar-les plasmades en els acords.

És trist que, ja dic, hem dit que una sèrie de països que, juntament amb Turquia, també formen part de la Unió Europea i també crec que ajuden Turquia a començar a canviar i a emergir com toca, doncs no hagen tingut cap tipus d'inconvenient en rendir-se a esta cultura de memòria històrica amb la justícia que hauríem tots de protegir, i és la justícia universal, la justícia global, la justícia de tots els pobles.

Nosaltres caurem en un parany difícil de superar si nosaltres volem només que fer justícia en el que és políticament correcte i en algun que altre acord de govern.

No farem justícia, doncs, rendint només que a les nostres morts i a la nostra història.
I no veiem que formem part d'un món que també ha patit les seves desgràcies, els seus genocidis, les seues matances, les seves pors, penúries i, doncs, conflictes militars i que, per tant, també és de rebut que sapiguem fer aquest exercici de justícia que avui és el que reclamem des de Compromís.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Si me la demana.
.
.

El senyor Mata Gómez:

No, breument.

El senyor president:

Per a rèplica, el senyor Mata.

El senyor Mata Gómez:

Jo crec que no està en discussió que la mort d'un milió de persones en 1915 en les muntanyes de Turquia va ser un genocidi.
Jo crec que
això no està en discussió.

El problema està que l'oportunisme polític.
.
.
, per exemple l'únic dirigent occidental que públicament es va pronunciar denominant-lo genocidi va ser Ronald Reagan, i va ser
una qüestió molt discutida als Estats Units.
I a mi no m'agradaria coincidir amb Reagan en esta qüestió.
Perquè crec que Turquia està en un problema molt greu, y guapos estamos nosotros per a parlar del que és un genocidi si encara no hem trobat els camins per a poder resoldre les qüestions vinculades a les morts del franquisme i dels primers anys de postguerra.

I, per tant, jo crec que una cosa que és un tema dels historiadors, deixem-la en mans dels historiadors, quan en el camí turc estem vegent avanços molt significatius.
Ja li dic, senyora Mollà, que el 24 d'abril en els carrers d'Ankara hi hagueren manifestacions de ciutadans turcs que se pronunciaven en el
record del que va ser el genocidi.

Jo crec que no li fem un favor a Turquia, no li fem un favor a Armènia i no ha de ser el parlament valencià el que considere sobre estes qüestions.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Mata.

Per part del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre senyor diputat Eduardo Ovejero té la paraula.

El senyor Ovejero Adelantado:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

El Grupo Popular también va a votar en contra, y voy a pasar a explicar los motivos que nos va a llevar
a ello.

Los parlamentos son instituciones políticas y, por tanto, no es adecuado que tomen decisiones sobre temas que entran
en el campo de la historia, épocas controvertidas de la historia que previamente deberían ser valoradas por los historiadores, no por los políticos, y más conociendo que esos estudios están en marcha.
Y en su momento, el lugar adecuado sería el Congreso, las Cortes Generales, no este parlamento.

Desde los parlamentos, lo que sí que tenemos que hacer es realizar esfuerzos para crear un clima propicio para
el establecimiento y desarrollo de la paz, la estabilidad, la amistad y la
colaboración entre los países y los pueblos.

Además, señoría, acusar a una nación de haber cometido el delito de genocidio conlleva la obligación inexcusable de demostrar las acusaciones con verdades históricas y fundamentarlas en la legalidad internacional.

Y, hoy por hoy, aunque algunos parlamentos o cámaras legislativas, como Francia, Estados Unidos, Suecia y algún otro país, incluso la eurocámara, así lo reconocieron, no hay que olvidar que ello fue hace algunos años.
Concretamente, el Parlamento Europeo fue en 1987.

Desde entonces, tanto armenios como turcos, han seguido trabajando para lograr
un estudio e investigación conjunta de aquellos episodios y determinar incluso las reparaciones que se
acordaran; al fin, en octubre pasado, así ambos países lo decidieron.

Por lo que desde el Grupo Popular instamos a que ese diálogo para establecer relaciones de buena vecindad y desarrollar la cooperación bilateral, al objeto de promover la confianza y el respeto mutuo siga, y
contribuir así a la paz y a la seguridad internacional.

No obstante, desde el Grupo Popular sí que queremos dejar constancia de que aunque hoy no apoyamos esta iniciativa, en
un futuro, en el caso de que las conversaciones no siguieran, y ante algunas
declaraciones del gobierno turco muy poco propias de la alianza de
civilizaciones que ellos junto al Partido Socialista de Rodríguez Zapatero patrocinan, en cuanto a la posibilidad de expulsar a unos 100.
000
armenios sin papeles, anunciamos que reconsideraríamos esta actual posición, pues haría patente que lo ocurrido hace casi cien años no fue producto de las circunstancias.

Muchas gracias por su atención.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Ovejero.

Senyora Mollà, quan vullga.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Anem a vore.
Jo crec que quan tothom estem d'acord que el Parlament Europeu se va pronunciar sobre açò, malgrat que siga en 1987, nosaltres tenim una Constitució encara molt més antiga, i vostés ni volen parlar de reformar-la.

Doncs, home!
, una qüestió que està aclarida pel Parlament Europeu, que a més està l'adhesió de molts països que hem fet menció -França, Canadà, Itàlia, Grècia, Xipre, Armènia, Eslovàquia, Polònia, Líban, Rússia, Lituània, Bèlgica, Suïssa, Països Baixos, Suècia, Veneçuela, Argentina, Uruguai o el Vaticà-, a vostés això no els diu res.
Vostés, en eixe grup de països, Espanya per què no pot participar d'una qüestió que està aclarida, malgrat que les converses entre la resta dels països de què tractem avui, doncs, estiguen realitzant-se estudis o tinguen problemàtiques que vosté ha exposat i que poden donar peu de nou a un nou conflicte, etcètera, doncs, home!
, nosaltres no poder rendir-nos a la història em sembla, doncs, quan més, un exercici d'injustícia.

Perquè vostés diuen que les institucions polítiques no deurien entrar a valorar qüestions d'història.
I aleshores, aquí tenim un problema, perquè si no som capaços de reviure en les qüestions polítiques moltes de les coses de la història que, justament, les hem de reviure per a no tornar a viure-les, i això ha d'estar en les institucions molt present, doncs és difícil que pugam avançar en la justícia real.
La justícia se valora quan un té en compte les coses per les que han passat els pobles, les persones, les
circumstàncies que determinen la situació vital i humanitària i fan un exercici polític per no tornar a viure eixes qüestions.
De fet, la democràcia és un exercici històric del que no deuria fer-se.
És una conseqüència del no voler viure la nostra història basada en un règim dictatorial.
I, per tant, nosaltres hem de tindre això present.

Com no va a estar la història en les institucions?
Jo no ho trobe argument això per a res.
Perquè de fet, vostés mateixos diuen: «Bé, és que, clar, i si a més.
.
.
, ho reconsideraríem.
» Doncs, home!
, reconsiderar-ho.
.
.
Que trist que tinga de ser derivat d'un nou conflicte!
i no siga perquè tothom sigam conscients que va a passar una realitat com la que va passar i que
nosaltres ens hem de sumar a estos països i al Parlament Europeu per a fer justícia amb el poble armeni.

I, per tant, nosaltres volem, de nou, fer una crida als partits majoritaris
que, al menys, al menys, una cosa que no costa i que ret un tribut, doncs, no
siga, doncs, un paper mullat i que quede ací com una declaració de bones intencions del que a vostés els agradaria fer, però que no fan perquè geoestratègicament.
.
.
, i perquè no volen sumar-se a les paraules de Ronald Regan i perquè a més és que seria un problema per als països.
.
.
Doncs, home!
, a mi em sembla tan buit de contingut el que estan
argumentant que, sincerament, els demane, per favor, que reconsideren el seu
posicionament en esta proposició no de llei.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Per a finalitzar el debat, el senyor Ovejero té la paraula.

El senyor Ovejero Adelantado:

Mire, señoría, lo que no queremos es nosotros entrar.
.
.
y debemos ser respetuosos con las
conversaciones que entre ambos países se están manteniendo.
No nos gustaría que a nosotros nos ocurriera, si nos ocurriera -gracias a Dios no nos ha ocurrido-, lo mismo, que otros terceros países quisieran entrar en esas negociaciones que se están desarrollando.

Yo creo que usted conocerá que hay un cronograma, hay unos puntos para la implantación de ese protocolo, que se llegó a un acuerdo en octubre.
Y entonces, a lo mejor también instado porque en algunos parlamentos nacionales se había pedido que se pusieran y se sentaran en la mesa.
Hay un protocolo de
intenciones, nosotros totalmente estamos de acuerdo con ellos.
Vamos a hacer
una especial.
.
.
, dijéramos, desde donde corresponde, que es desde el Grupo Popular de las Cortes
Generales, de si esto se sigue.
Por lo tanto, no tenemos por qué cambiar ni apoyar ahora algo que todavía no existe y que lo tienen que decidir otros organismos.

Por lo tanto, no a la injerencia ante terceros países, como no quisiéramos que nosotros tampoco las tuviéramos.

Por lo tanto, votamos en contra de su proposición.

El senyor president:

Gràcies, senyor Ovejero.

Finalitzat el debat, senyories, passem a votar la proposició no de llei que ha defensat la senyora Mollà.
Vots a favor?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Abstencions?
1 vot a favor i 14 en contra.
Queda rebutjada.

Proposició no de llei sobre la retirada de les tropes espanyoles d'Afganistan durant l'any 2010, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 51.
022, BOC número 212)

El senyor president:

Passem al punt 6, que és presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la retirada de les tropes espanyoles d'Afganistan durant l'any 2010 -arriba un poquet tard-, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís.
Bé, i encara seria possible, estem quasi a meitat d'any.

Però per a la seua defensa, té la paraula la il·lustre senyora diputada Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Encara esperem que puguen passar l'estiu les tropes d'Afganistan ací al nostre país.
I per això presentem aquesta proposició no de llei que, doncs, per l'èxit de l'anterior, crec que aquesta, doncs, està abocada al mateix èxit, pel que veig.

Nosaltres volem exposar que el passat 5 de gener de 2010, el representant
especial de l'ONU per Afganistan, Kai Eide, va lamentar davant el Consell de Seguretat de
Nacions Unides que l'enfocament militar haja prevalgut sobre el política en la relació de la comunitat internacional amb aquest país durant els últims nou anys.

En l'última intervenció en el consell de seguretat, abans de concloure el seu mandat al març, el senyor Eide va advertir sobre la tendència dels actors estrangers al país, de dissenyar estratègies, prendre decisions i actuar en formes que els afganesos perceben com a
irrespectuoses i arrogants.

El representant especial de l'ONU per Afganistan, en referir-se a les activitats de les forces militars
internacionals, va subratllar que la mort de civils, els registres de les cases
i les polítiques de detenció no fan una altra cosa que encoratjar més el reclutament dels insurgents.

La participació d'Espanya en la que eufemísticament s'ha denominat «operació d'estabilització en el conflicte militar d'Afganistan», no ha aconseguit ni un només del seus objectius, és a dir, detenir Bin Laden, acabar amb el terrorisme internacional i
democratitzar el país.

Després del frau electoral de l'any passat, denunciat per tots els observadors internacionals, cal dir que ningú no pensa ara per ara que aquests objectius siguen realitzables sota la
intervenció militar.
Durant aquest vuit anys en què Afganistan està militarment ocupat per tropes de l'OTAN, la situació de pobresa extrema de la població del país, la inseguretat i la violació sistemàtica dels drets humans no ha fet més augmentar.

Aquesta situació és denunciada per diverses organitzacions pacifistes i de desenvolupament, com
ara Intermón Oxfam, en el recent informe «El cost de la guerra», o el Centre d'Estudis per a la Pau en l'informe «Afganistan, aliança de barbàries», que va presentar en 2008.

L'informe de desenvolupament humà de 2009 posa Afganistan com el segon país més pobre del planeta.

Les definicions de «missió de pau», «missió d'ajuda humanitària», com també la denominació de les nostres tropes com «contingut humanitari», amb les quals en quasi totes les ocasions el govern central es refereix a
aquesta missió, no deixen d'evitar el que sense cap mena de dubte és una missió militar.

L'alternativa a la deriva militarista del conflicte armat d'Afganistan, incloent-hi el bombardeig sistemàtic a la població civil, és un greu obstacle per a la consecució de la pau a escala mundial.

Una acció d'estabilització que propiciara la pau i el benestar de la zona hauria de basar-se en la reducció de la producció d'armes i en l'exportació d'aquestes, en unes relacions comercials justes amb els països empobrits, en una cooperació efectiva realitzada per les organitzacions humanitàries creades a aquest efecte, correctament orientada cap a la promoció de la salut, l'educació i l'economia sostenible, en la promoció de l'enfortiment institucional.

El president Obama ha continuat l'escalada bel·licista del seu predecessor Georges Bush i ha primat els interessos del lobby militar i empreses de mercenaris sobre l'estabilització i el desenvolupament pacífic.
Ha permés el frau electoral i les perspectives de la resolució del conflicte s'allunyen.

Constatem amb preocupació que la ministra de Defensa, Carmen Chacón, va anunciar el passat 17 d'octubre l'enviament de 511 soldats més a Afganistan.
Fa a penes dos mesos, el 23 de setembre -ja dic, aquesta és una proposició no de llei que se presenta perquè decau en l'anterior període-, la Comissió de Defensa en el Congrés ja va aprovar l'augment del contingent espanyol en 220 soldats.

En dos mesos, el nombre de tropes espanyoles compromeses amb l'OTAN en aquest país s'ha duplicat i ha arribat a la xifra de 1.
500 nous soldats.

En el discurs de la ministra Chacón, ofert el passat dia 6 de gener, amb motiu de la celebració de la pasqua militar, la ministra va justificar l'enviament de més tropes espanyoles a Afganistan en la suposada lluita contra el terrorisme, però no va voler explicar el motiu pel qual vuit anys d'ocupació no han servit per a disminuir el terrorisme.

La intervenció militar duta a terme per l'OTAN s'ha mostrat totalment ineficaç per a aconseguir pacificar el país.
Ans al contrari, des de fa un any s'ha produït un augment considerable de la violència cap a tots els sectors.
El nombre de baixes militars i, sobretot, civils s'ha multiplicat igual que el nombre de refugiats interns.

De fet, els països OTAN s'estan plantejant la seva ineficàcia i l'eixida de les tropes a partir de juny de 2011, mentre que les últimes previsions, en paraules de la ministra Chacón, després de converses amb el representant afganés Abdul Rahhen Wardak, són les de mantenir-nos en el conflicte com a mínim fins a l'any 2014.

La situació de seguretat d'aquests soldats és cada vegada més precària, a causa de l'augment creixent de les tensions internes a Afganistan, que es tradueixen en un
nombre més grans d'enfrontaments entre tots els bans.

És evident que no hi ha ara per ara motius que justifiquen la presència de tropes en aquest país i, en canvi, considerem que hi ha moltes raons per a retirar les tropes
espanyoles.

Per tot açò, volem que les Corts Valencianes insten el Consell que sol·licite al president del govern central, José Luis Rodríguez Zapatero, la retirada de tropes espanyoles presents en el conflicte armat d'Afganistan durant l'any 2010.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Mollà.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat senyor Armando Vilaplana té la paraula.

El senyor Vilaplana Gironés:

Moltes gràcies, president.

Esta missió de pau és la més dura, la més complexa i la més arriscada de totes les que han portat endavant les nostres forces armades al
llarg de vint-i-un anys de missions internacionals, com supose que saben.

La missió de forces d'assistència i seguretat internacional és una missió baix el mandat del capítol VII de la carta de Nacions Unides, que regula les operacions de manteniment
i imposició de la pau.
És una missió que està desenrotllant-se en un escenari altament arriscat, de conflicte de guerra.

Dit açò, els recorde que la missió està emparada per la Resolució 1.
386, de 20 de desembre de 2001, del Consell de Seguretat de l'ONU, que ha sigut prorrogada en successives resolucions, l'última d'elles la 1.
890.
de 8 d'octubre de 2009.

Senyories, el mandat de Nacions Unides als països membres d'ISAF és clara: recolzar el govern del país en el seu manteniment de la seguretat i la reconstrucció i contribuir a la formació de forces de seguretat afganes.

A dia de hui, senyories, ISAF compta amb més de huitanta mil efectius pertanyents a 43 països.
El que hi ha en Afganistan, ni és guerra civil ni és una guerra entre estats, sinó que és una enorme violència contra la població que ataca els drets humans i que mos permet entendre que el que està produint-se és una reacció de grups talibans armats.
Per tant, no som ocupants.
Esta és la primera raó que vull posar damunt la taula.
Els militars espanyols i els militars dels
altres 42 països y nacions unides ni són ocupants ni el que n'hi ha allí és una situació d'invasió i ocupació d'un país davant la qual reaccionen uns patriotes que s'enfronten, utilitzant la violència, als ocupants.
No és aixina.

Abans que es produïra la presència a través de les ISAF de les tropes espanyoles i de molts altres països en Afganistan, el que hi havia era una enorme violència.
Les nostres tropes han anat allí per a enfrontar-se a eixa situació de violència, i eixa missió de pau s'evidencia en que els 6 milions d'afgans que van abandonar les seues cases.
.
.
, i qualsevol que ho vullga confondre
amb un conflicte interestatal, s'equivoca.

Per si no fóra suficient este argument, repetixc, que explica el nostre vot i que volem
transmetre a l'opinió pública perquè sàpia que no votem a favor de la nostra presència en Afganistan perquè sí, sinó que de manera raonada diré, per exemple, que 12 ONG molt prestigioses, amb presència en Espanya, entre elles, Oxfam Internacional, han fet una enquesta i un
treball excel·lent en la meua opinió, per no citar-ne altres, que titulen «Experiències afganes del conflicte (1978-2009)» i que qualifica molt la situació que està vivint.

No és veritat que estigam allí en una missió d'ocupació de territori i que estigam en una situació en la qual anem a dominar els afgans.

I acabe, senyor president.

Senyories, el repte que tenim nosaltres, i és la raó del vot del meu grup, estem obligats a donar al conjunt de la societat
valenciana les raons polítiques per les quals creguem que cal mantindre esta operació allí, i és que la seguretat dels espanyols, dels francesos, la dels italians, hui es juga
a milers de quilòmetres de distància.
Els nostres barcos poden rebre atacs de pirates que ixen d'un país que no té estat, Somàlia; o compatriotes nostres poden ser segrestats en una zona a on no hi ha
autoritat sobre el territori.

Els elements d'inseguretat a què ens enfrontem tenen a vore amb nous riscos, nous desafiaments noves amenaces a
què cal respondre.
Fa poc llegir un excel·lent article del jutge Garzón a on s'explica la quantitat d'instruccions judicials i de treballs judicials que hi ha en l'Audiència Nacional i que demostren amb resolucions judicials que gran part dels
riscos i de les amenaces que tenim els espanyols s'organitzen, i ho cita explícitament, en Afganistan, en Pakistan, en Somàlia, en Mali o en territoris on no hi ha pràcticament capacitat per a controlar el moviment d'este tipus de nou terrorisme tan perillós i tan contundent en les seues actuacions.

Al treball dels jutges com el jutge Garzón i altres es deu que nosaltres pugam saber com és d'important donar resposta d'esta naturalea a este tipus de reptes.

Senyories, hui hi han dos posicions en el que hui votem ací.
Una és anar-se'n d'Afganistan, com proposa la senyora diputada, i l'altra, mantindre l'esforç de la comunitat internacional, i amb les Nacions Unides al front, per a
aconseguir l'estabilitat d'un país que no solament necessita que siga estable perquè no hi haigga allí una base operativa del terrorisme, sinó també perquè els afgans, que porten tants anys sofrint, tinguen una mínima possibilitat de futur.

I en eixes dos opcions, senyories, quan es vota, es suma la responsabilitat en
un cas i en l'altre.
Si decidiren anar-se'n els 43 països que estan allí, hi hauria unes conseqüències.
En la meua opinió, les conseqüències són la tornada al genocidi talibà que ja coneixem.

Hui han tornat a la seua casa 6 milions d'afgans que estaven fora, hi ha 3 milions de xiquetes que no anaven a l'escola i hui sí que hi van, a pesar de la violència talibana.
Per tant, senyories, el Grup Socialista aposta per l'esforç d'Espanya per a contribuir amb la comunitat internacional que hi haja un mínim d'estabilitat en Afganistan, i, per tant, igual que en el parlament espanyol va
votar el nostre grup, i pense que és on deuria haver continuat este debat i no ací, és una competència de l'estat, el nostre vot a esta PNL va a ser negatiu.

Moltes gràcies, president.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Vilaplana.

Per a rèplica, la senyora Mollà (inoïble per raons tècniques) .
.
.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies.

Anem a vore, no em sorprén el posicionament del Grup Parlamentari Socialista davant aquesta proposició no de llei, perquè, de fet, el que nosaltres denunciem en la nostra proposició no de llei són decisions que pren directament el Partit Socialista estant en el govern
central.
A més, és una dinàmica que en el tema d'Afganistan sembla que sempre ho ha tingut molt clar.

La cultura de la pau, les missions de pau, el fet que, doncs, les tropes
armades, militars, responguen en el país d'Afganistan com a una missió de pau, sembla que això, eixes definicions li casen molt bé al Partit Socialista.
Però, clar, aleshores és quan diguem, anem a comprar-li el discurs al Partit Socialista i anem a
entendre que quan hi ha un conflicte el Partit Socialista no dubta que el brazo armado del gobierno que és la secció militar, doncs, vaja als països a mantindre l'esforç per a l'estabilitat del país, mantindre la seguretat, rehabilitar, etcètera, etcètera, i, sobretot, protegir la població.

Home, nosaltres, encara que compràrem este discurs, aleshores diguérem, ai, i aleshores què fa el Partit Socialista, per exemple, en els conflictes entre el Marroc i el Sàhara, o per exemple què fa el Partit Socialista entre els conflictes entre Israel i Palestina.
.
.
Perquè un posicionament fort com a govern, tenint en compte que les decisions de com
actua el braç armat del govern, doncs, vostés sempre primen que siga per a la pau, doncs, en estos conflictes vostés no asseguren la pau, obvien els conflictes on veritablement se poden fer
actuacions des del govern molt més enllà que el que vostés estan fent, que és obviar estos conflictes.

Al marge d'estes contradiccions, que ja les hauran d'analitzar vostés per a vore.
.
.
, més que res, perquè puguen reflexionar sobre quina és la seva cultura de la pau, o el que entenen vostés que és la missió de la pau en mans de les tropes militars.
Doncs, estes coses, jo dubte molt que
les tinguen clares, però vostés no han sigut capaços de dir-me, si tan clar ho tenen, per què.
.
.
, i ho diu la proposició no de llei al començament, per què el senyor Kai Eide, que és el representant especial de l'ONU en Afganistan, davant del Consell de Seguretat de Nacions Unides denuncia
que els països que estan intervenint el país han primat l'enfocament militar sobre el polític, i el polític el podríem entendre en esta cultura de la pau, però el militar no el comprenem en la cultura de la pau.

Per tant, si este senyor, que és el representant allà de les Nacions Unides, denuncia estes coses i Espanya és un dels països que participa en esta intervenció, doncs, alguna cosa estarà fent mal Espanya, ¿no?
, vull dir, el representant de les Nacions Unides així ho deixa vore.

I vosté m'ha mencionat el tema d'Intermón Oxfam i altres qüestions, altres organismes que han fet informes que denuncien la situació, i nosaltres no l'hem obviat.
.
.
És que no és contradictori amb el que estem demanant, però sí que hi ha una contradicció molt important, que és el que vostés no aclarixen.

Si després de tants anys d'intervenció, que no és de l'any passat ni de l'altre, en porten nou, si vostés diuen que és la missió més dura en vint-i-un anys, que, bé, que clavar esta missió com la més dura en vint-i-un anys i dir-li que esta misión es de paz, hi han algunes altres que no han segut de pau, ¿no?
Vull dir, tampoc cal analitzar-les, totes les que hi han hagut en vint-i-un
anys.
.
.
Però, bé, si tot açò està claríssim i estos organismes, les Nacions Unides, Intermón Oxfam, els estudis que fan en el Centre d'Estudis per a la Pau, etcètera, etcètera, diuen el que vostés acaben de dir i el que nosaltres acabem de dir, que és que ha augmentat la violència, que ha augmentat la inseguretat, que ha augmentat la pobresa, doncs, ¿què està fent Espanya per la cultura de la pau?
Perquè, ¿què és per a vostés la pau, si no és que.
.
.
assegurar que un país no empobrixca de la manera que està empobrint, si no és que augmenta la violència dia rere dia?
¿Durant nou anys, quin és l'enfocament d'esta missió de pau, que el que ha anat és a més?

A la millor, estem donant-li un plus a que s'endurixca la situació de conflicte que viu el país, que és el que nosaltres estem posant damunt de la taula.
Han tingut vostés nou anys per a reflexionar que les coses no s'han de fer d'esta manera.
Perquè, vosté, de fet, ha fet una qüestió.
.
.
, diu, les Nacions Unides diuen que el tema de la pau i tal, diu, «manteniment i imposició de la pau».
.
.
Doncs, a la millor, és el problema.
Jo no entenc la pau com a imposició, sobretot si va lligada a un intervenció militar.

I a la millor, vostés, el que passa és que en açò estan utilitzant.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
els termes d'una manera no massa lògica, i sí que deurien ja, almenys, no enganyar, no creure que som babaus i no dir que la
intervenció militar que hi ha és una missió de pau, perquè, si no, la pau que estan fent vostés en Afganistan dista molt de la pau que mereixem.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Senyor Vilaplana.

El senyor Vilaplana Gironés:

Sí, senyor president, breument.

A mi no em sorprén la intervenció de la diputada, ¿no?
Jo crec que seguix pensant-se que tenen la veritat absoluta i, com dirien en
el meu poble, seguixen mirant-se el melic tot el dia, ¿no?

Jo vaig a reafirmar-me en els arguments que hem donat, no vaig a entrar ahí al drap de la diputada i seguir debatent un tema que era claríssim amb els arguments que li he donat.
Jo crec que també serà claríssima la posició, perquè es vorà en el resultat de la votació, i s'ha vist en el resultat de les votacions que s'han produït en este tema en el parlament espanyol, en el Parlament Europeu i en qualsevol
lloc en què s'han discutit i, per tant, doncs, vosté seguirà amb la soledat, tal volta, de no voler vore el que és una realitat i el que és una situació de terrorisme clar, ¿eh?
, en una societat com és l'afgana.

Per tant, no vaig a entrar al drap i donar-li més arguments perquè puga discutir, com dia, una proposició no de llei que no tenia ni d'haver vingut a este parlament, que tenia d'haver-se mantingut a on correspon, que era en el parlament de l'estat.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Vilaplana.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre senyor diputat senyor Antonio Peral té la paraula.

El senyor Peral Villar:

Presidente.

Señorías.

El Grupo Parlamentario Popular, como no puede ser de otra forma, en este asunto
va a coincidir prácticamente en todos los extremos con el Grupo Socialista, y.
.
.
(Veus) Sí, en este punto, en este punto que estamos debatiendo.
.
.
(Veus) En todos los términos, si prefiere.
.
.
, si prefiere, en todos los términos, yo cambio «extremos» por «términos», porque, efectivamente, en todos los términos coincidimos en este punto con el Grupo Socialista y, bueno, vamos a.
.
.
,
evidentemente, a rechazar su proposición no de ley, pero quiero explicarle por qué la vamos a rechazar, porque no hay una sino muchas razones por las cuales esta
proposición no de ley debe ser rechazada por estas Cortes Valencianas.

En primer lugar, deberían ustedes tener en cuenta que el artículo 97 de la Constitución dice que es el gobierno el que dirige la política exterior y, asimismo, se reitera en el artículo 149, cuando se reconoce al estado la competencia exclusiva en materia de
relaciones internacionales.
Por ello, una administración autonómica no tiene los elementos necesarios para valorar la iniciativa planteada.
Para su información, y dado el interés en plantear este asunto aquí, en este parlamento autonómico, le trasladaré la posición del Grupo Popular, que no es otra que la del apoyo sin fisuras al Gobierno de
España en lo que se refiere a la presencia del contingente español en Afganistán, en línea con lo manifestado por el Grupo Parlamentario Popular en la sede adecuada
para tratar estos asuntos, que no es otra que las Cortes Valencianas, pues son
ellas las que cuentan con las competencias en esta materia.

Precisamente por eso, me sirve para explicarle las razones de nuestro apoyo sin
fisuras a la presencia de nuestras tropas en aquellas que la ministra
socialista realizó en su comparecencia en el Congreso de los Diputados, y allí explicaba.
.
.
, daba cuatro razones por las cuales las tropas debían mantenerse en Afganistán.

Una, porque una retirada de estas tropas podría propiciar la vuelta al poder de los extremistas violentos y convertir de nuevo
al país en un santuario de terroristas.
Otra, porque la caída de Afganistán en manos de los extremistas podría contaminar a los países de la región, en particular a Pakistán, con un potencial nuclear incuestionable.
Una tercera razón, importante, porque un fracaso de nuestras fuerzas aliadas, de las fuerzas
aliadas, allí, podría alentar el extremismo en otras parte del mundo y, además, y por último, como una cuarta razón importante por la cual debemos mantenernos allí, porque el pueblo afgano carece de las condiciones mínimas para alcanzar su estabilidad y desarrollo.

Se trata, señoría, en definitiva, de una misión que pretende mantener la seguridad de los afganos y liberarlos del terrorismo
talibán que estuvo sometiendo a este pueblo durante una larga década, proporcionando su presencia la posibilidad de restituir a este pueblo la
democracia, la estabilidad y la paz.
Les pediría que retiraran esta iniciativa y abandonaran este discurso irresponsable que
tan perjudiciales consecuencias podría producir al pueblo afgano si se produjera la requerida retirada de las tropas
que ustedes reclaman en su PNL.
Todo ello dejaría en la más triste de las pobrezas y a merced de terroristas y extremistas que condenarían a este pueblo a una cruenta e imprevisible guerra civil, con casi total
seguridad.

Por todo ello, señoría, y como seguro que no lo podía imaginar de otra forma, el Grupo Popular va a rechazar su propuesta.

Nada más.

El senyor president:

Gràcies, senyor Peral.

Per a rèplica, senyora Mollà, té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies.

Anem a vore, jo crec que cal deixar un cosa clara.
Aquí se presenta una proposició no de llei que se vota.
.
.
, si surt endavant se vota per majoria i que aniria al
govern estatal, emplaçaríem el senyor Rodríguez Zapatero i el senyor Rodríguez Zapatero, doncs, també, amb un recolzament majoritari, en aquest cas -i no cal negar-ho- de la societat, que l'ha posat ahí on està, doncs, prendria la decisió que.
.
.
Anem a vore.

Vostés estan acostumats a fer de Compromís els culpables de tot.
Aquí me diu: «No, és que retiren açò perquè, si no, faríem tant de mal al poble afgà que suposaria la guerra civil en el poble afgà.
.
.
» Anem a vore.
Les decisions polítiques d'un govern com Espanya, doncs, cal, almenys, recolzar-les, siguen les conseqüències que siguen, en el sentit de la democratització de les decisions, sobretot, sobretot, quan són qüestions que el que fan és llevar l'armamentística que a dia d'avui hi ha i que, també, provoca al nostre parer -i així també ho diuen organismes- doncs, crea també conflicte, la nostra intervenció crea conflicte.
Doncs, això, vostés no ho poden entendre, doncs, facen-s'ho mirar perquè està claríssim.

Vostés diuen que l'administració autonòmica no ha d'entrar a valorar les qüestions que són competències del govern estatal.
I miren, açò, nosaltres, sincerament, discrepem.
I moltes vegades li ho diem, en el seus
discursos, de portar ací només que les qüestions que són competència de Madrid, només que per acolorar-li la cara al govern estatal i perquè, sobretot, ocupen el temps de no discutir les coses que sí que han de discutir de les competències autonòmiques.
I nosaltres a eixe discurs, doncs, votem sí o no, però el que no fem és eludir-lo.
Aquí se ve a parlar del que se ve a parlar.
I nosaltres també responem al poble valencià.
I responem a una part de la societat que demana i reclama que els grups, que
les forces militars d'Afganistan se'n vagen del País.
I, per tant, creguem que se pot parlar de totes estes qüestions.

Hi ha una cosa que jo, les dos grans forces polítiques del país podran explicar-me en el tema de -ja dic- esta missió de la pau.
Com casa la missió de la pau en què Espanya siga una potència, però potència, vull dir, amb tota la grandària de la paraula, una potència mundial en fabricació i venda d'armes.
Vostés sabien això?
Perquè, clar, aquí uns diuen: «Ai!
, sí, què pacífics som!
, què garantidors de l'estabilitat i enfront del terrorisme!
I, clar, un diu: «I d'on surten les armes?
» És interessant perquè quan les persones, sobretot de les ONG, que treballen, sincerament, en estos països per a protegir, desemparats totalment dels governs i de les potències econòmiques, doncs, estan en estos països, quan van, a gent que ha patit una agressió, la van a curar i veuen les armes que han produït esta agressió, el que és insultant en un país que fa gala d'estar en estos països intervenint per al cultura de la pau, veuen que està fabricat a Espanya.
És a dir, nosaltres no som potència de quasi res.
I, menys, ara!
No som potència de quasi res!
El que és vergonyós és que encara mantinguem Espanya com una potència mundial en fabricació i venda d'armes, que són les que utilitzen estos terroristes -que vostés diuen- en els conflictes.
Clar que sí!
Els terroristes estan!
Nosaltres no ens neguem, però no fem un país com Espanya, potència en fabricació i venda d'armes.
Vostés hauran de fer-se mirar açò també!
Quina cultura de la pau és esta?
Home!
És una miqueta vergonyós.

I mos diuen aquí, mos han parlat d'Iraq.
.
.
No, no, no hem parlat d'Iraq, mentira, això ho dic jo.
Però, diuen que a Afganistan volen, doncs, assegurar, no retirar les tropes perquè no hi haja extremismes en altres parts del món.
Aleshores, jo dic: que ha de pagar la població afgana una intervenció militar perquè vostés es queden a gust perquè no hi haja extremismes en altra part del món, i, mentres, vostés, de fet, van ser un govern que va promoure l'extremisme i la guerra en altres parts del món.
Home!
Jo crec que és massa dur, és massa dur tindre amb vostés este debat, però el que és ja insultant és que, almenys, no vinguen a dir exactament el que pensen, i és que estan a favor d'este tipus d'intervencions militars.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.
Gràcies.

Per a finalitzar el debat, torn de rèplica, per al senyor Peral, rèplica a la senyora Mollà, clar.

El senyor Peral Villar:

Sí, sí, evidentemente.

Señoría, ahora incorpora usted al debate la fabricación y venta de armas y la conversión de nuestro país en una de las primeras y principales potencias mundiales en fabricación de armamento, cuando casi estaría absolutamente seguro si le dijera que difícilmente se podría decir que superamos o llegamos al 2% de la fabricación de este tipo de armamento al que usted se refiere y que, evidentemente, como
primerísima potencia mundial que ustedes nos consideran, pues, creo que dista un poco
de la realidad y es una exageración más a las que nos tienen ustedes acostumbrados.

Yo creo que su discurso está en otro planeta, es interplanetario, porque no sé si su discurso casa con los acuerdos que nuestro país debe mantener en toda suerte de situaciones, de seguridad, pues hay una
alianza atlántica, hay una serie de situaciones que nuestro país tiene que respetar y que tiene que realizar para poder estar ahí en la contienda mundial, y, además, esos acuerdos de intercambio de armamento son con países estables y con países que.
.
.
, bueno, tan estables, quizá, como Venezuela, pero son países con los que hay unos acuerdos de un gobierno que tienen que ser respetados y
que forman parte de la lógica de las alianzas internacionales que nuestro país mantiene con otros gobiernos.

Yo, evidentemente, voy a reiterarle mis argumentos, los mismos que ya le he
dado antes, pero me gustaría añadirle uno más, que creo que puede ser muy ilustrativo para ustedes, y es que se leyeran un
libro de Khaled Hussein, que se llama Cometas en el cielo, que describe la situación en la que se encontraba el pueblo afgano antes de la intervención de las fuerzas aliadas, de la ISAF, y este libro describe un pueblo sometido y
vejado por el terrorismo talibán donde, probablemente, pues, los niños no podían ni volar sus cometas porque no eran libres y, además, padecían las mayores vejaciones que usted pueda imaginar.

Y, evidentemente, este no es el país que probablemente quieran recuperar los afganos.
Los afganos quieren un país libre de terrorismo, un país democrático y un país donde la gente pueda convivir en paz y con las condiciones y el bienestar
necesario para realizar una vida normal.
Y para eso es por lo que están las fuerzas aliadas allí colaborando para que esta situación algún día se pueda restituir.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté.

En finalitzar el debat, passem, doncs, a votar, la iniciativa que ha defensat
la il·lustre senyora diputada, la senyora Mollà.
Vots a favor de la proposició no de llei?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Abstencions?
Un vot a favor i 14 en contra, queda rebutjada.

Proposició no de llei sobre la restitució en la seua integritat dels arxius militars de Castelló i València, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 53.
080, BOC número 225)

El senyor president:

Passem, ara, al punt set, que és: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la restitució en la seua integritat dels arxius militars de Castelló i València, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

La presidència vol advertir que a esta iniciativa s'ha presentat una esmena, registre d'entrada 60.
078, també del Grup Parlamentari Popular, però, com és del mateix grup, no hi haurà torn de defensa d'esmenes ni d'acceptació, sinó que en la primera intervenció, la il·lustre senyora diputada manifestarà l'acceptació de l'esmena, si és el cas.

Per a la seua defensa, té paraula la il·lustre senyora diputada i vicepresidenta d'esta comissió, la senyora Herminia Palomar.
(El senyor Mata Gómez parla sense micròfon) Sí, sí, si tots volem un descans, no hi ha cap inconvenient per part de la presidència.

La senyora Palomar Pérez:

Por nuestra parte, como grupo proponente de la propuesta, tampoco.

El senyor president:

Se suspén la sessió durant minuts.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Senyories, transcorreguts els dos minuts, se reprén la sessió.

El senyor president:

Passem al punt 7, com havíem dit, que era la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la restitució en la seua integritat dels arxius militars de Castelló i València, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

La senyora Palomar té la paraula.

La senyora Palomar Pérez:

Gracias, señor presidente.

Intervengo, en nombre del Grupo Parlamentario Popular, para la presentación de esta proposición no de ley que viene a reclamar la restitución en su integridad de los archivos militares de Castellón, Valencia y Alicante.

Recordar que hace un año y un mes, concretamente el 27 de abril de 2009, en esta misma comisión, todos los grupos parlamentarios acordamos respaldar el retorno de la
documentación original de las delegaciones del Ministerio de Defensa a nuestra comunidad.

Señorías, cumplidos más de doce meses desde el traslado de los documentos, y habiendo admitido el
subdelegado del gobierno en la provincia de Castellón que el proceso de digitalización ha concluido, es justo que los documentos sean devueltos a sus sedes
originarias y, si fuera necesario, las obras de adecuación de las mismas para garantizar una perfecta conservación y acceso a la consulta.

Tras la aprobación de la Resolución 166 de esta comisión, y durante los tres meses posteriores y hasta la fecha, la Conselleria de
Cultura ha trabajado para conseguir la restitución de los documentos.

El pasado mes de junio, la directora general del Libro, Archivos y Bibliotecas
se reunió en Madrid con el director general de Relaciones Institucionales de la Defensa,
con el objetivo de explicarle el acuerdo al que llegamos los grupos
parlamentarios en esta misma comisión y el interés de la sociedad valenciana para que los archivos volvieran a la comunidad,
cuanto más pronto mejor.

El director general se comprometió a tener digitalizados en cinco meses los 13.
000 expedientes militares de
Castellón, y, como les decía anteriormente, el propio subdelegado del gobierno en Castellón ha afirmado que ya han concluido.

Aunque en esta comisión se solicitó en el mandato que el Consell solicitara la restitución, esta digitalización supondrá que los investigadores y usuarios de Castellón dispongan de una copia fidedigna de la documentación depositada en Madrid y poder continuar con sus investigaciones.

En los casos de los archivos de Alicante y Valencia el proceso será más costoso, ya que antes de digitalizar los archivos, hay que restaurarlos.
Así pues, el ministerio no ha podido concretar la fecha del proceso.

El Ministerio de Defensa, además, ha ofrecido a la Generalitat valenciana la posibilidad de firmar un convenio
de colaboración similar al firmado con Andalucía y Aragón, con la única diferencia, como se comentó ya en su día, de que los documentos no han sido trasladados desde estas comunidades autónomas al archivo general de la defensa en Madrid.

Por otro lado, La Generalitat está trabajando para la cesión del espacio necesario para que el gobierno central construya el archivo histórico provincial en Castellón, y la previsión y el objetivo es que se pueda iniciar cuanto antes mejor.

Así pues, creo que, después de la reunión que se mantuvo en esta misma comisión y con el acuerdo que se tuvo unánime de todos los grupos, se cambió las formas y el fondo de lo que había sucedido hasta entonces.
Porque recordarán que, entonces, lo que mi compañero el señor Ferraro trasmitió es que la consellera de Cultura se había puesto en contacto con el Ministerio de Defensa y no había sido contestado su requerimiento.
Sin embargo, ahora ya podemos hablar de una
vía de.
.
.
(veus) -gracias- de una vía de diálogo por parte de la institución valenciana con las instituciones del Ministerio de la Defensa.

Además, conocen sus señorías que distintos ayuntamientos y diputaciones provinciales y otras instituciones
públicas también han reiterado en numerosas ocasiones su interés por la restitución de la documentación a sus respectivas sedes provinciales.

El Grupo Parlamentario Popular, como ha dicho el presidente de la comisión, ha presentado, además, una enmienda a su propia proposición no de ley, puesto que la actualidad así lo requería, y era la firma, el pasado jueves, por parte de la Generalitat valenciana y de
las tres diputaciones provinciales, de una declaración institucional a la que creo que debemos de sumarnos también en esta comisión y que luego tendré.
.
.
, el facilitarles a ustedes el texto de la misma, pero sí que quería leerles el acuerdo que se tomó en esta declaración institucional, que eran tres puntos.

El primero: «Solicitar al Gobierno de España que devuelva la documentación depositada.
.
.

El senyor president:

Perdón, ¿por qué no conecta otro micro y apaga ese.
.
.

La senyora Palomar Pérez:

Sí, sin ningún problema.

El senyor president:

.
.
.
a ver si se subsana el ruido que.
.
.
(Veus) ¿No?
Es que es pam, pam, pam.
.
.
Y ha venido el técnico porque no se estaría grabando bien.

La senyora Palomar Pérez:

Este sí que funciona.

¿Funciona?
Sí.

Entonces, paso a leerles los tres puntos de acuerdo que tomaron en la declaración institucional las tres diputaciones provinciales junto con el gobierno de La
Generalitat.

La primera era: «Solicitar al Gobierno de España que devuelva la documentación depositada en el Archivo General Militar de Madrid a las provincias de
Alicante, Castellón y Valencia, respectivamente.
»

El segundo punto era: «Que cualquier decisión respecto a la documentación mencionada se efectúe, de acuerdo con lo que se establece en la legislación vigente, con la máxima transparencia y consensuado con las administraciones valencianas.
»

Y el tercero: «Solicitar que las medidas que se acuerden sobre la documentación de cualquier archivo que se encuentra en la Comunitat Valenciana por parte del
Gobierno de España, independientemente de su titularidad, se efectúen con los criterios de legalidad, transparencia y consenso enumerados en el
punto anterior.
»

Es por lo que, señorías, creo que después de que ya conocemos el fondo del asunto, y se debatió en esta misma comisión hace un año, pues les pediría que ya que el proceso se inició sin el acuerdo de.
.
.
(Per problemas tècnics no se sent la senyora diputada)

El senyor president:

Ahora sí que vamos arreglados.
A ver si llega el técnico.

Se suspén per un minut, a vore si arriba el tècnic, o se canvia de.
.
.

La senyora Palomar Pérez:

No, señor presidente, ya funciona.

El senyor president:

Ah!
Ja va?
Bé, doncs, se reprén, se reprén.

La senyora Palomar Pérez:

Aunque sea un poco accidentada la intervención.
.
.
(rient)

El senyor president:

Demane disculpes.

La senyora Palomar Pérez:

.
.
.
les pediría, como decía, señorías, que ya que el proceso se inició sin el acuerdo del Ministerio de Defensa con las instituciones valencianas, una
vez más, en esta comisión, sí que volvamos a demostrar que representamos los intereses de los valencianos y
lleguemos al acuerdo para que, con ese acuerdo en defensa de los intereses
comunes, vuelvan a ser restituidos los documentos y los archivos a las tres
provincias valencianas.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchísimas gracias, y perdone los problemas técnicos.

En representació del Grup Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís, té la paraula la il·lustre senyora diputada Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Molt breument, més que res perquè tothom.
.
.
, tots els membres d'aquesta comissió sabran que esta resolució és sobre una proposició no de llei de Compromís que vam poder transaccionar amb el Partit Popular i, a més, afegir el recolzament del Partit Socialista, i que deriva d'una necessitat de tornar uns arxius que, a més, estaven ací.
Que, en un moment donat, doncs, nosaltres, la crítica que féiem és que se van retirar sense la voluntat expressa de la nostra comunitat al
voltant de si volíem, doncs, portar-se allí a Madrid.
.
.
I,, bé, en aquell moment ja crec que vam discutir de sobra.

De fet, en aquella mateixa comissió se van demanar algunes coses, que va ser la creació d'este arxiu que se feia menció.
Nosaltres volem instar que se tinga en compte per a una propera proposta o,
almenys, que en esta resolució se duga a terme completament.

El que sí que voldria també dir és que en eixa mateixa comissió recorde com nosaltres volíem maximitzar la demanda, no quedar-nos en el mínim, i és en una cosa de justícia, i és retornar-nos els nostres arxius que, a més, és que estaven ací, (rient) i que és de dret que els tingam nosaltres i que tinguen accés els ciutadans i els estudiosos d'este tipus d'arxius.
.
.
Ja dic, maximitzàrem la demanda, i, doncs bé, féiem un reclam sobre els arxius de Salamanca que tenen a vore en la nostra
comunitat.
I que jo crec que amb el mateix argument tothom deuríem estar d'acord en reclamar-los, perquè al final escriuen la nostra història, i és de justícia que estiguen tots els documents de la nostra història en la nostra comunitat, i no solament una part.

Esta és una part; la resta la continuarem reclamant.
Però, per descomptat, és lògic que nosaltres instem que se complisca totalment la resolució que deriva d'este acord, que a més presentà en el seu moment Compromís.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

En nom del Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat senyor Manuel Mata té la paraula.

El senyor Mata Gómez:

Gracias, señor presidente.

Brevemente, para sumarnos al apoyo a la propuesta y a la enmienda, que no es
otra cosa que recoger las declaraciones institucionales que han hecho las
diputaciones de Alicante, de Castellón y Valencia.

Manifestar que en la exposición de motivos se hace en tres ocasiones referencia a la palabra sustraer, y una de las acepciones del Diccionario de la Real Academia Española lo identifica con «hurtar» y «robar, y yo creo que tampoco sería la palabra más adecuada, y por tanto, podríamos sustituirla.
Pero, en cualquier caso, que conste así.

Pero estamos en márgenes razonables, con coste cero para la Generalitat valenciana se va a
digitalizar.
La digitalización va a ser útil también para los investigadores y estudiosos, y ahora están en un proceso de tratamiento bioquímico para evitar la contaminación de xilófagos y otro tipo de agentes contaminantes, yo creo que en el plazo más breve posible.
Y sería deseable que La Generalitat dispusiera de un contenedor adecuado para recibir
los documentos, porque el aplazar sistemáticamente los museos receptores tampoco tiene demasiado sentido.
A ver si los
papeles van a acabar en cualquiera de los sótanos y almacenes o.
.
.
trasteros de La Generalitat y no van a reunir las condiciones adecuadas para su
perfecta conservación.

Nada más.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Mata.

Senyora Palomar, vol manifestar alguna cosa respecte de la paraula sustraer?
Si ho creu convenient.
Sí?
Doncs, té la paraula només per a això, atenent la petició que ha fet el senyor Mata.

La senyora Palomar Pérez:

Gracias, señor presidente.

Pues sí, atendiendo a la petición del señor Mata, no tendría ningún problema, pero, además, es que como no va a figurar en el acuerdo, estoy de acuerdo con usted en que
la palabra a lo mejor no es la más adecuada.
Por lo tanto, no tengo ningún inconveniente.

Pero, como decía, alegrarnos de que hayamos llegado a este consenso como ya sucedió, como decía la señora Mollà, con la presentación de esta misma proposición por el Grupo Compromís, y que fue enmendada por nuestro grupo y respaldada, y me parece que esto es
lo que debería de ser la nota dominante en esta comisión.

Gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Palomar.

Doncs bé, encara que l'exposició de motius ni se vota ni roman, sinó que ja desapareix, però està en el Diari de Sessions l'expressada voluntat dels grups parlamentaris que no era la paraula més adequada.

Passem, doncs, a votar la iniciativa amb l'esmena que substituïx el text inicial.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat, queda aprovada.

Informe del president de la comissió sobre la memòria de la Fiscalia de la Comunitat Valenciana (RE número 57.
084)

El senyor president:

El punt 8, senyories, és: informe del president de la comissió sobre la memòria de la Fiscalia de la Comunitat Valenciana.

A la comissió -i totes les seues senyories ho tenen en la seua carpeta- ha arribat un escrit de la Fiscalia de la Comunitat Valenciana que adjunta la
memòria del 2009, i que diu l'escrit:

«Molt excel·lent senyora presidenta de Les Corts.
Conformement amb l'article 11.
2 de l'Estatut orgànic del Ministeri Fiscal, remet un exemplar de la memòria de la Fiscalia de la Comunitat Valenciana, any estadístic 2009.
Igualment, i a fi de presentar la memòria davant Les Corts, i conforme a la Resolució de caràcter general 2/VII, adoptada per la presidència de Les Corts el 9 de desembre de 2009, dec indicar que la data a assenyalar
deu ser a partir d'octubre de 2010, després de presentar la seua memòria l'excel·lentíssim senyor fiscal general de l'estat davant el Tribunal Suprem en l'inici de l'any judicial.
»

Mos complau enormement i agraïm la bona disposició de l'excel·lentíssim senyor Ricard Cabedo, fiscal superior de la Comunitat Valenciana, a comparéixer davant esta comissió, ja que recordaran les seues senyories, a més, que, a proposta de la presidència, vam adoptar per unanimitat elevar una petició a la presidenta de Les Corts que regulara, mitjançant una resolució de caràcter general, eixa possibilitat, que si bé ja l'article 11.
2 de l'Estatut orgànic ho preveia, però no estava regulat ací en les Corts Valencianes.

Eixa resolució la va dictar, per unanimitat de tots els grups, la presidenta de Les Corts i
hui facilita el que puguem rebre, com correspon, la compareixença de l'excel·lentissim senyor fiscal superior de la Comunitat Valenciana.

Tindrem en compte també la data que indica, que no se faça, per respecte a la memòria del fiscal general de l'estat, que no se pose en l'ordre del dia abans que se faça aquella compareixença en el Congrés dels Diputats.
O siga que a partir d'octubre.
.
.
, a més, serem flexibles a l'hora de figurar-ho en un ordre del dia perquè l'agenda del fiscal no tinga ningun problema.

Per tant, vostés tenen l'informe en la seua carpeta i faran l'ús que creguen convenient políticament, com no pot ser d'altra manera.

Agrair la col·laboració de totes les seues senyories i, finalitzat l'ordre del dia, s'alça la sessió.

(S'alça la reunió a les 11 hores i 58 minuts)