Assetjament%20Escolar%2020220622HTML.html





Comissió especial d'estudi de l'assetjament escolar per tal d'impulsar polítiques concretes per a la prevenció i l'actuació davant la violència entre iguals en l'àmbit escolar i en la infància, realitzada el dia 22 de juny de 2022.
Comença la reunió a les 10 hores i 36 minuts.
Presideix la diputada senyora Aroa Mira Rojano.
Reunió número 13.

(Comença la sessió a les 10 hores i 36 minuts)

La senyora presidenta:

Quan vullgues.

(El senyor secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Val, doncs, després de passar llista, passem al primer punt de l'ordre del dia, que és la lectura i aprovació de l'acta de la reunió anterior.
Algun problema?
Alguna qüestió?
S'aprova.

Compareixences que se sol·liciten en compliment del pla de treball aprovat per la comissió

El senyor president:

Abans de passar a la segona compareixent, dir dos coses.
Com sabeu, esta és la penúltima comissió ja, i en l'ordre del dia hi havia quatre compareixents però un, a última hora, ens va dir que no podia vindre, així que (veus), efectivament, val?
, així que tindrem tres compareixents.
I la comissió del 13 de juliol, en principi, n'hi havia un compareixent que ens ha dit que ells no van a comparèixer, no per res, sinó perquè no són…, la xarxa Xnet.
Segons ens diuen, ells no tenen eixes competències per a poder vindre i poder comparèixer.
Val?
Aleshores, els hem dit, evidentment, que no vinguen, si diuen que no.

I, després, teníem una altra, la senyora Salut Alarcón, presidenta de l'Associació Plántale cara al bullying, que li vam escriure un mail, val?
, però ens ha enviat un mail…, és una altra associació, també del bullying, però pareix ser que no és… (Veus.
Pausa llarga)

Bé, doncs la primera compareixent de hui és María Dolores Hernández Ubert.
Ella és directora gerent de la federació de centres d'ensenyament, Feceval.

Té vosté quinze minuts per a explicar-nos.

Quan vosté vullga.

Moltes gràcies.

Compareixença de la directora gerent de la Federación de Centros de Enseñanza de Valencia (Feceval), senyora María Dolores Hernández Ubert

La senyora directora gerent de la Federación de Centros de Enseñanza de Valencia:

Hola, bon dia.

Com bé ha dit Aroa, soc Mariola Hernández Ubert, la directora gerent de Feceval, la federació de centres d'ensenyament de València, que és una organització empresarial constituïda en 1977, que agrupa a titulars de centres privats i privats concertats de tots els nivells educatius.
Tenim centres d'educació infantil de primer cicle, infantil segon cicle, primària, educació especial, ESO, cicles formatius de Formació Professional, batxillerat i ensenyaments especials.
Som una organització heterogènia perquè formem part d'ella tant persones físiques com societats, entitats religioses, cooperatives i fundacions.
Feceval està integrada en la confederació nacional de centres d'ensenyament, CECE, que agrupa a més de sis mil centres educatius en tot el territori nacional.
També, formem part de la Confederació Empresarial Valenciana.

La nostra federació, com a organització patronal, forma part del Consell Escolar Valencià en la seua doble vessat, professional i empresarial, i està representada en totes les comissions de seguiments que l'administració educativa té plantejades respecte a la planificació del sistema educatiu.
La missió de Feceval és donar resposta a les inquietuds i necessitats dels centres adscrits i la prevenció de l'assetjament escolar és, sens dubte, una d'aquestes.

Ens agradaria agrair la invitació per part d'aquesta comissió, que té com a fi impulsar polítiques concretes de prevenció i actuació enfront de la violència entre iguals en l'àmbit escolar i en la infància.
Acudisc a aquesta comissió en representació dels cent noranta-set centres educatius que pertanyen a la nostra federació, aporte la meua experiència professional de vint-i-dos anys com a docent en educació secundària, en centres docents privats, concertats i públics.

Sempre he cregut en la importància de la prevenció de les situacions d'assetjament escolar perquè són experiències que marquen per tota una vida a l'alumnat, i que, per desgràcia, poden arribar fins i tot a derivar en situacions molt greus.
Crec que s'hauria de continuar apostant per la sensibilització des de noves perspectives i punts de vista.
Si bé és cert que hem avançat molt i que, almenys, ja han deixat de considerar-se coses de xiquets o bromes, com he sentit tantes vegades en els primers anys d'exercir la meua professió, encara ens queda molt de camí per recórrer.

Revisant els informes de Statista, he pogut observar que les dades han anat en augment des de les primeres dades recollides en 2009, amb un creixement exponencial des del 2016.
També és necessari que ens fixem en la dada del nombre de cridades de casos d'autolesions atesos pel telèfon Anar a Espanya, les últimes són registrades del 2016 i ja ahí n'hi havia mil tres-centes setanta-tres.
Sé que ells han estat en esta comissió abans i els hauran dit com anem amb eixos números.

En el 2018 podem observar que s'establixen mesures, com protocols, plans per a combatre l'assetjament escolar, que han demostrat la seua efectivitat ja que les estadístiques ens diuen que la Comunitat Valenciana és de les regions amb menys casos registrats, però, crec que no és suficient.
Mentre quede una sola víctima d'aquesta xacra, haurem de dedicar tots els recursos disponibles per a garantir que l'alumnat gaudisca de protecció i d'una infància feliç en la qual se'ls permeta desenvolupar-se plenament sense haver d'ocultar cap tret de la seua personalitat i en la qual se cimenten els fonaments per a una vida plena com a adults, amb una autoestima reforçada i uns valors ben assolits.
Crec que prevenint l'assetjament escolar podrem també previndre casos de violència intrafamiliar, de violència de gènere i faltes de respecte o atacs als col·lectius que són percebuts com a diferents.
Em costa molt pensar que un xiquet o una xiqueta que és capaç d'exercir aquest tipus d'accions sobre els iguals no continuarà repetint aquestes conductes d'adults.

Des de Feceval, i recollim les consultes dels nostres centres, podem afirmar que els casos de autolesions apareixen cada vegada en edats més primerenques, preadolescents, en els cursos de cinqué i sisé de primària, i afecten majoritàriament a les xiquetes.

En els darrers dos cursos són prou els centres que han hagut activar per primera vegada els protocols de prevenció del suïcidi tant per a l'alumnat com per als docents.
La pandèmia ha tingut un efecte demolidor en la salut mental de la comunitat educativa.
Des de la gerència, en detectar que la situació s'estava repetint en diferents centres, organitzarem un curs de formació al febrer i comptarem amb Dolors López, tot un referent a nivell nacional i que ha sigut responsable del disseny del Pla de formació del professorat en prevenció del suïcidi en aquesta comunitat.

El suïcidi és ja la primera causa de mort no natural a Espanya, l'assetjament escolar o bulliyng és considerat una de les causes que poden dur al suïcidi entre les persones joves de 15 a 29 anys, i crec que és responsabilitat de tots acabar amb aquesta xacra.

Necessitem que els centres deixen de ser percebuts com a entorns hostils per les víctimes.
En el confinament molts xiquets i xiquetes van ser feliços perquè van deixar d'haver d'estar en contacte amb els seus assetjadors o assetjadores, i això no ho podem permetre.
Les famílies i els xiquets i les xiquetes han de percebre que els centres escolars són d'entorns segurs en què es poden desenvolupar plenament sense que es facen sentir diferents per les seues característiques físiques, pel color de la pell, per la cultura, per la religió, per les seues aficions o entreteniment, per patir una malaltia, per la seua orientació sexual o simplement per donar prioritat als seus estudis i tindre un bon o mal expedient acadèmic, és que tenim de les dos coses.

La veritat és que resulta molt difícil recollir les causes susceptibles de provocar una situació d'assetjament escolar, però pensem que l'alumnat ha de saber que han de transmetre tant a les seues famílies com al professorat que aquesta situació s'està produint.
Lamentablement aquestes situacions tendixen a perpetuar-se en el temps i a enquistar-se perquè les víctimes tarden molt en verbalitzar-ho i creuen que, encara que es denuncie, res canviarà.
Aquesta tendència és la que entre tots i totes hem de canviar.
Si de veritat volem parar aquesta situació hem de fomentar una tolerància zero amb aquestes i facilitar que els agressors i les agressores puguen accedir a ajuda i suport psicològic per a poder corregir aquestes conductes.
Darrere d'un agressor o d'una agressora els puc dir, després de la meua experiència, que sempre es troba un problema o una situació que necessita d'ajuda.

Les situacions d'assetjament continuen donant-se principalment dins dels centres educatius i els que ens dediquem a la docència coincidim que moltes d'aquestes situacions es donen durant els canvis de classe, en els moments d'entrada o eixida del centre, al pati, durant les activitats extraescolars, i ja gaudixen d'una total impunitat en les xarxes socials amb la creació fins i tot de perfils falsos per poder desenvolupar aquesta activitat assetjadora amb total impunitat, grups de WhatsApp, etcètera.
Considere que els agressors i les agressores són especialistes en trobar aquells moments en el quals poden agredir verbal o físicament les seues víctimes i aconseguir eixir indemnes sense que ningú els veja, o a no ser del grup còmplice.
L'assetjador o assetjadora necessita normalment comptar amb un grup que l'ajude a reforçar la seua conducta i que col·labore amb la seua obstinació de torturar a la víctima, perquè així se sent més fort o forta i sempre pot argumentar que no sabia només, hi ha més gent que fa el mateix o pensa el mateix que jo.
Una excusa molt pobra, però tremendament repetida.

En l'actualitat participe a nivell personal en un projecte europeu Erasmus, K202, que es diu «Empowering teachers in a digital changing world», que es va dissenyar durant la pandèmia, al març de 2020, i en el qual professors de cinc països europeus hem desenvolupat una guia didàctica i un curs de formació per al professorat, per a ajudar-lo al desenvolupament de la seua competència digital, sense deixar de banda temes com la prevenció del ciberbullying.

En el capítol de la guia que hem dedicat a aquest tema hem inclòs consells pràctics perquè el professorat puga previndre el ciberassetjament.
Un dels impactes de la pandèmia ha sigut l'impuls de la competència digital, és cert, però ha vingut acompanyat malauradament del ciberassetjament, s'ha traslladat a canals diferents.

Dins dels punts que anem a donar-los als profes és: assegurar-se que l'alumnat sàpiga què és el ciberassetjament i quin tipus d'actes inclou; fomentar una autoreflexió crítica sobre els seus hàbits de comunicació en línia; aclarir que el que poden percebre com una broma innocent o una discussió menor en realitat pot constituir exemples de ciberassetjament amb greus conseqüències per a totes les persones involucrades; conscienciar l'alumnat del mal que poden causar les conductes de ciberbullying i també de l'efecte que causen en les víctimes, així com de les possibles responsabilitats en les quals poden incórrer els assetjadors o les asseguradores; planificació d'activitats perquè l'alumnat reflexione sobre les seues accions, sabem que el ciberassetjament té conseqüències, tant per a les víctimes com per als agressors i les agressores, i que poden derivar en fòbia social, trastorns d'ansietat, problemes de salut, així com depressió, i que poden conduir a conductes autolesives; també se'ls informarà de les possibles conseqüències jurídiques que poden derivar de conductes de ciberassetjament; proporcionar ajuda i animar l'alumnat a lluitar contra el ciberassetjament amb una política de tolerància zero; pautes per a saber què fer quan una persona és víctima de ciberassetjament, observa que algun més està sent atacat; reflexió sobre que l'assetjament cibernètic no és un comportament normal i que la víctima mai és responsable de les accions dels assetjadors o de les assetjadores; l'alumnat, si detecta alguna d'aquestes conductes, haurà de comunicar-ho els seus pares i mares i al professorat, hem de deixar clar que la víctima no està sola; fomentar el desenvolupament de les habilitats socials i emocionals que inhibisquen el comportament violent; per a previndre eficaçment els comportaments nocius, abans que es manifesten en ciberassetjaments, s'ha d'augmentar la cohesió social de l'alumnat a través de potenciar la comunicació entre iguals, els valors ètics i morals, l'empatia i la cooperació.

Consells pràctics per a la intervenció en casos de ciberassetjament, com són: oferir ajuda a la víctima; investigar l'incident; fer costat als afectats; transmetre ajuda professional i brindar atenció emocional.

Fer costat a la víctima en l'obtenció de evidències tècniques: no volem que ningun xiquet o xiqueta de ninguna família diga que no se'ls ha fet cas des del centre educatiu.

Centrar-se en buscar solucions: involucrar a la família i companys i companyes de la víctima i del responsable de l'assetjament.

Oferir un procés de mediació: desenvolupar una estratègia d'intervenció de suport, ja que sempre és més exitosa les estratègies punitives, tant la víctima necessita ajuda per a superar aquesta situació com el responsable de l'assetjament, perquè no es repetisca la conducta i puga empatitzar amb les víctimes.

Tractar d'identificar els autors del ciberassetjament i brindar assistència per a eliminar i bloquejar els continguts que potencien aquestes actituds.

Les víctimes han de trobar el suport que necessiten dins de la comunitat educativa i no podem permetre que s'amaguen i que se senten marcades per aquestes situacions.

Els docents necessitem de més formació i eines per a poder donar solucions.
No són les víctimes les que s'han d'amagar o canviar de centre, perquè lamentablement així és com acaben moltes d'aquestes situacions.

Des de Feceval valorem molt positivament l'acord al qual s'ha arribat en la comissió de seguiment amb l'administració educativa, les patronals i els representants sindicals, perquè el pròxim curs tots els centres concertats compten també amb la figura de orientador/orientadora des dels nivells d'educació infantil fins als nivells postobligatoris de batxillerat i formació professional.
Es tractava d'una reivindicació històrica del nostre sector, ja que defensem que a igualtat de necessitats s'han de concebre igualtat de recursos.

Considerem que aquesta figura serà clau, juntament amb la del coordinador de benestar i protecció, que també ha d'incorporar-se el pròxim curs i que ve recollida en la Llei orgànica 82/2020, de 4 de juny, de protecció integral de la infantesa i l'adolescència enfront de la violència, però que des de l'administració educativa encara no se'ns ha concretat les seues funcions o la càrrega horària amb la qual comptarà per a exercir-les.
Creiem que amb aquestos recursos es podrà per fi realitzar una prevenció eficaç de l'assetjament escolar i garantir una actuació més ràpida quan es detecte algun cas.

Les famílies han de conscienciar-se que ningú està lliure d'açò i que en qualsevol moment els seus fills i filles poden ser víctimes d'assetjament escolar o fins i tot alguna cosa pitjor, poden convertir-se en agressors i agressores.
Francament crec que estan preparades perquè siguen víctimes, però no perquè siguen agressors o agressores.
Per això considere que les campanyes de sensibilització en este respecte des de les Corts han de ser fonamentals.
Si bé, encara que partíem d'una clara bretxa de gènere pel que fa al gènere dels agressors i les agressores cada vegada la distància és menor i va tendint a unificar-se, ja no és tan clara la distinció de què hi havia més xics agressors que xiques, no, en això sí que tenim un equip, la distància està trencant-se i les xiques s'estan puntuant molt alt.

Tendint qualificar açò per la qual, sí que volia dir-los això, que ja no hi ha una gran diferència.
Els menors que són víctimes d'assetjament escolar es convertixen en perfils molt vulnerables, amb un alt nivell de sofriment en silenci que fins i tot els pot portar al suïcidi, amb l'única finalitat de deixar de patir i de posar fi a aquesta situació d'assetjament.

Dolors López lluita cada dia perquè cap mare o pare haja de viure aquesta situació.
És per això que mesures com el telèfon d'atenció a la conducta suïcida, el 024, poden ajudar a salvar vides.

Vostés, amb les seues polítiques, poden canviar la vida de les persones i millorar la infantesa de molts xiquets i xiquetes.
El cos docent necessita de recursos i els professionals necessaris per a donar una resposta adequada, per fi acabar amb l'assetjament escolar en qualsevol de les seues vessants.
Però també necessita del suport de les famílies i del recolzament de vostés, de l'administració.

Això és el que jo venia a contar-los hui.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara, comencem amb els torns d'intervenció.
Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Vox, senyora Turiel.
Quan vosté vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Muchas gracias, presidenta.

Buenos días, señora Hernández.

La verdad es que quería agradecerle, en primer lugar, y luego también felicitarla, porque la verdad es que en su exposición ha tocado muchos de los puntos que llevamos escuchando a lo largo de las comparecencias y creo que ha conseguido hacer un compendio de problemas graves, y lo ha sabido condensar de manera muy exacta, o sea, que también le agradecemos la preparación que usted ha llevado a cabo para esta comparecencia.

La verdad es que, evidentemente, cuando hablamos de problema de acoso escolar estamos ante todo un problema de violencia, no es un problema de otra cosa, es un problema de violencia.
Entonces, como tal tenemos que afrontarlo.
Además, usted también lo ha dicho, que esa persona, o sea, que la violencia no es algo que se quede en un lugar, es decir, no es algo estático, es algo dinámico, y esa misma violencia puede expandirse por el resto de situaciones de una persona.

También considero, además, que nos han dicho los expertos que una misma persona puede ser agresor, víctima, observador en los diferentes momentos, y que además la personalidad de un agresor, de un futuro maltratador, se forja a los 15 o 16 años.
Por lo tanto, es decir, esa violencia es como el efecto mariposa que tendrá consecuencias a lo largo del tiempo y, como tal, creo que deberíamos afrontarla, ¿no?

Además, cuando hablamos de acoso es un ataque frontal a los derechos de la infancia y, como usted también ha remarcado, no me quiero imaginar a esos niños, es que, o sea, cualquier niño se tomó pandemia con la inocencia, se lo tomó como una especie de vacaciones, pero hay niños que lo vivieron como un alivio, entonces eso es lo grave, cuando un niño deja de ver el entorno educativo como algo inseguro, porque ahí estamos fallando mucho.

Y luego también hay un caso que nos han comentado los expertos, que es el error de atribución.
El error de atribución es cuando se percibe a la víctima como culpable.
Entonces, desde mi punto de vista, quería saber su opinión.
Considero que los centros educativos, además del profesorado, que hace una labor magnífica, también hace falta una asistencia psicológica, que muchas veces hay que pagarlo en un gabinete aparte dentro del colegio y es privativo para muchas familias.
Por eso quería conocer su opinión sobre este tema.

Y luego, por otro lado, evidentemente las secuelas que tienen son muchísimas.
Por eso quería preguntarle, en último lugar, por la figura del tutor.
Yo creo que es una figura fundamental, que puede ser el nexo entre ese alumno que no sabe a quién decirle las cosas y una persona mayor que puede tener más información para poder manejar los datos.
Y, desde mi ignorancia, porque yo no soy doctora en esta materia, estoy simplemente recogiendo información, y lo que voy haciendo pues es intentar encajar el que ustedes nos van dejando, considero que esas dos piezas son fundamentales.

Y luego también quería preguntarle, en último lugar, usted que tiene 197 centros, si no he entendido mal, quería saber si usted ve diferencias de datos entre centros privados, concertados y públicos y, en caso de que haya diferencias, si creo que es por la opacidad que algunos centros quieren atribuir por el prestigio que ellos quieren seguir manteniendo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, te la paraula la diputada del Grup Parlamentari Ciudadanos, Mercedes Ventura.

Quan vosté vullga.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

Bienvenida, señora Hernández.
Es un placer tenerla aquí, en la casa de todos los valencianos, y escuchar lo que están haciendo desde Feceval, que yo les sigo y están haciendo un gran trabajo.

En este caso, son muchas las preguntas que tendría, pero me voy a centrar, como solo tengo tres minutos… Pues, me gustaría preguntar… Bueno, sabemos que su entidad es de vital importancia para la Comunidad Valenciana, 197 centros tienen mucho que decir.
Y nos gustaría conocer con más profundidad cómo se gestiona este acoso escolar que se detecta.
Por eso, en este caso, me gustaría preguntarle sobre los planes de convivencia, planes de convivencia que deberían de ser activos y que deberían ser la esencia para empezar a trabajar, que no tenerlo en un cajón, empezar a trabajar.
¿Cómo lo enfocan ustedes el plan de convivencia?
Porque yo una de las…, entre comillas, de las críticas que hago es que el plan de convivencia que debería ser público en la pública, pues, no está visible, los padres muchas veces no lo conocen.
¿Ustedes lo publican, son conocedoras las familias?

Y, por otro lado, el plan Previ, ¿no?
El plan Previ es el plan que está dirigido a paliar o a dar solución a todo tipo de problemática, en este caso del acoso escolar también.
Me gustaría conocer cómo la concertada se suma a este plan Previ.
¿Qué problemática tiene?
Sí que es cierto que en la pública ha dicho que faltaría…, hay mucha burocracia y faltaría tener un plan Previ más ágil.

Y también le pregunto esto porque, con el nuevo decreto de orientación, pues, yo sé y soy conocedora de que a la concertada, pues, la administración pública no le ha dado orientadores.
¿Cómo podrá afrontar la falta de orientadores?
¿Cómo solucionan este problema?
¿Cómo lo gestionan?
Porque es importante un orientador en los centros educativos y es una reivindicación de todos los orientadores, que tienen que estar también en la concertada y también en la privada y que la conselleria debería de pagarlos, de presupuestarlos y no quedarse solo en la pública, porque los niños que van a la concertada van a un centro público, al fin y al cabo son centros subvencionados con fondos públicos.

Y, en este sentido, preguntarle con qué recursos cuentan para hacer frente al acoso escolar.
Sé que ustedes ponen muchos recursos.
Ha hablado del impulso en la pandemia de la competencia digital, que es superacertado, porque es cierto que todos los que han venido, asociaciones, han dicho que en la pandemia el ciberacoso ha sido el punto grave que ha tenido el alumnado en este transcurso, en este tiempo y que ustedes hacen formación en el ciberacoso.
Me parece superacertado, ¿no?
, para ponerle freno al mismo y tolerancia cero.
Pero me gustaría conocer, ¿la privada?
, ya no hablo de la concertada, la privada, ¿con qué recursos cuentan?
¿Cuenta con los mismos que…?
¿Qué proyectos están llevando a cabo?

Ya no me queda más tiempo para hacerle preguntas, pero estas son las preguntas y las inquietudes que tenía yo (inoïble) …

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula el diputat del Grup Parlamentari Compromís, Jesús Pla.

Quan vosté vullga.

El senyor Pla Herrero:

Gràcies, presidenta.

I moltes gràcies, senyora Hernández, per la seua exposició.

Jo voldria fer-li també unes poques preguntes, perquè tampoc tindrà massa temps per a contestar-les.

Ha parlat vosté de l'estigmatització de les víctimes.
¿Vosté creu que, a banda d'eixa estigmatització de les víctimes, hi ha por a l'estigmatització dels centres que, d'alguna manera fan pública l'existència de casos d'assetjament?
Ja se li ha preguntat també, per part d'alguna companya, ¿vosté creu que dins del que és el món de les escoles concertades o de les escoles privades hi ha por perquè esta visibilització dels casos d'assetjament, d'alguna manera, perjudique els interessos, diguem-ho així, empresarials d'estes entitats?

Després, ha parlat vosté dels orientadors.
No sé si ho he entés jo malament, però crec que ha apuntat vosté que han arribat a un acord amb la conselleria i que, per tant, tindran vostés orientadors per al vinent curs.

I volia fer-li també tres últimes preguntes.
Anem a vore, vostés, dins d'eixos 197 centres als quals vosté representa, si podria, d'alguna manera, indicar-nos, comentar-nos algun tipus de bones pràctiques que algun d'estos centres estiguen duent a terme i que podríem fer-los extensible, no tan sols, evidentment, a l'educació concertada i privada, sinó també a l'educació pública, per a la prevenció de l'assetjament.

I després, ¿quins instruments o estratègies considera vosté més efectius per a un element fonamental que vosté ha posat damunt la taula, que és la prevenció i la sensibilització respecte de l'assetjament escolar?

I, per últim, ¿com es podria millorar el sistema en el seu conjunt, per tal de facilitar la tasca del professorat en el dia a dia, pel que fa a la convivència a les aules, alhora que es millora la detecció i intervenció davant dels casos d'assetjament?
Des de la seua experiència, des de l'experiència dels centres a què vosté representa, torne a preguntar-li, ¿quines bones pràctiques podríem posar damunt la taula i que podríem fer-les extensives, en el dictamen d'esta comissió, a la resta del món educatiu?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Popular, Marisa Mezquita.

Quan vosté vullga.

La senyora Mezquita Juan:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyora Hernández, moltes gràcies per comparéixer en aquesta comissió i gràcies per tota l'aportació que ens ha fet en la seua intervenció.

Ser la penúltima intervinent té les dificultats que moltes de les coses que jo volia preguntar ja s'han preguntat.
Per tant, intentaré incidir en allò que, d'alguna manera, encara no hem comentat i que jo considere que sí que seria important i que segurament, des de la seua perspectiva, tenen experiència i és la involucració de les famílies, la involucració de les famílies i dels pares.
Perquè està clar que educar va més enllà de cobrir unes necessitats bàsiques, que implica estar presents, conscients i activament en el desenvolupament i creixement dels fills i ser un exemple.
És a dir, és allò de la coherència, de dir…, no és suficient dir el que s'ha de fer, sinó predicar amb l'exemple.
Moltes vegades, la incongruència i la incoherència de no coincidir allò que s'ha de fer amb què, al final, acaben fent els pares, també perjudica d'alguna manera en les actuacions dels fills.

Per tant, la pregunta és: ¿creu vosté que s'implica de manera suficient les famílies?
¿Què podria fer la conselleria per, d'alguna manera… o que podia fer l'administració, per dir-ho d'alguna manera, perquè puguem anar de la mà en la prevenció i la detecció de l'assetjament?
Perquè, al final, en la seu de la família i en el col·legi, que és on passen el temps els xiquets i xiquetes, és on s'han d'assentar les bases d'eixa sensibilització, d'eixa empatia que s'ha de tindre per a poder tindre la deferència de tractar l'igual amb respecte i evitaríem moltes de les situacions d'assetjament escolar que estem patint.

Me preocupa un poc el cas d'autolesions, que s'han incrementat i està comentant que ja estem anant a una edat per a mi de xiquets i xiquetes molt menudes, de cinqué i sisé.
Per tant, ¿per què pensa vosté que, d'alguna manera, a una edat tan primerenca, comencen a haver-hi estes situacions i com, d'alguna manera, podem previndre també açò, com se pot treballar per a evitar estes situacions d'autolesions?

I, després, sí que ja ha explicat que ens comentarà el tema de la figura de l'orientador, que entenc que, junt amb el coordinador de benestar, doncs, poden fer un tàndem important, però m'agradaria també incidir en una de les qüestions que ha plantejat una companya d'esta comissió i és el tema de l'ajuda psicològica, no només entenc que per als xiquets, sinó també per a les famílies, perquè les famílies també han de saber com afrontar.
És a dir, ¿pensa que és necessària una figura d'estes característiques?

I ja, per a acabar, sí que m'agradaria preguntar-li també per què pensa que s'han incrementat d'una manera tan exagerada les xiquetes agressores -és que m'ha cridat molt l'atenció-.
És a dir, per què pensa que això està passant i, d'alguna manera, com podem revertir esta situació.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Socialista, Rosa de Falastín Mustafá.

Quan vosté vullga.

La senyora Mustafá Ávila:

Gràcies, presidenta.

Benvinguda, senyora Hernández, a les Corts i gràcies per la seua intervenció.

En primer lloc, jo crec que ja ho han dit diverses companyes, el tema de les persones orientadores.
Jo pensava…, estic convençuda que han arribat a un pacte, ho han pactat amb la conselleria; a més, crec que ha augmentat en un 30 % les persones orientadores en el conjunt del sistema i, en infantil i primària, inclús crec que arriba a un 70 % l'augment, a més de les tres unitats especialitzades d'orientació que s'han creat per a atendre alteracions de la conducta i la convivència.

A més d'això, volia preguntar-li quins mecanismes més concrets s'articulen als seus centres per tal d'intervindre en els problemes de convivència i, alhora, si articulen protocols de forma diferenciada, segons la tipologia de l'assetjament, vull dir, si és LGTBIfòbia, si és violència masclista, aporofòbia, etcètera.

I una cosa més també, que crec que ha apuntat el company de Compromís, si considera que les escoles de titularitat privada tenen algun tipus de reserva a l'hora de comunicar o de reconéixer eixos problemes de convivència i activar protocols contra l'assetjament perquè, d'alguna manera, poden fer malbé la seua reputació o la seua valoració de cara que els pares i mares puguen triar-la com a opció.

I ho deixe ahí.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Bé, doncs, ara té vosté, per cinc minuts, la paraula per a intentar contestar.
I el que li he dit, si necessita després enviar-nos eixes preguntes o (inoïble) …

La senyora directora gerent de la Federación de Centros de Enseñanza de Valencia:

Sí, molt bé.

He intentat agafar apunts, però, si em deixe alguna cosa, m'ho diuen.

La senyora presidenta:

Quan vosté vullga.

La senyora directora gerent de la Federación de Centros de Enseñanza de Valencia:

I a mi me toca intervindre l'última en les comissions de seguiment i conec la sensació, quan ja han dit tot el que tu vols dir.

Donar-los a vostés les gràcies per haver atés tant, perquè de veritat que els docents ens queixen molt que no ens escolten, que els polítics no ens escolten igual.
Igual, per això, molts passen la línia i es convertixen en polítics, per a intentar arreglar l'escola.
Així que la veritat és que és un plaer i així ho transmetré també als meus centres, que sí que ens escolten.

Dir-los que moltes de les coses que han dit les he sentides molt i que, com estàvem… Comence per Miriam i sí, estic totalment d'acord que els perfils agressors… Sí, també vosté ha comentat que és a partir dels quinze anys.
Abans, als quinze anys ja se consoliden; vull dir, als quinze anys ja s'han consolidat.
Igual que les autolesions comencem abans, estem trobant ja…

Saben que els xiquets tenen un dispositiu mòbil des de molt prompte, tenen accés a xarxes socials en les quals, legalment, no poden estar registrats i hi estan.
Un dels regals més típics quan tenen nou anys, prenguen la comunió o no, és el mòbil, val?
Si pogueren escoltar les converses que estan registrades, inclús els àudios, és que se te posa la pell de gallina.
És increïble que puguen estar sense supervisió.
I les famílies s'haurien també de preguntar si de veritat necessiten un canal com aquest.
Així és que, si comencem ja als nou anys, als deu, a tindre eixes tendències, quan arribes als quinze eres professional.
Així és que…

Sí que és veritat que sí que notem menys agressions físiques en els patis i tot, perquè sí que els patis coeducatius, donar espai a tots els tipus d'esports, a tot, això està afavorint molt que les… Fa vint-i-dos anys, el problema que teníem sempre, quan tornaven del pati, eren els esports de pilota -no vull dir-ne cap, perquè no me diguen-, me dona igual pilota que futbol, però això els causava molts problemes.
Ara això està canviant, perquè sí que hi ha més espais on poden trobar-se a gust i no dona peu al confrontament.
Però ja li dic, als quinze anys arribem tard.

Pense com vosté que no podem consentir que la pandèmia haja sigut un oasi per a molts xiquets.
Vull dir, els xiquets han d'estar molt feliços d'anar als seus centres educatius i la nostra responsabilitat és que les famílies estiguen tranquil·les d'on deixen els seus fills i filles.
La veritat és que he portat una trajectòria internacional important amb Erasmus i m'agrada molt com, des del Regne Unit, la protecció de la infantesa es fa en els centres educatius.
He estat en centres on l'alumnat era el 98 % immigrant, sobretot de Pakistan i de l'Índia, i el meu centre treballava molt a gust amb ells i ens va ajudar molt a comprendre la multiculturalitat del nostre centre, que estava en la Ribera, on venia molta gent per a les campanyes de taronja.
Per això dic que sí que hi ha ferramentes, però que les hem de posar a l'abast dels centres i s'han d'atrevir a pegar el pas.
Com li he dit, els centres han de ser un lloc segur i això ho hem de fer amb l'ajuda de tots i de totes.

També, l'error d'atribució que vosté ha dit sí que passa molt, la víctima sempre pensa: he fet alguna cosa malament.
Això ja ho hem sentit en violència de gènere, vull dir, no és nou.
O, inclús, tant els docents o quan arriba a casa: alguna cosa més haurà passat que no m'has contat.
No, és que, simplement, hi ha gent que té eixe perfil i que els molesta algun dels teus trets de personalitat i simplement diu: «Vaig a per tu o a per ella».

Dir també que la figura dels orientadors, com han dit en diverses intervencions, és acord que s'ha de signar.
Hem treballat els esborranys fa tres setmanes.
Es signarà, si tot va bé, la setmana que ve.
Hem arribat a un acord entre… tant l'administració educativa com les patronals i els sindicats perquè la veritat és que… -sí que tenen vostés el missatge, no està complet- este curs no hem comptat amb eixa ajuda.
Este curs se van implantar els orientadors només en els centres públics d'educació infantil i primària.
Ja saben que treballàvem amb els experts.
Al canviar el sistema d'orientació, se va traslladar els orientadors als centres educatius i a nosaltres se'ns va dir que el proper curs és quan arribarà als centres concertats.

Sí que és veritat que hi han gabinets psicopedagògics, però jo li puc dir que no totes les famílies…, és un servei complementari que no tots agafen, i que s'ha estat atenent a l'alumnat del centre de vegades sense vore si estava en el gabinet psicopedagògic o no.
El que porta també problemes, perquè les famílies poden dir que si és un servei del qual no volia participar, ara no té per què fer ús d'ell.
És per això que considere fonamental que hàgem arribat a l'acord que els orientadors s'incorporen als nostres centres.

Perquè tinguen una idea, els centres fins a 9 unitats d'infantil i primària van a comptar amb 12 hores setmanals; entre 9 i 18 unitats van a tindre 18, i amb més de 18 unitats van a tindre 25 hores.

Sí que és cert que en secundària es queda com està, que és una hora a la setmana per unitat.
Un orientador d'un centre concertat, si té la ràtio màxima en secundària, que són 30 alumnes -i açò li ho he dit jo a la direcció general-, compta amb dos hores a la setmana per alumne per a fer eixa orientació.
Ja em diran vostés si creuen que és suficient.
De vegades ho comparem amb els metges d'atenció primària, que compten amb cinc minuts, i ells ja diuen que s'ha demostrat que hi ha una alta probabilitat d'errar el diagnòstic.
Doncs un orientador de secundària ha de fer també un consell orientador per a la vida professional i laboral quan acaben el cicle, a quart d'ESO.

Estem en un moment molt d'impuls de la formació professional, on l'alumnat té molt clar que vol fer una formació professional, però encara hi ha moltes famílies que no creuen que eixa és l'opció per al seu fill o filla, i de vegades necessitarien més temps per a fer més pedagogia de la formació professional i perquè vegeren que de veritat és una gran opció, perquè jo pense que és una gran opció.
Així que comencem amb esta base.
Amb el temps supose que es podrà renegociar, però sí, és una mesura que els centres concertats han vist com a molt, molt positiva.

Opacitat dels centres.
Pot ser que quan començàrem en el 2017 -crec que 2016 o 2017- amb el Previ açò passara.
No vaig a dir-los que no passara.
Sí que pot ser que els centres perceberen que quan més incidències pose…, però crec que hem canviat la dinàmica, perquè sí que puc dir-los -i així mateix els ho transmet als meus centres- que estes coses, si se tapen, no se solucionen i acaben explotant i perjudicant més encara la reputació del centre.

Així que crec que s'ha entrat ja en la dinàmica que cal registrar les coses en el Previ.
Puc dir-los que sobretot en els temes d'autolesions o protocols de suïcidi funciona molt bé, perquè immediatament a través d'inspecció educativa la direcció del centre rep l'ajuda que necessita i se trasllada una persona des de conselleria per a tractar el tema amb el claustre i amb els tutors, i sí que puc dir-los que ho hem provat moltes vegades este curs, per desgràcia, i també en el cas d'alguns intents de suïcidi de docents, i hem rebut l'ajuda que necessitàvem des del Previ.

Així que jo crec que eixa dinàmica està canviant i els centres estan veient que és una imatge totalment contrària… L'opacitat porta a un descrèdit i a una manca de reputació i dir «ací hi ha una tolerància zero» i quan passa alguna cosa se denuncia jo crec que és en la línia en què estem treballant o, almenys, la que jo estic impulsant.
Porte només un any al front de la gerència.
Me queda camí per recórrer, però eixa és la línia en la qual jo els dic que han de treballar.
(Algú diu: «Hem d'anar acabant ja»)

Hi havia algun tema aixina molt més que no hàgem…?

Com fem la formació en el ciberassetjament?
Sabeu que totes les empreses tenen uns crèdits de formació per la Fundae i nosaltres dissenyem els cursos de formació.
Quan algun centre presenta una necessitat aixina li dissenyem un curs a la seua mesura i en el cas de no poder trobar-lo, també el remetem al Cefire, perquè nosaltres també podem fer formació pel Cefire.
De vegades és complicat, perquè hi ha alguns cursos que són només per a Administració pública, però me consta que els que han volgut fer la formació en protocols de suïcidi, etcètera han estat admesos i l'han poguda fer.

Bones pràctiques.
Sí que tenim bones les pràctiques.
Em consta que hi han molts centres nostres que igual han fet curtmetratges, que han fet programes multiculturals.
Els hem dit també que una mesura per a donar a conéixer les cultures en els centres és implantar el Portafoli europeu de les llengües, on se dona visibilitat a totes les llengües maternes del centre.
Perquè, com ja els dic, jo també soc professora de filologia i un alumne quan arriba a la Comunitat Valenciana de repent es troba amb dos llengües i començar a pensar -o inclús les famílies- que la de casa no és important, perquè volen integrar-se com més prompte millor.
I jo pense que si eixa transició no es fa bé, estem una assimilació i no una integració.
Per tant, cal donar eixa visibilitat de les cultures i de les llengües que ells tenen en casa i valorar-les en el centre i inclús intentar treballar amb altres centres europeus on eixa barreja estiga més patent.

També dir que des de fa tres mesos sabem que ens arriba alumnat d'Ucraïna tots els dies i que, de repent, ens trobem a un xiquet que ve d'una guerra que ha deixat son pare, els seus iaios i que no sap si els tornarà a veure.
De vegades estan en la mateixa aula amb xiquets russos, i està donant-se la casualitat que s'entenen més pel llenguatge i que estan demostrant-nos una convivència que els adults han sigut incapaços de tindre.

Totes eixes coses…, i, com vosté ha dit -crec que ha sigut Mercedes-, la figura del tutor i la tutora és fonamental, perquè són els primers que ho han de detectar, un canvi d'actitud, un canvi de l'humor.

Les famílies, el tema de les autolesions.
Com se pot fer?
A eixes edats normalment ja són ells els que s'arreglen a soles.
Comprovar si no volen posar-se mànega curta, per exemple, que està passant molt.
Les autolesions se les solen fer en els braços o en les cames.
I, per desgràcia, són modes també d'internet i hi han moltes pàgines on se potencia açò.

I jo puc dir-los que fa deu anys al Regne Unit ja estava veient-se.
Ací sempre ens solen arribar les coses un poquet més tard, però arriben.
I ja els dic, això és el que… No sé si m'he deixat alguna cosa important que vullguen…

Si hi han protocols diferenciats?
Al final, nosaltres tenim el pla de convivència.
Saben que els centres públics tenen el ROF.
Nosaltres tenim el reglament de règim interior.
I ahí és on estan totes les normatives estipulades.
Sí que és veritat que després està el pla d'igualtat, on… Vull dir, al final hem de fer un compendi de tots els plans que tenim perquè estiguen tots junts, però que estar estan i aplicar s'apliquen.

I crec que açò és tot el que podria dir-los.

La senyora presidenta:

Moltíssimes gràcies, Mariola, per estar hui ací.

La veritat és que espere que tot el que ha aportat després ens servisca, que estic segura que sí, per a eixe informe final.

La senyora directora gerent de la Federación de Centros de Enseñanza de Valencia:

Només és dir-los això, que preparen les famílies perquè els seus fills o filles siguen els agressors o agressores, que això és el que els costa molt als tutors que entenguen.
I de vegades els demanem proves com si fórem nosaltres policies.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Continuem.

El segon compareixent de l'ordre del dia és el senyor Felip Kervarec, president d'Avecoe, Associació Valenciana d'Empreses Culturals i d'Oci Educatiu.
Vosté tindrà la paraula per quinze minuts.

Li pose el temps.

Quan vosté vullga.

Compareixença del president de l'Associació Valenciana d'Empreses Culturals i d'Oci Educatiu (AVECOE), senyor Felip Kervarec i Zaragozà

El senyor president de l'Associació Valenciana d'Empreses Culturals i d'Oci Educatiu:

Moltes gràcies a esta comissió per haver-nos convidat al sector de les empreses, de l'educació no formal.
En Avecoe ens sentim molt gratificades per estar ací i entenem que que la nostra veu era necessària que estiguera ací, tant per la condició d'empresa com per la condició de representar a una àrea molt important que és la de l'educació no formal.

Vaig, primer, a presentar el context, el marc d'allò que representa AVECOE i de quins són els nostres serveis perquè entenguen qui som i una miqueta què és l'educació no formal, des del nostre punt de vista.

Primerament, explicar que AVECOE som els representants d'un sector molt divers i que moltes vegades es troba desdibuixat en l'imaginari social i polític, però que se reconeix molt a través de les accions, dels mateixos serveis que executem en la societat.

A grans trets, explicar que ens dediquem a l'educació en contextos culturals i d'oci educatiu que tenen una llarga tradició en el nostre territori com, per exemple, els programes i projectes de temps lliure per a infància i joventut amb programes de vacances, campaments, colònies, esplais d'estiu, extraescolars, serveis complementaris a l'escola, serveis d'acollida intel·lectiva infantils, serveis de menjadors escolars; programes amb col·lectius específics, centres de dinamització juvenil, oci nocturn alternatiu juvenil; programes educatius en espais museístics o patrimonials; programes d'educació artística; programes en espais recreatius educatius, com per exemple puguen ser les ludoteques; programes d'educació intercultural; programes d'educació d'adults i universitats populars; programes educatius associats al turisme o als esdeveniments culturals.

També, a l'educació en contextos d'educació per a la salut i millora de la qualitat de vida com, per exemple, programes d'educació ambiental, com puguen ser en granges escoles o en centres d'interpretació; programes de dinamització comunitària; programes de prevenció de consums o d'atenció a conductes disruptives d'adolescents, per exemple; programes de rehabilitació psicosocial, d'educació esportiva; educació per a la inserció social com programes per a la infància en risc o en comunitats minoritàries; i educació per a l'actualització laboral i professional, acadèmies i centres de formació privats.

En resum, empreses que dediquem la nostra activitat a l'educació en el temps lliure de les persones, dels individus, i a la gestió i promoció de la cultura de proximitat.
Així que, treballem amb plena consciència de prestació d'un servei, d'un servei públic, i generem una enorme riquesa amb impacte social; som diverses i amb potencialitat per a treballar des de mirades molt transversals i complementàries, destacant les nostres capacitats de transformació social i d'adaptació a l'entorn, i, a més, en un elevat percentatge de casos, són les encarregades últimes de desplegar les polítiques públiques, molt especialment en l'àmbit local.
Per tant, som plenament conscients de la importància vital de treballar d'acord amb uns paràmetres de qualitat pedagògica i cultural que facen possible la interlocució i el vincle socioeducatiu, que són temes dels que hauran parlant molt durant esta comissió de treball.

Hem de destacar que les empreses són professionals.
Normalment, el professional tipus titular d'una empresa d'educació no formal sol ser una persona amb forta convicció educativa, social i cultural, i els professionals que formen part dels seus equips també; no tindria sentit que fora d'una altra manera, però, amb una realitat: és un sector professional molt feminitzat, molt jove i molt format.

Òbviament, hi ha algunes debilitats en el nostre sector, és un sector econòmic relativament recent, uns trenta anys en la Comunitat Valenciana, i, per tant, un recorregut no massa llarg en la trajectòria dels grans sectors econòmics però que desenvolupa un creixement sostingut i accelerat, a més, en el temps.
Per tant, encara hi ha una certa manca d'estructures professionals que teixisquen xarxes d'interrelacions tant internes com externes, i això no facilita massa que el sector se subjective, a banda d'algunes experiències diverses poc sostingudes en el temps.

Per tant, quan parlem d'educació no formal, probablement han estat vostés escoltant molta gent que ve del sistema educatiu i del sistema educatiu formal, de l'àmbit escolar, de l'àmbit dels instituts; però, més enllà, hi ha un altre món educatiu, el món de l'educació no formal.
Som conscients perquè ens han convidat i estem molt orgulloses, molt contentes perquè normalment no se'ns té en compte.

Deixen-me que els explique al nostre parer què és este sector.
Normalment, estem parlant de tres camps educatius, estem parlant de l'animació sociocultural, estem parlant de l'educació especialitzada i de l'educació de persones adultes; però, més enllà d'això, l'educació no formal és convivència, és descans, és diversió i desenvolupament personal, té una dimensió lúdica que és imprescindible per a l'equilibri social, físic, psicològic i emocional de les persones, compta amb una dimensió ecològica ja que ens obligada a la mirada sobre l'entorn i sobre la seua cura, ens constreny, no?
, l'impacte que tenim sobre la naturalesa, els essers vius, la comunitat, i, físicament, els centres i entitats de l'educació no formal són espais de socialització segura amb figures de referència positives, allunyats de les violències i de les activitats de risc, i que, basant-se en la participació voluntària, automotivada i gratificant dels individus, aquesta es produïx de cara a altres persones diverses, amb diverses realitats i experiències i que permeten l'acció educativa i el desenvolupament comunitari.

Educació no formal és educació, no tinguen vostés dubtes, i aprenentatge bidireccional i participatiu amb objectius, competències i metodologies, tal com succeïx també en l'escola però en altres espais i temps, treballant les funcions bàsiques de tota educació però partint dels interessos i necessitats de cada persona per al cas que ens afecta de les infàncies, les adolescències i de les joventuts.
Abasten àrees desateses i, a vegades, menystingudes pel sistema educatiu formal, però que demostren el seu valor com a sustentació anímica i, per tant, vital; per exemple, les expressions artístiques o l'activitat física.

Igual que en altres imprescindibles a l'educació no formal, són serveis on es visibilitzen les violències de la societat i les desigualtats del carrer, però, amb una missió: l'educació no formal té caràcter universalista, des d'una perspectiva d'equitat, garantint la igualtat d'oportunitats i combatent les desigualtats socials, estructurals i conjunturals mitjançant les promocions de les habilitats per a la vida.

Les infàncies, les adolescències i les joventuts es beneficien doblement dels centres i activitats d'educació no formal.
Estes solen ser els espais on no s'estigmatitza, on s'adquirixen competències importants per al desenvolupament personal, professional i per a la socialització, i on les professionals oferixen referents positius i vinculacions afectives i segures.
Les empreses d'educació no formal som entitats educatives diferenciades a l'escola, per la nostra perspectiva no formal, fora del marc escolar i amb continguts i metodologies que no entren dins del currículum acadèmic, però que suposen un complement educatiu extraordinari.
Es tracta d'un ecosistema educatiu.

Dit tot açò com a presentació des de la nostra visió, l'assetjament, la violència entre iguals en les infàncies, adolescències i joventut, des de criteris educatius i pedagògics haguera de mirar-se com un conjunt d'oportunitats, aquelles que es presenten davant del conflicte, i l'oportunitat d'enfrontar els protagonistes des de mirades psicopedagògiques per aconseguir una convivència positiva; l'oportunitat d'implicar els protagonistes en processos democràtics i participatius per a la presa de consciència i de decisions; l'oportunitat de generar espais de mediació entre iguals; l'oportunitat de desenvolupar processos cooperatius, i l'oportunitat del seu creixement personal d'autoestima i capacitat social, personals i relacionals.

Per tant, entenem que som una resposta, una de tantes.
En ser, com ja he explicat, un sector adreçat tradicionalment a les infàncies i les joventuts i tindre un espai privilegiat d'intervenció, ja que no es disposa de predeterminacions de mínims ni de màxims en ella, qualsevol repte educatiu d'acompanyament o d'interlocució és possible assumir-ho aprofitant el valor afegit que suposa qualsevol programa o projecte d'oci educatiu, intencionalitat educativa, educació en valors i treball grupal.
De fet, les mateixes institucions escolars estan començant a canviar la seua sistemàtica d'entendre l'educació i estan experimentant i oferint noves possibilitats de formació i progrés, tant social com cultural inspirades en l'educació no formal.
A més, les institucions d'educació no formal esdevenim un significatiu suport per a la vida familiar, quan no una assistència i una protecció necessària per a la unitat familiar.

Amb tot açò fem un seguit de propostes que enumere: proposem promoure una mirada de prevenció, detecció i actuació davant l'assetjament entre iguals en l'àmbit autonòmic compartint recursos per a l'abordatge de la violència que integren una mirada de benestar de les persones afectades, un compartir entre l'educació formal i l'educació no formal.
Proposem, per tant, que les empreses d'educació no formal formen part també d'una hipotètica xarxa d'entitats de treball contra l'assetjament, el que implicaria comunicació, reconeixement, identificació entre els diferents perfils professionals i àmbits funcionals per permetre així una consolidació del treball en xarxa amb altres equips multidisciplinaris.
I en aquest punt reivindiquem la necessària reflexió interna del govern de la Generalitat perquè la Conselleria d'Educació assumisca la competència plena de treballar ja d'una vegada amb i per l'educació no formal, i no sols amb i cara l'educació formal.

Proposem per a l'educació formal una proposta d'horari escolar en clau d'educació a temps complet amb reducció, diversificació i personalització del temps lectiu, enriquint el projecte educatiu escolar amb diferents activitats educatives opcionals de l'entorn, considerar el temps del migdia inclòs en el projecte educatiu dels centres i participació interdisciplinar de perfils diferents d'educadors durant l'horari escolar, per exemple, l'educació social o l'animació sociocultural.

Tanmateix, proposem l'ús dels espais escolars fora de l'horari lectiu per a activitats d'educació no formal.
Reivindiquem que les professionals de l'educació no formal, amb independència de la titularitat de la seua entitat, entren dins dels circuits de treball tècnic per a la prevenció, detecció i actuació enfront l'assetjament entre iguals.

Proposem, ens proposem que el sector empresarial vetlle també per unes formacions professionals internes orientades a l'òptima atenció en els casos d'assetjament entre iguals, però incidim que aquestes formacions han de vindre de la mà del suport de les entitats públiques a través de convenis per a dissenys i desplegament d'aquest sistema de formació.

Proposem també desenvolupar un protocol d'assessorament i certificació, com, per exemple, la de l'experiència, la plataforma PDA Bullying, no podem cercar per internet si no els hem parlat abans d'ella.
Són un conjunt d'entitats i institucions que treballen per la visibilització de bones pràctiques en prevenció, detecció i actuació per superar el bullying a Catalunya.

Plantegem un codi de bones pràctiques que definisca criteris i indicadors verificables i que contemple les realitats del sector privat en l'educació no formal.

Proposem la creació de recursos i línies de suport que ajuden les diferents fases de treball professional vinculat a l'assetjament, i proposem que l'educació no formal aporte les seues experiències i metodologies d'intervenció

Proposem la creació d'un sistema d'ajuda o beca per a infància o l'adolescència afectada per assetjament entre iguals, perquè puguen gaudir d'activitats i programes d'educació no formal i d'oci educatiu com a sistema d'actuació i intervenció per a la rehabilitació psicosocial de les persones afectades.

I, finalment, proposem la regulació del sector de l'educació no formal, començant per aquella que atén menors d'edat, com l'oci educatiu, amb reconeixement especial de les formacions professionals habilitants i de les ràtios o relacions de menors per professionals a aplicar en cada àmbit o tipologia de servei.
Esta regulació facilitaria la millora de la qualitat de les intervencions i professionalitzaria encara més el sector.

I no entra dins d'esta comissió, però afegiríem una crida des d'aquest altaveu al sector sindical perquè decidisca d'una vegada per totes assentar-se en una taula de negociació amb el sector privat per a fer un conveni laboral del sector que millore les condicions laborals dels professionals.

I, bé, com ja coneixen vostés, hi ha un proverbi que diu que se necessita de tota la tribu per educar un infant.

Fins ací la meua presentació.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara, per tres minuts, tindrà la paraula la diputada del Grup Parlamentari Vox, Miriam Turiel.
Quan vosté vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Muchas gracias, presidenta.

Buenos días.
La verdad es que le agradecemos muchísimo su comparecencia porque, bueno, y a parte que comparece en esta comisión, usted nos ha aportado, además de un análisis, una (inoïble per raons tècniques) … y mi enhorabuena por las soluciones que usted aporta, que al final son un remedio y un camino que podemos seguir.

La verdad es que para el acosador cualquier pequeña diferencia es motivo de hostigamiento o como una causa justificada para acosar.
Y creemos que la libertad y el respeto pues son fundamentales para cimentar una sociedad sólida que garantice que podamos frenar esa ola de violencia.

Y, por ello, me gustan mucho las propuestas que usted ha traído porque es verdad que, a través de las actividades lúdicas, del ocio, incluso de la educación medioambiental que usted ha dicho, del deporte, se pueden fomentar o inculcar una serie de valores positivos que pueden ayudar a los jóvenes, además también a encontrar un entorno seguro, ¿no?
, porque la experiencia de fracaso que tiene un niño cuando va al colegio y no es aceptado pues también puede ser rota esa dinámica cuando un niño de repente entra en otro entorno y sí que es tratado con equidad y de forma asimétrica, con igualdad de condiciones, como usted ha dicho.

La verdad es que, en ese sentido, creemos que el ocio puede reforzar el ocio positivo; puede reforzar, como hemos dicho, esa autoestima de ese niño que está herido y también romper pues la ola que hoy en día, el hiper postmodernismo estamos pues cosificando a las personas, hay una también una ola de hipersexualización, de banalización, de falta de trascendencia.
Y son valores justamente que se pueden encontrar.

Entonces, quería preguntarle: usted conoce, ha conocido casos concretos de cómo el ocio puede ayudar a jóvenes, es decir, han conocido a jóvenes que hayan aparecido en un estado pues de estar, no sé, con algún tipo de acoso.
Y, cómo no, o sea, que también usted nos dé algún ejemplo, si lo conoce.

Y luego, por otro lado, también usted ha dicho, dentro de todo esto es una reflexión que también es importante educar en la belleza, porque es verdad que toda la ola de violencia que hay al final son sentimientos negativos que de forma en YouTube, en todo, se van quedando como una imagen negativa y nos vamos acostumbrando a eso.
Entonces, el hecho de que ustedes pues consigan.
Y luego saber a cuántos jóvenes educan y si dentro de la asociación ustedes también encuentran a las personas que hayan sido acosadas dentro de su entorno.

Gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Ciudadanos, Mercedes Ventura.
Quan vosté vullga.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

Bienvenido, señor Kervarec, a la casa de todos los valencianos.
Gracias por las aportaciones que usted nos ha trasladado a esta comisión, que ha evidenciado la importancia del ocio educativo y la educación no formal en cómo mejora la sociedad, cómo mejora la educación de nuestros jóvenes.
Y usted ha traído unas aportaciones de cómo dar valor a este trabajo que ustedes realizan unido a la educación formal, y espero que ese altavoz que usted ha puesto a toda su asociación, pues que sea escuchado por los que gobiernan.
Desde Ciudadanos ya le digo que le hemos escuchado y creemos que ha dado en la diana de cómo hacer vínculos de conexión, y de coordinación y de cooperación entre la educación formal y no formal.
Creemos que es vital que todos los entes o todas las entidades que ayudan al desarrollo profesional y personal del ser humano, en ese caso de nuestros jóvenes, pues que estén coordinados.

Dicho esto, me voy a centrar en lo que es el acoso escolar e indicarle que es evidente que en la actualidad los casos de acoso escolar que se dan dentro del centro escolar como fuera pues es una evidencia de que han aumentado el número de casos.
Y entiendo que, como asociación de empresas del ocio educativo, en algún caso se habrá podido encontrar algún caso de este bullying que se ha trasladado del aula a las actividades que ustedes realizan.
En este caso me gustaría preguntarle: ¿qué protocolos suelen seguir?
¿Tienen un protocolo?
Aquí sí que se ha hablado de un protocolo catalán, ¿no sé si ustedes aplican ese protocolo catalán aquí, en la Comunidad Valenciana?
Sí que nos gustaría que nos explicara qué están haciendo aquí, en la Comunidad Valenciana, qué protocolo aplican.

Y sabemos que es complejo este acoso que se ve las aulas y es una advertencia que la hacen habitualmente los profesionales, que es diferente, a veces es difícil detectarlo.
Y, en este sentido, todos los expertos que han pasado por esta comisión coinciden en que la prevención del acoso es la clave para poder disminuir de manera eficaz el creciente número de casos que se están produciendo.
Y me gustaría trasladarle o preguntarle, en este caso, ¿qué medidas considera que deberían impulsar las administraciones públicas para poder hacer frente a esta problemática desde la prevención?
¿Ustedes creen que son una asociación que podrían prevenir esta situación, estos casos de acoso?
¿Qué acciones de prevención lleva a cabo para detectar o no, en ese caso, prevención, para prevenir que no se den estas situaciones?
¿Desarrollan actividades, entiendo que sí, de educación emocional, empatía?
¿Qué hacen?
¿Qué acciones que realizan?

Y decirle que el trabajo de entidades como la suya es de vital importancia para poder conocer con mayor profundidad esta problemática del acoso escolar, porque ya sabemos que no solo se traslada del aula, sino que va a otros ámbitos de la educación no formal.
Me gustaría preguntarle, desde su experiencia, ¿cree que se están incrementando estos casos, se están reduciendo o se están incrementando porque se conoce más la problemática?

Esas son, grosso modo, las preguntas que quería hacerle.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula el diputat del Grup Parlamentari Compromís, Jesús Pla.
Quan vosté vullga.

El senyor Pla Herrero:

Moltes gràcies, presidenta.

I moltes gràcies, senyor Kervarec.

Jo vaig a ser molt breu.

L'altre dia va comparéixer el president del Moviment Escolta de València i d'alguna manera ens va transmetre que des del seu moviment o des que ell representava trobava a faltar de mecanismes de coordinació entre l'educació formal reglada i les propostes, en este cas, d'oci a través del voluntariat no formal, però també podria ser el seu cas.
El que volia preguntar-li és si vosté també troba a faltar estos mecanismes?
Quina és la proposta que faria?
Encara que veig que ja ha apuntat d'alguna manera una proposta, però que la concretara, estos mecanismes de coordinació.
I si creu que esta coordinació, a banda de ser beneficiosa de manera genèrica, en el cas concret de l'assetjament escolar també seria beneficiosa per als xiquets, les xiquetes i jóvens que són objecte de patir este assetjament.

I després voldria preguntar-li, com li estem preguntant a tots els compareixents, si podria d'alguna manera detallar-nos bones pràctiques que vostés estiguen implementant dins de les empreses a les quals vosté representa i que podrien ser extrapolables també als centres educatius, de manera que nosaltres poguérem fer-ne menció en el nostre dictamen i que tingueren una utilitat pràctica també per a les víctimes d'este assetjament, encara que també vosté ha apuntat d'esta manera el tema de l'educació en valors que nosaltres creiem que és importantíssima, però com es podria traslladar açò al conjunt del món educatiu.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula el diputat del Grup Parlamentari Popular, Luis Martínez.

Quan vosté vullga.

El senyor Martínez Fuentes:

Gràcies, presidenta.

Molt bon dia, senyor Kervarec.

Moltes gràcies per la seua intervenció, per la seua aportació i la contextualització que vosté ha fet de l'educació no formal, eixa educació no formal que ve a complementar, en la societat en què vivim, la formal, la família, la formal i eixa formal que, cada dia, amb més temps lliure i eixa ocupació de temps lliure, doncs, ocupen vostés eixe lloc en les diferents vessants.

El primer que volia preguntar-li a vosté és que, com a associació, vosté està en contacte, lògicament, amb jóvens, que és el cas que ens afecta a esta comissió, amb xiquets i jóvens.

Al llarg d'estes compareixences, ens han traslladat que l'assetjament escolar es dona no només sols en el col·legi, sinó també fora del col·legi.
Hui en dia, amb les tecnologies, pot ser durant les 24 hores del dia, per les tecnologies.
Per això voli preguntar-li a vosté com…, si han pogut detectar casos d'eixe assetjament, que m'imagine que sí, i m'imagine… Com ho detecten?
Perquè m'imagine que hi haurà moments d'aïllament d'alguna persona, que s'aïlla a soles, aïllament del mateix grup, m'imagine que també hi haurà gent que els aïllarà.
No sé, vostés podran…, no sé si vostés tenen algun tipus de protocol propi per a detectar-lo.
O com ho detecten?
, seria la primera qüestió.

En segon lloc, també he vist que en la seua web creen una sèrie de xarxes de col·laboració amb diferents entitats per a treballar qüestions relacionades amb la joventut, no només dins de la Comunitat Valenciana, sinó també inclús amb altres països, val?
Per tant, si en eixos intercanvis, que m'imagine que és un intercanvi d'informació, de protocols, de formes d'actuació, si podia contar-nos també algun tipus d'experiència que pogueren tindre i com els ha anat eixe tipus de solucions que, bé, vosté ha apuntat unes solucions que m'imagine que aniran també com a conseqüència d'eixos estudis.

Més qüestions.
Saber si tenen algun estudi també respecte a la seua pròpia experiència, com li deia, que els porta a concloure que els xiquets que ixen d'eixos patrons majoritaris de l'aula tenen més probabilitats de sofrir eixe assetjament.
És a dir, aquells que no se comporten… I vull referir-me, doncs, per exemple, a un alumne que no siga espanyol, a un alumne homosexual, a un alumne gitano, per exemple, d'ètnia gitana, si tenen més probabilitats, no?
M'imagine que també dependrà.
Però, bé, vosté, quina és la seua experiència?

I, finalment, voldria parlar-li del pla Previ, que m'imagine que vostés el coneixeran, que és el pla de professionals que s'hi dediquen i que han demostrat que està molt protocolaritzat.
Però, encara així, en el carrer no se té eixe sensibilitat que funciona.
No sé vostés si farien alguna cosa per a millorar-lo.

I, finalment, ja l'última qüestió, presidenta.
Vosté ha parlat també de les ajudes per a formació i que deuria implicar-se l'administració.
Preguntar-li, directament, si hi ha algun tipus d'ajudes directes, per part de la Generalitat, en este cas, a la formació del seu col·lectiu.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Socialista, Rosa de Falastín Mustafá.

Quan vosté vullga.

La senyora Mustafá Ávila:

Gràcies, presidenta.

Gràcies, senyor Kervarec.
Benvingut a les Corts i gràcies per la seua intervenció.

Està clar que l'assetjament no acaba a les cinc de la vesprada ni en el mes de juny.
L'estiu, per exemple, s'ompli quasi exclusivament amb educació no formal.
Per això pensem que és tan important la seua aportació i la seua professionalitat.

Per això també voldríem preguntar-li de quina forma considera que es pot promocionar l'educació no formal, des del sistema general d'ensenyament, i si pensa que poden ser vostés…, les seues activitats, que poden ser una ferramenta per ajudar a combatre els problemes de convivència a les aules.

I també -seré breu jo també-, ho ha assenyalat un poc, si creu que fa falta una estratègia de coordinació amb l'administració; em referisc a tindre un protocol d'actuació específic, igual que té l'ensenyament formal, doncs, per a l'ensenyament no formal, un protocol específic per a les seues activitats, davant de l'assetjament.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Bé, doncs, ara, té vosté la paraula per cinc minuts, per a intentar…

El senyor president de l'Associació Valenciana d'Empreses Culturals i d'Oci Educatiu:

Cinc minuts per a tots?

La senyora presidenta:

Per a tots, (rialles) som així de…

Quan vosté vullga.

El senyor president de l'Associació Valenciana d'Empreses Culturals i d'Oci Educatiu:

Val.

Aleshores, me permeten que no els conteste individualment, val?
, sinó que ho faça de forma conjunta.

Moltes de vostés m'han preguntat per si existixen sistemes de coordinació actualment.
Molt dèbils, molt dèbils.
Nosaltres, la nostra relació tradicional amb el sector de l'educació formal està perquè estem ahí, però no estem inclosos normalment dins cap dels circuits de parlar, d'estructurar, de prendre decisions ni tan sols rebem moltes vegades orientacions de les situacions que puguen passar amb els alumnes, amb els menors que tenim.
O siga, ens enterem més, moltes vegades, per les famílies que pel sistema educatiu formal o bé perquè algun tècnic o alguna tècnica municipal, voluntariosa, ens implica en la presa de solucions o ens advertix sobre una situació particular d'algun menor i que està dins de les nostres activitats, però d'una forma absolutament voluntariosa i informal, no com a un sistema o com a un protocol.

I és paradigmàtic perquè, com comentava vosté, Lluis, nosaltres estem, moltes vegades, en el punt del diagnòstic previ i de localitzar abans que ningú altre eixe assetjament.
Per què?
Perquè els professionals de l'educació no formal treballen en un ambient absolutament diferent al de l'aula, al de l'educació formal.
Nosaltres treballem en uns espais d'hiperconfiança amb els menors.
Nosaltres som el monitor, el germà, el pare, la mare, l'educador i el tot, perquè treballem moltes vegades en espais de convivència 24 hores o en uns espais de convivència hiperrelaxada, no?
, dels menors i, per tant, se'ns obrin moltíssim.
«Vull parlar amb tu després, un momentet» i estàs ahí perquè estàs i eixa és la teua feina.
La teua feina, més enllà d'impartir una activitat concreta, d'educació no formal, estàs per a atendre'ls.

Per tant, a nosaltres ens arriben moltíssimes primeres informacions i moltíssims diagnòstics, no sols d'assetjament entre iguals, que sí, sinó de moltíssimes problemàtiques individuals, emocionals, de salut, relacionals que tenen els infants i els menors.

A partir d'ahí, com actuem internament?
Actuem per la professionalitat interna que cadascú opera a partir de la seua experiència.
Però, certament, no tenim estructures o protocols molt marcats.
No tenim estudis tampoc, Lluis.
Vosté me pregunta pels estudis, no en tenim.
La nostra entitat no en té.
Possiblement, també és culpa que la nostra entitat encara està creixent i estem en un estadi molt primigeni, no?
Per tant, tot i que representem molta gent, encara falta adquirir una miqueta de consistència i de suport.

Però tenim una cosa hiperbona que és la nostra metodologia.
La metodologia del treball de l'educació no formal és possiblement una de les millors solucions que trobaran vostés damunt la taula, com treballem aquella gent que treballem en l'educació no formal.
Ho deia abans, no estem sotmesos a un currículum, no tenim mínims ni màxims, la nostra prioritat és el benestar de les persones que estan davant.
Ho poden vostés entendre, per exemple, ara, si són pares, si són mares, començaran: què passa amb els nostres xiquets?
Venim les escoles d'estiu, venen els campaments i la resta i, hala!
, ahí tenim nosaltres els xiquets.

Nosaltres ens ho hem de passar bé, clar que ens ho hem de passar bé.
Hem d'ocupar, hem d'educar, sí, però eixe és un espai brutal per a poder empoderar a eixes persones i donar-los estratègies per a afrontar els seus problemes, els seus reptes.
O siga, la metodologia i el context on treballem és impressionant.
Algunes de les solucions, per exemple, podrien passar també per crear un sistema valencià públic de suport cap a estes activitats, cap a les activitats d'oci educatiu i això és una cosa que passa, per exemple, en altres territoris, on hi ha sistemes, com comentava jo en una de les propostes, sistemes de beca per a menors que tinguen problemàtiques diverses i on la solució passa per anar a l'esplai, per anar de campament, per anar de colònies i passa perquè allà hi hagen uns bons professionals i que hi hagen uns bons processos d'atenció psicopedagògica, de cara a les necessitats de la persona.
Per tant, ahí hi ha una línia de treball.

I vosté me preguntava pel tema de…, ara no…, sí, vosté, Lluis -és que he anotat que ha fet diverses preguntes-, sobre la formació, si hi ha suport per a la formació dels professionals de la Generalitat Valenciana.
Ni de la Generalitat Valenciana ni de l'estat.
Normalment, solen eixir unes estadístiques de formació professional d'àmbits o sectors que faria falta complementar o suplementar als professionals del sector.
No sabem com s'operen eixes estadístiques, però no sol aparéixer este, apareixen altres coses molt pragmàtiques, però açò no sol aparéixer i, per tant, no hi ha línies subvencionades específicament per a eixa línia.
Farà bo, si és interessant sumar eixes com tantes altres que farà bo també sumar-les.

Crec que s'ha acabat el temps.

La senyora presidenta:

Bé, doncs, moltíssimes gràcies.

La veritat és que ha sigut interessant i estem també a la seua disposició.

El senyor president de l'Associació Valenciana d'Empreses Culturals i d'Oci Educatiu:

Doncs, moltes gràcies per este altaveu i esta oportunitat a tots.

La senyora presidenta:

Gràcies.
(Pausa)

Val, doncs, anem ja a per l'últim compareixent del matí.
Ell és Ximo Cádiz Ródenas, és president de l'Associació de Professionals de Joventut.

Té vosté…, vaig a posar-li el temps i té vosté quinze minuts per a la seua exposició.

Quan vullga.

Compareixença del president de l'Associació de Professionals de Joventut de la Comunitat Valenciana, senyor Ximo Cádiz Ródenas

El senyor president de l'Associació de Professionals de Joventut de la Comunitat Valenciana:

En primer lloc, moltíssimes gràcies a les Corts Valencianes i a esta comissió per haver-nos convidat com a APJ, com a Associació de Professionals de Joventut de la Comunitat Valenciana, perquè és de veres que nosaltres, doncs, en principi, com… Vaig a dir moltes coses que se semblen prou a allò que ha comentat Felip perquè, en certa manera, compartim espais i perfils, però intentaré també aportar alguna cosa original per a, un poc, doncs, fer més profitosa la meua presència ací hui.

En primer lloc, una mínima presentació, perquè quan algú ens pregunta: per tu a què te dediques?
, doncs, no és fàcil d'explicar.
Perquè, en el perfil d'un professional o una professional de joventut entra des del monitor de temps lliure que està en un campament este estiu, com comentava abans, que treballa en el sector privat, fins al tècnic municipal que està coordinant un departament complet de joventut i desenvolupant programes d'informació juvenil, d'animació sociocultural, d'igualtat d'oportunitats, d'oci educatiu… I remarcaré molt este concepte perquè, en el fons, nosaltres el que anem a intentar és, a través de l'oci, que és al final una de les parts fonamentals de la vida de les persones joves, de la transició dels xiquets cap a la vida adulta, fer un acompanyament on anem a intentar oferir-los tota una sèrie d'elements que puguen conformar tant el que són les seues oportunitats de formació professional estricta, d'inserció sociolaboral, d'emancipació personal -vivenda, ocupació i tot el que se puguen imaginar-, però també formar-los com a ciutadans, com a persones compromeses, com a persones que tenen un entorn, que són crítiques amb el seu moment i amb la seua vida, que conviuen, que es respecten.
I això cada vegada és més important.

Jo començaré dient que com a professió estem en una constant definició, en la mesura que no tenim…, o tenim diversos itineraris de construcció en el nostre perfil professional.
No tenim un que siga…, esta formació conduïx directament a ser tècnic de joventut.

D'altra banda, tenim un xicotet problema, que no és xicotet, i és que en el moment en què els ajuntaments, la llei de bases de règim local definix les competències, les polítiques joventut no apareixen expressament.
Però, en acabant, els joves existixen.
I els ajuntaments són les entitats que més política fan cap als joves.
I estan fent-ho.
I estan fent-ho, a més, ara ja amb una miqueta més de cobertura jurídica, una vegada que la competència, que és autonòmica, sí que té a través de la llei de la joventut de l'any 2017…, sí que té ja una delegació d'eixa competència en l'àmbit municipal.
I, per tant, ahí hem tingut una primera cobertura.
Però fixeu-vos que estem parlant de fa cinc anys.
Fins a eixe moment hi ha hagut molt de voluntarisme a nivell municipal i, a partir d'ahí, s'han desplegat durant 40 anys tota una sèrie serveis per a la gent jove des de l'àmbit municipal.
I ahí és on estem treballant, en l'àmbit públic i privat.

Comentava que tenim un problema, i és que el nostre sistema educatiu -açò no és una cosa dels últims mesos i dels últims anys- ha estat sempre molt preocupat per produir joves, persones competents, competents en matemàtiques, en literatura, en tecnologia, en una sèrie de matèries que, d'altra banda, són fonamentals.

Però sovint se'ns ha oblidat, i quan algú ho ha intentat, s'ha muntat la de Dios es Cristo, també parlar de gent que siga competent com a ciutadana: educació en valors, convivència, educació per a la ciutadania… I açò ha sigut sempre motiu de conflicte, de polèmica i de batalla politicoideològica.

Quan en realitat el que estem parlant és que també ara per ara -i l'assetjament, i vaig aterrant, és una d'eixes conseqüències- és una fallida del sistema en la mesura que persones joves, en eixe projecte de transició cap a la vida adulta, estan adoptant una sèrie de conductes, d'actituds des de poc edificants fins a, fins i tot, violentes i agressives que generen patiment en altres persones.
I això és greu.

I, per tant, des del sistema escolar formal açò evidentment no està resolent-se.
Primer perquè allí se produïx, però també perquè, com comentàvem abans, eixos xiquets no deixen de ser agressors o assetjadors fora del sistema escolar.
També ho són en el dia a dia.
I ho seran en les seues relacions familiars i ho seran en les seues relacions humanes i, probablement, igual amb la maduresa possiblement això puga desaparéixer, o no, i fins i tot puga ser també l'arrel de problemes en els quals no vaig ficar-me hui, però que tots podem pensar quins són.

A partir d'ahí, algunes idees que nosaltres tenim.
I és que el nostre àmbit, este, que és el que passa a partir del moment que acaba el moment escolar, és important, és l'educació formal, ahí em vaig a repetir en el que deia Felip fa un instant, pensem que és un error contraposar educació formal i no formal, són complementàries.
I, a més, no és que siguen consecutives, és que haurien d'estar absolutament imbricada una en altra de forma que al final l'àmbit escolar i l'àmbit extraescolar -l'àmbit no formal- tinguera un nivell de coordinació, de convivència perfecte.
Però això no passa.
I no passa perquè sovint la coordinació entre l'àmbit escolar i l'àmbit municipal, que és el que jo més o menys puc representar, o l'àmbit del tercer sector, que també a vegades està ahí pul·lulant i també fa una tasca educativa interessantíssima, no és el més fi del món.

Perquè el més fàcil és anar cadascú a allò seu: «Jo ensenye matemàtiques, però que no me parlen de… anem a parlar d'educació sexual, perquè això és un problema».
O quan algú sí que intenta fer una…, vaig a dir ingerència, intentar introduir una sèrie de continguts des de l'àmbit de l'educació no formal en els espais formalitzats, a vegades no sempre té les portes obertes.
I forma més part de la bona voluntat de l'equip directiu, del professorat que no d'una normativa o d'una dinàmica que estiga assentada i consolidada.

Dia que també alerta…, quan parlen d'assetjament, i estem parlant ara mateix d'açò, la gent jove tampoc ens pensem que són aliens al context que els envolta.
És a dir, no són ni millor ni pitjor que els adults.
Perquè al final la forma de resoldre conflictes a través de la violència o a través de la llei del més fort és una cosa que malauradament també podem comprovar en el conjunt de la societat.
Per tant, compte, perquè també quan estem… -no sé com dir-ho- obviant algunes qüestions en l'àmbit social en general tampoc estem ajudant a resoldre el problema de l'assetjament.
Per tant, això també em sembla important assenyalar-ho.

Dia que l'oci educatiu és una de les nostres estratègies fonamentals, perquè al final del que es tracta és treballar per a, des d'eixe àmbit de l'oci, del joc, del quasi como que no se nota, intentar generar una reflexió, canvis d'actituds, de valors, que nosaltres aquí ens referiríem com a fer madurar als joves, als adolescents perquè siguen feliços, perquè siguen persones solidàries, compromeses, empàtiques… Una cosa que és difícil poder estar en contra.

O si podem formalitzar-ho una miqueta més, pensar que es tracta de formar a gent que estiga compromesa amb això que tots hem de respectar, que són els drets humans, i que al final no són solament una qüestió escrita allí en Nacions Unides a Nova York.
És una cosa que s'ha d'aplicar i que té a vore amb qüestions molt elementals per a poder conviure i no estar matant-nos pel carrer uns als altres.

Això al final se traduïx en cosetes molt concretes, metodologies, com ha comentat abans Felip, però també, per exemple, en el respecte a la diversitat.
En l'estudi que m'he mirat de la Fundació ANAR i de la Mutua Madrileña sobre les últimes…, no sé, les raons -segur que han vist estes reunions en esta comissió- parla que precisament l'aspecte físic és una de les qüestions que està com a principal a l'hora de justificar, entre cometes…, no sé com dir-ho, de motivar l'assetjament.

I quan parlem de l'aspecte físic, estem parlant d'identitat o expressió de gènere; estem parlant d'ètnia; estem parlant de color, de cultura, de religió i, si m'apureu, fins i tot d'afinitat esportiva, on això pot ser motiu que algú comence a tindre algun tipus d'actitud violenta.

Per això, quan…, i estic parlant de coses concretes, quan des d'algun ajuntament oferim tallers d'educació sexual, estan relacionats també per contemplar la diversitat sexual, la diversitat d'expressions sexuals com una cosa normal, com una cosa acceptable, com una cosa respectable, com una qüestió que no pot ser motiu de discriminació ni de violència.

I aquí també torne a dir, nosaltres podem tindre dos funcions fonamentals: una va ser la de detectar casos quan ja s'han produït, i és un fracàs, però, sobretot, la de previndre i la d'intentar… -no sé com dir-ho- extirpar les possibles…, els focus on poden aparéixer…, sovint no, jo vaig a pensar que majoritàriament de forma inconscient, actituds que no són acceptables.

Jo tampoc vull pensar que la solució d'assetjament siga anar a un sistema repressiu de condemna i execució del primer o la primera xiquet o xiqueta assetjador.
Açò seria un desastre.
Eixa gent són xiquets i hem d'intentar recuperar-los.
El que hem de fer és intentar recuperar-los al primer indici que hi ha algun tipus d'actitud o de reacció que no és tolerable des del punt de vista de la convivència.

A partir d'aquí, jo el que plantege és que és fonamental…, ja avance en les propostes que anem a fer-vos.
Són quatre o cinc idees que podien ser interessants.
Seria fonamentalment reforçar la coordinació entre l'àmbit de l'educació no formal, el que poden representar en la part dels professionals de la joventut i el que són els professionals de l'educació.
Açò s'ha de regular.

El que no pot ser és que ara mateix des de l'àmbit de l'educació no formal hàgem quasi de demanar permís, demanar misericòrdia perquè ens deixen entrar a alguns centres educatius.
Açò està passant.
I açò hauria…, jo no dic que estiguem ahí assaltant-los i molestant constantment, però sí amb un projecte educatiu, amb una planificació convenientment acordada, que tinguem un reconeixement de la nostra presència ahí i que açò puga complementar la part de la competència… -no sé com dir-ho- formativa o educativa amb el que són les competències ciutadanes.
Em pareix fonamental.

Però per això també fa falta -i aquí vaig a fer un poc de corporativisme si me deixeu- reforçar la implantació dels nostres professionals.
La bona notícia és que des de l'any 2019 la Generalitat valenciana ha impulsat un pla concertat de municipalització de la política de la joventut, que ha implicat regalar -regalar- amb molts diners als ajuntaments la contractació de professionals, i és una molt bona notícia, però la mala notícia és que l'any 2020 s'ha quedat sense executar vora un 45% d'eixe pla, perquè els ajuntaments no han contractat.
I cada persona que no se contracta en un ajuntament…, i ahí n'hi ha de tots els colors polítics, eh?
, no vull assenyalar a ningú, però és una cosa generalitzada.
El motiu probablement no serà una qüestió de lògica.
Serà incapacitat de la gestió dels recursos humans, dels procediments de contractació lents i pesats, però al final el que tenim són diners de la Generalitat pressupostats que no s'executen, professionals que no es contracten i, sobretot, polítiques de joventut que no se poden realitzar, quan hi han recursos.
La qual cosa és greu.
El pla s'acaba en l'any 2023 i estem esperançats que mancomunitats i ajuntaments puguen millorar el grau d'execució per a ampliar el nombre de professionals que treballen.
És fonamental anar cap ahí.

Però encara aniré més enllà.
Igual que els serveis socials i igual que les biblioteques tenen normativament unes ràtios del nombre de professionals per població en cada ajuntament de cada municipi, seria molt raonable que els professionals de la joventut també tingueren unes ràtios, perquè, si no, al final ara mateix quedem com una mena de: «Home, alguna cosa hem de fer amb els joves del poble».
Però si no, quedem ahí un poc en l'aire.
I pense que és important garantir per llei que els professionals de la joventut són importants en la mesura que, per exemple, en el cas d'assetjament escolar poden ser un element important de prevenció i d'intervenció.

En el tema de les ràtios, torne a dir, és molt important per a saltar d'una vegada la precarietat amb unes plantilles mínimes, consolidades i respectables.

Altra cosa.
No som molt originals, però igual que en un moment donat -i va ser un encert- se va crear la figura del professional sanitari en l'àmbit educatiu, que té una funció interessant, pensem que també és interessant crear en els equips escolars la figura del personal no docent.
El professional…, abans Felip parlava de l'educador social, de l'animador sociocultural, doncs un perfil d'este tipus que puga estar complementant eixa educació en valors, eixa educació no curricular en l'àmbit escolar.
I també fer eixa connexió amb el que passa fora de l'escola.
Això ens serviria.

Perquè jo també entenc que la professora de Literatura o que el professor de Matemàtiques ja tinga prou en allò seu.
Tampoc li anem a demanar que es convertisca en una mena de persona miracle.
Per tant, eixa figura em pareix que és molt rellevant.

Ho he comentat abans, facilitar l'accés dels professionals de joventut als centres escolars, tant d'instituts com de centres de primària.
Ens pareix fonamental i en alguna normativa s'haurà de recollir que això no forme part de la bondat de l'equip directiu, sinó que hi haja una forma de regular açò.

Una quarta idea seria promocionar com a metodologia educativa, que ja està apareixent, però que també forma part de voluntarisme de molts docents, que l'aprenentatge servei, perquè és una metodologia fantàstica per a posar en contacte el material curricular amb el context social en el qual s'està produint el sistema educatiu.
I ahí, també, de nou, els ajuntaments, els professionals de la joventut tenim una tasca fonamental a realitzar per tal d'aconseguir que no solament estudien ciències naturals, sinó que ho estudien aplicat al seu entorn i a resoldre problemes reals del seu municipi, del seu poble, de la seua comarca.
O si estudiem el sistema circulatori, açò puga esdevindre un projecte de sensibilització per a la donació de sang.
Al final és connectar material curricular amb problemes i necessitats que estan en l'entorn.
I açò, torne a aterrar, al final és una forma també de generar solidaritat, de generar moments interessants en el mètode educatiu.

I l'última proposta -que estic fora de temps-, coordinació en la intervenció amb l'entorn, que tots els agents que treballem, joventut, educadors, policia, sanitaris… tot això tinguem un espai on trobar-nos, que no existix.

Catalunya té un model molt interessant, que es diu plans d'entorn, que estan sent molt útils per a detectar tot tipus de situacions de risc i poder intervindre abans que siguen tragèdies.

I me calle aquí.
Vos passaré la intervenció, que la tinc per escrit, junt a l'estudi que explica un poc que som els professionals de la joventut millor del que jo he pogut fer en estos breus minuts.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltíssimes gràcies a tu, la veritat.

Comencem en el torn d'intervencions.
Per tres minuts té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Vox Miriam Turiel.
Quan vosté vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

Buenas tardes.

Le agradecemos mucho su presencia en esta comisión y la labor que desarrolla como representante de la asociación de profesionales de la juventud.

La verdad es que le agradecemos que comparta con nosotros su punto de vista y las reflexiones que ha hecho.

Al final esta comisión, como usted sabe, tiene la finalidad de hacer un dictamen entre todos los grupos parlamentarios y llegar a la mejor solución posible entre todos.
Entonces, quería preguntarle qué incluiría usted en este dictamen.

Por otro lado, la verdad es que cuando hablamos del problema del acoso escolar estamos hablando de un problema soterrado que afecta…, o sea, que solamente es visible en la fase final, cuando ya es evidente.
O sea, nos estamos dejando por el camino toda una fase de dolor, de heridas, que tendrá un cuadro clínico de por vida para la víctima.
Y quería saber, en este caso, si ustedes tienen herramientas suficientes o conocen, tienen conocimiento para poder detectar esas señales que nos están diciendo que estamos ante una persona acosada.

La verdad es que los expertos que han comparecido en esta comisión nos han dicho que faltaba mucha formación e información para todo el entorno educativo, para padres, alumnos, bueno, incluso, para, ¡vamos!
, para todo el entorno educativo, para profesores, y quería saber si ustedes cuentan con esto.

Por otro lado, es verdad que el acoso dura 24 horas al día y se ha extendido, y nos dicen los expertos que el acoso ha aumentado.
Esta mañana, la primera compareciente nos ha dicho que en la Comunidad Valenciana el acoso tiene cifras inferiores a otras comunidades, y quería preguntarle a usted, desde su experiencia, o por lo que usted ve a su alrededor, si cree que esto es porque falta medición o porque, efectivamente, aquí hay unos mejores datos de acoso.

Por otro lado, quería preguntar también por el acoso a los profesionales por parte de los alumnos, que también a veces hay un acoso, o sea, no es unidireccional, a veces también los profesores son acosados por los alumnos, y esta realidad cómo la viven ustedes.

Usted nos ha hablado de un plan, creo que era de Cataluña, y quería saber si, aparte de este plan, usted considera que en otra comunidad o en otros países hay otros planes que usted implementaría aquí o que considere que son medidas óptimas que se puedan implantar.

Usted también ha comentado lo del personal no docente, incluirlo dentro de la plantilla educativa, y la verdad es que al final esta idea la considero muy interesante porque es verdad que tanto psicólogos como otras figuras podrían ser un nexo importante, pero, además, reforzaría la figura del profesor que a veces se ve solo cuando se ve en un caso de acoso o en un caso que no es acoso y se percibe como acoso.
Entonces, también, el hecho de que haya más profesionales hablando de este tema, pues, considero que sería bueno para todos, incluso el alumno, y para todo el mundo.

Y la verdad es que usted nos ha hablado de que hay que coordinar el ámbito educativo con el extraescolar y quería saber cómo haría usted esto, cómo conciliaría la educación formal y la no formal.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Ciudadanos, Mercedes Ventura.

Quan vosté vullga.

La senyora Ventura Campos:

Gràcies, presidenta.

Bon dia.

Benvingut, señor Cádiz, a la casa de todos los valencianos, y gracias también por las aportaciones que nos ha trasladado aquí en las Cortes.

Lo mismo que le decía a su compañero, ustedes han sido el altavoz para conocer la problemática y también las necesidades y las mejoras que pueda llevar a su colectivo, y me parece que es de admirar que hayan tenido la buena voluntad de explicarnos cómo están viviendo la situación.

También quiero, antes de entrar a cosas que…, decirle que el profesional sanitario lamentablemente no está en las escuelas, hay mínimos en este aspecto, y que estaría muy bien que los profesionales no docentes en educación pues pudieran trabajar en proyectos, en valores.
Y comparto con usted que el ApS, el aprendizaje de servicio, es una metodología puntera, necesaria, yo la he podido comprobar y he hecho investigación con ella, es puntera y necesaria y debería de implementarse en los centros educativos.
Tengo conocimiento de que desde la universidad se intenta implementar, pero falta mucho camino por hacer.

También comparto con usted, y también se lo traslado a su compañero, que es importante la coordinación entre las diferentes entidades que participan en la educación.

En cuanto al plan de Entorno en Cataluña, es un proyecto que tengo que decir que no conozco, pero, cuando usted lo estaba diciendo, he dicho: ¡ojalá!
, la conselleria, en lugar de copiar lo malo que nos ha trasladado de Cataluña, como el proyecto plurilingüe, copiaran proyectos de este estilo, estaría superbién.
Pero, tengo que decirle que no conozco este plan y estaría bien que se aplicara si es tan positivo para coordinar y mejorar en la educación.

Y dicho esto, la complejidad del acoso escolar es una situación que todos conocemos, y, en ese sentido, todos los expertos que han pasado por esta comisión coinciden en la prevención del acoso escolar como clave para disminuir de manera eficaz el creciente número de acosos.
Y me gustaría preguntarle qué acciones están realizando ustedes para prevenir el acoso escolar, qué le pediría usted de las instituciones para poder hacer frente de una manera más eficaz a esta problemática que afecta a tantos niños y a tantos jóvenes.

Hemos podido comprobar en su página web que realizan ustedes numerosos programas formativos para profesionales de la juventud.
En ese sentido, a mí me gustaría saber si también ponen en marcha acciones formativas enmarcadas dentro del ámbito del acoso escolar, es decir, enmarcadas para prevenir o dar herramientas a los profesionales para combatir esta lacra del bullying.
En caso de haber realizado estas acciones formativas, ya no acción formativa, u otro tipo de acción, ¿qué respuestas han tenido por parte de los profesionales?
¿Era una demanda que tenía el colectivo, por ejemplo, de tener estas herramientas?
Y, si las han aplicado, ¿qué resultados han obtenido?
¿Han sido positivos?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula el diputat del Grup Parlamentari Compromís, Jesús Pla.

Quan vosté vullga.

El senyor Pla Herrero:

Gràcies, presidenta.

Moltes gràcies, senyor Cádiz, per les seues aportacions.

Jo no voldria reiterar-me massa en el que hem comentat perquè un poc li repetiria les preguntes que li he fet al ponent que ha comparegut abans que vosté, perquè bàsicament es dediquen al mateix sector de l'educació no formal; però, sí que m'agradaria compartir dos apreciacions o dos consideracions.

En primer lloc, la importància que tant vosté com el seu company han donat a l'educació en valors, i a l'educació en valors d'una manera transversal en el món educatiu.
És cert que l'actual sistema educatiu és un sistema fonamentalment de continguts formals, per dir-ho d'alguna manera, i poc de valors, poc d'acceptació de la diversitat sexual, racial, lingüística, perquè jo crec que d'esta manera sí que previndríem molt dels casos d'assetjament escolar que tenen, fonamentalment, la diversitat com a origen.

I, en segon lloc, també compartiríem la necessitat de coordinar l'educació no formal amb l'educació formal i de trobar mecanismes de coordinació que, d'alguna manera, ajudarien a uns i a altres que les bones pràctiques d'uns i altres foren compartides.

L'única cosa que voldria preguntar-li, a banda de reiterar-li les preguntes que li he fet a l'anterior ponent, seria: quan vostés detecten en les seues activitats un cas d'assetjament, vostés troben que tenen facilitat d'accés a la denúncia o com ho fan?
És a dir, s'adrecen als centres escolars, s'adrecen als pares?
Perquè vostés al pla Previ entenc que no tenen accés directe per ser educació no formal.
Troben vostés que se'ls hauria de facilitar, també, a vostés que estan en contacte amb les possibles víctimes de l'assetjament, un canal directe per posar en coneixement de qui és competent per a tractar estos temes el tema de l'assetjament?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Popular, Marisa Mezquita.

Quan vosté vullga.

La senyora Mezquita Juan:

Gràcies, presidenta.

Moltes gràcies, benvingut a aquesta comissió, gràcies per les aportacions que ens ha fet, he pres nota de tot el que ha comentat.

Crec que tots els compareixents que han passat per aquesta comissió han coincidit en ressaltar la importància de la detecció precoç i la prevenció, i és evident que l'assetjament escolar traspassa les aules, va més enllà del que és el mateix centre educatiu.
Per això, és fonamental que les persones que estan en contacte amb xiquets, amb joves, susceptibles de sofrir l'assetjament escolar, doncs, puguen rebre una formació específica, sobretot com eina base per a la detecció de qualsevol assetjament, per això que es comentava que la proximitat en l'oci educatiu, doncs, apropa d'alguna manera eixe relaxament i que es confie en els professionals que estan atenent-los per a poder expressar allò que en un altre lloc, en el mateix centre educatiu no han sigut capaços.
I, per tant, la pregunta és molt directa: reben la formació suficient?
És necessària per a tots els professionals de la joventut?

També, s'ha incidit molt en la coordinació, en l'actuació, és a dir, vosté mateix també ha recalcat la falta de la coordinació entre el que és l'educació formal i la no formal.

Parlava també de crear una figura de professional no docent en l'àmbit escolar que serviria per a fer eixa connexió.
La meua pregunta és: a vore si tenim una saturació de professionals en el sentit que, doncs, ja n'hi ha orientadors, coordinadors de benestar, i, d'alguna manera, també s'ha exigit una figura d'atenció psicològica davant el considerable increment d'intents de suïcidi que estan detectant-se en xiquets i joves, i d'alguna manera és saber com es podria treballar perquè no n'hi haja una sobresaturació, per no res, per fluïdesa i per eficàcia, és a dir, al final el que volem és que tot allò que adoptem siga el més eficient possible per a contribuir a eixa detecció precoç i eixe suport a la detecció.

I ja, simplement, també, mencionar-li que l'oci educatiu, que jo l'entenc com una eina per a fomentar habilitats socials i educació emocional, i eixa metodologia d'aprenentatge de servei entenc que és fonamental; de fet, contribuïx a tot açò que hem comentant, però també m'agradaria saber sobre una de les figures, una de les propostes d'un altre compareixent, que és el joc operatiu.
Si vosté entén que el joc operatiu, que és eixa forma de…, que intentaríem d'alguna manera replicar en els centres d'educació com a una fórmula també efectiva de combatre i intervindre l'assetjament escolar, si vosté compartix també que això ha de ser una cosa que hauríem de començar a introduir en els centres educatius, normalitzar-ho d'alguna manera, i com seria el mecanisme més adequat d'introduir-ho per a beneficiar a tots, i que siga, com he dit, el més eficaç i eficient possible.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Socialista, Ana Besalduch.

Quan vosté vullga.

Las senyora Besalduch Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Bon dia, senyor Cádiz, i benvingut a esta comissió.

Ja estem en la recta final, hem tingut molts compareixents que han vingut a contar-nos experiències, que ens han parlat de com de necessària és la detecció, però, entenem tots que el més ideal és la prevenció i que no haguérem de detectar casos d'assetjament.

Vosté també ha fet una bona reflexió, que jo compartixo, que educar en valors és fonamental per a previndre l'educació i preparar els nostres joves, preparar-los en valors és fonamental.
I estic totalment d'acord que no s'hauria de polititzar doncs eixes assignatures que eduquen en valors en les nostres escoles, m'és igual que es diga Educació per a la ciutadania, com el que siga.
Del que sí que podem obtindre una conclusió, o jo obtinc una conclusió d'escoltar-lo a vosté i a molts dels compareixents, és que el millor és previndre, i el millor per a previndre és educar en valors, no?
He entés bé.

Per tant, vostés, els professionals de la joventut, com valoren determinades iniciatives per a controlar o censurar continguts educatius en les aules?
M'agradaria saber-ho.

Vosté també ha fet una reflexió, que també compartixo, els joves no són aliens a l'entorn que els envolta, i l'entorn que els envolta és molt gran perquè no és només l'entorn educatiu, és l'entorn social de la ciutat o el poble on viuen, però també vivim en un món globalitzat, i, per tant, l'entorn és global.

I, des del seu punt de vista, m'agradaria que m'explicara què li semblen determinats discursos que, en lloc d'educar en valors, ens porten una mica cap a l'altra vessant, cap a la contrària, i vaig a ficar exemples clars.
Com poden afectar estos discursos a casos d'assetjament, com, criminalitzar als menors no acompanyats, negar la violència de gènere, i un llarg etcètera de discursos mediàtics en les xarxes, etcètera, que moltes vegades fan persones que tenen un altaveu mediàtic perquè estan en el món de les institucions.
Com tot això ens fa recular en el tema o no, què és el que vosté pensa, en el tema de la prevenció de l'assetjament.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

És el seu temps.
Té vosté temps per a contestar.

El senyor president de l'Associació de Professionals de Joventut de la Comunitat Valenciana:

Tot el que ha de vore en això que anem a resumir com el pin parental és «no ayuda», «no ayuda», perquè al final són elements, que jo a més el que sí puc estar d'acord i que a la millor ara mateix no hi ha professionals docents capacitats per a fer educació en valors, perquè al final busquem al de filosofia, al de… Bé, és que igual cal buscar gent que estiga preparada per a poder fer eixe acompanyament també des de l'àmbit escolar per eixa educació per a la ciutadania, que és fonamental; i que a més són habilitats, que abans se m'ha oblidat dir-ho, també, no solament per a conrear el respecte, la convivència social, és per a resoldre conflictes, tindre habilitats i instruments per a poder enfrontar-se a un entorn real, a la vida real, molt complicada, per a enfrontar-se a les fake news, per a enfrontar-se a la vida digital.
Això no s'ensenya en ninguna assignatura.
I a vegades nosaltres sí que intentem fer-ho des de l'àmbit de l'oci no formal, en els campaments, en no sé què, en els tallerets, en coses que fem, en eixos picoteos, eixos moments que podem intervindré, podem complementar.
Però malauradament açò és la vida real.
I al final, vaig a fer una cosa un poc, no sé, bestia, però igual Bin Laden era molt competent en matemàtiques, era un perfecte estudiant de matemàtiques, però era un monstre.
I del que es tracta és que també se fixem que en el sistema educatiu, educatiu formal i no formal, hauríem de tindre com a objectiu formar a gent que a ser possible no siguen monstres.
I això és important.

Aleshores, eixe seria, i estem, i cada vegada que hem intentat anar cap ahí, sembla que no, que al final el més important és saber-se los reyes Godos.
I jo, lògicament, és que també tot el món de la formació ha canviat, l'escola no té el monopoli de la formació, ni la família, (inintel·ligible) … formal i no formal, i l'entorn virtual, real, és tan influent en la formació de la gent, i ja en l'àmbit universitari ni te digo, no?
Però intente reprendre les respostes que sinó me'n vaig a la filosofia.

A vore, l'escola té unes hores diàries, tampoc li podem demanar miracles, eh, no podem confiar-ho tot ahí.
Per això també és important que l'entorn o la resta dels actors que estan en la formació dels adolescents intervinguem, des de l'àmbit de les polítiques municipals, des de l'àmbit familiar, i les famílies necessiten informació perquè sinó estan…, les enviem a la guerra, però desarmades, i aixina mal, eixos pares i mares fa poquet fèiem en un municipi on treballe jo un taller d'educació sexual per a famílies, per a com parlar de la sexualitat amb els adolescents.
Va ser un èxit, perquè els pares i mares ho necessiten.
I en este cas parlar d'assetjament, parlar de com educar en el respecte a la diversitat, de previndre l'assetjament, no de forma directa, però sí indirecta, també és interessant per a eixes famílies.

Després també, a vore, me preguntaven, i com detecten?
A vore, és que les nostres ràtios de professionals és que a lo millor tenim a municipis de 20.
000 habitants que tenen un treballador o una treballadora de joventut en tot l'ajuntament, una persona per a 20.
000 habitants, dels quals igual hi ha 3.
000-4.
000 joves.
És que aixina tampoc podem.
Per tant, és legítim que estiguem demanant dotacions suficients de personal.
I, clar, es dissimula contractat a aquests senyors, perquè en un no pot fer tampoc tants campaments, busquem l'empreseta que mos munta els serveis per a poder cobrir l'expedient i aparentar fer política de joventut.
Però al final jo sempre he dit que la política de la joventut és quasi l'oblidada de les polítiques públiques municipals.
I és important donar-los valor i per suposat personal.

Per tant, l'escassesa de personal és un problema real de professionals i hem de conscienciar-nos.
L'Ivaj ha fet un esforç, però quan s'intenta resulta que els ajuntaments no acaben d'estar a l'altura de les circumstàncies i contractar adequadament.

Nosaltres sí que fem una formació com associació de professionals molt diversa, són pindoletes formatives.
L'Ivaj sí que, des de fa 3 o 4 anys, ha recuperat una línia de formació, a vegades fins i tot curricular, on la gent pot anar complementant-se, fent-se el seu propi currículum, triant del menú una sèrie d'accions formatives, i ahí sí que n'hi han moltes coses interessants.
I a partir també de la pandèmia, pensant en tot el tema del que és la salut emocional, també s'ha intentat integrar ahí.
Ahí la veritat és que nosaltres sí que estem satisfets que, millor o pitjor, però l'Institut Valencià de la Joventut ha recuperat algo que abans no tenia, i era una oferta formativa molt, molt interessant.

I també em pareix fonamental, que és un poc el que intentem fer, clar, tenim més llibertat que els professors de matemàtiques o de literatura, que s'incorporen les metodologies innovadores.
I torne al d'abans, al final siga (inintel·ligible) … cooperatius, siga (inintel·ligible) …, l'ensenyament per projectes, tot això al final són fórmules que a la millor queda diluït o no queda molt evident que estem aprenent història o geografia, però al final sí que estem incorporant eixos aprenentatges de forma molt més vivencial, igual de profunda i, probablement, me vaig a atrevir a dir, molt més eficaç de cara al futur.
Al final saber on està no sé quin riu és important, però podem trobar-ho en Google, però saber comportar-nos per netejar eixe riu, per intentar tindre'l net, per a respectar eixa natura, per a respectar l'entorn, per convidar al nostre company que també siga aixina, açò o ho vivim o no aprendrem en Google.
Aleshores, ahí sí que és un tema i és una reflexió que hem de fer des de qui té responsabilitat de governar en cada moment perquè les (inintel·ligible) … educatives tinguen eixe canvi de paradigma.

I se m'acaba el temps, però res, pense que és un problema molt greu tot allò de l'assetjament i que la nostra tasca fonamental és la de poder detectar quan ja s'han produït casos, els plans d'entorn, de veres, Mercedes, és molt interessant conèixer-los, perquè trobar-nos en una reunió una vegada al mes on està el policia de barri, una persona del centre de salut, tres professors dels centres educatius, alguns serveis socials, el servei psicopedagògic i la gent se junta a contar-se coses i a detectar aquell cas, aquell, a tu t'ha vingut no sé què, i de repent, sí, normalment acaben eixint els problemes i acaben identificant les persones afectades, a les famílies.
I a partir d'ahí traçar estratègies per poder intervindre.

I, en este cas concret, com ja el problema s'ha produït, em sembla que seria un element molt important, però fer això per a poder integrar la gent en la llengua, una gent immigrant que està arribant a un barri o a una ciutat, o per a poder detectar situacions de violència de gènere que pot afectar, no directament, però sí indirectament els xiquets i eixa família.
És una fórmula, ja sé que la coordinació i la transversalitat no s'estilen, ni tan sols dins del mateix ajuntament, però són estratègies metodològiques fonamentals per a la cohesió de la política social o política pública de coordinació.
Per tant, transversalitat i coordinació, sí.
I això és culpa nostra no fer-ho, eh, no és culpa política, però n'hi hauria empentar-ho perquè això se produirà.

I disculpe que m'he passat molt temps.
Ja està.

La senyora presidenta:

No, no, tranquil.

Moltíssimes gràcies.
I res, la veritat és que el tema de coordinació està molt latent…

El senyor Cádiz Ródenas:

Supose que no seré el primer que ho ha dit.

La senyora presidenta:

No, per suposat que no.
I això és algo a tindre en compte…

El senyor Cádiz Ródenas:

És cansat, però cal fer-ho, cal fer-ho.

La senyora presidenta:

Moltíssimes gràcies.

I res, acabem la comissió.
I el 13 de juliol l'última, val?

Gràcies i que vaja bé.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 59 minuts)