Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text8 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text13 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text17 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:black;
}
.para5 {
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 4 de març de 2010.
Comença la sessió a les 10 hores i 4 minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes, senyora María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 65.
Segona i darrera reunió.

Declaració institucional de reconeixement a les dones haitianes en el Dia Internacional de
la Dona, així com també a tot el poble haitià

La senyora presidenta:

Buenos días, se reanuda la sesión.

Vamos a proceder.
.
.
, tal y como ayer acordaron, a proceder a la lectura de la
declaración institucional, con motivo del Día Internacional de la Mujer, que acordaron todos los grupos integrantes de esta
cámara, antes de comenzar con los puntos del orden del día que tenemos pendientes.

«Haití era un país pobre.
Hoy, además, es un territorio devastado.
Desde el pasado día 12 de enero 9.
700.
000 haitianos sobreviven a las consecuencias de un terremoto
del que difícilmente sabremos el número de muertos, imposible saber las personas heridas, ni tan siquiera las
supervivientes, solo personas con dignidad que han sobrevivido a la fuerza de
la naturaleza.

»Con frecuencia, en catástrofes como la acaecida en Haití, la esperanza brota de los escombros, las personas sacan lo mejor de sí mismas, la solidaridad, el esfuerzo, la dignidad, con carácter individual o colectivo, es decir, a través de las instituciones, las organizaciones civiles, las redes de solidaridad e
individualmente.
Pero no hemos de olvidar que en toda catástrofe como la de Haití sus consecuencias tienen en los más desfavorecidos a nuevos perdedores, y entre estos sobresalen los niños y las mujeres.

»Es aquí donde surgen las responsabilidades humanas, unas responsabilidades que la
experiencia demuestra, allí donde se han puesto en marcha proyectos de solidaridad, que las mujeres ejercen
un papel fundamental.
Se ha demostrado en la India, se ha comprobado en África, incluso en zonas emergentes o desarrolladas, la organización de la solidaridad tiene en las mujeres a las verdaderas protagonistas.

»En Haití no ha sido diferente.
El Programa mundial de alimentos de las Naciones Unidas
para entregar 22 kilogramos de arroz por familia en Puerto Príncipe, tiene como destinatarias primeras y obligatorias a las mujeres.
Ellas están siendo las encargadas de llevar la comida a sus familias.
Es una garantía de suministro.
Pero, además, el 43% de las familias haitianas tienen a una mujer como cabeza responsable.
La supervivencia no solo en la alimentación sino también en la fase de ofrecer techo y reconstrucción de viviendas, estará en manos de estas mujeres.
La ONU así lo ha reiterado, la garantía de que la alimentación pueda llegar al máximo número de personas solo puede alcanzarse a través de las mujeres, porque, además, ello representa un reparto equitativo de la alimentación, por tanto, incluso desde la eficacia en la supervivencia, más allá de las consideraciones humanitarias, las mujeres, en este caso, las mujeres
haitianas, están jugando un papel esencial en la reconstrucción y supervivencia del país.

»Pero teniendo en cuenta que en situaciones de catástrofe aumenta la violencia ejercida contra las mujeres, consideramos importante
su protección e integridad física.

»Les Corts, con motivo del Día Internacional de la Mujer, quieren hacer explícito mediante la presente declaración institucional un reconocimiento a las mujeres haitianas por el importante
ejercicio de responsabilidad y solidaridad en la reconstrucción de Haití.

»Les Corts se solidarizan con todo el pueblo de Haití al tiempo que manifiestan su apoyo a las mujeres por la libre decisión comprometida y garante de la alimentación de los supervivientes de ese terremoto.

»Les Corts hacen un llamamiento a toda la sociedad valenciana a poner en valor el
rol desempeñado por las mujeres haitianas, a reconocer su sacrificio y a promover políticas que promuevan la igualdad efectiva.

»Asimismo, Les Corts reconocen y apoyan los esfuerzos de las organizaciones
internacionales para incidir en políticas públicas que mitiguen la profunda situación de desigualdad y marginación de las mujeres de Haití, tanto social como pública, promoviendo iniciativas que permitan la atención de necesidades propias de las mujeres, cubriendo la asistencia médica, ginecológica y obstetricia de todas las mujeres embarazadas, evitando así el alto porcentaje de muertes en partos, iniciativas que prevengan y sancionen
la violencia de género en todas sus manifestaciones, políticas que garanticen en el futuro la participación decisiva de las mujeres, no solo en los roles tradicionalmente adjudicados y
asumidos por ellas, sino papeles que les permitan introducirse en la vida
social, política y económica del país, rompiendo la dependencia a la que están abocadas.
»
(Aplaudiments)

Aprovecho para saludar a todos los colectivos y representantes de los
colectivos que nos acompañan.
.
.
 su asistencia a esta declaración institucional y sesión plenaria.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'impuls d'un programa d'habitatge per a activar el sector immobiliari, presentada pel Grup Parlamentari
Socialista (RE número 51.
899, BOC número 214)

La senyora presidenta:

Y ahora continuamos con el pleno y pasamos al siguiente punto que es: toma en
consideración de la proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre el impulso de un programa de vivienda para activar
el sector inmobiliario, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Para su presentación y defensa, tiene la palabra la señora Salvador.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé, anava a saludar el conseller Cotino, que és el conseller del ram, perquè pensava que estava ací, fa tres minuts que l'he vist, i ha desaparegut.
Lamentem que no estiga per a poder escoltar la nostra
proposta, i pensem, doncs, que probablement, doncs, no li interessa en absolut
ninguna de les mesures que nosaltres tenim de plantejar en matèria d'habitatge sent ell el conseller del ram.
(Aplaudiments)

Presentem, com dia ahir el senyor Marí, «medidas concretas», li demanava a la nostra portaveu Cristina Moreno.
.
.
, li demanava «medidas concretas».
Doncs, anem a debatre «medidas concretas».

Sabem que qualsevol plantejament de futur, que en matèria de vivenda ha de produir-se en l'àmbit de l'estratègia que marque la Unió Europea, sense perdre de vista els Estats Units.
En l'agenda urbana de la Carta de Leipzig que es va aprovar en la reunió informal de ministres de vivenda, desenvolupament urbà i cohesió territorial en maig de 2007, es preveu una actuació integral en la ciutat, fixant preferència en els barris degradats i la lluita contra el canvi climàtic.
Per esta raó, el Ministeri de Vivenda vol liderar l'agenda europea en esta matèria, rehabilitació i eficiència energètica.

Caldria definir quina és l'estratègia del Consell en esta matèria, perquè ens preocupa, perquè segons la informació que ens dóna la mateixa conselleria, el balanç que en matèria d'habitatge vostés presenten a data de 2009, els convenis de l'IVHSA amb els ajuntaments des de l'any 2003, de les 18.
915 vivendes protegides que s'havien de fer tenen qualificació provisional 896, o del pla estratègic que va presentar l'anterior conseller del ram 2008-2011, de les 88.
000 vivendes protegides que
necessita la comunitat, visades 2.
070.

Espanya, junt amb els països de la Unió Europea, i estos alineats amb els Estats Units, ha posat en marxa mesures
financeres perquè es restablisquen els fluxos de crèdit a les famílies i a les empreses.
El sector de la construcció residencial ha sigut el que més afectat s'ha vist tant en el ritme de l'activitat econòmica com de l'ocupació, ja que en aquells països més dependents de la construcció residencial, s'han vist afectats per una major destrucció de l'ocupació, i un exemple ben clar és l'alta taxa de desocupació que hi ha en aquesta comunitat.

Entre 2000 i 2007, el pes de la construcció en el PIB va augmentar quasi un 4%, augmentà en més del doble que la mitjana europea.
En termes de creació d'ocupació va passar d'un 10,9% a un 12,5% de la població activa en eixe període, i a Espanya s'han construït més vivendes durant este període que en França i Alemanya juntes.
Quant a l'ús del sòl, a Espanya el territori urbanitzat va créixer, en els noranta, el 26%, davant el 14% de la mitjana de la Unió Europea, i els preus de la vivenda van pujar un 150% entre l'any 1998 i 2005, quasi el doble que en altres països com Alemanya.

Si el context a Espanya, vinculat al sector de la construcció, ja era complex per a respondre a la situació de crisi, la situació s'agreuja respecte d'altres països de la Unió Europea, perquè a casa nostra el mercat de lloguer i la rehabilitació es distancien molt de la situació europea, la qual cosa fa el sector de la construcció residencial dels més vulnerables de la Unió Europea i més especialment a la Comunitat Valenciana, tant dependent d'aquest sector.

Davant aquesta situació i per les dificultats del sector immobiliari a Espanya, el ministeri de la
vivenda reorienta la política de vivenda per a incorporar com a eix prioritari la rehabilitació, com indica la Carta de Leipzig.
És fonamental la reorganització del sector incidint en la innovació tecnològica, la millora de materials la competitivitat de les indústries i la millora en la formació del capital humà.
Les oportunitats per a la construcció en el nou escenari que sorgirà després de la recuperació del ritme de creiximent està en la vivenda protegida, la rehabilitació i l'obra civil.
És fonamental la sostenibilitat i les noves tecnologies.

Tot i considerant que eixe és el tren que ha d'agafar aquesta autonomia, des del Grup Parlamentari Socialista plantegem la
necessitat d'adoptar mesures de caràcter conjuntural que, en matèria de vivenda, són prioritàries en aquesta comunitat.
No podem mirar cap a un altre costat, quan hi han
150.
000 vivendes de renda lliure en estoc a la Comunitat Valenciana i una
demanda social de vivenda protegida estimada en 88.
000 demandants, segons l'informe que la mateixa Conselleria de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge
va presentar en l'any 2008.

Per tant, senyories, ens trobem amb un sector de la construcció paralitzat, amb vivenda de renda lliure en estoc i demandants de vivenda
protegida en la Comunitat Valenciana.
En este context, i sense perdre de vista
la necessitat de reorientar la política de vivenda incentivant el lloguer i la rehabilitació, es fa necessària l'adopció de mesures que permeten sanejar el mercat i dinamitzar la construcció de vivenda protegida per a reactivar, encara que res serà com abans, el sector.

Ens preocupa la conjuntura econòmica i la necessitat d'alliberar l'estoc de vivenda de renda lliure que hi ha a la comunitat i, sobretot, cobrir la
demanda d'habitatge, per a poder, a partir d'ací, apostar per la construcció de vivenda protegida, la rehabilitació i el lloguer i fixar la fulla de ruta que marca Europa.

Per tant, presentem aquesta proposició no de llei per instar al Consell que aprove un programa de vivenda específic que tindria un període de duració d'un any, com han fet altres comunitats autònomes, que facilite, per una banda, l'accés a la vivenda dels valencians i reactive l'economia, alliberant l'estoc de vivenda de renda lliure.
(Remors) Implica esta proposta un acord a tres bandes.
El programa requerix l'acord entre La Generalitat, les entitats de crèdit i els promotors immobiliaris.
Per tant, implicació de l'administració autonòmica aportant 1.
000 milions d'euros per a superar un dels obstacles amb què es troben els ciutadans per a accedir a una vivenda, i és la dificultat d'accés a crèdit de finançament.

Per tant, es concedirien préstecs reintegrables als ciutadans que vullguen accedir a una vivenda, la qual
cosa reduiria la quota mensual de la hipoteca durant els primers anys.

Per una altra banda, implicació de les entitats financeres que, conveniant amb La Generalitat, pogueren oferir aquest producte als seus clients.

I, en tercer lloc, implicació dels promotors, posant a disposició d'este programa de vivendes en estoc a preu reduït.
És una mesura que considerem essencial, que permetrà superar un obstacle considerable amb el que es troben en estos moments, tant
promotors que tenen vivenda en estoc que necessiten alliberar, com a ciutadans
que necessiten accedir a una vivenda i, en estos moments, tenen greus
dificultats.

Hi ha un exemple on s'ha aplicat una mesura similar a la qual nosaltres proposem, com és la Comunitat Autònoma d'Andalusia.
Este programa va entrar en vigor en gener de 2010 i, a data d'avui, ja s'han acollit a aquest programa 18.
000 vivendes.
Es reduïx el preu de la vivenda que s'aculla al programa, que no podrà tindre un preu de mercat superior a 245.
000 euros, més impostos.
Aquest incentiu es complementa amb favorables condicions financeres
pactades amb bancs i caixes d'estalvi, concretades en préstecs del 100% de la compra, sense entrada ni comissions i amb quotes reduïdes durant els tres primers anys.
Més el fet que els ciutadans poden accedir a crèdits de 9.
000 euros, que es poden complementar amb 2.
000 euros en alguns col·lectius amb especial vulnerabilitat, com és el cas dels jóvens menors de trenta-cinc anys, dones que patixen violència de gènere, persones amb discapacitat, entre altres.
A més a més, si la renda és inferior a 5,5 vegades l'IPREM o si la vivenda es destina a residència habitual.
Per tant, aquest crèdit reintegrable pot ascendir fins als 15.
000 euros si es complixen simultàniament aquests supòsits.

Senyories, les polítiques actives de vivenda tenen un caràcter integral, i l'esforç, per tant, s'ha de centrar en afavorir l'accés de tots els ciutadans valencians i valencianes a una vivenda adequada dins d'una ciutat cohesionada socialment, més eficient econòmicament i més respectuosa amb el medi ambient.

Però ara, més que mai, es requerix concertació i coordinació entre les administracions públiques, agents del sector i col·lectius socials; ampliació del marc d'actuació de la política de vivenda, de manera que el parc existent siga suficient i estable;
completant-lo amb nous tipus de vivendes protegides que responguen a la demanda
dels ciutadans; impulsant el lloguer com a forma d'accés a una vivenda adequada, mirant a les iniciatives que en aquesta matèria està marcant la Unió Europea.

El resultat d'estes polítiques no són immediats.
S'espera que en 2010 es puga assistir ja a una estabilització i reequilibri del mercat immobiliari.
El sector immobiliari ha de créixer de forma més equilibrada i comptant amb el valor afegit de la rehabilitació.
Una activitat molt intensiva en mà d'obra, més qualificada i que genera més activitat i ocupació per a empreses de materials auxiliars i contractistes.

Però de moment, des del Grup Parlamentari Socialista, considerem que és fonamental recuperar l'equilibri del mercat, en la mateixa mesura que també ho està fent el Govern d'Espanya a través del Ministeri de la Vivenda, i és el d'incentivar mesures per a alliberar l'estoc de vivenda lliure, complementat amb mesures que faciliten l'accés a la vivenda als ciutadans, sobretot als jóvens.
I, a partir d'ací, contribuir en matèria de vivenda a dissenyar les pautes que marca la llei d'economia sostenible, presentada pel president del Govern d'Espanya i la Unió Europea.

Els ciutadans, senyories, esperen en estos moments cohesió, col·laboració i unió de forces en l'actual conjuntura de crisi econòmica, i especialment, per a garantir l'accés de la vivenda.

Deia el president de la Junta de Castella i Lleó -que no serà dubtosa la seua opinió-: «La política de vivenda no ha d'entendre de sigles.
»

Esperem comptar amb el vot afirmatiu, tant del Grup Parlamentari Popular com de
la resta de grups parlamentaris, perquè la mesura que presentem es tracta d'una iniciativa que està pensada principal en el benefici dels ciutadans, en el benefici dels valencians
i valencianes que en estos moments necessiten accedir a una vivenda, i que
aquest és un dret reconegut en la Constitució espanyola i que, en l'àmbit de l'Estatut d'autonomia, és competència exclusiva de la comunitat autònoma.

Per tant, demanem el seu recolzament a una iniciativa que beneficiarà, com hem dit, als ciutadans i, sobretot, en estos moments, i de manera
conjuntural, que servisca com a mesura de xoc per a reactivar l'economia.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra la señora Marcos.

La senyor Marcos Puig:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Intervengo en nombre de mi grupo parlamentario, el Grupo Parlamentario Popular,
para defender una enmienda que a nuestro entender es lo que necesita el sector
inmobiliario para reactivarse en el contexto de una crisis económica como la que estamos viviendo.

En estos momentos, el sector inmobiliario está siendo uno de los más afectados, por lo que el apoyo a las familias que desean adquirir una vivienda
debería ser en estos momentos un objetivo prioritario de la política fiscal del Gobierno de España para que el mercado se recupere lo más rápidamente posible.

Sin embargo, el Gobierno de España está actuando de forma contraria, impulsando una política fiscal centrada en aumentar la recaudación, subiendo los impuestos, en particular los que gravan la construcción y adquisición de viviendas, al tiempo que se recortan sustancialmente las deducciones que
incentivan la adquisición de la vivienda habitual.

Ha hecho usted referencia, señora Salvador, a la ley de economía sostenible.
Yo quiero también hacer referencias a la ley de presupuestos generales del estado, que establece
un 14,3% en el tipo de IVA que grava la construcción y la venta de viviendas.
En concreto, a partir del 1 de julio, el IVA que
pagarán los ciudadanos por adquirir una vivienda pasará del 7% al 8%, lo que supondrá un encarecimiento muy importante que se tendrá que afrontar en el momento de mayor dificultad para el comprador, que es el
momento de la entrada.
Además, se suma la intención, a través de esa ley tan cacareada, la ley de economía sostenible, de que gran parte de las deducciones fiscales por adquisición de la vivienda habitual se vayan eliminando.
Es decir, la gente no va a poder
deducirse tanta cantidad en el IRPF gracias a esa gran ley de economía sostenible del gobierno de Zapatero.

El otro día, antes de ayer mismo, ustedes presentaban el documento que yo calificaría como el documento de la complicidad.
Porque eso es lo que ustedes, el gobierno
socialista en España, están buscando, la complicidad ante una situación que a ustedes se les ha ido de las manos.

Ustedes son especialistas en meter la pata y, después, pedir consenso.
Y, señorías, consenso no es complicidad ni comulgar con ruedas de molino.
No busques a un
partido que les dijo que lo primero que había que hacer era bajar los impuestos.
Y así se lo decimos en cada iniciativa del Partido Popular en la cámara.

No vamos a ser cómplices de un gobierno que da bandazos.
Un gobierno que un día dice una cosa y al otro día dice la siguiente.
Yo quiero recordar las palabras del presidente del
gobierno, del señor Rodríguez Zapatero.
Decía: «Menos cemento y más conocimiento.
»

Señoría, desde el Partido Popular, siempre hemos dicho: cemento con conocimiento,
porque eso es desarrollo sostenible, (aplaudiments) y por eso el 40% de nuestro territorio está protegido.
¡Cemento con conocimiento, señorías!

Y ahora el gobierno recurre al sector de la construcción al que constantemente han demonizado, y ustedes aquí en esta cámara lo han hecho también, y plagian una propuesta del Partido Popular para bajar los impuestos para la
rehabilitación.
¡Bienvenido, señoría!
Esa es la línea.
Y en esa línea.
.
.
, nosotros sí la apoyamos esa línea, señorías.

De nuevo, de nuevo, vemos al Partido Socialista renegar de sus anteriores
convicciones, de los bandazos, el partido del antes decía «menos cemento y más conocimiento» y, ahora, recurre al sector que constantemente han demonizado.

Pero señorías, ustedes, el Partido Socialista de la Comunidad Valenciana -el PSPV-, ¿van a pedir perdón por ir a criticar el urbanismo a instancias europeas solo para hacer un guiño a su izquierda querida?
¿Lo van a hacer?
, o ¿no lo van a hacer?
Porque a mí me gustaría una respuesta clara del Partido Socialista de la Comunidad Valenciana sobre
este aspecto.

Ustedes, señorías, nunca hacen un diagnóstico adecuado a tiempo, y por eso van dando, como le decía, bandazos.
Sin embargo, nosotros, desde el Partido Popular de la Comunidad Valenciana, de manera planificada y responsable, cemento con
conocimiento, estamos haciendo una buena política de vivienda.
Y no lo digo yo, señora Salvador, fíjese, lo dice el Ministerio de Vivienda, que es el que siempre nos felicita a la
Generalitat valenciana por el grado de cumplimiento de los planes de vivienda.

Y a mí me gustaría darle algunos datos, porque yo creo que es bueno saber que tenemos un gobierno
responsable y que gestiona responsablemente y que sabe llegar a acuerdos y a
consensos cuando realmente es importante, como lo hemos llevado en el plan de
vivienda estatal, cumpliendo en un 132% en el tema de las ayudas por compra de
vivienda usada y en un 188% para facilitar el pago del alquiler.

Sin embargo, a pesar de haber hecho los deberes, el gobierno socialista ha
reducido los objetivos marcados por la Generalitat valenciana, pese a haber superado nuestras expectativas.
Fíjense, el año anterior, 8.
000 viviendas, y ahora la reducen hasta 3.
000.
Un recorte, un
recorte de derechos para los valencianos en materia de vivienda de un 62%.

Por eso hoy, señorías, en nuestra propuesta exigimos el cambio del modelo del plan de vivienda para
que nuestra comunidad pueda disponer de los fondos en materia de vivienda y
poder gestionar en libertad.

Fíjese, señoría, que nosotros, desde la Generalitat valenciana, venimos cubriendo los agujeros que no tapa el plan de vivienda estatal.
Hemos
ampliado los objetivos en alquiler en nuestro plan autonómico.
Hemos arrimado el hombro, 13.
000 ayudas aportará la Generalitat valenciana en materia de alquiler con respecto a 7.
000 del ministerio.
Gracias a este plan
autonómico que tapa los agujeros del plan estatal, tendremos más ayudas a precios más bajos, tanto para promotores como para compradores.

Y hemos modificado la superficie mínima de las estancias de la vivienda para mejorar el bienestar.
Hemos dicho adiós a los zulos que proponía el Partido Socialista, aquellos minipisos de la recién.
.
.
, de la cesada ministra Trujillo.
Adiós a los zulos para los valencianos.

Y desde la Generalitat valenciana, 880.
000 millones de euros que benefician a 33 agentes de la red de mediación de la Agencia Valenciana de Alquiler.
Y eso lo sabe usted muy bien, señora Salvador, porque uno de esos beneficiados es el Ayuntamiento de la Vall d'Uixó.
.
.
, que creo que usted es vecina.
Y el alcalde se preocupó porque estas ayudas llegaran a su municipio, y estas ayudas van a ser una
realidad porque la Generalitat valenciana, como le digo, tapa los agujeros que no cubre el plan de vivienda estatal y
arrimamos el hombro.

Y como ahora se lleva mucho esto de la economía sostenible, yo quiero decir en esta tribuna que al Partido Popular de la
Comunidad Valenciana no le hacía falta una ley de economía sostenible para apremiar a todos aquellos que construyen viviendas ecológicas.
Y por eso, la Generalitat valenciana estableció una ayuda para las viviendas más ecológicas y más sostenibles.

Y en viviendas de protección pública, usted también lo sabe muy bien, señora Salvador, que este gobierno, el gobierno del Partido Popular del presidente Camps se ha preocupado de hablar con todos y cada uno de los
ayuntamientos para disponer de suelo para hacer viviendas de protección pública.

Fíjese que el pasado mes de enero se dio luz verde para liberar suelo en
diferentes municipios de nuestra comunidad para construir 10.
000 viviendas de
protección pública.
Y le digo que lo sabe muy bien, porque precisamente en su municipio, la
Vall d'Uixó, gracias a este convenio y a esta corresponsabilidad entre ayuntamientos y Generalitat valenciana, se van a construir 2.
326 viviendas de protección pública.
Y todo esto lo hemos hecho bajando los impuestos, disminuyéndole la carga a los compradores, a los promotores para que realmente utilicen
el dinero como ellos quieran utilizarlos, sin cargas fiscales, señoría.

Fíjese que la política del Consell de bajada de impuestos para este año supondrá un ahorro de más de mil seiscientos millones de euros para los valencianos.
Sin embargo,
Zapatero nos carga con 847 millones de euros.

Yo, señoría, le pediría, de verdad, que recapacitaran, que se unieran a la política planificada, responsable, y, sobre todo, leal, con las administraciones del
Grupo Parlamentario Popular y del Partido Popular, que se dejen ya de cargas
fiscales, que se dejen ya de la política irresponsable que no hace otra cosa nada más que no beneficiar a los ciudadanos.

Nosotros hemos presentado esta política -ya le digo- para paliar a los ciudadanos que tienen que comprarse una vivienda, para
ayudarles realmente, bajándoles los impuestos, señoría, y, sobre todo, para cubrir los huecos que el Plan estatal de vivienda no
cubre para los valencianos.
En nuestra opinión, la política de vivienda es eso, señoría; bajar impuestos, más ayudas para el alquiler, más ayudas para la rehabilitación y garantizar, desde luego, una vivienda digna a todos y cada uno de los
valencianos.
Y lo hemos hecho con los jóvenes, lo hemos hecho con las personas que más lo necesitaban: extranjeros, inmigrantes que han venido a esta comunidad a
buscar su oportunidad.

Y no vamos a ser cómplices, señoría, de esa política del gobierno socialista que aumenta la carga fiscal para las familias
porque, nosotros, desde luego, no vamos a entrar ni comulgar con ruedas de
carro en ese tipo de acuerdos.
Estaremos en la bajada de impuestos, estaremos
en la política planificada, pero no nos busquen al Partido Popular en esa subida de
impuestos a la que pretenden ustedes someter a los valencianos, a todos los
españoles, el próximo mes de junio.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Para el turno de réplica, tiene la palabra la señora Salvador.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Marcos, com alcalde de la Vall, no; alcaldessa de la Vall.
I, quan vosté vullga, debatem ací de les vivendes protegides que no han fet en tants anys, i, quan vullga, parlem
també de l'hospital auxiliar que tenen vostés pendents des de fa sis anys en el municipi de la Vall.
Quan vullga, ho
debatem.
Estic disposada.
(Aplaudiments)

Hem fet una proposta des de la responsabilitat, davant de la conjuntura econòmica que patix aquesta comunitat.
Hem proposat una mesura conjuntural i
extraordinària en matèria de vivenda, perquè considerem que és una mesura necessària en esta comunitat i que reivindica el mateix sector.

Vostés, senyories del Partit Popular, assumisquen les seves competències en matèria de vivenda.
Llisquen-se l'Estatut d'autonomia i deixen de mirar tant a Zapatero, que sembla ser que a vostés els agrada especialment Zapatero, i cada vegada que parlen de vivenda han de
recórrer al Govern d'Espanya i al ministeri.
Deixen d'utilitzar la crisi com una arma de destrucció massiva contra el president del govern, contra José Luis Rodríguez Zapatero.
(Aplaudiments) Però, vostés, senyories, es troben molt més còmodes en el fang i en la confrontació, perquè mentres fan soroll contra Zapatero tapen la seva incapacitat per a governar
aquesta comunitat.
(Aplaudiments)

Senyora Marcos, no va ser «ayer» que es va presentar ninguna proposta, va ser el dia 1 de març quan el govern ha presentat mesures de caràcter econòmic com les que vostés demanen en aquesta esmena que ens han presentat, que, sincerament, me l'he hagut de llegir moltes vegades -i alguna neurona me queda en el cervell- per saber com encaixa eixa esmena en la proposició no de llei que nosaltres presentem.
Sincerament li ho dic.

Entre les propostes que presentem: IVA reduït al 8% per a tot tipus d'obra de rehabilitació; deducció de l'IRPF per obres de millora de vivenda habitual; ampliar el concepte d'obres considerades de rehabilitació estructural per aquells que hi hagen més obres per a la renovació que pogueren aplicar-se l'IVA reduït; vivenda protegida i ampliar el recolzament de l'ICO a promotors de vivenda protegida destinat a venda.

I vostés diuen que vostés tapen agujeros!
Quins agujeros tapen?
Los agujeros del espacio sideral han de ser, perquè el Pla estatal de vivenda i rehabilitació, 933 milions d'euros per al període 2009-2012, per a la Comunitat Valenciana.
I encara sort!
Perquè d'on se pensen que vostés financen la vivenda protegida en esta comunitat?
Del que invertix la
conselleria?
No, senyoria.

Però li vaig a fer referència a algunes de les mesures que està presentant i que aplica el Govern d'Espanya i el Ministerio de la Vivienda -que vosté diu- per a reduir l'estoc, perquè han de ser conscients que és necessari que s'absorbisca l'estoc el més prompte possible per a sanejar el mercat.
I vostés, com no tenen interés en debatre aquesta proposta, presenten una esmena que res a veure té amb la proposició no de llei que nosaltres presentem.

Mesures transitòries del Pla estatal vivenda i rehabilitació.
Tres línies per a reduir l'estoc; ajustar els preus, possibilitat de convertir la vivenda de renda lliure
en estoc; impulsar el lloguer; crèdits convinguts per accedir a vivenda concertada; convenis amb la societat pública de lloguer per a impulsar el lloguer; impuls del lloguer amb opció de compra.
Pla estatal vivenda i rehabilitació; el 40% de les actuacions per a vivenda protegida per a destinar-la al lloguer;
la línia ICO; cobertura de vivenda protegida i equiparació fiscal del lloguer i compra en l'habitatge.

Però, bé, aquestes són només algunes de les mesures que planteja el Pla estatal vivenda i rehabilitació i les mesures transitòries que s'han aplicat per al període 2009-2011, ja que s'han prorrogat fins a l'any 2011 davant la conjuntura econòmica que patix aquest país i aquesta comunitat en especial.
Però, es veu que com vostés no volen mirar, doncs, no veuen la realitat i seguixen plantejant la seua línia de confrontació contra el Govern d'Espanya.

Vostés han utilitzat la possibilitat d'este debat parlamentari de manera torticera.
En este cas, han presentat una esmena que res té a vore amb la proposició no de llei que nosaltres presentem, amb un objectiu molt clar, i és: no debatre i dir que no a les nostres propostes.
La nostra proposta duu un
pla que els posa en el terreny de les seues competències i de la seua responsabilitat, un acord en matèria de vivenda entre La Generalitat, els promotors i les entitats financeres,
que fiquen mil milions d'euros en un període d'un any.
Per tant, per a dir que no a que es puguen concedir préstecs al cent per cent de la compra sense entrada ni comissions i quotes reduïdes durant els tres primers anys; per a dir que no a concedir crèdits entre 9.
000 i 12.
000 a les persones que necessiten accedir a una vivenda,
quasi 150.
000 vivendes en estoc, quasi 150.
000 famílies que es podrien beneficiar d'aquestos préstecs reintegrables i per a dir que no als promotors perquè traguen al mercat l'estoc de vivenda.

El que passa en este parlament, senyories del Partit Popular, és impensable i insòlit en qualsevol altre país europeu, donada la conjuntura de crisi.
En altres països descentralitzats, com aquest, per exemple, Alemanya, tots els länder estan col·laborant colze a colze amb la presidenta del govern d'Alemanya, col·laboració institucional davant una situació excepcional de crisi econòmica.
Vostés, ací, a remenejar-se en el fang, perquè, clar, a mar revuelto, ganancia de pescadores.

Senyories, els ciutadans d'esta comunitat es mereixen alguna cosa més que un govern autonòmic que intenta traure rèdit electoral de la crisi.
Es mereixen -i els esperen- en la unió de forces i la col·laboració per fer front i eixir el més prompte possible d'aquesta conjuntura econòmica.

Però, senyories del Partit Popular, vostés ja fa temps que han convertit aquesta cambra, les Corts Valencianes, en un lobby contra el Govern d'Espanya, i no donen, lamentablement, i, sobretot, per als ciutadans d'aquesta comunitat, cap senyal de rectificació.
Continuen vivint en el seu planeta Pandora particular, on tot és meravellós però la realitat en esta comunitat és molt distinta.
Quan es lleven les ulleres 3D ho voran.

Moltíssimes gràcies, i, evidentment, no anem a acceptar la seua esmena.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Señora Marco.

La senyora Marcos Puig:

Créame, señora Salvador, que yo sí que me he leído el documento de la complicidad y lo único que he encontrado son plagios a buenas propuestas, buenas ideas del Partido
Popular y meras declaraciones de intenciones, señoría.
Eso es lo único que me he encontrado en este acuerdo político para la recuperación del crecimiento económico y la creación de empleo.

Mire, señora Salvador, el Plan estatal de vivienda no tendría ninguna vigencia en esta comunidad si no se concertara con la Generalitat
valenciana.
Y ahí está la responsabilidad de nuestro gobierno, del gobierno valenciano, eso es
responsabilidad institucional.
Pero es que, además, hemos establecido -porque la Generalitat valenciana ante las situaciones de crisis sí que arrima el hombro-, hemos establecido un conjunto de medidas adicionales y complementarias para
afrentar la problemática.
Hemos cubierto esos agujeros que no cubría el cacareado Plan estatal de la vivienda.
Y usted lo sabe muy bien porque en
su pueblo esto es una realidad, señora Salvador.

Y, mire, ustedes en su propuesta, en esa política que ustedes utilizan del corte y pega, copian la propuesta de Andalucía.
Pero es que resulta que la Junta de Andalucía adoptó el 22 de noviembre un acuerdo por el que aprobó una línea de préstamos reintegrables para la adquisición de vivienda libre.
Pero esta aportación se hará efectiva, en su caso, señoría, de forma fraccionada, en cinco años, y a partir del año 2013.
Nosotros necesitamos respuestas desde ya, señora Salvador.
Y la concesión de esos préstamos, además, está vinculada a la previa obtención de un préstamo bancario.
Con lo cual, ya veremos, ya veremos lo que pasa con esas ayudas,
señoría.

Mire, señora Salvador, se lo he dicho en mi anterior intervención, nosotros no vamos a ser cómplices de un gobierno que aumenta la presión fiscal.
Ustedes, además, desde el Partido Socialista, no sólo a nivel estatal, sino en la Comunidad Valenciana, un día dicen una cosa, y, otro día, dicen otra cosa.
Zapatero -se lo he dicho-, menos cemento y más conocimiento -dijo un día-.
Y, ahora, resulta que tiene que recurrir al demonizado sector de la construcción para salir de la crisis.
Es que ustedes ya no tienen credibilidad, señoría.
Es que con ustedes no se puede ir absolutamente a ningún sitio.

Nosotros somos los de la política del cemento con conocimiento, desarrollo sostenible, porque progreso no es
inmovilidad.
Sin embargo, ustedes, un día fueron a Europa a criticar el urbanismo de la Comunidad Valenciana solamente
para hacerles un guiño a sus socios, a su izquierda querida, señoría.
Pero, ustedes saben que eso les ha salido mal, les ha salido mal y ahora
tienen que renegar de sus antiguas convicciones y venir a la tesis del Partido
Popular, un partido que apuesta por el equilibrio, por los sectores productivos
y, también, por la construcción.
Siempre equilibrio, señorías.

Nosotros sí diremos que sí a la rebaja de impuestos, pero a todos los impuestos en general, señoría.
Retiren esa subida de IVA.
Díganle ustedes a Zapatero que fuera esa subida de IVA porque eso no hace otro
cosa nada más que poner piedras en el camino, sobre todo, también, a los más necesitados.
Ese es el socialismo, señorías, el del corta, copia y pega; corta derechos sociales, copia alguna propuesta
buena del Partido Popular; y, después, pega un buen titular en los medios de comunicación para que nadie vea la ineficacia y su incompetencia, señorías.
(Aplaudiments) Esa es la táctica zapateril y del gobierno socialista.
Cuando la situación se les ha desbordado, piden consenso.
Lo vimos en el tema de la inmigración, lo vimos en el tema del agua y, ahora, lo vemos en la crisis económica.
Primero, no hace caso a nuestras propuestas y, ahora, piden consenso para
buscar la complicidad de un partido que sabe perfectamente lo que hay que hacer
en las malas situaciones porque ya lo hicimos, ya cogimos un país destrozado, con más de un 24% de paro y dimos la oportunidad a los españoles de seguir montando empresas y de reducir a la mitad el paro en España, señorías.
(Aplaudiments)

Lo único previsible en la política del Partido Socialista es que ustedes no van a hacer absolutamente nada
para combatir esta crisis económica.
Es lo único que podemos prevenir y lo único que podemos esperar de este Partido Socialista.
Sin embargo, nosotros aquí, hoy hemos presentado una propuesta, y usted ha dicho «no» directamente a la propuesta del Partido Popular, porque usted prefiere plagiar
una propuesta de la Junta de Andalucía, que sabe Dios cuándo se va a poder producir, señoría.

Sin embargo, nosotros estaremos aquí en la Comunidad Valenciana con el gobierno del presidente Camps, con esa
responsabilidad institucional y política, cumpliendo en más de un 100% los planes estatales de vivienda y, desde luego, seguiremos
cubriendo los agujeros que Rodríguez Zapatero está haciendo a los valencianos en materia de vivienda.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Salvador, para finalizar este turno de réplica.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Marcos, quan vullga jo la convide al meu poble, a la Vall d'Uixó, però lamente que no li podré ensenyar res i ninguna inversió de la Generalitat valenciana, però si vol ens passejarem per totes les obres que s'han fet en el plan Zapatero en 2009 i (inintel·ligible) .
.
.
en 2010 (aplaudiments) en el municipi de la Vall.
Aixina que quan vullga jo la convide.

Han presentat, vostés, han presentat una esmena -i acabaré molt breument- que diuen dos coses: «Que Les Corts acorden que el Consell inste el Govern d'Espanya que adopte les mesures necessàries per a, bla, bla, bla.
Les Corts acorden que el Consell inste el Govern d'Espanya a adoptar amb urgència les mesures adequades per adaptar el pla estatal, bla, bla, bla.
»

Doncs, jo crec que si vostés hagueren presentat en claredat el que realment volen dir en esta esmena, igual
l'haguérem recolzada i tot, perquè esta esmena, senyories del Partit Popular, no és més que un eufemisme en el qual s'oculta.
Primer, no reconeixen la capacitat de Camps per a liderar esta comunitat, som la quintaesencia de un modelo fallido -segons el Financial Temps- i per tant, el que estan demanant és que Camps no torne de Brasil.
Dos, renuncien a les seues competències reconegudes en l'Estatut d'autonomia.

Per tant, sap què li dic?
Demanen dissolució de Les Corts i que governe Zapatero.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bon dia, senyories.

Bé, vaig a començar pel més obvi.
La funció de les administracions públiques no pot ser ajudar les promotores a desfer-se de l'estoc de les vivendes buides.
La funció del Consell no pot ser ajudar les promotores a desfer-se de les 150.
000
vivendes buides que hi ha al País Valencià.
No pot ser que el Consell destine 1.
000 milions d'euros, 1.
000 milions -que només estar parlant d'esta quantitat em sembla estar molt fora de la realitat-.
No és possible -com deia- que es destinen 1.
000 milions d'euros a salvar les promotores i constructores, entre altres coses perquè estem parlant de promotores locals que poden tindre 20 o 25 vivendes, a
promotores com Sedesa o Lubasa -constructores-.

Aquesta proposta, senyories, va en la mateixa línia que gran part de la política de Zapatero contra la crisi.
Socialitzar les pèrdues de les empreses privades.
Durant els anys de bonança econòmica els beneficis han sigut exclusivament privats.
O és que les promotores i constructores quan venia un any que tenien beneficis de
repent feien un repartiment entre tota la ciutadania dels beneficis?
A que no?
A que no?

El primer que va fer Zapatero quan va assumir que estaven en crisi va ser donar
diners als bancs, i ara el que proposen vostés és ajudar les promotores i constructores.
Constructores, promotores i bancs, uns
dels principals causants de la crisi han de ser socorreguts per l'estat i pel Consell.
Moltes han estat anys especulant i guanyant diners a
cabassos.
No és que elles estiguen patint les conseqüències de la crisi.
És que són, en bona part, les culpables de la crisi, o almenys, part de la causa d'aquesta crisi.

Si volen vendre les cases que tenen buides -que no han pogut vendre- que baixen els preus.
Això és el que han de fer, però sense ajudes públiques.
No és possible que ara es propose que l'administració pose damunt de la taula 1.
000 milions d'euros per ajudar-los a vendre unes vivendes a canvi de baixar un poquet el preu -un poquet-.

Des d'Esquerra Unida no podem ni recolzar ni abstenir-se davant d'aquestes propostes.
Els diners públics, senyories, per a l'habitatge públic.
I l'habitatge públic, l'habitatge protegit, no és el que construeixen i promouen des de l'àmbit privat i al que després se li dóna diners des de l'administració.
Eixe no és per a l'esquerra l'habitatge públic.

A més, estem parlant de propostes sense instrument financer.
Són les entitats privades les que han de finançar al no haver banca pública -cal recordar que l'antic Banc Hipotecari va ser privatitzat pel Partit Socialista-.
Amb aquestes propostes no es qüestiona el model actual on per a adquirir un habitatge els treballadors i
treballadores s'han d'endeutar fins a trenta anys.

Continua deixant fora de l'accés a l'habitatge els sectors més desafavorits.
El 20% dels ciutadans i ciutadanes del País Valencià que viuen sota el llindar de la pobresa, no necessiten un pis un poquet més barat o que se'ls lleve l'entrada.
No és això el que necessiten.
Així, continuem en aquestes propostes, exactament igual, sols poden accedir a un
pis, a un habitatge, els que poden accedir a un préstec i endeutar-se per a mitja vida -això és el que estan proposant encara vostés-.

La funció del Consell ha de ser assegurar l'accés a l'habitatge a tots els ciutadans i ciutadanes que ho sol·liciten, perquè és un dret i això no és el que pretén aquesta proposició no de llei, perquè si no, del que estaríem parlant és de construcció d'habitatge públic, directament, per una constructora, una promotora i una immobiliària públiques.
Estaríem parlant de fomentar el lloguer, estaríem parlant de rehabilitació, estaríem parlant d'acabar amb l'especulació gravant les vivendes buides, però aquesta proposició no de llei parla que el Consell pose damunt la taula 1.
000 milions d'euros perquè un acord entre La Generalitat, les entitats financeres i les promotores ixquen
a la venda aquestes vivendes buides que n'hi han, aquest estoc, no?

Aquesta proposició no de llei és una nova privatització dels diners públics i és un malbaratament d'una política pública en matèria d'habitatge.
Nosaltres pensem que fomentar l'accés a l'habitatge s'ha de fer amb construcció pública, amb rehabilitació, perquè els diners públics -repetisc- són per a l'habitatge públic.
Sembla que per a alguns, crisi és quan baixen els preus de les vivendes i els promotors no guanyen tants diners; per a altres, per als treballadors i treballadores, crisi és quan un 20% d'aturats i aturades i amb uns preus de la vivenda encara absolutament desorbitats
no podem accedir a una vivenda digna.
Eixa és la diferència.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra la señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

El Grup Parlamentari Compromís va a abstindre's a aquesta proposició no de llei presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Nosaltres entenem que és una proposició no de llei que, malgrat les bones intencions, no arriba al que nosaltres
considerem que deuria ser el fons de la qüestió, a parlar directament de la problemàtica real i, per tant, oferir una alternativa molt més enllà que el políticament correcte, que és el que se'ns presenta avui en aquesta proposició no de llei.

De fet, nosaltres creguem que si bé és cert que en l'exposició de motius se fa una reflexió molt més profunda, molt més situada en el context real de com se troba el sector urbanístic, immobiliari, al País Valencià, desprès, si aprofundim en la proposta de resolució que en definitiva és el que avui se pretén, o no, aprovar, doncs creguem que hi ha moltes mancances molt significatives i
que no podem deixar de mencionar.

Nosaltres entenem que hi ha d'haver alguna reacció, alguna proposta, alguna alternativa, davant la paràlisi a la que ens té sotmesa el govern del senyor Camps.
A La Generalitat, la no acció està duent a la Comunitat Valenciana a una situació de crisi molt més greu que a altres comunitats.
I, per tant, és normal que sigam l'oposició qui posem damunt de la taula les alternatives.
Però el que se'ns presenta avui ací no és una alternativa, és més una declaració d'intencions i ara, ara, en el punt en el qual estem, en la situació en la qual estem, ja no podem oferir simplement bones intencions, hem d'aprofundir molt més.

Se parla de disposar 1.
000 milions d'euros per a aconseguir préstecs reintegrables però ni se diu -i jo crec que és una cosa que podrien perfectament haver aprofundit més, el Grup Parlamentari Socialista-, ni se diu amb quins criteris, a qui anirà adreçat estos préstecs, ni tan sols aquesta reintegració de quina manera es farà.

Nosaltres creguem que el Partit Popular en el cas de voler aprovar açò podrà, fins i tot, pervertir la pròpia voluntat de l'oposició en aquesta iniciativa.
1.
000 milions d'euros que poden perfectament dir que vagen als qui més tenen que als que no tenen, doncs no podem deixar escapar les
puntualitzacions, i és el que deuria haver fet el Partit Socialista, haver deixat específic, específic literal, que el criteri de renda fóra una garantia per a les persones que estan patint la crisi d'una manera molt més greu per tal d'accedir, en tot cas, a estos préstecs.

Però anem més enllà.
No hem d'oblidar que també podríem haver fet un esforç i haver especificat que les reintegracions se facen sense cap tipus de cost,
cap tipus d'interés que vaja, justament, a perjudicar les persones que, almenys des del nostre punt de vista, deurien anar adreçades les mesures contra la crisi que portem al parlament.

Això és una de les coses que nosaltres trobem a faltar i que, per tant, fan que pugam
abstindre'ns, mirar cap a un altre costat -com si diguérem- perquè creguem que no s'ha de negar una alternativa que se posa damunt la taula però tampoc negar la màxima i és que no arriba molt més enllà d'unes bones intencions.

En l'exposició de motius se parla de vivendes en estoc, vivendes protegides, però no se diu que aquestes concessions de préstecs vagen dirigides justament a estes vivendes en estoc, no se diu.
Podríem estar parlant que aquestos préstec vagen dirigits a una construcció nova, i nosaltres tampoc creguem que açò siga la solució.
Quan nosaltres parlem de les vivendes en estoc i parlem, i emfatitzem també, en la rehabilitació, la part de la rehabilitació -lògicament i com vostés entendran- estem afavorint que aquests treballadors del sector de la construcció que ara es veuen en una mà darrere i una altra davant, doncs que puguen treballar de nou en el seu sector
de treball.
Però no se diu res en la proposició no de llei que presenta el Partit Socialista.
No diu, no s'especifica, que a estes ajudes també hauran de primar que les vivendes a les quals vagen adreçades siguen les vivendes en estoc o siguen per a les pròpies rehabilitacions de les vivendes.
Sí que se diu en l'exposició de motius.

Per tant, no entenem per què el Partit Socialista ha vullgut quedar-se només que, ja dic, amb els criteris políticament correctes.
Sí és cert tot l'argumentari que se fa de com la no-reacció del govern valencià davant la crisi ens està situant en una situació molt més difícil que en altres comunitats.
Sí és cert que les inversions en el pla de vivenda per al govern de La Generalitat
no són de primera magnitud.

Nosaltres, de fet, i ho hem debatut en les esmenes als pressupostos, vam
demanar que s'augmentaren les partides destinades al Pla de vivenda, perquè este any, en l'any 2010, si bé és cert que hi ha hagut un augment de les partides que han vingut del govern
estatal, hi ha hagut una minorització dels crèdits concedits a estes partides per part del govern valencià.
De fet no és nou, i ja en 2009 vam trobar una modificació pressupostària, d'estes que el govern valencià, el Partit Popular, el senyor Camps, fa d'amagatall.
Vam trobar fins i tot modificacions pressupostàries per a llevar-li crèdit als pressupostos, llevar-li diners als pressupostos, al pla de vivenda
para llevarlos a otros menesteres que els ocupen molt més el temps als membres del Partit Popular.

Li férem preguntes en aquell moment al conseller sobre quin era el raonament d'aquesta modificació pressupostària, i no ens ha sabut contestar a estes preguntes claríssimes que els hem fet.

És a dir, no podem negar tampoc la realitat, i és que el govern valencià per a estos.
.
.
, per a estes partides, per a estos projectes, que en la mateixa
conselleria se defineixen com partides que van adreçades a la rehabilitació, a les ajudes per a obtindre pisos de VPO, etcètera, etcètera, doncs no entenem per què ve aquesta modificació pressupostària i tampoc, com no?
entenem de la no-explicació al respecte.

Això són realitats, són realitats existents, però jo crec que l'oposició hem demostrat, i hem de seguir demostrant, que som capaços d'aprofundir en estes realitats molt més, molt més del que avui se'ns presenta ací.

Les declaracions d'intencions no són bones enfront d'un govern que es troba paralitzat, enfront d'un govern que no dóna resposta, i sobretot no són bones si veritablement ens creguem que l'oposició som capaços de governar, nosaltres sabem que sí, i per tant les alternatives que presentem no podem quedar-se únicament i exclusivament en el políticament correcte, que és el que se'ns presenta hui per part del Grup Parlamentari Socialista.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Senyora Salvador, per al torn de rèplica.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyora presidenta.

Diré a la senyora Albiol que el seu grup va a recolzar aquesta iniciativa en
Andalusia, l'igual que els sindicats i la resta de partits polítics.
Per tant, no entenem per què no la recolzen en aquesta cambra.

Però, bé, en qualsevol cas és una iniciativa que el Grup Parlamentari Socialista presenta des de la responsabilitat per l'absència de mesures per part de la Conselleria de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i
Habitatge, que el senyor Cotino, doncs, està ocupat en altres menesters, en tots, menys el de la vivenda.

Considerem que les oportunitats que per a la construcció sorgiran després de la crisi és evident que han de pivotar al voltant de la vivenda protegida, la rehabilitació i l'obra civil.
Eixe és el full de ruta, i aixina és el marc o el context que emmarca les línies d'actuació del Ministeri d'Habitatge.

Requerix de mesures per a contribuir a la creació d'un millor escenari perquè eixe futur siga el més immediat possible.
La nostra contribució per a dissenyar eixe nou escenari requerix de mesures de caràcter conjuntural, com el que plantegem, eixe acord a tres bandes: entre
Generalitat, entitats financeres i promotors, perquè en estos moments hi ha un bloqueig en el sector degut a eixe excés de vivenda de renda lliure en estoc que bloqueja qualsevol iniciativa de
construcció de vivenda protegida.

Es tracta d'aprofitar la conjuntura que per una banda ens dóna l'excés d'estoc de vivenda de renda lliure i, per una altra banda, l'existència de demandants de vivenda en la Comunitat Valenciana, per ensamblar les necessitats del sector de la construcció i dels ciutadans que necessiten accedir a un habitatge.
Perquè al final la nostra proposta se traduïx en crèdits per a quasi 150.
000 famílies que podrien accedir a aquestes 150.
000 vivendes en estoc que hi ha en la
comunitat.
No és ninguna mesura per a beneficiar de manera única i especial al sector de la construcció, senyories.

Ensamblar al voltant d'un element fonamental, com és la responsabilitat del Consell en matèria d'habitatge i que en estos moments no estan assumint.
Implicació del Consell en l'aplicació d'una mesura de caràcter conjuntural en la línia que han fet altres autonomies, que té sentit especialment en esta comunitat per un excés d'estoc, fruit del creixement desmesurat que arrastren, sí de l'època de las vacas gordas en esta comunitat.

La situació excepcional de crisi ens porta a proposar aquesta mesura que, reiterem, té un caràcter conjuntural i excepcional i un període de vigència d'un any.

Demanem el recolzament d'aquesta iniciativa, perquè si no es prenen mesures com les que proposem, es frustren les expectatives i
els drets de molts ciutadans i l'estudi de demanda es queda en paper mullat.
Difícilment es podrà satisfer la demanda de vivenda que hi ha a la comunitat si primer no es saneja
el mercat.
No es vol construir més vivenda mentre hi haja estoc.

Reconsideren la seva posició davant la falta de voluntat política del Consell per abordar amb serietat i rigor els drets dels ciutadans d'accedir a una vivenda i atendre també el que el sector està reclamant.

Moltes gràcies, senyoria.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Senyora Salvador, em sembla que pateixen vostés una greu esquizofrènia.

Vostés no paren de parlar de vivenda de protecció oficial i de rehabilitació, i en canvi esta proposta és tot el contrari, és parlar d'habitatge lliure, d'ajudar les promotores que traguen a la venda eixes vivendes buides que tenen.
És que una cosa no pot quadrar amb l'altra mai en la vida.
Una cosa és fomentar la venda d'habitatge lliure i l'altra cosa és fomentar la construcció de vivenda pública.
I una cosa no quadra amb l'altra de ninguna de les maneres.

No ens intenten enganyar a nosaltres ni s'enganyen vostés.
Aquesta proposta no és per a fomentar l'accés a l'habitatge dels treballadors i treballadores i de la gent jove del País Valencià.
No s'enganyen.
Aquesta proposta únicament va en la línia d'ajudar les promotores a desfer-se de l'estoc de vivendes buides.
Un estoc del qual no poden desfer-se perquè els preus són absolutament desorbitats, absolutament desorbitats.

Si volen vendre aquestes vivendes que tenen que no poden vendre, el que han de
fer les promotores i els bancs és renunciar a tindre eixos beneficis absolutament desorbitats que han tingut
durant tots els últims anys i que volen continuar tenint a pesar de la crisi econòmica que estem patint.
Eixe és el greu problema.
Si volen vendre, que baixen els preus, però no posen diners públics al servei de promotores privades.
Els diners públics per a l'habitatge públic.

Parla vosté de la responsabilitat del Consell en matèria d'habitatge.
La responsabilitat del Consell en matèria d'habitatge, jo estic d'acord amb vosté, no s'està complint des de fa molts anys.
Però no s'està complint perquè no s'està fent que l'IVHSA actue com una verdadera promotora d'habitatge públic, perquè no s'està construint habitatge protegit al País Valencià des de fa molts anys.
I eixa és la responsabilitat del Consell en matèria d'habitatge, no salvar les promotores, eixa no és la responsabilitat del Consell, no pot ser de ninguna de les maneres.

I s'ha parlat ací també del Pla estatal d'habitatge.
El Pla estatal d'habitatge no té cap singularitat en matèria d'habitatge protegit, més bé, tot el contrari.
El que fa és aprofundir en la línia d'empitjorar les condicions d'accés a l'habitatge protegit, fonamentalment perquè s'incrementa el preu màxim de l'habitatge protegit.
L'estat permet en el pla estatal d'habitatge que s'incremente el preu màxim i el Consell ho aplica.
I ací, al País Valencià, les vivendes protegides estan a un preu pràcticament de vivendes lliures gràcies al pla estatal d'habitatge.
Això és el que ha fet el pla estatal d'habitatge.

Per tant, no anem a recolzar esta proposta perquè em sembla, em sembla que açò és socialitzar les pèrdues de les empreses privades i, sense dubte, Esquerra Unida anem a continuar apostant per l'habitatge protegit.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Anem a vore, jo crec que és que queda molt clar que aquí hi ha un problema de fons, i és que totes estes coses que adornen la proposició no de llei, el debat que adorna la proposició no de llei, les intencions del Partit Socialista després en la proposta de resolució no s'ha plasmat ni una paraula.
És a dir, vostés diuen, clar, aniran adreçats a aquells sectors més desfavorits d'esta crisi.
Però vostés no fan ni tan sols menció que primarà sempre el criteri de renda a l'hora d'accedir a aquestos ajuts.

Parlen vostés que se reduirà el preu de les vivendes, però quan s'haja donat a estos promotors l'ajut que li oferirà La Generalitat?
O exigiran que estes vivendes, que ja de per si tenen un alt
cost, primer facen una important reducció del preu i així poder ser aleshores els que accedixen a ella?

No parlen tampoc dels criteris a l'hora de retornar estos ajuts.
Perquè, clar, si vostés diuen que anirà açò adreçat als sectors més desafavorits, supose que tots estem pensant que els crèdits quan se retornen no tindran cap tipus d'interés.
I, per tant, això és el que se negociarà de forma primordial amb les caixes d'estalvi o els bancs.
Això tampoc ho diuen!

Han buidat de contingut la seva pròpia proposta.
El seu propi debat que haguera costat poc posar-lo línia per línia en les propostes, doncs l'han buidat de contingut.
I, com comprendran, el que no podem esperar és que el Partit Popular tinga voluntat de fer les coses com cal fer-les.
Perquè no ho farà i pervertirà esta iniciativa.
Perquè diners per al pla de vivenda ja n'hi han, menys del que nosaltres creguem que hi han d'haver.
Però se pervertixen, i això ho sabem, perquè no hi ha criteris.

I els vaig a dir, fins i tot ells creuen que posen criteris, malgrat que després se'ls boten, perquè fins i tot en el propi pressupost sí que especifiquen ells, el Partit Popular, que els diners aniran als «adquirientes y promotores de viviendas protegidas en propiedad o alquiler y
promoción, rehabilitación, ya sea para uso propio o alquiler».

És a dir, han aprofundit molt més que vostés, que són els que vénen ací a parlar que s'ha de reaccionar enfront de la paràlisi a què ens té sotmés el Partit Popular.

Què li costava al Partit Socialista veritablement en la resolució, que és el que s'aprova, i no les bones intencions i el debat, visualitzar quina és la problemàtica real?
I és, si hi ha vivendes en estoc, sí, s'ha d'afavorir la vivenda de protecció oficial.
Però a qui cal anar a ajudar?
Anem a parlar d'eixes coses.
No costava tant.

De fet, vostés diuen, bé, és que també el govern haurà de fixar els criteris, que per això són els que governen.
Doncs no!
Doncs no!
L'oposició ha de ser suficientment responsable per a fixar criteris de primer ordre i que
siguen criteris que després s'hagen de complir per norma, per norma, per proposició no de llei.
I vostés ho deixen a libre albedrío, que això és el que fa el Partit Popular, pervertint cadascuna de les propostes que voten.
Aquesta sembla ser que no la van a votar.

Malgrat això, ja els hem dit, nosaltres ens abstindrem, perquè sí que es de veres que tot tipus de reacció i que pose damunt la taula els problemes, nosaltres no anem a negar-los.
Però ara s'ha de fer un exercici de responsabilitat, sobretot si vostés veritablement creuen que tenen una alternativa real.
Esta no és una alternativa real.
És, simplement, de nou, donar-li xec en blanc al Partit Popular perquè torne en la seva perversió de la situació econòmica que patixen molts milers de persones.

S'ha dit, 150.
000 famílies a les quals anirà adreçada esta iniciativa.
I vosté ho ha dit clarament.
Perquè hi ha 150.
000 vivendes en estoc.
Vostés fan el càlcul segons les vivendes en estoc.
Però, ara, a quines famílies?
Això vostés ni tan sols s'han atrevit a aprofundir en el tema.

Han parlant de les vivendes, que és la xifra fàcil, perquè és la més fàcil de comptar, però després el compromís real de l'esquerra és també tractar les altres coses.
És a dir, a quines famílies anirà adreçada, perquè, sobretot, els que necessiten resposta nostra, del govern també, però ja crec que no l'esperen, però sobretot nostra, és que parlem d'ells, i en esta proposició no parlem de cap d'ells.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muy bien, señorías.
.
.
(Veus) Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 32; votos en contra, 49.
Queda desestimado este punto y
pasamos al siguiente.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre el rebuig al perllongament de l'edat de jubilació fins als seixanta-set anys, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 52.
154, BOC número 214)

La senyora presidenta:

Toma en consideración de la proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre el rechazo a la prolongación de la edad de jubilación hasta los sesenta y siete años presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís.

Tiene la palabra la señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyors diputats.

Senyores diputades.

El Grup Parlamentari Compromís presenta hui una proposició no de llei que ha de situar-se en el context de crisi econòmica que estem vivint i de les reaccions que dels diferents governs, ja siga el
govern autonòmic, ja siga el govern estatal, s'estan portant a terme.

Nosaltres volem deixar clar.
.
.
, i per això vaig a llegir de forma literal algunes parts de la nostra proposició no de llei, volem deixar clar què és el que avui Compromís està dient, i ho vullc deixar clar de començament perquè no vullc que el debat caiga en un debat estèril, en un debat de tirar-se la pilota els uns als altres.
Crec que, com a Corts
Valencianes, tenim la responsabilitat de donar resposta a una crida no solament
social, fins i tot una crida que en un moment donat féu el govern estatal a l'hora de dir que aquestes propostes estaven obertes al diàleg, estaven obertes a les manifestacions que se pogueren fer.

Nosaltres venim ací, amb esta proposició no de llei, perquè el consell de ministres va aprovar els tràmits que tenien com a objectiu, tenen com a objectiu final, el retall d'un dels drets socials més consolidats i d'ample abast com és el perllongament de l'edat de jubilació dels seixanta-cinc al seixanta-set anys.
Aquesta proposta, que s'ha de traslladar al Pacte de Toledo, sobre prestacions socials, s'ha fet sense tindre en compte altres possibilitats d'obtenir nous recursos, cotitzacions socials o ingressos a través d'impostos, que no siga la del retard de l'edat de jubilació, tot volent justificar-ho en que l'esperança de vida mitjana de la població espanyola ha creixcut quatre anys en el període 1980-2005, passant dels setanta-sis als huitanta anys.

Les mesures que nosaltres creguem, i és el que nosaltres volem posar avui ací damunt de la taula, són moltes i vénen a donar resposta a aquesta crisi del sistema capitalista que a nivell
mundial ens està portant a una situació precària, de tots els ciutadans en general.
Però, sobretot, el que no podem obviar és que aquesta crisi en cap moment fa culpable els treballadors i treballadores i
molt menys els futurs pensionistes.

Nosaltres, en la nostra proposició, demanem que Les Corts rebutgen la mesura del consell de ministres de forma
rotunda, la rebutgen, però proposem també altre tipus d'alternatives.
Aprofundim molt més en la problemàtica existent i, per tant, en les solucions que creguem que sí que donen resposta a estes reformes estructurals molt més enllà que les improvisacions a què mos tenen acostumats els governs que ens presideixen.

Volem que accepte alternatives.
El govern espanyol, durant l'anterior legislatura va acceptar el recolzament de l'esquerra per tal d'avançar en les lleis que portaven de la mà progressos socials, però també és cert que durant l'anterior legislatura també miraven cap a la dreta quan volien pactar.
.
.
, el govern del Partit Socialista,
volien pactar mesures econòmiques.

En aquesta nova legislatura la crisi s'ha agreujat, perquè, ja dic, era una crisi del sistema i, per tant, el que ha sigut ara és, bé, la manifestació més dura, doncs, ara tornen a eixa dinàmica que ens ha situat, la que portaven i la que estan portant, a la situació que vivim, no solament en la Comunitat Valenciana, sinó a nivell estatal, és a dir, una situació molt més preocupant que a la resta de països de la Unió Europea.

Quan fa dos anys, vora dos anys, dos anys i mig, el senyor Zapatero ens
comparava i ens situava entre les deu millors economies del món, se fixava en unes estructures econòmiques que a dia d'avui ningú pot negar que clarament eren errades, fràgils i que no portaven a una estabilitat econòmica, sobretot que sustentara un govern que se considera progressista.
Després d'estos anys, ara ens acompanyem, amb Grècia i amb Portugal, en la deriva i en el descens dia rere dia per la no-reacció contundent del govern del senyor Zapatero.

¿Quina ha estat?
La pitjor de les fórmules possibles, ha estat la reacció del govern socialista.
Perquè han proposat de tot, però sempre acompanyada de la improvisació, de les retirades ràpidament pel bum que han suportat estes propostes, les reculades, les matisades,
però sempre totes, ja dic, amb un denominador comú: totes estes propostes han mirat sempre cap a la dreta, dinàmica, ja dic, que no és nova, dinàmica que el Partit Socialista, el govern del senyor Zapatero, ha estat fent en l'anterior legislatura, i en esta sembla ser que no té voluntat recapacitar.

En aquell moment se disposava d'una majoria suficientment ampla de l'esquerra per a avançar en estos compromisos socials, però ara, ara, també se disposa de la majoria suficient, no solament per a avançar en estos compromisos socials, sinó els compromisos econòmics que haurien de ser primordials per al govern estatal.
(Remors)

Tenen majories suficients, però vostés decidixen sotmetre's i ser la veu única i exclusivament dels poderosos.
¿D'on ve aquesta iniciativa que en primera instància se va vendre com a profitosa, bona, però, després, al vore la reacció social, se va voler recular i dir que estava molt oberta al diàleg i al consens?
Doncs, ve del que al senyor Zapatero li està ocupant el temps, i és donar reacció als interessos dels poderosos.
Aquest senyor s'agafa de les mans de les veus de Davos i ve a Espanya, torna i ens oferix
alternatives que no aprofundixen en reformes de les estructures, no garantixen
en cap moment la protecció social que tant volen vendre com a primer ordre i, per tant, ¿què esperem que hi ha darrere d'açò?
El populisme, la publicitat cap als sectors financers perquè puguen estabilitzar la seva visió de l'economia espanyola, i més particularment, per descomptat,
(remors) el directe benefici cap als bancs, que ja estan fregant-se les mans veient que
moltíssima gent, en la situació que ha creat, en el debat social que s'ha creat, aniran acudint a obrir, doncs, pensions d'aquestes que oferixen els bancs.

Açò és el que passa.
¿I què s'espera de nosaltres?
, ¿per què posem ací avui esta iniciativa com a iniciativa de debat i que volem que siga recolzada
pels membres de la cambra?
Perquè l'administració autonòmica també se veurà perjudicada per aquesta proposta que se fa.
Nosaltres, i no voldria jo comparar
La Generalitat amb una empresa, però, és clar, som contractistes i, per tant, el que els funcionaris allarguen la seua
edat de seixanta-cinc a seixanta-set anys en la jubilació farà que s'hipoteque el futur dels joves que vullguen accedir a estos llocs de treball.
No
solament en l'administració pública, però que també.
I per això nosaltres també hem de respondre a este esforç, sembla ser, de diàleg que ara sembla que promou el govern del senyor Zapatero amb este tipus de
mesures.

Els joves, arribant vora el 40% del desocupació, se veuen perjudicats d'una manera directa, estan vostés assenyalant-los directament, amb esta mesura.
És incomprensible.
.
.
, és «incomprensible», que el Govern d'Espanya, el Partit Socialista, s'escandalitze del que diu la patronal respecte als contractes adreçats als joves, i que no veja que esta mesura que han posat damunt de la taula és un atac directe al sector juvenil.
¡És incomprensible!

Vostés estan fent que l'edat d'emancipació, que això també contempla l'edat de treball, s'allargue per a un sector que sempre, ja siga pel govern de Camps, ja siga pel
govern estatal, s'està quedant com a actor secundari de les polítiques econòmiques i, fins i tot, de les polítiques socials que s'aproven i que se posen damunt de la taula.
Sempre se queden com a actors
secundaris.

Mesura que ataca directa els treballadors i treballadores, però també mesura que ataca directament aquells que volen accedir al món del treball, i aquests són els joves, que voran que les seves possibilitats s'hipotequen per una mesura improvisada i sense contingut que proposa el govern
estatal.

Però és que no hi ha cap tipus de justificació, ni tècnica ni tan sols social, que done sentit a açò.
L'estructura de la Seguretat Social, l'estructura del fons, no està en perill.
Potser siga -potser siga- anem a dir-li plataforma consolidada per tots, l'única que no estiga en perill, i, per tant, ¿per què hem d'atacar de forma directa i anar a trencar pactes que estaven de forma consensuada
posats en els pactes de Toledo?

És a dir, anem allà on està el problema, (veus) anem a parlar de les solucions als veritables problemes, i no anem a satisfer
les panxes ja «molt agraïdes» dels poderosos, del sistema financer, d'aquells que ens estan fent pagar la crisi a aquells que no l'han provocat.
Vostés van acostumar molt malament.
.
.
, el govern del senyor Zapatero va acostumar
molt malament aquestes panxes agraïdes, i ara no vol canviar esta dinàmica.
No és nova, no és nova, és el neoliberalisme pur i dur, és el gir cap a la dreta, és el mateix que faria el Partit Popular.
Sembla mentida que vostés vullguen ser la còpia barata de les polítiques de la dreta, ¡sembla mentida!
, perquè és justament el que faria el Partit Popular, i de vostés, d'un govern progressista, esperen molt més, si veritablement són capaços d'anar molt més enllà del que sembla que volen arribar.

Perquè sí, i ho vaig dir ahir, esta crisi no és un accident, no és un accident, no és ni tan sols una crisi que està patint el capitalisme o el neoliberalisme, són justament açò, el neoliberalisme i el capitalisme qui són la crisi, i això, i això és la dreta cavernària que tenim al govern valencià.

Hi han coses que ens semblen tampoc de profund raonament.
Se diu «seremos más viejos, pero también más ricos».
.
.
No sé si reconeguem estes paraules, però són de Jordi Sevilla quan parlava del perquè d'aquesta mesura.
Però és que amb açò el que vol dir és que, com que treballarem més temps, aportarem més al PIB.
.
.
Però no és veritat, no és veritat.
¿Què hi ha darrere?
, ¿a què és al que tenim nosaltres de fer front?
Perquè açò, estes paraules, estes reflexions dels membres del govern socialista, els
membres socialistes, el que fa és caure en una lògica absurda, contraposada directament amb el debat sobre la competitivitat i el
valor afegit.

No seré jo qui diga quines són les solucions màgiques a açò, però és que és fàcil deduir que a major competitivitat i major valor afegit, es pot aportar.
.
.
-dels treballadors, estem parlant dels treballadors-, es pot aportar també al PIB molt més que crear aquí unes plataformes on tot el món treballa, on treballem fins a més tard, però que no aprofundim en justament açò, que és donar-li un tarannà de qualitat, de qualificació als treballs, que és el que vostés tampoc volen aprofundir en estos problemes.

Què han estat fent?
Tirant globus sonda, tirant la pedreta, mirar a vore què passa i si la reacció és massa contundent, o recular o dir que només que se posa damunt la taula i se parle.

Doncs bé, això és el que ha fet el govern estatal en açò.
Al vore la resposta contundent no solament en fòrums, sinó en manifestacions al carrer arreu de tota Espanya, doncs què ha fet?
Dir: açò està damunt de la taula i és per a parlar.

I és per la qual cosa que Compromís avui decidix emprendre la iniciativa que està encomanada pel govern estatal i ens posem a parlar.
Per això diem que nosaltres, Les Corts, no estem per a fer flacs favors a les panxes
agraïdes i recolzem en tots i cadascun dels moments els treballadors i aquells que
volen accedir al treball.
A estos és el que ens ha d'ocupar el temps.
I per això responem d'esta manera, el no a la mesura del govern del senyor Zapatero.

Gràcies.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

A esta proposició no de llei, el Grup Parlamentari Popular ha presentat una esmena, registre d'entrada número 52.
685.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustre senyora diputada Rosa Roca.

La senyora Roca Castelló:

Gràcies, senyor president.

Senyories, bon dia.

Senyora Mollà, d'entrada li vaig a dir que l'esmena es presenta a la totalitat; fem una substitució del text que llegiré en últim lloc.

Y es necesario, antes de empezar a debatir este tema, por la importancia y la
necesidad de ponerlo encima de la mesa, que recordemos algunas recomendaciones
que en el año 1996 ya se dieron en el Congreso de los Diputados.

En este Congreso de los Diputados, en 1995, primero en 1996, publicado después.
.
.
(pausa) se ratificó que para el análisis de los problemas estructurales del sistema de la Seguridad Social y las
principales reformas, deberán acometerse -establecía- en un foro conocido como el Pacto de Toledo.

La recomendación número 10 del informe de la ponencia para el análisis de los problemas estructurales del sistema de la Seguridad Social y de las
principales reformas que deberán acometerse dice lo siguiente: «La edad de jubilación debe ser flexible y dotada de caracteres de gradualidad y progresividad.
De
igual modo, el acceso a las pensiones de jubilación no debe impedir una presencia social activa del pensionista.
En tal sentido, y
sin perjuicio de mantener la edad ordinaria de jubilación a los sesenta y cinco años, resultaría muy aconsejable, en términos financieros y sociales, facilitar la prolongación voluntaria de la vida activa de quienes libremente lo desean.
» Continúa desarrollándose este punto.

He querido recoger también en la recomendación número 15, y les explicaré por qué a continuación, algunas de las frases y de las palabras que quedan enmarcadas.
«Las actuales -dicen para aquella época, sitúense ustedes en aquel tiempos, dice-, las actuales previsiones pueden alterar significativamente en las próximas décadas.
Resulta por ello del máximo interés que se utilicen instrumentos en el gobierno y en el parlamento que realicen un
seguimiento y una evaluación periódico de la evolución de las magnitudes que intervienen en el equilibrio financiero del sistema para
operar con las intervenciones fueran requeridas en cualquier eventualidad.
Esta
información se trasladará a los agentes sociales.
» Lleva fecha de 12 de abril de 1996, como les he dicho anteriormente.

Estos fragmentos de las dos recomendaciones dejan entrever, como en el resto de
este mismo escrito, el espíritu de consenso y participación que es necesario recordar y trasladar en estos momentos a la actualidad y que
he creído necesario traerlo hoy aquí a esta cámara.

Casi la mitad, el 49% de los españoles creen que el gobierno no podrá pagar las pensiones y la atención sanitaria para las personas mayores en las próximas décadas, según una encuesta del Eurobarómetro publicada por la Comisión Europea.

Desde el Partido Popular consideramos indispensable que cualquier propuesta que
se haga en materia de pensiones debe ponerse sobre la mesa del Pacto de Toledo.
Los anuncios a los que últimamente nos tiene acostumbrados el gobierno del señor Rodríguez Zapatero alarman a la opinión pública.
Están creando alarma social por ser acuerdos unilaterales no respaldados en el marco
de la comisión del seguimiento del Pacto de Toledo.

Es deseable, y así lo solicitamos desde el Grupo Popular, promover el diálogo entre las fuerzas políticas representadas en dicho pacto y los agentes sociales, para adoptar aquellas
medidas que sean fruto del diálogo social, adoptar las reformas del mercado de trabajo que permitan garantizar
el crecimiento del número de cotizantes a la Seguridad Social; el empleo estable y continuado, con
especial incidencia en la incorporación de los jóvenes al mercado laboral -como ya lo saben ustedes, y reiteradamente está saliendo en prensa y en diversas publicaciones, alcanza casi el 45%-; el freno a la expulsión anticipada de la edad laboral a los mayores de 52 años como factor prioritario de mantenimiento del sistema pensiones de cara al
futuro.

Podría continuar un poco más, pero he creído necesario, después de oírle a usted y de oír algunas declaraciones realizadas tras las reuniones mantenidas ayer con el
Ministerio de Trabajo y las distintas fuerzas sociales, algo así como que el aumento del IVA, el aumento del IVA se realiza para pagar las
pensiones.
Pues no.
Yo creo que esto.
.
.
aquí hay una confusión, y es necesario clarificar en estos momentos la separación de las fuentes de financiación.
Usted lo ha comentado o, al menos, yo así lo he escuchado.

Y creo que es necesario en estos momentos, sencillamente con tres o cuatro
frases dentro de estas recomendaciones, este primer punto en donde hace
clarificación, desde mi punto de vista, buena, muy buena, para separar y clarificar cuáles son las fuentes de financiación.
La financiación de las prestaciones de naturaleza contributiva dependerá básicamente de las cotizaciones sociales, y la financiación de las prestaciones no contributivas y universales -también de servicios sociales, entre otras- exclusivamente de la imposición general.

La ponencia recomienda al gobierno que se adopten las medidas necesarias para
profundizar progresivamente en la dirección de la separación de las fuentes de financiación, según la naturaleza de la protección iniciada a partir de 1989, hasta su culminación efectiva en el menor plazo posible, quedando claramente delimitados dentro del
modelo de prestación el sistema contributivo y no contributivo.

No quiero introducir más temas de tipo teórico, porque ustedes saben perfectamente dónde poder localizarlo, y así concluyo rápidamente.

Habla, señoría, señora Mollà, en su propuesta de salud financiera del sistema.
Pero, en realidad, la
imprevisión y el despilfarro provocan que en 2010 no se vaya a ingresar ni un euro en el
fondo de reserva por primera vez desde su creación en 1997.
Los trabajadores de hoy ven como sus aportaciones al estado, en lugar
de destinarse a pagar las pensiones, pagan los incrementos de altos cargos y
pagan los intereses de la deuda, es decir, lo que se debería pagar con los presupuestos general del estado.
Es una política de gasto público desbocado.

Desde julio de 2007, se han perdido más de 1,5 millones de cotizantes, 3 millones solo están cotizando mientras les dure lo que cobran del paro, el superávit se ha desplomado un 30%.
Y podríamos continuar con esta escalada de despropósitos económicos en la que nos ha sumergido el gobierno de José Luis Rodríguez Zapatero.

En conclusión, las reformas que se adopten en nuestro sistema de pensiones deberá hacerse en el marco del Pacto de Toledo, de acuerdo con la Comisión Europea, al margen de cualquier tipo de demagogia y teniendo en cuenta las
opiniones y datos objetivos de los expertos conocedores de la materia.

Por todo lo expuesto, paso a leerle de manera literal la enmienda que presenta
el grupo del Partido Popular:

«Substituïm tot el text de la proposta de resolució per la següent: Primer.
Les Corts acorden rebutjar que les mesures anunciades pel Govern d'Espanya, relatives a modificar el sistema de pensions, s'hagen efectuat sense estar avalades per informes tècnics dels experts coneixedors de la matèria, on s'analitzen els problemes estructurals del sistema de la Seguretat Social.
Així mateix, les reformes que hauran d'escometre's amb el reforçament de la consolidació d'este sistema.

»Segon punt.
Les Corts acorden reiterar l'esperit del Pacte de Toledo i reiteren que qualsevol reforma del sistema de
pensions ha d'abordar-se en este fòrum i comptant amb l'acord de les forces polítiques.

»I el tercer punt.
Que del grau de compliment d'este acord es reta compte a Les Corts en el termini màxim de 3 mesos.
»

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté.
Gràcies, senyora Roca.

És el torn d'acceptació de les esmenes.
Té la paraula la senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats, senyores diputades.

El Grup Parlamentari Compromís no va a acceptar l'esmena proposada pel Partit Popular.
Simplement perquè fa un reflexió prou senzilla: què difícil és dir que no o que sí en estes Corts.
No o sí.
És difícil.
Vostés no ho han dit clarament, però és que la proposta que portem avui ací és molt, molt, molt clara.
No té, no té cap tipus de sortida, d'esmena, que vaja a emmascarar altres històries, perquè és un no o un sí.
Vostés en la seua esmena no diuen ni que sí ni que no al que nosaltres estem dient, que està molt clar.
Perquè si diem, i ho diem, literalment que rebutgem la mesura adoptada.
.
.

Vostés, en canvi, diuen: «No, les rebutgem però perquè estos anuncis no s'han fet sense estar avalats pels informes tècnics on s'analitzen els problemes estructurals del sistema de la Seguretat Social.
» És a dir, ni que no ni que sí a si estan d'acord amb la mesura concreta de rebutjar aquesta proposta d'ampliar l'edat de jubilació dels seixanta-cinc als seixanta-set anys.
I introduint una perversió d'estes que mos tenen acostumats a fer, i és deixant clar que creuen que hi han problemes estructurals en el sistema de
Seguretat Social.

No compartim per a res esta afirmació.
De fet, és el que vostés s'han encarregat de fer durant tot este temps que porta damunt la taula esta
proposta: anar deliberadament fent-li por a la gent sobre el sistema de
pensions, quan, quan se sap que el sistema de pensions té una base sòlida, un superàvit suficient com perquè en cap moment ací ningú tinguem la gosadia de dir que el sistema de pensions, el sistema de Seguretat
Social corre cap tipus de perill.

Nosaltres no parlem d'estes coses.
Vostés fan això per tal de fer-li la contra al govern Zapatero, que en realitat farien el
mateix si estigueren governant, perquè no volen aprofundir directament en el que nosaltres posem damunt la taula.
I és que és una mesura que ataca frontalment els treballadors i treballadores, que retalla
els drets socials dels treballadors i treballadores, que ataca el sistema de
benestar, que ataca -i ho he dit i ho he deixat clar- a aquells que tenen voluntat d'accedir al treball, a l'emancipació completa que requerix també un treball, a ser precís, no precari, com els que oferixen en l'actualitat i, a més, que ni tan sols aprofundix en els propis treballs.

Perquè, clar, quins treballadors es voran afectats més per esta mesura?
Aquells que tenen els treballs més qualificats?
Doncs no.
Aquesta mesura anirà directament als treballs més precaris, als treballs.
.
.
, als contractes més febles, però ni tan sols parlen vostés de la temporalitat, quan no admeten que les administracions, l'autonòmica, aquesta amb molt més grau que la resta d'autonomies, però també l'estatal, té uns índexs de temporalitat molt, molt, molt alts.

Tot açò és el que nosaltres volem.
Volem parlar d'açò.
I és per això pel que tampoc vostés s'han atrevit a aprofundir en les nostres solucions, que les hem posat molt clares
en la proposta que presentem avui.
Que volem que se busquen alternatives.
Com
se fan estes coses?
Vostés eixe debat l'anul·len, ni arriben ahí.
El populisme els està ocupant tot el temps del seu debat.
Volem que s'obtinguen nous recursos a través dels ingressos derivats dels impostos, impostos que no posen en perill l'estat de benestar.
I això vol dir que els que més tenen, han de pagar més.
Per a què?
Per a redistribuir de forma que els que menys tenen no es vegen desafavorits
pel sistema i exclosos, com fan en aquesta comunitat.

I volem que se lluite contra el frau, el frau a la Seguretat Social.
Eixe frau
que ahir deien vostés que volien lluitar contra ell.
Eixe és el que també nosaltres posem ací línia per línia.

Volem, també, que s'incorporen al règim general les persones empleades de la llar i del sector agrari, que se
complementen les pensions que no arriben al mínim a través dels pressupostos generals.
Volem que se combata l'atur i reduir la temporalitat i la dualitat a les modalitats contractuals,
afavorir l'ocupació de joves, fer un recolzament dels serveis públics d'ocupació i millorar la intermediació laboral, revisar l'actual política de bonificacions de la contractació, impulsar la importància de la negociació col·lectiva, fomentar l'ús de la reducció de la jornada com instrument de reajustament temporal de l'ocupació.
Tot açò són alternatives i solucions a una mesura atropellada, a una mesura que no és beneficiosa per a sortir de la crisi actual, ni tan sols, ni tan sols és beneficiosa per a un govern que es considere progressista.

I, també, parlem de modificar el Reial decret legislatiu 1/1994, de 20 de juny, que
parla de la Seguretat Social, perquè un treballador que en un moment donat cesse la seva activitat sense cap tipus
de fonament, doncs puga accedir a la cotització completa.

Són debats profunds!
I què fa el Partit Popular?
El Partit Popular l'únic que diu és: «Bé, anem a fer el discurs de la por, que el sistema està en perill.
A més, no diguem clarament si sí o si no a esta mesura concreta que venim avui a parlar de retardar l'edat de jubilació.
» I el seu «no», en tot cas, és: «Ai!
És que no s'han assentat a parlar amb nosaltres abans de llançar-la com a proposta.
» I vostés volen dir que això és un criteri que jo he d'aprovar-los?
Però si no ho fan vostés en el govern de La Generalitat.
Si és que ho ha dit en esta cambra el senyor president que no pensa assentar-se a
parlar en l'oposició.

Què esperen vostés d'un govern que a dia d'avui en les propostes econòmiques està fent la còpia barata del que vostés farien si estigueren en el govern?
Què poden esperar vostés?
Això, de veritat, és un argument per a dir que no, en tot cas, a la nostra proposta i per a
presentar-li una esmena?
És un argument que no s'hagen assentat a parlar amb vostés abans?

El problema és que s'assenten, o no, no és una mesura que s'haja de posar damunt de la taula.
No, perquè tots els components que adrecen esta mesura són negatius per a combatre la crisi, perquè ni afavorirà la creació d'ocupació.
.
.
, perquè aquí tant que vostés parlen de la quantitat de desocupats que n'hi han, que no parlen dels nostres, sinó sempre parlen en el conjunt, el que haurien de parlar directament és: «No, perquè açò el que fa és no crear tampoc ocupació, sinó allargar l'ocupació existent.
» De fet, el que fa és empitjorar, empitjorar, en tot cas, la possible creació d'ocupació que tindria d'aquells que volen entrar en el sistema de treball.
Perquè el que fa és hipotecar-los d'una manera determinant el seu propi futur.
Per tant, no podem donar-li ningun
tipus de validesa a l'esmena que se presenta.

I, en tot cas, el que sí que voldríem és que vostés no centraren el debat en allò que diuen, sinó, per una vegada, centrar el debat en allò que se presenta de forma rigorosa en esta cambra.
Aquesta proposició no de llei té moltes coses a debatre, i vostés, com sempre, intenten amagar el debat perquè no volen desemmascarar-se davant l'opinió pública.
Saben de sobra que no tenen raó.
Per què?
Perquè ni tan sols l'argumenten, i fan la cortina de fum que ens tenen acostumats, però no deixen clar el seu posicionament.

El posicionament del Partit Popular, a dia d'avui, en esta cambra, és sí o no a retardar l'edat de jubilació?
Sí o no?
No un «no, perquè no s'han assentat a parlar amb mi, i el dia que s'assenten direm que sí i molt allà.
.
.
, direm que sí i més.
» Perquè vostés són capaços, (so d'un telèfon mòbil) capaços de multiplicar aquestes vergonyes que avui posem damunt de la taula.

Però, ara, jo li pregunte: sí o no?
Punt.
És el que voldríem saber.
Més que res perquè la resta seran paraules que no donen cap tipus de resposta a la ciutadania que
s'ho està preguntant.
Tenen clara la posició del Partit Socialista.
Encara que hagen reculat, tenen clara quina és la seva posició, «davant la crisi, omplim les panxes agraïdes del sistema capitalista.
» Res de reformar estructures, res de parlar del fons de la qüestió.
Què té a dir el Partit Popular davant això?
No ho emplenen de cortina de fum, i per una vegada, sortim d'aquí amb una resposta contundent, una resposta senzilla, una resposta que mos la
demana la ciutadania.

Gràcies.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Señora Roca.

La senyora Roca Castelló:

Gràcies, senyora presidenta.

Señoría, no me ha escuchado usted nada de lo que he dicho.
Mi grupo, y por tanto, en
su representación, yo, -quizá a lo mejor me haya expresado no demasiado claro- he dicho.
.
.
, no hemos dicho que íbamos a apoyar o no apoyar una determinada enmienda.
Pero hay una cosa que está claro que usted no ha entendido.

Los pactos consensuados -y estoy refiriéndome otra vez al pacto de Toledo- tienen una estructura lo suficientemente fuerte y consistente como para estar
vigente, y además unas recomendaciones que consensuaron todos los partidos políticos y que hoy hay una comisión sobre la que se trabaja.
Y a esto me he referido con esta enmienda.

La situaciones de cómo va, o no, a quedar este país en un momento determinado -y esperemos que se resuelva pronto-, desde luego, se han de hacer dentro del contexto de ese pacto.
Y así lo piensa y opina el Partido Popular.
Pero ustedes no cambian ni un ápice del discurso.
Entonces, claro, no puede intervenir después para ver las matizaciones.

Usted, hoy, le da un cachetito suave al Partido Socialista y le riñe como si fuera usted una parvulista de primer curso: «¡Ay, ay, ay, cómo os estáis portando!
» Pero de qué vamos.
Un poco más de seriedad, señoría.
¿Y les llama usted al Partido Socialista «copia barata»?
¿Sabe lo qué le digo?
¿Quiere que le diga una cosa con sinceridad absoluta?
Yo siempre copio a los
mejores.
¡Ojalá, el Partido Socialista copiara el programa económico que actualmente ha presentado el Partido Popular!
(Aplaudiments)

Continúa usted con el insulto fácil, «derecha cavernaria».
¿No se cansa, señoría?
¿No se cansan de decir siempre las mismas tonterías?
, ¿derecha cavernaria?
¿Sabe usted?
, de todos los partidos políticos representados en esta cámara, ¡el único nacido en democracia es el Partido Popular!
¡Nada de derecha cavernaria!
Y así lo quiero hacer constar hoy aquí.
(Veus)

Mire, no hemos perdido el tiempo.
Hemos estado observando.
Nos han llamado
agoreros, antipatriotas.
.
.
, sencillamente porque ya la crisis, que se veía venir y estaba instalada en nuestro país como en el resto de Europa, estábamos haciendo ya la visión y volviendo otra vez a recordar el país que nos encontramos en el año 1995 o 1996.
.
.
, en el año 1996, exactamente casi en la misma situación de desastre y de derribo como en el momento actual: (remors) un número de paro que prácticamente que no vamos a poder superar y otra serie de deficiencias.

El estado, en el momento actual, está gastando un 70% más de lo que ingresa.
El déficit público alcanza el 11,4% del PIB, y en dos años la deuda ha pasado del 36% del PIB al 55%.
Los autónomos y las pymes -los que quedan, claro- están ahogados por los impagos y la falta de crédito.

Las tres órdenes o las tres recomendaciones que da el informe de la Comisión Europea a los estados miembros son muy claras: reducir la deuda pública de forma rápida, reducir la tasa de paro y elevar la productividad.
Y no diga que no
pensamos en crear empleo.
Pero, ¿cómo vamos a crear?
, si lo primero que han hecho en este país ha sido destruir los mecanismos que generan más empleo, las pequeñas y medianas empresas y los autónomos, agostado totalmente.
Reforzar, además, los sistemas de pensiones y el modelo de asistencia sanitaria.
Pero, ¿cómo lo piensa hacer el gobierno?
, ¿con globos sonda -como usted antes ha dicho-?
, ¿de manera parcial?

Pues para evitar todo esto, para evitar todo esto, vuelvo a insistir, y le recomiendo que se lea usted esas 15 recomendaciones del
pacto de Toledo, porque allí sí que aconsejan bien, y están bien descritas, que las reformas estructurales que afectan a la Seguridad
Social han de ser tratadas de forma global y con profundidad.
Y con esto ya
termino.
No quiero decir nada más.

Gracias y buenos días.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Mollà, señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Roca, esta xiqueta de parvulari, que almenys sap llegir, li ha de dir
que el tema de les còpies -sap?
- vosté deuria fer-s'ho mirar, perquè diu que còpia als millors.
Si fóra així, a dia d'avui, estaríem negant el canvi climàtic per les recomanacions del cosí de Rajoy o, almenys, l'absurd dels absurds, que jo no li he vullgut dir abans perquè (inintel·ligible) .
.
.
en el tema, que és que vosté diga: «No, és que vostés s'han encarregat de dir que se puja l'IVA per a pagar les pensions.
» I això ho ha dit el PP!
Senyora Roca!
, que ho ha dit el PP.
.
.
Que ho he dit jo?

Mire, és que sé llegir, i algun dia li portaré el Diari de Sessions i aniré dictant-li'l perquè vosté sàpiga qui ha dit això, que ha sigut el PP, senyora Roca.

Però, més enllà.
Vosté, vosté, en esta absurditat que fa el Partit Popular de dir que està en perill el sistema de pensions, de seguretat social, etcètera, etcètera, ha comés una errada fortíssima, que -ja li he dit- no li ho he vullgut dir abans perquè volia anar al problema.
Diu, «no, és que corre també perill que no haurà cap tipus d'ingrés, ni un euro de reserva en 2010» -ha dit vosté-.
Senyora Roca, les previsions són que augmente en 2.
700 milions d'euros este fons.
Ni un euro per al 2010!

Quins tecnicismes?
Quins tecnicismes?
Quines coses rigorosos porten vostés ací per a negar la màxima?
I és que jo li he preguntat sí o no a esta proposta.
Quines coses porta ací?
Diu, «ni un euro para 2010».
Però, a qui li està llançant vosté eixe missatge ridícul?
Per favor!
Que els informes diuen claríssimament que les previsions són d'un augment de 2.
700 milions d'euros, arribant a un superàvit de 62.
000 milions d'euros.
Escolte!
Que a vostés això dels diners els semble poquet perquè van repartint, van repartint.
.
.
Clar !
A la millor 2.
700 milions d'euros els sembla que no és ni un
 duro!
Però, és que és molt fort que vosté vinga ací amb este tipus de rigorositat a dir-me totes estes coses que me diu a mi, «de parvulario» -me diu a mi.

Mire, sí, l'he escoltat, però és que l'he llegit, he llegit la literalitat de la seua esmena.
I com comprendrà, no puc acceptar-li-la, perquè vostés no diuen si sí o no, que és el que nosaltres, el Grup Compromís, volem que facen avui Les Corts.
Estem donant-li una resposta a una crida que
s'ha fet, per al nostre parer, errada, però que no anem a negar-la.
Està ahí damunt la taula.
Ens han dit, açò se posa damunt la taula i és perquè la gent parle, perquè la gent manifeste les seves intencions, les seves voluntats, el consens, el diàleg.
I les Corts Valencianes és una institució que hauria de ser suficientment responsable per a saber que a eixa crida que s'ha fet cal donar-li resposta.
I li he dit que, potser a vostés els vinga bé perquè com La Generalitat la comparen amb una empresa, vostés, que són persones que hauran de contractar, també els perjudicarà esta mesura.

A nosaltres no ens preocupa per això, ens preocupa perquè som els representants del poble valencià, i els representants del poble valencià també sortiren al carrer el dia 23 dient «no», «no», a esta mesura.
I demanen que Les Corts parlen, ho demanen.
I ho exigeixen.
I
tenen dret.
I nosaltres hem de tindre la responsabilitat de contestar.
I no amb
mitges tintes ni amb cortines de fum, que és el que fan vostés: «No, es que no estamos de acuerdo porque no se han sentado a hablar con nosotros.
» Però, quina cosa de vergonya!
Que vostés no tenen criteris sobre això?
És una proposta que nosaltres creguem que no s'ha ni de parlar.
No creguem que s'haja ni de parlar.
No és una mesura adequada!
I ho diem alt i clar!
Diem «no»!
Què diuen vostés, el PP?
És que no se'ns ha quedat clar a ningú!
Diuen no o sí a esta proposta?
No han tingut la vergonya de fer-ho!
Per què?
Perquè els ve molt bé ja com ho està fent el Partit Socialista!
Els ve molt bé!
Estes malapteses, estes improvisacions -al meu parer- els vénen a vosté molt bé -i els he ho dit-, perquè semblen la còpia barata del Partit Popular en moltes coses, en moltes coses.
Ja li dic!
Quan
estaven parlant de l'anterior legislatura, els avanços socials van ser gràcies al Partit Socialista i gràcies als membres dels partits d'esquerres.
Sí, senyora!
Però, en aquell moment també se pactaven les polítiques econòmiques amb la dreta, amb Convergència i Unió, amb el PNB.
.
.
Això és el que feia el Partit Socialista!

Ara, que no toca, que eixe sistema se sap que s'ha trencat, que eixe sistema no val, que se sap, que els governs progressistes ho veuen i ho diuen, i fan debats sobre açò.
Què fa el Partit Socialista, que encara té majoria, majoria d'esquerres per a poder fer reformes estructurals, reformes positives, per a
protegir els treballadors i aquells que no tenen treball, o aquells que volen
accedir al món laboral?
Què fan?
Encara s'agafen de la dreta!
Ja els val a vostés!
Clar que sí!
Els val de sobra!
I, aleshores, han de maquillar el seu discurs perquè, com farien el mateix i més, ho maquillen, ho maquillen en estes coses, dient: «No, senyor, és que el nostre regany és perquè no s'han segut a parlar amb nosaltres».
Miren, per a donar eixe tipus d'exemples, perquè jo els puga acceptar que el disgust seu és perquè no s'han segut a parlar amb vostés,.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
la primera cosa que hauria de fer és vindre el senyor president i seure's a parlar amb nosaltres.

La senyora presidenta:

Senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

Des d'Esquerra Unida ja vam mostrar el nostre rebuig a allargar la jubilació fins als seixanta-set anys, el dia 23 de febrer, quan vam eixir de la mà de milers de treballadors i treballadores pels carrers de les principals
capitals del País Valencià i altres ciutats de l'estat espanyol, per dir que no volem jubilar-nos als seixanta-set anys.
Aquesta és una reforma inoportuna i injustificable, però, sobretot, suposa la voluntat de traslladar als pensionistes els costos dels
excessos i errors comesos pel capital financer en la seua dinàmica especuladora.
És una cosa profundament injusta, a més d'innecessària, donada la solidesa del sistema públic de pensions que ha tingut en 2009 un superàvit de 8.
500 milions d'euros.

Augmentar als seixanta-set anys l'edat de jubilació i la possibilitat d'ampliar el període de càlcul de quinze a vint-i-cinc anys, suposaria sostraure els pensionistes 80.
000
milions d'euros, quan estiga plenament implantada en 2030.
És una proposta que afectaria totes les persones que tinguen avui més de seixanta-un anys i suposaria que cada jubilat cobrarà aleshores 470 hores menys de mitjana, havent efectuat la mateixa cotització que ara.
És una cosa intolerable i, sobretot, si tenim en compte com estan de baixes les
pensiones en aquest país.
Retallar les pensions públiques i crear l'alarma només beneficia l'expansió de les pensions privades.
Qüestionar la caixa de la Seguretat Social i retallar les pensiones només afavoreix l'expansió dels plans de pensió privats, al mateix temps que debilita el sistema públic de pensions.
Esta ha sigut des de fa molts anys l'estratègia del sistema financer per a derivar clients al seu fons privat de pensions.
I, avui en dia, estan insistint més perquè, a diferència de les pensions públiques, són els fons privats els que estan en crisi perquè estan basats en accions de borsa.
Són les pensions privades les que estan en crisi, no les públiques.
I amb aquestes mesures el que fan es beneficiar els bancs i beneficiar
els plans de pensions privats.
És lamentable que un govern que es denomina d'esquerres haja assumit els interessos de la banca enfront dels drets adquirits
de la majoria de la ciutadania.

Izquierda Unida ha presentat al govern central cent mesures per eixir de la
crisi, entre elles el tractament de les pensions públiques i mesures, no en el sentit, evidentment, de la reforma que proposa el
Partit Socialista, sinó mesures per a reforçar el sistema públic, partint, sobretot, de tres qüestions: de no augmentar l'edat de jubilació més enllà dels seixanta-cinc anys, de no augmentar el període de còmput per a calcular la pensió més enllà de quinze anys i que les pensions es revaloritzen, almenys, el mateix que
augmenten els preus i més encara les pensions més baixes.
Per tot açò, perquè aquestes són mesures que ja han proposat des d'Izquierda Unida al govern central, votarem favorablement aquesta proposició no de llei.

És important dir que el que s'ha de fer en estos moments per a enfortir el sistema públic de pensions és desenrotllar polítiques que ajuden a crear ocupació.
No hi ha pitjor enemic de les pensions que una xifra alta d'aturats, com la que tenim en estos moments.
Ningú pot entendre que s'allargue la jubilació fins als seixanta-set anys mentre la gent jove està sense treball.
Açò no es pot entendre de ninguna manera!
Ho poden explicar vostés quan vullguen, però la ciutadania no ho entén, perquè no és just, perquè no és just que la gent jove estiga en el carrer, estiga aturada i vostés vullguen que ens jubilem als seixanta-set.
No és just!
I tampoc és just quan tenim una taxa de desocupació de les dones del 54%!
Cal potenciar que les dones s'incorporen al mercat de treball i ahí generarem que puguen millorar les pensions.

Per altra part, també cal eliminar els límits màxims de cotització, aproximant-nos a la proporcionalitat de la cotització amb els salaris reals.
Actualment, la cotització màxima està fixada per a un salari de 3.
198 euros per 12 mesos.
Els que guanyen més d'això, els que guanyen 38.
376 euros més d'això no cotitzen més, no cotitzen més.
Per tant, caldrà pujar el límit màxim de cotització.

I també hem de combatre l'economia submergida.
Els tècnics d'Hisenda estimen l'economia submergida en el 23% del producte interior brut.
Pot estimar-se en
800.
000 el nombre de treballadors i treballadores que no estan donats d'alta en la Seguretat Social.
Caldrà que tota aquesta gent cotitze, i així reforçarem el sistema públic de pensions i no caldrà que ens jubilem als seixanta-set anys.
Hi ha altres mesures, el que passa és que aquestes mesures que proposem des d'Esquerra Unida i des d'Izquierda Unida no beneficien la banca i els plans de sistema de pensions
privats, i, a la millor, per això, no les volen vostés.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Señor Sarrià.

El senyor Sarrià i Morell:

Senyora presidenta.

Senyories.

Senyora Mollà, he de dir-li, en primer lloc, que em va sorprendre la seua proposició, i encara més m'han sorprés alguns arguments.
Perquè, per a començar, a banda dels arguments, el que diu en si el primer punt de la proposició de «rebutjar la mesura adoptada pel consell de ministres per a perllongar l'edat de la jubilació fins als seixanta-set anys», és en si incerta.

El consell de ministres no ha aprovat cap mesura per a perllongar la jubilació fins al seixanta-set anys.
El consell de ministres ha aprovat una proposta.
Ací no s'ha parat de parlar del Pacto de Toledo, però una proposta que vosté ha reconegut que es traslladarà a la comissió parlamentària del Pacte de Toledo, que serà el Pacte de Toledo, la comissió, la que analitzarà aquesta proposta, junt a moltes altres, de les quals vostés no han dit absolutament res.
I no cal oblidar-ho, no és una única proposta, és una bateria de propostes que es presenten a la comissió parlamentària del Pacte de Toledo.
I és important ressaltar açò perquè no és una anècdota.

Si el govern haguera volgut fer una altra cosa, haguera fet un projecte de llei
o un decret.
I no ha sigut el cas.
Ha fet una proposta per a obrir un debat
sobre el futur de les pensions, no de despús-demà, sinó per a dins de vint o trenta anys -segurament la que li afectarà a vosté, a la senyora diputada i a mi mateix-, i qui ha fet especial incidència, reiterada incidència en què les conclusions d'eixe debat siguen producte, no sols d'un ampli consens o acord parlamentari al si de la comissió parlamentària, sinó també que compte amb l'acord dels interlocutors socials, i, en especial, de les centrals sindicals
majoritàries.
És a dir, ha proposat obrir un debat.
I és un debat gratuït, com ací s'ha donat a entendre.
Doncs, clar que no ho és!
És un debat que existix des de fa molt de temps, no a Espanya, a tots els països del nostre entorn, i que el govern ha volgut plantejar justament en un
moment en què el sistema de pensions té la situació financera -per molt que diga el Partit Popular- més sòlida de la seua història, amb unes reserves -com vosté bé ha dit- de 62.
000 milions d'euros, enfront dels 15.
000 que van deixar ells en l'any que van entrar a governar, en el darrer govern del Partit Popular, on la
Seguretat Social ha tancat en situació de superàvit tots els anys de govern socialista, inclòs el 2009, malgrat les previsions i les profecies tremendistes del Partit
Popular.

Per tant, en un moment que les pensiones a Espanya estan més assegurades que mai, a mig termini, i, en conseqüència, en un moment per a garantir que eixa bona situació continuarà en el futur.
I ho fa un govern que ha fet de la millora i garantia de les
pensions una de les seues senyals d'identitat.
I ho ha fet sent el govern que més ha pujat les pensions mínimes, inclús en plena crisi econòmica, i que any darrere d'any ha fet la major aportació al fons de reserva de pensions fins situar-lo en els 70.
000 milions d'enguany.

Per això no ens sorprén que el Partit Popular, això sí que no ens sorprén, faça de nou ús de l'oportunisme i la irresponsabilitat que el caracteritza en totes les qüestions d'estat amb esmenes com la que adés li hem presentat i defensat i que, per descomptat, estava en les (inintel·ligible) .
.
.
, s'entén, del sentit de la seua proposició.

Com dia abans, el govern no només ha proposat perllongar l'edat de jubilació.
Ha elaborat una proposta base a negociar que no parla únicament d'açò, contempla també mesures per a incentivar la prolongació de la vida laboral per a aquells treballadors que vullguen fer-ho, és a dir, voluntàries; mesures tendents a frenar la jubilació anticipada, en especial, l'abús que en algun cas s'ha fet d'ella; proposa procediments de càlcul de la jubilació que garantixquen millor la correspondència entre la cotització i la prestació, evitant perjudicis als treballadors acomiadats al final de la seua vida
laboral; proposa millores en els controls sobre la incapacitat temporal i
possibilitar la recol·locació dels treballadors que estiguen temporalment incapacitats per a la seua professió; es fixa com a objectiu disminuir els costos burocràtics i de gestió del mateix sistema; proposa la reforma de les pensions de viudetat i orfandat,
millorant la protecció de les persones viudes més vulnerables i adaptant-les a la nova situació social i laboral de les dones i les famílies del nostre país, que, evidentment, no és la de fa trenta anys; establix mesures per a millorar la vida laboral i la
protecció de dones i altres col·lectius; i obri la porta a ampliar la complementarietat de la previsió social, permetent, en determinades condicions, compaginar el cobrament d'una pensió amb alguna activitat remunerada.

És, per tant, una proposta molt ampla i que, evidentment, en el transcurs del
debat parlamentari i en el diàleg social, es complementarà amb moltes altres.
Són, a més, propostes que no afecten els actuals pensionistes i que s'aplicarien mitjançant períodes transitoris suficients per a garantir l'adaptació; que cerquen augmentar l'equitat interna establint una major relació entre cotitzacions i prestacions.

¿I el govern fa tot açò per gust?
Mire, doncs, no.
La necessitat de reformar el sistema de pensions en
Europa és ben coneguda des dels anys noranta -no estàvem en crisi- en particular el que fa referència als efectes de l'envelliment de la població sobre la sostenibilitat financera i diversos estudis i projeccions, que sí que els ha portat el govern, i tots coneixem perfectament, inclusive el Partit
Popular, posen de manifest que Espanya serà un dels països que més veurà incrementada la seua despesa en pensions, que podria representar entre el 14 i
el 17% del PIB de l'any 2050, enfront d'un 8,6 que representava en la data d'eixos estudis, que era el 2004.
No estàvem en crisi encara.

Això no ho qüestiona quasi ningú, senyora Mollà, com tampoc es posa en dubte que l'ampliació de la vida laboral és una de les alternatives més factibles, i altra cosa és si de la manera que s'ha proposat o d'una altra.
Això ho decidirà el pacte i el consens i el diàleg que s'establixca.

Molts països del nostre entorn han encetat reformes més o menys ambicioses, i altres ho faran en breu.
Cal dir, a més, que en el nostre cas hi ha hagut precedents.
En l'any 2006 es van fer xicotetes reformes de la Seguretat Social, en aquell cas en
el marc del diàleg social, ¡i no va passar res!
I, evidentment, el que es planteja en este moment és donar un pas més en la direcció correcta que permeta la sostenibilitat del sistema en el futur, però sempre amb consens i amb diàleg, no com fan altres.

El Govern d'Espanya i el seu president han manifestat rotundament, rotundament, senyora Mollà, que la seu voluntat és arribar a una reforma pactada per ampli consens al parlament i per acord amb
els agents socials.
I encara que és veritat que els sindicats han manifestat la seua oposició de la forma que poden fer-ho els sindicats, mitjançant mobilitzacions, no és menys cert que els principals dirigents, els secretaris generals de les dos
centrals sindicals majoritàries han manifestat clarament que confien en acostar posicions amb les propostes
del govern, i creguem que en estos moments el que menys cal -el que menys cal, senyora Mollà- són crides a l'immobilisme o al tremendisme, perquè estem parlant d'una qüestió totalment distinta a la de la crisi econòmica, una qüestió que amb crisi o sense crisi cal abordar i cal abordar amb visió de futur.

El que cal, segons el nostre entendre, en estos moments, és donar marge a la negociació i compromís perquè una qüestió d'estat com aquesta no es convertixca en un pim-pam-pum parlamentari, objecte, per
exemple, del que acabem de vore, de l'oportunisme polític, que per a això ja tenim al Partit Popular, i, en eixe sentit, li pregaria que retirara esta
proposició, perquè, en cas contrari, li la tindrem de votar en contra.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Sarrià, deu ser una de les poques vegades que el Partit Socialista té por de votar una iniciativa, perquè vosté primer demana que jo la retire, ¿no?
.
.
.
No tindria de tindre por a votar esta iniciativa, ni tampoc tindria de
tindre por de la literalitat de la proposta.
No tindria per què argumentar que les paraules exactes no són les adequades i que, per tant, eixe és l'argument fonamental perquè vostés açò vullguen que ho retire o, en tot cas, voten en contra.

Perquè, diu vosté, açò no és una anècdota, s'ha fet una proposta oberta al debat, i jo crec que he deixat clar.
.
.
, i vosté que sempre està tan atent als debats, haurà sentit que el que jo vullc justament és açò: hi ha un debat obert, ¿però qui té dret a parlar en eixe debat?
Potser vostés és que no volen parlar, perquè, diu, retirem esta proposta.
.
.
¿No?
Hi ha un debat obert, un debat d si sí o si no, ¡no altre!
¿Què cal parlar?
¿Sixanta-cinc, sixanta-set?
¡Tan clar com l'aigua!
¡Sí o no?
I el debat està obert, i el Partit Socialista, el Govern d'Espanya ens diu, el debat està ahí.

¿És que no tenim dret a parlar ací?
¿És que les Corts Valencianes no són una institució suficientment legítima per a donar una resposta a este debat que ens ha oferit el Partit
Socialista, el govern de l'estat?
Estem ací per açò.
Per tant, no tindríeu de tindre por.
Vos ho ha demanat el vostre propi partit, ha demanat que
parlem.
Tenim paraula, no deurien voler negar la paraula a estes Corts
Valencianes i, per tant, com que som institució, com que som poder legislatiu, com que som representants del poble valencià, i el debat està damunt de la taula, tenim de parlar, eixa és la nostra responsabilitat i això és el que venim a fer avui ací.

Nosaltres diguem que no.
¿Què diuen vostés?
¿I què diuen vostés?
Diguem que no, eixa és la nostra aportació al debat.
Vosté diu, els sindicats, els seus màxims responsables, han dit que, d'alguna manera, confien en el govern socialista.
¿I a vostés això no els fa pensar que malgrat eixa confiança, malgrat el poc conflicte que hi ha hagut per la serenitat i per la confiança aquesta que diguem que tenen els sindicats.
.
, no els crida l'atenció que hi haja hagut una manifestació rotunda arreu de tota Espanya per a dir-li que no?
Vostés són els que trenquen este diàleg.
Esta confiança l'estan trencant vostés.
Han tingut poques reaccions rotundes, perquè la responsabilitat dels sindicats en una crisi com aquesta deu ser molt més major que en altres qüestions.

Però este no rotund els hauria fet reflexionar a vostés.
¿Per què?
Perquè fa que trenquen vostés possibilitat de consens i de diàleg i de confiança.
Ho estan provocant, el seu propi govern.
Això és el que fan vostés.

Mire, diu Celestino Corbacho, el ministre, que és relativament alta l'edat de jubilació real, de sixanta-tres anys i deu mesos.
.
.
, i no diu que és molt més alta que la mitjana de la jubilació real en els països de la Unió Europea.
Això no ho diuen vostés.
¿I què argumenten?
L'envelliment de la població.
I quan nosaltres diguem, ¿però no veuen que això és un absurd?
, ¿no veuen que és un absurd que encara que vostés vullguen llastar els treballadors i treballadors als sixanta-set anys, estan
hipotecant aquells que volen accedir al món laboral, que són els joves?
¿És que no estan pagant la crisi els joves igual de greu que altra gent, molt més greu en molts casos?
I vostés els hipotequen.

Perquè és de lògica: si vostés amplien, no tenen accés, estan copant eixos treballs que surten i se (inintel·ligible) .
.
.
disponibles ara, abans del que vostés volen posar damunt de la taula.
I, per tant, ¡no entren!
, no entren, i açò és un cercle, no viciós, com el que vol fer el Partit Popular, però és un cercle, dinàmic, dinàmic, d'entrada i d'eixida.

Diuen vostés, «açò va en un paquet de mesures per a fer front a la crisi», ¿però mos posem d'acord que la màxima que ens ha d'ocupar el temps a nosaltres i al govern estatal és crear llocs de treball?
¿Ens posem d'acord en açò?
¿I algú del Partit Socialista me pot dir, explicar, una única pregunta que jo tinc dubtes?
: ¿en què esta mesura crea llocs de treball?
El dia que vostés contesten a açò, aleshores en podrem parlar.

La senyora presidenta:

Señor Sarriá, para finalizar este turno de réplica, antes de proceder a la votación.

El senyor Sarrià i Morell:

Senyora presidenta.

Senyora Mollà, efectivament, esta proposta no va a generar llocs de treball, no és el seu sentit, i li ho he reiterat.
Este és un debat que existix fa molts anys i és un debat que es produiria ¡hi haguera o no crisi econòmica!
, per descomptat, perquè és un debat que existix sobre el sistema de pensions ¡des de fa més de vint anys!
, i és un debat que en altres països han afrontat amb més celeritat o amb menys, amb més intensitat o amb menys, amb unes reformes d'una classe o d'una altra, perquè cada sistema de pensions és distint.
Suècia i Itàlia ho han fet; Alemanya ha fet xicotetes reformes; França està plantejant-se també reformes de calat, perquè el que està en joc és el canvi de les condicions demogràfiques a vint o trenta anys, i això és una cosa inqüestionable.

Que, evidentment, no és l'única factor que influïx en la sostenibilitat del sistema de futur, i ningú diu que siga l'única solució, la que es proposa, perquè eixa sostenibilitat es done, però, per descomptat, és una de les factibles, i és una de la qual tots els informes tècnics i projeccions de la Unió Europea, de la Comissió Europea i d'entitats independents en molts casos -n'hi ha qui els qüestiona també-, han plantejat des del principi, perquè, evidentment, el canvi de l'edat, de la mitjana d'edat, en la nostra societat, no és el mateix que quan es va aprovar el sistema de previsió social, que era de sixanta-cinc anys, per cert.

En aquell moment, es plantejava el sistema de pensions pràcticament per als que sobrevivien als sixanta-cinc anys, no per a una població com la que tenim prevista en els anys.
.
.
, d'ací a cinquanta anys o d'ací a trenta anys.

En tot cas, jo no he entrat en el debat en la qüestió de fons, perquè entenc que este no és el lloc.
I vosté diu: «El govern ha obert un debat.
Debatem».
.
.
Home, ha obert un debat al si del Pacte de Toledo, a la comissió parlamentària i un debat nacional, i jo puc reconéixer la bona intenció de la seua senyoria al plantejar esta proposició.
Però el problema és que estem, per exemple, en un ple en què el Partit Popular ens ha inundat de proposicions com si açò fóra una comissió parlamentària del Congrés dels Diputats, perquè com no hi ha govern, està en Brasil, el conseller d'Economia també està en Brasil, com el govern d'esta comunitat, com bé s'ha dit adés, en l'anterior punt, no governa ni creu que tinga cap responsabilitat sobre la situació econòmica d'esta comunitat, es dedica a fer brindis al sol i aprovar coses com si fóra açò una comissió parlamentària de les corts generals.
I al meu entendre, no ho és, i a l'entendre del meu grup.

Estem ací per a controlar al govern de La Generalitat i estem ací per a fer ús de les nostres competències, les que són competències d'este Consell, d'este govern que no governa, i d'estes Corts, que estan moltes voltes emmordassades precisament per una sèrie d'iniciatives d'un Partit Popular que ha renunciat a ser grup de suport al Consell del Partit
Popular i es dedica a exercir d'oposició regional al govern Zapatero.
(Aplaudiments)

I en eixe sentit, senyora Mollà, és en el qual li demanava que retirara la moció, no perquè tinguérem por a manifestar la nostra posició, sinó perquè li demanava que el seu grup no contribuira a eixa estratègia de confondre els papers d'esta cambra i a eixa estratègia d'oposició regional, que és de l'única manera que es pot qualificar en estos moments les propostes que vénen per part del Partit Popular.

La nostra posició és clara: deixe's debatre, consensue's el necessari amb els agents socials, amb els sindicats.
I jo estic convençut que la proposta final que acorde el Pacte de Toledo serà molt propera a la millor al que vosté desitja.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Sarrià.

Señores diputados, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 6; votos en contra, 76.
Queda desestimado el punto
anteriormente tratado.

Moció subsegüent a la interpel·lació, pel procediment especial d'urgència, al conseller d'Infraestructures i Transport, senyor Mario Flores Lanuza, sobre la política general de la conselleria en matèria de carreteres de titularitat de La Generalitat, presentada pel Grup
Parlamentari Socialista (RE número 52.
163, BOC número 214)

La senyora presidenta:

Y ahora vamos con el último punto del orden del día de este pleno: «Moción subsiguiente a la interpelación por el procedimiento especial de urgencia al conseller de Infraestructuras y Transporte sobre la política general de la conselleria en materia de carreteras de titularidad de La Generalitat, presentada por el
Grupo Parlamentario Socialista.
»

Para su presentación y defensa, señor Signes tiene la palabra.

El senyor Signes Núñez:

Bon dia.

Gràcies, presidenta.

Senyories, la paraula que definix la política d'infraestructures de La Generalitat durant les dos legislatures del president
Camps és la paraula incompliment, incompliment.
Incompliment amb tots els compromisos inversors promesos i signats en matèria de carreteres, de transports, de ports, de costes, d'energia i d'infraestructures hidràuliques.

No han complit amb el pla d'inversions estratègiques 2004-2010, no han complit amb el Protocol de carreteres 2005-2010 signat
amb el Ministeri de Foment, no han complit tampoc amb els compromisos
contemplats al segon pla de carreteres de la Comunitat Valenciana.

Senyors del Partit Popular, vostés en estos set anys només han complit en una cosa: en el pagament de favors als seus amics,
correligionaris i familiars.
Amb eixos sí que han complit i, a més, han complit sobradament.

Miren, si la nostra comunitat no ha quedat relegada a la cua d'infraestructures viàries i de transport, com ha estat de líder d'endeutament, ha sigut gràcies a les inversions executades pel Govern d'Espanya, gràcies al govern Zapatero.

Les inversions executades pel Ministeri de Foment durant el període 1999-2003, govern d'Aznar, en la Comunitat Valenciana varen ascendir a 1.
659 milions d'euros, és a dir, el 5,2% de les inversions regionalitzables que es portaren a terme en
el conjunt d'Espanya durant eixa etapa.

Saben quines han estat les inversions executades per Foment en la Comunitat
Valenciana solament des de 2004 fins a 2008, és a dir, solament en la primera legislatura del govern Zapatero?
5.
130 milions d'euros, un 9,2% de les inversions regionalitzables en eixe període.
1.
659 milions en els últims cinc anys d'Aznar enfront dels 5.
130 milions en els primers quatre anys de Zapatero.
Poden
fer la comparació.

I això vol dir, senyor Serra, que comparant els dos períodes, les inversions executades en la Comunitat Valenciana es varen multiplicar
per més de tres, i estem parlant de menys anys del període Zapatero i de més anys en el període Aznar.
Per més de tres.

I vol dir també que per primera vegada en molts anys, la participació de la Comunitat Valenciana en les inversions totals del Ministeri de Foment són equiparables al seu pes en el PIB nacional.
Per primera volta en la història les inversions de Foment en la Comunitat Valenciana són equiparables a l'aportació de la Comunitat Valenciana en el producte interior brut nacional.

Senyor Serra, si com vostés diuen, Zapatero ens castiga, el que feia Aznar era maltractar-nos i
matxucar-nos, maltractar-nos i matxucar-nos, com ha vist amb les xifres que li
he donat.

Vostés, senyor Serra, no poden ni alçar la veu ni traure pit, no poden ni alçar la veu ni traure pit, no poden.

D'ací a deu mesos, el 31 de desembre de 2010, finalitzarà el període de vigència del protocol de carreteres Generalitat-Foment, i a hores d'ara encara ens queden 24 actuacions per licitar, amb una execució pressupostària d'a penes 500, dels 1.
100 milions que els corresponien.
N'han deixat d'executar, per tant, 600 milions d'euros d'eixe protocol, situant a la nostra xarxa viària en una progressiva descapitalització i amb greus problemes de conservació i seguretat.

Per cert, el grau d'execució d'eixe protocol per banda del Ministeri de Foment, com vosté sap molt bé, encara que no ho reconega, ni el conseller tampoc, ha estat del 91% sobre un
total de 1.
200 milions d'euros, perquè Foment tenia 100 milions d'euros més en compromisos que la mateixa Generalitat.

Senyor Serra, no poden traure pit.
És més, si tingueren vergonya, haurien de posar-se fins i tot una pinça en la boca, sí, sí, una pinça en la boca.
Ara li proposen vostés a Foment una inversió de 6.
000 milions en el Protocol de carreteres 2010-2020, 6.
000 milions.
6.
000
milions en deu anys, quan ja en el primer any, en este any 2010, només tenen pressupostats 108 milions d'euros, la majoria dels quals per a pagar obres ja executades, per a assistències tècniques o per a manteniment, no per a obres noves, no per a obres noves.

Com van a complir tampoc eixe futur protocol amb les seues raquítiques consignacions pressupostàries, senyor Serra?
Com van a complir-les?
Si els faria falta no deu, els faria
falta cinquanta-cinc anys per a complir el protocol a eixe ritme inversor.
L'operació és la multiplicació, és molt fàcil.
108 milions d'euros per a carreteres en el primer any el protocol per 55, 6.
000 milions, que és el que vostés proposen per al sego protocol.
Per tant, el protocol segon és de deu anys i a vostés els farien falta, al ritme inversor que porten, cinquanta-cinc anys per a
poder complir-lo, amb la qual cosa estan ja donant per fet que, com han fet en
el primer protocol, no van a complir-lo.

Mire, també en el Pla d'infraestructures estratègiques de la Comunitat Valenciana 2004-2010, que finalitza el seu període de vigència este any, el 31 de desembre també, dins de deu mesos, els compromisos d'inversió del PIE eren, per part de vostés, de La Generalitat, de 6.
000 milions, també de 6.
000 milions, la mateixa xifra.
I vostés només n'han invertit 1.
500, senyor Serra.

Segons el mateix pla, elaborat en 2005 per l' aleshores conseller d'Obres Públiques, dia literalment: «Per cada 600.
000 euros de gasto en construcció, es generen 10 llocs de treball directes i 6 llocs de treball indirectes.
»

Si tenim en compte que el grau d'incompliment econòmic d'este pla d'infraestructures estratègiques anunciat a bombo i platerets en el seu moment pel president Camps se
situa en un 25%, 4.
500 milions euros, Camps i el Consell vol dir que han deixat
de crear entre 2004 i 2010, en set anys, han deixat de crear 120.
000 llocs de
treball en la Comunitat Valenciana, 120.
000, 75.
000 directes i 45.
000
indirectes, renunciant d'eixa forma al seu primer objectiu, que era l'impuls econòmic de la Comunitat Valenciana.
Un impuls molt lloable, un objectiu molt
lloable, ara, a més, més necessari que mai, a més de deixar l'execució de PIE d'alta capacitat i autovies compromeses en uns nivells inferiors al 20%.
Lògicament, este incompliment està afectant també molt negativament a la productivitat del sector privat, molt negativament.

Eixa és, senyor Serra, la seua contribució a l'eixida de la crisi i el motiu pel qual encapçalen el rànquing de l'atur, i entre moltes altres raons, com la seua inacció en l'aplicació de polítiques actives d'ocupació o la seua nefasta política industrial.

Sap, senyor Serra, quantes carreteres han desaparegut dels pressupostos de La
Generalitat de 2010 i que o bé havien estat en algun moment pressupostades en exercicis anterior o compromeses
al protocol o al PIE?
Sap quantes?
117 carreteres.
117, senyor Serra, han
desaparegut, s'han perdut en el pressupost de 2010.
117 carreteres perdudes pel camí de la seua incompetència.

117 carreteres que la seua execució, això sí, generaria molta ocupació i alleujaria econòmicament a moltíssimes empreses, que en estos moments de crisi econòmica aportaria, a més, molts més elements positius en l'economia de la nostra comunitat que l'aportació de 3.
000 milions a una sola empresa per a un rescat, molta més ocupació.

117 carreteres, senyor Serra, la desaparició de les quals encara no els he sentit denunciar en esta cambra ni al conseller
ni a vosté en cap moment, en cap moment.
117 carreteres que vertebrarien la nostra comunitat de nord a sud i d'est a oest.

Què hi ha, senyor Serra, de l'elaboració del tercer pla de carreteres de la Comunitat Valenciana?
Què n'hi ha?
Explique-m'ho.

Vostés saben que el segon pla de carreteres de la Comunitat Valenciana, aprovat en
1995, perdé el seu període de vigència en 2003, ja que el seu horitzó era de huit anys.
Set anys després, vostés seguixen incorporant propostes al protocol, el que finalitza enguany i al
2010-2020, i al PIE, el que finalitza enguany i el que començarà en 2011.
Seguixen incorporant carreteres sense cap tipus de planificació ni previsió, incomplint la llei de carreteres de la Comunitat Valenciana, al marge de les
previsions del segon pla, set anys ja esgotat, i sense cap coherència amb el pla sectorial de carreteres de l'estat.

La seua política de carreteres, a banda de caracteritzar-se per la seua anèmica inversió, no està guiada ni per la coherència amb els plans d'ordenació territorial, ni per les necessitats de seguretat vial, ni per la necessària contribució a solucionar els problemes de mobilitat en les àrees urbanes de la nostra comunitat, ni tampoc els criteris de donar bona
accessibilitat a l'interior, a les comarques de l'interior de la Comunitat Valenciana.

Senyor Serra, fan molt poquet, fan molt poquet, i el poquet que fan atén els criteris de clientelisme polític, atén a criteris de clientelisme polític.

Sí, sí.
Sí, sí.
Són vostés una calamitat, senyor Serra.
En este tema són una calamitat, senyor Serra.
.
.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Senyor Signes.
.
.

El senyor Signes Núñez:

I esta és la fotografia.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Signes, faça el favor de defensar la seua iniciativa, però no sé per què se referix al senyor Serra.
.
.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

El senyor vicepresident primer:

.
.
.
que no ha intervingut, de moment, en este debat.

El senyor Signes Núñez:

Senyors del Partit Popular, són una calamitat, senyors del Partit Popular.

Sí, i esta és la fotografia de la seua política de carreteres, senyors del Partit Popular.
Sí, una fotografia en blanc i negre, totalment en blanc i negre.
I mentre vostés invertiran en la nostra xarxa viària en este 2010, 108 milions, el mateix que invertiren en 2009 en adequar el
circuït de la fórmula 1, ¿saben, senyors del Partit Popular, quant invertirà el Govern d'Espanya?
306 milions, executant 850 quilòmetres de noves carreteres, la distància que hi ha d'ací a Ourense, però totes dins de la Comunitat Valenciana.

Acabe, senyors del Partit Popular.
Acabe, senyor Serra, perquè el tinc ací, de cara, i per a mi és un plaer dirigir-me a ell, a més fa una estona hem fet un debat i, per tant, doncs.
.
.
Acabe, senyors del Partit
Popular, i els inste a aprovar esta moció, a incrementar el seu esforç inversor, encara que he de reconéixer que açò és com demanar peres a l'om, allò que en castellà es diu peras al olmo; o, el que és el mateix, que el Consell seguisca endeutant-se quan el seu deute ja supera l'import de tot el pressupost de 2010.
Un deute que, com vostés saben, és la conseqüència de les multimilionàries despeses en festes i saraus diversos d'uns malbaratadors, dilapidadors, malgastadors, dissipadors i manirrotos, que és com els diccionaris d'homònims i antònims Santillana i Teide definixen el seu comportament al front de La
Generalitat.

Senyors del Partit Popular, senyor Serra, moltes gràcies, i espere que per dignitat, i per coherència, i per coherència sobretot amb la seua reivindicació enfront del govern central, recolzen esta moció que acabe de defensar.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Signes.

Per a fixar la posició de l'Agrupació de Diputats No Adscrits, té la paraula l'il·lustre senyor diputat Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Sembla que sí estem permanentment (inintel·ligible) .
.
.
sempre en els mateixos debats, no?
, que repetixen una i altra vegada, no?
I
sobretot este tipus de debats que només busquen o pretenen traure a la llum esta confrontació entre el govern de Madrid amb el govern de València.

Bé, nosaltres hem de dir que lamentem molt haver-nos d'oposar a la moció que presenta el Partit Socialista.
I anem a fer-ho perquè la moció no qüestiona, com aparentment podia plantejar-se, la política general de carreteres del govern de La Generalitat, sinó que qüestiona precisament el que no es complisca eixa política, no?

Bé, anem per parts.
En primer lloc es demana incrementar l'esforç inversor per a complir el protocol 2005-2010, un protocol del qual nosaltres no
compartim els criteris ni, sobretot, sobretot, l'ordre de prioritats.
Perquè, entre d'altres coses, és un protocol que es passa o tracta sobretot de desenvolupar el PIE 2004-2010,
un PIE en què no estem d'acord.
Val?
Que a més és el que vostés demanen en la segona part de la moció.
Un PIE que nosaltres pensem que més PIE podria anomenar-se pla de noves carreteres i desdoblaments, perquè és realment del que es tracta.
I ens oposem a eixe PIE bàsicament per dos raons:

En primer lloc, perquè la política que s'ha desenvolupat des del govern de Madrid i des del govern de La Generalitat en
temes d'infraestructures de transport principalment el que ha aconseguit és augmentar de forma espectacular les emissions de CO2.
El transport, de fet, és el principal responsable d'eixe augment.
Des de 1990 a 2007 en la Unió Europea es van incrementar 200 milions de tones les seues emissions, de les
quals 50 milions van ser responsabilitat de l'estat espanyol.
I d'eixe total, d'eixes 50, el 95% és culpa del transport.

Al País Valencià l'increment de les emissions en el mateix període va ser del 85%, és a dir, molt més encara que a l'estat espanyol.
En la Unió Europea només havia augmentat un 9%.

I el segon element és que eixe pla d'infraestructures el que està fent és afavorir un model d'ocupació del territori absolutament insostenible, que és el que ara ja no només som els rojos els qui qüestionem eixe model, sinó que inclús les persones benestants del Financial Times també es dediquen ja obertament a qüestionar eixe model insostenible.

En la pràctica ha suposat una sobreconstrucció de carreteres.
Estem en el país amb més quilòmetres d'autovies del món pràcticament ja, eh!
I això adoptem l'indicador que adoptem.

Algunes acusacions que es plantegen, no tant en la moció, sinó en la interpel·lació, són adequades, estem d'acord amb elles.
Els incompliments del Consell, degut sobretot a la fallida tècnica, ja vam tindre ocasió de debatre-ho quan van debatre els pressupostos, la manca de rigor
pressupostari, que el pressupost dels temes que es presenten més (inintel·ligible) .
.
.
perquè les que coses que s'inclouen són coses que estan fent-se, executant-se o ja s'han fet, i que en realitat no apareixen coses noves, no?

Però tot això només apunta en una direcció, i és que són raons de pes per a un canvi radical en la política de transport, que és el que ací realment hauríem de decidir i que en algun moment sembla indicar-se almenys en una interpel·lació, però que en realitat després, en la pràctica, no es plasma en res.
Un canvi general.
Primer, un canvi que implique
canviar el criteri d'afavorir la mobilitat per l'afavoriment de l'accessibilitat.
El primer element.

El segon element.
Que prime el transport públic.
La inversió en carreteres no ajuda el transport públic, sinó que el que fa és potenciar el transport privat per damunt del transport públic.
I, per tant, tractar de potenciar el ferrocarril.
I dins del ferrocarril,
evidentment no l'AVE, sinó les rodalies i les mercaderies, que és realment la política de futur.

I, en tercer lloc, que prime l'estalvi i que es mesuren els costos d'oportunitat i les externalitats que generen eixe increment d'infraestructures per carretera.
I estaríem d'acord, eh, amb elaborar i presentar un tercer pla de carreteres.
També compartiríem alguns suggeriments de la interpel·lació respecte a les consultes institucionals, la informació pública, l'avaluació ambiental estratègica, però és perquè haurien de ser coses que haurien de ser de caixó.

Però dubtem moltíssim dels criteris.
Estem veent que ací els dos plans d'infraestructures només aprofiten o per plantejar despropòsits i barbaritats, com el tema de l'autopista de la (inintel·ligible) .
.
.
d'Agres per a enllaçar ràpidament la.
.
.
, perquè els turistes de Madrid puguen anar més ràpidament quan tenen vies alternatives, i que no calen

I, per tant, creem que si haguera un nou pla de carreteres caldria canviar els
criteris, prioritzar, en primer lloc, renunciar a desdoblaments innecessaris;
en segon lloc, millorar l'accessibilitat, i especialment, en tercer lloc, les inversions en seguretat.
Si
eixos foren els criteris, si eixe fóra el pla, no tindríem cap inconvenient en recolzar-lo.
Però, com no va a ser eixe i com vostés en Madrid recolzen el mateixos criteris que es recolzen al País Valencià, evidentment no podem recolzar la seua moció.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís, la il·lustre diputada senyora Mònica Oltra té la paraula.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Bon dia, senyories.

Doncs jo sí per a fixar postura aquí, senyor Signes, per a fixar postura del Grup Parlamentari Compromís sobre la moció subsegüent que vostés plantegen.

És cert que el Pla d'infraestructures estratègiques que va aprovar el govern del senyor Camps en el 2004 els ha vingut molt
gran, amb això estem d'acord amb vostés.
Dels 14.
896 milions d'euros previstos no ha estat capaç ni d'executar la tercera part de les inversions previstes, sinó, si no estic enganyada, en declaracions del senyor Serra, s'han invertit 3.
600 milions.
És el que s'ha fet públic almenys.

Açò, en termes de productivitat, significa un desastre econòmic i laboral sobre les expectatives que es generaren.
El Partit Popular
assegurava que de cada 600.
000 euros en inversió s'anaven a crear deu llocs directes i sis indirectes de treball.
El fet que sols
hagen executat un terç de les inversions, si tinguérem en compte la premissa marcada pel mateix Partit Popular, suposaria que s'han perdut o no s'han creat prop de 250.
000 llocs de treball.
De totes maneres les premisses ja
eren de per si inqüestionables.
Una xifra que suposa la meitat de l'atur que precisament el govern Camps ha generat al País Valencià.

Esta és la política que se practica ací, a esta comunitat autònoma, és a dir, gran discursos, grans plans, grans anuncis, que al capdavall no se
concreten.

La visualització d'esta minva inversora i de com han anat incomplint els seus propis compromisos
any rere any ho tenim reflectit en els pressupostos de La Generalitat, on des
de 2004 fins ara la Conselleria d'Infraestructures ha vist com les partides destinades a carreteres han patit
baixes importants que demostren la poca o nul·la voluntat de dur endavant el PIE que ells mateixa aproven i que, sense dubte,
nosaltres no compartim, tot i tenir signat un protocol de col·laboració amb el ministeri, en el protocol 2005-2010, que ajudava a desenvolupar-lo.

Els darrers pressupostos han sigut ja els que més davallada han tingut.
Em 2009 es fa una rebaixa en les partides de prop d'un 20%, i en 2010 als 113 milions d'euros, una reducció d'un 35.

El Pla d'infraestructures estratègiques 2004-2010, que el govern ha anunciat, amb la pretensió que en 2010 anava a estar culminat i en què anaven a centrar esforços tècnics i econòmics, al final ha quedat rasa i planament en un fracàs, com vosté ha expressat.

Els rècords d'inversions que anava a fer el Consell s'han convertit en rècords d'aturats d'empreses que han presentat ERO, d'infraestructures que s'han quedat en el calaix de l'oblit.

El PIE, que havia d'haver sigut un revulsiu per les economies productives dels nostres pobles i
ciutats, vertebrant el territori, adaptant-se a les noves necessitats del segle
XXI, però va nàixer sense cap participació ciutadana i sense tindre en compte sobretot cap avaluació ambiental mínimament respectuosa amb el medi ambient i mínimament rigorosa des del punt científic, i molt menys de buscar solucions que preservaren el territori, ans al
contrari, sempre cercant solucions que destruïxen el nostre territori i tampoc se buscaven solucions que optimitzaren les
infraestructures ja existents, moltes d'elles amb problemes de conservació i d'una greu problemàtica de seguretat vial.

La paràlisi de La Generalitat en matèria d'infraestructures és quasi total.
En això tenen vostés raó.
S'ha hagut de recórrer a noves fórmules de finançament, com el peatge en ombra, que ja s'ha recorregut quasi pràcticament gairebé totes les infraestructures per a poder fer algun que altre tram de carreteres més costosos, amb moltíssims problemes d'execució i actualment amb problemes de finançament de les UTE adjudicatàries.

Esta és la realitat que tenim i previsiblement tindrem als propers anys amb el PP al
front del Consell i al front d'esta conselleria, pot ser siga eixa la raó per la qual el conseller d'Infraestructures, el senyor Flores, no ha volgut honrar-nos amb la seua presència en este debat de hui.

La Generalitat, presidida pel Partit Popular, està sobrepassada pels continus plans fantasma que anuncien any rere any i que es
veuen desbordats per la realitat econòmica que coarta qualsevol actuació.
Se generen expectatives difícils de complir per acabar plorant i demanant que siguen altres administracions,
com pot ser la de l'estat, qui pague les promeses reiteradament incomplides.

I les carreteres són una inversió important, amb això podem coincidir, però si es fa amb criteris de sostenibilitat ambiental, de rendibilitat i
productivitat.
Criteris que no se tenen en compte per part de l'actual govern, intentant que el seu disseny i planificació estiga basat en la racional i no amb criteris de mercantilització urbanística, com ocorre en l'actualitat.

Cal fer una aposta més decidida, al nostre parer, per infraestructures més netes i que minimitzen els impactes del cotxe, on es basa pràcticament tota la política de mobilitat dels actuals governs, és a dir, basant-la pràcticament en exclusiva en el transport per cotxe privat, com ara el suport al
ferrocarril de rodalies, de mercaderies i el metro tramvia en nuclis urbans i
metropolitans.
La manca d'estos criteris a l'hora d'establir la política d'infraestructures també és la raó per la qual la nostra comunitat i l'estat espanyol siguen un dels que incomplixen reiteradament el protocol de Kyoto
quant a les emissions de CO
2.

Algunes de les carreteres previstes no complien, moltes d'estes carreteres no complien estes premisses i de fet, algunes han estat, fins i
tot, ajornades per ordre judicial per no complir els requisits d'impacte ambiental.
És moment de repensar, al nostre parer, la planificació de les infraestructures que necessiten a la nostra comunitat autònoma, amb l'elaboració d'un nou pla de carreteres, -amb això estem d'acord en la proposta que vostés plantegen- que cal un nou pla de carreteres i d'infraestructures que donen cobertura als pròxims anys i que estiguen dirigits a revitalitzar els sector productius, adequar
els ja existents i potenciar els de nova creació per rendibilitzar la seua eficàcia i eficiència amb escrupolós respecte als criteris de sostenibilitat ambiental.

Este nou pla no hauria de caure en les mancances i errades de l'anterior, ha de ser amplament participatiu, la gent ha de poder dir també la seua opinió sobre les infraestructures que necessita i que vol, on tots els sector econòmics, socials i polítics puguen fer aportacions i suggeriments, i s'ha de fer amb un ampli consens amb la clara voluntat de construir i vertebrar el
territori amb el menor impacte ecològic possible.

Estos no són els criteris de l'actual pla de carreteres, no són els criteris de l'actual govern i, per tant, estant d'acord en algunes parts de la seua moció i de la seua intervenció quant als reiterats incompliments del govern del senyor Camps, a eixa política de fer promeses i després incomplir-les, és més, de fer promeses sabent per anticipat que les van a incomplir, eixa
immoralitat feta a discurs polític, nosaltres compartim que és rebutjable però no pensem -sincerament- que esta moció vaja a arreglar este estat de coses.
És més, no estem d'acord que se desenvolupe un pla de carreteres, un pla d'infraestructures estratègiques amb el qual ja teníem seriosos problemes de contraposició de models de desenvolupament molt diferent d'un model quant a la sostenibilitat ambiental molt diferent, antagònic, al que planteja el Partit Popular i, per tant, demanar que se complisca alguna cosa, que nosaltres no compartim els
seus criteris, no compartim el model de desenvolupament que n'hi ha darrere, doncs, no ens sembla la manera més adient de denunciar eixa política de mentida continuada que, a força de repetir-la sembla que es convertix en veritat, de la política quotidiana del Partit Popular.

Per tant, nosaltres estem d'acord que cal un altre pla, estem d'acord que s'han de fer amb racionalitat econòmica, racionalitat de finançament, sense grans estridències publicitàries i més contundència pràctica, però, sobretot, també tenint en compte un altre model radicalment diferent al que planteja el Partit
Popular i -en alguns casos també- el govern de l'estat quant al que és el disseny del nostre territori, quant al que és l'ocupació del territori i, sobretot, al que són criteris de sostenibilitat mediambiental i de compliments de conveccions
internacionals com és el protocol de Kyoto.

Per tant, no podrem ni anem a recolzar la seua proposta.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Senyories.

Amb la vènia de la presidenta.

La senyora presidenta:

Señorías, por favor, guarden silencio.

El senyor Serra Cervera:

Senyor Signes.

Si cap grup d'esta cambra -com s'ha anunciat, i jo ja li dic que el Grup Parlamentari Popular tampoc va a
recolzar la moció que vosté tan bé a defés hui ací en este plenari-, si cap grup de la cambra d'estes Corts recolza la postura i el plantejament del Partit Socialista, jo crec que alguna cosa està passant en la proposta que fa el Grup Socialista, que no és una bona proposta.
Perquè si el que vostés hui vénen a reclamar i a reivindicar fóra bo per al conjunt de la ciutadania algun grup minoritari o el grup majoritari
podríem arribar a algun tipus de recolzament al que vosté està dient.

Si no té cap recolzament jo crec que ja queda, d'una manera clara i evident, que el que vostés hui vénen a fer és repetir un debat que se va fer en novembre de l'any 2008 i que demostra que, dos anys després, els socialistes valencians no tenen cap altre discurs, ni alternativa, en matèria d'infraestructures.
I vostés han parlat d'unes coses que jo crec que devem debatre-les.
Vosté ha dit ací coses que no són veritat.
Vostés pugen, i parlen, i critiquen els plans del govern del president Camps, -els plans estratègics en matèria d'infraestructures- en dades que no són certes.

Vostés vénen i confonen l'opinió pública.
I li he de dir, vosté no pot dir que s'ha igualat l'aportació en inversions que fa la comunitat al PIB nacional, és rotundament fals, senyories.

Mosatros, els valencians, aportem al conjunt de l'estat del PIB més d'un 9,7.
Representem pràcticament l'11% de la població en l'estat espanyol, i el govern de Zapatero tan sols destina un 9% per a
infraestructures en la nostra comunitat.
Eixes són les xifres reals.
S'ha de parlar de les xifres reals, senyor Signes.
Però este debat no és de xifres, és un debat de política, és un debat en el qual vostés quan vénen i diuen que incomplim el protocol firmat en el Govern d'Espanya -que per cert, hi haurà de dir que eixe protocol se firmà a instàncies del govern del president Camps, si se firmà a instàncies del govern del Partit Popular-, i eixe protocol que hui té un nivell de compliment que no se li pot criticar per a res a La Generalitat,
que estem parlant que dos terços de tot el que va en eixe gran protocol, més de 750 milions d'euros o estant fets, o estan licitats i estan en execució, significa un desconeixement de la realitat.
I que el govern central, que el
govern del senyor Rodríguez Zapatero no està complint, ni molt menys, en el ritme que hauria de tindre, això és una realitat.
Però vostés erre que erre.
Vostés creuen que per estar denunciant contínuament el que no se fan carreteres, no se fan.

Miren, vostés parlen del Pla d'infraestructures estratègiques 2004-2010, demostren un desconeixement del mateix.
Reduir a eixe pla -com fan vostés i alguns altres grups- sols a carreteres, és parlar amb un desconeixement absolut.
Estem parlant d'un pla que tenia 33 actuacions i hui, hui, de 33 actuacions n'hi han 32 actuacions que estan, o en servici, o en execució, o estan ja adjudicades, o en licitació i els projectes s'estan treballant.
Eixa és la realitat.
(Aplaudiments) És que eixa és la realitat i eixa realitat la veuen els ciutadans.

Per tant, jo crec, senyor Signes, que vostés continuen, en este cas, utilitzant les infraestructures d'una manera torticera i una manera d'evidenciar el que vostés no són capaços, que és ser solidaris en el govern, que és ser còmplices -però en sentit positiu- per a tirar endavant les infraestructures, i la soledat del Grup Parlamentari
Popular -quan ha d'anar a parlar amb el govern central- mai troba l'aplaudiment i el recolzament que deuria tindre del Grup Parlamentari -en este cas- Socialista.

Senyories, vosté parla del PIE.
El PIE està en funcionament.
Com li he dit 32 obres que s'estan executant o ja s'han posat en marxa.
I això significa que l'aposta per les infraestructures és clara per este govern.

Vosté ha vingut i ha parlat de la gran inversió del govern central.
Senyories, enguany falten 456 milions d'euros en infraestructures que és el que li correspon a esta comunitat.
456 milions d'euros enguany, però en l'últim quinquenni han sigut quasi quatre-cents milions d'euros anuals.
Estem parlant de 2.
000 milions d'euros i jo li dic: amb eixa xifra màgica de creació de llocs d'ocupació que vosté fa, segons diu el diari
Levante, amb els 456 milions d'euros que falten -jo li done crèdit al diari Levante igual que la majoria de vostés, de tots els que estan ací-, si són veritat eixes xifres, vostés, vostés han impedit, el govern central del senyor Rodríguez Zapatero, que 57.
000 nous llocs de treball se creen en la Comunitat
Valenciana.
És que eixes són les xifres.
És que les nostres xifres són tan bones com les seues i a vostés no els agraden tant, i les nostres xifres els ciutadans les entenen, les viuen
i les patixen moltes vegades per culpa de vostés.

I li ho sentit dir diverses vegades, i el dia que estava ací el conseller ho va dir.
Que poc rigor s'ha de tindre per a vindre i dir: «Han desaparegut 117 carreteres.
» Que poc rigor!
És que vosté no se n'adona que una infraestructura pot ser plurianual i que pot arribar un any que s'haja acabat.
És que les obres s'acaben.
És que ja s'han acabat les carreteres i ja no estan i n'hi han 20 carreteres que no estan en estos pressupostos, senyories, perquè estan pagades i estan acabades, és que.
.
.
què hem de fer, senyor Signes.
(Aplaudiments) És que cal ser molt poc rigorosos.
I eixa és la realitat, eixa és la realitat que mos trobem amb vostés.

Vosté mos dia que no anava a posar-nos cap pinça en la boca.
Clar que no mos la va a posar!
 Jo crec que en el matí parlamentari que duem i vore com s'ha expressat la cambra de manera contínua a les propostes que ha fet el seu grup, la soledat, la soledat parlamentària en la qual ha esta hui l'oposició, jo crec que deu fer-los, a vostés, el replantejar-se un poc l'estratègia.
És que ningú està amb vostés.
És que estan molt a soles.

Vosté ha dit una paraula que definia -segons, al final dia, alguns sinònims-, definien l'actuació dels governs del Partit Popular -i ha citat dos editorials de prestigi-.
Jo li puc dir a vosté que si parlem d'incoherència, si parlem d'incompatibilitats, si parlem -en este cas- d'incapacitat per a governar, si parlem d'atur, si parlem de maltractament, qualsevol ciutadà -sense cap gran editorial- ho identifica amb Partit Socialista, ho identifica amb el PSOE.
La gent sap que hui els problemes de la gent són els socialistes, que es Zapatero el problema dels ciutadans.
I vostés haurien de saber que el Pla d'infraestructures estratègiques, que el protocol de carreteres s'ha tirat endavant a pesar de vostés i de Zapatero.
I anem a continuar tirant-lo endavant, i anem a continuar
tirant-lo endavant.
(Aplaudiments) I li puc dir a vosté, senyor Signes, que hi haurà un tercer pla de carreteres, però no serà com el que vostés feren.
Vosté se'n recorden del pla de carreteres que digueren: «Señores del PP, bienvenidos sean al poder».
Pam!
Sense un duro, sense un euro, senyories, sense un euro, com vostés fan en els grans traspassos de poder.

Programen i legislen i no tenen previsions econòmiques per a res.
Ho han fet en sanitat, ho han fet en educació, ho han fet en els grans temes de l'estat i en les infraestructures igual, ho han fet igual.
És que el pla de carreteres que deixaren vostés no tenia ni un sol euro, senyories, ni un sol euro.
I eixa realitat, doncs al
final -estic convençut- que molesten i que no agraden, però vosté no podrà negar, vosté no podrà negar que hui el protocol de carreteres s'està executant, més de dos terços estan licitats, que fins a l'any 2010 anem a arribar pràcticament a complir-lo tot.
I a mi m'agradaria que vosté pujara ací i diguera el que diu la declaració sèptima del protocol i a què obliga i en quines quantitats obliga.
Perquè és molt bonic pujar ací i dir: «No, és que el Govern d'Espanya posa 100 milions d'euros més».
No, no, és que al Govern d'Espanya li corresponia posar molt més del que hi havia.
I ahí ho diu molt clar, fins a un màxim de 1.
100 milions d'euros invertirà La Generalitat.

I a dia de hui -li ho dic- 745 milions d'euros estan licitats i d'ací a finals d'any complirem perquè les infraestructures, senyor Signes, no tenen color polític, les infraestructures no són partidistes, les infraestructures són dels ciutadans per a millorar la qualitat de vida del conjunt de la societat
i, en este cas, la Comunitat Valenciana ha canviat molt des de 1995 on estàvem amb unes infraestructures tercermundistes.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, presidenta.

Senyor Serra.

Mire, les seues intervencions, cada volta que les fa -ara que és portaveu d'infraestructures, quan era de medi ambient, quan ix a parlar com a portaveu
adjunt- me recorden una historieta que quan jo era menut, en el meu poble, a la plaça venia una persona que venia gorres, boines, barrets, paraigües, etcètera, etcètera, i m'agradava anar perquè aquell home feia uns discursos i sempre feia el mateix discurs.
Igual donava
que tinguera en la mà una boina, en aquell moment, que un paraigües, que un barret, que una gorra.
Vosté fa el mateix, jo crec que es deien xarlatans -me pareix que es deien-, vosté fa el mateix.

Vosté igual li té parlar de carreteres, que parlar de ferrocarrils, que parlar de hectòmetres cúbics d'aigua, que de tones de fem.
Vosté sempre fa el mateix discurs.
Jo crec que ha de ser un poquet més metòdic i un poquet més rigorós a l'hora de parlar de xifres, encara que la veritat és que a vostés els és molt difícil fer un control d'allò que executen i no executen, i a més a més, practiquen una opacitat que, no és que a nosaltres ens impedisca fer el control exacte d'allò que fan, sinó que practiquen una opacitat que fins a vostés mateix els mareja i acaben no sabent que és el que han executat i no han executat.

Mire senyor Serra, 117 carreteres han desaparegut del pressupost de 2010.
117
carreteres que no han estat executades, que han desaparegut perquè.
.
.
sense estar executades.
Que en algun moment han estat executades i han
desaparegut sense estar executades.
Reconegut ací el dia de la interpel·lació pel mateix conseller.
I el mateix conseller, vosté recordarà perfectament que va dir que és que això havia passat perquè no hi havia diners, perquè no hi havia diners.
I després digué i perquè a voltes la qualitat ha de primar sobre la quantitat.
I vosté recordarà que jo li vaig dir: «Senyor conseller, el que m'ha acabat de reconéixer és com per a acompanyar-lo en el sentiment, donar-li el condol.
»

El mateix conseller reconeix que això és una realitat, qüestió que vosté no ho vol reconéixer.
Però mire, no va a marejar-me, és a dir, que no va a marejar-me amb el discurs de les gorres, els barrets i les
boines, no va a marejar-me.
Són 117 carreteres, estan ahí, les puc passar a la premsa, un periòdic tant del nostre grat -del seu i del meu- com Levante.
Té les 117 carreteres?
Té les 117 carreteres i pot comprovar el diari Levante que d'eixes 117 carreteres d'elles cap n'hi ha executada?
Per tant, el que vosté, el guiño que ha fet ací no li ha valgut absolutament per a res, senyor Serra, perquè el diari Levante té les 117 carreteres.

Mire, en novembre de 2008, jo ací pujava a demanar que s'executara allò que vostés anuncien, que elaboren i prometen, és a dir, un PIE que pot tindre els problemes que pot tindre la seua elaboració, que els té.
Un protocol, que és un compromís de vosté, amb el Ministeri de Foment, i que en novembre de 2008 faltava dos anys per al
compliment d'un i altre pla, i vostés estaven a dos veles, a dos veles.
I en novembre de 2008, no jo, sinó el meu excompany, Antonio Godoy, denuncia que al ritme que van vostés no van a executar ni una cosa ni l'altra.
I ara hui, ací, jo, quan falten deu mesos perquè vostés executen allò que vostés han promés, que vostés han signat, que vostés han anunciat, que vostés han gastat molts diners publicitant-ho, quan falten deu mesos, jo vinc a
recordar-los que no van a complir-ho.
I no és que no van a complir-ho -que això ho reconegué el conseller ací-, sinó és que, a més, tenen la valentia -perquè hi ha de ser valents, senyor Serra- d'anunciar ja nous PIE 2010-2020 de les característiques que li he dit abans, en els quals, en el nou PIE, evidentment se
contempla tot l'inexecutat en el PIE que acabarà el 31 de desembre d'este any.
Per tant, vostés en tema d'infraestructures del transport no han fet res.

Mire, pel que dia del PIB.
El PIB, jo abans me referia a carreteres, però si me referisc al total d'infraestructures en 2010, el PIB s'equilibra el pes de la Comunitat Valenciana respecte al total d'Espanya.

El Ministeri de Foment en el total d'infraestructures, senyor Serra, la Comunitat Valenciana és la segona comunitat autònoma amb major increment absolut d'inversió respecte 2009.
Els agrade o no els agrade.
Són dades objectives i dades del Ministeri de Foment, que sé que no els agrada, (inintel·ligible) .
.
.
i els valencians no els agrada.
I és la tercera comunitat autònoma amb major increment percentual respecte a l'any anterior -2010-, respecte a l'any anterior en inversió en relació amb el seu PIB.
Eixa és la realitat, senyor Serra, eixa és la realitat.

Per tant, el seu discurs victimista en l'aspecte d'infraestructures s'enfonsa.
Vosté no pot fer-lo ací -bé, sí que pot fer-lo, de fet el fa perquè a vosté, com li deia abans, igual parla, intenta vendre'ns una gorra o una boina-.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

.
.
.
però no hauria de fer-ho, senyor Serra.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Serra, para finalizar este turno de réplica y antes de pasar a la votación.

El senyor Serra Cervera:

Amb la vènia de la presidència.

Senyories.

Senyor Signes.

La sort i l'oportunitat d'haver pogut debatre amb vosté, en esta matèria i en altres, em dóna -jo crec- la possibilitat de valorar el que la seua actuació en obres públiques està sent tan roïna com va ser en medi ambient i en aigua per al conjunt dels valencians.
I eixa és la veritat.

Vostés al final de la correguda -i me dóna igual que siga vosté que qualsevol dels companys del Grup Socialista- practiquen l'art de la ventrilòquia.
Qualsevol de vostés podria estar ací parlant i diria el mateix, el mateix, i la gent ho sap que diuen el mateix.
I
la gent sap el que dic jo o diu qualsevol dels cinquanta-quatre diputats del
Partit Popular, que és el que la gent entén i el que la gent compartix.

Vosté parla d'un discurs victimista.
És un discurs victimista reclamar-li al govern del senyor Zapatero 456 milions d'euros per any que mos deu als valencians?
És victimista demanar el que mos correspon?
És victimista reclamar i reivindicar les necessitats per a la nostra terra?
Doncs, som victimistes i serem victimistes mentre hi haja un govern socialista
en Madrid que continua xafant les possibilitats del progrés de la Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments) Senyor Signes, serem victimistes i vostés siguen el que vullguen, però donant-li l'esquena a este poble com han fet durant tant de temps.

Ara, quan se vote se reflectirà el victimisme, ara quan se vote se voran, en les llums de colors, a on estan
uns i a on estan altres.
Tot el món en contra de vostés, tot el món dient que el Partit Socialista de la Comunitat Valenciana està més a soles que la una i cada vegada van a estar més a soles, perquè cada vegada més ciutadans van a donar-los l'esquena.

Vostés no creuen en les infraestructures, vostés preferixen que una carretera no se faça, moltes vegades, vostés estan posant pals a les rodes d'esta comunitat per a frenar-la i vostés són molt responsables de les coses que estan passant ací, i els ciutadans van a passar-los factura.
Anem a tindre moltes ocasions per a
parlar en els pròxims mesos, del Pla d'infraestructures estratègiques actual, el del futur que, a gran diferència de vostés, mosatros venim ací a debatre'ls i a parlar-los, i a poder contraposar, i a poder millorar-los-.
I el Pla d'infraestructures estratègiques de l'any 2010-2020, clar que no els agrada parlar d'ell.
A vostés els dona pànic pensar que tinguem mosatros la responsabilitat de governar del 2010 al 2020.
Però bé, això ja se dirà quan s'haja de dir i on s'haja de dir.
El nostre compromís en les infraestructures no el pot qüestionar ningú, ningú.
Se podrà fer millor o pitjor, però no se pot qüestionar per part de ningú.

I vosté dia de les 117 carreteres, i li ho he dit.
Quan se treballen els pressupostos s'ha de ser molt rigorosos i quan una obra s'ha acabat i ja no està en el pressupost, a l'any següent el normal, un govern seriós, és que no la torne a programar, i vosté d'eixes coses s'alarma, vosté eixes coses no les entén.
Doncs, jo, què vol que li diga, això és el raonable i el normal.

Mire, vosté ací, quan puja, té la poca autoritat que li dóna el seu partit per a parlar d'infraestructures, perquè vostés han ralentitzat el progrés d'esta comunitat tot el que han pogut.
Vostés no han tingut una labor solidària amb el Partit Popular i amb el que representàvem en matèria d'infraestructures.
Vostés no han sigut capaços de dir punt i a part.
En esta matèria hem d'entendre'ns perquè les infraestructures són necessàries, les carreteres són necessàries.

Jo sentia a una altra part de l'esquerra dir des d'ací -fa poca estona- que hem omplit la comunitat de carreteres.
I se queixaven que hem omplit la
comunitat de carreteres.
Doncs, mire, hem fet moltes carreteres.
S'han fet moltes carreteres, s'han posat en marxa -i vosté ho sap- últimament més de huitanta quilòmetres d'autovia i estan en marxa, i és una realitat, perquè fa falta, fa falta que les nostres comarques d'interior i de la costa tinguen les infraestructures necessàries.

Mentre vostés vinguen ací sense alternativa, mentre vostés vinguen sense propostes, única i exclusivament a fer d'ariets del govern del senyor Zapatero i intentar desgastar al Partit Popular, se
trobaran que la majoria de la cambra -i hui pràcticament la unanimitat de la cambra, excepte vostés- els van a dir que no, que no estan d'acord.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Serra.

Vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 30.
Votos en contra, 49.
Queda desestimado este punto.

És closa la sessió.

(S'alça la sessió a les 13 hores i 28 minuts)