Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text14 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text18 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text15 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text9 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text0 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:#272526;
}
.para0 {
text-align:justify;
}
.para2 {
text-align:center;
}
-->



Comissió Especial per a l'Estudi del Canvi Climàtic a la Comunitat Valenciana (II) realitzada el dia 21 de setembre de 2010.
Comença la reunió a les 11 hores i 1 minut.
Presideix la il·lustre diputada senyora M.
ª Sagrario Sánchez Cortés.
Reunió número 7.

Compareixença de la professora del Departament de Geografia de la Universitat de València, senyora M.
ª José Estrela Navarro

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
las comparecencias en esta Comisión Especial de Cambio Climático.

Y creo que, antes de pasar a dar paso a la primera compareciente, tenemos que
comprobar si tenemos quórum suficiente.
¿No, señor secretario?

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Muy bien.
Muchas gracias, señor secretario.

Y ahora sí, vamos a dar paso a doña María José Estrela Navarro, que es profesora del Departamento de Geografía de la Universitat de València, agradeciéndole que haya accedido a comparecer aquí, hasta esta comisión especial de las Corts Valencianes.

Y, antes de comenzar, creo que ha sido informada, pero para recordar también a todos los miembros de la comisión los tiempos que habíamos establecido para estas comparecencias.
En principio son tiempos máximos, treinta minutos la compareciente.
Después daremos paso a los portavoces de los grupos políticos por un tiempo máximo de diez minutos.
Y después responde a las preguntas que le planteen.

Y dicho esto, pues, tiene la palabra doña María José Estrella.

Muchísimas gracias.

La professora del Departament de Geografia de la Universitat de València:

Antes de nada quiero dar las gracias por la invitación a participar en esta comisión para tratar un tema, como pone en la diapositiva, «cambio climático en la Comunidad Valenciana», que es prioritario en las líneas de investigación de la unidad mixta de investigación que llevamos a cabo en la Universidad de Valencia y la fundación Centro de Estudios Ambientales del Mediterráneo.

Ya he visto que otros especialistas que han pasado por esta comisión, pues ya han explicado y puntualizado las diferencias que existían entre lo que es el cambio climático y la variabilidad climática.

Todos conocemos pues que a lo largo de la historia -y aquí en la primera diapositiva quiero mostrar un poco esto que voy a comentar-, pues que a lo largo de la historia de la Tierra, que es muy larga, estamos
hablando de casi más de 4.
600 millones de años, pues sí que se han producido muchos cambios climáticos, tal como lo que estamos viendo en la gráfica ésta de mi derecha.
Vemos que han habido momentos en que han habido momentos de más frío, momentos más cálidos, hasta que llegamos a la parte del cuaternario en que ya tenemos todo un
episodio de glaciaciones y períodos interglaciares.

Lo realmente nuevo, ¿eh?
, es que es muy probable que parte del cambio climático futuro o en el que estamos es que está influenciado por la actividad humana.
Los estudios que desde hace ya más de una década estamos llevando a cabo en el laboratorio de meteorología-climatología de la fundación CEAM se han centrado fundamentalmente en analizar cuáles son los cambios y las tendencias de algunos parámetros climáticos, como sería, por ejemplo, el de la precipitación, y centrándonos sobre todo en nuestro territorio, en la Comunidad Valenciana.
Dentro de
los posibles escenarios de cambio climático, pues explicar cuáles serían las posibles causas que están provocando estos cambios, y sobre todo con la idea o con el objetivo de
aportar ideas y ayudar a los tomadores de decisiones en la puesta en marcha de
lo que serían políticas de mitigación o de adaptación a esos cambios que se están produciendo.

A continuación, yo solamente me voy a centrar en las precipitaciones.
¿Vale?
Solamente los cambios y las tendencias en la precipitación en nuestro territorio.
Y si nos vamos a la bibliografía a escala muy global, los antecedentes, nos podemos dar cuenta de que,
fundamentalmente, toda la bibliografía indica que hay variaciones importantes en la precipitación anual y estacional, tanto si nos vamos a escala global como a escala local, ¿vale?
Entonces, si tuviéramos que hacer una frase resumen podríamos decir: hay una tendencia positiva para los países del norte de Europa en cuanto a precipitaciones; sin embargo, cuanto más al sur nos vamos desplazando, por tanto nuestro clima mediterráneo, tenemos una tendencia negativa.

Pero a nosotros no nos basta eso, vamos a bajar de escala.
Y bajando de escala
nos vamos a la cuenca mediterránea.
Y decimos, los estudios, todo a nivel de bibliografía, nos damos cuenta que hay una tendencia a la baja de las precipitaciones, pero
que también ya empiezan a indicar que hay un notable incremento de la variabilidad
interanual.
Y si bajamos más de escala y nos vamos ya a la península Ibérica, es decir, ya dentro de nuestras latitudes y de nuestro entorno, ese
descenso de las precipitaciones cada vez es más marcado, y sobre todo más marcado cuanto más al sur nos disponemos, es decir, cuanto más al sur y hacia la parte este nos disponemos.

En esta misma línea se podrían encuadrar todos los proyectos europeos en los que la fundación CEAM y la unidad mixta hemos estado trabajando -ya digo que desde hace más de una década-, en que también están apoyando esta idea de descenso de las precipitaciones.

Pero, claro, si hablamos, y toda la bibliografía habla de lo mismo, de precipitación total -me estoy refiriendo del total anual-, nos quedan en el aire alguna serie de cuestiones que son las que he planteado
y he puesto en la diapositiva, cuestiones como: ¿realmente esa variación en esos totales, es decir, ese descenso que se está evaluando podría estar relacionado con cambios en el tipo de evento?
Es decir, si es otra
situación sinóptica la que da lugar a esa precipitación, ¿podríamos estar hablando de otros cambios diferentes?
¿O podría ese incremento que también hemos visto y que la bibliografía también nos habla de variabilidad interanual estar enmascarando cambios por el tipo de
génesis de la precipitación o las variaciones regionales en la misma línea?

Por tanto, es decir, son muchas cuestiones que nos plantean que deberíamos de mejorar o cambiar una metodología de trabajo para intentar dar respuesta a esas preguntas, con el objetivo, por
tanto, de ver si esa variabilidad espacial y temporal de la precipitación en nuestro territorio como se comporta, pues vamos a trabajar una metodología que tengo que decir que es totalmente novedosa, los únicos que la hemos aplicado hemos sido nosotros.
Actualmente, a partir de un
proyecto europeo, nosotros la hemos exportado y la están trabajando países del sur de Europa, como Grecia y en Italia también, una metodología que nosotros hemos indicado ahí, en la diapositiva, como de desagregación sinóptica.
Para ello nos hemos basado en la base de datos de la Agencia Estatal de
Meteorología, con registros diarios de más de 497 observatorios, y para un período -por supuesto eso está actualizado-, pero el período inicial donde desarrollamos realmente la metodología fue del 1959 al 2000.
Y de desagregación sinóptica quiere decir que nosotros vamos a evaluar, no el total de precipitación anual, sino que vamos a desagregar la precipitación según el origen genético que la provoca.

Por tanto, sabremos a cada entrada del sistema, ya nos venga de levante, ya nos
venga de poniente, ya sea por tormentas convectivas, las típicas de verano, de los cúmulos estos tan grandes, el origen.
.
.
, es decir, si están sufriendo algunos cambios.
Eso es lo de la desagregación sinóptica.
Para ello, simplemente, diapositiva rápida de la compleja orografía que tiene nuestro territorio, zona abrupta interior y el sistema Bético y Prebético en el sur.

En cuanto a clima -también rápidamente- estamos en un semiárido, pero con cambios importantes norte-sur o extremo sur.
Extremo sur con
menos de trescientos milímetros y, sin embargo, norte y la zona del sur del golfo de Valencia, el extremo
este del sistema Prebético, que es una de las zonas más lluviosas, que son más de ochocientos milímetros.

Ahora, si queremos analizar las precipitaciones tenemos que realmente conocer
cuáles son los procesos que están detrás.
Es decir, qué origina esas precipitaciones.

Aquí, en esta diapositiva, vemos el sistema hidrológico de la Comunidad Valenciana.
Y estamos diciendo que tiene unas entradas,
unos input basados en sistemas frontales, ciclogénesis mediterráneas, o lo que nosotros hemos querido llamar como frente de retroceso, me da
exactamente igual el término, lo que hay detrás es lo que se conoce como gota fría -que ya luego diré por qué no me gusta utilizar ese término-; otros, que hemos puesto la niebla y las tormentas de verano o los complejos
convectivos.
Esas son las entradas al sistema.

Aquí simplemente he puesto una diapositiva para que relacionemos a qué hace referencia cuando hablamos de sistema frontal.
Sistema frontal que está referido a las típicas depresiones que se localizan en el golfo de Vizcaya y que van enviando
frentes que van barriendo la península.
Frentes que barren la península y que, por supuesto, de aquí -¿no sé si ustedes ven el cursor?
-.
.
.
, de aquí hasta que llegan a nuestra cordillera Ibérica, por supuesto los frentes son muy activos, van precipitando mucha agua,
pero cuando llega a la cordillera Ibérica nosotros tenemos, sin embargo, es un proceso físico-geográfico, que es el efecto Foehn, es decir, es el efecto de, una vez subida una
barrera montañosa, la masa de aire que ha ascendido y ha precipitado, masa de aire que
desciende es aire que se calienta y adquiere velocidad.
Por tanto, perdemos
precipitaciones.

Este tipo de situaciones suele dar precipitación en nuestro interior, es decir, toda la zona del sistema Ibérico y el Prebético, precipitación en la zona de Els Ports de Morella, todo esto, pero se reduce mucho hacia la
costa, y en verano son las famosas ponentaes, que solem tindre.

Después tenemos las tormentas convectivas en la que vemos simplemente, para que nos
hagamos una idea, el mapa característico que en la televisión nos suelen poner de la baja térmica, vamos, pero estamos en una situación de verano, baja térmica que es simplemente una baja por calentamiento de la superficie.
Entonces,
lo que tenemos es entrada del ciclo de brisas.
Mañana, entrada de aire de componente este; por la tarde, bajada de aire de
componente oeste.
Es decir, el derrame ya cuando sale.

Ahora el ciclo de brisas sí que es cierto que si en altura tiene un apoyo por un embolsamiento de aire frío, pues digamos que sí que se desarrolla un sistema de tormentas mucho.
.
.
, una familia de tormentas mucho más desarrollada y por un poco de más tiempo.

Y luego tenemos la de frente de retrocesos o levantes que hacen referencia a lo
que serían cuando nosotros tenemos nuestras precipitaciones intensas, y que realmente la
prensa sí que ha facilitado mucho la equiparación de lo que sería gota fría con los «levantes» o las tormentas nuestras.
Gota fría como pensando que fuera la causa de la precipitación.
Y a mí me gustaría aprovechar para comentar que realmente estas precipitaciones tienen muchos
factores, tienen una serie de factores que intervienen, la gota fría es uno más.
Por tanto, no lo podemos considerar, como se ha divulgado, causa-origen.
Es
decir, gota fría, el origen; causa, precipitaciones torrenciales.
No.
Las precipitaciones
torrenciales para que se produzcan en nuestro territorio tienen que tener dos
componentes fundamentales: una advección del este, y eso forma parte de esta disposición del anticiclón que atraviesa un mar Mediterráneo -segundo factor clave-, un mar Mediterráneo mucho más caliente para esta época del año de lo que está, por ejemplo, en marzo.
Es decir, porque la inercia térmica del mar es mucho más prolongada que la inercia térmica de la tierra.

Por tanto, advección del este, trayectorias sobre el Mediterráneo, agua.
.
.
-perdón-, aire que pasa.
.
.
-perdón, no se me mueve muy bien el ratoncito-, aire que pasa sobre el Mediterráneo, la advección este aportada por ese anticiclón que está con isóbaras todas pasando sobre el Mediterráneo, recarga por esa diferencia de temperatura entre atmósfera y mar, recarga de humedad, y simplemente necesitamos un disparo orográfico.
Disparo orográfico: nuestras cadenas montañosas que están muy próximas a nuestro litoral, ¿vale?

Entonces, esa sería.
Por tanto, gota fría no la consideramos como el factor causante, considerémoslo como un factor más en la génesis de las precipitaciones.

Y aquí he puesto unos gráficos para mostrar la distribución espacial de esa precipitación.
He puesto la parte de lo que serían las frontales.
Fíjense que sería todo el interior, ¿eh?
, montañoso, la zona montañosa, incluso la del Prebético.
Las tormentas convectivas muy centradas en el interior norte de la
comunidad, casi inexistentes en la parte de nuestro extremo sur, es decir, sin
peso.
Y, sin embargo, nuestros levantes con un peso muy importante en toda la
zona litoral, estamos hablando de más de cuatrocientos cincuenta milímetros, descendiendo hacia el interior.

Si hablamos de variación estacional, entonces este gráfico nos puede decir que la distribución a lo largo de todo el año serían los sistemas frontales durante todo el año más disminuidos en el verano, las convectivas durante, sobre todo el verano y
principios del otoño y luego nuestros frentes de retroceso o levantes sobre todo importantes en el
otoño.

No obstante, nos fijaremos cómo esta gráfica ya está cambiando en los últimos años, y les pondré la comparativa un poco más adelante.

Pasamos ya al estudio este de desagregación.
Estudio de desagregación en el que la primera diapositiva que pongo es la gráfica, la línea de regresión de los totales y, al igual que decía la bibliografía general, la tendencia a la baja de la precipitación.
La media móvil simplemente es para que veamos cómo se van profundizando los ciclos.
Es decir, la media móvil nos sirve fundamentalmente para eso.

E iniciamos el primer proceso de desagregación, y lo que hemos querido llegar es a marcar estaciones de interior y estaciones
de costa.
Estaciones de interior en donde vemos -es la línea esta rojita- donde vemos que la tendencia es a la baja en todas las estaciones del interior,
mientras que en la costera yo no sé si decir un ascenso o un ligero ascenso, pero sí que vemos una tendencia a una mayor irregularidad.

Y ahora ya pasamos a según el origen genético.
Y el origen genético es: si nos basamos en situaciones que son de frentes.
.
.
, de situaciones
frontales, vemos que hay un descenso muy marcado en el interior para las
estaciones del interior, mientras que el descenso es también marcado pero un poco más ligero en las del litoral.
Tenemos que tener en cuenta que la contribución a nuestro territorio aproximadamente lo podríamos establecer en un 25% del total.

Si pasamos a las convectivas, vemos que hay un descenso para el interior y un
descenso también para la costa, pero es mucho más pronunciado en el interior.
La contribución es aproximadamente de un 15-20%.
Y sin embargo, esta diapositiva es la única que es contraria a lo que hemos estado viendo hasta el momento, es decir,
la de nuestras ciclogénesis mediterráneas, las que están relacionadas con las grandes precipitaciones, las precipitaciones
torrenciales.

Vemos que hay un ascenso en la costa, un ascenso en la costa bien marcado, y un
mantenimiento o ligero ascenso en el interior.
Y esas, además, son las que más contribuyen, pero con una distribución -que habíamos visto, que es por eso que está puesta la diapositiva esta-, una distribución muy próxima al litoral.

Nosotros hemos querido ver si realmente hemos notado cambios también en la variación estacional partiendo de dos períodos: 1959-1979 y 1980-2000.
Y nos hemos dado cuenta de que si esta era próxima a la diapositiva que he puesto anteriormente y que les he comentado que
luego volveríamos sobre ella, en esta segunda diapositiva para el segundo período de análisis nos damos cuenta de que mientras sí que vamos teniendo un descenso de la precipitación frontal y la precipitación convectiva también se nos va desplazando hacia el otoño, nos damos cuenta de que la precipitación torrencial empieza a tener un segundo pico importante en la primavera.
Es
decir, estamos detectando ya períodos intensos de precipitación en momentos de la primavera, no solamente en el otoño, que era lo clásico y característico de nuestras precipitaciones intensas.

Pero nosotros hemos querido, en la estadística, mirar si los datos también nos apuntaban a esos resultados, no solamente a partir de la sinóptica y la estadística, sino vamos a adentrarnos a ver cómo responden los totales de precipitaciones, siempre trabajando con las que, diríamos, extraordinarias, desde las menos extraordinarias, 80 milímetros, hasta las mucho más extraordinarias, 150 milímetros.
Aquí estamos hablando de la de eventos extremos.

Y entonces, en esta diapositiva nos damos cuenta de que realmente hay un
aumento de los eventos por encima -es decir, los realmente más extremos-, por encima de 125 y 150 milímetros para el primer semestre.
Luego, se están apoyando.
.
.
todas las hipótesis que hemos puesto sobre la mesa están.
Y sin embargo, encontramos un descenso de los eventos de menos de 80 milímetros.
Es decir, cuando nos llueve, nos llueve mucho más torrencial que antes, que podíamos tener algún evento torrencial, pero de los que.
.
.
más flojos.

Para valorar si realmente estamos perdiendo entrada de precipitaciones más bajas, es decir, de las de menos de 30 milímetros, la que realmente al sistema lo va nutriendo, también hicimos una estadística por décadas, por eso está de 1951 hasta el 2000.
Y entonces, lo que cabe destacar es ese descenso de la
precipitación de valores por debajo de los 30 milímetros, un descenso.
.
.
, y sobre todo muy marcado en las últimas décadas.
Y, sin embargo, en las últimas décadas también un ascenso muy marcado de esos totales correspondientes a los eventos más extremos.

Por tanto, partimos de que tenemos unas evidencias: una tendencia a la reducción, si resumimos lo anterior, una tendencia a la reducción de las precipitaciones, hay un cambio en los patronos de precipitación si atendemos a su origen sinóptico.
También estamos viendo que el número de días con precipitación, de tormentas de verano, está descendiendo en las áreas del interior.
Por tanto, que esas que son las que tienen mayor eficiencia
al sistema hídrico, las estamos perdiendo.
Hay un aumento de la irregularidad y sí que tenemos un aumento de las precipitaciones torrenciales, pero con una
distribución muy litoral.

Por tanto, si tuviéramos que resumir así y pudiéramos poner, podríamos indicar esta diapositiva con unos posibles escenarios de futuro: un
interior en donde hay un descenso de precipitación, precipitación que tendrá menor eficiencia al sistema hídrico y, por tanto, más abocada hacia fases de sequía -son las precipitaciones que hemos estado viendo de frontales y convectivas- y un litoral que, por supuesto, como estamos viendo, un aumento de esa
torrencialidad y de esos eventos extremos asociados a esos levantes.
Tendremos
un aumento de la precipitación, pero precipitación sin aprovechamiento en el sistema hídrico, entre comillas, aumento de la torrencialidad, con lo que eso sugiere de
incremento de la erosión y del riesgo, riesgo, por supuesto, para las actividades humanas.

Y paso a comentar.
.
.
Claro, esto son las evidencias, el estudio estadístico que hemos realizado.
Pero uno de nuestros objetivos es ver qué causas están detrás de estos cambios que se están produciendo.
Porque sí que hemos detectado, y ya lo hemos visto, que disminuyen las tormentas de
verano, las frontales y aumentan las torrenciales.

Entonces, si vemos en la situación de verano.
.
.
, si tuviéramos que hacer un mapa que nos resumiese la presión media sobre Europa en julio, podríamos poner este que tenemos en pantalla, totalmente diferente a cómo se comporta la parte occidental de la parte oriental del Mediterráneo.
Una advección es del noroeste, nosotros bajo las condiciones anticiclónicas.

Por tanto, con esa situación que sería lo típico de julio y de agosto, es decir, de nuestro verano.
.
.
, junio, también, finales de junio, podríamos decir que estamos bajo un régimen de brisas, un régimen combinado de brisas con los vientos de ladera.
Laderas que actúan como chimeneas orográficas.
Es decir, las chimeneas orográficas lo que hacen es que la brisa va entrando y simplemente se acogen a ese
ascenso que está favorecido por ese relieve montañoso.

Aquí en esta diapositiva está puesto todo lo que sería de un proyecto europeo, el Mecapib, en el que trabajamos, se trabajó la parte de contaminantes, el ozono, el ozono troposférico.
Simplemente, bueno, se hacía con un avión instrumentalizado, se llevaba a cabo una serie de transectos que están marcados en el contorno de la península Ibérica que aparece en la diapositiva.

Entonces, simplemente esto nos servía para demostrar que sí que tenemos esa entrada de brisa en la que va junto con contaminantes y que se
va como laminando.
Es decir, la entrada de brisa entra, asciende ladera montañosa, llega un punto y vuelve.
Es decir, el flujo de retorno ya por la tarde lo
que va haciendo es que va creando capas estratificadas sobre el mar.
Capas
estratificadas que en esta otra imagen de otro transecto diferente, es decir,
un transecto paralelo al litoral, sí que nos permitía ver esas capas o esas bandas laminadas de ese contaminante, en este caso, el
ozono.
Lo que hace es que la brisa del día siguiente entra, vuelve otra vez a la chimenea, vuelve a colocarse.
.
.
bueno,
digamos, todo el sistema se reequilibra, vuelve.
.
.
Es decir, que estamos
jugando en todo momento.

Lo que nos interesaba era ver con trazadores.
.
.
Es decir, utilizamos partículas para ver por dónde se.
.
.
, es decir, cómo se comportan esos momentos en nuestra atmósfera, para ver si realmente había esa recirculación vertical.
Y entonces, a partir de un modelo meteorológico, el RAMS, que es en el que nosotros trabajamos, lanzamos una partícula a mil metros de altura, en la zona del golfo de León, que aparece aquí tanto la proyección horizontal como la proyección vertical, para ver esa partícula cuánto tiempo de residencia iba a estar en el Mediterráneo.
Y, sorprendentemente, la partícula está.
.
.
, el tiempo computado eran cuatro días y medio.
En cuatro días y medio, la partícula dio vueltas por todo el Mediterráneo occidental, bajó casi hasta frente a nuestras costas, llegó a nuestras costas, entró por dentro, volvió a salir, hasta que se perdió por la zona de Argelia.
Pero en la proyección vertical vemos que no se mantuvo todo el tiempo en superficie, sino que estuvo
jugando desde los 1.
000 metros hasta los 3.
500, es decir, que estuvo bastante
tiempo en circulación, en recirculación.

Por tanto, podemos decir que si tuviéramos que resumir cómo se comportaría el Mediterráneo en el verano, en nuestro verano, podríamos decir que todas las brisas de las costas de la cuenca occidental del
Mediterráneo, y aquí están puestos los flujos, realmente se van reorganizando a escala regional.
Y lo que
hace es que la brisa va entrando por la mañana a nivel superficial y el flujo de retorno devuelve parte de esos flujos que
han entrado aproximadamente a 2.
500-3.
000 metros de altura, que vuelven de
nuevo hacia el centro de la cuenca.
Es decir, que podríamos hablar de que tenemos un proceso recirculatorio, que aunque ahí nosotros indicamos que si fuera como si se comportara como una olla,
simplemente lo que estamos diciendo es que en todo momento está recirculando y entrando en este sector que tenemos en lo que está marcado aquí.
Simplemente, la proyección de bajo está.
.
.
, la línea roja sería el triangulo y la línea negra sería el corte que se ha realizado.
Por tanto, esto sería la Ibérica, sería Cerdeña, sería Italia, sería ya la zona de Grecia.

Por tanto, lo que podemos resumir es que realmente las masas de aire en el
verano sí que adquieren mucho tiempo de residencia sobre el Mediterráneo.
Por tanto, es decir, mientras nosotros a lo mejor para renovar la masa de
aire del Mediterráneo necesitamos de siete a diez días, en que podríamos renovar un porcentaje bastante importante, sin embargo, por ejemplo, el
norte de Europa pueda renovarla dos veces incluso al día.

Entonces, claro, la masa de aire que está recirculando tantos días sobre eso va adquiriendo memoria de todas las interacciones y de todos los
contaminantes que va teniendo.
Por tanto, nosotros, lo que sí que podemos ver es esos procesos si los trasladamos a un diagrama aerológico.
Un diagrama aerológico es lo que se utiliza en meteorología para ver los procesos.
.
.
, para conocer los niveles de condensación y si se produce la precipitación o no.

Entonces, en este diagrama, que es el tefigrama aerológico, podríamos decir que si una masa sale a 26 grados con un punto de rocío de 19, pues el punto de condensación lo podría tener a 1.
380 metros, pero si esa masa tiene recalentamiento porque está.
.
.
tiene partículas que ha recalentado y se va calentando, y adquiere equis grados, en este
caso, nosotros, digamos, los estudios que hemos hecho aproximadamente unos 16
grados a lo largo del recorrido, el nivel de condensación lo subimos a 2.
740 metros, y no tenemos ninguna montaña de ese tamaño en nuestro territorio.
Por tanto, perdemos tormentas de verano, porque no
tenemos el nivel de condensación para que se produzca.

Claro, queríamos ver si realmente teníamos algún dato que nos pudiera apoyar esta idea.
Y entonces, a partir también del proyecto este europeo, en el que habíamos obtenido estas imágenes que les pongo en pantalla -y este ya no hace referencia.
.
.
, la de arriba es el ozono, pero la de abajo,
como ustedes ven, pone humedad relativa-, pues ahí ya vemos que sí que tenemos en la parte superior, en los flujos de retorno, mayor cantidad de
vapor de agua.
Es decir, que tenemos contaminantes que van entrando y vapor de
agua en altura.
Vapor de agua que a partir del 2000 que tenemos el satélite
Aqua y Terra, nos permitió poder medir la cantidad de vapor de agua que hay en la columna atmosférica.
Y aquí esta imagen -es una imagen resumen-, simplemente se ve la cantidad de vapor de agua que aparece sobre el Mediterráneo occidental.
Luego, sí que tenemos acumulación de vapor de agua, vapor de agua que no ha precipitado.
Y también tenemos cantidad de ozono, cantidad de ozono que ya en 1990 Fishman hizo
esta.
.
.
, obtuvo esta imagen a partir de una serie de estudios que realizaban
sobre el ozono, en donde tenía una anomalía muy fuerte y muy importante en la zona del Mediterráneo.
Pero en aquellos momentos no había.
.
.
, no se sabía por qué podía ser, a qué se debía esto, y se optó por pensar que podía ser realmente un problema de calibración del satélite.
En el 2000 ya, Lelieveld, que es del grupo de Crutzen, de uno de los
premios Nobel de química, pues, sí que obtuvo la imagen en la que estaba muy bien marcado que ya no era un
problema de calibración, sino es real que aquí, sobre el Mediterráneo, tenemos concentraciones de ozono importantes, ozono troposférico.

Por tanto, estamos viendo que ese vapor de agua que ha detectado el satélite y que se ha ido acumulando porque realmente no se ha podido precipitar en
las tormentas, pues, realmente, continúa incorporándose al mar, y el vapor de agua es un gas efecto invernadero mucho más potente incluso que el CO2.
Junto con los contaminantes y con todos los aerosoles, pues, realmente, lo que
tenemos es que.
.
.
un proceso en verano que.
.
.
, más vapor de agua, contaminantes y esto, que ayuda a recalentar una superficie del
mar, y, el mar, tengan en cuenta que ya hemos dicho que tiene una inercia térmica mucho más larga que la tierra, es decir, que es acumulativa.
Por tanto, para esta época.
.
.
, aquí he puesto una diapositiva en que se ve que durante julio y agosto, pues, sí, el mar va recalentándose, fíjense, 30 grados, desde a lo mejor los 27, 28, va subiendo hasta los 30 grados
que tenemos en algunos gráficos de esta pantalla.

Recordemos que la temperatura del agua del mar era fundamental para las
precipitaciones intensas en nuestro territorio.
Por tanto, simplemente, lo que
tenemos es, mayor.
.
.
Es decir, sí que tenemos mayor cantidad de precipitaciones torrenciales por.
.
.
, además, porque uno de los factores que está contribuyendo a las precipitaciones torrenciales como es la temperatura del
agua del mar, estamos incrementándole en temperatura en un periodo, como es el verano, que es crítico para, luego, las precipitaciones en otoño.

Pero lo curioso e importante es que cualquier perturbación que realicemos al ciclo hidrológico, en una parte de la cuenta occidental, me estoy remitiendo, las podemos
propagar al resto.
.
.
(remors) -ya acabo, ya acabo, vale- pueden estar afectando al resto de la cuenca, y, al resto de la cuenta, me
refiero al norte de África, a Italia, al sur de Francia, a cualquier resto.

Posibles causas de esas perturbaciones: cambios en la composición química y cambios en el uso del suelo.
¿Por qué?
Porque ambos están ayudando a un ascenso del nivel de condensación, y porque están.
.
.
Bueno, y eso está favoreciendo ese incremento de la precipitación.

No quería dejar esto sin poner esta diapositiva, en la que simplemente se resumen,
digamos, todos los procesos en los que nosotros hemos trabajado y en los que
estamos viendo que podemos hablar de dos ciclos, un ciclo más local y un ciclo más regional.
El tercero, que no está incluido, es un ciclo de carácter más global que digamos que no es un proceso que solamente afecta a nuestro
territorio, sino que es un proceso que va a afectar y que está afectando ya a parte de Europa.

Ciclo local, cambios en el uso del suelo, están favoreciendo cambios en el calentamiento superficial de la superficie y en la
evaporación.
A esto se añaden los efectos de los contaminantes.
Tenemos, por tanto, como consecuencia,
una pérdida de tormentas, aumenta la sequía, y eso repercute, si hay aumento en la sequía, en un cambio en el uso del suelo.
Por tanto, es un ciclo que se cierra y que
se muerde.
.
.
, es como la pescadilla que se muerde la cola.

El regional, vapor de agua que no ha precipitado es vapor de agua que vuelve
sobre el Mediterráneo, que se une a esos contaminantes, aumenta la temperatura del agua del mar,
la temperatura del agua del mar está en relación a las precipitaciones torrenciales, más erosión, pérdida de suelo.
.
.
que repercuten.
Es decir, vamos cerrando.
.
.
Pero, agua, vapor
de agua que no precipita y fotooxidantes, se quedan muchas veces en el Mediterráneo, como hemos visto en una de las diapositivas, y nosotros hemos hecho
estudios en que las inundaciones del norte de Europa, del centro y norte de
Europa, tienen una componente de origen mediterráneo muy importante.
Por tanto, no es un problema nuestro, es un problema ya a
nivel de Europa.

Eh.
.
.
, había puesto otras cosas, pero como ya se me ha terminado el tiempo, si ustedes
luego quieren preguntarme.
.
.
Era.
.
.
, fundamentalmente, era centrándome en las futuras líneas de investigación, partiendo de todo lo que hemos visto, que era en relación a la recolección del agua de niebla.
Hay que buscar nuevos recursos o hay que ver si hay
posibilidades de que existan nuevos recursos.
Nuevos recursos, o los recursos
que tenemos, sobre todo, conocerlos.
Y nosotros nos hemos puesto a trabajar en
cuantificar el agua de niebla, y en ese caso era estas diapositivas lo que quería mostrarles, y las aplicaciones que hemos hecho.

Pero perdonen ustedes, que me he extendido mucho.
Muchas gracias, y si quieren
alguna pregunta, pues, estoy dispuesta.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, María José.

Y ahora damos paso al turno de intervenciones, empezando por el señor Torró, del grupo de no adscritos.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyora Estrela.

La veritat és que mos s'ha fet molt curt, ¿eh?
, almenys a mi no me s'ha fet llarg, al revés, se'ns ha fet molt curt, perquè ha tractat d'explicar-mos moltes coses en un temps molt condensat i la veritat és que li ho agraïm.
.
.
, almenys jo li agraïxc molt, realment, la capacitat de síntesi que ha tingut en una qüestió tan complexa i amb tantes cares com té este tema, ¿no?

Bé, jo, la.
.
.
, m'ha agradat moltíssim el plantejament que ha fet i la veritat és que m'ha convençut prou, ¿eh?
, dins de les limitacions que té una exposició.
.
.
També vull.
.
.
, que cal deixar de banda les coses, diguérem secundàries, per a centrar-se en les qüestions més importants, però les conclusions a què estan arribant, la veritat és que són molt interessants.
Jo, quant a les conclusions, sobretot en les conclusions
referides al tema dels canvis que han observat en el tipus de.
.
.
dels orígens de la precipitació, eh.
.
.
, jo li faria una primera pregunta i és, realment, fins a quin punt les seues conclusions poden estar determinades pel
temps tan breu en què s'està estudiant, perquè cinquanta anys o quaranta, ¿eh?
, no crec que.
.
.
, ¿no és un temps molt breu en climatologia?

I, després, està parlant-mos de dades fins l'any 2000, ¿no?
Si.
.
.
, supose que tindran dades més actualitzades i si eixes dades més actualitzades ratifiquen, que m'imagine que sí, ¿eh?
, però ratifiquen les conclusions a què estaven vostés arribant en esta.
.
.
, en este.
.
.
, en fi, ¿no?

Bé, he entés, pel que està explicant-mos, que el descens.
.
.
, per tant, la precipitació que es nota en l'interior, ve derivada fonamentalment de la pèrdua dels fronts (algú diu: «atlàntics») de.
.
.
(inintel·ligible) .
.
.
, dels fronts atlàntics i del descens de les tempestes.
Mos ha explicat molt bé per què les tempestes.
.
.
, hi han menys tempestes.
.
.
També, no ho ha dit, però jo ho he intuït, eixe escalfament de la Mediterrània occidental, eixe major escalfament en estiu també provoca les ciclogènesis més fortes (veus) en la tardor, però hi han dos coses que m'agradaria que mos explicara, que supose que serà tan amable de fer-ho.
.
.

La primera és per què també la segona punta de la primavera té de.
.
.
, supose que tindrà alguna cosa a vore amb l'escalfament del mar, però m'agradaria que ho aclarira, això, una miqueta, ¿val?

I la segona qüestió és.
.
.
, això de les tempestes està clar, ¿però per què els fronts tenen menys incidència?
, ¿per què?
.
.
.
Els fronts atlàntics, ¿per què tenen menys incidència?
Si té a vore amb termes del canvi climàtic global o estem parlant de qüestions referides exclusivament al que estava dient-nos ací, ¿val?

I, per últim, perquè crec que.
.
.
, insistixc que la seua exposició està molt clara, és el tema que ens ha parlat al final, ¿no?
, de quins són els problemes que estan generant.
.
.
, els problemes, diguérem, d'abast més local que no tenen a vore tant amb el canvi climàtic general.
És a dir, que és el tema dels canvis en l'ús del sòl, ¿eh?
, i el tema.
.
.
, supose que vinculats.
.
.
, perquè no ho ha explicat, però jo crec que alguna cosa tindrà a vore, fonamentalment, dos temes: per un costat, amb es els canvis, diguérem, que tenen a vore amb la coberta vegetal, imagine, i amb l'antropització del
(veus) territori.
¿Fins a quin punt podem atribuir algun d'estos canvis a l'agricultura?
, i si tenen dades històriques que poden explicar si les transformacions agràries han influït d'alguna forma en la zona en què estem parlant, ¿eh?
, en el cas valencià fonamentalment en açò, i també en el tema de la urbanització, evidentment, i fins a quin punt el model urbà, que, a més, és un model molt centrat a la costa i que està ocupant grans espais, a més, probablement, els espais, diguérem, més importants des del punt de vista, ¿eh?
, del que estem parlant ací, han influït, i també el tema de la contaminació, ¿val?
, ¿quins són els contaminants que estan.
.
.
?
, ha parlat de l'ozó troposfèric, això, ¿en quin tipus d'activitat ho hem de relacionar, fonamentalment, lògicament, a l'hora de pensar quines coses hem de fer per a corregir els problemes
(veus) que tenim.

Perquè açò és molt interessant, el tema de la boira, i jo recorde ara que Cabanilles en.
.
.
,
parlava dels camps, per exemple, de la serra d'Aitana i dia que era increïble que en una zona tan alta pugueren existir camps de conreu tan productius, i
ho atribuïa precisament a les boires, ¿no?
És curiós (veus) que les boires tenen un efecte, ¿no?
, supose que prou important, inclús en les zones boscoses, les boires inclús provoquen criptoprecipitacions que ajuden també, i per tant és un tema molt interessant, però, lògicament, per molt partit que li pugam traure a les boires, (veus) al final açò només seran pal·liatius, (veus) i el problema més important que podem controlar nosaltres són el que tenim de fer sobre el nostre territori, com l'ordenem i com el transformem i com canviem les activitats.

Per a eixa última reflexió sí que m'interessaria.
.
.
, jo imagine que, igual, si havera tingut més temps, mos havera plantejat alguna cosa.
.
.
, (algú diu: «D'açò, sí.
») però m'interessaria molt que parlara d'estes coses, perquè, en definitiva, són les coses, eh.
.
.
, que destaquen molt.
I, bé, i també m'agradaria conéixer la seua opinió respecte a una qüestió fonamental, que és la que estava planejant, d'alguna manera, en el tema de la convocatòria d'esta comissió, ¿no?
Sap que hi ha un projecte de fer un gran transvasament, ¿val?
, des de l'Ebre, i alguns experts que han vingut ací ens han vingut a explicar més o menys que el transvasament seria molt important per a dur aigua a les zones
costaneres, amb la qual cosa s'aconseguiria incrementar la coberta vegetal en estes zones i això ajudaria a incrementar les precipitacions.

Jo, des dels meus modestos coneiximents de (inintel·ligible) .
.
.
i geografia, em pareix una cosa que no té massa fonament, però ens agradaria que vosté ens explicara, perquè, a més, el que ens ha explicat ací té poc a veure amb esta història, i a més que, evidentment, el transvasament, dins d'este clima tan canviant i que anirà sent més canviant, realment no va a garantir proveïments d'aigua estables, inclús en el cas que existiren, perquè dins de la conca mediterrània estem veguent que eixos problemes són molt greus.

Ens agradaria saber quina opinió té sobre eixa hipòtesi de.
.
.
, i què té a vore això amb estos canvis.
¿Val?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señor Torró.

Es el turno ahora de la señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Navarro, agrair-li la seva assistència.
Sens dubte ha sigut una xarrada prou tècnica que moltes vegades fa falta, ¿no?
, quan volem construir un discurs polític, donar-li un sentit cientificotècnic al que estem parlant.
Moltes vegades no és així i en el tema que ens ocupa, en el tema de la gestió de l'aigua, doncs, ens quedem sempre en estes frases tòpiques a què mos tenen acostumats, doncs, bé, des del govern, i no aprofundim en el veritable problema.

I a mi m'ha agradat la seva frase última, ¿no?
, que cal buscar «nuevos recursos o, los recursos que tenemos, conocerlos», jo crec que això és important.
Som moltes les.
.
.
, jo crec que.
.
.
, les iniciatives o els debats que
hem instat a conéixer en profunditat quines són totes les vessants de l'aigua en sí, ja siga per la precipitació com a pròpia, sinó que, quan cau, què se fa amb eixa aigua i com s'està utilitzant, ¿no?

És a dir, és important conéixer-ho, jo crec que des d'eixe punt de vista que crec que compartim, doncs, donar-li ànims a totes les investigacions que porten endavant, i, de fet, les conclusions
que veig que han estat extraent de les investigacions que han estat fent,
doncs, són prou interessants, ¿no?
, perquè sí que és cert que, doncs, bé, jo crec que no arribem a tal nivell tècnic ni científic com per a entendre moltíssimes de les coses que s'han explicat.
Hauríem de fer molta reflexió, però sí que hi ha una idea jo crec que social, no?
, quan veus ploure sembla que hi ha
aigua, no?
, i les precipitacions torrencials justament són les que a la gent li dóna la sensació que és que aquí hi ha molta abundància en un moment donat, no?
, i estos últims temps n'hi han hagut moltes i probablement hi ha hagut esta percepció que sí que estàvem tenint recursos mitjançant les precipitacions i és, bé, és fàcil comprovar, amb les seves explicacions, com el problema està que qui veritablement nodreix el sistema hídric són estos esdeveniments de menys precipitacions, no?

Jo, quan estava explicant tota la intervenció, ja dic, me pareixia molt interessant.
Sí que és cert que aquí, en esta comissió, el que volíem era, o el que pretenem, penses extreure alguna conclusió concreta que puga ser transformada en iniciativa o almenys en instar un debat
concret, no?
I havia apuntat, quan vosté estava diguent «¿qué causas hay detrás?
», quan estaven plantejant els escenaris futurs, dic jo, les tècniques i científiques sembla que estaven clares, però ¿les socioeconòmiques?
I és quan vosté.
.
.
, agrair-li que haja tocat un tema que jo crec que és molt interessant i que en açò compartixc les reflexions que ha fet el senyor Torró.

Al final, el que he pogut entendre és que si bé la situació, bé, és dolenta, perquè no estan produint-se estes precipitacions que són veritablement les que donen força al sistema hídric, sembla que sí que hi ha els components perquè hi hagen les precipitacions, no?
Vosté ha afirmat: «Sí tenemos vapor de agua pero no se precipita.
» Sí que hi han diferents components que fan que se puga facilitar.
I què és el que passa?
Hi han problemes.
I un dels problemes és.
.
.
i vosté n'ha marcat dos principalment i un d'ells és el que nosaltres crec que hem estat insistint moltíssim, que era el canvi de l'ús del sòl.
I que, de fet, ajuda a l'augment del nivell de condensació, com vosté ha assenyalat, augmenta la sequera i, per tant, la sequera també fa que canvie l'ús del sòl i entrem en un cicle prou viciós, prou preocupant i que si no volem incidir en com modificar este cicle, doncs,
probablement mos quedarem en este bucle que farà més preocupant el problema, no?

I en la línia del que comentava el senyor Torró, jo voldria saber si vostés han enumerat dintre de.
.
.
, perquè, clar, aquest canvi de l'ús del sòl és prou genèric; si vostés, en estos estudis han enumerat quins són els canvis més incidents.
Perquè jo, probablement compartiríem ací, esta part de la comissió, compartiríem quins són els canvis que més han incidit, però voldria que fóra vosté qui poguera dir-los perquè li donara almenys algun sentit més objectiu del que sembla que tenim nosaltres que, bé, no sé si pensen que per incidir en que estem fent les coses malament en el territori
estem boicotejant les precipitacions.
És a dir, dir-ho en veu alta, que el canvi de l'ús del sòl, que estem fent una política irresponsable de l'ús del sòl, doncs estem boicotejant les precipitacions, no?
, és la pròpia natura la que ho està fent, sembla ser, no?
Per això jo voldria que vosté de forma objectiva poguera dir-ho.

També m'havia apuntat el tema dels estudis.
Sí que és cert que les dades són des del 2000.
En l'última dècada hi han els estudis que vostés hauran anat avançant.
.
.
certifiquen tot allò que s'ha dit i, una cosa que jo voldria preguntar-li i voldria que me contestara és fins a quin punt estan sent considerades per part de les institucions d'àmbit de la Comunitat Valenciana les seves conclusions.
És a dir, els estudis s'adrecen a les institucions?
, es fan recomanacions que estan sent ateses?
, fins
als límits que pugam suposar, perquè jo crec que en estes qüestions l'actitud minimalista, de mínims, no és la que devem aspirar i sí alguna cosa més ambiciosa i, per tant, si vostés fan recomanacions, fins a quin punt s'estan aprofitant per part de les institucions d'àmbit autonòmic.

I, simplement, poca cosa més, no?
Jo crec que, al final, el que entenem és que nosaltres també som responsables d'esta situació; hi han moltes causes que fan que siga, bé, una qüestió de situació territorial o climatològica, el que fa que, també, doncs bé, d'alguna manera sigam més febles a l'hora de poder gaudir de precipitacions, però repetir la pregunta que he fet.
A banda d'això, voldria anar més enllà.
Una vegada com, ja li he dit, no solament estudiem este vessant de les causes
que estan fent que es produïxquen menys precipitacions quan hi han components que donaríem perquè n'hi hagueren, sinó, després, si vosté considera que l'ús d'eixa aigua que s'està precipitant està sent adequat; és a dir, s'està aprofitant l'aigua, la poca aigua o l'aigua que és més estable, s'està aprofitant en esta comunitat com caldria o s'està perdent?
Tenen vostés, d'alguna manera, algunes dades de si s'està perdent o s'està aprofitant l'aigua de les precipitacions que hi ha.

M'he quede aquí.
Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Es el turno ahora del señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

En primer lloc, agrair a la senyora María José Estrela la seua compareixença en aquesta comissió a l'objecte d'il·lustrar-mos en la nostra comesa.

En segon lloc, a mi sí que m'agradaria que ens pogués concretar alguns aspectes sobretot a l'hora de les conclusions d'esta comissió.
La primera qüestió, pel que vosté ha assenyalat, fa referència no solament al tema de la disminució dels recursos hídrics, aquí a la Comunitat Valenciana relacionat amb el tema del canvi climàtic, sinó també en increment del risc d'incendis, sobretot pel que ha assenyalat vosté a l'hora que,
a priori, ho sabíem, s'espera el que és una continentalització del clima i, sobretot, el que és la conca mediterrània i, en conseqüència, un increment dels períodes de calor i un increment de les estacions seques, no?
Això comportarà, per les conclusions que hem vist a nivell bibliogràfic, pel que vosté ha dit aquí, una disminució dels recursos hídrics.
De fet, es planteja, com vosté sabrà, un horitzó de 2030, és a dir, no està ja tan lluny, amb una disminució dels recursos hídrics estimada entre un 12 i un 15% tant a la conca del Xúquer com a la conca del Segura, agreujat, a més a més, per una major irregularitat de les aportacions.
D'acord?
Les xifres són del mateix
Llibre blanc de l'aigua a Espanya, publicat pel Ministeri de Medi Ambient.

Per tant, la primera qüestió, m'agradaria que ens pogués concretar la implicació que tindrà en la disminució dels recursos hídrics en la conca mediterrània i l'increment del risc d'incendis.
I relacionat, evidentment, amb l'increment de risc d'incendis, si vostés han tingut en compte, d'acord amb això, que les espècies arbòries, arbustives, més resistents a la sequera estival són, almenys
a priori, les que estarien més preparades respecte al fenomen del canvi climàtic.
Per tant, primera qüestió.

La segona qüestió, com vosté també ha assenyalat, respecte als fenòmens extrems, no?
, temes de tempestes, inundacions.
.
.
A hores d'ara, aquests fenòmens extrems -ho sabem perquè ho estem apreciant- han augmentat en la majoria de les àrees, no solament en l'àrea mediterrània sinó en la majoria de les àrees.
Vosté parlava de canvi de patrons, concretament utilitzava aquest terme.
La pregunta que li voldria fer al
respecte és com pensa vosté, si m'ho poguera concretar, com afectarà este escalfament global a la freqüència, sobretot, d'estos fenòmens extrems, no tant als fenòmens extrems en si mateixa sinó a la seua freqüència, a la seua regularitat, és a dir, ja no és una cosa simplement conjuntural, no?
Pensem que la freqüència s'està ja establint com a tal.
Per tant, este canvi de patrons que vosté ha comentat, com afectarien la freqüència dels fenòmens extrems, sobretot en el que és la conca mediterrània.
Segona qüestió.

Tercera qüestió.
En allò dels canvis climàtics regionals, no?
, com vosté ha dit una.
.
.
, jo hi he apuntat que una de les seues conseqüències, d'estos canvis climàtics regionals, és l'increment de les temperatures, i és cert, és el que més coneixem.
Ara bé, me podria concretar vosté, me podria dir si estan detectant vostés, com a científics, altres conseqüències, altres efectes sobre els ecosistemes naturals d'estos canvis climàtics regionals?

I, per últim, per últim, una quarta qüestió voldria deixar damunt la taula: el previsible increment del nivell del mar.
Està clar que la pregunta és com preparem, com està preparant l'administració pública el territori per a la seua lluita i per a la seua adaptació en el canvi climàtic però, sobretot, en la conca mediterrània.
I, encara més, dins de la conca mediterrània, aquells ecosistemes de transició, sobretot la part que més mos preocupa, la Comunitat Valenciana, com són les zones humides del litoral situades en cotes baixes, no?
, situades.
.
.
perquè ne tenim moltes, eh?
L'Albufera de València, les diverses marjals, prats, el prat de Cabanes, la marjal de Moros i
tal.
.
.
sofriren o sofriran un canvi a un ambient, vullguem o no, més salí, moltíssim més salí.
Per tant, ¿com pensa vosté, quina és la seua opinió sobre com està preparant l'administració pública, en este cas, la conselleria, el territori per a la seua adaptació i lluita en este cas concret per als efectes del canvi climàtic, sobretot en zones molt concretes de la nostra comunitat?

Res més i insistir, de veres, en la seua compareixença perquè pense que ens il·lustra més i millor les conclusions a les quals cada u voldríem arribar.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene ahora la palabra la portavoz del PP, la señorita Yolanda García.

La senyora García Santos:

Sí, muchas gracias, señora presidenta.

Ante todo, también agradecerle, señora Estrela, su intervención, que ha sido realmente clarificante y buena.
Y yo, como mis compañeros han preguntado bastantes cosas para el tiempo que tiene, me gustaría, simplemente.
.
.
, si hay solución.
.
.
, hasta dónde, por ejemplo, si hay un incremento del vapor de agua, que produce un efecto
invernadero, y este vapor de agua no precipita, ¿hay manera de que precipite?
No tenemos montañas pero, ¿se puede precipitar?
Yo no lo sé, no entiendo de esto.

Querría saber también la lluvia, la torrencial es la que se incrementa pero esta, ¿se puede aprovechar o no se puede aprovechar?
¿Qué esfuerzo se podría hacer desde la administración para poder aprovechar todos los recursos?
También, si hay alguna forma de concienciar a la ciudadanía y si eso sirve de algo, y si pudiera ser, ¿en qué manera?
Maneras de crear foros, ¿cómo?
Al final, la gente lo que más lee es la prensa y, entonces, es un poco ver cómo se les podría concienciar y si sirve de algo y, sobre todo, si esto tiene solución.
Si inevitablemente vamos a ir hacia un calentamiento o no.
O si nos ponemos
todos muy en marcha, se puede paralizar.

Y yo, a parte de todo lo que ya han preguntado, nada más.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias.

Bueno, pues, M.
ª José, vuelve ahora a ser su turno para, de lo más resumidamente posible (rient), intentar contestar a las preguntas que le han planteado los portavoces.

La senyora professora del Departament de Geografia de la Universitat de València:

Bueno, en primer lugar, espero poder contestar a algunas de las preguntas que me
han hecho.
No creo que vayan a ser todas (rient), pero lo voy a intentar, sobre todo porque hay algunas preguntas que están fuera de mi competencia.
Me refiero «de mi competencia», de mi especialidad de trabajo.
Entonces, hay algunas que ya de entrada sí que va a ser difícil que pueda comentarles algo.
Simplemente, a lo mejor, centro la idea sobre lo
que nosotros hemos leído o hemos visto que podría trabajarse, en qué línea se podría trabajar, pero nosotros no.
.
.
, hay algunas en la que, ya les digo, que no
trabajamos.

En primer lugar, se me ha preguntado si es un tiempo suficiente -y va por el señor Torró-, si era un tiempo suficiente el período que nosotros hemos trabajado, de 1950 a 2000.
Climatológicamente, con treinta años, tienes suficiente para trabajar con tendencias, estadísticamente tendencias.

Por supuesto, cuando estamos hablando si queremos trabajar a nivel de tener la
seguridad de que estamos fuera de esa variabilidad climática, treinta años ya le digo que es lo que, en climatología, cualquier estudio, podíamos decir que es estadísticamente confiable.
Pero sí que es cierto que se nos quedan muchas incertidumbres.
.
.

No obstante, sí se detectan cambios, sí se detectan variaciones y esas variaciones, si relacionamos con otros períodos en los que tengamos series mucho más largas -tenemos desde el año 1800 en algunos observatorios, lo único que son observatorios que quedan dentro de ciudades y con las islas de
calor y todo ya perdemos ahí mucha.
.
.
, ahí ya no nos fiamos, es decir, la confianza que producen los datos, ya deja de ser
la deseable en ese caso, pero sí que es, desde un punto de vista estadístico, suficiente-.
.
.
Por tanto, las tendencias que detectamos son tendencias que se están produciendo y que van en esa línea.

De confirmarse, ¿qué pasa?
Que puede haber algún momento en que la tendencia varíe.
Al sistema continuamos.
.
.
, continuamos trabajando sobre él, por no utilizar otra palabra, a lo mejor boicoteándolo o lo que queramos incorporarle.
Pero que al sistema, estamos en él, estamos inmersos y estamos actuando sobre él.
Entonces sería la palabra ésa.
Por tanto, hay ahí cosas que nosotros pensamos que aún pueden cambiar.

La actualización que hemos realizado de los datos va en la misma línea, exactamente.
Incluso diría que en una mayor profundización, incluso diría que en una mayor profundización.

Y contestando alguna de las preguntas que iba en relación -era la tercera- al secundario en primavera; pues el secundario en primavera, realmente, nos
sorprendió a nosotros bastante porque.
.
.
, lo cual quiere decirnos, lo cual parece ser que estaría en relación a que realmente el calentamiento que se está produciendo en el mar también tenemos, a lo mejor, unos pequeños cambios.
Es decir, estamos recibiendo más calentamiento del mar Mediterráneo antes del período previsto.
Es decir, hay ahí algunas cosas, por lo que nosotros estamos viendo, que algo está pasando y que, realmente, tampoco tenemos respuesta pero detectado está y sí está muy marcado de un período a otro.

Bueno, vaig a contestar-li en valencià perquè vosté m'ho ha fet en valencià també.

Per què els fronts tenen menys influència?
És una qüestió del canvi climàtic.
Doncs, realment, el que els sistemes frontals estiguen.
.
.
, és a dir, les precipitacions procedents dels sistemes frontals estiguen canviant
sí que té relació en que el que es denomina l'oscil·lació, la NAO, l'oscil·lació de l'Atlàntic Nord, estiga canviant.
I això està canviant perquè estem interferint canvis a tot el sistema.
És a dir, és el que abans comentava, realment, a xicoteta escala.
És a dir, qualsevol canvi que nosaltres -però açò ho plantejava jo dins d'un altre context, en el context de les precipitacions-, qualsevol canvi que nosaltres li fiquem al sistema hídric, en qualsevol pont de la conca, és com si jugàrem a la ruleta russa.
El carregador està ple, sols anem a vore a qui li va a tocar i potser a nosaltres, als catalans,
als francesos, als italians o als del nord d'Àfrica.
Em dóna exactament igual.
El carregador està en marxa.
Depén de la situació com evolucione per a que se descarregue.
Però el sistema el carreguem tots, el sistema el carreguem tots, tant nosaltres com
els francesos, actuant com estan actuant també en el seu territori o el que estan fent.
Tots estem actuant sobre això.

També hi han canvis de patrons més generals que estan portant.
.
.
Nosaltres també estem detectant que l'oscil·lació a l'Atlàntic Nord està tenint unes oscil·lacions més marcades i tot en relació a determinats canvis i recalfaments.
I això en eixa línia.
Per tant, sí que està en relació a eixos patrons més generals, això que diríem del canvi global.

M'ha preguntat també allò dels canvis de les transformacions agràries i la urbanització en la pèrdua de les tronades.
Sens dubte el canvi en la zona litoral, on n'hi ha importància en el que és la incorporació d'eixe vapor d'aigua, que també podria respondre a determinades altres preguntes que m'han fet altres diputats, eixe recarregament de la massa d'eixe vapor d'aigua quan va passant per superfícies on ha d'anar recarregant-se per a que en el procés d'ascens arribe al nivell de condensació, és a dir, la quantitat de vapor d'aigua siga corresponent al refredament que fa per a que puga condensar en un
nivell determinat.
Si això nosaltres, realment, ho estem alterant, doncs eixa recàrrega també l'estem canviant i, en eixe sentit, la pèrdua d'eixes zones humides, la pèrdua de tota la.
.
.
Doncs això sí que ha contribuït.
La forma, a la millor, d'activitats.
.
.
L'únic que nosaltres no tenim estudis, és a dir, no tenim experiments -així com per a l'ozó tenim projectes europeus en què havem pogut treballar-, no tenim experiments en què en una conca xicoteta nosaltres hàgem pogut ficar els mecanismes que són els que actuen per a anar diguent-li al model: ara llevem este, ara fiquem
este, ara actuem sobre sols este.
.
.
I en un model és molt complex poder treballar això, però molt complex.

Nosaltres estem treballant en allò dels usos del sòl perquè creguem que la clau està ahí, però és molt complex.
Tan complex que portem alguns anys intentant al model
modificar-li coses i no arribem a trobar l'escala a la qual podem incloure-ho.

És a dir, que no puc donar-los resposta a determinades coses que sabem que han d'anar les idees i les conclusions per ahí, però nosaltres no tenim estudis científics que puguen avalar-ho.
Per ara, en eixe cas.

Sobre la boira, m'ha sabut molt greu no poder mostrar-los les diapositives que portava i així, simplement, les he passat ràpidament al final per a que veren que, realment, la idea que volia transmetre és que si coneguem tots els recursos de què disposem, a la millor, els podem utilitzar de forma més intel·ligent.
I de forma més intel·ligent me referia, per exemple.
.
.
Naturalment, la boira no la podem utilitzar
per a donar a beure a tota una població, perquè no és el mateix ploure en metre quadrat, tots sabem que plou i cau sobre tot el
territori, que agafar, extraure l'aigua de la boira.
Això implica que has de tindre, el que jo havia ficat, panells determinats i, segons
la quantitat de panells, tu replegues aigua.

No obstant això, nosaltres tenim llocs on n'hi ha més boira que pluja i podem traure molt.
L'únic és que hem de saber fins a quin extrem podem posar panells, fins a quin extrem
posem basses i fins a quin extrem.
.
.
Per tant, hem d'avaluar en què volem gastar els recursos que tenim.
Si, a la millor, millorant este recurs
millorem la reforestació, que era l'aplicació que nosaltres havíem portat a terme, que era la banda esta que tenim ací baix, esta parcel·leta, vam fer ahí un estudi per a replantar.
Era una muntanya cremada i nosaltres vam ficar tot
el
panellatge, vam ficar els dipòsits i vam ficar la plantació.
Gràcies que teníem l'aigua de boira la plantació va ser el 99% d'èxit de tots els plantons perquè vam fer un reg de socors en l'estiu, que era quan el necessitava.
Si no, la plantació s'haguera perdut, no ho sabem, un 50%, un 70% o el que haguera sigut.

És a dir, gastem els recursos en el que considerem que pot ser.
Açò és una aplicació, restauració d'àrees forestal degradades naturalment o per incendi forestal.
Però n'hi han recursos que es podem gastar per eixa línia.
Sapiguem quins són, quantifiquem la quantitat d'aigua que és, els llocs on se pot treballar més i posem-ho en marxa.

I per a incendis forestals, també podem ficar en llocs claus basses d'aprovisionament per als «bambis», que és el que porta l'helicòpter per a l'extinció.
És a dir, si tenim basses distribuïdes pel territori, prou més pròximes que qualsevol bassa o lloc que hagen d'anar a replegar aigua, probablement, a la millor, l'anada i la tornada és més ràpida per a l'extinció.
Són idees.

Nosaltres, realment, dediquem a investigació en un vessant aplicat, però en un vessant aplicat en desenvolupar tot el que seria la infraestructura i el
model del que podria ser.
Una altra cosa és els que, realment, després estan, que treballen, els tècnics que treballen en tot això, on és més interessant o més necessari per a ells perquè els temps d'anada i tornada són més retallats; àrees on necessiten més restauració; àrees on no en necessiten.

I sobre el transvasament, jo sols li diria que tot allò que actue sobre un medi, alterant-lo, a vegades, pense, alterant-lo més del que pot extraure, i me preocupe pels deltes i me preocupe per tota la zona
de marjals i tot això, jo pense que això hem de tindre molta cura en actuar sobre eixes coses.
És a dir, si tot això, si realment està cobert el que el sistema natural no li va a interferir en res, això ja ho voran els enginyers i els que se dediquen a això.

Jo, simplement, miraria molt bé que tota la part de.
.
.
, que fóra un sobrant molt important d'eixa aigua que no alterara tot el sistema natural sobre el que se va a actuar.

N'hi han algunes preguntes sobre si els estudis nostres s'envien a les institucions.
Açò ja era la senyora Mollà la que m'ha fet la pregunta.
Realment, nosaltres el que fem sí que intentem donar-li difusió, i en la part d'allò respecte a la boira sí que hem fet difusió, inclús a les institucions.
És a dir, n'hi han conselleries assabentades.
També, inclús, pel que fa a les onades de calor, nosaltres portem tot el que és la part de predicció d'onades de calor.
És a dir, que sí que intentem donar-li la part no sols aplicada sinó de difusió als grups o a les institucions que pertoquen, o que pertanyen, però nosaltres no podem fer res més.
És a dir, la investigació acaba ahí, després comença una altra cosa.

L'aigua de les precipitacions, si se perd o no ser perd.
L'aigua de les precipitacions.
.
.
depén: aigua torrencial, se'n perd molta, però nosaltres no hem treballat en quines serien les infraestructures que se deurien
de portar a terme o quines serien les més adequades per a.
.
.
Nosaltres no.
.
.
Simplement plantegem el problema, pensem
que va per ahí, tenim cada vegada més peces.
.
.
A mi sempre m'agrada pensar d'un puzle gran perquè nosaltres, realment, treballem en eixa última hipòtesi que els he posat de treball.
Açò, realment, és un gran puzle en què en cada una d'eixes peces nosaltres anem ficant però la informació costa molt d'extraure.
En investigació n'hi han coses que, a vegades, es pot arribar i se té èxit i altres vegades no i ahí hi ha coses que encara no.
No obstant, la de la ruta europea els assegure que sí que està donant molt de resultat.

No he acabat d'entendre molt bé la pregunta de la disminució de recursos hídrics i l'increment dels incendis.
No sé a què es referia vosté, si havem detectat nosaltres que la manca de recursos hídrics està donant més peu a incendis forestals o anava per eixa línia.
Nosaltres, el que havem.
.
.
(Un diputat parla amb el micròfon desconnectat) Això, els estudis que estem fent, estem treballant dins d'un projecte europeu i estem treballant en eixa línia.
No sols nosaltres, també països del sud d'Europa com Itàlia, Grècia i França, que estan implicats en això.
I, realment, el que estem fent, que estem encetant-ho, sí que pensem que dins del que seria el context este de canvi global que s'està produint, sí que els incendis forestals se van a vore més incrementats, tal vegada per una major incidència de les situacions que donen peu als incendis forestals.
Però no li puc dir res més perquè realment és un estudi que ens donaren el projecte fa un any i estem encetant-lo.
És a dir, que tampoc podem dir més.

Nosaltres no treballem en ecosistemes, però sí sabem de prou bibliografia en què n'hi han ja moltes alteracions, molts canvis que s'estan produint en determinats ecosistemes.
I canvis també en la pauta d'alguns tipus d'espècies.
Això sí, és l'única cosa que puc dir, que nosaltres no treballem en la part eixa, nosaltres
treballem en la part de meteorologia, això ho porta la part del grup forestal i el grup d'efectes de la contaminació sobre l'agricultura i la massa forestal.

Se pot aprofitar.
.
.
, bé, ja havia contestat quasi allò de se pot aprofitar la precipitació torrencial.

L'escalfament com afectarà la freqüència dels fenòmens extrems?
Doncs, realment, nosaltres pensem, i, a més, amb la pauta en què anem també dóna suport al que estan dient l'IPCC, el panell del canvi climàtic, que realment s'està extremitzant el clima.
És a dir, si tindrem períodes de sequera, tindre períodes de sequera més prolongats i més durs, és a dir, com eixes puntes que tenim en les estadístiques -que se'n van-, doncs, cada vegada seran més freqüents que tinguem puntes que se'ns en vagen de l'estadística, a l'igual que també tindrem períodes que, si no
(inintel·ligible) .
.
.
, no es puga ploure.
De fet, nosaltres, en precipitacions, ja hem volgut deixar
ací la puntualització que hem vist que se'ns extremitza, que cada vegada se'ns estan aprofundint més els cicles.
Per tant, se'ns extremitza.

La idea nostra és que, realment, sí que veem un augment dels fenòmens extrems, i, de fet, la gràfica en què més de 150.
.
.
, són cada vegada més freqüents, quan de vegades tenim un de 150, allò que se sol parlar del período de recurrencia, que es diu, que era molt més llarg, i, actualment, el período de recurrencia cada vegada està fent-se més curt.

No voldria tampoc molestar molt més.
Si n'hi ha alguna pregunta que vostés consideren que no he contestat, doncs, me la fan i jo, si puc, la contestaré.

(Ocupa la presidència el secretari, senyor Francesc Signes Núñez)

El senyor secretari:

Bé.
Moltes gràcies a la senyora María José Estrela per la magnífica compareixença i la intervenció que ha tingut.

Anem a fer un descans d'un minut per a donar entrada al següent compareixent.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
ª Sagrario Sánchez Cortés)

La senyora presidenta:

Muy bien.

Muchas gracias.

Vamos ya con el segundo ponente, el señor Guillermo Monrós Tomás, catedrático de Química Inorgánica de la Universitat Jaume I, al que damos la bienvenida y agradecemos que
haya hecho un alto en su agenda para comparecer en nuestra Comisión Especial de Cambio Climático.

Le comentamos -creo que ya ha sido informado previamente- que tiene un primer turno de intervención máximo de treinta minutos, y, luego, daremos paso a los portavoces de los
distintos grupos políticos para que le hagan unas preguntas o aclaraciones a las que usted contestará con un tiempo prudencial, para que no se nos haga demasiado tarde porque nos
queda un compareciente.

Muy bien, muchísimas gracias.

Tiene la palabra la palabra Guillermo Monrós.

Compareixença del catedràtic de Química Inorgànica de la Universitat Jaume I, senyor Guillermo Monrós Tomás

El senyor catedràtic de Química Inorgànica de la Universitat Jaume I:

Bé, moltes gràcies.

Jo he titulat açò «Reflexions d'un químic sobre el canvi climàtic» perquè jo sóc químic, no sóc meteoròleg, no modelitze el clima; els climatòlegs són una cosa, però la química està un poc al principi de tot el procés i està, també, un poc al final del procés.
Per això, la meua reflexió té quatre parts: una primera reflexió sobre les bases químiques d'allò que podríem anomenar l'escalfament global i, per tant, el conseqüent canvi climàtic és previsible; en segon lloc, una breu reflexió sobre la modelització i la intensitat que pot tindre eixe canvi climàtic; una reflexió final sobre les possibles solucions que hi ha al respecte; i una reflexió final personal meua, que els voldria passar a vostés.

En primer lloc, com que sóc químic -ja ho he dit-, dins de la nostra idiosincràsia hi han tres químics que tenen una certa importància respecte del concepte d'escalfament global.

El primer és este home, Stanley Miller, que va morir a l'any 2005.
Ell ens va explicar que el nostre planeta, la nostra Terra,
inicialment era un món de base de gasos d'efecte hivernacle, on fonamentalment el gas de la nostra atmosfera era bàsicament el C02, el metà, i, dins d'eixa atmosfera -diguem-, al principi tot foc, ell va desenvolupar un sistema per a llançar una radiació ultraviolada sobre el sistema que l'ha fet famós en el seu treball en la revista Science, va demostrar que ahí, en eixa papilla biònica es podia materialitzar la vida, i la vida és la que va canviar eixa atmosfera nostra de C02 a una atmosfera oxigenada, de tal manera que la vida ha fet el planeta gràcies a una transformació de l'atmosfera, segrestant aquest C02 en una cosa que nosaltres coneixem, que són tots els combustibles que estem utilitzant en l'actualitat.
Durant milions d'anys, la vida ha aconseguit segrestar i transformar una atmosfera molt rica en
gasos d'efecte hivernacle, ens l'ha transformat en una atmosfera oxigenada gràcies a un fenomen evident, que és la fotosíntesi.

Un altre químic, Charles David Keeling, es va dedicar a mesurar què estava passant amb el C02 a l'atmosfera, és la típica corba de Keeling.
Ell va estudiar la quantitat de C02 en ambients molt lliures, com per exemple era Hawaii, on no hi havia indústria, on no hi ha indústria, on -diguem- l'atmosfera està neta, i, al llarg dels anys, va analitzar -com es veu ahí al diagrama- que als anys seixanta ell trobava que les concentracions de C02 eren 310, i que, en l'actualitat, estem ja mesurant amb els mateixos observatoris de Keeling, de l'ordre dels 390.

Què passa amb això?
Bé, el que passa és que el C02 sabem -i això és clar i està constatat- que el C02, i altres gasos d'efecte hivernacle, són capaços de replegar l'energia que d'altra manera es dispersaria.
Si està incrementant-se eixa quantitat de gasos d'efecte hivernacle, nosaltres tindrem una acumulació energètica.
On va a parar eixa acumulació energètica?
Bé, per això abans hem tingut la xerrada de la meua companya, de si pot anar ací o pot anar allà.
El que els químics sabem és que nosaltres estem incrementant l'energia total del nostre sistema.
On va a parar?
Bé, és com allò, jo sempre pose l'exemple que quan u posa sucre a un café, hi ha qui de seguida considera que el café està dolç i hi ha qui considera que el café sempre està amarg.
On està el punt clau?
Bé, on està el sucre?
Nosaltres els químics, al final, agarraríem el café i diríem: «Tant de sucre hi ha, i, per tant, eixe és el que n'hi ha i no hi ha diferències entre si vosté pensa que està més dolç o està més amarg; la quantitat de sucre que hi ha és la que ens diu les analítiques i ja està.
»

Cal dir ací una cosa important.
Nosaltres estem intentant buscar altres llocs on viure, si
este planeta no funcionés.
Mart, el problema que té és que té massa poc C02, i com en té molt, pràcticament la seua atmosfera és de C02, però la seua pressió atmosfèrica és tan baixa que, pràcticament, està molt enrarit, pràcticament està al buit, i, com està al buit, l'atmosfera de Mart és incapaç de mantindre una temperatura adequada, i, per tant, en Mart el que tenim són temperatures de -60 graus sota zero de mitjana.

A Venus li passa tot el contrari.
Venus té una concentració de C02 molt elevada i, en conseqüència, allí la temperatura que tenim és de més de quatre cents.
Quan diem: On anirem?
Anirem a Mart perquè el fred el suportem més que el calor; és evident, 480 graus centígrads no tenim capacitat els humans d'admetre-la, però sí que tenim una certa capacitat d'intentar viure amb -68 graus centígrads.

I l'altre que jo volia portar aquí és James Lovelock.
James Lovelock va desenvolupar un sistema, és un químic, un macroquímic -diríem- que va desenvolupar el concepte de la teoria Gaia on al planeta caldria considerar-lo un ecosistema que té una gran capacitat d'ajustar-se a tot el que li podem fer.
I este home, després de dir-los allò de: «Tranquils, que el nostre ecosistema té una gran capacitat d'assimilar tot el que li puguem fer», ha escrit ara la
Venjança de Gaia, que diu que ja hem fet tantes coses que no tenim solució.

Jo no estic d'acord amb James Lovelock, jo crec que sí que hi ha solució, però James Lovelock diu que està tot perdut, i, com que està tot perdut, enfront del canvi climàtic, que degut a la gran quantitat de gasos d'efecte hivernacle que hem introduït es produiran, ell diu que cal llançar-mos a un procés de generació d'energia en base a energia nuclear.
Això ha generat que, evidentment, de ser una persona altament considerada en els àmbits conservacionistes, siga en l'actualitat una persona, almenys, polèmica.
Però, sí que pose èmfasi en una cosa molt important, i és que si hi ha molta gent que està molt descreguda respecte del canvi climàtic, també altra gent, com este home de 86 anys, amb tot un procés científic que l'avala, que senzillament ens està dient és tot el contrari, ens està dient: «Xiquets, açò està perdut.
» Bé, jo crec que ni una cosa ni l'altra.

Sí que voldria dir unes paraules respecte del problema de la modelització.
Jo ja he dit que jo no sóc modelitzador del clima, sóc químic, però quan es modelitza el clima ens passa com allò, que cal creure els meteoròlegs, cal creure la comunitat científica, i, evidentment, tindran errors.
Per exemple, en el tema dels IPCC sempre s'ha posat el cas d'esta gràfica de l'stick de hockey, on faltava el que s'anomena «la xicoteta edat glacial medieval» i, també, «l'òptim climàtic medieval», on hem tingut ahí canvis importants que no estarien referits bàsicament a canvis de gasos d'efecte hivernacle i que un poc, doncs, ací -diguem- en l'stick de Mann, doncs, no apareixien.
I, bé, hi hauran errors en la modelització; segurament, la incertesa que hi ha en els processos de modelització són altíssims, com tanta incertesa també tenim en la nostra capacitat de mantindre eixos gasos d'efecte hivernacle en concentracions adequades.
Però jo hauria de dir una cosa: nosaltres, els químics, els experimentals, i després jo els posaré exemples del que nosaltres estem fent allà a Castelló.
.
.
, però nosaltres tenim la capacitat de fer experiments, o els metges tenen gran
capacitat de fer experiments i recórrer a experiències.

Els nostres companys que modelitzen el clima no tenen eixa capacitat.
Un no pot
dir: «Bé, vaig a vore què passarà quan augmentaré els gasos d'efecte hivernacle a un planeta.
» Bé, això no ho podem fer.
Jo sí que puc agarrar i fer estudis àcid-base, o el metge pot fer estudis clínics quan introduïx una substància a les persones.
Ací no tenim eixa capacitat.
Per tant, com no tenim eixa capacitat, moltes vegades
es diu: «Que s'aplique el mètode científic a processos del clima.
» És impossible!
És impossible, senzillament, perquè dins del nivell de les ciències, ja els dic jo que la química sí podem fer-la al laboratori i configurar models que després podem amb l'experiència vore que efectivament aixina funcionen, però en clima no, en clima no.
I, per tant, els processos han de ser.
.
.
, amb molta
incertesa.

I amb molta incertesa vol dir com a poc o com a molt.
Vull dir que quan es diu:
«Què passarà amb el clima?
Bé, doncs passarà.
.
.
, jo una vegada estava a Morella i me van preguntar: «Què passarà amb el clima?
» Home, doncs jo els vaig dir: a Morella, a la millor, a vostés els va bé, perquè a la millor resulta que a l'hivern tindran menys fred, estarà bé; a Sibèria, probablement, també estaran una mica contents.
Dic, ara, el problema serà que allà on tenim zones molt poblades i on tenim bàsicament el plantejament industrial i el plantejament de vida actual, doncs,
senzillament allí les condicions canviaran moltíssim, i a pitjor.
Eixe és el nostre problema.

Però el canvi climàtic, evidentment, quan es modelitze, cal anar amb cura, perquè, possiblement, si tant modelitzaren, fixen-se vostés que podria ocórrer dos coses: que si realment tinguérem tots clar que açò és una catàstrofe, probablement, estaríem tots fugim per ahí de la catàstrofe.
I ací, podria ser inclús, si la modelització fóra ben certa, probablement seria pitjor inclús que el propi canvi climàtic, perquè estaríem tots intentant fugir d'una cosa que sabem que és catastròfica.

Bé, el que vull dir és que modelitzar no esperen vostés que vinga ningú i els diga: «D'ací 50 anys, ací no hi haurà ningú», perquè és impossible.
És impossible, perquè no n'hi ha capacitat científica per a fer-ho.
Però sí que hi ha capacitat científica, i en eixe aspecte hem de tindre-ho tot clarament, que el procés.
.
.
, els químics estem analitzant i estem veient que sí que hi ha augment d'eixos gasos, i després n'hi han molts altres aspectes, com abans María José ja ha plantejat molt bé, que estan indicant-nos situacions de canvi.

Jo, una de les consideracions que hi han aquí dels climatòlegs, un dels modelitzadors més importants és Peter Cox, i fixen-se que moltes vegades en estos temes de.
.
.
, són temes contradictoris, no?
, són temes contradictoris, perquè en els processos de modelització ell ens diu.
.
.
si vostés es recorden, fa trenta anys, quan parlàvem de pol·lució atmosfèrica, el que déiem és que calia treballar, evitar partícules, calia evitar sulfurós, calia evitar ozó.

Bé, quan nosaltres eliminem partícules, sulfurós, el que fem és eliminar unes substàncies que refreden el clima per un fenomen que nosaltres hem vist i hem
constatat clarament.
I que els models que hem de seguir, perquè efectivament és el que tenim, ens diuen que.
.
.
es van comprovar clarament quan vam tindre la
gran erupció del Pinatubo a l'any 1991, on efectivament el sulfurós que es va introduir dins de l'atmosfera, va fer que la temperatura mitjana del planeta disminuïra de l'ordre dels 0,5 graus centígrads.
D'ahí que abans María José havia anomenat a un químic, Paul Crutzen, que ha plantejat enfront del canvi climàtic un sistema, doncs, diguem, massa problemàtic per les seues conseqüències no conegudes que podrien tindre, que és el d'insuflar sulfurós en l'estratosfera.
Bé, això, probablement, podria ser una solució que podria tindre un cert plantejament científic, però podria ser pitjor el remei que la malaltia.
Contra el canvi climàtic no tot és vàlid.

Este home ens diu que, clar, com estem netejant de sistemes refrigerants el
sistema, és probable que deixem treballar molt millor els gasos que produïxen l'escalfament.

I respecte de modelitzar, jo sempre dic que bé està.
.
.
, quan nosaltres estudiem la meteorologia, els nostres meteoròlegs, els nostres climatòlegs són molt llestos; però a mi m'agrada molt, dins dels àmbits de la ciència, que és molt transversal, conéixer el que diuen els ornitòlegs, també.
Perquè nosaltres ja no vivim amb la natura.
Nosaltres estem fora de la natura, vivint
en la nostra casa.
I els que sí que noten els canvis de veritat són els essers vius.
I en la nostra societat, els ornitòlegs ens estan dient que els éssers vius que realment estan en contacte amb la natura sí que estan notant el canvi.
I per això, jo ahí els he posat que este pardalet, el
camachuelo trompetero, ens està dient.
.
.
i, a més, com a trompetero que és, a nivell de trompeta, que hi ha un canvi climàtic, perquè ha viscut sempre al nord d'Àfrica, i en l'actualitat ja està vivint dins de la Comunitat Valenciana.
Per tant, el camachuelo trompetero és també un bon traçador del clima; ens està dient que alguna cosa està passant.

Però, miren, jo vaig a dir-los una cosa.
En química i, en general, en medicina, també, ens trobem en una situació de com passen les coses.
Les coses no passen de forma lineal.
Jo ací els he posat un exemple del que és una neutralització química, que a la millor tots vostés coneixen, però quan nosaltres neutralitzem una substància amb una altra, és a dir, li anem afegint una substància, una base a un àcid, fixen-se com és la corba.
Quan comença el procés, que jo li estic apujant 5, 10, 15, i li pose cada vegada la mateixa
quantitat.
Fixen-se que el canvi és lleuger, no es nota pràcticament.
Qualsevol que està ací, li preguntarien: «Escolte, estan tirant-me lleixiu?
Doncs no, no m'estan tirant lleixiu, perquè fixe's el PH, no es modifica pràcticament.
» No hi han canvis perceptibles quan el fenomen s'inicia.
No hi ha canvis perceptibles, per exemple, quan es comencen les primeres
grips.
Bé, hi ha un que té grip.
Bé, però quan s'inocula el procés i el procés entra en punt crític, un xicotet canvi en les concentracions del contaminant, del virus, produïx un canvi tremendament crític.
Vull dir que fixen-se vostés com, per exemple, si fins que no hem arribat a 30, pràcticament no ha passat res.
Però quan hem arribat a 30, i hem passat de 30 a 30,01, el nostre PH ens passa de 4
fins a 12.
És com allò que.
.
.
bé, en ciència això ho coneixem molt bé, els fenòmens d'obert o tancat.
Mentres vosté té la situació oberta no passa res, pot introduir nous contaminants, pot introduir més quantitat de virus o de bacteris, que no passarà res.
Però arriba un moment, quan s'arriba al valor d'addició crítica, on el fenomen es dispara i ja no té solució.

El problema que tenim amb el canvi climàtic no és si l'estem veient o no.
El problema del canvi climàtic és on se produirà este procés de canvi crític, en 390 parts per milió que tenim?
, o podem arribar a 500?
, o podem arribar a 800?
El que sí que tenim clar és que el punt crític se produirà, i se produirà i el canvi serà molt fort.
Que a qui pillarà i a qui no pillarà?
Bé, doncs això, a alguns amb més intensitat; però modelitzar quan estem en condicions d'inici del procés, modelitzar què passarà en l'estat crític és molt difícil, és molt difícil.
I jo diria que inclús seria perniciós, que vinguera algú i els diguera a vostés: «Demà vindrà el canvi climàtic i ací desapareixerem tots.
» Perquè si això fóra veritat i tinguérem constància clara que això es produiria, ja no estaríem ni vostés ni jo ací, estaríem tots fugint o mirant a vore com passem les últimes hores, veritat, d'este procés catastròfic.
No és així, no és així, perquè no ho podem preveure; però és possible.

Bé, hi ha solució?
Clar que hi ha solució: revertir la concentració de gasos d'efecte hivernacle.
Eixa solució no és única.
Jo els he posat ahí que fan falta sistemes de reducció.
En primer lloc, què cal fer?
Doncs, mire, prioritzar la reducció de gasos d'efecte hivernacle enfront d'altres variables econòmiques i socials.
Ahí està l'aspecte de.
.
.
d'un aspecte molt controvertit que tenim en l'actualitat, que és: renovables sí o renovables no.
Jo crec que no hi ha discussió.
Renovables sí, perquè del contrari tindrem canvi climàtic; per tant, renovables.
Que ens costen més?
Clar que ens costaran més, per descomptat.

Jo sempre dic el mateix, vostés recorden que als nostres avis, quan els van introduir l'electricitat i els van dir que per a fer l'arròs o la paella havien de.
.
.
, si la fan amb electricitat.
.
.
, no la feen elèctric, ho feen amb biomassa.
I per què ho feen amb biomassa?
Entre altres coses, perquè no volien gastar-se diners en l'electricitat, entre altres coses, per això.
Però des del punt de vista, diguem, de progrés, era clar que l'electricitat havia d'avançar, a pesar que costara diners.
Bé, doncs, els renovables han d'avançar a pesar que ens costa diners.
I que els cicles combinats o els sistemes
basats en petroli o en carboni han d'eliminar-se en favor dels renovables, senzillament, perquè del contrari no parem el procés.

Bé, un segon aspecte és optar per una mobilitat sostenible, és evident: ferrocarril.
(Remors) Bé, podríem dir-los: no opten vostés per altra cosa que no siga el ferrocarril.
Per què?
Perquè de tots els sistemes de mobilitat que tenim en l'actualitat, el ferrocarril és el més eficient.
De totes maneres jo els volia dir una cosa, eficiència no vol dir reducció de gasos d'efecte hivernacle.
Com diuen alguns economistes, veritat?
, la capacitat que tenim els humans de malgastar és.
.
.
és total!
Jo puc malgastar tot el que vullguen.
Saber, el que sí que sabem és malgastar; estalviar ja sabem una mica menys.

Jo els he posat ahí un exemple.
Nosaltres hem prohibit en la Unió Europea la utilització de la bombeta incandescent de 100 vats.
Està bé!
Està bé.
I ara utilitzem bombetes de mercuri de baix consum.
Però fixen-se una cosa: si jo utilitze una bombeta de 100 vats amb energia eòlica, la meua incorporació.
.
.
, la meua empremta carbònica és pràcticament zero.
Però si jo gaste -evidentment no fan falta 100 vats, fan falta només 7 vats en bombetes de baix consum-, però si ho gasta utilitzant energia d'un cicle combinat o d'una tèrmica, aleshores, estic introduint gasos d'efecte hivernacle en el sistema.
Me comprenen o no?
Vull dir, el tema no està en estalviar, perquè moltes vegades es diu: «Fent açò estalviem, perquè si ho férem malament introduiríem més carboni.
» No, no, si el problema no és que vosté n'introduïsca menys que quan era roín.
Vosté, senzillament, el que ha de disminuir és la quantitat de gasos.
Ací no ens val que fagen les coses millor que abans, que està bé, evidentment.
Aquí el que ens val és que cal disminuir la quantitat final.

El tercer punt és optar per sistemes energètics eficients i de baix consum de carboni en qualsevol tipus, evidentment.
És a dir, en qualsevol procés, el que anomenem l'empremta de carboni ha de ser bàsica, és a dir, açò és barat o és car?
Bé, açò és barat i és car, i també haurem d'anar pensant quant de carboni introduïx o quant de carboni no introduïx.
Són dos aspectes que quan introduïm qualsevol producte a qualsevol procés cal tindre-ho.
.
.
d'una manera clara.

I vaig a dir-los una cosa, optar per un turisme sostenible.
Per a optar per un
turisme sostenible, lamentablement, el turista, siga el que siga, sempre serà una font d'impacte i d'introducció de carboni atmosfèric.
I ahí cal minimitzar.
I com cal minimitzar i, a més, en una comunitat com la nostra ens va bé, el model Benidorm, amb un turista que es mou amb ferrocarril, és el model més sostenible de turisme que coneixem en l'actualitat.
Perquè un model centralitzat, un model d'aquest tipus ens agrada.
Una altra cosa és que ens agrade o no, una altra cosa és que ens agrade o no.
És com allò, a mi me pot agradar el ferrocarril o l'avió.
Però, mire, l'avió introduïx nou vegades més de carboni que el ferrocarril.
«I a mi m'agrada més l'avió.
» Bé, doncs a vosté li agradarà més l'avió, però un model de turisme dispers enfront d'un model de turisme condensat, com és el model Benidorm, és més sostenible el model Benidorm.

Després, cal dir una cosa, si jo vull revertir la quantitat de gasos d'efecte hivernacle, no és prou que reduïsca els gasos que estic introduint, cal anar pensant també que tenim de revertir.
Si jo ara estic en 390 parts per milió, tindré de desenvolupar sistemes per a que tornem a baixar a 180 o a situacions, diguem, de normalitat, perquè, en cas contrari, el procés, només farem que allunyar-lo en el temps.

Per tant, cal desenvolupar sistemes de captació.
¿I quins són els dos sistemes de captació que tenim?
Doncs, mire, u és la reforestació.
Però, al reforestar, cal dir una cosa que, clar, com els químics ens clavem en tots els llocs, els diré que, reforestar, el vegetal que realment retira CO2 de l'atmosfera és un vegetal verd i que no estiga conreat, perquè en el moment que tu poses un jardiner amb un vegetal, eixe vegetal ja no està eliminant CO2, sinó que l'està reintroduint.
I vostés me diran ¿per què?
Doncs, bé, perquè, fixen-se vostés que quan parlem de gasos d'efecte hivernacle, el més important, el de més quantitat, és el CO2, però ja estem pensant que en els últims quinze pròxims anys, sobretot pel tema de biocombustibles, no serà tant el CO2, sinó n'hi ha un altre gas que ens està preocupant moltíssim, que és l'òxid nitrós, el que es produïx precisament pels processos de fermentació de deixalles orgàniques.

L'òxid nitrós té una capacitat com a efecte de gas hivernacle 270 vegades la del CO2.
I un altre que també.
.
.
, bé, els altres dos, ací, en la comunitat, que María José ja hi ha fet menció abans, l'ozó, l'ozó també ens preocupa molt, perquè té una capacitat de gas d'efecte hivernacle de.
.
.
, aproximadament, 21 vegades.
I també el metà, que, amb els cicles combinats, l'hem introduït, i està molt bé, en aquest procés d'eficiència, està molt bé que l'hajam introduït, perquè és millor un cicle combinat de metà que una tèrmica de carbó o una tèrmica de metà no en cicle combinat, evidentment, però el metà és, seguix sent, el gas natural, seguix sent una font fòssil i que incrementa els gasos d'efecte hivernacle.

Bé, i després n'hi han altres factors com és la captura de carboni.
En la captura de carboni n'hi han diversos sistemes.
Ara mateix, en Puertollano, està justament.
.
.
, s'ha aconseguit capturar la primera tona de CO2 produïda en la central de gasificació i combinada.
.
.
, de cicle combinat.
És un procés que es diu.
.
.
, bé, jo puc seguir cremant metà, o gas natural, o puc seguir cremant carboni, sempre i quan captura tot el CO2 que deuria emetre.
Bé, és una solució, però diguem-ne que és una solució que podria ser molt discutible, però, bé, és una solució, evidentment.

Si un.
.
.
, ací el que importa al cap i a la fi és no emetre els gasos d'efecte hivernacle, i, bé, eixa és.
.
.
, no sé si me quedarà molt de temps, però vaig molt de pressa, (veus) però jo voldria al final posar-los que.
.
.
, alguns aspectes de.
.
.
, perquè enfront del canvi climàtic moltes vegades es diu, bé, i sempre tenim d'anar el mea culpa.
.
.
¡No, no!
, el que cal fer és moure's, el que cal fer és començar a desenvolupar sistemes d'investigació, d'innovació i de desenvolupament.
El que no podem és anar pensant açò no hi ha res a fer i, com no hi ha res a fer, ens n'anem tots a casa.
.
.
Nosaltres, des de.
.
.
, podria.
.
.
, en la Comunitat Valenciana
segurament n'hi han exemples molt millors que els que vaig a posar-los d'açò, però com estos són els meus i són els meus fills, ¿veritat?
, i que estic treballant amb ells, doncs, per això els els presente, perquè si m'han convidat vostés ací, doncs, jo els dic del que conec més.

Per exemple, nosaltres estem treballant en una cosa.
.
.
, en sistemes d'innovació en canvi climàtic, són molt variats: pigments ceràmics de baixa toxicitat, important des del punt de vista ambiental, però d'alta reflexió en l'infraroig proper.
¿Per a què servix això?
Bé, mire, si jo, un edifici, el cara vista li'l faig en un coloret com este, coloret negre, eixe edifici se me calfa molt i,
per tant, per a refrigerar-lo necessitaré molta energia; si resulta que el faig d'este color groc, que me diran «¡a mi no m'agrada el color groc!
», bé, doncs, este color groc a vosté li permet que el seu consum d'energia quan tinga de refrigerar el mateix edifici, només per haver-lo pintat, en lloc d'un color negre, un color groc, vosté té un 30% de disminució.
A més, resulta que inclús guanyem perquè la mateixa ciutat, amb això que abans s'havia comentat de les illes calor, doncs, l'illa de calor disminuïx, perquè són sistemes que reflectixen la radiació infraroja, la calorífica.
Nosaltres estem treballant en això, en analitzar quins són aquells pigments ceràmics que serien més interessants a l'hora de.
.
.
, doncs, quan u fa una façana de porcellànic, fer-la de color groc i no fer-la, a la millor, de color negre, senzillament
perquè aixina aconseguirem refrigerar d'una forma natural el mateix edifici.
Eficiència energètica i, per tant, disminució de gasos d'efecte hivernacle.

Ací tinc un altre sistema, que el portem amb el CDTI, a més amb quatre empreses d'allà, de Castelló, liderats per.
.
.
, bé, està Torrecid.
.
.
, (inintel·ligible) .
.
.
els he posat totes les empreses que estem treballant amb ells.
Vostés saben que el codi tècnic de l'edificació ens obliga a generar uns sistemes de captació d'energia solar tèrmica.
Bé, nosaltres ens hem posat en uns sistemes i en uns altres grups d'investigació d'allà, de la universitat, en desenvolupar un sistema com el que tenen ahí, un sistema que a través d'una geometria específica ens permetera fer sistemes de captació d'energia solar tèrmica de base ceràmica esmaltada amb un sistema d'alta reflectivitat i que, per tant, es puguera inclús.
.
.
, bé, com u aspira a tot, ¿veritat?
, inclús de posar en marxa una màquina tèrmica de refrigeració.

I, després, ací els posa un cas, que este és una cosa que pot tindre un cert interés.
És el captador urbà de diòxid de carboni i d'òxid nitrós i de compostos orgànics volàtils.
Ja els he dit que el CO2 és important captar-lo o evitar que apareguen, però també l'òxid nitrós i també els compostos orgànics volàtils, perquè són sistemes que cal evitar que apareguen dins del sistema.
Açò nosaltres ho hem.
.
.
, el meu.
.
.
, l'empresa en què treballem, si es posen en Internet, doncs, voran que apareix com un altre
concepte.
Busquen «captador urbà de CO2 i òxid nitrós» i no el trobaran, però si posen «arbre artificial», voran que sí que apareix.

No és que vullguem comparar-lo a un arbre natural, perquè.
.
.
, però també tinc de dir-los una cosa, el que els he dit abans: espai quan diem que l'agricultura és una meravella.
.
.
L'agricultura té.
.
.
, tots els processos de conreu comporten alliberament d'altre tipus de gasos, no CO2 específicament, sinó metà i òxid nitrós bàsicament.

Ací, amb este sistema, doncs, bé, ja n'hi ha alguna planta pilot, com voran.
En la part de baix absorbim CO2 a través d'un sistema clàssic de captació, que, evidentment, genera un residu.
Podem.
.
.
, el plantejament és fer-ho tant en via humida com en via seca, però, bé, arrepleguem una cosa, doncs, una cosa com la que veuen ací, com este material aixina, blanquet, que seria un residu de captació, a on tenim solidificat, diguem, el CO2 que ha passat a través del sistema.
I en la part de dalt tenim un sistema com el que veuen ací dalt, que és un sistema que és un fotocatalitzador que el que fa és transformar els òxids de nitrogen en nitrats, i els compostos orgànics volàtils els degrada a CO2, que me diran, bé, ¿i amb això què guanyem?
Doncs, guanyem que un compost orgànic volàtil té una capacitat d'escalfament, un metanol o un acetaldehid, té una capacitat d'escalfament global molt més alta que el CO2.
És a dir, que en este cas, transformar compostos orgànics volàtils, degradar-los a CO2, estem disminuint al càrrega total de gasos d'efecte hivernacle.

Bé, i jo els he posat una reflexió final personal, que vaig a dir-los, i els he posat ahí, en el sentit que, miren, és.
.
.
, i ho havia dit abans, si vostés esperen que aparega un dia un senyor que els diga «demà a les quatre de la vesprada tindrem el canvi climàtic que generarà que el mar creixerà 40 centímetres», i a més d'això, eixa persona, tots nosaltres, la creguérem, ja els dic que generaríem una catàstrofe més grossa que el mateix canvi climàtic, perquè, d'entrada, si tots tenen clar que demà a les quatre de la vesprada ací tenim la catàstrofe, ens n'anem tots corrents a casa.

Vaig a dir-los una cosa: per tant, no esperen que vinga un déu i dir-los «el canvi climàtic es produirà».
.
.
Això no passarà, no passarà, no busquen cap científic que els done la base clara que el canvi climàtic acabarà amb la nostra.
.
.
, no existix, no existix, perquè ja els he dit que no tenim capacitat científica per a preveure-ho d'una manera segura.
I els he posat ahí un exemple d'un cas paradigmàtic que a mi m'ha passat, perquè jo.
.
.
, els he posat ahí, quan nosaltres mos n'anirem d'ací, cada u se n'anirà a sa casa i segurament, vostés, com jo, pensarem tots que el canvi climàtic és una seriosa amenaça, sí, però que la verdadera amenaça és el problema personal que cada u de nosaltres tenim avui, de si el projecte no
mos funciona, de si la xiqueta mos suspén, de si me fa mal el colze.
.
.
Això és la verdadera amenaça directa de hui, ¡i és aixina!

El problema és que, fixen-se en una cosa, una companya meua.
.
.
, quan tenim un problema greu,
canvia totalment la percepció de la vida.
Una companya meua, el 10 de juliol se'n va anar que li feren una revisió i li van trobar un tumor.
Esta companya meua, que treballava moltíssim, en un minut va canviar totalment la seua vida, la seua vida va deixar de
ser la universitat, la faena, no sé què, i se va transformar en véncer un dels problemes que realment era greu, que era que tenia un tumor.
¿I vosté saben per què ella sap que té un tumor?
Perquè té una analítica que li diu que apareixen cèl·lules carcinogèniques.
¿I vostés saben per què ella sap que si no fa alguna cosa i ho fa de veres bé.
.
.
?
Doncs, perquè li diuen que el 90% o el 80% de la gent que no ho fa bé, es mor, ¡i en sis mesos!

Clar, eixa persona, fixen-se vostés que ho té clar.
N'hi ha un oncòleg que li està dient vosté té un tumor i si no ho fa bé en sis mesos es morirà.
.
.
Esta dona, ja no li pregunten vostés per la seua activitat científica, no li pregunten vostés per si li fa mal el colze, el seu problema és el tumor.
N'hi ha un oncòleg que li ho ha diagnosticat, i l'oncologia té la capacitat de dir-li, escolta, que és segur, ¿eh?
, l'experiència mos ho diu.

Amb el canvi climàtic, tenim científics que ens estan dient les coses.
El que no tenim és cap científic, ni apareixerà, que ens diga, com l'oncòleg de la meua companya, que en sis mesos ve el canvi climàtic i ací ens n'anem tots a pic, ¡això no pot passar!
Clar, enfront d'eixa situació u diu, ¿i què faig?
No m'ho crec.
.
.
Bé, doncs, no t'ho creus, doncs, ¿què li tenim de fer?
Però, ¿i si és veritat?
, ¿què perds modificant comportaments i traslladant una economia d'alt consum de carboni en una economia de baix carboni?
, ¡si guanyarem quasi tots iguals diners!
, si les empreses que realment estan
guanyant diners hui en dia amb el petroli o el carbó, doncs, podem guanyar-los igual amb fotovoltaica o amb eòlica o amb sistemes que senzillament no emeten gasos d'efecte hivernacle.
És el que s'està demanant.

Però, ja els dic, que vinga un oncòleg que els diga que la societat tenim un tumor i que en sis mesos mos anem tots
a pic, això no existirà, això no existix.
Existirà com María José, que ens dirà 0,4, 0,7 graus, no sé què, i sempre podrem pensar, bé, 0,4 tampoc és tant.
.
.
O, bé, si la pluviositat disminuïx un 20%, bé, tampoc és tant, també podrem.
.
.
, alguna cosa podrem fer-ne.
.
.
Bé, ¿i si no és el 20, sinó és el 90?
¿I si no són 0,4, sinó són 30?
¡Mira'l este, que bestialitats dius, Guillermo!
, si tu a més no eres.
.
.
¡No!
, jo no ho sóc.
El que sí que els dic és que passar de 180 a 390 parts per milió de CO
2, això és un canvi bestial, això sí que és bestial.

Bé, i eixa és la meua reflexió que els volia donar.

La senyora presidenta:

Muchas gracias por su intervención.

Y ahora damos paso al turno de intervenciones de los compañeros.
En primer lugar, el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies per l'exposició i també moltes gràcies per haver-nos-la facilitada per escrit, perquè això fa molt més fàcil seguir, ¿eh?
, i la veritat és que després a més tenim un material molt útil per a poder treballar el que serien les conclusions de la comissió, ¿no?

Jo, començant un poc pel final, sobre la reflexió, que em pareix molt pertinent.
.
.
És una matisació: jo crec que el cas.
.
.
, entre l'oncòleg i climatòleg, no hi ha tanta diferència, vull dir, (remors) la diferència és el grau d'incertesa, perquè en l'oncòleg ja el grau és molt menut, el climatòleg, el grau és molt ample, ¿no?
, però, al final, en els models científics també treballem sobre la base d'hipòtesis i buscar més l'error que no l'encert, ¿no?
I en este cas, efectivament, el que cal fer és aplicar el principi de precaució, ¿no?
, sense més.
Vull dir, no és tracta de ser pessimistes, es tracta de ser realistes.
Vull dir, hi ha
possibilitats
(veus) que.
.
.
, i possibilitats elevades, que les conseqüències del que estem passant puguen ser molt greus i, per tant, cal anar a
previndre les conseqüències més greus del que ens puga passar, ¿no?
I jo per això crec que és molt pertinent la reflexió, per eixa mateixa raó.

I després, estic pràcticament al cent per cent d'acord amb les coses que es poden opinar sobre el que ens ha explicat, però hi ha unes qüestions que jo voldria matisar o més bé preguntar.

Una qüestió de matisació.
Quan plantejava el tema que l'eficiència i no reducció en l'emissió.
.
.
, efectivament, però jo crec que són dos processos que han de vindre conjuntament.
La reducció de les emissions perquè és peremptòria i l'eficiència perquè, a més que ha d'ajudar, de per si ja és bona.
Simplement una major eficiència disminuirà l'entropia i, per tant, simplement per eixa raó ja és de per si bona, a més de l'estalvi que suposa.

Per tant, jo crec que són dos qüestions que no són en absolut contradictòries, sinó que deuen confluir en un mateix procés.
La substitució de la bombeta de 100 vats per la de 7, al mateix temps que la substitució.
.
.
A més, una qüestió és.
.
.
L'eficiència ens permetrà un major ús i una major possibilitat d'ús de les energies renovables, perquè estem anant a un model d'energies renovables en què es prima també la gran producció, grans parcs eòlics, mentre que si tinguérem tots bombetes de 7 vats, probablement amb un molinet cada u en sa casa probablement tindríem llum suficient per a tindre l'electricitat, si no tots, almenys una bona part dels aparells domèstics.

Per tant, jo crec que són dos qüestions que deurien plantejar-se com a objectiu a combinar.

I després hi ha les preguntes que realment són molt.
.
.
M'ha agradat molt la reflexió sobre el model de transport, perquè de vegades quan algú la fem ací, pareix que estigam dient coses un poc marcianes.
I està bé que persones, diguérem, en principi, que no vénen amb ninguna etiqueta política de ninguna classe les plantegen, perquè posa els punts sobre les is, sobre les realitats que estem parlant.

I després qüestions -a vore-, qüestions que m'han, m'han, m'han.
.
.
.
El tema de la reducció dels fertilitzants, que simplement està apuntant ací.
.
.
Jo crec que en l'exposició no ho ha plantejat, però em sembla un tema molt important.
Perquè és de veres que normalment es pensa que l'efecte hivernacle està produït molt, per exemple, per la indústria, quan són transport i agricultura les principals fonts d'emissió.
I, efectivament, l'ús dels fertilitzants és un dels elements més importants.
M'agradaria que ho explicara això una miqueta, més que res per a poder tindre-ho il·lustrat també en el tema de les conclusions.
I la relació, a més, que té això amb els combustibles fòssils, que també està íntimament vinculat.

I després, un dels grans problemes, que són les solucions tecnològiques al tema este que.
.
.
El tema del segrest del CO2, que jo crec que planteja molts problemes, el CO2 i altres gasos.
En este cas, en els arbres estos artificials i.
.
.
.
Sobretot el
problema de què fem amb eixe CO2 que hem tret, perquè està clar que les plantes, diguérem, fan que el CO2 passe a formar part de la seua estructura.
I a partir d'ahí, si no és que hi ha un incendi o es talen els arbres, etcètera, o hi haja una catàstrofe en el mar, que és, diguérem, el principal engolidor, diguem, eixe CO2 queda segrestat ahí.
I, per tant, són molt important tots els mitjans que tingam per a eixe.
.
.

Però totes estes fonts de segrest, diguérem, artificials, generen el problema del residu.
Què fem d'ell?
Jo no sé si en el cas dels nitrats eixe residu pot tindre alguna utilitat fora.
.
.
, pràctica, diguérem, però sé que en el cas del CO2 és molt complicat tractar de vore que.
.
.
els dipòsits què fem.
Hi ha gent que diu que si els clavem en llocs on estava abans el
petroli.
.
.
M'agradaria una reflexió.
.
.
Jo crec que és el principal problema que tenen eixes solucions tecnològiques que, aparentment, són molt atractives per, diguérem, la facilitat que brinda.
«No ens hem de calfar més el cap, sembrem d'arbres i agafem totes les centrals i posem un caputxó que absorbisca el CO
2 i ja està tot solucionat perquè ja no creixerà.
.
.
» No podem seguir, diguérem, el mateix model que tenim hui en dia, que jo crec que és el gran element.
És a dir, o canviem este model de producció i de vida, en definitiva, o difícilment anem a aconseguir que les conseqüències del canvi climàtic no siguen el suficientment greus com perquè ens afecten inclús a la viabilitat del nostre futur com a espècie en el planeta.

I simplement això.
Només eixes dos qüestions, perquè la resta -insistisc- m'ha agradat molt i estic absolutament d'acord en allò que es pot opinar.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra la señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Monrós, en primer lloc, felicitar-lo per la intervenció.
I, sincerament, no sé si.
.
.
Vaig a plantejar algunes preguntes quasi per compartir la seua opinió personal, perquè a nivell científic no puc discrepar en ningun moment del que ha comentat.
I ha sigut, a més, prou entesa la seva xerrada.
Això també és d'agrair.

Hi han algunes reflexions que jo, abans de fer estes preguntes, doncs m'han caigut bé.
Per exemple, quan vosté ha dit que sí que hi ha capacitat científica, jo he afegit: per a extreure conclusions concretes, però perquè vosté ha dit que sí que s'estan identificant situacions de canvis concrets.

Quan vosté dia: «Bé, ací pot estar aquest científic que canvia d'una opinió a una altra adoptant la fórmula catastròfica», i alguna gent podríem sortir d'ací entenent que això és així o simplement dient: «Açò és una cosa prou irreal, s'ho han inventat alguns científics, etcètera.
» Podríem estar en posicions d'una altra.
.
.
, però el que sí que vosté almenys ha afirmat és que sí que hi han situacions de canvis concrets ja identificats que li donen un
sustent que açò és una realitat.

I que, per tant, jo entenc que eixos canvis que estan identificats se poden
parlar també de conclusions concretes per a, almenys, minimitzar-los o solucionar-los, fins
i tot els que siguen també solucionables cent per cent, doncs, bé, fer coses.
I això és el que jo crec que és la conclusió més important.
És a dir, si se pot identificar i se pot ajudar en minimitzar o solucionar
completament, doncs, supose que podem estar tots d'acord.

Perquè potser aleshores pugam dir: «Bé, volem assumir, per exemple, els costos en les energies, sí o no.
» És a dir, si traguem la conclusió que per a eixes situacions de canvis concrets una de les vessant que ho
solucionaria seria l'aposta definitiva per les energies renovables, aleshores tothom deuríem, deuríem, fer eixe esforç per dir: el cost no suposa un handicap per a esta aposta.
Eixe és el problema jo crec, que hi ha gent que no està creient que eixos canvis tenen eixes solucions que vostés també estan donant.
Crec que estan sentit el problema, però no estan sentit eixes possibles solucions.

Perquè, en definitiva, el cost no és important.
Aquí se gasten diners a diestro y siniestro en coses molt més tontes, eh?
, sincerament.
Potser siga el sotmetiment als lobbys de les grans empreses energètiques o altres interessos els que no estan afavorint estes solucions que passen
per, bé, per apostar per les energies renovables.

Per exemple, quan vosté parlava del turisme, sí que és cert, i això ho hem comentat, que entre el turisme.
.
.
El sistema turístic de Torrevieja comparat amb el de Benidorm, lògicament, les infraestructures verticals, doncs, tenen un.
.
.
, bé, almenys, no tant de gasto en aigua, en energia.
.
.
Bé, es que se pot.
.
.
Però tampoc podem dir: clar, entre una cosa que hi ha i una altra, probablement
ningun dels dos models seria el que nosaltres deuríem aspirar.
Podríem aspirar a altre tipus de model molt més.
.
.
bé, molt més sostenible de turisme, pense jo.
I això no ho estem veient.
Aquí ja se conformen.
Bé, el de Benidorm ja mos ve bé.
Quan una de les coses que jo voldria apuntar és que no hi ha connexió entre l'aeroport, per exemple, encara, per ferrocarril, entre l'aeroport d'Alacant i Benidorm, per exemple.
Perquè vosté afegia: «Benidorm és ferrocarril.
» Bé, a la millor algú deuria interioritzar eixa reflexió.

A part d'això, el tema de.
.
.
el que comentava el senyor Torró, i ahí m'afegisc.
Quan vosté ha posat els exemples de les bombetes, deia: «Bé, una part de la solució ha sigut que les bombetes de 100 vats queden ja directament prohibides.
» Però si foren les de 100 vats més l'energia eòlica, produiria zero emissions.
Doncs jo crec que fins ara coincidim tothom.
No
són incompatibles, perquè les dos solucions poden ser una ajuda i les dos a la vegada és molt millor.
És a dir, és el que comentàvem -allò de Benidorm ho pose com a exemple-, potser siga millor que allò altre, però i si avancem més?
O les energies.
Potser que el cost siga major, però és indubtablement una solució.

Una de les coses que, a més, després en el seu exemple ha sigut, bé, ja certificar el que havia apuntat.
.
.
.
Quan vosté estava parlant que el problema era que fins a quin punt el punt crític, valga la redundància, se pot allargar.
.
.
És a dir, fins a quin punt arriba el punt crític.
És una de les coses que probablement no se puga quantificar, estes coses que vostés diuen que tampoc és una ciència exacta com per a poder dir: esta data, esta xifra, esta tal.
I que jo la
vaig a posar.
Cal estar temptant a la sort -era una pregunta-?
Cal estar temptant a la sort?
, perquè és el que estem fent.
Quan aquest científic diu allò d'ara pareix que estigam
apretant el fre enfront del canvi climàtic o l'accelerador a favor que s'estiga produint açò, és perquè estem temptant la sort.

I aleshores, en la seua reflexió final, jo, disculpe utilitzar l'exemple, en allò del tumor de la seva amiga, al final ve a dir el mateix.
Vull dir, està detectat i sap.
.
.
, almenys li han dit fórmules per a minimitzar els impactes d'eixe tumor.
Podria dir, doncs, tempte la sort, i això probablement la conduiria a una situació molt més greu de la que està patint, desgraciadament.

I, per tant, com que no cal temptar la sort, i vostés tenen claríssim que hi ha un punt on d'alguna manera es passa la ratlla del no retorn, perquè això és una de les coses que jo també crec que és fonamental.
.
.
Al final, aquí el problema és que pot ser que hi haja no retorn.
Estem disposats a arriscar?
Doncs jo crec
que ningú està disposat.
I vosté, en la presentació d'estes corbes que posava, deia: «No, lo importante es que lo detecten y asuman las empresas que rigen la economía y la adapten a una economía baja en carbono, un gran y sano negocio si se gestiona bien.
Los políticos y la política deben propiciar esta senda.
» Doncs no tinga dubte que açò jo crec que mos ho subratllarem, en la part que mos toca, i sobretot no
solament que nosaltres assumim açò, sinó la part principal, i és que fins i tot apostar per este tipus d'indústria que tinga unes baixes emissions, una innovació i un desenvolupament.
.
.
O siga, que hi haja una inversió clara d'estes empreses en això, que és el que vostés al final estan fent, estan treballant amb una empresa que està apostant per això.

Vull dir, fomentar que les empreses facen este tipus d'inversió i que això no creguen que són uns diners en balde, sinó que fins i tot pot assegurar i afiançar una nova indústria, una nova producció que estiga acabant amb estos models que ara se veuen clarament que són errats i produïts en situacions de crisi en totes les vessants: crisis social que estem patint,
crisi econòmica i financera i crisi ecològica, que també a dia d'avui estem vivint.

Les preguntes.
Anem a vore.
Quan vosté fa l'aposta i és decidida per la innovació i el desenvolupament, supose que vosté ahí parlarà de l'àmbit productiu, de l'àmbit industrial, però també voldria saber de l'àmbit educatiu.
I la meva pregunta és si vosté -i és una cosa quasi de tu a tu-, vosté pensa que veritablement s'estan fent apostes per ajudar o per a fomentar que l'empresa aposte per la innovació i el desenvolupament, però també les institucions fomentant des de l'àmbit educatiu açò?
Jo crec que és que n'hi ha una mancança.
Últimament s'està hipotecant açò.
I m'agradaria si podria compartir això amb mi.

Després, per exemple, pensa que una de les ambicioses iniciatives seria que hi haguera
un autoabastiment energètic tant en l'ús industrial com en l'ús domèstic?
És a dir, podríem d'alguna manera idear iniciatives que no solament facen que el promotor, a nivell
d'ús domèstic, el promotor que quan construïx un edifici, utilitze nous mecanismes, ja siga en el tema de la ceràmica, de la pintura, sinó en el mecanisme que pose en la casa perquè funcione?
És a dir, podríem promoure iniciatives perquè se faça autoabastiment energètic de cada ús domèstic i industrial?
Podríem, per exemple, idear un pla perquè les indústries d'esta comunitat tingueren panells solars en les seves pròpies instal·lacions i que d'ahí extragueren.
.
.
, o múltiples coses que se poden fer?
Pensa vosté que s'estan fent apostes decidides respecte açò?

Allò del tema de les ecotaxes, bonificacions, penalitzacions, és una gran discussió.
I jo crec que és hora que hi haja, bé, governs que açò s'ho prenguen seriosament.
I no solament la penalització, que sembla que és el que espanta.
Qui no fa les coses bé té el risc de penalitzar-se.
Si ho fa bé, potser tinga bonificació.
¿Vosté pensa que també la línia podria anar per ahí?
, ¿podria haver-hi algun sistema també que açò.
.
.
?
Ja que s'està avançant tant en açò, al final és perquè s'aplique, o, si no, ¿per a què?
, ¿no?
Després, felicitar-lo, sincerament, per tots els estudis que fan i totes les experiències i com
(veus) se nota que -acabe de seguida- és de Castelló i que estan, a més, tocant la realitat, parlen de ceràmica, fan experiments i les empreses que estan allí.
.
.
, i les ajuden, ¿no?
, a contextualitzar el territori en una problemàtica real.

I ja acabe amb això, felicitant-lo per la intervenció i per les seves experiències.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Mollà.

Tiene la palabra ahora el señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Gràcies, senyor Monrós, per la seua exposició.

Jo voldria començar com ha acabat aquí la companya diputada, quan es referia a les accions mediambientals en el que és.
.
.
, en la docència, en la investigació, en la gestió i sobretot en el tema de les universitats, perquè pense que vostés han estudiat les accions ambientals que desenvolupen les universitats
espanyoles, i sobretot no pareix que siguen massa pioneres al respecte, o que
els esforços que estan duent a terme siguen massa evidents.
Per tant, la primera qüestió, m'agradaria que em parlara, per la seua experiència, i no solament com a docent i com a professor de la Jaume I i com a
director de l'Oficina Verda de l'UJI, també, ¿vosté creu que les accions ambientals que estan desenvolupant les universitats.
.
.
-en tres qüestions, ¿eh?
, en el que és docència, investigació, però també en gestió- val la pena.
.
.
, és a dir, val la pena.
.
.
?
, ¿quins resultats s'han aconseguit al respecte, perquè no pareix ser que els aplaudiments siguen molt elevats, ¿no?
, en este tema.
Una qüestió.

L'altra qüestió, relacionat amb que vosté és professor de química, com ha dit, de química inorgànica en la Jaume I, i ha estudiat la gestió ambiental en diversos sectors productius, entre ells la indústria, és un especialiste en això, i per això tres qüestions relacionades amb aquest camp.
Primera, observava l'altre dia.
.
.
, hi ha tota una sèrie de taules quantificades perfectament, en la qual parla del sector residus, ¿eh?
, com un sector productiu, i observava unes taules en què s'arribava a la conclusió que el reciclatge ignora moltes vegades que és una via, una via que consumeix molts recursos energètics i econòmics en relació a altres sistemes de gestió, però se quantificava en una taula molt concreta.
Per tant, m'agradaria que em pugués il·lustrar al respecte sobre el tema, en este cas concret, dels residus, el consum
de recursos econòmics i energètics, sobretot relacionat amb tot el tema també del canvi climàtic.

La segona qüestió relativa a això és el sector residencial.
¿Pensa vosté en el sector residencial que les accions ambientals que es desenvolupen dins d'este sector estan reduint com caldria els efectes de gasos d'efecte hivernacle?
, sobretot, doncs, des del codi.
.
.
, que és suficient el codi tècnic de l'edificació, realment hem d'anar més allà, el tema calefaccions, el tema d'instal·lacions energètiques, el tema de les energies renovables en el que és la mateixa planificació urbana.
.
.
En definitiva, el sector residencial, ¿vosté pensa que les accions ambientals que s'estan duent a terme, que s'estan desenvolupant, reduïxen efectivament, o en la mesura que haurien de reduir, els efectes hivernacle?

I, per últim, l'última pregunta que li faig, ¿vosté sap que el govern central ha esta posant i està posant en marxa importants accions, iniciatives, en tot el que és la qüestió d'eficiència energètica, ¿no?
, de l'increment de l'eficiència energètica, l'estalvi energètic, també el foment del que són les energies renovables.
.
.
Tenim els plans d'acció d'estalvi i eficiència energètica que acaben en el 2007, els plans d'energies renovables que acaben este any, el pla estratègic d'infraestructures i transport, codi tècnic d'edificació, llei de comerç sobre drets d'emissió i plans nacionals d'assignació, etcètera.

La pregunta que li faig és, i amb això finalitze, ¿pensa vosté que aquestes mesures han produït un canvi substancial en la tendència en el consum energètic i sobretot en les emissions de gasos d'efecte hivernacle, després de l'experiència ja de prou anys?
, ¿no?
, que tenim al respecte, i, per tant, ja és quantificable els efectes que això ha pogut produir.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra ahora la portavoz del Grupo Popular, Yolanda García.

La senyora García Santos:

Sí, gracias.

Nada, por nuestra parte, por la parte del Grupo Popular, agradecer su
intervención, que realmente ha sido muy interesante y que, sin duda, será de gran utilidad para los trabajos de esta comisión.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muy bien.
Tiene ahora la palabra nuevamente Guillermo para contestar a las
cuestiones planteadas, y yo le pediría que, en principio, no hemos puesto un (veus) tiempo, pero que sea lo más breve posible.
Más que nada, porque nos hemos pasado de las previsiones iniciales.

Gracias.

El senyor catedràtic de Química Inorgànica de la Universitat Jaume I:

Bé, només un comentari respecte de.
.
.
No, si se m'ha entés que jo posava en contradicció eficiència i disminució de gasos d'efecte hivernacle, m'he explicat fatal, ¿eh?
El que sí que volia fer èmfasi és en l'aspecte que l'objectiu final és disminuir gasos d'efecte hivernacle, ¿eh?
, i això és el que és important, i que, evidentment, una de les eines més importants són, clarament, doncs, les tècniques d'eficiència.

Després, passa el mateix amb això dels models.
El model Benidorm, evidentment, cal ajuntar-lo amb un pla de
mobilitat que és, bàsicament, el ferrocarril.
Vull dir, sempre que tenim models, doncs, cal
considerar el més eficient.
Per exemple, en l'actualitat, en el mix energètic, el més important és el sistema de cicle combinat, doncs, perquè en un determinat moment vam vore que els termes d'eficiència.
.
.
, i les empreses que estaven en el tema, van vore que, a més d'en termes d'eficiència ambiental, també en termes d'eficiència econòmica, evidentment, era eixe el sistema i per això ha anat endavant.

El tema és que els temes d'innovació i de canvi.
.
.
, jo sempre dic que des del punt de vista tècnic és com dels temes d'investigació, si no n'hi han plans de foment d'investigació en determinats temes, no es tiren endavant: si no hi han plans de foment de
determinats canvis, tampoc no aniran endavant.
Bé, moltes vegades es diu.
.
.
, podem estar d'acord o en desacord amb les nuclears, però fer les nuclears necessita un finançament bestial, amb la qual cosa, és a dir, bé, jo no dic que les renovables no tinguen costos, però les nuclears també, i quan ara estem apareixent en els temes de subhasta de tarifes energètiques, les estem veient, que les mateixes empreses ens estan dient que les
centrals nuclears espanyoles encara no estan amortitzades.
.
.
Bé, escolte, si no estan amortitzades, ¿quin avantatge tenim en aplicar eixe sistema de generació elèctrica?
Si després de tants anys no encara hem aconseguit amortitzar-les, ací alguna cosa està passant.
¿Per què tenim de pagar el quilovat per hora nuclear al mateix preu que el quilovat per
hora de cicle combinat?
Si tan barata és l'energia nuclear, no me la pose vosté al preu del cicle combinat, ¿veritat?

I, si, efectivament, les renovables tenen el preu que tenen i convé fomentar-les, doncs, escolte, pague-li menys a la nuclear, perquè deu estar amortitzada, pague-li al cicle combinat el que corresponga, i també pague'ls el que els corresponga a les renovables, i fomente-les i desenvolupe-les, ¿no?
Però, clar, això són decisions clarament polítiques, ahí no hi ha opció.

Sí que és veritat que.
.
.
, ho estan veient vostés en els temes del mix energètic, si pregunten a l'associació -i és normal-, al lobby renovable, doncs, té unes idees que jo, en principi, compartixc, però si vostés parlen amb el lobby nuclear, doncs, es trobaran també amb unes idees totalment contraposades.
Però, conforme es diu, els polítics estan per a això, per a decidir si fan un sistema o fan l'altre, i, evidentment, els tècnics també tenim la capacitat d'aconseguir desorientar-los moltes vegades, però, bé.

Respecte dels esforços ambientals en les universitats.
Bé, en les universitats tenim declarada per l'ONU la dècada de l'educació sostenible, perquè sí que és ben cert que per a canviar comportaments, i quan parlem de canvi climàtic, bé, podem posar arbres artificials, que poden ser.
.
.
, bé, podien ser una solució i, per tant, no cal descarta-la, però, vaja, sí que és veritat que l'educació és una de les solucions més importants.
Jo sempre dic que.
.
.
, quan en la meua universitat.
.
.
, quan fem
temes d'acció ambiental, el més important no és estalviar la llum que gaste la universitat a l'any; el més important és que l'enginyer que ixca al mercat tinga clares algunes idees respecte d'eficiència energètica i algunes idees respecte de com treballar molt bé, amb èxit, però aplicant criteris de sostenibilitat, ¿no?

Des d'eixe punt de vista sí que és veritat que.
.
.
, els torne a dir el mateix que abans; si es fomenta la investigació en medi ambient, doncs, normalment, creix la investigació en medi ambient; si es fomenten altres coses, doncs, evidentment, doncs, no
tenim desenvolupament en aquest sentit.

Però, bé, jo diria que les universitats han fet esforços, com també els diria que tampoc, si diguérem, ¡no s'està fent res!
Jo ahí els he posat també que, en l'actualitat.
.
.
, perquè moltes vegades sembla que les renovables, quan parlem de renovables, siguen una
cosa que les tenim de subvencionar (veus) i que funcionen molt mal, jo ahí els he posat, ahí, que des de giner a agost, el 41% de tota l'electricitat que hem utilitzat ja és de font renovable.
Això vol dir que, bé, que no s'estan fent les coses tan desastrosament com moltes vegades pensem, ¿no?
Perquè.
.
.
, bé, i el 41%, bé, doncs, encara és poc, podria arribar al 80, però, bé, el 41%, si ho haguérem pensat això fa només quinze anys, havera semblat totalment impensable, ¿no?
I, bé, vol dir que sí que s'estan fent coses.
Vull dir, tampoc no és.
.
.
, des d'eixe plantejament, jo no sóc pessimista, s'estan fent coses i s'estan desenvolupant.

Des de l'aspecte educatiu, també.
El fet que les universitats no tenien, per exemple, assignatures ambientals, i
en l'actualitat pràcticament en tots els graus ja tenim assignatures específiques de medi ambient, que n'hi haguen plantejaments i programes de (inintel·ligible) .
.
.
curricular, per exemple, doncs és també interessant, ¿no?

I, després, una altra cosa, quan.
.
.
, havia preguntat.
.
.
, respecte de.
.
.
l'anàlisi del cicle de vida dels fenòmens de reciclatge.
Sí que és veritat que el millor residu és aquell que no es produïx, perquè, una vegada l'has produït, sembla que el reciclat no tinga anàlisi de cicle de vida, i sí que en té.
Vull dir, reciclar un plàstic o reciclar alguna cosa, qualsevol cosa, comporta una despesa energètica, i ja no dic res si tenen de viatjar les deixalles, perquè tenim problemes de vessament, ¿no?

És a dir, el reciclar, bé.
.
.
, però eixe exemple és un poc similar al que jo he dit abans de les bombetes: cal reciclar,
evidentment, però jo també diria com menys reciclem, millor.
N'hi ha un exemple, me diran, dràstic, però en el cas de les bosses de polietilé, es diu, bé, anem a utilitzar.
.
.
, els xinesos, que ambientalment podem fer-los moltes crítiques, però respecte de les bosses de polietilé ho han tingut clar, senzillament, no es comercialitzen i
xim-pum.
Des d'eixe punt de vista, el criteri d'aplicació.
.
.
Si les bosses de polietilé en un supermercat són importants i les necessitem, bé, doncs, les de polietilé, no, desenvolupem sistemes de base biodegradable ¡i ja està!
, no n'hi ha cap problema.

Però.
.
.
És el mateix que la polèmica entre renovables i no renovables: mentre el polietilé siga molt barat, molt accessible, senzillament l'envàs biodegradable no eixirà al mercat, és evident que no.
I jo dic sempre el mateix: ¿algú pensa que si no hagueren posat traves, problemes, a la generació d'energia via tèrmica o via carbó, estaríem ara fent cicles combinats?
Crec que ningú ho pensa, això, senzillament, és que s'han fomentat eixos canvis.
La societat avança no sobre la base només de sistemes purament econòmics; el demanar que els sistemes siguen també nets, ha tingut molta importància en el canvi energètic.
No hem deixat el fuel.
.
.
, no hem deixat de cremar fuel simplement perquè és més econòmic cremar gas.
.
.
Perquè quan u pensa que cal portar el gas, tot el sistema, econòmicament no pareix molt rendible.
¿Però per què ho hem fet?
També, entre altres coses, perquè, com dia Cox, hi va haver gent que pensava que la higiene atmosfèrica era important, i, per tant, cremar fuel, doncs, no era un sistema adequat,
i que convenia desenvolupar més els sistemes d'eficiència respecte del petroli conforme s'estava gastant i transformar el fuel en gasolina i deixar de cremar gasolina i
cremar metà.
Eixos canvis s'han fet.
El tema és.
.
.
, l'única cosa que estem dient tal vegada és que hem de seguir en eixos processos d'innovació.
No estem dient: «No innove vosté, quede's on està.
» No, no, estem dient tot el contrari.
Estem dient: «Innove vosté.
» Si la fotovoltaica resulta que encara té rendiments bàsics, escolte, continue investigant, pose vosté diners en fotovoltaica per a vore si aconseguix millor rendiments, conforme ens
ha passat en l'eòlica, que quan s'ha posat diners en l'eòlica, l'eòlica s'ha disparat en el seu procés de producció.

Si no hi ha foment de.
.
.
, bé, això dels arbres artificials, probablement.
.
.
, jo, els sistemes fotocatalítics, mire, jo els puc utilitzar per a moltes coses, des de la revolució dels fertilitzants que se m'havia comentat.
Bé, la revolució dels fertilitzants.
.
.
no n'hi havia i, per un procés catalític de l'aire, hem produït tots els fertilitzants que ara mos estan produint els problemes que mos estan
produint.
Si jo aconseguira desenvolupar un sistema fotocatalític que em permetera fixar carboni i fixar-lo en forma de nitrats o en formes de
carbonats, emulant
(inintel·ligible) .
.
.
en el sistema de fixació que porta la natura, jo no li dic que això.
.
.
, primera, no sé si això serà del tot factible, veritat?
, però que si tinguérem eixa ferramenta en la mà tampoc no la despreciaríem, igual que no hem despreciat quan Haber-Bosch va desenvolupar el sistema de
generació, a preu molt barat, de fertilitzants nitrogenats, que van desencadenar tot un
procés de revolució verda que, bé, ja ens agradaria que poguérem fer un procés similar via química.
Que puga ser possible?
Doncs, no ho sé, però ja li dic que en fenòmens de catàlisi, ahí els químics sempre diem el mateix, que no sabem si existix una cosa o l'altra, però la catàlisi pareix un sistema que una cosa que no pareixia possible, resulta que sí que ho és.
I una cosa que tu dies, «això es inviable», resulta que sí que és viable.
I si feren una ferramenta, bé, seria una ferramenta també a utilitzar més.

No sé si m'he deixat alguna cosa per contestar.
Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muy bien.
Muchísimas gracias por su intervención y por sus aclaraciones, y damos por concluida esta segunda comparecencia.

Creo que está el tercer ponente fuera esperando.
Reiniciamos en seguida, si os parece.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

La senyora presidenta:

Vamos a reanudar la comisión.
Hay una cuestión previa que se nos ha olvidado plantear al principio, que es de trámite.
Y es el punto primero, que era aprobar el acta de la reunión anterior y, entonces, el letrado está todo el rato recordándome pues una formalidad que sabéis que tenemos que cumplir.
(Remors) No, no, somos suficientes.

Entonces, si os parece, aprobamos el acta.
¿Todo el mundo de acuerdo?
Vale.
Pues, entonces, dicho esto, pasamos al tercer
compareciente de esta mañana, que es Patricio García-Fayos, del Centro de Investigaciones sobre Desertificación, al que damos la bienvenida a esta comisión y le recordamos que tiene un tiempo máximo de treinta minutos para su exposición.
Después haremos un breve turno de intervenciones por los portavoces y ya contestará a sus preguntas.

Dicho esto, tiene la palabra, Patricio.

Compareixença del director del Centre d'Investigacions sobre Desertificació, senyor Patricio García-Fayos

El senyor director del Centre d'Investigacions sobre Desertificació:

Muy bien.
Muchas gracias, señora presidenta.

Gracias a la comisión por haberme dado la oportunidad, y para mí es un honor estar aquí realmente y poder contarles, con lo que mi trabajo me da, para advertirles
sobre aspectos del cambio climático relacionados con mi especialidad.
Soy biólogo.

Bien, en el mes de junio, ustedes tuvieron una comparecencia aquí del director territorial de la Agencia Estatal de Meteorología, señor Jorge Tamayo, y él ya les dio cumplida cuenta de cuál es la situación, cuál es la previsión de cambio climático, los aspectos principales de cambio climático que se prevén.
Y, por tanto, yo lo que voy a hacer es a empezar mi exposición a partir del punto donde él lo dejó.

Si recuerdan ustedes, los tres principales puntos que atañen al cambio climático es que debido al incremento en gases invernadero, principalmente CO2, se está produciendo un aumento de la temperatura tanto mínima, media, máxima; una disminución de la precipitación, sobre todo en primavera y verano, y un aumento de la irregularidad climática sobre todo en lo que se refiere a períodos de sequía y a lluvias torrenciales.
Esto es el escenario de cambio climático que, bueno, ustedes ya conocen y que es el que en estos momentos se
considera oficial.

Yo, lo que voy a hablarles es de cómo estos cambios, estos ítems van a tener consecuencias sobre los seres vivos, sobre los ecosistemas, que
es mi especialidad.

Metiendo en una caja única al cambio climático -es uno de los aspectos que he comentado antes- voy a ver o a explicarles a ustedes cómo eso afecta a la fisiología, es decir, al funcionamiento de los seres vivos; a la fenología, que esto quiere referirse a los ciclos vitales de los animales o de las
plantas, cuándo empiezan a reproducirse, cuándo echan las hojas, las flores, etcétera, y los efectos en la distribución, que viene a referir a la distribución de estos seres vivos en la tierra y, en este caso, pues en la Comunidad
Valenciana, que es dónde me centraré.
Todos estos cambios de fisiología, fenología y de distribución tienen a su vez consecuencias en el funcionamiento y en la estructura de los
ecosistemas y esos ecosistemas son los que nos dan a nosotros servicios como el
CO
2, los polinizadores que polinizan nuestras cosechas, el agua, etcétera, etcétera.

Bien, empezando por el primer punto, la fisiología, a nadie se le escapa que uno de los principales papeles de la vegetación es el de cumplir un papel de sumidero de carbono, de captar carbono que sea
secuestrado y, por tanto, paliar los efectos del cambio climático.
Esto, con la operación de la fotosíntesis, que las plantas, como ustedes saben, absorben este CO2 y lo convierten en materia orgánica con ayuda de agua y con ayuda de sales minerales.
Pues bien, si el CO2 en atmósfera aumenta, las plantas podrán aumentar la eficiencia y captar mucho más CO2.
Pero, ¡ojo!
, esto tiene un límite porque este CO2 se tiene que asimilar con la ayuda de agua.
Si, al mismo tiempo, se acorta la
disponibilidad de agua, habrá un momento que por mucho CO2 que haya, las plantas no podrán sintetizar más de lo que esta disponibilidad de agua les permita.

Bien, la fotosíntesis, como ustedes saben, se realiza solamente en presencia de la luz, y tiene
una óptima temperatura que es entre 15 y 25 grados, y esto es importante porque a
partir de 25 grados la eficiencia disminuye y, por debajo de esos 15 grados,
pues también disminuye.

Pero las plantas no solamente fotosintetizan sino que respiran como nosotros, y
respiran las veinticuatro horas.
Y en esta respiración consumen parte del CO2 que han captado.
Y esta respiración, igual que nos pasa a nosotros, se incrementa con la temperatura; cuando pasa
la temperatura, sobre todo de 25-30 grados, la respiración se hace intensa hasta tal punto que, si ustedes recuerdan la ola de calor del
año 2003, un estudio europeo que la Unión Europea ha publicitado, mostró que durante esa ola de calor en 2003 los bosques europeos emitieron a la atmósfera el equivalente al CO2 que habían acumulado los cinco años anteriores, con lo cual, digamos, que este aumento de temperatura, aunque
también venga acompañado de un aumento de CO2, en nuestro caso no va a servir para aumentar nuestro valor como sumideros de
carbono sino que posiblemente esto va a estar dependiendo de las
circunstancias.
Este año que la primavera ha sido muy buena, pues ha habido una gran asignación de CO2, los árboles y las plantas, en general, la vegetación ha captado mucho CO2 y, el verano, como no ha sido excesivamente largo, aunque haya habido momentos
duros, digamos que el balance ha sido a favor de captar, de secuestrar carbono,
pero no sabemos qué pasará el año que viene o la primavera que viene.

Otro aspecto de la fisiología es que cada planta, cada animal va a responder de una manera distinta a estos
cambios.
Aquí les traigo una gráfica sobre tres especies: el madroño, la carrasca y el labiérnago, tres plantas del matorral mediterráneo que en condiciones normales -la barra gris- crece en el diámetro, estos anillos de los árboles, crecen lo que está indicado aquí en color gris y a otros individuos a los que se les limitó la entrada de agua en un 15%, reduciendo la humedad del suelo en un 15%,
redujeron, como pueden ver, de una manera muy distinta cada una de ellas, su
crecimiento.
El madroño sufrió una reducción muy, muy intensa, mientras que la carrasca la sufrió, redujo a la mitad o menos el crecimiento y, el labiérnago, no tanto.
¿Qué quiere decir esto?
Que con el cambio climático va a cambiar la composición de especies, y en algunos casos podemos adelantar cuáles van a ser esos cambios, pero no todas las especies están estudiadas.

Bien, otro aspecto, como les comentaba, era el efecto que tiene el cambio climático sobre la distribución de las especies.
Las especies pueden escapar al calor, bueno, van a seguir los
cambios climáticos porque ellas están adaptadas a vivir en unas condiciones concretas.
Si esas condiciones se
desplazan en la geografía, las especies tenderán a desplazarse.
Los pájaros, los insectos lo hacen bastante rápido; las plantas, como ustedes pueden imaginar, no tanto.

Y este avance es muy distinto si hablamos en altitud que si hablamos en
latitud.
A la izquierda tenemos la altitud.
Y lo relevante en este caso es un
estudio que se hizo con árboles exclusivamente, en el que se conocía su capacidad de avanzar en el espacio, a través de la dispersión de las semillas, y podríamos decir que si esperamos un grado de incremento de la temperatura, el límite climático o las condiciones climáticas buenas para estas plantas va a desplazarse 167 metros, cuando la capacidad
de dispersarse de dichas plantas es tan grande que en menos de un año podrían seguir y, por tanto, en altitud, las plantas van a poder seguir, en nuestros
ecosistemas, todos los cambios climáticos que están produciéndose, siempre que no haya barreras, carreteras, infraestructuras muy grandes
que corten este paso.
Pero claro, nuestras montañas tienen un límite.
Las plantas que ya están en este límite, a 1.
500 metros, no van a hacer mucho más allá que desaparecer, porque nuestras montañas no pasan de 1.
800 metros.

Distinto es si hablamos de latitud.
Se calcula que un grado de temperatura, el
incremento de un grado, va a suponer 145 kilómetros hacia el norte en desplazamiento de las condiciones climáticas actuales y esto requeriría 320 años de migración de las plantas, cosa a todas luces imposible y, como les decía antes, si tenemos en cuenta las infraestructuras que existen, todavía será mucho más complicado.

Con esto vuelvo a insistir en el caso anterior, va a variar la composición de la vegetación, de nuestros montes, y de una manera, en algunas cosas, insisto, predecibles
y, en otras, no tanto.

Por ejemplo, la sabina albar, una especie que vive en el Rincón de Ademuz y algunos puntos de Portell de Morella, en la Comunidad Valenciana,
con los tres escenarios climáticos que hay, de los cinco o seis que hay previstos, que les han presentado a
ustedes en otras presentaciones, esta especie desaparecerá.
Pero desaparecerán, por ejemplo, y eso ya está calculado, más del 20% de las especies raras y amenazadas que tenemos catalogadas por la
Generalitat valenciana van a desaparecer de nuestro territorio.
Y otras
especies que no están catalogadas como raras y amenazadas, pero que cumplen su papel en el
ecosistema -como los pinos silvestres, etcétera-, van a ver muy mermada o, incluso, desaparecerán totalmente de nuestros sistemas.
Serán, por supuesto, reemplazadas por otras especies que tengan capacidad de llegar.
Muchas especies de éstas son especies mucho más pequeñas: arbustos, hierbas.
.
.
, y de un porte mucho menor.

En relación a la fenología, les presento aquí unos datos de sesenta especies en las cuales se ha estudiado, de los años cincuenta hasta aquí, el momento, el día que empiezan a florecer, el día que empiezan a sacar hojas, etcétera.

Pueden comprobar que, en la gráfica a la izquierda, que se refiere a la floración, hay especies, quince especies de esas sesenta de las que les estaba hablando,
que adelantan su floración entre tres y diez semanas; otras que lo adelantan, en el mismo número, entre una y tres semanas; un grupo importante, la mitad, que no modifican
su patrón y, otras, que lo retrasan.
Éstas que lo retrasan son especies que florecen en otoño y, por tanto, en otoño las condiciones frías llegan más tarde y florecen más tarde.

Y con la (inintel·ligible) .
.
.
pasa lo mismo, con la salida de las hojas pasa lo mismo.
Y esto, claro,
tiene importantes consecuencias.
Si este adelanto no viene acompañado de los polinizadores que estén en ese momento pues, evidentemente, estas plantas tendrán problemas en ser polinizadas.

Todos esos cambios en la fisiología, en la fenología y en la distribución de especies, como decía, van a llevar en su conjunto a modificar la estructura y, por tanto, el
funcionamiento de los ecosistemas y de los servicios que nos van a dar.

En un estudio que realizamos en el valle de la Alfambra, un afluente del río Turia, en el año 2006, comprobamos que pasando de una zona, en la que el clima actual va a
verse modificado hacia el 2040-2050 en una proporción importante, que correspondía a otra zona del mismo valle, que llamamos warm and dry, caliente y seca.
.
.
O sea, que teníamos dos zonas que pueden simular este cambio que ocurrirá en el año 2040.
Lo que encontramos -verán en esta gráfica-, es una disminución en el número de especies de plantas, no solamente unas se van sino que las que llegan
son menos que las que se han ido.
Esta disminución de número de especies tiene consecuencias, como decía, para el ecosistema.

Al mismo tiempo que nosotros estudiábamos la riqueza específica, estudiamos propiedades del suelo y, aquí, a la izquierda, vuelven a ver la misma gráfica del número de especies y, a la derecha, una gráfica que se refiere, en este caso, al nitrógeno contenido en el suelo, que es uno de los nutrientes principales para el
crecimiento vegetal.
Y, como pueden ver, el cambio es totalmente paralelo.
Es
decir, al mismo tiempo que va a disminuir el número de especies, va a disminuir la fertilidad del suelo.
Esa disminución se produce, en un caso, por la emisión a la atmósfera y, en muchos casos, por la erosión y arrastre de este nitrógeno que acabará en los acuíferos, aumentando la concentración de nitratos que, como saben ustedes, es un problema en mucho municipios de la
Comunidad Valenciana.

Bien, además, esos cambios que habíamos visto ahora, especie a especie o casos concretos, tienen su repercusión a lo largo de toda la cadena trófica, a lo largo de todos los animales y plantas que componen el ecosistema.

Les traigo un ejemplo real de pájaros que se han estudiado en ecosistemas del centro de la península Ibérica, en la sierra de Guadarrama en concreto.
A la izquierda tienen cuál era la fenología, cuál era el momento de puesta, de eclosión de los huevos y abandono del nido de los pollos de un ave insectívora y, bajo, tienen en verde, la masa, la contribución o, digamos, el peso que se puede captar por parcelas de gusanos, de orugas de
las que se alimentan estos pájaros.
En los años ochenta había un ajuste.
Vemos que el momento en el máximo de disponibilidad de alimentos coincide en el momento de máxima demanda de alimento por los pájaros.
Fenomenal.
Los pájaros estaban cumpliendo su papel como controladores de estas orugas.

En el actual, el adelantamiento que han tenido las plantas y, por tanto, las
orugas que les comen, ha hecho que estos pájaros que siguen viniendo de África en el mismo momento, porque dependen del fotoperiodo, no dependen de la
temperatura, cuando llegan los gusanos ya no están y los gusanos se han comido lo que nosotros no queríamos que se comieran.
Y de esto hay varios ejemplos más que podríamos mencionarles, si ustedes quieren.

Otro problema importante, que este cambio en la estructura y composición de los ecosistemas tendrá, es el tema de los incendios forestales -ustedes saben lo importante que es para la opinión pública valenciana, y cualquier opinión pública en general, el tema de los incendios forestales-.
Aquí tienen una gráfica de la evolución decenal de incendios, desde finales del siglo XIX hasta finales del siglo XX;
falta actualizarla pero, bueno, la tendencia es muy parecida.
Y esto es igual
en Grecia, en Italia, en Francia, en California, en Chile, en Australia.
.
.
, en cualquier lugar del mundo con clima mediterráneo, es exactamente la misma tendencia.

Y tiene dos razones que explican esta misma tendencia.
Una, el abandono rural.
Ustedes saben que hacia el año 1910 vivía el máximo de gente en nuestra comunidad en el campo y esto ha cambiado su tendencia y
ahora es.
.
.
, realmente, no vive nadie.
En los campos, sobre todo los marginales que estaban
al lado de los montes, se han abandonado hace mucho tiempo, es un polvorín.
Y esto es parte de esta consecuencia.

Pero no solamente es esta consecuencia sino que es consecuencia, también, de la sequía estival.
Aquí en esta gráfica tienen una relación entre la cantidad de lluvia que cae en verano, en el eje de abscisas, en el
eje x, y, a la izquierda, la superficie quemada; y se refiere, solamente, a la
Comunidad Valenciana, desde los años sesenta hasta aquí, que es cuando tenemos valores más fiables.
Y pueden ver que, conforme el verano, hacia la izquierda, es más seco, los incendios, la superficie quemada está totalmente relacionada.

Por tanto, si la predicción es que vamos a tener especies que dejan de crecer, que van a quedarse secas;
si además vamos a tener veranos más secos, la cantidad de combustible que vamos a tener en el monte, ustedes se la
pueden imaginar y no les adelanto nada diciéndoles que vamos a tener un problema de opinión pública, a parte de un problema ambiental muy grave, con los incendios forestales
en las próximas décadas.
Y esto, nos pongamos como nos pongamos.

Había traído -lo he quitado, si quieren luego se lo puedo mostrar- cómo es una falacia pensar que con dinero se puede evitar este problema.
El
problema es que la magnitud de superficie afectada es tan grande que no hay
medios para hacerlo.
En Estados Unidos, la gráfica que he quitado, tengo los datos de dinero que ha dedicado el estado
federal, los estados federales, el gobierno federal, a la lucha contra el
incendio, en todos sus organismos, y la superficie quemada.
Y la correlación es la misma, es decir, sigue aumentando la superficie quemada de una manera
disparatada y sigue aumentando disparatadamente el presupuesto.
Es decir, no
hay una paridad de que ese dinero, realmente, pueda parar el problema.

Bien, les comentaba también que, a parte del aumento de la temperatura o disminución de las precipitaciones, hay un aumento en la tendencia de eventos catastróficos.
Les voy a presentar dos gráficas: esta que hace referencia a los periodos de sequía de la Comunidad Valenciana en concreto.
En el eje de abscisas, el eje de la y,
lo que va es el porcentaje de superficie de la Comunidad Valenciana afectada
por: arriba son sequías moderadas, la siguiente gráfica son sequías severas, la penúltima son sequías extremas y, abajo, el total de sequías.
Pueden ver cómo, de la izquierda, que es el año 1950, hacia la derecha, que es el año 2000, aumenta la cantidad de negro.
Es decir, ya se está produciendo un aumento en la intensidad y en la frecuencia de las sequías.

Esto va a tener repercusiones en la vegetación, como les comentaba antes.
Aquí tienen, por ejemplo, de la sequía del año 1993 al año 1995, un mapa de daños.
El Ministerio de Agricultura, o Medio Ambiente ahora, tiene una serie de
parcelas en toda España, en el que cada año se ve el estado de las plantas, la defoliación, plantas secas, etcétera.
Aquí, solamente se han representado los del cuadrante sur-este de la península Ibérica.
Los otros, existen datos pero los he omitido.
Cuanto más negro es el cuadrito significa que mayor mortalidad de plantas y arbustos había en esas parcelas.
Pueden comprobar cómo, en aquella sequía, se produjo una gran cantidad de biomasa muerta que en el año 1994, como ustedes recordarán, fue el más fatídico en las últimas décadas en cuanto a incendios forestales, y está claramente correlacionado por la cantidad de combustible que existía.

El otro evento catastrófico son las inundaciones.
Las inundaciones que -bueno, no les voy a recordar las que hemos padecido en la ciudad de Valencia o
Alzira o alrededores- tienen una componente importante que, no solamente es lo que recibimos nosotros
sino lo que se pierde en el campo de pérdida de tierra.
Pérdida de tierra que soporta plantas o cultivos nuestros.

Esta tendencia, también, de eventos catastróficos, como inundaciones, también, en esta gráfica pueden ver, también ha aumentado.
Aquí se representa, en la gráfica verde oscuro, que es la de abajo, el número de días que han pasado del 95% de la precipitación.
Es decir, cuando nosotros modelamos toda la precipitación tenemos que la media, pues será, los quinientos litros y hacia la parte alta de esta distribución tenemos años en los que ha caído mil o dos mil litros.
Aquí es diaria y vemos cómo en el 90%, hacia la derecha, que es hacia el año 2001, hay una tendencia en el número de días en los que la lluvia era mucho más intensa de la media.
Pero en la gráfica de arriba, que se refiere al 95%, vemos picos muy grandes, mucho más frecuentes a la derecha de la gráfica, en el año 2000 y año 1997, creo recordar, y fueron días en los que cayeron más de doscientos litros por metro cuadrado en solo veinticuatro horas.
Y esto no
se había dado en ningún momento en nuestro registro.
Y está aumentando.

Esto pues, evidentemente, va a arrastrar esta tierra, esta fertilidad que les
comentaba antes, que está desnuda y, por desgracia, pues ahora mismo recuerdo la preocupación del Consell de que, justo en el incendio de Bocairente, querían actuar porque se esperaban gotas frías y esto puede ser un grave problema.
Lo que pasa es que no se puede hacer
nada, es decir, no podemos tapar el suelo en veinticuatro horas, cuarenta y
ocho horas, porque las plantas requieren tiempo para crecer y un suelo en el
que asentarse.
Si llueve catastróficamente, será una desgracia porque parte, no todo, pero parte del suelo será arrastrado hacia los embalses o hacia la parte baja de los barrancos.

Bien, el cambio climático nos va a llevar, en las zonas que actualmente tenemos ya con mucho bosque -estoy pensando en Els Ports de Morella, o la Muela de Cortes de Pallás, la Font Roja, etcétera, que tienen una vegetación de bosque muy densa-, este cambio climático, con los incendios asociados, va a ir cambiando el paisaje hasta llegar a
un paisaje en el que la vegetación va a ser cada vez mucho más rala, mucho menos densa, con plantas mucho más pequeñas, con menor capacidad de fijar este carbono que queremos fijar, para disminuir
los efectos, y con menos capacidad de proteger el suelo.

Pero esto es lo que hay, esto es lo que, si la predicción del cambio climático y los datos que hasta ahora tenemos, se confirman, en un tiempo, cien,
ciento cincuenta años, llegará hacia este tipo de sistema.

En síntesis, con los cambios climáticos que ya han comentado los compañeros, esperamos que a la vegetación, a los ecosistemas, les afecte produciendo cambios en la composición y en la estructura, incluyendo la pérdida de especies; alteración en las relaciones entre animales y plantas -pensemos en la polinización, pensemos en la lucha contra los parásitos, contra las plagas, etcétera-; incendios forestales más frecuentes e intensos.
Una combinación, como les comentaba antes, de incendios forestales y lluvias torrenciales,
acelerará la pérdida de suelo e impedirá que se regenere la vegetación hasta su estado anterior, quedándose en estados cada vez más degradados, degradados o con menos cobertura vegetal, tampoco quiero llamarlo «más degradado».

Esto, a su vez, llevará pérdidas de nutrientes del suelo, esenciales para las plantas, y su aumento de
concentración en los acuíferos.
La vegetación será, cada vez, más discontinua, como decía, y perderá su capacidad de ser sumidero de carbono.

¿Qué se puede hacer?
Bueno, ideas que pincelo y que, bueno, creo que se puede
trabajar por ahí, que sería trabajar por políticas de contención y reducción de las emisiones de gases de efecto invernadero, lógicamente.
Y, por supuesto, no resistirse ante la evidencia de cambios que se
van a producir.
A mí una cosa que me preocupa muchísimo es que si nos empeñamos en seguir plantando una serie de bosques que queremos mantener, que me
parece muy lícito querer mantener, en sitios donde no va a ser posible, se van a ir quemando
y no estamos dotando a los sistemas de una capacidad de regenerarse por ellos
mismos.

Yo creo que hay que gestionar la vegetación de los ecosistemas nuestros de manera que tengan capacidad de responder a
estos cambios de la manera menos dolorosa para nuestros servicios: para esta
agua, para este CO2 o para otros aspectos como la biodiversidad que he comentado antes.
Y, por
tanto, eso supone no planificar la gestión de las áreas naturales como si fueran una cosa especial y aparte, sino que las áreas naturales están inmersas en un marco de zonas cultivadas, de zonas de residencia y de zonas.
.
.
, y todo esto se tiene que gestionar al mismo tiempo.
Es decir, para mí no hay cosa más dolorosa que ver cuando hay un incendio forestal que va a afectar a una zona
urbana, evidentemente, los bomberos tienen la prioridad y el mandato de atender
antes a las vidas humanas o a las pertenencias humanas, pero muchas veces, para
la estrategia del fuego, sería mejor que, a lo mejor, no hubiera nadie allí y poder para el fuego de una manera que sería mucho mejor para el conjunto de la sociedad.

Y, por último, preparar a la sociedad para afrontar estos eventos.
Es decir, veranos
catastróficos -yo recuerdo familiares míos que, en el año 1994, estaban realmente deprimidos por el tema de los incendios forestales y
es algo que tenemos que preparar a la sociedad, o preparar a nuestros
organismos para asumir.

Y nada más.
Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, Patricio, por su claridad en la intervención y también por la brevedad.
Se ha ceñido al tiempo.

Y, ahora, vamos a dar paso a las intervenciones de los portavoces, empezando
por el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, també per la brevetat i la claredat de l'exposició i, sobretot, per la contundència dels fets exposats que són com són i que són difícils; es poden pegar moltes voltes però la realitat només té una direcció.

Bé, per tant, realment a mi el que em preocupa, i que m'haguera agradat que li haguera dedicat una miqueta més de temps, és a la part final, de les estratègies.
És evident que el canvi està produint-se, diríem que tal com estan les coses difícilment podem evitar el canvi, com a molt podem retardar-lo o minimitzar els
seus efectes.
Però, què és el que fem?
I, sobretot, què és el que estem fent malament?
Perquè hi ha una de les qüestions que.
.
.
, amb diners no es pot evitar el problema dels incendis.

M'agradaria que eixa frase que és -algú diu: «Sí, molt dura.
»- molt dura i molt lapidària, vull dir, estendre's una miqueta perquè, evidentment, supose que està referint-se sobretot al tema de l'extinció dels incendis, és a dir, una vegada que un incendi s'ha posat en marxa és molt difícil evitar-lo, i, per molts diners que tinguem.
.
.
Una altra qüestió és què fem com a estratègia de prevenció perquè els incendis, que van a existir i que, segurament, seran un fenomen molt més recurrent del que ha sigut fins ara, eixos incendis pugam -diríem- previndre que fagen el menor mal possible.
Quines estratègies hem de seguir?

I, ara, una de les qüestions que s'està parlant del tema dels incendis i de la idea eixa de dir: «Anem a iniciar la repoblació».
Atenció!
Què anem a fer quan parlem d'iniciar repoblacions en zones cremades, en primer lloc, perquè no tenim capacitat de fer-ho de forma immediata i, sobretot, quina repoblació, quin tipus de repoblació anem a fer.

Per això, m'agradaria que fera alguna reflexió sobre la política forestal valenciana que a mi em sembla que està prou, prou desorientada, perquè no està seguint -diríem- criteris que haurien de ser adequats per a poder fer front, no a canviar les
tendències, però, almenys, adaptar-nos a eixes tendències, però, sobretot, com s'han de fer les repoblacions, si s'han de fer, quines s'han de fer, quan s'han de fer, com s'ha d'actuar, quina estratègia s'ha decidit davant un bosc cremat; anem a plantar arbres allí directament o anem a tindre una altra estratègia que permeta.
.
.

Abans, en l'exposició que ens ha fet la primera de les compareixents, María José Estrela, ens ha parlat, per exemple, de les possibilitats que estan explotant
en el CEAM d'utilitzar l'aigua de boira per a afavorir determinades.
.
.
Per exemple, eixe tipus de
possibilitats dóna peu a poder.
.
.
, perquè, evidentment, és cert que ha de canviar el tipus de vegetació i que, lògicament, retirarà cap a dalt, cap al nord, però també és cert que si garantim estratègies de preservació almenys d'una part d'eixa.
.
.
, també aconseguirem que eixa avanç no siga tan gran, i, per tant, que els processos de desertificació i d'erosió no siguen tampoc tan accelerats, que és un altre problema, perquè la recurrència dels fenòmens de precipitacions un poc elevades, lògicament en una zona desprotegida, sense coberta vegetal, evidentment, van a ser
molt més elevats.

Quina influència té.
.
.
, d'alguna forma s'ha apuntat també en l'última intervenció quan es parlava del tema de les zones urbanes quan vénen incendis.
Clar!
, tenen un problema ben gros perquè l'extensió de les superfícies urbanes, sobretot eixa urbanització dispersa que genera urbanitzacions en qualsevol lloc, fan molt difícil, primer, d'una gestió adequada forestal, però, a més, damunt quan es produïx una catàstrofe com un incendi encara ho fa més complicat, perquè, evidentment, en un incendi s'ha de protegir primer a les persones i això, lògicament, genera enormes problemes a l'hora d'abordar.
Per tant, caldria planificar de nou i vore de quina manera ens
relacionem, com ens assentem en el territori i com ho fem això.

I res més.
Jo crec que amb eixes qüestions ja hi ha matèria més que suficient.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra, ahora, la señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor García, moltes gràcies per acudir a aquesta comissió, agrair-li la seua intervenció en altre vessant d'allò que són les conseqüències del canvi climàtic, més enfocada al tema de les espècies.
Si bé és cert que de totes les xarrades que hem tingut avui, de les tres, hi ha una
connexió prou important i d'algunes se poden extraure conclusions d'altres.

Hi han coses que me fan, potser, discrepar a la millor de la contundència de les afirmacions.
Jo crec que amb açò també anem a coincidir aquí alguns grups polítics, perquè vosté ha afirmat que no hi ha relació entre els diners invertits i parar una tendència de creixement en els incendis forestals, i ha apuntat com a principals
causes -n'ha apuntat dos- d'estos incendis, tant l'abandonament rural en els camps abandonats, la manca de població i la sequera estival.

Jo voldria saber si vosté considera també com a una causa l'alteració humana mitjançant la depredació urbanística i una mala gestió de l'aigua.
Potser haja afavorit també esta tendència, o, per exemple, doncs, la mala organització -entenc- en algunes qüestions com, a la millor, reforestació sense uns criteris concrets, o, per exemple, que s'afavorisca que en estes zones hi haja una xarxa elèctrica també molt desordenada i que crea situacions perilloses i afavoridores dels incendis
forestals.
¿Vosté pensa que estes són causes d'una tendència a l'alça, a banda del que ja es propi de la natura i de la nostra també alteració i aportació a este canvi climàtic?

Perquè en el tema de la relació diners i parar esta tendència vosté diu que hi ha una comparativa en Estats Units, també caldria parlar de bona inversió i de mala inversió.
Jo supose que si esta afirmació fóra tan rotunda directament, doncs, no invertim ningun calé -diríem- i ja està, perquè si va a passar invertint el que invertim, jo crec que tampoc se pot afirmar
aixina tan rotundament.
Jo crec que hi ha uns diners ben invertits i, altres,
no tan ben invertits.
De fet, en els últims pressupostos, any rere any, veiem una disminució -no sé si vosté compartix això-, una disminució de la inversió en mitjans materials i humans en la lluita contra els incendis forestals; de
fet, fins fa no res, doncs, se'ls van reduir els mesos de treball a les persones que s'ocupen de parar estos incendis.
Tenint en compte que s'amplien els mesos de temps més calent i, a més, de sequera, i si vostés afirmen que la tendència va a l'alça, no sé si açò és contradictori.
A mi m'agradaria saber fins a quin punt.
.
.

Perquè, per exemple, quan vosté ha passat d'este tema i ha parlat de les inundacions i erosió del sòl, una de les coses que, per exemple, fa que -ha posat l'exemple de la Font Roja com a un ecosistema-, una de les coses que a nosaltres mos dóna validesa sobre alguna cosa que no estem fent bé, és que, per exemple, a la Font Roja ara mateix s'estiga projectant, per part del Partit Popular, instal·lar enmig de la Font Roja un hotel.

Hi han altres coses que estan afavorint que puguem potenciar els incendis o en
zones on tenen perill d'inundacions i d'erosió del sòl?
Més que res perquè.
.
.
Perquè se diu que cal preparar la societat, vosté afirma que cal preparar la societat i els organismes per als efectes catastròfics, però tampoc cal fer deixadesa de funcions.
Entenc que vosté en això també compartix esta opinió.
És a dir, sí que és de veres que hi han efectes que són bastant inevitables perquè estem arribant a un límit crític i que és difícil retornar la situació, sí que hi han coses que se poden fer i se poden fer a nivell social i a nivell d'institució.

Sí que m'agradaria saber si vosté creu que s'està fent correctament una bona reforestació, si s'està fent una bona inversió, si s'està organitzant d'una manera adequada, per exemple -com vosté ha afirmat- que van a haver-hi canvis en la composició de les espècies, fins a quin punt s'està investigant si hi ha espècies que resistixen d'una manera millor estos canvis climàtics i, per tant, podrien assumir i assimilar el C0
2 d'una manera més òptima, i si s'està pensant que eixes espècies podrien ser les òptimes per a, en el cas que s'haja de reforestar, doncs, utilitzar este tipus d'espècies, és a dir, nosaltres alterem el sistema, el sistema ens torna la pilota amb estes
conseqüències del canvi climàtic, però potser pugam alterar-lo a millor, és a dir, podem a la millor aprofundir en estes coses.

Més o menys és el que voldria plantejar-li.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra, ahora, el señor Lozano.

El senyor Lozano i Pastor:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Patricio, moltes gràcies per la seua exposició.
Crega's que l'honor ha sigut nostre tindre'l a vosté hui ací.

Dit açò i compartint moltes de les qüestions que han plantejat els companys precedents que, lògicament, m'agradarà molt escoltar, m'agradaria centrar-me un poc en allò que és l'activitat agrària.
Bé, tal vegada per la meua activitat i, sobretot, perquè crec que juga un paper molt important en estos temes.

A principis de segle, finals del XIX, principi del XX, es fa una agricultura
basada en la contemplació de la natura, com ella anava evolucionant i, per tant, adaptant-se a ella; a
mitjans de segle se transforma en una aplicació brutal de productes químics; i en l'última etapa del segle XX, a grans trets, lògicament, se contempla com anem reduint en una agricultura basada en el control
fitosanitari i químic.

La pregunta meua és molt concreta en eixe sentit: quina opinió li mereix a vosté tornar, entre cometes, o fer una agricultura ecològica?
Quina incidència creu vosté que pot tindre l'aplicació d'una agricultura ecològica, i, per tant, en la disminució de C02 enviada a l'atmosfera?

Segon.
Vosté ha parlat ací sobre la reforestació del camp.
Jo li preguntaria, m'agradaria saber l'opinió: és suficient el que s'està fent?
Però, sobretot, vosté ha deixat caure que, tal vegada, indistintament que fóra suficient, el que ja no està tan clar és si s'està fent correctament i s'estan ficant les varietats més adients per aconseguir eixe objectiu.

I tercer -i molt concret també-, cap a on creu vosté que haurien d'anar orientant els llauradors europeus les seues estratègies productives?
Al final, econòmiques, al final de poder mantindre una agricultura que fóra més respectuosa amb el medi ambient, sobretot també que fóra rendible, i, sobretot, competitiva, ja que els mercats de productes
alimentaris cada vegada estan més internacionalitzats i cada vegada hauran de tindre unes estratègiques molt més clares i molt més contundents.

Moltes gràcies per la seua atenció i, sobretot, m'agradaria que me contestara, si cap, a estes qüestions.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Lozano.

Tiene la palabra el portavoz del Grupo Popular, señor Parra.

La senyor Parra Almiñana:

Moltes gràcies, presidenta.

En primer lloc, reiterar-li l'agraïment que han fet tots els companys de la resta de grups i de la nostra
presidenta, perquè crec que és un orgull i un honor per a nosaltres tindre gent com vostés, com tots els ponents que han passat per esta sala: científics, tècnics, alguns polítics també, parlant de temes tan importants, tan interessants i, a més, tan preocupants, com és el canvi climàtic.

Per tant, l'agraïment és nostre més que de vosté a mosatros per haver-lo convidat, a més d'una classe teòrica, perquè no ha pogut ser pràctica, però, almenys, teòrica de tots els ponents que han vingut i que, al mateix temps, han aprés molt també.

A mi m'ha cridat l'atenció.
.
.
, bé, hui mos ha cridat l'atenció moltes coses -com han dit els meus companys també- de totes les ponències que s'han presentat, la seua, però, a més, reflectida un poc en allò que ha sigut o implícita en la vegetació pròpiament dita, o fent més fonamentació en allò que és la vegetació, doncs, s'ha parlat.
.
.
, i, efectivament, aixina és, que el canvi climàtic, no?
, està molt afectat per eixe canvi vegetatiu, o siga, va a produir eixe canvi
vegetatiu, eixe canvi d'espècies, eixa repercussió en els diferents ecosistemes, tant en fauna, en els agents biòtics i abiòtics, en fi, tot ha segut molt interessant.
I, de fet, com vostés ho tenen comprovat i estudiat i, a més, mesurat, i amb els seus estudis que han fet durant anys arrere aixina ho
demostren, ha de ser aixina, i per tant, mosatros ho agraïm molt, aprendre eixes dades.

Però m'ha cridat l'atenció el fer tant de.
.
.
fonament en el tema d'incendis forestals, no?
, perquè veig que a més ha segut també prou resolutiu en les seues afirmacions i, a més, els meus companys també han fet també prou insistència al respecte per l'afecció que n'hi ha, no?
, per què se produïxen, o també buscant un poc la volta a eixa política de per què se produïxen, o per què eixa invasió, a la millor, urbanística, o eixe oblit també per part d'eixe urbanisme, a la millor.
.
.
, o en nuclis de població dispersats, que a la millor fa difícil eixa defensa forestal.

Però també m'agradaria saber si a més de.
.
.
, en la proposta eixa que fa vosté, eixa que a més quantitat de diners, no se resol més; però sí a vore quina proposta per part dels tècnics o científics n'hi hauria per a contrarestar eixa mesura contra eixos incendis forestals, no?
,
unes mesures que foren per a preservar incendis, perquè ja que no n'hi han a la millor diners, o no cal ficar tanta gent, o no n'hi han mitjans, perquè una vegada iniciat un incendi és difícil combatre'l, almenys, haver-hi mesures que foren de prevenció, o siga, preservadores, que jo crec que és la solució ideal.

I, després, també, quin percentatge afecta.
.
.
, en quin percentatge global, o si no ho sap,
almenys, de cap o a ull, un poquet, afectaria els incendis en tot el que és el conglomerat de la problemàtica del canvi climàtic, perquè sabem que els incendis a soles no és, no?
, n'hi ha molta més, perquè ací tots ara ens anem, i segur que tots els que estem ací cadascú va amb el seu cotxe a sa casa, i després ens anem de viatge, com dia una ponent, ens anem en avió, i no ens anem en el tren, que contamina menys.
Que tots vullguem ser molt còmodes, i després, som molt polítics per a parlar i agarrar la bandera política eixa del canvi climàtic.
Jo crec que.
.
.
saber eixa afecció que n'hi ha realment dels incendis dins de tot l'entramat, de tot el que afecta a l'evolució del canvi climàtic.

I, no sé, fer una observació només, abans d'acabar també, doncs, m'havia paregut un poc molt interessant la seua proposta, a la vegada un poc
catastrofista, (rient) que jo entenc (so per interferència d'un mòbil) que vostés el que intenten és alarmar.
.
.
no sé, alarmar-nos.
Crec que el que cal, també a part d'alarmar, plantejar eixes propostes resolutòries, que a vore si aixina els polítics intentem aprendre un poquet i intentar ficar-les en pràctica.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, portavoz.

Tiene la palabra ahora para contestar, intentar.
.
.
(veus) o resumir todas las preguntas y aportaciones de los compañeros.

El senyor director del Centre d'Investigacions sobre Desertificació:

Tinc una idea de contestar moltes d'elles alhora, i aixina aprofitaré.

A vore, el problema de la magnitud dels incendis forestals, tant ací com a Estats Units, com estava comentant abans, és durant l'abandonament rural, que comentava abans que es va produir, va créixer la vegetació de tal manera que, fins i tot, amb els incendis que hem patit en totes les dècades anteriors, en aquests moments la vegetació, la cobertura vegetal i de bosc que n'hi ha a la Comunitat Valenciana és major que la primera vegada que se va fer un inventari, que va ser l'any 1966, és a dir.
I el foc ha cremat molt més del que s'havia repoblat, és a dir, però, fins i tot això, és a dir, n'hi ha actualment més vegetació que la que teníem abans.
El que passa és que el que hem vist els científics és que les repoblacions que s'havien fet abans eren amb unes espècies, que eren les que se consideraven idònies en aquell moment, però que tenen una flamabilitat, una facilitat de cremar tan gran, que el que hem
fet és augmentar, diguem-ne, el perill d'incendi.

Després, hi ha hagut, que han comentat vostés també, m'han preguntat per la incidència de l'urbanisme, diguem-ne, poc planificat.
Això, el que comente, i torne a repetir, és que el que pot afectar, simplement, és en la lluita contra l'incendi la fa molt més difícil; per se, té el factor que al que està fent-se una paella se li'n vaja el foc, i això ja ho sabem.
Però que a banda d'això, és més el problema de l'estratègia de lluita contra el foc i de prevenció del foc que no tant que estiguen fent-se.
El problema és que estan fent-se de tal manera tan descurada o tan desordenada que fa
impossible lluitar d'una manera raonable contra el foc.
Jo entenc que els enginyers que estan
lluitant contra el foc en estiu, que els pobres els demanem que ens apaguen el
foc, i per a apagar el foc ells saben el que han de fer, però els ho impedim nosaltres perquè tenim la nostra caseta allí i està la carretera allà.
I això, mosatros tenim el dret de ser salvats.
.
.
és lògic, però això és el que fa que s'impedisca en moltes maneres de lluitar de manera efectiva contra el foc.

La meua afirmació categòrica i tan.
.
.
, que els ha espantat a vostés, que no hi ha una relació entre els diners empleats contra l'incendi i la superfície cremada, és que és la realitat, i tinc la gràfica.
Allò a l'esquerra són els pressupostos de l'any 1991, 2000 i 2001 d'Estats Units, global, contra els incendis.
Diguem-ne que en l'any 1991 eren uns 300 bilions.
.
.
-perdó- 300.
000 milions de dòlars, i en l'any 2000, un bilió de dòlars, bé, més d'un bilió de dòlars, i en l'any 2001, pràcticament 3.
000 bilions -bilions, eh?
, amb
b- de dòlars.

La superfície cremada a l'any 1991 era de 1.
500 milions de.
.
.
no, 15 milions d'hectàrees -està mal fet això- 15 milions d'hectàrees; però a l'any 2000 i a l'any 2001 n'eren 3 milions, i a l'any 2006, 2007, 2008 i 2009 -que no els he posat- són 7, 8 i 9 milions d'hectàrees cremades.
Per què?
El problema que tenen ells és molt semblant al nostre, però té una característica: els incendis que n'hi havien abans d'arribar els europeus eren els incendis que provocaven els aborígens que n'hi havien allí i els llamps.

Els europeus es varen preocupar perquè els incendis afectaven les seues propietats i l'agricultura, i digueren: «Supressió absoluta del foc.
» Va ser tan bona la política a Estats Units en els anys trenta i quaranta que açò és el resultat d'eixa política.

Si a mosatros mos ha crescut la vegetació com mos ha crescut, a ells, molt més, perquè n'hi havia molt més sense tocar.
És a dir, és un problema de magnitud.
No és que sigam ineficaços, cal dedicar més diners, perquè cal salvar vides humanes i cal evitar que el foc siga tan gran.
Però no pensem que posant més diners damunt la taula acabarem amb el problema.
No acabarem amb el problema,
perquè una sequera no la podem controlar.
I si l'any que ve tenim tres anys seguits de sequera, la muntanya estarà que se cremarà a la mínima que ho toquen, i un dia de ponent que se facen quatre focs alhora no hi ha
mitjans humans.
.
.
, per molts diners que posem, no hi han mitjans humans per a
apagar-ho.
I això és el que me referisc jo quan hem de preparar a la població, perquè això ocorrerà, i hem de preparar-los.

Jo recorde, i insistisc, familiars meus plorant, «això no se pot fer», me preguntaven: «Tu que saps d'això?
D'això, què se pot fer?
» Aguantar-mos.
Els nostres sistemes se regeneren, i ahí ve l'altra part.
Què podem fer?
Hi han dos coses que podíem fer i que no s'estan fent: una, seria -i la fan en molts països- cremar nosaltres abans que ho creme el foc.
Li ho he dit, en la síntesis ho dia que cal «no resistirse a la evidencia de los cambios que se van a producir ni ir detrás de ellos, planificar.
» Si sabem que ha d'ocórrer, doncs el que podem fer és, a vore, si jo creme al mes de gener, que no n'hi ha molt de perill, i creme tres o quatre franges que després me serviran de tallafoc, jo sé que dins de 4, 15 o 20 anys s'hauran cremat.
Però si jo les creme ara, si se produïx eixe incendi, sé que l'incendi estarà contingut.
Això és inclús molt més efectiu que no un tallafocs d'eixos de maquinària, que fa una destrossa que no vull ni contar-ho, però ja podríem, si volen, comentar-ho.
Però això se pot gastar, i això ho gasten molts països.

I, l'altra cosa, és que en molts bancals de cultiu abandonat que s'han produït, el que ha germinat i crescut són plantes que nosaltres diem pirofítiques, que tenen una facilitat per a cremar-se tremenda.
I estes plantes
necessiten per a regenerar-se del foc, que després les llavors són estimulades pel foc i tornarà a créixer, i tornaran a fer el foc.
En canvi, les plantes del bosc, com la carrasca
que comentava, l'arbocer, etcètera, eixes plantes que comentava, estes, immediatament al dia següent del foc, comencen a rebrotar i no cal plantar-les.
Tampoc cal plantar les
llavors de les altres perquè també.
.
.
, però tardaran mesos en germinar.
En canvi, les plantes rebrotadores, que ja tenim, i
són.
.
.
moltes de les estratègies que s'estan investigant, que me preguntava no sé qui, és el CEAM en concret, està investigant quines plantes, i ja ho han dit, me consta que el servei forestal
ja ho sap i està fent polítiques en eixe sentit, de plantar espècies que són capaces de rebrotar per si mateixa i que no cal plantar-les després.

El que passa és que això és molt car i és molt difícil de fer amb rapidesa, i això té un fruit a molt llarg termini, i per tant, cal ser pacients.
El que passa és que se mos ha clavat pel mig el canvi climàtic, i la impaciència se mos torna en perill.
Per què?
Perquè moltes d'estes repoblacions que s'han fet, en quatre anys de sequera, se'n van en orri si les plantes que n'hi han estan en eixe límit climàtic.
I què passa?
Que moltes de les nostres plantes estan ara en eixe límit climàtic.
Aleshores, és difícil.

Aleshores, jo crec que la millor qüestió seria una planificació a priori d'ordenació del territori.
Jo crec que és una cosa que s'ha parlat, jo la sent des que era estudiant, però que té sentit.
És a dir, si nosaltres avancem, planificant els usos, al que ha de passar, podem
minimitzar l'impacte.
Sabrem que n'hi ha incendis que són imparables, sabem que n'hi han inundacions i són imparables; però el que no farem serà posar les cases on està el barranc!
Doncs en este cas, el mateix, no posar les cases on se farà el foc i no posar més llenya on hi haurà foc; sinó controlar el creiximent de la llenya, amb ramat, amb incendis controlats que
diem nosaltres i posant aquelles espècies que són capaces de rebrotar una vegada se cremen i no haurem de tornar a fer la
inversió ni, sobretot, gastar temps.

Això, a mi me consta que els serveis forestals ho saben.
El problema és que tots vostés ho saben que el medi ambient és el florero, i per tant, els diners que arriben són molt pocs, i per tant, no se pot anar molt més ràpid perquè no se.
.
.
Enguany, crec que s'han repoblat 3.
000 o 4.
000 hectàrees; doncs, si en un incendi com els que han havut ja són 5.
000 hectàrees, ja s'ha cremat més del que han repoblat.
Però que no n'hi ha més, perquè no n'hi ha més diners.
Ja entenc com va això.
Però se poden fer estratègies perquè la regeneració o la repoblació que se fa tinga futur i que no s'haja de tonar a fer o, com a mínim, que calga ajudar-la els anys de sequera, i no més.

Per últim, i aixina, no sé si me deixe alguna cosa, el tema de l'agricultura que me comentava vosté.
Jo crec que l'agricultura sí que pot ajudar, en esta planificació, si nosaltres comptem amb totes les coses, inclosa l'agricultura, pot ajudar a la política de lluita contra incendis, perquè mos pot ajudar com a àrees tallafocs, evidentment.

Quin futur d'agricultura respecte a canvi climàtic li veig?
Doncs jo li veig dos futurs: un, primer, jo crec que no deuríem descuidar el que és el mercat intern, és a dir, devem pensar en produir per al mercat intern, perquè cada volta els diners de portar coses de fora seran més cars.
I, segon, exportar qualitat.
Jo recorde treballant en el riu Alfambra, l'any de la sequera, 2005, que es compraren les collites de blat dur, els alemanys, d'agricultura ecològica, a un preu increïble.
Per què?
Perquè aquells paguen per agricultura ecològica uns diners que no estan disposats a pagar a la millor per una barra de pa.
Jo crec que podem apostar en eixos productes, fer una bona distribució, una bona ajuda a l'agricultor, a produir i a distribuir, i, per altra banda, no descuidar el nostre
mercat intern.
Hem d'alimentar la gent, i vindran anys en els quals farà falta alimentar-la amb el que tingam a mà.

No sé si m'he deixat alguna cosa que vostés consideren que necessite respondre.
Bé, una matisació, jo crec que sóc alarmista, no en el sentit de guanyar diners.
Jo sempre m'he queixat dels investigadors que intenten alarmar als que donen els diners
perquè mos donen més diners.
No, no.
Jo, de veres, quan estava preparant esta xerrada recorde a la
meua cunyada plorant perquè és que dia: «Què se pot fer?
» Què podem fer, no?
» I jo crec que primer és no dramatitzar-ho tant, és a dir, moltes de les nostres muntanyes se regeneren després d'un incendi d'una manera espontània.
El pitjor és que la coincidència, cada volta major, de pluges torrencials en zones cremades farà que la regeneració siga cada vegada menor, pitjor.
I això, no podem fer res, perquè no podem parar la pluja, no podem parar els incendis; però podem preparar la superfície i a la gent, i això.
.
.

Molt bé, gràcies.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Vicente Soria Mora)

El senyor vicepresident:

Bé, en nom de tota la comissió i de tots els grups polítics, agrair-li al senyor García-Fayos la seua intervenció.

I no havent-hi més assumptes a concretar, alcem la sessió.

(S'alça la reunió a les 14 hores i 35 minuts)