Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text12 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
text-transform:uppercase;
color:black;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para4 {
text-align:justify;
}
.para3 {
margin-right:29,2px;
text-align:justify;
}
.para1 {
text-indent:35,4px;
text-align:justify;
}
.para5 {
text-align:center;
}
-->



Comissió de Medi Ambient realitzada el dia 14 de
desembre de 2007.
Comença la reunió a les 10 hores i 36
minuts.
Presideix l'il·lustre diputat senyor Andrés
Antonio Ballester Costa.
Reunió número 3/i II.

Proposició no de llei sobre
l'aplicació urgent de totes les disposicions
reglamentàries previstes en la Llei de patrimoni arbori monumental,
presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 899, BOC número 11)

El senyor president:

Muy buenos días, señoras y
señores diputados.

Quisiera comunicarles a todos ustedes, y es muy grato
para este presidente poder contar aquí con dos invitados en esta
comisión, con dos concejales de un ayuntamiento al cual yo me
encuentro muy ligado personalmente, que es el ayuntamiento de Torrevieja, y
quisiera que todos ustedes fueran conscientes de que se encuentran con
invitados aquí por parte de uno de los miembros de la
comisión y, por qué no decirlo, por este presidente
también.

Dicho lo dicho, comenzamos o reanudamos la
sesión con el punto número 8, que es una proposición
no de ley que va a defender el ilustre señor diputado don Luis
Torró.

El senyor Serra Cervera:

A eixa proposició no
de llei, hi ha una esmena presentada.
(Pausa) Está presentada el día 17 de octubre.
(Remors i pausa)

Muchas gracias porque esta mesa, el señor
portavoz del Partido Popular ha tenido un pequeño lapsus, y no se
encuentra entre la documentación esa enmienda a la
proposición no de ley del Grupo Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís.

Tiene la palabra el señor Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Bé, anem a tractar de defendre la
proposició no de llei.

El senyor Lozano i Pastor:

Perdone, una
qüestió d'ordre, senyor president.
Perdone.
Senzillament
és que no lo tenim mosatros, era per si la pogueren.
.
.

El senyor president:

Señor Lozano, como
habrá visto, enseguida la diligencia del señor letrado y del
señor secretario ha sido llamar a un ujier para que haga la
fotocopia y se la traerán en breves instantes.

El senyor Lozano i Pastor:

Moltes gràcies,
senyor president.

El senyor president:

Gracias.

Tiene por tercera vez, y creo que definitiva, la
palabra don Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Molt bé.

No és la primera vegada que duem ací el
tema de la Llei del patrimoni arbori, ja vam fer tota una sèrie de
preguntes per escrit que, per cert, encara no han sigut contestades, i vam
sol·licitar la compareixença del conseller, que es va produir
en l'anterior sessió de la Comissió de Medi Ambient, i
és un tema que, lògicament, ens preocupa de forma important.

Com s'esmenta a la pròpia
exposició de motius de la proposició no de llei, fa ja
més d'un any que es va publicar al DOCV la Llei 4/2006, del patrimoni arbori de la Comunitat
Valenciana.
És una norma que havia estat proposada en diverses
ocasions i des de diferents àmbits, i que havia estat presidida, com
queda prou clar en el propi preàmbul de la llei, per la
preocupació que s'havia generat davant la venda
d'oliveres centenàries a tot arreu del nostre país.
La
norma pretenia garantir la protecció del nostre patrimoni arbori,
sobretot atés el seu valor històric, cultural,
científic i botànic.
I per tal d'evitar la
desaparició d'eixe importantíssim patrimoni
s'habilitaven mesures protectores, les quals, a hores d'ara,
pràcticament, pràcticament no han estat aplicades.

El conseller García Antón va
comparéixer a petició nostra, com bé ha comentat
abans, per explicar què passava amb l'aplicació de la
llei en vigor ja fa 18 mesos, o almenys en el moment que es va produir la
compareixença tenia eixe vigor.
I que a dates d'ara, segons
els compromisos adquirits, havia d'haver tingut desplegades les
disposicions que contenia.

Bàsicament, i d'això és del
que es va parlar en la compareixença, tres elements concrets: el
catàleg, el pla director i l'òrgan de gestió.

De la compareixença vam deduir que
l'últim, l'òrgan de gestió, segons el
propi conseller, ja existix, l'anomenat Centre
d'Investigació i Estudis Forestals.
Del catàleg
se'n va parlar també, i també es va parlar del pla
director.
Però les conclusions a les quals vam arribar
després de la compareixença és que tant un com
l'altre es trobaven en un procés d'elaboració.
Del catàleg tant sols es va dir que havien controlats 504 exemplars,
una proporció ínfima del nombre total d'arbres que es
poden catalogar.
Del pla director a penes es van donar notícies, i
tant sols algunes generalitats sobre els criteris.
I de la
participació dels ajuntaments quasi val la pena no parlar,
perquè tant sols hi ha vuit que hagen adoptat acords per a protegir
arbres als seus termes municipals.

Per tant, sembla evident que la llei camina a un ritme
adequat, adequat per a participar en una carrera de caragols, no?
Perquè més enllà del que havia fet abans de la llei i
de l'acció puntual motivada sobretot per la peremptorietat
d'intervindre en alguns casos, en defensa d'alguns arbres
concrets que havien estat amenaçats per agressions derivades
d'obres o altres qüestions semblants, a penes s'ha
avançat.

El conseller va parlar de les consignacions
pressupostàries a la compareixença quan el senyor Lozano, el
portaveu del Grup Socialista, li va fer veure que hi havia una
distància molt gran entre el compromís adquirit en
l'aprovació de la llei i la partida que després
realment se li havia dedicat.
La diferència de 250.
000 euros, de
300.
000 previstos, a 50.
000, que en realitat a més només eren
per a ajudes i no per al desenvolupament de la llei.
El conseller va parlar
que enguany hi havia destinada una partida d'uns 125.
000 euros, que
de totes maneres encara queda lluny d'eixe compromís inicial.
Però va dir una cosa que per a nosaltres és important, va dir
que hi havia una ferma voluntat política.
I, clar, davant del
panorama, no tenim més remei que agafar-nos a això i esperar
que realment l'horitzó que tenim per davant, el trajecte que
ens queda per recórrer, esmene la plana del trajecte que ens ha dut
fins la presentació de totes aquestes iniciatives, doncs estem
realment molt preocupats davant de la inacció que ha caracteritzat
fins ara la política de la conselleria en aquesta
qüestió.

I és que, a més de tot el que s'ha
dit fins ara i que va ser, diguem, objecte fonamental de la
compareixença, les prescripcions de la llei no s'esgoten en
totes estes qüestions.
A banda del catàleg, a banda del pla
director, a banda de la participació dels ajuntaments o altres
administracions en la confecció d'eixe catàleg, hi ha
dues qüestions previstes en la llei que són molt importants i
en les quals creiem que no s'ha abordat res, sobretot després
d'haver sentit el propi conseller.

En primer lloc, la promoció del coneixement de
la realitat del patrimoni arbori mitjançant accions educatives.
Una
qüestió contemplada, prevista, en l'article 15 de la
llei.

Si en la qüestió del catàleg a
penes s'ha avançat, si en la participació dels
ajuntaments s'ha avançat molt poquet i del pla director no hi
ha res, bé, en aquesta qüestió tenim just el doble, no
hi ha res de res.
Caldrà que preguntem.
Lògicament haurem de
fer-ho, no?
, supose que en un futur més o menys proper, li
preguntarem a la consellera de Cultura, que és la responsable
d'aquesta part, que hi ha de l'arxiu documental,
bibliogràfic i audiovisual previst en aquest article.
I, a banda
d'això, és molt més que evident que a les
escoles no ha arribat cap tipus de material educatiu per difondre la
conscienciació social sobre el valor d'aquests arbres, com
també prescrivia el propi article 15 de la llei.

El segon aspecte, que també voldria introduir,
és l'aspecte sancionador.
Pel que deduïm de la
compareixença, no res de res, sinó res de res de res,
perquè no hi ha absolutament res.
El conseller realment
inclús va arribar a eludir abordar la qüestió.
Per tant,
a hores d'ara no sabem si s'han fet denuncies, ni qui les ha
fetes, evidentment, el paper que ha jugat la conselleria en aquestes
denuncies.
Si s'han aplicat o no en alguns cas les corresponents
sancions.
Cal recordar que les sancions previstes per la llei són
realment importants.
En casos d'extrema gravetat podrien arribar fins
i tot a 500.
000 euros, una sanció realment i suficientment
dissuasòria, però, clar, dissuasòria sempre que hi
haja algú que estiga disposat a exercir les competències
corresponents.
I qui té les competències?
Doncs, segons la
llei, els directors territorials de la conselleria, que haurien
d'haver estat els qui s'haurien d'haver preocupat
d'això.
Si el conseller no contesta a estes qüestions,
és evident que fins ara no s'ha aplicat cap tipus de
sanció, i el que és més greu, tampoc sabem si han
hagut denuncies o no perquè no se'ns ha volgut dir.

Però hi ha una cosa més, una cosa
més que ho hem de reconéixer, se'ns va passar per alt
en la formulació de les preguntes i inclús en la
pròpia compareixença, i és: s'ha constituït
la Comissió consultiva d'avaluació i seguiment de la
protecció i la conservació del patrimoni arbori
valencià, prevista per l'article 27?
S'ha de
reconéixer que el nom és realment impressionant.
Però,
bé, si la comissió no existix, per a poc aprofita tindre un
nom tan xulo,
perquè la comissió s'havia d'haver reunit,
s'havia d'haver reunit una vegada a l'any, una vegada a
l'any com a mínim.
Però, clar, si no s'ha
constituït, difícilment pot reunir-se.

I una cosa també semblant, podem de la
comissió interdepartamental, en este cas era una qüestió
estrictament potestativa, vull dir, es podia crear o no, era una cosa a
decidir, contemplada en la disposició addicional segona de la
pròpia llei.

En definitiva, i per no allargar-me, no
esgotaré el temps.
Entenem que la proposta que estem duent a la
comissió per a la seua aprovació no sols és molt
oportuna, sinó que a més és clara i convenient.
És imprescindible evitar les mesures per a fer complir la llei, i
molt especialment la creació de la comissió susdita.
Perquè aquesta, la creació i el funcionament de la
comissió, hauria de ser o podia ser la millor garantia perquè
realment s'avance en l'aplicació de la llei.
I
així mateix és peremptori iniciar una política clara
de divulgació i d'implicació dels ajuntaments en la
protecció d'aquest patrimoni.

Per últim, i repassem un poc la part
dispositiva de la proposta que presentem per a la seua aprovació, he
de reconéixer que el punt tercer, que em permet la seua lectura, que
diu: «del compliment d'aquesta resolució es retrà
compte a Les Corts abans de finalitzar l'any 2007», vull dir,
reconec que el punt tercer ja és de difícil compliment,
però també he de dir que quan vaig iniciar el treball
parlamentari no m'imaginava, per inexperiència i candidesa
probablement, que una proposta presentada el 13 de juliol no se
substanciaria fins exactament cinc mesos i un dia després
d'haver sigut enregistrada.

Per tant, em donaria per satisfet si es compliren els
dos primers punts de la proposició.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias,
señor Torró.

Para la defensa de la enmienda presentada por el
Partido Popular, tiene la palabra el ilustre diputado señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Senyor president, he de dir-li que l'esmena la
presenta el Grup Parlamentari del Partit Popular, és a dir,
perquè a efectes també d'actes i de diari de sessions se reflectisca el
que és la realitat institucional d'esta cambra, que és
veritat que tots representem a partits, però ací mos
configurem com a grups parlamentaris, que som una prolongació en
este cas de la voluntat popular manifestada en les últimes
eleccions.

I miren, jo voldria, senyor Torró, dir-li que
és veritat que tingueren una bona iniciativa en esta
proposició no de llei, i la bona voluntat manifestada per
vostés i els bons desitjos de desenrotllar una llei tan important
com esta, que tingué un consens ampli, majoritari i total dels grups
parlamentaris en el seu moment d'estes Cortes, és el que jo
crec que a tots ens obliga, en este cas al Grup Parlamentari Popular, el
fer esta esmena.

Una esmena que creiem que no entrava en
col·lisió en quina era la voluntat del grup, en este cas
Compromís, i enteníem que aportàvem en una esmena
més genèrica, però que relegava l'esperit
també, jo crec, que vostés havien plasmat en la seua
proposta.
Una esmena senzilla i directa, en la qual estes Corts insten a la
Conselleria de Medi Ambient, Auia, Urbanisme i Vivenda a que continue
impulsant els treballs de desplegament i aplicació de la Llei
4/2006, de patrimoni arbori de la Comunitat Valenciana, en un objectiu, a
la fi, que el pla director i el catàleg tècnic dels arbres a
protegir estiguen conclosos abans que finalitze l'any 2008;
l'any que anem a començar, pràcticament,
d'ací dos setmanes.

Hi ha una realitat pressupostària.
El conseller
comparegué en estes Corts, comparegué en esta comissió
i respongué a les preguntes que li feren els grups parlamentaris.

Entenem que la llei tingué un grau de consens
amplíssim, entenem que la llei té els seus ritmes de
desenrotllament i d'aplicació, i entenem que les propostes que
vostés feien en la seua proposició no de llei queden
pràcticament arreplegades en la proposta més genèrica
que fa el Grup parlamentari Popular, feta amb la voluntat, amb la ferma
voluntat i seriós compromís que tots els grups parlamentaris
la puguen assumir com a pròpia.
I esta iniciativa que hui fem des
del Grup Parlamentari Popular, des del moment que se sotmeta a
votació, siga la proposta de tots els grups, deixe de ser la
iniciativa o la resposta del nostre grup perquè siga la dels tres
grups, i on posa «Grup Parlamentari Popular» pose «tots
els grups de les Corts Valencianes», siguen els que siguen els grups.

Jo crec que la ferma voluntat política per a
treballar i desenrotllar la llei és un compromís, és
un compromís que va manifestar el conseller en la seua
compareixença.

Al nostre grup parlamentari li ocupa i li preocupa el
que esta llei, que tingué un consens amplíssim, tinga un
desenrotllament coherent, lògic, racional i normal.
Entenem que
l'àmbit de l'any 2008 per a tindre el treball del pla
del director i el treball del catàleg, que -com molt bé
explicà el conseller- caminen paral·lels i estan
caminant a la mateixa vegada.
Perquè no partim pràcticament
de zero, se partix ja d'alguna cosa existent i del treball que
s'havia fet en alguns municipis i del treball tècnic que tenia
la conselleria.
Ens pot ajudar a garantir que tinguem un compromís,
que al llarg de l'any 2008 estiguen absolutament definits eixos dos
instruments de treball tant necessaris per a poder aplicar la llei en
condicions, en garanties i que se complisca l'esperit de la llei.
I
l'esperit de la llei.
.
.

Vosté ha parlat d'un fet concret que
motivà o impulsà molt, com eren les oliveres
centenàries, i que sent important com són, les oliveres, hui
la riquesa arbòria de la Comunitat Valenciana, doncs bé, ens
dóna la possibilitat en el marc legal que tenim, que ens hem dotat
tots els grups parlamentaris a la nostra terra del mateix, de poder tindre,
jo crec que unes ambicions molt més àmplies, com replega la
pròpia llei, i que se faça un treball, que quede un treball
tècnic per a poder garantir l'aplicació d'esta
llei en el present i en el futur.

S'ha parlat de la importància de tindre
una divulgació, una divulgació de tot el treball
tècnic del catàleg.
Que jo crec que eixes estratègies
de divulgació i de promoció, que vostés les demanen en
la proposta que han presentat a esta comissió, seran bàsiques
i seran necessàries el que en el pla director estiguen arreplegades,
les estratègies de difusió i de promoció a
través del món educatiu i a través dels ajuntaments.
Compartisc amb vosté el que pocs ajuntaments han donat passos en
eixa direcció, però també li he de dir que el pla
director serà un bon instrument per a posar tots els mecanismes
necessaris a l'abast, en funcionament, en el seu moment, per a poder
desenrotllar en els terminis i marcar i complir els objectius que eixe pla
director ens dóna.
Pla director i catàleg que treballen al
mateix temps, i que entenem que han d'anar en la mateixa
direcció, com està fent-se.

El compromís polític del Consell de La
Generalitat està manifestat en esta comissió, està
manifestat en estes Corts, i entenc que hui la proposta que el Grup
Parlamentari Compromís ens du, que té dos punts i,
diríem, un termini que donar, un termini que donà, que,
llògicament, debatent-la com estem debatent-la, en estos moments, la
proposta i oferint, jo crec que un termini en el qual no parlem que se done
compte, sinó que estiguen finalitzats els treballs i que se puga
presentar el pla director i el catàleg tècnic al llarg de
l'any 2008, és raonable.
És raonable.
Estem a meitat de
desembre de l'any 2007 i, llògicament, donarà la
resposta que els legisladors van previndre quan esta llei se va fer i va
tindre el nivell de consens i acord que tenia.

Entenc que la protecció del patrimoni arbori de
la Comunitat Valenciana està fóra de tota contesa
política i de tota confrontació ideològica
perquè hem sigut capaços, els legisladors, d'arribar a
un principi d'acord genèric de consens majoritari i de
manifestar la voluntat del poble valencià a través
d'una llei, com és la Llei 4/2006, que té i va tindre
un consens amplíssim, un consens polític i social.

Per tant, entenc que, en este cas, l'esmena que
fa el Grup Parlamentari Popular té una finalitat i és, a ser
possible, deixar de ser l'esmena del Grup Parlamentari Popular per a
convertir-se en l'esmena de tots els grups parlamentaris d'esta
comissió.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor presidente portavoz del
Grupo Parlamentario Popular en la Comisión de Medio Ambiente.

Tiene la palabra para fijación de posiciones el
ilustre diputado señor don Luis Torró, por Compromís.

El senyor Torró Gil:

Bé.
Anem a vore.
Jo, en primer lloc vull agrair
la disposició del Partit Popular, la disposició de tractar
d'arribar a un acord i procurar que no hi haja protagonisme per part
de ningú.
Jo tot això, vull dir, ho agraïsc sincerament
perquè crec que és una bona intenció.

He de dir-li que no vaig a acceptar l'esmena.
I
no vaig a acceptar l'esmena per una raó molt clara, o per dos
raons molt clares.
La primera és perquè en l'esmena no
apareix per a res la constitució de la comissió consultiva.
A
mi m'haguera agradat sentir les paraules màgiques, i les
paraules màgiques hagueren estat: «No fa falta perquè
ja s'ha constituït la comissió consultiva, des de que
vosté la va presentar, i tot això, resulta que miraculosament
fa una setmana, o fa quinze dies, es va constituir la comissió i,
per tant, està fóra de lloc.
» En això
m'haguera donat per satisfet, vull dir, haguera tingut prou; haguera
obviat la segona part que tampoc està recollida en l'esmena
que plantegen, i és que la conselleria adopte mesures perquè
els ajuntaments informen els ciutadans i promoguen
l'elaboració de l'inventari; és a dir, la
implicació de les administracions locals en este tema, que ha estat
absent fins ara i que el conseller no va donar signes que això
poguera produir-se a curt termini; no estan contemplades en l'esmena.

L'esmena el que fa, exclusivament, és fer
que Les Corts adopten un poc el que, com a propi, el que el conseller va
dir.
Clar.
Si utilitzem la mateixa dinàmica
d'argumentació que vostés utilitzen en els
pressupostos, per exemple, sense anar més lluny, vull dir, esta
esmena està fóra de lloc, perquè si són coses
que ja estan fent, ¿a sant de què venim ací a
demanar-li al Consell que faça el que ja està fent?
No
tindria massa sentit, no?
Això és un poc el que vostés
estan dient.

Tot el que està ací es va dir per part
del propi conseller; es va dir que el pla director i el catàleg
tècnic es durien endavant i que al llarg del 2008 estaria.
Jo vaig
dir -recorde, perquè a més vaig estar ahí
repassant-me intervencions- que per mi, si no estava en desembre del
2008, estava en gener del 2009, no anava a ser ningun problema
seriós.
Vull dir, per tant, el que les Corts insten a que el
conseller es comprometa en el que ja s'ha compromés,
perquè consta per escrit, després del Diari de Sessions.
.
.
Home!
Això
pot tindre valor si d'ací a un any resulta que tornem a
reunir-se ací per parlar d'esta qüestió i resulta
que la conselleria ni a fet el pla director ni a fet el catàleg.
Aleshores sí que seria de dir: «Escolte, senyor conseller
-com és el que estem fent nosaltres-, ¿sap que
té un compromís que vosté no està
complint?
» Però, a hores d'ara, jo crec que és
redundant.

Insistisc, no es parla de la comissió
consultiva, no es parla de la implicació dels ajuntaments, i per a
mi això és molt important.
A vore.
Sobretot, sobretot,
és molt important la comissió consultiva.
És
extremadament important que eixa comissió es constituïsca.
Els
llig, la comissió quina representació ha de tindre:
«Presidida pel conseller amb competències en Medi Ambient, o
persona en qui delegue.
I components: un representant de la conselleria en
competència en Medi Ambient, un representant de la conselleria en
competència en Agricultura, un representant de la conselleria en
competència en Cultura, un representant per cada diputació
provincial, i cinc representants de les associacions ciutadanes de
conservació de la natura i de propietaris gestors, un responsable de
l'òrgan gestor -en este cas supose que seria el
CIEF- i tres representants de les universitats valencianes i centres
de investigació oficial, més un representant, finalment, del
Consell Valencià de Cultura -que per cert, ja s'ha
manifestat en els seus debats sobre, s'ha preocupat per la manca
d'aplicació de desenvolupament d'esta
llei-.
»

Esta comissió que és preceptiva,
és preceptiva.
No és com l'altra que he dit jo, la
comissió tècnica i jurídica interdepartamental de les
conselleries; és la disposició addicional segona, diu que es
podrà crear; vull dir, no fa falta que es cree si no és
necessari.
Però esta no, esta és preceptiva.
¿I en 18
mesos no s'ha pogut constituir?
Jo, sincerament, no veig que hi haja
una voluntat molt clara en eixe sentit.

Per tant, el que haguera sigut interessant -i no
sé si això és possible encara-, però
d'alguna forma repte al portaveu del Partit Popular que incorpore.
.
.
Jo no tinc ningun problema, si vosté incorpora en la seua esmena el
tema.
.
.
, només en el tema de la comissió em donaria per
satisfet.
És a dir, si hi ha un compromís de
constitució en breu termini de la comissió -que
insistisc, en 18 mesos no s'ha constituït- jo li
acceptaria, sense ningun tipus de problema, l'esmena.

Perquè estic d'acord en el que
vosté diu, «el patrimoni arbori té que estar
fóra de la contesa ideològica», com tantes altres
coses.
Per suposat que sí.
Si no està fóra és
perquè hi han compromisos que no es complixen.
I ací
ningú té interés de vindre ací a inventar-se
coses, simplement pel gust de clavar-li el dit en l'ull a
ningú.
Ni molt menys!
Vull dir.
N'hi ha una llei, n'hi
ha un compromís i el compromís no es complix i, evidentment,
la responsabilitat dels grups de l'oposició és dir-li
al govern: «Això no és complix».
Jo crec que no
és només la responsabilitat dels grups de
l'oposició.
I ahí vull fer una reflexió seriosa:
jo crec que és la responsabilitat de tots els grups de la cambra,
perquè representem el poder legislatiu.
I el poder legislatiu
-vull dir, supose que no tinc ací que recordar a
Montesquieu- està per a vetllar que el poder executiu no
s'extralimite i complisca les seues coses.
I si la cambra aprova una
llei, i els responsables administratius que eixa llei es duga endavant, no
la duen a terme -siguen del partit que siguen els
responsables-, i els grups de la cambra deurien d'exigir que
això es complira.

Per tant, jo crec que.
.
.
, em sembla molt bé el
que es diu en el text de l'esmena.
Però, insistisc, no fa
més que reproduir el que el conseller ja va dir en el seu moment,
ací es va comprometre, i falten dos coses importants; una
d'elles -per a mi- transcendental.
Si hi ha alguna forma
-no sé si es pot fer això- d'introduir
això, insistisc, cap problema en recolzar l'esmena,
sinó, lamentablement, tindré que mantindre la meua proposta
de resolució.
I és més, és més, li
demane al Partit Popular que en eixe afany de consens, i tenint en compte
que el que es demana en la nostra proposta de resolució no és
res que no estiga contingut en la llei ni res que siga impossible o
inviable de dur endavant, que voten la proposta de resolució tal com
està i que insten a la conselleria a què pose en marxa, que
ahí es pose en marxa eixa Comissió Consultiva
d'Avaluació i Seguiment de la Llei.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, don Luis.

Tiene la palabra el señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Torró.

Jo crec que, possiblement, també, per la pressa
de temps amb què ha rebut físicament la nostra esmena no
l'haja llegida en profunditat, i és senzilla.

Li vull recordar que quan esta esmena se
presentà en el registre d'estes Corts -i té una
data que vosté pot vore-, la compareixença, la
compareixença del conseller no s'havia produït encara.
Per tant, no és una reacció ni una continuïtat a ni b, simplement és una interpretació i una
posició que fa el nostre grup parlamentari: lògica, normal i
raonable.

I crec que quan demanem, quan demanem en
l'esmena que se continue desplegant i aplicant la llei, estem parlant
de tota la llei.
Quan diem que se desplegue i s'aplique la llei,
estem dient que la llei, que el que els legisladors li encomanarem a
l'executiu valencià, ho faça amb tota amplitud.

I parlem del pla director i del catàleg
tècnic d'una manera molt clara, perquè són dos
instruments, al final, físics i materials necessaris perquè
eixa llei tinga una aplicació real, directa i palpable per part dels
ciutadans.

Però sí que li he de dir que la
compareixença del conseller deixà molt clara una cosa, com
és que l'òrgan gestor per a l'estudi i la
gestió del patrimoni ja estava treballant, ja estava en
funcionament, ja estava col·laborant amb els ajuntaments.
I
llògicament això té el seu procés, té el
seu temps, i té la seua vida i el seu ritme.

Altra cosa és que no vullguen vore-ho, i altra
cosa és que entenem, pel motiu que siga, que allò que
és una llei que té un nivell d'acord i de consens
-com és esta-, en estos moments se vullga.
.
.
, un poc
dir, doncs bé, la conjuntura política també marca i
potser, possiblement, si esta esmena s'haguera debatut fa un mes, o
se debatera d'ací tres mesos, doncs potser la mateixa esmena
valdria.

Jo li dic que la voluntat de l'esmena que
presenta el Partit Popular replega el demanar-li al Consell que desplegue i
aplique la llei en tots els seus sentits i en tots els àmbits.
No
estem demanant que l'article 6 i l'article 9 s'apliquen
en un ritme i els altres a un altra velocitat.
No.
El legislador és
molt clar.
I jo crec que la missió també de control i
d'impuls del govern que fem en estes iniciatives, el que estem
demanant-li al Consell és una cosa que vostés demanen, tant
important com el pla director i el catàleg.

I en la compareixença del conseller se
donà llum, llum, sobre terminis, sobre quins eren els projectes i
sobre una cosa molt important, sobre la divulgació del mateix.
Ajuntaments i sistema educatiu, dos vies necessàries perquè
una de les voluntats, que a banda de protegir el patrimoni arbori, tenia
esta llei, poguera també tindre una divulgació, un
coneixement, i posar en valor i que la gent reconeguera quin patrimoni
tenim els valencians en matèria de via arbòria,
històrica i crec que al final una riquesa natural que podem gaudir
al  llarg de tota la Comunitat Valenciana.

La voluntat de l'esmena que presenta el Partit
Popular arreplega totes les peticions que el Grup Compromís fa.
La
voluntat de l'esmena és que se desplegue tota la llei, amb la
seua màxima amplitud.
Jo crec que d'una forma raonable,
d'una manera lògica, han plantejat, per part del grup
majoritari d'esta cambra, una proposició no de llei del Grup
Compromís esmenada per mosatros i amb un únic
compromís, que deixe de ser l'esmena del Grup Parlamentari
Popular per a ser la proposta de tots els grups parlamentaris d'estes
Corts.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Serra.

Turno de réplica (inoïble
per raons tècniques) .
.
.

El senyor Torró Gil:

Anem a vore.
Mire.
Li dic una cosa, senyor Serra, si
per a començar un nou període de sessions vol que
s'assentem i redactem una proposta-resolució en la qual estiga
la comissió consultiva i els ajuntaments, encara que siga una
setmana abans de les eleccions, no tinc ningun inconvenient en fer-la i
fer-la conjuntament, ninguno.

Vull dir, no hi ha res, per descomptat ni quan vaig
escriure açò ni quan he plantejat ací què
és el que vaig a defendre, o si accepte o no l'esmena; per
descomptat l'últim que se m'ha passat pel cap és
que hi havien unes eleccions en marxa.
Això li ho puc assegurar.

Li ho dic seriosament.
Si vol s'assentem.
Si
allò de la comissió, no té ningun inconvenient que
estiga i entre i forme part de la redacció (se sent una veu que diu: «I ara?
») d'això, no tinc ningun inconvenient (se sent una veu que diu: «I ara?
») No, no fàcil, voteu a (inintel·ligible) .
.
.
¿Quina diferència hi ha entre el que es
plantege una cosa i l'altra?
(Algú
parla sense micròfon) No.

Jo dic una cosa molt clara.
La redacció
és la redacció.
I quan una persona redacta una cosa ho fa amb
una determinada intencionalitat.
I quan s'utilitzen preposicions,
adverbis i conjuncions, es fan amb una clara idea del que és el que
es vol dir.
I, efectivament, l'esmena diu: «Continue impulsant
els treballs per al desplegament i aplicació de la Llei de patrimoni
arbori de la Comunitat Valenciana.
.
.
» Si s'acabara
ahí.
.
.
Està clar, vull dir, el que es vol; és a dir,
que es desplegue tota la llei.
Però diu clarament: «.
.
.
a fi
que -amb la finalitat que, és a dir, amb la intenció
que- el pla director i el catàleg tècnic estiguen
conclosos abans del 2008.
» I la comissió?
I la
comissió?
Vull dir.
¿És que és molt necessari
el pla director i el catàleg, i no és necessària la
comissió?
Clar.
Estem parlant d'això.
I la
importància està (inintel·ligible) .
.
.
En la nostra proposta de resolució
també diu: «Dictar de manera urgent totes les disposicions
reglamentàries previstes en la llei, en particular, la
Comissió Consultiva d'Avaluació.
» També
té una intencionalitat clara i, per tant, per a arribar a una
aproximació, adjuntem les dos coses; vull dir, i en l'esmena
no està.
Jo amb què açò.
.
.

El senyor Serra Cervera:

Retire en febrer, la (inintel·ligible) .
.
.
?

El senyor Torró Gil:

No, no.
I si no la retire?

El senyor president:

Señor Serra, por favor.

El senyor Torró Gil:

Si hi ha voluntat donarà igual que la retire o
no la retire.
Vostés ara facen el que creien convenient.
Allò
normal, allò normal, atés com està redactada la
proposició de resolució, seria votar a favor, perquè
pel que m'han dit estan d'acord.
Aleshores, si estan
d'acord amb el que es planteja, ¿quina dificultat tenen en
votar a favor d'ella, si estan d'acord amb açò?
Si estan d'acord amb el que dicten les disposicions
reglamentàries, si estan d'acord amb què es
constituïsca la comissió, si estan d'acord amb què
s'adopten les mesures perquè els ajuntaments funcionen.
.
.
per
què no voten a favor?
Si a més, allò altre, ja saben
que el conseller es va comprometre ací l'altre dia.

I, per cert, sí que l'havia llegida,
perquè hui no està en la carpeta, però en la carpeta
anterior sí que estava.
Per tant, jo havia llegit l'esmena i
s'havia que.
.
.
això.
Jo crec que a més s'ha notat
en la redacció, en la preparació de la meua primera
intervenció.
Jo crec que estava prou clar que sabia per on anaven
els tirs de l'esmena.

Per tant, insistisc, si vostés estan
d'acord amb açò, vote no i després si fa falta
afegir alguna cosa més ho tornem a afegir; si no.
.
.
, poden votar el
que vullguen, voten en contra.
Jo m'oferisc, insistisc, perquè
quan s'inicie període de sessions, a tornar a presentar un
altra proposta de resolució, si volen conjunta amb els tres grups,
en la redacció que a vostés els interesse sobre el pla
directori i el catàleg tècnic, i, a més, que estiga la
comissió consultiva i els ajuntaments.
Estic obert a totes les
possibilitats, per tant, no hi ha possibilitat.
.
.
Jo crec que, sincerament,
tal com està plantejada, allò normal seria votar la
resolució tal i com la planteja el nostre grup.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Para fijación de posiciones tiene la palabra el
portavoz del Grup Socialista, señor Lozano.

El senyor Lozano i Pastor:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Torró.

Anem mosatros a aprovar, votar a favor de la seua PNL.
I no hem presentat cap esmena -i m'agradaria deixar-ho ben
clar- perquè jo crec que la seua proposició és
clara, contundent i no té cap dubte.
No hi ha cap problema en
aprovar-la, perquè el que no se pot és presentar coses per a
entorpir el que en estos moment ja està paralitzat.

I anem a votar-la per vàries raons.
I la
primera, i més fonamental, perquè en 18 mesos la llei no
s'ha desenvolupat, en absolut.
Encara no s'ha fet res,
absolutament res.
La disposició final primera, jo crec que és
molt clara: «Se faculta al Consell para que dicte en el plazo de 18
meses cuantas disposiciones reglamentarias sean necesarias para la
aplicación y desarrollo de esta ley».
Si no s'ha fet res
en 18 mesos, ¿per què jo, ara, i després de la
compareixença del conseller l'altre dia ací, me tinc
que creure que ara va a ser diferent?
Per tant, jo crec que la seua
proposició és totalment, en estos moments, oportuna i que a
més pot donar-li un impuls, si de veritat, el Partit Popular, se
creu el que és l'esperit de la llei.
Seguix en eixa
disposició final: «Asimismo, reglamentariamente se
establecerán los mecanismos de gestión necesarios para el
desarrollo de la presente ley.
A tal efecto se habilitarán los
créditos necesarios para financiar los gastos de los objetivos
propuestos en el artículo 1 de esta ley, revisables al alza,
anualmente, según el incremento de precios anuales.
» Ni a
l'alça ni a la baixa.
És que no n'hi ha
pressupost, ni en el 2007 ni en el 2008.
És que jo ja no comprenc
una actitud més negada, per a este tema, que el que el Partit
Popular està portant, i a més me pareix intolerable en la
mesura que crec que estan incomplint la llei.
El propi Partit Popular, que
la va aprovar, està incomplint la llei, perquè hauria
d'haver fet ja els mecanismes per a què la llei estiguera
dotada de tot allò que fa falta perquè es fique en marxa.

Segon, per la qual cosa anem a votar-la que sí.
Hi han coses en la llei que no costen diners; per tant, ja tampoc
és, ni tan sols, una qüestió de diners, que en un moment
determinat inclús se podria arribar a entendre que n'hi han
altres prioritats.
Però ni tan sols s'ha desenvolupat el que
ja ací s'ha dit, que és la comissió.
I diu:
«Se crea una Comisión Consultiva de Evaluación y
Seguimiento de la Protección y Conservación del Patrimonio
Arbóreo de la Comunidad Valenciana.
La comisión se
reunirá una vez al año.
» Vosté ha llegit ja
l'altra composició, jo la portava per si calia recordar-la,
però vosté l'ha comentada.
Estan bàsicament
totes les conselleries i diputacions; per tant, la presència del que
és l'administració és més que contundent.
Però, així i tot, la comissió té un element,
té diversos elements, que són els que donen
tranquil·litat democràtica al funcionament d'esta llei;
i és que estan les universitats, estan les organitzacions
professionals, estan els amos dels arbres que puguen ser afectats, i
això és el que és la garantia que esta llei, almenys,
no tingam sempre la intranquil·litat que mos creiem o no mos creiem
el que està dient el senyor conseller.
A vegades fa què
pensar que el Partit Popular és que té por a la pròpia
participació i a la pròpia democràcia.
Sembla que
és això, perquè és que si no, insistisc, no
costa diners.
Si en 18 mesos encara no han tingut temps de fer-la, doncs
ja, ja no ho sé.

Tercera, per la qual cosa anem a aprovar, anem a votar
a favor.
És que l'altre dia el conseller, quan va estar
ací l'altre dia, va dir: «El órgano gestor
-i llig textualment- ya existe, es el CIEF (Centro de
Investigación y Estudios Forestales).
Se trata de un organismo
técnico cualificado.
.
.
-al seu entendre, dia, i
tal-».

Jo vaig a contar-los ara ací una cosa que
passà ara, farà un parell de setmanes.
I clar.
Quan les
veritats són a mitges, doncs mos fiquem a tremolar, i és per
la qual cosa el Partit Popular en este moment i en este tema no té
credibilitat.
.
.

El senyor president:

Senyor Lozano.

El senyor Lozano i Pastor:

.
.
.
quan afirma les coses.
Si?

El senyor president:

Esta presidencia estima que, usted, la referencia que
debía de hacer, de fijación de posiciones, es para aprobar si
está de acuerdo o no con la enmienda que ha presentado el Grupo
Compromís, no para hacer, evidentemente, una crítica como la
que usted está haciendo a actuaciones del Partido Popular en otros
ámbitos.
(Remors)

El senyor Lozano i Pastor:

Estic d'acord, senyor president, el que estic
intentant és donar argument per a la qual cosa, (veus) mosatros anem a aprovar esta
proposició en base a allò que està passant.
(Veus)

El senyor president:

Senyor Lozano.

El senyor Lozano i Pastor:

Y de todas formas me ciño a lo que dice el
señor presidente y ahora contaré.
.
.

El senyor president:

Le agradezco.
.
.

El senyor Lozano i Pastor:

.
.
.
una anécdota que pasó el otro
día.

Farà unes setmanes el SEPRONA, després
d'una denúncia de particulars de Castelló, va parar un
comboi de camions que estaven espoliant oliveres centenàries.
El
SEPRONA cridà a la conselleria, justet a la Direcció General
del Medi Natural, els quals li digueren que les competències les
tenia el CIEF (Centre d'Investigació i Estudis Forestal).
El
SEPRONA s'adreçà al CIEF i li va dir, textualment:
«Necesito un técnico con capacidad para constatar, ahora
cuando paremos los camiones, que los árboles tienen más de
350 años.
» I el tècnic, ni curt ni peresós, va
dir: «No, és que estic a soles, és que ja no n'hi
han més tècnics, i jo en este moment no puc anar.
» I en
les oliveres?
Passaren de llarg i s'han espoliat, senyor
Torró.

Per tant, davant d'una situació aixina,
l'únic que el nostre grup vol deixar ben palés
ací és que la seua proposició és clara,
és contundent, és necessària, i en este moment
algú haurà de pegar-li un impuls a eixa llei.
I si
açò servix, almenys, perquè a l'opinió
pública se sàpia que al ritme que anem tardarem més de
10 anys que estiguen els catàlegs i que estiga la llei en marxa.
Doncs jo ja no sé la quantitat d'arbres que mos hauran robat,
s'hauran endut o s'hauran portat a altres zones en una cosa que
és fonamental, i és que els estudis diuen que cada u de cada
dos del arbres que se trasplanten d'estes edats acaben morint.

I, per tant, estem dilapidant, només per
l'interés d'uns poquets.
En traure-li partit
econòmic a este tema estem dilapidant una cosa que és
patrimoni de tots els valencians, i que altres tenen tan clar.
L'altre dia doní l'exemple de l'olivera que se va
portar al Parc del Món, a França.
Vaig donar eixe exemple.
¡Com una olivera era capaç de crear riquesa, econòmica
en tota una ciutat, aportant turisme!
, i ací estàvem
senzillament destruint el nostre patrimoni arbori.

Per totes estes raons, senyor Torró, anem a
votar a favor; perquè crega, en este moment, que és oportuna,
necessària i, a més, que deu de donar-li un impuls a este
tema.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Lozano.

Vamos a establecer turnos de réplica de un
minuto, y un minuto, pero simplemente.

El senyor Serra Cervera:

Moltes gràcies, senyor president.

Simplement vull deixar perquè conste en el Diari de Sessions i ressaltar
dos qüestions que crec que són absolutament bàrbares,
que ha dit el portaveu del Grup Parlamentari Socialista, referides al
Govern Valencià i al meu grup parlamentari.

Una.
La primera diu que el govern està
incomplint les lleis.
Si vosté creu que estan incomplint les lleis
ja sap quin és el cami que deu de prendre per a demanar que se
complisquen les lleis.
Perquè això no és cert, en
primer lloc.

I en segona.
La tranquil·litat
democràtica, per sort, en este país, en esta comunitat i en
esta terra fa molts anys que està garantida, i no fa falta que la
pose i la qüestione vosté cada vegada que parla; perquè
això al final l'únic que genera és,
possiblement, el que alguns dirigents socialistes estan buscant en estos
moments.

El senyor president:

Gracias, señor Serra.

Tiene la palabra el señor Lozano.

El senyor Lozano i Pastor:

Gràcies, senyor president.

Llògicament, només perquè quede
també clar i palés que si les paraules van a tapar el que
és el verdader contingut.
.
.
, estem ací en una cambra
política i per descomptat podem fer les manifestacions que cregam
oportunes per denunciar el que políticament (algú parla sense micròfon), el que políticament no és admissible en estos
moments (veu), i
està clar, i està clar que tota la resta és intentar
vore com se tapa una cosa que no està fent el Partit Popular.
.
.

El senyor president:

Por favor, señores.

El senyor Lozano i Pastor:

.
.
.
i el govern del govern, i és desenvolupar
esta llei.
Punt.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias.

Pasamos a la votación de la proposición
no de ley, con el número 899, presentada por el Grupo
Compromís.

¿Votos a favor?
¿Votos en contra?
7
votos a favor y 8 votos en contra, queda desestimada.

Proposició no de llei sobre la
desestimació de la incineració/valoració de residus
sòlids urbans i residus i/o perillosos com a mitjà per al seu
tractament, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 958, BOC número 11)

El senyor president:

Pasamos al punto número 9 del orden del
día: la presentación de la proposición no de ley,
presentada por el Grupo Compromís.

Tiene la palabra el ilustre diputado señor
Torró.

El senyor Torró Gil:

Bé, anem a vore.
La passada legislatura, la
política imposada pel Consell per front al problema del tractament
de residus va ocasionar una polèmica molt gran al llarg i ampli del
territori, del territori valencià.
Entre tota la gama de propostes
per a tractar els residus hi havia una, la proposta de crear o permetre
construccions de plantes de tractament i d'incineradores de residus,
que va comportar, particularment, una mobilització ciutadana molt
important en diferent pobles, sobretot en la zona de Castelló, que
va fer en gran part, de les ocasions, els projectes en qüestió
acabaren retirant-se.

Però sembla que esta rectificació
només ha sigut transitòria, perquè pareix que
només haja durat el temps de la campanya electoral.
Ara hi han en la
zona de Castelló diversos projectes en tramitació, com
són els de Cervera-Onda, Vall d'Uixó o les Coves.

Milers de persones s'han manifestat pels carrers
de Castelló contra les incineradores perquè no volen que els
seues fills cresquen respirant eixe aire contaminat; perquè quan es
diu que les incineradores eliminen els residus, doncs, des d'un punt
de vista científic és com.
.
.
una cosa aixina com afirmar que
els reis mags existixen.

En realitat els contaminants que ixen d'estes
instal·lacions tenen noms prous clars i prous contundents;
són metalls pesants com el plom, el cadmi o el mercuri, entre altres
-després parlarem d'alguns components més-,
i des d'un punt de vista químic el foc no pot destruir-los.
I
és ací a on comencen les complicacions per a la salut de les
persones.

Si el foc no pot eliminar els residus que entren en el
foc, on pararan?
La resposta és senzilla.
Els residus, d'una
manera o altra, tornen a eixir i, per si no fóra poc, alguns es
combinen per crear nous contaminants que encara són més
perniciosos que quan estaven dipositats en forma de residus.

De tots els residus els més perillosos i
més coneguts, i a més que estan molt directament associats a
les incineradores, són les dioxines.
Causen una gran varietat de
problemes en la salut, incloent càncer, danys del sistema
immunològic i problemes reproductius i en el desenvolupament.
Les
dioxines, a més, es biomagnifiquen; és a dir, que passen a
través de la cadena alimentària -en el cas d'una
cadena alimentària tròfica normal-, de la presa al
predador, i així successivament; i van concentrant-se en els
productes a base de carns i lactis; i, finalment, llògicament,
arriben al cim de la cadena tròfica que som els humans.
Les dioxines
són de particular interés perquè estan per totes les
bandes, presents al medi ambient i també en els humans, a nivells
que han demostrat causar problemes en la salut, la qual cosa implica que la
població sencera està patint els seus efectes ara, ja que en
tot el món les incineradores són la font primària
d'emissió de dioxines.

També són la font principal de
contaminació d'un altra matèria contaminant, és
el mercuri.
El mercuri, a banda de l'ús que tots coneixem per
als termòmetres i altres usos industrials, és, pels seus
efectes per als cossos, sobretot per al cos humà, una poderosa
neurotoxina.
Deteriora les funcions motores, sensorials i cognoscitives, i
la contaminació s'escampa àmpliament per l'efecte
de les incineradores.

I altres contaminants que també es troben,
són el plom, el cadmi, l'arsènic, el crom o el
beril·li.
Més contaminants: els hidrocarburs halogenats
-que no són les dioxines-, són gasos
àcids, recursos de la pluja àcida, efectes de
partícules que deterioren les funcions pulmonar o, per exemple, els
gasos que s'emeten d'efecte hivernacle.
És a dir, tota
una enorme panòplia de problemes, de contaminants que s'emeten
a través de les incineradores.

La mateixa Conselleria de Territori fa mesos
reconeixia que existien emissions atmosfèriques previstes
pròpies d'un procés anomenat de
"valorització energètica" -això
entre cometes-: partícules, òxids de nitrogen,
diòxid de sofre, fluorur d'hidrogen, clorur d'hidrogen,
substàncies orgàniques en estat gasós i de vapor
expressades com a carboni orgànic total, dioxines, furans i metalls
pesats; que la pròpia conselleria reconeix.

Els problemes de la incineració de residus no
són, a més, les emissions contaminants, sols, tan a
l'aire com a altres mitjans, si no també els costos
econòmic i costos laborals, pèrdua d'energia,
insostenibilitat, incompatibilitat amb altres sistemes de maneig de
residus.
.
.
Les incineradores generen molts menys llocs de treball que les
alternatives del reciclatge i, el que és més important, les
incineradores no complixen el paper per a la qual normalment són
al·ludides com a productores d'energia.
Efectivament, una
planta d'incineració de residus genera electricitat,
però si analitzem amb detall el cicle de vida complet dels residus,
vorem que les incineradores acaben gastant més energia de la que
produïxen, perquè els productes que són incinerats han
de ser neoreemplaçats amb nous productes; i, per tant, extraure i
processar materials verges i convertir-los en nous productes consumix molta
més energia i causa més danys ambientals que la que es
consumiria al reutilitzar o fabricar a patir dels materials reciclats.

Bé.
Sabem perfectament el que fan.
Per
què s'entretenen regularment a realitzar mesures dels fums que
emeten?
, si no no tindria massa sentit, no?

L'Organització Mundial de la Salut ha
classificat com a cancerígenes les dioxines i els metalls pesats, i
els temors a això són fundats.
Bé.
Hi hauria prous
exemples, com un estudi epidemiològic realitzat per la Facultat de
Medicina de Besançon, que diu que el risc de desenvolupar un limfoma
maligne és 2,3 vegades superior per als individus que resideixen en
zones exposades a la caiguda de dioxines que per al que no ho estan.
Entre
el Ministeri d'Ecologia francés també ha calculat que
entre 1.
800 i 6.
200 persones moren a França per càncers
provocats per dioxines, de la qual part la major part són en (inintel·ligible) .
.
.
incineradores.
A més, hi han altres tipus d'estudis que
demostren la relació existent entre les zones a on hi han
incineradores i l'aparició de malformacions congènites
provocades fonamentalment per substàncies teratògenes.

En definitiva, hi ha una relació directa molt
clara entre l'emissió de contaminants per part de les
incineradores i problemes prou importants per a la salut de les persones.
A
més, dels problemes ambientals derivats de l'opció de
les incineradores front a l'opció de la reutilització o
el reciclatge.
Per això, considerem que el Consell hauria de
desestimar la valorització de residus sòlids urbans i residus
tòxics o perillosos com a mitjà per al seu tractament, i
volem a més que es busquen alternatives.

S'haurien d'impulsar alternatives
oportunes per a una gestió de residus sostenible, començant
els treballs per a l'elaboració d'una llei
d'envasos, que sobretot tendisca a promoure la reducció
d'embalatges i envasos, a reutilitzar els que no puguen evitar, a
apostar per l'envàs retornable i a penalitzar tot producte que
siga d'usar i tirar; buscar el reciclatge per contra del fabricant,
de tot allò que no es puga reutilitzar, assumir, forçar-li a
redissenyar els seus productes per a facilitar el reciclatge posterior, com
a exemple dels mínims que hauria de complir aquesta llei.

Vull aportar només un exemple, perquè a
més, no sé si va ser ahir o despús-ahir, vaig trobar
eixa qüestió, la qüestió dels blísters.
Avui
en dia, quasi tot el que es compra es troba embutxacat en uns
plàstics, en uns cartons, que estan penjats perquè la gent ho
veja.
Doncs l'altre dia vaig comprar tres boletes per a casa.
I clar,
això no ho penses, quan la claves en el carro, en el supermercat,
després arribes a casa.
.
.
, i clar, primer això costa molt
d'obrir, i dius: bé, i ara, amb tot açò
què fem?
Per a comprar tres boletes he tingut que tirar un
plàstic, a més esperava dins del plàstic, la
pròpia boleta, i a més un cartó que és
absolutament inútil.
Val?
És que no té ningun sentit
això.
Això, evidentment, les empreses privades ho fan
perquè, llògicament, és un reclam per al
màrqueting i es venen més.
Però, llògicament,
igual que es limita la publicitat en la televisió de moltes coses,
llògicament estes coses també haurien d'estar limitades
perquè generem una enorme quantitat de residus absolutament
innecessaris.
I no soles de residus que es generen, que ja generen un
problema per si, si no el material inútil que es consumix i, per
tant, l'energia inútil que es consumix per a produir eixe
producte.
Que no és la boleta en si, sinó
l'envàs de la boleta, que no, insistisc, no aprofita per a
res, només que per a poder vendre.

Per tant, cal apostar per canviar el model social
dominant, que és un model que tendix a balafiar recursos on tot es
tira, tot es perible, i les muntanyes de residus són l'altra
cara del consumisme.
Tenim un enorme balafiament d'energia i
matèria per a fer coses que no servixen per a res.
I després
eixes coses que no servixen per a res, tenim que tornar a consumir enorme
quantitat, sobretot, d'energia per vore què fem amb elles; i a
part dels problemes que generen.

Per tant, la nostra proposta es dirigix a evitar el
malbaratament de recursos naturals, com l'aigua, l'energia o
les matèries primeres, i evitar els gravíssims problemes
ambientals i socials que genera la immensa acumulació de deixalles.
Cal resoldre, per tant, el tema des de l'arrel.
Creiem que el treball
de l'administració s'ha d'encaminar a reduir la
quantitat de residus.
Però tampoc s'està aplicant una
política sostenible mediambiental en el seu tractament.

Per a poder fer una política eficient de
tractament de residus, i utilitzar-los com cal, hem de buscar la
separació d'origen; és una de les màximes que
defenses des de fa molt temps tots els especialistes en els temes de
reciclatge, que si no separem adequadament en origen, després
és molt difícil reutilitzar, però també
és molt difícil reciclar.
Actualment se separen el
cartó, el vidre i el envasos, que van tots junts; però la
resta, que no es
 moco de pavo -com
es dia en castellà-, va tot junt.
I això és molt
complexe, perquè genera problemes, problemes per al reciclatge i la
matèria orgànica, que devia ser l'element central i
fonamental, el número 1, a complir en el tema de reciclatge,
precisament per poder tancar els cicles; el cicle que mal llevem energia i
recursos de la terra per alimentar-los i després tornar a la mateixa
terra, i evitar, cada vegada més, l'ús dels adobs
sintètics, que a més generen un consum d'hidrocarburs i
altres matèries que són no renovables.

I a més d'això, a més que
no fabrica un compost de qualitat, genera que el rebuig que ix de les
plantes de tractament siga extremadament alt, amb la qual cosa això
ha d'anar a abocadors o a incineradores, amb la gran quantitat de
problemes ambientals i socials que es lliga a la seua ubicació, al
trasllat de residus i, en el cas de les incineradores, a més, a
l'alliberament de tota una sèrie de productes tòxics
-que hem comentat abans-, i que provoca o està
directament relacionat amb malalties importants per a la població.

Per tant, les incineradores no s'enfronten amb
el problema crucial que és el de la reducció de residus, i el
que fan és, com en general -eixa política de grans
plantes i de grans abocadors-, és tractar d'amagar el
problema dels residus.
En este cas, és la solució final.
Diguérem, com els jueus els duien als forns crematoris, doncs
ací també, els residus, els portem ahí; perquè
desapareguen, perquè no es vegen, que la gent no siga conscient del
problema que té i, per tant, que no s'intervinga en la
direcció adequada per a resoldre.

Per tant, tres nous principis.
En compte
d'assumir que la societat produirà cada vegada més
residus, s'ha de donar prioritat a la minimització en la seua
producció.
Els elements rebutjats han de ser segregats perquè
cada fracció -seria el segon principi- puga ser
òptimament compostada o reciclada en lloc del sistema actual que
tendix a dipositar els residus mesclats; cal tindre en compte que
també el sistema dels envasos també genera problemes,
perquè que tots els envasos vagen junts genera també molts
problemes; caldrà començar algun dia, com fan en Alemanya i
altres països més avançats en estes qüestions, a
separar encara més.
I, finalment, les indústries -seria
l'element, no més importants que els altres, sinó que
són tan importants uns com els altres- han de redissenyar els
seus productes per a facilitar el seu reciclatge i finalitzar la seua vida
útil.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Para fijación de posiciones sobre esta
proposición no de ley, tiene la palabra el señor Francesc
Signes.

El senyor Signes Núñez:

Bé.
Moltes gràcies.

No vaig a ser molt llarg, després de
l'exhaustiva i magnífica intervenció del senyor
Torró.
Però sí dir que la gestió dels residus a
la Comunitat Valenciana (algú parla sense
micròfon) és un caos que tot
ciutadà constata diàriament: les escasses plantes de
tractament que existixen estan totalment obsoletes i col·lapsades;
els abocadors estan saturats o són il·legals; no existix
arreplega selectiva de matèria orgànica en cap punt de la
Comunitat Valenciana; i en el reciclatge de paper, cartró i envasos
figurem a la cua d'Espanya, segons constaten les últimes dades
de l'Institut Nacional d'Estadística conegudes en esta
mateixa setmana.
En definitiva, tot un rècord del Partit Popular,
senyor Torró.
Tot un rècord del Partit Popular.

Teòricament açò no hauria
d'estar ocorrent, ja que el Pla integral de residus, aprovat pel
govern del Partit Popular en l'any 1997, establia que les
instal·lacions necessàries per al correcte tractament de
residus estarien construïdes a finals del 2002, és a dir, fa
cinc anys -cosa que no s'ha complit, per cert-; que la
replega selectiva, el reciclatge i la reutilització estaria
amplament instaurada en tota la Comunitat Valenciana a partir de 2003, fa
quatre anys i no s'ha fet.
Cosa que també reiteren, el mateix
que acabe de dir, reiteren els plans zonals aprovats amb posterioritat i
com a desenvolupament del propi Pla integral de residus.

A l'execució d'eixos plans es deu
la caòtica situació actual, que (inintel·ligible) .
.
.
el Consell pretén resoldre a base de
construir incineradores -com molt bé ha explicat el senyor
Torró- per a desfer-se ràpidament, per la via
ràpida del col·lapse generat.
Col·lapse que estem
tornant a reviure estos dies, un poc rememorant aquell estiu, el del
passeig del fem per la Comunitat Valenciana, que tots recordem.
Estos dies
a on s'ha tornat a recordar que estan en risc que 750.
000 tones de
fem generats en l'àrea metropolitana de València no
tinguen lloc a on ser dipositats.
Estos dies, a on s'ha recordat que
l'abocador de Dos Aigües és il·legal i, a
més també, és impossible d'ampliar.
Estos dies,
a on s'ha recordat que la declaració ambiental integrada per a
la planta de Manises, que ha de ser una de les dos substitutòries de
la planta de Quart-Aldaia gestionada per FERVASA, la declaració
d'impacte ambiental -dic- està un any, just un
any, en la Conselleria de Territori -en resposta a este
parlamentari-, signada pel propi conseller i encara no ha estat
aprovada.
Estos dies, en què s'ha recordat que la planta de
Manises que, repetixc, és una de les dos substitutòries de la
planta de Quart-Aldaia, en l'exposició pública del seu
projecte, per error -segons el conseller-, la dimensionava per
al doble del que el pla zonal li marcava; planta de Manises que està
a menys de dos quilòmetres del cas urbà més
pròxim, i, per tant, incomplix la Llei d'activitats
qualificades.
Estos dies, i dies arrere i mesos arrere, en la qual la
impossibilitat.
.
.

Bé.
També dir que l'altra planta
substitutòria de la Quart-Aldaia, que és la d'Aldai;
doncs bé, està en funcionament, porta un any de retard i que,
en definitiva, ha patit molts pleits imposats per l'Ajuntament
d'Aldaia; i al final ha sigut l'Ajuntament d'Aldaia el
que ha decidit no demanar execució de sentència,
perquè si no la situació de caos i col·lapse de
residus a la Comunitat Valenciana seria molt pitjor de la que és.

I el Partit Popular vol resoldre, tot eixe tema, a
través de la incineració.
No obstant, la incineració,
al nostre entendre, lluny de ser la solució, contribuiria a
intensificar els danys ambientals i sanitaris derivats de la falta de
gestió dels residus.

La mostra de la Comunitat Valenciana té un
nivell de renovabilitat baix, i les emissions contaminants produïdes
per la incineració dels residus, com les dioxines -com molt
bé ha explicat el senyor Torró-, es quedarien en ella
el temps suficient com per a poder afectar la salut dels ciutadans.
Al
igual que podria afectar la salut dels ciutadans, també, la
fixació al sòl d'estos contaminants i la
conseqüent assimilació a través de la cadena
alimentària.

Així mateix, quant a la seua incidència
en la gestió dels residus, donada l'escassa implantació
dels processos previs a la valoració i eliminació, fomentar
la incineració resultaria contraproduent per  aconseguir els
objectius de minimització, arreplega selectiva, recuperació,
reutilització i reciclatge, que són, o ho haurien de ser,
prioritaris en la política de residus de La Generalitat.
Ja que per
a fer viable la incineració, que exigix una alta inversió
-altíssima inversió-, es requerix assegurar un
volum continuat i considerable de residus, sobretot si les incineradores
són privades i es gestionen basant-se en la rendibilitat, que
és el model que està promovent i que vol promoure i que
començà a promoure, en Fanzara, el propi Consell.

Finalment, el Pla integral de residus,
planificació vigent -cal recordar- en
l'actualitat, no arreplega, ¡no arreplega!
l'opció
de la incineració, sinó de l'abocament dels components
dels residus, dels rebutjos, que no ho hagen pogut ser prèviament
recuperats o valorats.
És per això que no és una bona
opció introduir este mètode sense haver modificat
prèviament el model existent, i sense que el nou, perquè
resulte eficaç, compte amb un ample consens polític i social,
cosa que la incineració, en este moment, per suposat, no ho compta;
no compta amb cap tipus de consens econòmic, social,
etcètera, etcètera.
Són amples capes les que estan en
contra de la incineració.

En conseqüència, per als socialistes, la
incineració no és un mètode apropiat per aplicar en la
gestió dels residus, per les raons que he explicat, i que, per tant,
recolzem la proposició no de llei presentada pel Grup Parlamentari
de Compromís.

El Partit Popular, al nostre entendre, al nostre
paréixer, el que ha de resoldre és el problema que generen
eixes 300.
000 tones que van sense cap tractament a abocadors totalment
incontrolats; ha de resoldre la problemàtica que té, i que
és molt greu, de l'abocador de Dos Aigües; ha
d'intentar resoldre el problema, que en este moment està
generant-se des de fa ja molt de temps, de què la impossibilitat
d'entrar les 750.
000 tones en la planta de Quart-Aldaia fa que
estiguen centrifugant el fem en altres plantes de tractament de la
Comunitat Valenciana que ja estan treballant per dalt de la seua capacitat;
cosa que també passà en la planta d'Ador, que va ser
tancada per sentència judicial i que també el que recollia,
que era el fem de la Safor, va començar a ser centrifugat,
també, a altres plantes alternatives.

Per tant, el que ha de fer el Partit Popular és
aplicar-se en els deures i en els compromisos que té amb el Pla
integral de residus.
Pensem que el que ha de fer és, de forma
immediata, modificar, actualitzar, perquè eixa és la seua
obligació en este moment, el Pla integral de residus.
Nosaltres
creiem que ha de revisar els plans zonals, ha de revisar els plans zonals,
ha de revisar la composició dels consorcis i, d'alguna manera,
ha de revisar el sistema d'adjudicació
d'infraestructures de residus, i ha de revisar l'actual sistema
d'adjudicació en la gestió d'eixes
infraestructures de residus.
I ahí és on el Partit Popular ha
de treballar, i ha de treballar seriosament; perquè la
política que està fent, senyor Torró, el Partit
Popular, és una política absolutament nefasta, i que a
vosté i a mi no mos cap ningun dubte que mos va a portar, en
poquíssim temps, a una situació de caos i col·lapse;
que no només afectarà a l'àrea metropolitana de
València, sinó que afectarà, i comença ja a
afectar, a tota la Comunitat Valenciana.

I la solució a eixe problema, senyor
Torró -vosté sap igual que jo-, que no és
la incineració, sinó que és fer les coses ben fetes,
cosa, senyor Torró -que vosté sap igual que jo-,
que el Partit Popular no està fent.

Res més.
Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

A continuación tiene la palabra, ahora, la
ilustre diputada señora Verónica Marcos, por el Partido
Popular, del Grupo Popular.

La senyora Marcos Puig:

Muchas gracias, señor presidente.

Le agradecería, también, al señor
presidente, y es una petición de esta diputada, que cuando se fije
posición por parte de un grupo parlamentario se dirija, única
y exclusivamente, al grupo parlamentario proponente; porque si uno quiere
criticar a otro grupo parlamentario, por favor, que presente la
proposición no de ley.

El senyor president:

Muy bien.

La senyora Marcos Puig:

Muchísimas gracias, señor presidente.

En primer lugar quisiera, señor Torró,
decirle que discrepamos en algunos de los argumentos en los que usted ha
basado su proposición no de ley.

Mire.
La he estudiado con detenimiento y lo primero
que podemos ver es su confusión de conceptos.
Señor
Torró, no es lo mismo incineración que valorización
energética.

Usted trata de hacer ver en su propuesta que la
Generalitat Valenciana pretende hacer desaparecer los residuos con las
antiguas incineradoras que no están permitidas por la Unión
Europea, y, por supuesto, tampoco están permitidas por la
Generalitat Valenciana, señor Torró.
Y quiero recordarle que
esta normativa data del año 2000, la normativa europea, y que fue
adaptada al estado español -donde se encuentra la Comunidad
Valenciana, por supuestísimo, señor Torró- en el
año 2003; año en el que gobernaba, pues el Partido Popular,
tanto en el estado español.
.
.
Y, por lo tanto, fue mi partido, el
Partido Popular, el que estableció la normativa sobre la
eliminación de residuos, y no otro, tanto en la Unión Europea
como -ya le digo- en el estado español.

Mire, señoría, como representantes del
pueblo valenciano, tanto usted como yo, tenemos la responsabilidad de hacer
propuestas para mejorar la calidad de vida de los ciudadanos, y no crear
una alarma social injustificada, como usted está haciendo al
presentar esta propuesta y en su exposición anteriormente.

Su obligación como oposición,
señoría, es controlar al gobierno valenciano, y no demonizar a la Generalitat
valenciana, queriendo dejar entrever en su propuesta que el modelo de
eliminación de residuos del Partido Popular provoca enfermedades
cancerígenas.
Hecho, señoría, que me parece bastante
irresponsable por su parte.

Y le diré, señor Torró,
cuál es nuestro modelo.
Nuestro modelo de gestión y
eliminación de residuos es el que marca, como le he dicho
anteriormente, la Unión Europea.
Nuestra política se basa, en
primer lugar, en prevenir y reducir los residuos.
La mejor solución,
desde luego, señor Torró, sería no tener residuos de
ningún tipo, pero en cualquier sociedad avanzada del siglo XXI,
evidentemente, se generan residuos.
Y en el caso de que se generen, reducir
su cantidad en cuanto sea posible y evitar esta cantidad de residuos.

En segundo lugar, para los pocos residuos que no
hayamos podido evitar producir, utilizamos la valorización tanto
material como energética, que es diferente de la incineración
que usted está planteando en esta proposición no de ley.

Y, en tercer lugar, deberíamos eliminar los
residuos que no hemos podido valorizar, los residuos no valorizables.

Y mire, señoría, la valorización
energética, la que está utilizando el gobierno del Partido
Popular en la Comunidad Valenciana, la implantada por el Partido Popular en
todo el estado español, señoría, es un sistema de
tratamiento ampliamente extendido en Europa, principalmente en estados del
centro y del norte, donde la cultura ambiental incluso está
muchísimo más arraigada que en el estado español.
Por
lo tanto, creo que se confirma la validez como alternativa de tratamiento
plenamente consolidada por estos países más desarrollados.

Esto no significa, señoría, que sea un
tratamiento exclusivo, sino que además debe ser compaginado con
otras alternativas, como es la recuperación de materiales, la
biometanización y el compostaje de la materia orgánica para
alcanzar la mejor gestión integral de los residuos urbanos.

Por tanto, señoría, no vamos a aceptar
su proposición no de ley.
En primer lugar, porque su propuesta
desestima totalmente la valorización, que es este sistema utilizado,
como he dicho anteriormente, en los países más desarrollados
de la Unión Europea, con una cultura ambiental muy arraigada.
Y
además, esta tecnología respeta holgadamente los
límites de emisión y también los parámetros de
combustión de residuos establecidos en la vigente normativa de la
Unión Europea.
Y usted está demonizando y está cuestionando la actitud del gobierno
valenciano en este sentido, señoría.

Y en segundo lugar, también propone la
creación de una ley autonómica de envases.
Mire, señor
Torró, en cuanto a este punto, decirle que las comunidades
autónomas no pueden dictar disposiciones distintas para los envases
y productos que las que dicta la Unión Europea, porque formamos
parte de la Unión Europea, pese a que usted y a su grupo
parlamentario le pese.
Formamos parte de la Unión Europea, una
región muy avanzada dentro de la Unión Europea.
Por lo tanto,
nos vamos a ceñir a la normativa europea.

Y en tercer lugar, decirle que todos los planes
zonales de residuos urbanos de la Comunidad Valenciana contemplan la
combinación de varias actuaciones para una óptima
gestión de residuos urbanos, como le he comentado también
durante mi intervención.
Empezamos por la recogida selectiva de
origen en papel y cartón, vidrio y envases ligeros, e implantada en
todos los municipios, y después se procede a la valorización,
que no es otra que la recuperación del subproducto de compostaje de
la materia orgánica.
Esto se realiza en plantas modernas, que
superan con creces los antiguos handicaps en materia de olores, lixiviados, etcétera, cosa que
también usted deja entrever en su proposición no de ley.

Por tanto, señor Torró, no vamos a
aceptar su propuesta, porque estamos gestionando de manera responsable y
que en ningún caso se corresponde con la que usted está
planteando en su propuesta.
Porque lo que usted está planteando en
su exposición es una situación alarmante para la
ciudadanía, que en ningún caso es realidad.
Y yo le pido que
haga una oposición -le he dicho anteriormente-
constructiva, sin alarma social, porque nosotros estamos aquí para
tranquilizar y dar respuesta a la inquietudes de los ciudadanos.
Y, desde
luego, procurar que todos los valencianos disfruten de una comunidad con un
medio ambiente sano y saludable.

Por tanto, señor Torró, representante
del Grupo Parlamentario Compromís, decirle que para dar soluciones
contará usted con este grupo parlamentario, pero, desde luego, para
alarmar a la sociedad no cuente usted con nosotros.

Muchísimas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Marcos.

Tiene la palabra para réplica el portavoz, don
Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Anem a vore.
Ací pareix que s'aplica la
màxima de matar el missatger.
És a dir, si resulta que
l'irresponsable és el que adverteix dels perills, contrastats
científicament, que té una determina pràctica, si
irresponsable precisament és el qui alentix eixa pràctica
-no sé-, la veritat és que açò
és el món al revés.
Però, bé, estes
coses la veritat és que eren previsibles.

Alguna qüestió més de previndre i
reduir la producció de residus, ja m'explicarà la
senyora diputada com ho fa la Conselleria de Medi Ambient, perquè
jo, sincerament, no ho sé.
I sé de què estic parlant,
he sigut responsable de medi ambient en el meu poble.
No estic parlant
d'una matèria que no sàpia de què va la cosa.

I respecte a la llei autonòmica
d'envasos, clar que formem part de la Unió Europea, clar que
sí.
Però pot anar vosté a recórrer la
Unió Europea i vorà la diferència que hi ha sempre a
partir dels mínims que determina la Unió Europea, la
diferència que hi ha en tractament d'envasos entre països
com Dinamarca, per exemple, on es reutilitzen pràcticament tots els
envasos i no es generen envasos d'estos que tenim ací, que
sobren, bossetes i cosetes d'estes que no aprofiten per a res, i, per
exemple, el cas d'Espanya, on, lamentablement, això no passa
aixina.

I després, que la recollida d'envasos
lleugers està aplicant-se en tots els municipis, no és cert.
Vull dir, les poblacions xicotetes encara no tenen recollida selectiva
d'envasos lleugers.

Bé.
Hi ha una cosa, que és la que ha dit
el senyor Signes, que jo crec que és molt important, i és el
tema de la privatització.
Jo crec que ahí està un del
grans problemes, la gestió d'estos projectes
d'incineradores o plantes de valorització.
Jo insistisc en
allò de valorització, entre cometes, pertanyent a empreses
privades.
A més tones cremades, més reben en concepte
d'entrada de residus, més poden cremar i, teòricament,
més energia poden vendre a la xarxa.
És a dir, més
cremada, més benefici.

En els països avançats, que vosté
parlava d'ells, en els Estats Units, en els anys 80, va haver un boom
d'incineradores, però a partir dels anys 90, això ha
remés i pràcticament l'eliminació de subsidis,
perquè esta indústria sense subsidis no funciona, va fer que
tancara.
A Japó ha passat una cosa pareguda, encara que allí
hi ha una indústria més forta.
I a Europa també.

Se'ns diu que una incineradora evita
l'existència d'abocadors.
Bé, no és de
veres.
Cada incineradora li calen cinc abocador.
Una
instal·lació que tracte 200.
00 tones anuals de fem,
produïx 6.
000 tones de residus altament tòxics, que són
anomenats cendres volants, que han d'emmagatzemar-se en
dipòsits especials, que és precisament la diferència
entre el que vosté anomenava incineradores antigues i les que ara es
posen.
Això cal emmagatzemar-ho.
També produïx 60.
000
tones d'escòria, que depenen del seu contingut de
substàncies contaminants, molta d'esta escòria va a
parar als abocadors de residus municipals.
I l'altra part, que es
considerada oficialment com a innòcua, s'utilitza per a fer
carreteres, s'aboca en els talussos.
Però hi ha una
prevenció, que diu que a una distància mínima de 30
metres de qualsevol llit d'aigua.

Per què es fa eixa prevenció si tant
netes ixen i tant perfectes ixen els residus de la incineració?
És que estes cendres contenen unes elevades dosi de dioxines.
El
contaminant, la dioxina, la toxicitat del qual és compta en
milionèsimes de milionèsimes de gram.
És a dir, no
res, no li cal absolutament quasi tindre concentració per a provocar
efectes tòxics en l'organisme.

Ací és que pareix que ens dediquem a
invertir el sentit de les paraules.
Vull dir, jo li recomane a algú
que llija la novel·la 1984, d'Orwell, que és una denúncia de les
societats totalitàries, i definix molt clarament que les societats
d'este tipus són aquelles en què la propaganda
consistix, entre altres coses, en invertir el sentit de les paraules
perquè la gent crega que les coses són diferents al que
realment són.
Això de la guerra és la pau, i
l'amor és l'odi i tot això que propagava el Gran Hermano a través
de les pantalles estes que hi havia en cada poble.

Bé.
Ací pareix que estiguem fent una
cosa semblant.
Vull dir, la responsabilitat, segons els que se'ns ha
dit ací, és escampar en la naturalesa contaminants
ultratòxics i, a més, anomenar-ho valorització de
residus.
 Si eixa és la responsabilitat de la conselleria, jo,
permeta'm que objecte que jo preferisc seguir sent un irresponsable
en eixe cas.

El senyor president:

Muchas tracias, señor torró.

Tiene la palabra, para réplica, la
señora Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Mire, señor Torró, yo es que no dudo que
usted conozca la materia.
Estoy convencida que la conoce.
Pero, claro, lo
que me preocupa es la interpretación maliciosa y torticera que usted
haciendo con esta proposición no de ley intentando alarmar a la
sociedad valenciana.
Eso es lo que me preocupa.
Y por eso le he dicho que
me parece una irresponsabilidad política por su parte, porque usted
está aquí hablando de enfermedades cancerígenas y
enfermedades muy perjudiciales para la salud.
Está intentando hacer
demagogia con una proposición no de ley en una cámara
autonómica, señor Torró.
Y por eso me parece usted un
irresponsable, políticamente hablando, señor Torró.
Nada más.
No le estoy diciendo que usted desconozca la materia.
Probablemente usted será muy conocedor de la materia.
Lo que me
preocupa es que usted irresponsablemente esté intentando crear una
alarma social, que no tiene nada que ver con la realidad social en este
tema.

Y yo, señoría, le vuelvo a repetir,
usted conoce perfectamente cuál es la normativa europea
específica para los residuos.
La conoce perfectamente, señor
Torró, y sabe, sabe, que el gobierno valenciano está
cumpliendo a rajatabla esta normativa, porque si no lo estuviera cumpliendo
a rajatabla, estaríamos en la situación que usted estaba
planteando, con malformaciones, con enfermedades cancerigenas, dioxinas en
el ambiente.
.
.
O sea, señor Torró, sabe perfectamente esa
interpretación de la normativa y ese cumplimiento de la normativa se
está produciendo por parte del gobierno valenciano.

Y aunque ustedes traten de decir que no para
confundir, ya lo he dicho anteriormente, y para alarmar a la opinión
pública, en mi opinión, señor Torró, sabe
¿por qué lo hacen ustedes?
Para buscar la excusa para formar
esas plataformas con las que tanto les gusta a ustedes manifestarse, esas
plataformas de las que también habla en su proposición no de
ley.
Yo creo que ustedes, irresponsablemente, están intentando
alarmar a la sociedad para que realmente se creen esas plataformas de las
que usted está hablando en su proposición no de ley.

Yo le pediría, le pediría, señor
Torró, que realmente aprobara, por ejemplo, los presupuestos que se
han debatido en la Comisión de Economía en estas Cortes, unos
presupuestos en los que se invierte, para la gestión de residuos en
la Comunidad Valenciana, 14,5 millones de euros.

Y ya le digo, encontrará siempre el consenso de
este grupo parlamentario y de esta diputada que le habla, cuando con rigor,
con rigor, y haciendo frente realmente a los problemas de los ciudadanos,
sin alarmar, sin alarmar, y de manera responsable políticamente,
encontrará siempre a este grupo parlamentario y a esta diputada.
Pero con esta exposición que usted ha hecho hoy, esta mañana
aquí en esta comisión, señor Torró, siento
decirle que no vamos a aprobar su propuesta.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Marcos.

Pasamos a la votación.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en contra?
8.

Proposició no de llei sobre la publicació
enguany d'un informe sobre la demanda social d'habitatge
protegit, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 1.
004, BOC número 11)

El senyor president:

A continuación, pasamos al punto número
10 del orden del día, una proposición no de ley presentada
por el Grupo Compromís.
Para su defensa, durante quince minutos,
tiene la palabra el ilustre diputado, don Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Bé.
Procuraré no consumir-los,
perquè al final a un se li cansa la veu de tant parlar.

El senyor president:

Me consta que tiene usted mucha faena acumulada a lo
largo de esta semana.

El senyor Torró Gil:

Anem a vore.
I d'entrada demanar una certa
disculpa, sobretot a la gent que va estar present en
l'argumentació de part del pressupost, perquè
lògicament en el tema que presente ací, que és una
qüestió referida als temes d'habitatge, hauré de
repetir alguns dels arguments que ja vaig exposar en la Comissió
d'Economia defensant les esmenes que va plantejar el nostre grup.

Jo dia allí que estem.
.
.
hi ha una greu
problemàtica d'accés a l'habitatge, una
problemàtica que jo la distingia en dos esferes diferents,
d'una banda un problema que és molt generalitzat, que
és que hi han uns preus exagerats, uns preus inflats que provoquen
enormes transferències de renda des de les classes baixes i mitjanes
cap a determinats sectors econòmics i socials i empresarials, i
això genera també un greu problema hipotecari, un problema
que té unes conseqüències socials greus molt probables i
que, a més, es convertix en una espècie d'espasa de
Dàmocles sobre l'economia atesos els potencials desequilibris
macroeconòmics que pot general.

Tots hem sentit parlar, encara que molts no acabem
d'entendre massa bé això què significa, el tema
de la crisi de les hipoteques subprime en les economies i l'enorme repercussió que
això ha tingut en l'economia mundial, com un efecte
d'ona expansiva que encara no s'ha aturat i no s'atrevix
ningú a pronosticar amb certesa fins a on ens pot dur eixa
qüestió.

El segon problema quant a l'accés de
l'habitatge és un problema més localitzat però
que, com ja dia despús-ahir, és un problema que socialment
pot ser més greu, i és que determinats sectors, determinats
grups socials, joves, famílies monoparentals especialment dones,
immigrants, gent major, es veuen expulsats de l'accés a
l'habitatge.
Per què es produïx això?
Bé,
doncs n'hi han moltes raons, però una d'elles és
l'enorme mancança d'habitatge protegit, i ací,
lògicament, hi ha una greu irresponsabilitat política
-ho argumentaré més- que han estat pujant i els
promotors han venut habitatges en grans quantitats, pràcticament
ningú no se n'ha preocupat, però hi havia un problema,
un problema que no era d'escassedat d'oferta sinó
fonamentalment un problema d'increment dels preus.
La (inintel·ligible) .
.
.
pública ha estimulat guanys extraordinaris per a determinats sectors
econòmics a costa d'una població necessitada
d'habitatge.
I ara s'enrecorden perquè la
política del Partit Popular i de la conselleria per tal
d'incrementar l'oferta d'habitatge protegit ha segut
augmentar els preus mínims de tal manera que en compte de
preocupar-se perquè la gent accedisca a l'habitatge pareix que
és simplement preocupar-se fonamentalment perquè els
promotors no vegen com els seus beneficis es ressentixen dels problemes que
es generen en les conjuntures del mercat.

Pensem que cal intervindre decididament per a corregir
els defectes del mercat.
No és un déu que tot ho assigna
bé.
Cal promoure vivenda de protecció oficial i cal invertir,
a més, en promocions públiques per ajudar que el preu de
l'habitatge disminuïsca.
Creiem que hi ha una necessitat
imperiosa d'impulsar la iniciativa pública.
Nosaltres, on hem
governat, o on governem, hem demostrat amb les polítiques
d'intervenció que es pot capgirar i es pot actuar sobre el
mercat immobiliari incrementant l'oferta pública i ajudant de
forma clara que els preus no creixquen tant o inclús en alguns casos
que disminuïsquen i que la gent puga accedir amb més facilitat.

Els pressupostos en tramitació demostren
clarament la ridícula assignació de la construcció i
rehabilitació d'habitatges públics i, per tant, en
eixes condicions és impossible intervindre positivament i, com
díem en el debat dels pressupostos, en els dos sentits del terme,
tant en el sentit de bondat com en el sentit d'intervenció que
tinga un efecte destacable en el mercat immobiliari amb les quantitats que
hi ha consignades.

Tot això demostra amb claredat, meridiana a
més, que la política d'habitatge, que per una altra
banda és un dels problemes més sentits per la ciutadania,
és marginal dins de l'acció de La Generalitat.

Si ens hem de refiar de les dades del ministeri, al
País Valencià la caiguda de la construcció
d'habitatges protegits des del 2002 aproximadament, ha estat molt
clarament superior a la mitjana estatal.
Sobre un 17% de caiguda mitjana
ací s'ha reduït fins a un 40%.
I una dada que em sembla
suficientment il·lustrativa és que a la legislatura passada,
les promocions de l'IVVSA sols han suposat el 4,5% del total de
l'oferta d'habitatges.
A priori, això denota un creiximent de les dificultats dels
col·lectius més desafavorits per accedir a un habitatge digne
i en condicions.
I més si tenim en compte que les rendes mitjana i
els salaris han sofert una davallada important en terme relatius respecte
al conjunt d'Espanya.

L'equació, per tant, és clara:
menys habitatge protegit, això vol dir major dependència, per
tant, de l'oferta de renda lliure, més rendes relativament
més baixes, el resultat és l'exclusió
d'una part important de la societat de l'accés a
l'habitatge.
I, a més, el preu de l'habitatge lliure ha
creixcut de forma exponencial.
Des del 2000 fins al 2006, un 120%.
I, per
això, ha empitjorat greument tots els indicadors
d'accessibilitat a l'habitatge.
Al 2003, el País
Valencià, l'índex d'esforç per adquirir un
habitatge representava un 30% de la renda individual, incrementant-se
més de 10 punts percentuals en els tres últims anys.

Del total de llars del País Valencià, la
meitat amb menys renda, necessitava en 2005, 4,5 anys de renda familiar per
adquirir un habitatge i, el 2006, ja necessitava 7,8 anys, tenint en
compte, a més, que l'increment de les hipoteques només
ha comptat en l'últim any d'eixos que estem contemplant
i encara de forma moderada.

Per tant, sembla evident, per a nosaltres és
evident, que per a orientar la política a desenvolupar des de La
Generalitat en matèria d'habitatge, cal dotar-se dels
instruments adequats.
En primer lloc, cal estudiar a fons, quina és
la situació, lògicament per a definir adequadament els
problemes.
Primer identifiquem els problemes quins són;
després, lògicament, dissenyarem primer i aplicarem
després mesures adients per tractar de solucionar eixos problemes.

Totes les dades que he aportat només suposen
-insistisc- una pàl·lida aproximació al
problema per ell mateix.
Hi ha una cosa que és molt evident.
Es
tracta exclusivament, simplement de generalitzacions.
Per tant, el problema
necessita un estudi profund.
En quines línies?
En primer lloc,
determinar les necessitats reals, estudiant clarament quines són les
línies de la demanda i si eixa demanda s'ajusta bé a
les necessitats reals de les persones que més necessitats tenen
d'habitatge, lògicament.
Cal també identificar amb
claredat quins són els col·lectius exclosos, no sols
socialment, és a dir, no sols examinar els nivells de renda o el
tipus de col·lectius que es veu expulsat, sinó també,
i això és imprescindible, i és una cosa que no se sap
o no es coneix adequadament, de forma territorial.
És a dir, els
problemes socialment però també on se situen els problemes i
on són més greus perquè, lògicament,
allí caldrà intervindre amb una major intensitat tant
d'esforços com de recursos.

També cal identificar quins són els
problemes concrets de cada grup i de cada territori, en quines condicions
d'habitatge es troben, quines dificultats concretes, dificultats que
de vegades no són exclusivament econòmiques com, per exemple,
és molt palés al col·lectiu d'immigrants o a
determinats col·lectius d'immigrants que es veuen amb
dificultats d'accedir a l'habitatge no de vegades perquè
no disposen dels recursos adequats sinó per altres raons de
caràcter, podríem denominar, racista, per ser clars, o
col·lectius de persones majors que se veuen expulsades de
l'habitatge i que després tenen dificultats per a
reintegrar-se.
Podria citar com a anècdota una veïna meua, que
mos van tirar de casa a ella i a mi perquè van tombar la casa per a
fer-la nova, estàvem de lloguer; a la dona li van donar una
subvenció que va ser insuficient per a poder accedir a un altre
habitatge que tinguera com a mínim les mateixes condicions que
tenia, amb la qual cosa es va haver d'embarcar en un lloguer que li
consumia el 80% de la seua pensió, i la dona, amb 70 anys, es va
haver de posar a fer escales per a poder passar el mes, pagar la llum i
pagar-se el telèfon.

Eixa situació, que no és una
situació que per dramàtica o anecdòtica no és
menys important, perquè realment n'hi ha moltes persones en
estes condicions.
I eixes persones són les que hem de demanar.
.
.
A
estes persones de més de 70 anys, si no tenen fills no els donen una
hipoteca en el banc i, per tant, no poden accedir a l'habitatge quan
se'ls expulsa per diverses raons.
Passa molt en els centres
històrics que estan molt degradats i després o ara
acabaré parlant d'això també.

I, per últim, cal analitzar la demanda
específica d'habitatge protegit i, sobretot, el mecanisme
d'adjudicació d'aquests i també dels anomenats
habitatges socials, perquè si l'habitatge protegit és
escàs, l'habitatge social pràcticament ha desaparegut
del mercat.
Cal analitzar eixa demanda, cal vore els mecanismes i cal,
lògicament, revisar els mecanismes si no són els adequats.

Per acabar, i és una cosa que també
està contemplada en la proposició no de llei, l'oferta
d'habitatges s'ha concentrat fins ara quasi exclusivament en
les noves promocions.
I a manca de dades concretes, la percepció
indica a les clares l'escassesa d'operacions de
rehabilitació.
I cal invertir esta tendència de forma clara,
una tendència que, insistisc, és molt general i representa,
jo crec que un dels forats, dels buits més importants de la
política d'habitatge del Consell.
I la rehabilitació no
només s'ha de fer per motius historicoartístics;
s'ha de fer per motius socials.
L'exemple que he posat abans
és un motiu molt evident.
Moltes persones, sobretot majors, que
viuen en centres històrics i que se veuen angoixades davant del
deteriorament dels seus edificis i quan troben que moltes vegades les
ajudes que hi han no són suficients o que no existix una
política adequada de promoció, de salvaguarda d'eixos
centres històrics.

Però també n'hi han altres
elements, com és l'enorme existència d'un parc
d'habitatges buits, prop d'un 30% del total, que cal que es
mobilitze i que una part d'eixe patrimoni necessita
rehabilitació.
Altra part, evidentment, no, majoritària,
però cal penalitzar el manteniment d'habitatges buits,
promoure el lloguer i cal atendre no només els centres
històrics sinó també determinats barris amb habitatges
de fa més de 50 anys que també estan veent-se afectats per
processos de degradació de la construcció, i abans que eixos
processos es fagen irreversibles caldria actuar per a poder
resoldre'ls.
Sé que es duen actuacions en eixe sentit
però està clar que no són suficients i està
clar, per tant, que cal estudiar adequadament per tal d'ampliar el
seu radi.

I, finalment, un tema de caràcter ambiental.
La
degradació de les construccions i l'enderrocament
d'eixes construccions per a construir de nou suposa un enorme
malbaratament de recursos, tant de recursos materials com de recursos
energètics, que cal tindre present a l'hora de.
.
.
, és a
dir, parlem del reciclatge i de la reutilització en els residus
però no se n'adonem que n'hi han altres coses que es
poden fer.
És a dir, és el mateix, es tracta d'evitar
que es produïsquen els residus.
Generem una enorme quantitat de
residus inerts que van a parar a abocadors, que moltes vegades tenen molt
escàs tractament perquè n'hi han moltes poques plantes
de reciclatge, però que el més important no és que els
residus estos vagen a parar als abocadors i es reciclen, sinó evitar
que vagen a parar als abocadors en la mesura del possible i, per
això, cal promoure plans extensius de rehabilitació que vagen
molt més enllà de les ajudes puntuals que ara estan
oferint-se i, per això, lògicament, cal estudiar el problema
com demanem en la proposició per a fer un informe que ens permeta
abordar totes estes qüestions de forma clara, ampla i per a dotar-nos
d'una solució satisfactòria en un termini raonable.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Hemos comprobado que excepto en 58 segundos esa voz
sigue siendo potente.
A continuación, para fijación de
posición por el Grupo Socialista, tiene la palabra doña
María José Salvador.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyor president.
Espere tampoc
consumir tot el temps del que disposem per tal d'agilitzar un poc el
funcionament de la comissió.

Igual que per al Grup Compromís, per als
socialistes l'habitatge també és una de les nostres
principals preocupacions, igual que també ho és per als
valencians i valencianes, com és reflectix habitualment en les
enquestes que es publiquen sobre aquesta qüestió.

A esta situació s'afegixen, en el cas de
la Comunitat Valenciana, els constants incompliments, com sap el senyor
Torró, del Partit Popular en la legislatura passada en
matèria d'habitatge protegit, el que reflectix que
l'habitatge no és una prioritat per al Consell,
afirmació que s'evidencia pel fet que des de 2004 no
s'elabora ningun informe per conéixer les necessitats
d'habitatge a la Comunitat Valenciana.
Qüestió que em
resulta sorprenent ja que suposa que s'ha estat desenvolupant una
política d'habitatge a cegues en esta comunitat i sense
criteri, sense atendre les necessitats dels ciutadans de la comunitat
perquè, evidentment, no es pot donar resposta a una realitat que
és desconeguda.

Paradoxalment hem passat una etapa que més
habitatge s'està construint a la Comunitat Valenciana, i els
valencians i les valencianes tenen menys possibilitat d'accés
a l'habitatge.
A penes el 8% del total d'habitatges
construïts en la nostra comunitat en els últims quatre anys han
sigut de protecció oficial.

A més a més trobem el com, on i quant
s'ha de desenvolupar el territori, que és
l'essència de la funció pública i de
l'urbanisme, i s'ha decidit, no per interessos generals,
sinó per la voluntat i interessos de caràcter privat.

En este context, i per tal de defensar el nostre vot a
favor de la proposició no de llei, presentada per Compromís,
hem de recordar els incompliments del Consell respecte al Pla vivenda
2005/2008, aprovat pel Ministeri d'Habitatge.
El govern destina un
58,7% més.
.
.

El senyor president:

Señora Salvador, yo le rogaría que, por
el buen funcionamiento de esta mesa, nos ajustáramos a la defensa de
por qué van a apoyar la proposición de ley del grupo.

La senyora Salvador Rubert:

Evidentment és el que estic fent.
Per
manifestar el nostre posicionament a favor d'un vot hem de justificar
el per què.
Per tant, jo també demanaria a la
presidència de la mesa que no insistisca tant en posar entrebancs i
limitar el desenvolupament democràtic.
.
.

El senyor president:

No es intención de
la presidencia de esta mesa limitar el debate, en absoluto.
Lo que
sí es ajustarlo a lo que estamos, a lo que se trata, de la
cuestión.
Yo le rogaría que, por favor, y usted me entiende
perfectamente, se ajustara el máximo posible por qué y
cuáles son los argumentos para apoyar la proposición no de
ley por parte del Grupo Compromís.

Gracias.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyor president.
Continue.

Aquesta situació que estàvem comentant,
respecte a la defensa del Grup Parlamentari Socialista a la
proposició no de llei del Grup Compromís, sobre publicar un
informe en matèria d'habitatge protegit, el nostre vot a favor
també es justifica per la situació existent a la Comunitat
Valenciana davant la nul·la atenció en matèria de
rehabilitació patrimonial, edificació de solars i
obtenció de sòl dotacional públic als centres urbans
per a la construcció de vivenda protegida.
I, en definitiva, igual
que per al Grup Compromís, també per als socialistes,
és una qüestió de responsabilitat exigir al Consell
transparència en esta matèria, perquè ens preocupa el
futur dels jóvens i de les persones que tenen dificultat per accedir
a una vivenda en la Comunitat Valenciana.

Entenem, igual que el Grup Compromís, que hi ha
una total falta de transparència i d'informació per
part del Consell, tant a l'oposició com als ciutadans que
sol·liciten accedir a una vivenda protegida.
No hi ha possibilitat
d'accés a les llistes d'espera ni de saber amb facilitat
les dades reals sobre vivendes protegides de nova construcció
visades, les acabades, les destinades a lloguer o a venta.
I mentrestant el
Consell no pot seguir incomplint amb impunitat els seus compromisos
electorals en esta matèria i no assumint la responsabilitat que
suposa tindre esta matèria en l'àmbit de la seua
competència.

Per tant, és la nostra responsabilitat recolzar
la proposta del Grup Compromís per poder estar vigilant, davant les
decisions i omissions, davant de l'opacitat i falta de la veritat,
per tal d'exigir el Consell que complisca els seus compromisos i
assumisca les seues responsabilitats.

Per tant, donem el nostre suport a la PNL de
Compromís, per a la publicació d'un informe detallat
sobre demanda social per part de col·lectius desfavorits i
d'oferta pública del nostre territori sobre esta modalitat de
vivenda protegida.

Recolzem que l'informe aporte dades sobre
construcció de nous habitatges en la Comunitat Valenciana, que
l'informe tinga caràcter anual i que s'indiquen quines
vivendes són de renda lliure i les que van a ser de protecció
pública.

Recolzem que l'informe faça
referència a la rehabilitació d'habitatges restaurats
que es destinen a la protecció pública; i, molt important,
que s'indiquen les aportacions econòmiques de les diferents
administracions implicades, que és la millor manera de posar blanc
sobre negre què aporta cada administració per a la
construcció d'habitatge protegit.

Finalment, recolzem que l'informe aporte les
dades sobre demanda d'habitatge protegit, llistes d'espera i
mecanismes d'adjudicació.

En definitiva, com he comentat abans, el nostre vot a
favor i recolzament de la proposició no de llei perquè es
publique este informe i amb caràcter anual.
I també esperem,
evidentment, que el Grup Popular se sume a la transparència en esta
matèria.

El senyor president:

Muchas gracias,
señora Salvador.
Le pido disculpas por esa música ambiental
que ha surgido en un momento determinado de su intervención, que mi
compañera no se ha dado cuenta.

Tiene la palabra, por parte del Grupo Popular, el
ilustre diputado señor Vicente Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Intervinc, en nom del Grup Popular, per a fixar la
nostra posició, que ja d'inici li avance que va a ser la de no
acceptar la proposició no de llei.
En cap cas per no
col·laborar a donar informació, sinó per allò
que ara li vaig a comentar.

En el mes de maig del present any
s'adjudicà l'estudi de necessitats i demanda de vivenda
de la Comunitat Valenciana per al període 2007-2011.
Estudi que en
estos moments seguix la línia d'anàlisi, coneixement de
dites necessitats i demandes de vivenda a la nostra comunitat, i que la
direcció general ja inicià de la mateixa manera per al
període 2003/2007.

L'esmentat estudi estarà finalitzat i,
per consegüent, disponible a la direcció general de la
conselleria al llarg del primer trimestre, que serà publicat per al
coneixement general al llarg dels primers mesos del pròxim any.
Els
resultats que s'obtindran de l'esmentat estudi són els
que els expose a continuació.

La caracterització dels governs residents en la
Comunitat Valenciana.
La quantificació de la vivenda en la Comunitat
Valenciana per al període 2007/2011.
La caracterització de la
demanda en funció de la tipologia de la vivenda, règim de
tinença, règim de protecció, etcètera.
La
política de vivenda i la percepció per part de la ciutadania.
Vull fer una especial referència que este informe, juntament a
altres informacions recollides per part de la direcció general de la
conselleria, permetrà realitzar informes i estudis tècnics
posteriors relatiu a la demanda de vivenda i a les necessitats de
política de la vivenda a desenrotllar per part de la Conselleria de
Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Vivenda, i la seua relació en el
plantejament urbanístic, tal i com s'establix en la LUV.

En la línia del que els acabe d'exposar,
em pareix important destacar la labor que s'ha vingut realitzant per
part del govern del Partit Popular en esta matèria, com és el
foment de la vivenda protegida que s'ha incorporat de manera decisiva
a la legislació urbanística i territorial, en aspectes com
els estudis sobre necessitats reals de vivenda en els plans
urbanístics, el registre autonòmic de patrimoni públic
del sòl, la consideració de les vivendes de lloguer per a
jóvens, per a persones majors i per a persones dependents, com un
equipament urbanístic més.

Un dels pilars de la política de vivenda
d'este govern, el valencià, passa per adoptar totes les
mesures necessàries perquè el benestar puga arribar a tots
els ciutadans, i en especial els sectors socials amb més dificultats
per accedir a una vivenda digna.
Per tant, són qüestions
fonamentals per a este grup parlamentari, i entenc que per a la resta
també.

La vivenda en este cas, la vivenda protegida,
és una via d'accés a la vivenda per a moltes persones
que integren la societat valenciana.
Les xifres ens donen la raó
quan diem que estem i anem pel camí adequat, perquè,
gràcies als governs del PP, la comunitat ha aconseguit liderar les
polítiques en esta matèria, polítiques que durant la
passada legislatura han permés a més a de 100.
000
famílies accedir a una vivenda digna.

Segons les dades del primer trimestre de 2007 del
Ministeri de Vivenda, la comunitat és la tercera autonomia espanyola
que construïx més vivenda de protecció oficial.
A
més a més, els preus de la vivenda protegida en el nostre
territori estan per davall de la mitjana espanyola.
I açò,
senyories, ens du a un clima de satisfacció pel treball ben fet,
però sense caure en l'autocomplaença, i seguirem
treballant per això, per a introduir millores.

Sempre ens hem mantingut fidels als projectes que des
del govern valencià s'han vingut proposant i més tard
s'han dut a una realitat tangible.
Hem aconseguit fins i mitjans
importants que ens duen a resultats com els que he citat abans.
Resultats
molt positius per al mercat de la vivenda en la Comunitat Valenciana.
Per
això, i al seu degut temps, tindrem el nou estudi de necessitats i
demanda de vivenda per a la Comunitat Valenciana per al període
2007-2011.
Estudi que en estos moments, i reitere, que seguix la
línia d'anàlisi, coneixement de les esmentades
necessitats i demandes en la nostra comunitat.

Moltíssimes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias,
señor Betoret Coll.

Tiene la palabra, para la réplica, el ilustre
diputado señor Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Sí, anem a vore.
Jo, no sé, si tan
bé ho fan, com és que hi ha tants problemes?
És que,
clar, anem a vore, jo entenc que una organització política
desenvolupa una política concreta i, lògicament, és
perfectament legítim, raonable, defensar la política que un
aplica.
I sobre això tinc poques coses a dir.
Però
també sembla raonable que inclús el més sabut dels
sabuts, a no ser que evidentment, tret del nostre senyor, que
lògicament no té eixe problema, és comet algun error,
no?
Com a mínim.
I estaria bé això, de tant de tant,
plantejar-se dir, bé, ho hem fet bé?
No ho hem fet bé?
Si ho hem fet tan bé per què seguixen havent problemes?
I on
estan els problemes?
Perquè, clar, quan algú no sent
és que no sé perquè fan un estudi, després de
sentir-lo, senyor Betoret.
No fa falta.
Si ho han fet perfecte, no hi ha
problemes.
Quins problemes hi ha?
Si no hi ha problemes per què hem
de fer cap estudi.
És que, no sé si es donen compte,
però es contradiuen prou en la lògica de les coses que
plantegen.

Anem a vore, no sols és important fer estudis,
que m'alegre molt que estiga fent-se, pense que, encara que no
és exactament el mateix que estic plantejant-li jo en la proposta, i
estic convençut que serà un instrument més o menys
útil -ja vorem-, però supose que tindrà
una utilitat per a poder abordar el problema de l'habitatge.
Però el que estem demanant-li ací és un estudi
més concret, un estudi que es dirigix fonamentalment als
col·lectius que tenen dificultats d'accés a
l'habitatge.

Clar, jo que sé, no sé.
Hi ha coses que,
deveres, que a voltes fan.
.
.
, motiven un poc el somriure, per ser
generosos, no?
Que es fan més vivendes de protecció oficial
que la mitjana?
O que el preus són més barats?
No sé.

Clar, a voltes un ja desistix a entrar en una guerra
de xifres, perquè, clar, com ací les xifres cadascú
les llig com li dóna la gana, és molt fàcil agarrar el
que a un li convé, i al final eixos detalls resulten absolutament
inútils perquè li dóna igual el que un li plantege,
l'altre té unes xifres diferents que les llig d'una
altra manera, i al final la gent quan sent això no s'entera
exactament del que està passant.
Però la gent sí que
sap què passa quan té necessitat.
Els jóvens de hui en
dia que tenen necessitat i se'n van a les immobiliàries a
buscar habitatges i veuen els preus que tenen.
O la gent sap què
passa quan està buscant vivendes de protecció oficial i no en
troben.
O la gent sap què passa quan està buscant vivendes de
protecció oficial i en troben, però a uns preus que no
són els que haurien d'estar perquè estan molt per
damunt de les seues possibilitats.
I les persones majors que es queden
fóra del mercat d'habitatge saben que tenen dificultats
perquè els preus de la vivenda són inassumibles i
perquè a més les hipoteques, els bancs no els donen
hipoteques, i a més, en cas que les tingueren les hipoteques, doncs
resulta que no podrien.

Per tant, tots eixos problemes existixen i eixos
problemes són els que s'han d'abordar.
I ací, en
la pràctica, en compte d'abordar eixos problemes, ens
dediquem, no sé a fer exactament què.
Perquè, en
realitat, la política d'habitatge és molt insuficient.

I jo no sé vostés com aconseguixen
tantes coses en tant pocs diners.
La veritat és que s'ha de
dir que són uns mags, perquè no sé d'on ixen
tantes viviendes de promoció pública si un veu els
pressupostos i no hi ha diners per a fer promoció pública.
I
si a més que no hi ha diners per a fer promoció
pública un s'adona que després, quan hi ha
modificacions pressupostàries, moltes vegades els diners acaben
d'eixir de partides d'eixe estil, doncs, senyors, deveres, eh,
vull dir, açò pareix que siguen alquimistes, perquè
transformen el plom en or.
(Remors)

Realment jo crec que no és el camí
adequat.
I sí, ho he dit moltes vegades, em pareix que tot el temps
que estic ací.
Acabaré sempre dient el mateix: no és
una bona política no fer front als problemes que realment existixen.
Cal identificar-los, i fer-los presents i fer-los explícits.
No
ocultar-los, que és el que vostés realment tendixen a fer.
Independentment que hagen, lògicament, de defensar les
polítiques que toquen i que lògicament és evident que
vostés tindran uns criteris diferents als nostres.
I, per tant,
també és evident que moltes coses que nosaltres veiem
malament, vostés no les voran tan malament.
Però ni tanto ni tan calvo.

El senyor president:

Gracias, señor
Torró.

Para la réplica, por cinco minutos, tiene la
palabra el señor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Anem a vore, jo, pel que llig del contingut de la
proposició no de llei, parla de sol·licitar un informe.
Jo
m'he cenyit a contestar-li que l'esmentat informe que
vosté demana està realitzant-se, igual que es realitzà
un informe, com li dia abans, en l'espai temporal contingut entre
2003 i 2007.
Jo li referisc en eixe informe, en línies generals,
evidentment eixe informe contindrà, amb tota seguretat, tot
allò que vosté està parlant quant a les necessitats de
vivenda a col·lectius desfavorits i demés, però en
ningun cas jo he parlat de res diferent que no siga fer.
.
.
en
relació a l'informe al que vosté demana que es
faça en la seua proposició no de llei.

Evidentment, és necessari que es facen
informes.
La realitat és dinàmica i canvia, i per a detectar
els problemes caldrà fer eixos informes.
Ens agrada que vosté
presente esta proposició no de llei, però com vosté ha
pogut comprovar la conselleria estava en marxa en la realització
d'eixos informes que, a més, és una qüestió
que es planteja com vau comprovar també de manera periòdica.

No sé si serem mags, alquimistes o a què
mos dedicarem, però no mos deu anar tan mal, quan eixes dades que jo
li estic donant són dades del ministeri, no són dades que
facilita la pròpia conselleria.
I les dades jo pense que són
reveladores.
Com li dia en la meua primera intervenció, la comunitat
és la tercera autonomia que més vivenda de protecció
oficial construïx, i els preus de la nostra vivenda, que jo no dic que
siguen barats, jo en ningun moment he dit que siguen barats, però el
preu mig és un dels més baixos.

Però, bé, segurament mos tindrem que
anar a plantejar altres problemes.
Quan mosatros plantegem actuacions de
vivenda protegida per part de l'Institut Valencià de la
Vivenda, vostés parlen de depredació del territori; quan no
es planteja, vostés diuen que n'hi ha una manca de vivenda
protegida, el que tenen que fer és aclarir-se.
Primer, aclarir-se i
quan s'aclarisquen, a partir d'ahí trobarem un punt
d'encontre -entenc jo- i a partir d'ahí
pense que serem capaços de trobar un punt d'encontre en
comú, mosatros ja el tenim.
Mosatros sí que sabem quina
és la nostra política en creació de vivenda protegida
i n'hi han uns compromisos, a més, en la legislació
urbanística valenciana és el Partit Popular.
.
.
són els
governs del Partit Popular els que introduïxen la necessitat de dur o
de dedicar el patrimoni municipal del sòl a vivenda protegida entre
altres.

Per tant, som mosatros els que hem incidit en donar
suport a les polítiques de vivenda protegida en accions concretes,
no només regalant unes sabatilles o no només donant unes
subvencions i penjant una pàgina web per a joves que si no.
.
.
que si poden accedir a les
subvencions és perquè estan morint-se de fam, perquè
la veritat és que els criteris són absolutament per a
riure's.

En qualsevol cas, ja li dic la nostra posició
en este cas va a ser la d'oposar-se perquè el plantejament de
l'informe està fent-se, i el que vosté demana és
que faça un informe, i eixe informe que vosté demana
està fent-se en este moment.
Per tant, no pense que tinga massa
sentit el demanar una cosa que està en marxa ja.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Betoret.

Pasamos a la votación de esta
proposición no de ley, presentada por el Grupo Compromís.
¿Votos a favor?
6 votos a favor.
¿Votos en contra?
8.

Proposició no de llei sobre
l'oposició a la desalinització massiva com a
solució al dèficit hídric de la Comunitat Valenciana,
presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 1.
425, BOC
número 11)

El senyor president:

Pasamos al siguiente punto del orden del día,
que es una proposición de no ley presentada por el Grupo
Parlamentario Popular.

Tiene la palabra el ilustre diputado señor
Serra, para su defensa.

El senyor Serra Cervera:

Señorías, en estas Cortes hemos debatido
muchas veces alrededor y acerca de la política del agua y sus
consecuencias.
Y esta proposición no de ley que hoy traemos a esta
comisión hace muchos meses que se presentó y con un claro
objetivo, en las cuales el Grupo Parlamentario Popular una vez más
hace una clara apuesta en contra de la desalación masiva pretendida
por el Gobierno de España, tan publicitado a lo largo de las
últimas semanas, y pedimos que la desalinización masiva tenga
en la resolución una clara manifestación.

Las Cortes se oponen.
.
.
las Cortes Valencianas se
oponen a la desalinización masiva como solución al
déficit hídrico de la Comunidad Valenciana por sus
inaceptables impactos económicos y medioambientales, y sólo
apoyará la desalinización a pequeña escala para usos
urbanos en las zonas donde no se produzca impacto ambiental inasumible.

Las Corts Valencianes instan al Consell de la
Generalitat valenciana para que al mismo tiempo lo haga ante el gobierno de
la nación para que este solucione el déficit hídrico
de la Comunidad Valenciana, sólo asumible sin daños contra
nuestro medio ambiente con el trasvase del Ebro y los 350
hectómetros cúbicos-año que aportaría como la
única forma de satisfacer a largo plazo las demandas
económicas, sociales y ambientales de la Comunitat Valenciana
combatiendo el cambio climático.
Que del grado del cumplimiento de
este acuerdo, se de cuenta a las Corts en el plazo máximo de tres
meses.

Esa es la propuesta y esos son los puntos en concreto
que una vez más pide y exige el Grupo Parlamentario Popular en estas
Cortes.
En unos momentos donde una vez más la razón moral y
la razón política, que entendemos y entiende que tiene el
pueblo valenciano en torno a la política del agua, también
tiene la razón legal que ampara y ha dado el Tribunal Constitucional
hace muy pocas horas a nuestro Estatuto de autonomía que amparaba,
posibilitaba y dejaba dentro de un marco constitucional, como el que
tenemos, una política de aguas, de justicia, de sentido común
y lo que quiere la mayoría de los ciudadanos de esta comunidad y de
otras comunidades autónomas.

El plan o el programa Agua que el Ministerio de Medio
Ambiente desarrollo para la Comunidad Valenciana, que no era ni más
ni menos, que el Plan hidrológico nacional mutilado en el tramo que
afectaba al Mediterráneo, aportaba y apostaba por la
desalación masiva como única alternativa, algo que es
negativo, algo que daña y algo que no queremos.
No queremos que la
Comunidad Valenciana se convierta en el espejo de la contaminación
ambiental que en estos momentos ha programado el Gobierno de España
con el programa Agua.
No queremos que la Comunidad Valenciana pase a la
historia por ser la región de Europa donde más
desalinizadoras existen, se desarrollan y continúan vertiendo
toneladas y toneladas de CO2 al medio ambiente.

Por lo tanto, entendemos que las graves e
irreversibles consecuencias medioambientales que de desarrollarse y
llevarse a cabo este plan de desalación masiva comportaría
para esta tierra, tendría efectos irreversibles.

En primer lugar, porque para poder abastecer las
plantas desalinizadoras de energía eléctrica, se
tendrían que construir decenas de kilómetros de nuevas
líneas eléctricas de alta tensión.
Estas
afectarían a una superficie de más de 1.
000 hectáreas,
atravesando hasta 15 espacios naturales protegidos en la Comunidad
Valenciana, atentando contra la flora y la fauna de los mismos.

En segundo lugar, porque la realización de este
plan implicaría la ejecución de una red de minitrasvases de
una longitud totalmente superior al derogado trasvase del Ebro con el fin
de llevar el agua desalada, una vez desalada, producida por las plantas del
litoral, hasta el consumidor final.

Y, en tercer lugar, porque el volumen total de las
emisiones que provocan el efecto invernadero en la Comunidad Valenciana se
elevarían en torno del 5% a un 7%, haciendo inviable el cumplimiento
del protocolo de Kioto, algo que ya está incumpliendo el Gobierno de
España pero que no queremos agrandar y no queremos provocar desde
esta tierra.

Por otra parte, y según los datos del propio
ministerio de Industria, el consumo energético de las plantas
desalinizadoras producirá unas emisiones de más de
millón y medio de CO2 vertidas al año, además, los
vertidos de salmuera del mar, el residuo final del proceso desalinizador,
van a provocar que en el plazo de diez años, en el plazo de diez
años la destrucción de las praderas de poseidonia sea
prácticamente total en todas las zonas donde están siendo
afectadas, vertiendo una vez más, prácticamente 10 millones
de toneladas de CO2, que en estos momentos radican en esos lechos
orgánicos.

El aumento de las emisiones implicará un
desembolso de más de 40 millones de euros por la compra de derechos
de emisión, que al final se van a trasladar a los ciudadanos, al
final se van a trasladar, en este caso, al consumidor.

El déficit hídrico de la Comunidad
Valenciana todos los sabemos, y concretamente el déficit
hídrico en la agricultura en la provincia de Alicante no lo va a
solucionar el programa Agua del Ministerio de Medio Ambiente.
La provincia
de Alicante, la más afectada, además, por el riesgo de
desertificación tiene un déficit hídrico
agrícola que va desde los 300 hectómetros a los 500
hectómetros-año en función de la sequía.
Y el
programa Agua tan solo tiene la previsión de poder llegar a los 40
hectómetros a la agricultura y a la recuperación de
acuíferos en la provincia de Alicante.

Señorías, el mantenimiento de la
actividad agrícola garantiza prácticas de conservación
de suelo continuos, junto a la protección forestal, la
repoblación y la prevención de incendios.
La agricultura es
clave para evitar la continua erosión del suelo y la consiguiente
desertificación de nuestro territorio.
La falta de solución
al déficit hídrico alicantino puede provocar que
prácticamente en estos momentos las 140.
000 hectáreas que
actualmente dependen del regadío entren en un proceso acelerado de
desertificación en menos de diez años, y en el mismo periodo
de tiempo la mitad de esas, 50.
000, podrían estar irreversiblemente
erosionadas.

La falta de una solución urgente, la falta de
una solución real y eficaz al déficit hídrico de la
agricultura alicantina puede hacer aumentar en un 20% la tasa real de
erosión del conjunto de la Comunidad Valenciana.
Las plantas de
desalinización masiva no son la solución al necesario
reequilibrio hídrico entre las comunidades autónomas de
España con sobrante de dotación de agua y de las
deficitarias.
En España no hace agua, señorías, en
España lo que hace falta es redistribuirla de donde sobra a donde se
necesita.

La dotación por habitante y año es de
2.
800 metros cúbicos, mientras que en los países que se opta
por la desalinización masiva ésta no alcanza los 100 metros
cúbicos.
La dotación actual en la cuenca del Ebro es de 6.
600
metros cúbicos por habitante y año, mientras que la del
Segura no llega a los 800 metros cúbicos por habitante y año.
La dotación del Ebro es prácticamente ocho veces y media
superior a la del Segura, y esta situación de cuencas vecinas tan
desequilibradas es única en el conjunto de España y Europa.

Cuando fue anunciado como alternativa al derogado
trasvase del Ebro -como todos recordamos- un 18 de junio del
año 2004, se afirmó que las obras de todas las plantas
desalinizadoras estarían finalizadas en el año 2008.
Han
habido argumentos, contradicciones y portavoces en ámbitos
ministeriales que cada uno ha dado fechas distintas.
La realidad es que a
estas alturas, a finales del año 2007, la acción masiva a
favor de la desalación es prácticamente desastrosa.
De todo
esto se deriva que la propuesta que hoy hace el Grupo Parlamentario Popular
-que como he dicho- es una oposición frontal y rotunda a
la desalinización masiva como alternativa para paliar el
déficit hídrico de la Comunidad Valenciana ni sirve ni la
queremos.
Ni sirve técnicamente, ni la queremos
políticamente; ni sirve ambientalmente, ni la queremos socialmente.

Por lo tanto, que estas Cortes insten al Consell de La
Generalitat para que una vez más pueda tener un pronunciamiento
claro en torno a las políticas hídricas del gobierno central
en cuanto afectan a la Comunidad Valenciana y, de una forma directa y
clara, a la desalinización masiva como única alternativa para
paliar el déficit hídrico, le pedimos y le instamos al
gobierno de La Generalitat a que actúe una vez más, que
actúe y que se pronuncie, y que le pida y le inste al Gobierno de
España a que pare de una vez este tipo de prácticas abusivas
que erosionan, una vez más, la calidad de vida de los ciudadanos de
nuestra tierra y que no solucionan para nada, de manera estructural, un
problema tan grave, como es el déficit hídrico que tenemos.

Por lo tanto, volver a la sensatez, volver a la
cordura, volver al diálogo y al consenso que supone el Plan
hidrológico nacional soluciona problemas estructurales que durante
muchos años no se fueron capaces de solucionar.

En estos momentos, en la Comunidad Valenciana existe
una solución y existe una voz en torno a la política del
agua, y es la de la sensatez y la del sentido común.
Una
única voz, que cada vez que puede, se manifiesta, se manifiesta de
forma clara y se manifiesta de forma honesta alrededor de algo tan
lógico, de algo tan sensato como aprovechar los excedentes,
aprovechar lo que sobra en otros sitios y que pueda llegar a los
territorios donde se necesita.

Sabemos y conocemos de sobra que el «Programa
Agua» no ha sido sometido a una evaluación ambiental
estratégica y no se ha dado a conocer por parte del ministerio;
sabemos que la desalación masiva, y lo que ello comporta, no tiene
ni consta de toda la información técnica que a su alrededor
debe tener un proyecto de características y sabemos que en la
Comunidad Valenciana no se nos ha dado la información, porque no se
puede dar y no se quiere dar.

La falta de transparencia, la falta de diálogo,
la falta de querer consensuar soluciones definitivas y estructurales a
problemas tan necesarios como el del agua en nuestra tierra, como el del
agua en la Comunidad Valenciana, no han contando con una vocación
por parte de la izquierda política social a lo largo de estos
años.

En cambio, la izquierda económica sí que
ha estado, y hemos tenido ocasión y oportunidad de verla cuando
hemos tenido ocasión de manifestar la voluntad política y
social de esta tierra en muchas ocasiones, porque también existe esa
izquierda económica, que sí que está y ha estado y
estará al lado de esta tierra.
La izquierda política no ha
estado, parte de la izquierda social tampoco ha estado, pero hay otra
izquierda que sí que ha estado y que, por desgracia, en estas Cortes
no la hemos encontrado al lado de la voluntad mayoritaria de los
ciudadanos.

Decir no a la desalación masiva, decir no a la
contaminación masiva, decir no a una tropelía medioambiental,
como la que se pretende con el «Programa Agua», es decirle
sí al sentido común, es decirle sí al consenso, es
decirle sí al acuerdo y es decirle sí a lo que la
mayoría de ciudadanos de la Comunidad Valenciana y de otras
comunidades han dicho.

Si razones medioambientales, si razones de sentido
común, si razones estatutarias habían, por suerte, el
Tribunal Constitucional también da razones legales para mantener,
para mantener políticas lógicas y nobles que continúen
cohesionando a la Comunidad Valenciana, que continúen cohesionando a
los territorios del norte y a los territorios del sur, pues a nadie se le
escapa que en la Comunidad Valenciana hay un campo, que es el campo
alicantino, que es el sur de nuestra tierra, que lo está pasando
mal, que lo está pasando muy mal por la falta de agua.
Y la
desalinización masiva no va a solucionar los problemas del campo
alicantino, ni desde el punto de vista económico, ni desde el punto
de vista social ni desde el punto de vista medioambiental.

Muchas gracias, señor presidente, por haber
permitido y no haber interrumpido el que nos hayamos excedido unos segundos
del tiempo reglamentario.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Serra.
Su tono, a estas
alturas del día, y después de los debates de esta semana, es
de agradecer, porque inspira -díganme si no.
.
.
-, por
lo menos, un halo de tranquilidad y de relajación.

Tiene la palabra, como no, y creo que por
penúltima vez esta semana, si no lo evitamos antes, el ilustre
diputado señor Torró, para fijación de posición
de su grupo ante esta proposición no de ley.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Anem a vore.
De nou el tema de l'aigua, del
dessalatge, dels transvasaments.

Bé.
La proposta de resolució té
dos parts.
Si la primera anara a soles i fora del context en què
està plantejada, probablement li votaríem a favor.
Però, clar, no va a soles, va acompanyada d'una segona part,
que és realment la que justifica la primera.
Perquè
vostés no crec que es creguen massa res del que diuen ací.

A vore.
Tenen tendència, una tendència
prou freqüent, a acusar a l'oposició de fer
demagògia.
Si un vera estes coses, a la millor fins i tot pensaria
que tenen autoritat moral per a poder fer eixe tipus d'acusacions.
Però, clar, el text de la proposició és un conjunt
d'arguments cosits, fets aposta i amb molt escassa
consistència, sobretot tenint en compte quin és el context en
què es planteja.

Home!
, jo distingiria dos tipus d'arguments: uns
que són simplement falsos d'entrada, independentment de les
consideracions que tenen; i altres que són falsos en funció
del que plantegen com alternativa.

Què és fals?
És fals dir que
és necessari el regadiu per a mantindre l'activitat
agrícola.
Això no vol dir que, evidentment, si hi ha un
regadiu, s'ha de procurar mantindre'l, perquè,
lògicament, hi ha persones que viuen d'eixa activitat.
Però vostés no diuen ací açò.
Diuen: si
no arriba l'auia, desapareixerà l'activitat
agrícola; si desapareix l'activitat agrícola, hi
haurà erosió.
Com si l'únic activitat
agrícola que evitara l'erosió fóra
l'activitat agrícola de regadius, cosa que és
absolutament falsa, absolutament.
Vull dir, no hi ha punt de
discussió.

Per tant, si volien argumentar això, ho havien
d'haver argumentat d'una altra forma.
És clar, tal com
està ací exposat, no té el més mínim
sentit.

I hi han altres coses que són falses en el
context en què es plantegen.
Perquè, clar, quan diuen que
l'energia elèctrica provocarà construcció de
desenes de quilòmetres de noves línies elèctriques
d'alta tensió, xarxa de minitransvasaments, increment de
l'efecte hivernacle per l'augment de les emissions.
.
.
Anem
a vore.
És que el Pla hidrològic nacional, el transvasament
de l'Ebre, també té costos energètics,
també té costos energètics.
Allò de la meitat,
no és cert, perquè els càlculs econòmics fets
eren erronis en termes econòmics (veus), perquè estan mal fets.
Vull dir, es fa una
anàlisi financer i no una anàlisi econòmica de
la.
.
.
Ho vaig dir l'altre dia en el plenari i ho tornaré a
dir sempre que faça falta.
És un càlcul mal fet.
S'han fet càlculs financers comptant coses que no han de
comptar-se en un càlcul econòmic per a mesurar realment una
cosa importantíssima, que són els costos d'oportunitat
d'un projecte.

Però no estic parlant dels diners, estic
parlant del que diuen vostés ací, de l'energia
consumida, de les emissions i de les desenes de quilòmetres de
línies d'alta tensió que passaran per espais naturals
protegits.
Clar!
És que això.
.
.
passa el mateix, o
pitjor, amb el Pla hidrològic nacional.
I a més,
vostés saben que és així, que és el més
gros.
Vull dir, el més gros de tot açò és que
ho saben perfectament.
Si ho saben,  defensen-ho amb altres arguments,
defensen-ho amb altres arguments, no amb estos, i discutirem els altres
arguments, que són els que hi han de veres darrere de la seua
posició de defensa del transvasament de l'Ebre.
Però no
mos compten pel·lícules, no mos compten
pel·lícules d'efectes hivernacles, de desenes de
quilòmetres de línies d'alta tensió,
perquè els costos de bombeig, etcètera, etcètera,
també existixen en el transvasament de l'Ebre.

Per tant, si volen defensar el transvasament de
l'Ebre, defensen-ho amb altres termes i podrem defensar-lo amb
claredat sobre la base de quines són les raons reals que hi han
darrere de la defensa que fan vostés d'eixa pretesa.
.
.
jo
crec que no és una solució al respecte.

Perquè no diuen una altra cosa que és
molt important.
El 45% de l'aigua que es pretenia transvasar de
l'Ebre anava destinada a usos urbans.
Correcte?
És correcte el
que he dit?
L'aigua del baix Ebre -també ho vaig dir
l'altre dia en el Ple- no és prepotable.
Vol dir que
té una conductivitat per damunt del que s'accepte com a aigua
prepotable i, per tant, necessita, per a convertir-se en auia potable,
d'un tractament previ, un tractament que s'anomena
dessalinització.
Per tant, el 45% de les teòriques
aigües que haurien de vindre del teòric transvasament de
l'Ebre, també haurien de ser objecte d'un procés
de dessalinització.
I això vostés tampoc ho posen
ací.
Per què no ho posen?
Perquè els arguments que
estan utilitzant no són els que realment estan darrere del
transvasament de l'Ebre o de la seua defensa del transvasament de
l'Ebre.

Bé.
Hi han coses que, de de veres, per favor,
senyor Serra, un poquet de.
.
.
Una cosa que ja no està en el
text, perquè això haguera sigut ja molt fort, allò de
les conques veïnes del Segura i de l'Ebre i la disparitat.
.
.
Escolte, no mos conte arguments d'eixe tipus, que és que no se
sostenen de cap manera.
Vull dir, els rius que estan al costat del riu
Ródano -no m'ix ara el nom, el Rhône-
són rius xicotets mediterranis que tenen.
.
.
vaja, no 8,5
vegades.
.
.
no li puc comptar les vegades de diferència de cabal
que tenen entre el Ródano i eixos rius.
Per què?
Perquè el Ródano naix en els Alps i els altres naixen en les
muntanyes que hi han a la vora de.
.
.
I, per tant, no tenen res a vore.
El que passa amb el Segura i amb l'Ebre és una cosa molt
semblant, perquè l'Ebre naix o naix i té la conca que
té.
I, lògicament, clar que ha tindre més recursos.
Per tant, allò de conques veïnes és discutible,
perquè una està abans de l'Ebre.
.
.
No sé
quants en tenim.
Com a mínim, el Túria i el Xúquer com
a rius d'entitat, per no parlar del Millars i de molts altres, o del
Serpis i.
.
.
No vull contar-li res més.
No me conte eixes coses,
perquè, clar, fan una miqueta de vergonya, de veres, plantejar eixes
coses.

Quan diu.
.
.
estan dient: «No, no duen
suficient aigua, però van a omplir-ho tot de
dessalinitzadores».
Per favor, per favor, sigam seriosos, sigam
seriosos!
Si tan poca auia van a dur, com és que van a omplir-ho tot
de dessalinitzadores?
Vull dir, és que això tampoc se
sosté.

I, bé, a mi m'agradaria.
.
.
no
sé si algú li ho dirà, però això de
«la izquierda económica».
.
.
Perquè jo l'única esquerra
econòmica que realment identifique com a tal, a banda d'algun
empresari que pot ser que siga membre d'algun partit
d'esquerres o que diga que ideològicament és
d'esquerres, l'única esquerra econòmica que
identifique, des d'un punt de vista social, són els sindicats.
Jo crec que els sindicats no s'han manifestat en este aspecte de la
manera que vosté pareix que vullga assenyalar.

Plantegen perquè defensen el transvasament de
l'Ebre de de veres, de de veres.
I aleshores, discutirem sobre eixos
arguments, discutirem.
Per què?
Perquè algunes de les coses
per les quals vostés defensen el transvasament de l'Ebre
és pel mateix que estan fent-se les dessaladores, i amb les quals
nosaltres no estem d'acord, com és el creixement
urbanístic desmesurat.
Moltes de les aigües de les dessaladores
ja estan plantejant-se per anar a cobrir demandes que no existixen en estos
moments, que estan generant-se d'urbanitzacions.
I, per tant, a
això nosaltres ens oposem amb la mateixa vehemència -li
ho puc assegurar-, amb la mateixa vehemència.
(Veus) No,
perquè.
.
.
No puc votar a favor perquè vosté el que
està dient-me ací és que no vull el dessalatge,
però vull el transvasament de l'Ebre, que és pitjor que
el dessalatge.

Per tant, clar, entre guatemala i guatepeor, vosté comprendrà que una persona mínimament
intel·ligent es queda amb guatemala i no amb guatepeor.

Perquè vostés estan defensant
això per això.
I ho estan defensant perquè hi han
molts interessos implicats en el transvasament de l'Ebre, interessos
de companyies constructores, interessos de companyies elèctriques i
molts altres interessos que generen (veus) tot un enorme negoci al voltant d'eixa
qüestió.

I em sembla lamentable, de de veres, que seguisca
utilitzant-se com a moneda de canvi als agricultors, que es mereixen tot el
respecte del món, i als quals moltes vegades se'ls està
directament prenent el pèl en totes estes qüestions,
perquè no estan defensant-se autènticament els seus
interessos.
Els seus interessos suposaria abordar un pla de
reconversió de l'agricultura del sud de la província
d'Alacant, un pla de reconversió de de veres, plantejat a
partir dels recursos de què es disposen de de veres, i no de
recursos ficticis, com els de l'Ebre o, en el seu dia, els del
Tajo-Segura, que no van arribar mai.
I això ha tingut com a
resultat.
.
.
bona part dels problemes que tenen ara són
d'eixa.
.
.
Fer una reconversió adequada d'eixe sector
agrari seria molt interessant i seria molt beneficiós per als
llauradors.

En compte d'abordar això, deixen que les
coses seguisquen com van.
I mentrestant, a demanar transvasaments que no
arribaran mai i que mentrestant el que fan és incrementar la demanda
d'aigua.
Mala política.
El que plantegen, és clar, no
és una solució.
El dessalatge massiu tampoc, des del nostre
punt de vista, ho és, però el dessalatge és un mal
menor en estos moments en comparació amb l'alternativa que.
.
.
(El senyor diputat desconnecta el micròfon)

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.
Vamos
comprobando, esta presidencia, que usted es como el buen vino, con el
tiempo el tono de voz no solo va a menos, sino que mejora.

Para fijación de posición, tiene la
palabra, por el Grupo Socialista, el señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Moltes gràcies, senyor president.

Els socialistes valencians hem d'expressar
també la nostra alegria i satisfacció per la
desestimació del Tribunal Constitucional als recursos
d'Aragó i Castella-la Manxa a l'article 17 del nostre
Estatut d'autonomia, que cal recordar que va ser pactat pels dos
grups majoritaris d'esta cambra i també pels dos grups
majoritaris de les Corts Espanyoles.

Article 17 que parla de redistribució i parla
de sostenibilitat.
Però mire, senyor Serra, eixe article 17 de
l'Estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana no haguera
sigut possible -i sí que parla de redistribució-,
no haguera sigut possible fixar-lo en el nostre Estatut si haguérem
fet cas a Aznar quan dia que «¿qué vamos a hacer si
Dios ha hecho una España seca y una España
húmeda?
», que cada u que s'aguante.

Per tant, eixa redistribució no la visualitzava
el senyor Aznar.
Per tant, eixe article 17 no haguera sigut possible estar
en l'Estatut d'autonomia.

Però miren, igual que jo sé que
vostés també s'alegren de les dos sentències del
Tribunal Constitucional, m'agradaria també que
s'alegraren de la sentència del Tribunal Constitucional
desbloquejant les obres de la dessaladora de Torrevieja.
Ahí no han
expressat la mateixa alegria.
Vostés les sentències les
admeten i les celebren quan estan d'acord amb els seus interessos i
no quan no ho estan.
I me sap mal que en este moment no estiguen ací
l'alcalde i els regidors de Torrevieja, però dóna el
mateix.

Senyors del Partit Popular -ara
sí-, massiu és, segons el diccionari de la llengua,
cosa molt nombrosa o que es realitza amb gran quantitat.
I esta
proposició se sustenta a l'aplicar indegudament este
qualificatiu al dessalatge en la Comunitat Valenciana, per la qual cosa
resulta absurda en el seu plantejament i inútil en les seues
propostes.

En primer lloc, no existix a la Comunitat Valenciana
un nivell de dessalatge que puga qualificar-se de massiu, perquè ni
són molt nombroses les plantes que ara funcionen o estan projectades
a la nostra comunitat -de fet el seu nombre és inferior al
d'altres comunitats autònomes-, ni així mateix,
el volum d'aigua que podem obtindre per mitjà d'este
procediment pot considerar-se gran en relació amb la font de
què s'extrau, perquè esta és el Mediterrani,
evidentment.

Pel que fa als danys ambientals, que vostés
afirmen que produiran les dessaladores, que estan promovent-se en la nostra
comunitat, simplement he de dir-li que no són certs.
No ho dic jo,
ho han dit, com vosté sap molt bé, les universitats
valencianes; ho ha dit el Tribunal Constitucional en el cas de Torrevieja;
ho ha dit la Unió Europea, instàncies que han abonat la
innocuïtat de totes i cadascuna de les dessaladores que estan
promovent-se pel Govern d'Espanya.

Els abocaments de salmorra en les dessaladores no
poden danyar la posidònia simplement perquè no la hi ha en
els llocs on es realitzen els abocaments.
Però si existira, tampoc
resultaria danyada ja que els abocaments se realitzen a través
d'emissaris submarins amb difusors que garantixen la total
dilució de la salmorra sense que puga arribar a afectar el medi
marí.

D'altra banda, cap de les plantes projectades
afecta espais protegits i cap emet C02 en l'atmosfera, ja que
funcionen amb energia elèctrica, senyor Serra.

Així mateix, la despesa energètica del
dessalatge està lligada a la producció d'energies
renovables a través d'un pla que vostés saben que el
govern està elaborant, pel qual, en 2010 es generarà
més energia de la que consumisquen totes les plantes dessaladores
existents, per la qual cosa tampoc la producció de l'energia
necessària per al dessalatge provocarà un increment de les
emissions de CO2.
Però tot açò, vostés ja ho
saben i, per tant, esta proposició no va de dessalatge, sinó
d'oposar-se que un govern d'Espanya socialista puga portar
més aigua a la Comunitat Valenciana.

Sols cal recordar que el govern de La Generalitat,
presidit per Eduardo Zaplana, i del que formava part el senyor Camps, va
pretendre construir setze dessaladores només en la costa de la Vega
Baixa a través del pla Paydes, amb y grega, un pla que, naturalment, el Partit Popular va
recolzar però que no va saber gestionar i per això no es va
executar.
Això no era dessalatge massiu, senyor Serra.
I cal
recordar també que Camps va brindar, com a president de La
Generalitat, amb l'aigua de la dessaladora d'Alacant i la va
qualificar -done's compte com la va qualificar!
- com
l'aigua del futur, el senyor Camps, el seu president, del seu partit,
i el president meu també, de La Generalitat, una aigua que ara
pretén negar als valencians.

Per tant, l'única raó de la seua
oposició al dessalatge és que l'està fent i
pagant Zapatero, el president del govern, senyor Serra.

Encara que la veritat és que esta
proposició només utilitza l'oposició al
dessalatge com a excusa per a mantindre la ficció entre
l'opinió pública valenciana que el PP defén el
transvasament de l'Ebre.
I això perquè després
de la renúncia explícita del seu partit al transvasament de
l'Ebre, la mentira que vostés han estat alimentant a la
Comunitat Valenciana ha quedat al descobert, ha quedat al descobert.

Jo vaig sentir el senyor Costa quan en la Ser.
.
.
, i ha
quedat al descobert, no va a figurar el transvasament de l'Ebre en el
seu programa electoral, va a figurar el mateix que figura en
l'article 17 del nostre Estatut d'autonomia, senyor Serra.
La
retirada de qualsevol al·lusió al transvasament en les
esmenes del PP, repetisc, als pressupostos de l'estat, va ser la
carpetada definitiva de Rajoy a una entelèquia que ja no se
sostenia.
I, de pas, sap què va passar?
Que va convertir Camps en
víctima del foc amic.
Això és el que li ha passat al
senyor Camps, senyor Serra.

Per tant, el seu propi partit els ha desautoritzat,
fins i tot el seu company de partit Valcárcel, president de
Múrcia, diu, dia 12 de desembre de 2007, fa molt pocs dies:
«El gobierno de Murcia deja solo al Consell y pide que termine las
obras de la desalinizadora.
Responsables del ejecutivo murciano afirman que
están a favor de todo lo que sea llevar recursos hídricos y
de agua a la región», que és el que haurien de fer
vostés, és el que haurien de fer vostés, en compte de
posar els impediments que estan posant.

Per tant, s'han quedat sense cobertura per a
continuar mantenint les seues mentides i ara pretenen usar les Corts
Valencianes com a escut.
Miren, el dessalatge és una tècnica
que proporciona aigua per a sempre.
La senyora Marco abans parlava del tema
de la incineració i dia una cosa que se dia en tot el món.
Mire, senyora Marco, el dessalatge és una tècnica adoptada
pels principals països del món.
.
.

El senyor president:

Señor Signes, no puedo permitir que usted haga
mención expresa a la señora Marco, puesto que no está
dentro de.
.
.
Ajustémonos.
.
.

El senyor Signes Núñez:

.
.
.
-perdó-,
és una tècnica àmpliament usada en el món.
El
dessalatge és una tècnica adoptada pels principals
països del món.
Existixen més de 17.
000 plantes que
proporcionen aigua a 150 milions d'habitants, de persones.
En tot el
món es produïxen uns 38 milions de metres cúbics al dia
d'auia dessalada, és a dir, quaranta vegades més del
que consumix la ciutat de Madrid.
La comunitat científica
internacional recolza esta tècnica, que compta amb l'aval
d'organismes com l'Associació Internacional de Recursos
Hídrics, i la Unió Europea també recolza el dessalatge
finançant les construccions de plantes dessaladores com les del
programa AGUA.

A més, és un sector líder en
Espanya.
A Espanya existixen dessaladores des dels anys sixanta, i
actualment es troben en servei més de 700 plantes en l'estat
espanyol, en Espanya, que abastixen una població de més
d'un milió i mig de persones amb una producció de
800.
000 metres cúbics d'auia dessalada al dia.
Els usos
d'esta auia van des del reg d'explotacions agràries
d'alt rendiment, com és el cas de Cuevas de Almanzora fins a
l'abastiment urbà de grans ciutats, com és el cas, que
coneixen molt bé, d'Alacant.

Les empreses espanyoles, senyor Serra, són
líders mundials en este sector des de fa anys i han exportat les
seues tècniques a zones com Califòrnia, Israel o els
països àrabs.
I vostés volen tancar-los les portes en la
Comunitat Valenciana.
També amb l'entrada en servei en 2010 de
les dènou plantes dessaladores del programa AGUA, Espanya té
ja una capacitat de producció de 2,8 milions de metres cúbics
al dia d'auia dessalada, amb la qual s'abastirà una
població superior a huit milions i mig de persones, convertint-se el
nostre país en el més desenvolupat pel que fa a tecnologia i
volum de dessalatge de tot el Mediterrani.

Totes estes obres del programa AGUA complixen
escrupolosament, en contra del que vosté ha dit, els requisits
legals de protecció ambiental necessaris per a la seua
aprovació, segons les recomanacions d'organismes com la
Unió Europea, l'OCDE i l'ONU.
El Ministeri de Medi
Ambient, senyor Serra, contràriament al que vosté diu, com
organisme responsable en la matèria, assumix
l'avaluació d'impacte ambiental de cada obra per a
protegir la naturalesa durant les fases de construcció i
funcionament de les plantes.

En definitiva, siguen més seriosos, senyors del
Partit Popular.
Retiren esta proposició i treballen per portar
més aigua a la nostra comunitat i deixen que el Govern
d'Espanya ho faça també.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Para el turno de réplica, tiene la palabra, el
señor David Serra.

El senyor Serra Cervera:

Muchas gracias, señor presidente.

Dos palabras: redistribución y solidaridad.
Dos
palabras que la izquierda en general y, en este caso, el socialismo,
abandonaron hace muchísimos años: redistribución y
solidaridad.

Cada día que pasa, ustedes dicen no a la
redistribución del agua y no a la solidaridad del agua.
Ese es el
gran discurso de los socialistas valencianos.
Y ese es el gran discurso que
aquí, cada día que pueden, mantienen contra viento y marea.
Pues le digo lo que ayer decían sus compañeros, los
dirigentes socialistas de Aragón, a favor de la
redistribución y de la solidaridad, cuando decían que no
dejarán ni gota del Ebro, no dejarán ni gota del Ebro
mientras se tramita ese gran macroplán en los Monegros del que todos
tanto nos alegramos que al final se pongan a trabajar en Aragón.
Ya
era hora.

Mire, España seca y España
húmeda.
Eso lo dijo un tal Lerma.
Usted lo recordará
perfectamente, el señor Lerma, lo recordará perfectamente.
España seca y España húmeda.
Un señor que se
llamaba Lerma, que hoy ha vuelto por sus fueros a dirigir a los socialistas
valencianos.
Y le digo, y le digo: usted decía hace muy poco tiempo,
cuando su intervención, señor Signes, decía:
«Las hace Zapatero y las paga Zapatero.
» Eso no es verdad.
Las
desaladoras, la desalación masiva la hace Zapatero y la pagamos los
valencianos.
Al final acabamos confundiendo tanto las cosas y las cosas
importantes, que es verdad que la desalación masiva la ha impulsado
el gobierno del señor Zapatero, la ha impulsado la izquierda, un
gobierno de izquierdas, hoy llamado de izquierdas, como es el del Partido
Socialista.
Hoy, la desalación masiva se está impulsando en
la Comunidad Valenciana única y exclusivamente por una coyuntura
electoral.
Si el señor Zapatero no hubiese necesitado los apoyos de
Izquierda Republicana en Cataluña, hoy, el Plan hidrológico
nacional se estaría ejecutando en toda su amplitud y como estaba
diseñado.
Y, posiblemente, sus compañeros, sus amigos, los de
la pinza, los que aquí nos acompañan se darían cuenta
de que la apuesta por la desalación masiva ni es un mal menor ni es
un mal mayor.
La desalación masiva única y exclusivamente
responde a una estrategia electoral hecha fuera de aquí.

Por eso el Grupo Parlamentario Popular trae esta
propuesta, una propuesta que dice sí a la redistribución,
sí a la solidaridad y sí al transporte del agua de donde
sobra a donde hace falta.
Por lo tanto, la desalación masiva que
ustedes están desarrollando y están queriendo implantar en la
Comunidad Valenciana, y hay ejemplos que los ha citado usted como el de
Torrevieja, donde prácticamente en el casco urbano están
intentando implantar, desarrollar y ejecutar uno de los mayores ejemplos de
la desalación masiva y abusiva.
Dicen que no contamina.
Saben
ustedes que contamina, que va a contaminar más que contaminaba el
trasvase del Ebro.
Saben ustedes que va a ser más caro que era el
trasvase del Ebro.
Saben que va a dar menos agua, de peor calidad y
más cara.
Pero ustedes se mantienen erre que erre.
Mientras ustedes
mantengan discursos como el que mantienen.
Mientras ustedes abandonen los
criterios, las palabras y los principios filosóficos que en sus
años inspiraron a la izquierda, no pasa nada.
Quien se va a encargar
de la redistribución y de la solidaridad es quien en estos momentos
tiene la oportunidad y tiene el mandato de gobernar en la Comunidad
Valenciana.

Ya hacía tiempo, señorías, que se
les brindó a ustedes la oportunidad, desde la Comunidad Valenciana,
de cambiar de criterios, de cambiar de estrategias y de apostar por
soluciones de verdad para los ciudadanos de esta tierra.
Le puedo decir con
muchísima claridad: mire, en la Vega Baja del Segura, en la Vega
Baja del Segura, comarca que, por cierto, durante algunos años para
el Partido Socialista no formaba parte de la Comunidad Valenciana, lo
recordarán, y lo recordarán perfectamente, (remors) en la Vega Baja del Segura, del
Segura, existen.
.
.
Si me dejan.
.
.

El senyor president:

Perdón, no está en el uso de la palabra,
señor Signes.
A continuación tendrá usted un turno de
réplica para responder a lo que quiera.
(Veus)

El senyor Serra Cervera:

En la Vega Baja del Segura.
.
.
(veus)  señoría, si
me dejan hablar.
.
.
, en la Vega Baja.
.
.

El senyor president:

Tiene la palabra, señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

.
.
.
-muchísimas gracias, señor
presidente-, comarca necesitada de agua estructuralmente, son miles y
miles de personas y prácticamente todos los ayuntamientos los que se
han manifestado, de todos los colores políticos, a favor de que las
aguas del Ebro vengan aquí, de todos los colores políticos, a
que vengan las aguas del Ebro y a estar en contra de la desalación
masiva.

Los socialistas valencianos tienen, una vez
más, la oportunidad para enderezar el rumbo equivocado que tomaron
hace algunos años, y esta proposición no de ley que apuesta
por acabar con la desalación masiva es una de las últimas
oportunidades que tienen ustedes para subirse una vez más a la
defensa de los intereses de la Comunidad Valenciana y abandonar los
intereses y las estrategias partidistas.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Serra.

Tiene la palabra, para el turno de réplica, el
señor Signes, por parte del Grupo Socialista.
(Veus)

Tiene la palabra el señor Torró, para su
turno de réplica.

El senyor Torró Gil:

Val.
Procuraré no esgotar-los, ¿eh?
, que
jo sé que estem cansats i tots tenim ganes d'anar-nos-en,
però, a u, sentit al senyor Serra quasi.
.
.
, no sé per a
què fan falta partits d'esquerres, si està el PP,
¿no?
, perquè ho abraça tot, per a què.
.
.
, no
pintem res, (remors)
no, no, si està molt clar, ¿no?
(Veus)

A vore, jo, sincerament, parle per mi, supose que el
senyor Signes ja li parlarà per ell, i ja és un fet habitual,
no ha segut capaç de rebatre ni un sol argument del que li he posat
jo damunt la taula, ¿eh?
, ¡ni un!
, ¿eh?
, ¡ni un!
Vosté ha eixit a parlar ací de les estratègies
electorals, de la redistribució i la solidaritat, de «la
España húmeda y la España seca», que, vaja, ara
diuen de Lerma o d'Aznar.
.
.
Pensava que això.
.
.
, jo sóc
de geografia i història, però és un concepte
geogràfic, això.
Ara resulta que és un concepte
polític.
No sé, algú m'ho haurà
d'explicar.
Deu ser ignorància particular meua, ¿no?

I ha dit coses així com que «todos nos
alegramos de Los Monegros».
.
.
Home, se n'alegraran
vostés.
Jo, sincerament, a mi, això de Los Monegros em pareix
una solemne barbaritat, ¿eh?
(Veus) Solemne barbaritat des de qualsevol punt de vista.
Bé, el que s'alegre per això, que se n'alegre,
perquè s'alegren que hi hagen desenvolupaments insostenibles,
que l'aigua es malbarate, que es generen urbanitzacions que no poden
generar-se.
.
.

El problema de la Vega Baixa és un problema
estructural.
.
.
¡Clar que sí!
(Veus) Deixem parlar.
És un problema estructural des
que es genera un determinat model de desenvolupament que no és
sostenible amb els recursos hidràulics riquíssims de la Vega
Baixa.
Riquíssims, ¿eh?
, riquíssims.
¿Val?
Eixe
és el problema.
El problema no està que falta aigua, el
problema està que generem un model de desenvolupament que demana
més aigua de la que tenim.
Eixe és el problema, i eixe
és el problema que devem abordar i no el que vostés diuen.
Eixe és el problema que devem abordar.

Clar, insistixc, el repte, discutixca'm els
arguments que li he posat jo damunt la taula, no se'n vaja a
contar-mos coses que, sincerament, algunes d'elles, que no sé
que tenen a vore amb el que estem discutint, no sé què tenen
a vore amb el que estem discutint ací les coses que vosté ens
ha posat damunt la taula.

Siguen raonables, cenyisca's al que està
discutint-se.
I li torne a fer el mateix repte que li he fet abans:
done'ns les raons per les quals de veres estan a favor del
transvasament de l'Ebre, perquè no són les que posen en
la moció ni les que ha dit ni ara ni abans.
No són eixes les
raons.
Són unes altres.
Discutim sobre elles, perquè ens
aclarirem més tots i, sobretot, farem un favor molt gran als
ciutadans parlant-los de la realitat de les coses que tenen davant de la
cara i no de la realitat que creem artificialment perquè la gent no
siga capaç de vore clarament els problemes que té.
I
això, jo crec que és un exercici de responsabilitat.

Jo diria més, jo crec que és una
qüestió inclús ètica.
Els polítics devem
tindre la suficient altura ètica com per a parlar clarament dels
problemes que afecten els ciutadans i de quines són les solucions
que aportem i de per què les defensem, i no amagar-se darrere de
polèmiques que l'única cosa que busquen és
confrontació de caràcter purament partidista i electoral, que
és el que vostés estan fent ací.

El que vostés estan fent ací és
curiós, perquè, a més, mos va dir abans a mosatros,
«no, és que clar, la conjuntura electoral fa que vostés
plantegen» no sé què, no què més.
Açò no és conjuntura electoral, ¿veritat que
no?
(Veus)
Açò no és.
.
.
¡No, home!
, ¿com va a ser
açò conjuntura electoral?
, (veus) ¡per favor!
, ¿com va a ser
açò conjuntura electoral?
¡Clar!
, és que, de de
veres, moltes vegades fa una miqueta de vergonya sentir eixe tipus
d'arguments, ¿eh?
, fa una miqueta de vergonya.

I acabe, perquè no vull consumir el temps,
tenim ganes d'anar-nos-en.
El repte, de de veres, que en el proper
debat siga capaç de rebatre els arguments que li hem posat damunt la
taula, i no parlar-mos de coses que no tenen res a vore amb
açò.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el
señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Bé, jo entenc que la situació en
què els ha deixat el senyor Rajoy, de profunda depressió, (veus) haja produït,.
.
.

El senyor Serra Cervera:

Por favor, señor presidente, ¡che!
.
.
.
(Veus)

El senyor Signes Núñez:

.
.
.
haja produït.
.
.
(Veus)

El senyor president:

Por favor, hasta el momento.
.
.

El senyor Signes Núñez:

Bé, jo no sé si a la pròxima
comissió, abans d'entrar me pose jo un esparadrap i,
aixina,.
.
.

El senyor president:

Señor Signes, por favor.
.
.
Señor Signes,
por favor.
.
.

El senyor Signes Núñez:

.
.
.
en la boca i.
.
.
(Veus)

El senyor president:

Señor Signes, por favor.
(Veus)

¡Señores!
, señores diputados.
.
.
(Veus)

Yo sé que esta presidencia.
.
.

El senyor Signes Núñez:

¿He de dir el que el senyor Serra vol que jo
diga?
(Veus)

El senyor president:

Yo sé que esta presidencia, señores
diputados.
.
.
(Veus)
¡Señores diputados!
(Veus)

Yo sé que esta presidencia no tiene costumbre
de mandar mucho y, por lo visto, cuando mando (veus) o exijo que ustedes me escuchen.
.
.
Por favor, señores
diputados.
.
.
(Algú diu: «¡Ya
está bien!
») Igual que les he
respetado yo como presidente, señores diputados.
.
.
(Veus)

Uno, dos, tres, por favor, señores diputados.
Hasta el momento, esta comisión, al igual que esta semana, que ha
sido larga, copiosa en trabajo, creo que ha discurrido, pues, en un sano
debate y en una sana posición, la cual, las diferentes posturas de
todos y cada uno de ustedes se han dejado.
.
.
, cuando les han tocado los
turnos y, bueno, y excepto alguna cuestión muy leve, creo que ha
sido una semana que puede terminar, bueno, deseándonos todos casi la
feliz Navidad.

Con lo cual, yo creo que en este momento del debate, y
respetándonos todos y ajustándonos a la norma del mismo, yo
creo que debemos de seguir en la misma línea y, para eso, pues,
vamos a continuar con el turno de palabra del señor Signes.
Ajustémonos lo más posible, hagamos las menores menciones
posibles y no nos salgamos del debate.

Yo sé que ustedes me lo agradecerán y yo
se lo agradeceré a ustedes.
(Ininte­l·ligible)
.
.
.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, senyor president.
(Veus)

Vaig a intentar atendre el seu prec i la seua
suggerència, per allò que estem en dates nadalenques i no cal
trencar el.
.
.

De totes formes, jo crec que estava dins del debat,
estava perfectament dins del debat, perquè si jo he nomenat Aznar,
abans ell havia nomenat Lerma també.
Vull dir que.
.
.
, i
estàvem dins del debat.

Però, en qualsevol cas, té igual,
és a dir, puc dir-li, senyor Serra, que m'ha avorrit la seua
intervenció, i puc dir-li que la seua intervenció, igual que
ha dit el representant de Compromís, ha segut una intervenció
que no ha rebatut en absolut cap dels arguments que li he donat.
En
absolut.
És a dir, ningun tipus d'argument.

Per tant.
.
.
A més, crec que vosté ha
mentit en la seua intervenció també.
(Remors) Sí, perquè
el tema de la «España seca y la España húmeda, y
qué le vamos a hacer», vosté sap perfectament que
això són paraules d'Aznar i no les adjudique a Lerma.
.
.
Però, mire vosté, és que no pense seguir debatent el
tema este, perquè pense que les postures han quedat suficientment
fixades i, per tant, no vull seguir debatent el tema este.

Però el que sí que li demane, és
que retire l'afirmació que ha fet que per als socialistes
valencians fins fa un temps la Vega Baixa no era considerada una comarca de
la Comunitat Valenciana.
Això sí que li ho demane, senyor
Serra, que ho retire i que faja que no conste en l'acta.

Ja he acabat.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Creo que podemos pasar.
.
.
Si hay un turno.
.
.

El senyor Serra Cervera:

Me han hecho una mención, señor
presidente, me han pedido, me ha hecho.
.
.
Tengo una petición.
(Veus) Claro.

Yo creo que ha habido, posiblemente un exceso de celo
en mi intervención.
.
.

El senyor president:

(Intervé sense
micròfon) Señor Serra, tiene la
palabra (inoïble per raons
tècniques) .
.
.

El senyor Serra Cervera:

Muchas gracias, señor presidente.

Me he remitido a unas palabras que están
publicada, negro sobre blanco, y están en la prensa, están
publicadas de hace muchos años, del ex presidente de La Generalitat,
señor Lerma, cuando afirmó que la Comunidad Valenciana iba
desde Vinaroz hasta Guardamar.
Simplemente me he referido a eso.
Por lo
tanto, se quedaba fuera de la Comunidad Valenciana una parte de la Vega
Baja, y eso es tan cierto como que consta en todos los anales, y es una, yo
creo, de las referencias que muchas veces en la clase política
valenciana, cuando se tira de hemeroteca, pues, se hace referencia a ese
tipo de cosas.

Muchísimas gracias.

El senyor president:

Gracias.

Señor Signes, por un minuto.

El senyor Signes Núñez:

Sí, mira, anem a vore, me pareix una eixida de
to, de veritat, senyor Serra, el tema que vosté acaba.
.
.
Perquè si ací mos remuntem a la prehistòria dels
nostres partits, (veus) a la prehistòria del PSPV i a la prehistòria del PP,
que és Aliança Popular, ací podem traure, negre sobre
blanc, moltíssimes coses.
(Veus)

De totes formes, puc dir una cosa.
.
.
(Veus) Jo vaig dir.
.
.
És
que no, és que.
.
.
(Algú diu:
«¡Por favor!
») Però,
bé.
.
.
(Veus) Però,
és que no sé.
.
.

El senyor president:

Tiene la palabra, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

¿He dit algun inconvenient o alguna
imprudència, senyor president?

El senyor president:

Puede usted seguir con la palabra, con su turno de
palabra.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies.

En qualsevol cas, doncs, el senyor Serra i els membres
del Partit Popular han de tindre molt clar, i ho vaig dir en el ple de les
Corts, no sé si en la compareixença del conseller, quan va
fer referència a mi en el tema de l'aigua, però ara.
.
.
No, al conseller, García Antón.
I ara ho repetixc, en nom meu
i de tots els parlamentaris del Partit Socialista, que som parlamentaris
que, per obligació, però sobretot per vocació,
treballem per totes i cadascuna de les comarques de la Comunitat
Valenciana, per molt allunyades que estiguen de la seu d'estes Corts
Valencianes.
I que quede clar.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes, además, se
las da un habitante de esa comarca.
(Veus.
Pausa)

Vamos a pasar a continuación a votar, por
favor, la proposición no de ley del Grupo Popular.
¿Votos en
contra?
6.
¿Votos a favor?
8.
Queda aprobada la proposición
no de ley.

Proposició no de llei sobre la
instal·lació de nous sistemes d'energia renovable en
centres públics escolars, presentada pel Grup Parlamentari Popular
(RE número 1.
598, BOC número 11)

El senyor president:

A continuación, y como último punto del
orden del día de esta larga (veus) e intensa comisión, en el punto número
12, que es una proposición no de ley que presenta el Grupo
Parlamentario Popular, y para ello tiene.
.
.
, para su defensa, tiene la
palabra la ilustre diputada doña Elena Bonet.

La senyora Bonet Mancheño:

Gracias, señor presidente.

Señores y señoras diputados.

La proposición no de ley que presenta hoy el
Grupo Parlamentario Popular en la Comisión de  Medio Ambiente
de les Corts Valencianes tiene su origen en la preocupación
común de toda la humanidad sobre el cambio climático en la
Tierra y sus efectos adversos.

Teniendo en cuenta que históricamente, como en
la actualidad, la mayor parte de emisiones de gases de efecto invernadero
del mundo han tenido su origen en los países desarrollados y que las
emisiones per cápita de los países menos desarrollados son
todavía relativamente reducidos y que la proporción del total
de emisiones originadas en esos países aumentará para
permitirles satisfacer sus necesidades sociales y de desarrollo.
.
.

El senyor president:

Un momento, señora Bonet.

Creo que se nos ha ausentado el secretario de la
comisión y sería preceptivo el habilitar un secretario para
que, bueno, según el señor letrado, creo que es así,
podamos dar fe de que esta comisión se ha presentado con todo el
rigor.
(Veus)

Como esta situación no es nueva, y ya hemos
experimentado en alguna ocasión y sabemos de su buen hacer, yo, si
la comisión no dice lo contrario, le pediría a doña
María José Salvador que, una vez más, haga el favor,
por el bien jurídico de esta comisión.
(Veus)

Señora Bonet, puede continuar con su
intervención.

La senyora Bonet Mancheño:

Gracias, señor presidente.

No sé si voy a consumir todo el tiempo o no,
pero, en cualquier caso, que se tenga en cuenta el tiempo transcurrido.

Muchas gracias.

El senyor president:

No se preocupe, que esta presidencia será
generosa, y más con usted.

La senyora Bonet Mancheño:

Gracias.
Continúo.

Por cambio climático se entiende un cambio de
clima atribuido directa o indirectamente a la actividad humana, que altera
la composición de la atmósfera mundial y que se suma a la
variabilidad natural del clima observada durante periodos de tiempo
comparados.

Por efectos adversos del cambio climático se
entienden los cambios en el medio ambiente físico o en la biota
resultantes del cambio climático que tienen efectos nocivos
significativos en la composición, la capacidad de
recuperación o la productividad de los ecosistemas naturales o
sujetos a ordenación, o en el funcionamiento de los sistemas
socioeconómicos, en la salud y en el bienestar humano.
Convención Marco de las Naciones Unidas, 1992.

Señorías, es obligación de todos
los responsables políticos la protección del sistema
climático, determinar la situación de la que partimos,
evaluar las actuaciones que estamos desarrollando y, sobre todo, establecer
lo que queremos hacer en el futuro respecto a este importante problema que
constituye hoy en día el principal paradigma ambiental de la
humanidad.
Todo ello, sin ninguna duda, en beneficio de las generaciones
presentes y futuras, sobre la base la equidad y de conformidad con las
responsabilidades comunes de todos, pero diferenciadas en función de
las respectivas capacidades.

Es por ello que en los países, en las regiones,
en las comunidades desarrolladas, debemos actuar sobre la base de
prioridades claras y bien definidas como primer paso hacia estrategias que
den una respuesta integral.
No podemos poner en duda la realidad del cambio
climático, pero lo cierto y verdad es que en un corto espacio de
tiempo muchas han sido las novedades que se han producido en torno a la
lucha contra el cambio climático, empezando por un significativo
aumento de la concienciación sobre este fenómeno a escala
mundial y terminando por los enormes avances en el conocimiento
científico del fenómeno, su concreción temporal y
espacial, y sobre todo las consecuencias previsibles.

El cambio climático se traduce en efectos tales
como el calentamiento del sistema climático global, demostrado en el
aumento de la temperatura del deshielo y del nivel del mar.
En los
últimos cien años la tierra se ha calentado un promedio de
0,74 grados centígrados.
Los escenarios para este siglo
varían entre 1,8 grados centímetros y 4 grados
centígrados -he dicho centímetros, perdón,
quiero decir centígrados-.
Estos cambios están
afectando ya a los sistemas físicos y biológicos, siendo los
riesgos proyectados del cambio climático ciertamente altos.

Los efectos del cambio climático serán
variables desde el punto de vista territorial y la cuenca
mediterránea como ecosistema de transición se verá muy
afectada.
Y, aunque logremos frenar las emisiones de gases de efecto
invernadero, se requerirá una actuación, adaptación
por los efectos acumulados de las emisiones históricas.

El desarrollo sostenible y el uso de
tecnologías apropiadas puede contribuir a mitigar los efectos del
cambio climático y reducir la vulnerabilidad.

La Comunidad Valenciana, ubicada en uno de los
espacios más sensibles a los efectos del cambio climático,
tiene que estar preparada para afrontar algunas consecuencias previsibles,
desde las zonas húmedas del litoral, los ecosistemas marinos, tales
como las praderas de posidonia oceanica,
por la presencia de especies invasoras, la disminución de los
recursos hídricos, el posible aumento del grado de erosión de
la propia comunidad, así como los riesgos potenciales, tales como
inundaciones e incendios forestales.

El gobierno valenciano tiene en la actualidad en
marcha hasta 74 actuaciones dirigidas a evitar o disminuir las emisiones de
gases de efecto invernadero, así como a estimular la captura y
almacenamiento de CO2 y contribuir a la concienciación ciudadana y a
la cooperación nacional e internacional en esta materia.
Entre todas
ellas hay que resaltar las siguientes: el Plan eólico valenciano, el
Plan de ahorro y eficiencia energética, los planes de transporte
urbanos y metropolitanos, la aplicación de las normas
técnicas de la edificación y las medidas de
rehabilitación energética de las edificaciones, así
como el Plan forestal y los planes de prevención y extinción
de incendios.
Cabe destacar que la Agencia Valenciana de la Energía
viene desempeñando una labor especial y esencial en la
promoción e impulso de una cultura de ahorro de la energía en
todos los ámbitos de la sociedad valenciana, favoreciendo las
tecnologías más eficientes, la diversificación
energética y el empleo de energías renovables.

La Estrategia española de cambio
climático y energía limpia, horizonte 2012, establece la
necesidad de que las comunidades autónomas contribuyan en la medida
de sus competencias y responsabilidades a la consecución del
compromiso general.
Para ello deberán elaborar sus propias
estrategias con ese mismo horizonte temporal.
La estrategia valenciana para
el cambio climático se configura como un instrumento fundamental
para contribuir a garantizar el bienestar económico, social y
ambiental de los ciudadanos de la comunidad en el futuro, haciéndolo
de forma solidaria con el conjunto de España y la comunidad europea
internacional.

Así, en ese sentido, la diversificación
energética y el fomento de las energías renovables,
así como mediante el uso racional de la energía y la
promoción de políticas activas de eficiencia y ahorro
energético, permitirá a nuestra comunidad seguir ofreciendo,
creciendo en competitividad y respeto al medio ambiente y a la
consecución de los objetivos señalados por el compromiso de
Kyoto.

La Comunidad Valenciana, consciente de sus fortalezas
y debilidades, se encuentra en una situación de mayor
concienciación frente a otros territorios, en cuanto se encuentra 28
puntos por debajo de la media nacional y 38 por debajo de la media europea
respecto de la emisión de gases de efecto invernadero a la
atmósfera.

Y precisamente porque nos preocupa reducir el impacto
medioambiental, se hace necesario seguir trabajando para fomentar en mayor
medida la utilización de energías menos contaminantes.

Nuestras propuestas han de ser claras y con
actuaciones dirigidas al mejor uso de los recursos, al aprovechamiento de
los recursos autóctonos para la generación de energías
no contaminantes y a la sustitución de las energías no
renovables dentro del ámbito de nuestra comunidad.

La exposición de motivos de la
proposición no de ley que presenta el Grupo Parlamentario Popular en
esta comisión parlamentaria lo enuncia sin ningún
género de dudas ni ambages.
La implicación plural y colectiva
de todos los agentes sociales es indispensable para lograr combatir el
cambio climático y asegurar la sostenibilidad del territorio de la
Comunidad Valenciana.
Y por ello, y porque es absolutamente necesario no
perder el presente y ganar el futuro, la Comunidad Valenciana debe ser la
primera en llevar a la práctica la migración
energética hacia fuentes de energía limpia, implantando
sistemas de energía renovable en edificios públicos y
rentabilizando al máximo la eficiencia energética de las
nuevas instalaciones públicas.

En España, y particularmente en la Comunidad
Valenciana, por su privilegiada situación y climatología, se
ve particularmente favorecida respecto al resto de los países y
territorios de Europa, ya que sobre cada metro cuadrado de suelo inciden al
año unos 1.
500 kilowatios/hora de energía.
No es racional no
intentar aprovechar por todos los medios técnicamente posibles esta
fuente de energía gratuita, limpia e inagotable, que en el futuro
podría liberarnos de la dependencia del petróleo o de otras
alternativas no renovables.

La energía solar es fuente de vida.
Recogiendo
de forma adecuada la radiación solar, ésta puede
transformarse en otras formas de energía técnicas o
energía eléctrica utilizando paneles solares.

La primera ventaja de utilizar una cierta cantidad de
fuentes de energías renovables es que no producen gases de efecto
invernadero ni otras emisiones, incluso algunas no emiten dióxido de
carbono adicional, salvo lo necesario para su construcción y
además no presentan riesgos suplementarios.

Señorías, ustedes conocen el texto de la
proposición no de ley que hoy se presenta en esta comisión.
Yo les ruego, en nombre de mi grupo, y porque entiendo que a todos nos
preocupa por igual este tema, este problema, que nos ocupemos de establecer
todas las vías posibles de actuación para trabajar por la
sostenibilidad del medio ambiente.

Es por ello, y conocedores todos los aquí
presentes de la propuesta de resolución, les pido, les ruego, el
voto favorable a esta proposición no de ley, que viene a solicitar
al Consell de La Generalitat el fomento de las instalaciones solares en los
centros públicos escolares de nueva planta y en aquellos cuya
adecuación lo permita.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias,
señora Bonet.

Para el turno de fijación de posición,
por parte de Compromís, el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Més val arribar tard que no arribar mai.
És dir, quan fa vint anys (so per
interferència d'un telèfon mòbil) els grups ecologistes ja i alguns científics, en
aquell moment encara no massa predicament en els mitjans de
comunicació, ja anunciaven este tipus de coses i la
importància de combatre això, molta gent es ria i
inclús dien «ai, què exagerats i què
coses!
».
Ara s'ha convertit en una prioritat.
És
important que es convertisquen en prioritats.
Ho pose com a exemple
perquè este tema és com altres, vull dir, un demana i
s'avança al seu temps, indica on estan els problemes, com
seria important solucionar-los i la gent diu «ah, tu no saps el que
estàs dient, estàs fóra de la realitat», i
després resulta que en la pràctica la realitat acaba donant
la raó lamentablement en estes coses.

I està bé, la veritat és que
nosaltres li anunciem directament que anem a recolzar-la, anem a recolzar
esta proposició no de llei, i felicitem el Grup Parlamentari Popular
perquè la presenta, perquè està quasi clar que si
l'haguera presentat qualsevol altre grup de l'oposició
doncs hagueren ací començat a sorgir molts dubtes o esmenes
per a vore de quina manera es farien.

Nosaltres, si no recorde mal, hem presentat esta
mateixa proposició amb matisos de redacció, però en el
fons la mateixa, crec que són tres o quatre voltes ja, i les tres o
quatre voltes mos han dit que no.
Ara el Partit Popular la presenta,
perfecte, votarem que sí.
Per què se'ns dia que no i
ara el Partit Popular ho presenta?
Doncs jo eixes coses no les acabe
d'entendre massa bé.
Però, bé, insistisc que
està molt bé canviar de posició, si el canvi a
més és favorable.

Vull felicitar a més l'exposició
de la diputada Bonet perquè realment ha sigut molt acurada quant a
la descripció dels problemes del canvi climàtic i quins
són els seus orígens.
No estic tant content amb
l'autosatisfacció, de nou, sobre el desplegament de
polítiques tan fastuoses; jo crec que, tant de bo estigueren fent-se
les coses molt millor del que es fan en eixa qüestió,
estaríem més avançats.
Però, en definitiva, el
més important és la proposta.
És molt important que en
l'escoles s'introduïsca, seria desitjable que no
fóra només en les escoles, i jo crec que el compromís
hauria de ser que tots els centres públics on es poguera
s'instal·laren, i no sols de nova construcció,
perquè, evidentment, els de nova de construcció,
diguérem, ja vénen un poc obligats per la normativa,
sinó en tots aquells que depenen de La Generalitat.
Però,
bé, està bé començar per les escoles.

I, per tant, sense més, anuncie el meu vot
favorable a la proposició.

El senyor president:

Muchas gracias,
señor Torró.

Tiene la palabra, para la fijación de
posición, el señor Signes, por parte del Grupo Socialista.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, senyor president.

Naturalment des del Grup Socialista coincidim en la
necessitat de lluitar contra el canvi climàtic, sobretot en un
territori com el nostre, especialment vulnerable als seus efectes.
Evidentment també, com el senyor Torró, no coincidim en la
descripció que la senyora diputada ha fet de tot allò que ja
La Generalitat està, diguem, desenvolupant al respecte del canvi
climàtic.

Tanmateix també considerem que és
imprescindible la participació de tots els agents socials i
econòmics, com també de tots i cadascun dels ciutadans per a
lluitar eficaçment contra l'amenaça que el calfament
global suposa per al nostre model de vida i de benestar.

En este sentit, és evident que qualsevol
iniciativa que servisca per conscienciar les noves generacions d'este
problema, com també de la necessitat d'adoptar actituds
més sostenibles en la nostra vida diària, suposa
avançar en el camí adequat.

Considerem també que, donada l'especial
contribució de les emissions produïdes pels combustibles
fòssils al calfament de l'atmosfera, la seua
substitució per fonts d'energia més netes i renovables
ha de ser un objectiu prioritari en qualsevol estratègia de lluita
contra el canvi climàtic.
I en este sentit promoure
l'autorització de l'energia solar tèrmica per al
subministrament d'aigua calenta sanitària en els centres
escolars és una mesura que considerem positiva i que recolzem.
Encara que també pensem que a La Generalitat no li calia una
proposició no de llei per a complir amb Kyoto i prendre les mesures
a què està obligada des de fa massa anys.

No obstant, esta proposició no aporta res de
nou respecte -al nostre parer- del que ja s'ha establit
en el codi tècnic d'edificació,
d'aplicació a tot el territori espanyol des de maig de 2006.
A
més no es deriva d'ella, de la proposició, cap
compromís concret d'actuació per al govern
valencià, i ni tant sols contempla un calendari
d'execució de les mesures genèriques que es proposa.

En concret, proposar la introducció gradual
-com diu la seua proposició- de l'energia solar
tèrmica per al subministrament d'aigua calenta en centres
públics escolars de nova construcció -com arreplega,
dic, la primera de les seues propostes- suposa de fet rebaixar
l'obligació establida en l'article 15.
4 del Codi
tècnic d'edificació, que implica la introducció
d'este sistema en tots els edificis de nova construcció, sense
introduir ninguna gradualitat.
Per tant, sol·licitem que
s'elimine la paraula «gradual» de la seua
redacció.

També sol·licitem que
s'introduïsca un compromís temporal per al compliment de
la segona proposta, de foment d'instal·lació en els
sistemes fotovoltaics connectats a la xarxa en determinats centres
educatius, i que s'establisca l'Horitzó de 2012, el de
Kyoto, perquè tots els centres ja construïts que ho permeten
compten amb les esmentades instal·lacions.
La segona proposta que
plantegem.

Contra la tercera proposta, d'instauració
d'ajudes per a fomentar la instal·lació de noves
energies en centres escolars sostinguts amb fons públics, entenem
que a efectes de l'objectiu que es perseguix amb la proposició
no de llei no hi ha justificació per a reduir estes ajudes als
centres públics i concertats.
Nosaltres creguem que, per tant, el
seu àmbit hauria de comprendre a tots els centres, també als
privats, perquè l'objectiu és el que és, i no
té res que vore en que siguen els centres sostinguts amb fons
públics.

Finalment, entenem que el desenvolupament de
l'energia fotovoltaica en la Comunitat Valenciana ha de respondre al
seu potencial, necessitats, interessos, i no pot quedar a l'atzar de
les iniciatives privades o públiques que se vagen generant a pesar
de que ja comencen a ser molt nombroses.

Per això, i en la línia de
l'esmena que hem presentat als pressupostos de La Generalitat per a
2008, proposem que s'incloga en esta proposició la
petició al Consell que aprove en el termini d'un any un pla de
energies renovables de la Comunitat Valenciana que planifique el
desenvolupament del seu potencial energètic en funció de
l'interés general, el qual haurà d'incloure la
planificació del desenvolupament de l'energia fotovoltaica en
la nostra comunitat.

Encara que ens agradaria la submissió per part
del PP dels suggeriments fets, no obstant, anuncie que, encara que no siga
aixina, votarem favorablement a la proposició no de llei.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Creo que hay turno de.
.
.

La senyora Bonet Mancheño:

Sí, simplemente,
quería dar las gracias a los dos grupos políticos por apoyar
esta proposición no de ley.

El senyor president:

Muy bien, en eso va estar
esta presidencia, en darles las gracias a todos ustedes por el buen talante
que han mantenido, por el nivel.
.
.
(veus) ¡Ay!
Perdón.
¡Por Dios santo!
Uno da por
asumidas determinadas situaciones.
.
.
(Remors)

Vamos a votar.
A este presidente se le ha ido un poco
la olla y las ganas de irse hacia la Vega Baja.
(Rialles)

El senyor Serra Cervera:

Señor presidente, pediría que lo de la
olla no conste en el Diario de Sesiones por el decoro de la Mesa de la comisión y de los
que aquí estamos.

El senyor president:

Le agradezco al señor Serra tal matiz, y yo
también lo pediría, pero, bueno, la verdad, es que
bueno.
.
.

Pasamos a votar la propuesta de la proposición
no de ley.
¿Votos a favor?
Muy bien, por unanimidad.
(Remors)

(S'alça la reunió a les 14 hores)