Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text9 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text0 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text15 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text17 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.para2 {
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 24 de febrer de 2010.
Comença la sessió a les 10 hores i 44 minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes, senyora María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 64.
Primera reunió.

Projecte de llei de mesures de protecció i revitalització del conjunt històric de la ciutat de València (procedent del Decret llei 1/2010, de 7 de gener, BOC número 204).
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 51.
750, BOC número 210)

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
la sessió.

Señorías, les comunico que se ha presentado a esta mesa una proposición no de ley de tramitación inmediata firmada por todos los grupos de esta cámara sobre la declaración del «any 2010 com a Any Joan Martorell» en la Comunidad Valenciana, y de acuerdo con el artículo 161.
5 del reglamento de esta cámara, propongo a sus señorías, si no tienen inconveniente, para que se produzca la alteración del orden del día y esta proposición de ley de tramitación inmediata la veamos esta misma mañana antes de que finalice el pleno, es decir, como último punto de esta mañana.
¿Están de acuerdo sus señorías?
(Veus) Bien, pues, por asentimiento, damos por aprobada la alteración del orden del día y al final de esta mañana tramitaremos esta proposición.

Y ahora empezamos con el primer punto del orden del día: «Proyecto de ley de medidas de protección y revitalización del conjunto histórico de la ciudad de Valencia procedente del Decreto ley 1/2010, de 7 de enero.
Enmienda a la totalidad con texto alternativo, presentada por el Grupo
Parlamentario Esquerra Unida-Bloc-Verds: Compromís.

Para la defensa de la enmienda a la totalidad, tiene la palabra la ilustre
diputada señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Bon dia, senyories.

Presente hui ací l'esmena a la totalitat que ha presentat el Grup Parlamentari Compromís al projecte de llei que vostés han tramitat de transformació d'aquell decret llei que ara mateix està suspés pel Tribunal Constitucional i que vostés, no obstant això, volen seguir endavant amb este projecte de llei.

Jo els hauria recomanat, i en algunes ocasions ho he fet, que retiraren este
projecte de llei, però ara els dic que l'única manera que tenen que este projecte de llei ixca endavant és votar l'esmena de hui, perquè este projecte de llei, si s'aprova tal i com vostés el presenten, també serà suspés pel Tribunal Constitucional, primer cautelarment i, després, serà declarada la seua inconstitucionalitat, per motius diferents del decret llei,
segurament, però molts també compartits, com és la invasió de competències respecte a l'espoli i, per tant, el Tribunal Constitucional dirà.
.
.
, i no és que una tinga una bola de vidre, sinó que, més o menys, sabem la trajectòria del Tribunal Constitucional, dirà que este projecte de llei és contrari a l'orde constitucional de competències.

A més, esta esmena és una esmena que vol que este projecte de llei siga veritablement un projecte de
protecció i de revitalització del barri de Cabanyal-Canyamelar, amb mesures concretes i inversions concretes.
Mostra la voluntat política que tot govern hauria de tindre i també evidenciarà, si vostés hui no donen suport a esta esmena, que l'abandonament al que han estat sotmesos els barris del Cabanyal-Canyamelar i, en
general, tota la façana marítima, eixe abandonament que el conseller Blasco reconeixia en l'últim ple que parlàrem del Cabanyal, no és.
.
.
, no és casual, sinó que és buscat i calculat.

Vostés han abandonat els Poblats Marítims, i ho han fet perquè no tenen cap interés en la qualitat de vida dels habitants d'eixos barris.
A més, esta esmena vol servir per a desemmascarar una altra mentida: vostés, amb eixe discurs, amb eixes tècniques de comunicació que s'inventaren a principis del segle XX per règims totalitaris, amb eixa manera de comunicar que tenen vostés, han traslladat a l'imaginari col·lectiu que prolongació de l'avinguda de Blasco Ibáñez és igual a progrés, rehabilitació i equipaments.
Vostés diuen: «prolongació igual a qualitat de vida», ¡i això és mentida!
, ¡radicalment mentida!

La prolongació de Blasco Ibáñez és més destrucció, és menys qualitat de vida i, a més, des d'un punt de vista econòmic, vostés saben que és inviable, i ara mateixa només és un encabotament personal (remors) de l'equip de govern de l'Ajuntament de València.
¡Això és el que és hui en dia la prolongació de Blasco Ibáñez!

(Inintel·ligible) .
.
.
a fer un poquet d'història.
Miren vostés, en els plans d'ordenació urbana de l'any 1931, de l'any 1940, 1943 i 1946, en totes eixes ordenacions, ¡en cap!
, ¡en cap d'elles!
apareix la prolongació de l'avinguda Blasco Ibáñez com una possibilitat que travesse el barri del Cabanyal.
No és fins 1966 en què en un planejament apareix esta prolongació, en un moment, he de recordar, on el desenrotllisme era el que imperava i on, a
més, estava projectada una autopista del mediterrani que passava per damunt -¡per damunt!
- de la dàrsena del port.
I Blasco Ibáñez tenia de servir de connexió d'eixa autopista.

Amb el govern d'UCD del 1978 se comença a protegir el conjunt històric del barri del Cabanyal-Canyamelar, i és en el 1982, en el projecte del riu de Bofill, del llit Túria, on se fa tota una projecció verda que s'assembla molt, per cert, a eixa que ha fet Jean Nouvel del riu verd, i que eixa
casa, més en esta època que estem, que no el seu projecte, que entronca directament amb els anys
pitjors des del punt de vista urbanístic de la nostra història, com són els anys del
desenrotllisme, els anys.
.
.
, el 1966, que no tinc de recordar-los a les seues senyories que, a
més, en este país n'hi havia una dictadura.
(Remors)

Encara aixina, els he de dir que en l'any 1954, a on ja n'hi havia veus que plantejaven açò, es varen replegar 2.
500 signatures en contra d'este pla.
Esta esmena el que vol és posar en el centre els habitants del barri del Cabanyal-Canyamelar, en el
centre la qualitat de vida de les persones que hi viuen ahí, vol posar en el centre les persones i no els interessos de quatre poderosos,
de quatre promotors, de quatre familiars, que és el que estan posant en relleu vostés.
(Remors) I això és el que nosaltres estem defensant ací des del Grup Parlamentari Compromís.

¿I què estem diguent en l'esmena?
Nosaltres fem propostes concretes i diguem, escolte'm, en primer lloc, reconéixer l'absoluta incompatibilitat del pla especial de protecció i reforma, com eufemísticament anomenen vostés el seu pla, al conjunt històric Cabanyal-Canyamelar; l'absoluta incompatibilitat i, per tant, la derogació d'este pla tal com vostés el plantegen.

A més, plantegem una inversió de 206 milions d'euros, 206 milions d'euros que vostés diran ¿i com se calcula això?
Miren vostés, vostés expropiaren en el carrer Sant Pere, sector 5.
01 i 5.
02, a través de l'empresa (inintel·ligible) .
.
.
, a 1.
685 euros el metre quadrat.
Este es el preu d'expropiació que vostés van fer en l'any 2008 per l'empresa (inintel·ligible) .
.
.
.
Nosaltres hem reduït en un 26% eixa valoració, ¿eh?
, amb un càlcul.
.
.
, utilitzant la prudència valorativa, reduint les expropiacions que vostés han fet a través de l'empresa (inintel·ligible) .
.
.
en un 26% per a expropiar totes les vivendes tenen d'expropiar per a fer la prolongació, ens ixen 206 milions d'euros, és a dir, 34.
000 milions de pessetes.

Amb eixos diners, que vostés només necessitarien per a expropiar, fem-mos la idea, vostés se gastarien estos diners, estos 206 milions en expropiar.
¡Molt bé!
, ja hem canviat de propietari les cases, però el barri seguix igual, ¡igual de degradat!
, igual de degradat socialment, igual de degradat arquitectònicament.
.
.
, tot seguiria igual, només que les cases haurien canviat de propietari.
Nosaltres diguem, ¡molt bé!
, eixos diners, en comptes d'expropiar, en comptes de fer la barbaritat que vostés volen fer de la prolongació de l'avinguda, empren-los ¿en què?
, en la recuperació i rehabilitació, amb el principi de mínima intervenció, i és que La Generalitat elabore en el termini màxim de tres mesos un pla de subvencions per a la rehabilitació i recuperació del barri del Cabanyal-Canyamelar, perquè són vostés conscients, supose, que una rehabilitació d'estes característiques només se pot dur endavant amb fortes inversions i ajudes públiques.
A més, en els solars, la construcció de vivendes enderrocades es durà a terme respectant al màxim l'entorn de la construcció enderrocada i també les característiques del que fóra eixa construcció.

La Generalitat i l'ajuntament convocaran un concurs d'idees per a la rehabilitació de la llotja de pescadors, amb un procés participatiu on s'escolte la gent del barri.
Està molt bé fer visites sorpresa, però estaria millor assentar-se a parlar amb la gent del barri del
Cabanyal-Canyamelar, que porten demanant diàleg des que vostés s'entesten en fer esta barbaritat.
(Veus)

Aprovar línies de subvencions per a la rehabilitació de les vivendes particulars que s'articularan en funció del valor històric, cultural i arquitectònic a rehabilitar i, a més, en funció de la renda de qui ha de rebre eixes ajudes.
(Veus) I, a més, conveniar amb les caixes d'estalvis crèdits a euríbor+zero, perquè els sol·licitants de subvencions per a rehabilitar les seues vivendes puguen finançar el cost que no estiga subvencionat amb un préstec bla.

Equipaments públics.
Ahí anem a desmuntar l'altra mentira gran.
Vostés lliguen els equipaments a l'avinguda de Blasco Ibáñez i, que jo sàpiga, els equipaments que vostés estan prometent any rere any ¡no estan en l'avinguda Blasco Ibáñez!
¿Quin és el problema, llavors, per a fer eixos equipaments, si ací, a més, el conseller Cotino va dir que l'avinguda Blasco Ibáñez només afectava un 2% del barri?
¿Què passa amb l'altre 98%?
¿On estan els equipaments?
Fa anys que vostés no invertixen en estos barris, perquè han preferit que se'ls caiguen damunt, a fi que accepten el seu xantatge d'allargament de l'avinguda.

La Generalitat dotarà d'equipaments públics que connecten la façana dels Poblats Marítims de València amb la mar amb els solars que en l'actualitat trenquen la dita continuïtat i connexió.
Es dotarà el barri, a més, del Cabanyal ¡d'un institut d'ensenyament secundari!
.
.
.
El barri del Cabanyal té 20.
000 habitants i no té un institut d'ensenyament secundari.
¿Algú s'imagina açò?

I la resta d'equipaments públics, centres de salut, centres de dia, escoles taller, centres ocupacionals,
centres d'atenció a persones majors i persones dependents, equipaments esportius i equipaments
culturals, casal de joves, etcètera, seran decidits i determinats a proposta dels ciutadans i ciutadanes d'eixe barri.
(Remors)

Es dotarà els barris dels Poblats Marítims d'escoles infantils públiques de zero a tres anys que cobrixquen les necessitats d'habitants dels barris.
(Remors) Proposem equipaments i allotjaments per a estudiants.
.
.
Per cert, està bé aprovar estes coses, senyors del Grup Socialista, ¡en el partit!
, però està millor aprovar-les ací i haver-les presentat ací a mode d'esmena com hui estem debatent.
Està bé aprovar les coses en el partit, però estaria millor aprovar-les en les institucions.

Equipaments i allotjaments per a estudiants, donada la proximitat del barri a
les instal·lacions universitàries de la Universitat de València i la Universitat Politècnica de València.
.
.
Per part dels solars destinats a equipaments, allotjaments i equipaments
per a estudiants de les universitats valencianes.

A més, fer un pla contra les drogodependències.
Sabem que és un problema en el barri sabem que és un problema que amarga la vida a la gent del Cabanyal.
I, per cert, senyor
delegat del govern, no és prou amb el que fa el Ministeri de Cultura.
¡Senyor delegat del govern, faça alguna cosa, faça alguna cosa contra el tràfic de drogues!
, que sabem que està en el barri, contra eixes cases on puja cada tres minuts una persona a comprar
droga, ¡els veïns saben a on estan!
¡Senyor delegat del govern!
, està bé criticar, però també s'ha de fer.
(Remors)

Pla especial d'eliminació i marginació i pobresa.
Miren vostés, estos diners que vostés només emprarien per a expropiar, poden servir també per a eliminar les bosses de marginació i pobresa que n'hi ha en tota la façana marítima de València, les bosses de pobresa de la Malva-rosa, del Cabanyal, del Canyamelar, de
Natzaret.
.
.
, a través de prestacions, a través de la renda bàsica de ciutadania -que a este pas supose que li l'haurem de donar al senyor Camps- i ja li vam dir, senyor Blasco, que allò de la declaració del patrimoni li eixiria mal, perquè tenen un president que ha d'estar tutelat, perquè quan no està tutelat fa les coses que fa.

A més, proposem un pla d'atenció a dones en situació de vulnerabilitat, a dones en situació de maltractament en sa casa i, finalment, proposem un consell de participació ciutadana dels Poblats Marítims de València, on les associacions, on el teixit social, on la societat civil d'estos barris puga fer les seues propostes i puga participar en la vida pública i en allò que al final, políticament, els va a canviar la vida, i d'allò que depén la seua qualitat de vida.
Nosaltres volem una vida pública en què la gent puga participar, una vida pública en què no només se vote cada quatre anys, per a esgrimir en este moment que vostés guanyen les eleccions.
A alguna cosa més, a alguna cosa més s'ha de dirigir la ciutadania que només cada quatre anys per a demanar el vot.

I, finalment, l'esmena el que té és una disposició derogatòria on deroguen totes les seues barbaritats jurídiques que els han de dur molts mals de cap judicials, perquè no se poden cometre tantes barbaritats jurídiques sense que al final un tinga varapalos judicials.

Volem que el barri del Cabanyal estiga viu i sencer.
El barri del Cabanyal és un patrimoni històric de tots els valencians i valencianes, és un dels barris més emblemàtics i bonics de la nostra ciutat de València i, per tant, volem un barri que no siga destruït per les excavadores, un barri que no siga destruït per l'especulació, perquè sabem que darrere d'este pla el que n'hi ha són interessos, perquè la façana marítima tinga eixes cases de 15 i 20 altures que encara hem salvat que se construïxquen en la façana marítima de València -tenim una façana marítima especialment amable quant a altures se referix-.
I vostés el que volen, perquè on està el negoci veritable no és en la prolongació sinó en el que és directament el litoral.
Vostés el que volen es convertir açò en Benidorm i això, senyors del PP, no els ho anem a consentir.

Tenim uns barris marítims preciosos, uns barris marítims que els tenim al cor, i la gent defensarà eixos barris marítims i a vostés esta jugada els està eixint ja molt mal en els tribunals, però socialment també els està eixint mal, perquè la gent està posant en evidència que vosté porten díhuit anys havent abandonat la gent del Cabanyal, Canyamelar, Natzaret,
Malva-rosa, i com els ha eixit mal socialment jo els dic que també els eixirà mal electoralment.
Ja ho voran vostés.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Per al torn en contra, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Marí.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

El Grupo Parlamentario Popular va a rechazar la enmienda a la totalidad que
presenta la coalición de intereses de radicales y de pseudonacionalistas despistados que giran en el
tráfico parlamentario bajo la denominación social de Compromís.

Señorías, la tramitación parlamentaria de este proyecto de ley está reproduciendo un debate que ya tuvimos hace años y que los populares -encabezados por Rita Barberá- ya ganamos.
Y lo ganamos, en primer lugar, en las mentes y en los corazones de
los habitantes de El Cabañal, que nos votan a nosotros y no a los socialistas, ni mucho menos aún a los autores de la enmienda, a pesar de que se erigen hoy -ahora mismo lo acaban de hacer- en la voz del pueblo.

Por cierto, señora Oltra, quizás, amablemente, pueda usted contribuir a paliar mi ignorancia porque yo no sé el dato.
¿Cuántos concejales tienen ustedes en el Ayuntamiento de Valencia?

Y lo ganamos, también, en los tribunales, que son quienes en último extremo dicen qué es y qué no es ilegal, nos guste o no nos guste.

Tener más votos, desde luego, no es una patente de corso para piratear en las aguas del
ordenamiento jurídico, para que los políticos que ganamos las elecciones podamos hacer lo que queramos.
Pero para evitar
esas tentaciones y para corregirlas -si se cae en ella- están los tribunales -claro que lo están, señora Oltra-.
Y esos tribunales nos han dado la razón a nosotros y no a ustedes, ni a quienes a ustedes les apoyan.
Pero ahora, como
en los partidos de fútbol amañados, los perdedores han echado mano del comité de competición y la ministra de Cultura se ha cargado de un plumazo más de una decena de resoluciones judiciales.

Como dicen los comentaristas deportivos, quieren ustedes ganar en los despachos
lo que perdieron en el campo de juego, de las urnas y de los tribunales.
Eso es
lo que han hecho, exigirnos jugar de nuevo un partido que ya habíamos ganado, y lo habíamos hecho, además, por goleada.
Eso, exactamente eso es lo que han hecho.
Vuelta a empezar y en
el inicio del segundo partido nos encontramos.

Por cierto, de nuevo, señora Oltra, sea tan amable de contribuir otra vez usted a paliar mi ignorancia.
Yo sé que contra el plan especial de El Cabañal se han levantado muchas voces que legítimamente se oponen a él y con las que ustedes coinciden, pero, ¿no es cierto que hay otras personas que no sólo han levantado su voz contra el plan de El Cabañal, sino también su puño?
¿No es cierto que esas personas se refugian en sus postulados y en sus
manifestaciones para cometer actos violentos?
¿No es cierto que cuando esto ha ocurrido ustedes han mirado hacia otro lado
cuando no han aplaudido en la intimidad, señora Oltra?
¿Eso no es cierto?

Durante muchos, durante muchísimos meses, hay personas que legítimamente han gritado contra el plan de El Cabañal, que menos legítimamente han insultado a la alcaldesa y a quienes lo impulsan y que sin ninguna
legitimidad han hecho uso de la violencia, más o menos explícita, para oponerse al plan.
Durante esos meses hay otras muchas personas que
han apoyado el plan de El Cabañal acompañadas de un único sonido, un sonido muy suave, muy tenue, que se repite sólo a largos intervalos, el murmullo que producen los votos al llenar las urnas.

Ustedes han intentado dar la impresión de que ganaban la calle.
Nosotros hemos ganado en las urnas y en los
tribunales, y los vecinos de El Cabañal que apoyan el plan, que son muchos más que los que lo rechazan, se limitaban a alegrarse en silencio, a ir a votar y a seguir con su vida en el
barrio.
Pero también esto se les ha acabado, señora Oltra.

Nos aseguraba usted hace unos días que iban a ganarnos esta batalla, y quédese bien con la palabra batalla porque la utilizó usted, no yo.
Fue usted la que puso en términos de batalla la confrontación, lo que no debía ser más que un debate parlamentario o una contraposición de legítimas opiniones.
Y nos decía que la iban a ganar porque la razón es más fuerte que la barbarie y porque nuestro -se refería, me refiero al suyo- al parecer amor, es más fuerte que sus -en este caso las nuestras- ansias de destrucción.
Son expresiones literales del debate que tuvimos en la diputación permanente.

Me congratulo de ver la fortaleza de sus convicciones que se alinea con las del
portavoz del Grupo Parlamentario Socialista, también convencido, según nos dijo en esta tribuna, que los tribunales les darán la razón en este segundo partido.
Y es posible que así sea, yo no lo negué el otro día y no lo niego ahora.
Es posible que así sea.
Yo no soy tan osado como ustedes para profetizar lo que harán los tribunales.
Me limito a exponer mis razones y a fundamentarlas en la
legitimidad democrática que me dan los votos y en la legitimidad jurídica que me da mi argumentación basada en el estado de derecho, en la ley, y que me dan, de paso, las trece sentencias que llevamos ganadas antes.

Pero esta vez me da la impresión de que quienes apoyan el plan, quienes nos votan a nosotros y no les votan a
ustedes, van a respaldarnos, y no lo van a hacer tan solo con sus votos y con
su silencio amable sino con sus voces.

Decía usted que esta reedición de la controversia sobre El Cabañal iba a ser el talón de Aquiles de la alcaldesa Barberá -que me imagino que estará muy contenta, señora alcaldesa, porque al menos la comparan con el héroe Aquiles-, e iba a ser también el talón de Aquiles del PP, porqué, decía usted, la movilización ciudadana contra el plan será la primera piedra para hacernos caer.
No lo creo, señora Oltra, no lo creo.

Por lo pronto, en contra del plan se movilizan los mismos que se movilizaron
hace unos años, exactamente los mismos.
Con excepción de los violentos que se cobijan bajo su amparo, estas personas tienen toda la
legitimidad del mundo y todo el derecho a manifestarse en contra del plan y a
movilizarse.
De hecho, este derecho a la movilización y a la manifestación lo suelen ejercer con frecuencia y con soltura, y les da lo mismo además ejercerlo con Salvem el Cabanyal, que con «Jo no t'espere», que con «Ja en tenim prou», o con lo que sea, porque los que integran todas estas plataformas, o grupos, o
colectivos, son exactamente los mismos.
Como son también los mismos quienes los acompañan en su viaje, ustedes y parte de lo que está más a la derecha en el hemiciclo que ustedes.

De un lado, como le decía, ustedes y los socialistas, que desde estas Cortes reparten a diario estopa y
aprovechan los debates sobre El Cabañal como un elemento más de su campaña de acoso y derribo, de difamación a ultranza del Partido Popular y de sus responsables -lo acaba de hacer ahora mismo usted en esta tribuna.

De otro lado, quienes insultan y promueven la violencia con menos sutileza que
ustedes, resguardándose en el anonimato que proporciona Internet y llegando al extremo de
compararnos a nosotros, a los populares, que somos como ustedes elegidos por el
pueblo, que formamos parte de la legitimidad democrática del pueblo valenciano, nos llegan a comparar con la persona más odiosa de la historia de la humanidad.

Por cierto, no he oído, no he oído, ni una sola palabra de sus filas condenando o criticando, semejante
desatino, ni una.
Se ve que cualquier excusa para atacar al PP y a las políticas que impulsa es buena, cualquiera.

Pero frente a estos mismos, estos mismos que fueron los mismos que se
manifestaron hace unos años, y los mismos que les acompañan a ustedes en su viaje, existen otros mismos, ya que los que apoyan el plan y
votan al Partido Popular, son también los mismos, pero esta vez con una diferencia, esta vez han empezado a hablar,
esta vez han optado por no callarse, esta vez han comenzado a vencer el
amedrentamiento y el temor al que les habían sometido unos cuantos violentos a los que ustedes -sí, ustedes- han servido como excusa.

La reedición del partido ha servido, mire usted por donde, para que los que votan, además de seguir votando, ahora hablen y se movilicen, sólo que se movilicen a favor del plan y no en contra del plan.
Si El Cabañal, señora Oltra, es una batalla para usted, me temo que en la primera salva el tiro le
ha salido por la culata.
Ahora se manifiestan a favor del plan y no en contra
del plan tan sólo, señora Oltra.
(Aplaudiments)

Además de todas las razones anteriores, la preocupación por el barrio, que dice usted que anima a su enmienda, llega tarde, puesto que hace más de diez años, desde que el ayuntamiento aprobó provisionalmente el plan a finales del año noventa y nueve, el objetivo que guía nuestra acción ha sido, y será siempre, la reutilización y la regeneración del barrio.

Para ello, señora Oltra, se han realizado ya importantes inversiones para mejorar las
infraestructuras y equipamientos públicos de los Poblados Marítimos -que usted acaba de negar aquí con toda soltura- con intervenciones como la del Jardín de la Remonta y la mejora de urbanización de distintas calles; con intervenciones para recuperar algunos edificios emblemáticos, como el molino del arroz, que hoy alberga el Museo del Arroz y el Museo de la Semana Santa Marinera; con intervenciones como, por ejemplo, en la Casa de la Reina, convertida en biblioteca; con intervenciones como, por ejemplo, en el Teatre El Musical, que ofrece una programación cultural de primer orden.

En la actualidad se encuentran en fase de expropiación otros edificios que se destinarán a usos dotacionales.
Además, se han suscrito sendos convenios con las sociedades musicales de esos
Poblados Marítimos, las sociedades que forma la gente que vive allí, el pueblo, las clases populares a las que usted se refería en su intervención en la diputación permanente, como son el Ateneo Musical del Puerto y la Sociedad Musical de
Pescadores El Casinet, que han permitido rehabilitar sus locales e impulsar su
actividad cultural.

Hasta la fecha se han invertido ya cuarenta y seis millones y medio de euros en
el marco del plan.
En total, la inversión pública entre La Generalitat y el ayuntamiento -al estado, por supuesto, en esto, no se le espera hasta que ganemos los
populares las elecciones generales-, la inversión pública total ascenderá a 300 millones de euros, bastante más de lo que su enmienda considera necesario.

Por otra parte, el plan especial ya se basa, ya se basa en el principio de mínima intervención, señora Oltra.
Un alto porcentaje de los inmuebles afectados por la prolongación de Blasco Ibáñez está formado por viviendas, casas y locales deshabitados o desocupados, muchos de
ellos en estado de abandono o incluso de ruina.
Es importante resaltar que la
zona afectada por la prolongación de Blasco Ibáñez representa tan sólo el 4% de la superficie del plan especial.
En cambio, los edificios protegidos
en el ámbito de todo el plan son 561, de ellos 395 están en el entorno del BIC, entre la avenida de los Naranjos y Mariano Cuber.

Además, con el fin ofrecer a los vecinos de El Cabañal una atención personalizada, en febrero de 2006 -ya hace cuatro años- abrió sus puertas la oficina de la sociedad Cabanyal 2010, dotada de los mismos
medios, exactamente los mismos medios que una oficina Riva del centro histórico, con el fin de ofrecer atención y asesoramiento personalizado a los vecinos.
Desde Cabanyal 2010 se facilita
información en relación con el plan sobre la realización, ayudas, opción, nuevas viviendas a precios asequibles en régimen de propiedad o alquiler, etcétera, así como para la realización de los trámites.
Las ayudas para la realización en el marco del plan de El Cabañal tienen la misma consideración que las de Ciutat Vella, pudiendo llegar al 60% del presupuesto en elementos
comunes y al 80% en reforma interior.

Con todo, yo soy muy consciente, mis compañeros y yo somos muy conscientes de que todo lo que yo les he dicho a ustedes les
importa más bien poco.
Ya se sabe, o al menos yo le sé, que si la realidad es como es, la izquierda tiene una solución fácil, que es simplemente ignorar la realidad o, mucho mejor, cambiarla por otra
realidad distinta.
De todas formas, no podía ser de otra manera, ya que a lo suyo se le puede llamar «socialismo real».

Si quieren que les sea franco, yo y mis compañeros no aspiramos a estas alturas a convencerles, yo no aspiro a convencerles.
Ha sido usted, no yo, la que ha llamado a este debate «batalla».
Y cuando se inicia una batalla a lo único que aspiran los contendientes es a ganar.
Y eso es lo que vamos a hacer en
el Partido Popular, a ganarles, o al menos a intentarlo con todas nuestras
fuerzas, ganarles tanto en los tribunales como en las urnas.
Lo hemos hecho
antes, lo hemos hecho antes muchas veces.
Y, francamente, con absoluta
sinceridad, no encuentro ningún motivo para que esta vez no volvamos a hacerlo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Marí.

Per al torn de rèplica, senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Marí, que mal que estan vostés, no?
Que mal que estan vostés quan quinze minuts de la seua intervenció ha hagut d'utilitzar-la referint-se a la intervenció que vaig tindre jo en la diputació permanent citant textualment el Diari de Sessions.
Que poc tenen vostés per a defensar si vosté empra els quinze minuts que té a citar-me a mi!
(Remors) Si no tenen res més que defensar farien bé en corregir, perquè jo sí que tinc encara l'esperança de convéncer-los a vostés.
Mire vosté quina diferència!
Jo vinc al parlament a emprar la paraula amb l'esperança de poder influir en el seu ànim i en la seua convicció.
Perquè, si no, què estem fent ací, senyor Marí?
Quina idea tenen vostés del parlamentarisme, senyor Marí?
O és que, efectivament, l'única cosa que ha sigut vosté ací hui és
franco?

Qui ha situat açò en una batalla?
Qui ha situat açò en una batalla?
No, no.
I, vaja, jo no vaig a pal·liar la seua ignorància, eh?
, això ja ho fa cadascú llegint, formant-se, en fi, cada u la seua ignorància la pal·lia com pot.
Jo no vaig a pal·liar la seua ignorància, eh?
Però sí dir-li que la batalla en este cas se planteja dialèctica i, en qualsevol cas, qui posa les excavadores i qui diu per boca d'Alfonso Grau que si me pose davant de l'excavadora «
cuidao, que és temerària perquè passarem per damunt».
.
.
 Qui situa açò en una batalla i en la violència són vostés!
Qui ha fet d'açò una batalla violenta són vostés!
Qui clava les excavadores il·legítimament en el barri del Cabanyal són vostés!
Per tant, no me parle de violència, que de violència vostés en saben prou més que jo.

Qui situa açò en una batalla, si és vosté el primer que diu ací que «les hemos ganado en todo»?
Qui situa açò en una batalla si és vosté qui parla de golejar, de camp de joc, de competició, de guanyar!
Si vostés fa temps que els importa un quinzet la música i qui la toca, els importa un quinzet la gent del Cabanyal i els ciutadans
en general!
 Vostés l'única cosa que volen és guanyar eleccions.
I, per cert, insistisc, és més fàcil guanyar eleccions quan u no complix la legalitat, és més fàcil guanyar eleccions quan a un el financen les empreses constructores il·legalment, veritat?
Aixina se guanyen molt bé les eleccions, senyor Marí!
Però això no és net.
Clar que.
.
.
!
Eixa boqueta, sí, clar, eixa boqueta.
Per això estic ací, per a moure la boqueta.

Encara no ha eixit ningú de vostés ací a dir que això és mentida.
(Veus) Encara no ha eixit ningú ací a dir que les.
.
.
Me parla vosté de Cabanyal 2010?
, ignorant vosté que ahí el que.
.
.
El Cabanyal 2010, què és com una oficina Riva?
Però què m'està vosté contant?
Cabanyal 2010 és el negoci que s'han muntat quatre espavilats.
Entre ells, un que se senta en la primera fila,
eh!

Encara no ha eixit ací ningú a dir que això no és veritat!
Encara no ha eixit algú ací a dir que no s'ha enriquit amb les plusvàlues de Cabanyal 2010.
Encara estic esperant que algú isca ací a dir que això no és veritat!
Per què?
Perquè és veritat.
I a mi me perdrà la boqueta, però me perd per dir les veritats que a vostés els resulten incòmodes.
(Veus)

Mire vosté, que vosté tinga la gosadia de dir que nosaltres emparem els violents, ja té barra, ja!
I, mire vosté, jo en la intimitat, sense dubte, faig coses molt més divertides que aplaudir a quatre frikis.
Això ho pot vosté tindre clar.
Però no els aplaudisc a vostés, ni els aplaudiré mai a vostés.
Almenys, almenys, el primer que haurien de fer és netejar sa casa, que vostés en este moment, tot el món, tot el món sap per què estan en política i per a què estan en política.
Vostés diuen que donem la impressió de voler guanyar al carrer.
Per això l'alcaldessa de València va allí en visita sorpresa, al carrer.
Perquè vosté parla amb menyspreu dels altres de coses que fan vostés.
Quin problema n'hi ha en les manifestacions?
Què passa?
Clar, vosté parla despectivament que anem a manifestacions.
Què passa, que només poden manifestar-se vostés o el
foro de la família?
Només poden manifestar-se vostés?

Vosté oblida que el dret a manifestació és un dret constitucional.
A la millor els molesta, perquè a vegades tinc la impressió que els molesta que la gent tinga drets, i que tinga drets de llibertat d'expressió.

Mire vosté, qui ha convertit açò en una batalla, senyor Marí?
Açò és el text del decret llei, el preàmbul.
Ahí es diu: «Con todo, seguían existiendo voces contrarias al mismo.
» Quin problema n'hi ha que hi hagen veus contràries?
Són vostés els que situen açò en una batalla i en una batalla violenta.
Són vostés els que han violentat la gent del barri.
Són vostés els que volen tirar la gent del Cabanyal de les seues cases, on han naixcut,
on han vixcut, on vist créixer els seus fills.
Són vostés, senyor Marí, els que apliquen la violència, perquè volen tirar la gent de les seues cases!
Volen destruir l'hàbitat i el medi natural urbà de la gent que viu allí.
Qui són els violents, senyor Marí?
Qui són els violents?

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el señor Marí para finalizar este turno de réplica.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señora Oltra, coincido con usted en una cosa.
La verdad que sí que sabemos más de violencia que ustedes, nosotros somos siempre los que recibimos.
(Remors) ¡Qué le voy a decir!
(Rient) Sí que sabemos bastante más que ustedes.
Somos los que recibimos.
Hemos recibido en muchas ocasiones, en
muchas ocasiones.
Hace unos años recibimos, a propósito de los sucesos de entonces, ahora se recibe en El Cabañal, y encajaremos lo que haya que encajar.

Yo estoy en política me imagino que para lo mismo que usted, porque creo en mis convicciones y
porque además pretendo ganar las elecciones.
A diferencia de usted, yo las gano; a
diferencia de usted, yo las gano.
Por lo tanto, en política mis objetivos por ahora los voy cumpliendo, porque defiendo mis
convicciones y además gano.
Y gano con las mismas armas que ustedes.
Se lo digo bien claro, jamás el Partido Popular de la Comunidad Valenciana se ha financiado de otra manera
que no sea conforme a la ley, jamás, jamás.
Hay otros, compañeros suyos de viaje, que no pueden decir lo mismo, y ahí están las sentencias judiciales.
Ellos sí que han ganado elecciones, sí que han ganado elecciones, ya veremos cuanto tiempo tarda usted en formalizar
esa compañía de viaje realmente, ya lo veremos.
Y aquí sí que hago de profeta.

Pero ya, ya han ganado elecciones con medios que luego fueron puestos de
relieve en sentencias del Tribunal Supremo.
Ya lo hicieron.
Nosotros jamás.
Se lo digo muy clarito.
Si les ganamos es porque el pueblo está con nosotros y no con ustedes, porque les convencen nuestras propuestas y
nuestros hechos de gobierno, y no le convencen ni sus barbaridades ni sus
desatinos.
Ahí está la razón por la que ganamos.
(Se sent una veu que diu: «¡Muy bien!
; aplaudiments)

Señora Oltra, yo no he utilizado en ningún tono despectivo el derecho a manifestarse.
Yo en mi intervención -estará me imagino que grabada y lo podrá usted comprobar luego en el Diario de Sesiones- he dicho literalmente: «Se han levantado muchas voces que legítimamente se oponen a él.
».
Me imagino que el adverbio legítimamente usted lo entiende bien.
He dicho también durante muchos, muchísimos meses, «hay personas que legítimamente han gritado contra el plan de El Cabañal».
He dicho que «hay personas que tienen todo el derecho del mundo a manifestarse».
No sé yo qué parte no ha entendido bien, qué parte no ha entendido bien.
Tienen todo el derecho del mundo a manifestarse, sólo que antes se manifestaban solos.
Ahora hay otra gente que también se manifiesta, sólo que esa gente apoya el plan de El Cabañal, quiere la prolongación, considera que es una buena medida -por no decir la única medida- adecuada para la rehabilitación y regeneración del barrio.

Yo entiendo que haya cosas en la ejecución del plan que puedan no gustar, como la de las expropiaciones, yo lo entiendo,
lo entiendo perfectamente.
En todo caso, esta cuestión la pone de relieve usted, eh.
.
.
, la expropiación.
.
.
le llama «violencia».
Yo la verdad es que la expropiación, que está reconocida por el artículo 33 de la Constitución.
 nunca la llamaría violencia, pero, bueno, usted es muy libre de atacar también contra esa institución del estado de derecho.

Usted cita mucho la expropiación, también la citan los compañeros diputados del Grupo Parlamentario Socialista.
En su caso no, pero yo, en el
caso del Grupo Parlamentario Socialista, la verdad es que lo entiendo como un
mensaje al delegado del gobierno, que, por cierto, el otro día les recomendaba que no hablaran demasiado de El Cabañal y hablaran de otras cosas, porque, al fin y al cabo, quien fija las
valoraciones no es el Ayuntamiento de Valencia.
Si usted se repasa la Ley de
expropiación forzosa vigente verá que quien fija las valoraciones, los justiprecios expropiatorios, es el Jurado
Provincial de Expropiación, que depende del delegado y del subdelegado del gobierno, que es un órgano de la administración general del estado.
Por tanto, si los justiprecios son bajos, que se lo
pregunten al Jurado Provincial de Expropiación, que no depende ni La Generalitat ni del Ayuntamiento de Valencia, sino de don
Ricardo Peralta y de don Luis Felipe Martínez.
Esos son los que pueden hablar de expropiaciones.
Nosotros desde luego no,
nos limitamos a pagar lo que fija un órgano del estado, sea mucho o sea poco.

Por cierto, le reitero, yo no hablo de batalla, ha sido usted la que ha hablado
de batalla.
Tiene usted una manera muy peculiar de intentar convencerme, que es
insultándome.
La verdad es que así, a mí no me ha salido nunca convencer a alguien insultándole.
En todo caso, podría haber conseguido que se callara, pero no convencerlo.
Usted me ha dicho que
tiene que convencerme y se ha dedicado a insultarme a mí o a compañeros de mi grupo, «no hace falta que vaya muy lejos, en la primera fila tiene alguno», que es a lo que se dedica básicamente, a insultar, a insultar.

En todo caso, además, quien ha reabierto de nuevo esta dialéctica ha sido el gobierno, y no es sólo una batalla dialéctica, no es sólo una contienda jurídica, como usted la califica, es también una controversia jurídica, como usted la califica, es también una controversia jurídica.
Ustedes están seguros de ganar.
Lo están.
Hay varios tribunales.
(So d'un telèfon mòbil) Ya veremos lo que dicen los tribunales.

Simplemente le recuerdo, por ahora, vamos trece a uno.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Marí.

Y ahora, para fijar posiciones, tiene la palabra la ilustre diputada señora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Esquerra Unida votará afirmativamente la enmienda a la totalidad que ha sido defendida hace unos
momentos, porque entendemos que hace lo que no ha hecho ni el gobierno de la
ciudad de Valencia, ni el Consell, que es habilitar unos mecanismos de urgencia
necesarios para la recuperación y rehabilitación del barrio de El Cabañal-Cañamelar de Valencia, conservando su paisaje urbano y todos los actuales edificios
BIC, así como el conjunto de su tipología singular, su trama urbana y social que le da carácter de conjunto histórico y que constituye patrimonio irrenunciable que debe conservarse, según la ley de patrimonio histórico español.

Además, la propuesta alternativa que concreta y presupuesta articula un plan de
actuación por parte de La Generalitat que establece subvenciones para la rehabilitación de viviendas particulares, dota de equipamientos públicos, diseña planes para combatir la pobreza y la marginalidad.
Y todo eso, desde un
proceso participativo de encuentro de los vecinos y de la administración municipal o autonómica en aquellas decisiones que les afecta.

Una propuesta que, como decía, debería haber salido del Ayuntamiento de Valencia o del Consell en el momento de la
redacción del PEPRI o haberlo planteado después de la orden del Ministerio de Cultura, emitida a instancias del Tribunal
Supremo y que evalúa que el plan que prevé la prolongación de la avenida de Blasco Ibáñez constituye un expolio del patrimonio cultural español.

Y porque conocía dicha orden, la decisión razonable que debería de haber adoptado el gobierno del Ayuntamiento de Valencia es la de haber
convocado una mesa integrada por la plataforma Salvem el Cabanyal, los
representantes de las asociaciones de vecinos afectadas, las fuerzas políticas, las entidades que se posicionaron en su momento a favor de que se
declarara villa el barrio, las universidades valencianas, el Ministerio de
Cultura, y haber procedido a elaborar realmente un plan de rehabilitación integral del barrio que supusiera, como antes decía, la recuperación de la trama urbana; así como la calidad de vida de los vecinos y de las vecinas del barrio, con una
urgentísima actuación de los servicios sociales municipales para hacer frente, lo más pronto posible, a una degradación y marginación provocada y que ha afectado a la calidad de vida del barrio en estos últimos años.

Pero, realmente, lo que ha sucedido no ha sido eso.
Lo que ha sucedido ha sido
que el Consell y el Partido Popular se han dedicado a confrontar con el
gobierno central, acusación de intromisión, de victimismo, recogida de firmas y, cómo no, descalificación y acusación de violentos a los vecinos que defienden un barrio habitable.

Y yo, la verdad es que sí que quiero, al señor Marí, sacarle de su ignorancia para decir, lo primero que hizo la plataforma Salvem
el Cabanyal, cuando acabó la manifestación de hace unas semanas y se inició el parlamento, fue la de descalificar las actuaciones que se habían dado en contra de la fachada.
.
.
, sobre la fachada de la empresa Cabanyal
2010.
Y por tanto, decir que esa violencia que ellos dicen que hay detrás, que eso no es más que una cortina de humo para descalificar la actuación legítima de unos vecinos que quieren vivir en un barrio que es de sus padres y que
tiene historia en la ciudad.

Miren, rehabilitar es lo que hay que hacer, que es mucho más barato que destruir, y lo cual no deja de ser una afrenta asocial en tiempos
de casi 600.
000 parados y paradas.

Hay que asumir la orden del ministerio y no empeñarse en decretos insostenibles ni en vías judiciales que saben de antemano que las tienen perdidas y que no persiguen más que alargar el victimismo, el rédito electoral a costa de engañar a los vecinos y vecinas y a costa del erario público.
Y conservar un barrio que es orgullo de valencianos y valencianas, además que es hacer viva nuestra historia, la génesis de una parte de esta ciudad.
Y rehabilitar sin destruir, sin dañar ni expoliar.

Y ese debería haber sido el objetivo y deberá ser el objetivo del Consell y del gobierno de la ciudad, respetando el entorno,
respetando a la gente que quiere continuar viviendo allí.
Y que, al fin y al cabo, son éstas las personas, y no otros intereses, los que son o deben ser el centro de la
política.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Sanz.

Tiene la palabra el señor Mata, para finalizar con este turno de fijación de posición de los grupos.

El senyor Mata Gómez:

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Hoy estrenamos un procedimiento del reglamento nuevo del 2006.
Es la primera
vez que un decreto ley pasa por este trámite, que se convierta en procedimiento de ley y que además haya una enmienda a la totalidad.

Lo que pasa es que, como dice algún autor americano, están haciendo un ejercicio de simplejidad: lo que son cuestiones muy simples, las convierten en complejas y algunas
cuestiones complejas, las convierten en simples.
Y son raros, raros, raros,
porque le llaman a un proyecto de ley que hoy ha sido enmendado, ley de medidas
de protección y revitalización del conjunto histórico de la ciudad de Valencia.
Cuando lo normal y lo que entendería la gente es que fuera un proyecto de ley de destrucción, arrasamiento y olvido del barrio de El Cabañal.
Ese es el sentido de la propuesta.

Ustedes tienen un modelo de ciudad que no se parece en nada al que hemos
conocido todos y el que alabamos cuando nos desplazamos por ahí.
Les encanta tener una ciudad llena de avenidas como las Corts Valencianes, la
avenida de Naranjos, Serrería.
.
.
Y en cambio, para ustedes Velluters, Campanar, el barrio del Carmen, El
Cabañal son cosas que molestan, gente que no tenía medios hace muchos años de desplazarse a las urbanizaciones de fuera, ni vivir en las zonas del
ensanche, y eso con arrasarlo, esconderlo y taparlo, tenemos un modelo de
ciudad especial.

El decreto ley, señorías, es ya inconstitucional.
Porque la constatación de que es inconstitucional es que ustedes nos traigan aquí el proyecto de ley.
Si el decreto ley ha sido convalidado, ¿qué razón tiene después hacer una ley con el mismo contenido?
Porque saben que es un decreto ley
muerto jurídicamente.

El Tribunal Constitucional nos dice reiteradamente que sólo razones de extraordinaria urgencia y necesidad justifican la adopción de algo tan excepcional como es un decreto ley, que es algo que elaboran los
gobiernos y que pasan a ratificar a los parlamentos.
Y aquí lo hacen con nocturnidad y alevosía.
Porque si la orden del ministerio es de 29 de diciembre, y tienen dos meses
para ir al contencioso, pedir la paralización de la orden y que la vida jurídica funcione con normalidad.
¡No, apuestan por la vida mediática!
Elaboran una ley de cinco artículos que es una vergüenza y una tomadura de pelo.
Porque, entre otras cosas, los BIC se inventan para
proteger.
Y ustedes hacen un decreto ley para desproteger, para arrasar, para
destruir.
Y eso es una perversión de la legalidad.

Lo ha dicho la compañera y diputada señora Oltra: esto es un empeño personal de la alcaldesa de Valencia.
(So d'un telèfon mòbil) Esto es un empeño personal de la alcaldesa de Valencia que hoy se nos declara insumisa
constitucional.
La señora Barberá, tantos años en política, se declara insumisa constitucional.
Le trae al pairo lo que diga el
Tribunal Constitucional, le trae al pairo la paralización de los derribos y dice ella que va a seguir derribando.

Pero además nos dice y se nos presenta como.
.
.
, fíjese en un momento político, como una querulante que se va a querellar contra la ministra de Cultura.
Yo le sugeriría que si se querella contra la ministra que amplíe la querella al Consejo de Estado, que, por unanimidad, -y, además, el señor Marí lo sabe- los tribunales han creado una doctrina sobre la posible comisión de prevaricación por omisión.
Aznar no fue al Consejo de Estado.
Podía haber ido allí a echarles una mano, a decir que estaba en contra, a hablar de El Cabañal; pero, por unanimidad, el Consejo de Estado legitimó la acción judicial del Gobierno de España.

Si eso es querellable, imagínese a qué altura queda nuestra querella.
Ahora hemos validado las actuaciones judiciales
de los que quieren acabar en política con los que nos han robado, nos han vilipendiado, han utilizado las
instituciones perversamente.
Ya no pueden quejarse más de que utilicemos la vía judicial cuando no hay camino.

Porque que usted, señora Barberá, se quiera querellar y el Ayuntamiento de Valencia se quiera querellar contra
la ministra de Cultura por defender a España, por defender el patrimonio de España, porque hay un Gobierno de España y porque ser valenciano es ser español.
¡Y eso ustedes no lo entienden!
¡No lo entienden!
Intentan esconderse de que no tienen una idea de España, ¡de que El Cabañal es patrimonio español!
Y por eso el Gobierno de España está defendiendo a los valencianos,
(aplaudiments) a El Cabañal y defenderá todas y cada una de las cosas que interesan a los españoles.

Porque habrá que pensar este embrollo para qué lo hacen.
(Remors) ¿Por qué empezamos con un decreto ley, la eliminación de un BIC, la aprobación de un PEPRI?
Y la única justificación que se nos da desde el ayuntamiento y desde La Generalitat es para buscar una
salida al mar.
¡Una salida al mar!
Y eso sí que es curioso.
Ahora al mar se va en dos minutos, o por la avenida del Puerto,
o por Naranjos, o por Serrería.
Pero ustedes se empeñan en ir por El Cabañal, y supongo que tendrán en la conciencia algunas veces que eso tiene un poco de tráfico.

La noche de san Juan.
Un millón de valencianos van a las hogueras de san Juan, y desde el centro a allí tardan veinte minutos.
La fórmula 1 no, porque a la fórmula 1 se llega en un minuto.
La verdad, no hay tanto tráfico porque no va tanta gente.
A la Copa America, como no va nadie, se llega enseguida.
Señor Rambla, sí, no había nadie.
Aunque la señora Barberá dice que la han visto dos mil millones de personas.
(Remors)

Eso quiere decir que uno de cada tres franceses, o uno de cada tres españoles, o uno de cada tres belgas veían la Copa America.
¡Pero que uno de cada tres chinos, también!
, ¡que se levantaban de madrugada a ver la Copa America!
Y decían: «Oye, nos han anulado.
.
.
, (inintel·ligible) .
.
.
me acuesto y mañana veremos la Copa America.
» ¡Claro, es que.
.
.
(aplaudiments) esa es la salida al mar!

Como viven en ese mundo de mentiras, que dicen: «No, dos mil millones.
» ¡Ay!
Dos mil millones.
¡Pero si hay seis mil millones en el mundo!
(Rialles) Tres, uno de cada tres chinos viendo la Copa America.

La alcaldesa de Valencia se aburre.
Ese es el problema.
La señora Barberá se aburre, y no le dan cancha.
No, no.
.
.
y ella se veía ahí, ahí.
.
.
(Rialles) Me encanta que no me oiga porque así puedo decir las mismas cosas que le decía cuando éramos concejales.

Pero hablando en serio, la señora Barberá ha vivido de las rentas del plan general de Valencia del año 1988.
La señora Barberá.
.
.
, un plan general de Blasco I, quiero decir, primera fase Blasco, conseller de Urbanismo, aprobó el plan general de Valencia, y la señora Barberá en estos años que ha estado al frente del ayuntamiento lo único que ha hecho ha sido hacer modificaciones puntuales, algunas tan
sorprendentes como los sobreáticos de la calle Colón, despeatonalizar Martínez Cubells, pasar de siete a veinte alturas en Aragón.
.
.
Pero bueno, todo lo demás, la avenida de Naranjos, toda la estructura de.
.
.

La senyora presidenta:

Señor Mata, le rogaría fuera al tema.
(Protestes)

El senyor Mata Gómez:

El tema me gusta.

La senyora presidenta:

El tema creo que no es el que usted está tratando, así que.
.
.
No, creo que, por favor, vaya al tema.

El senyor Mata Gómez:

El tema es en la ciudad de Valencia, la ciudad de Valencia tiene un
ayuntamiento, el ayuntamiento está presido por una señora.
.
.

La senyora presidenta:

Le recuerdo el punto y le llamo al orden.

El senyor Mata Gómez:

Sí, lo de El Cabañal.
(Veus)

Bueno, se aburre porque no le dan juego, pero es que tampoco.
.
.
Ya no vienen los
vendedores de cabras que hacían proyectos de un congreso de derechos y deberes.
.
.
Y, como se aburre, han tomado la decisión de alejarse de la sinceridad y de la buena fe.
Y yo creo que eso, señorías, lo pueden remediar retirando todos los procedimientos judiciales, retirando
el decreto ley, y no se instalen en ese capitalismo del desastre en el que nos
llevan de nuevo al enfrentamiento.

Están cometiendo un asesinato urbanístico con El Cabañal, realmente un asesinato urbanístico.
Y es triste que busquen justificarse con gente que lo que está deseando es que haya algo en El Cabañal.
¿Dónde están las farolas del señor Jurado que contaminan lumínicamente en El Cabañal?
¿Dónde están los carritos de limpieza de El Cabañal?
¿Dónde está cualquier otra actuación que ha hecho el ayuntamiento en otros barrios?
Veinte años de dejadez necesitan un remedio.
Y no creemos que votar un texto alternativo
de medidas sea la solución más adecuada.
Creemos que tenemos que hacer una actuación integral en todos los frentes, en el ayuntamiento, en La Generalitat y el
Gobierno de España para remediar esta situación.

Votar a favor de un texto alternativo es seguirles el juego.
Ellos persisten en
el embrollo y la única solución es que lo retiren porque los ciudadanos los van a retirar a ellos en las próximas elecciones.

Gracias, señoría.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Barberá.

La senyora Barberá Nolla:

Señora presidenta, yo rogaría un turno de palabra, por alusiones.
Creo que (inintel·ligible) .
.
.
por alusiones, ¿verdad?

La senyora presidenta:

Por favor, señorías.

Tres minutos.

La senyora Barberá Nolla:

No, mucho menos, me sobra con uno, me sobra con uno.

La senyora presidenta:

Señores diputados, por favor, guarden silencio.

La senyora Barberá Nolla:

Señora presidenta.

Señorías, conozco bien al señor Mata, conozco bien su estilo, (remors) su dialéctica, él estaba de concejal cuando yo accedí a la alcaldía y formaba parte, por tanto, del gobierno anterior, gobierno anterior al que
llegué yo, al gobierno socialista.
Por tanto, él votó que ¡sí!
a la prolongación de El Cabañal, porque dijo (aplaudiments), la memoria, que era objetivo irrenunciable de ese plan general, el gobierno del que formaba
parte.
Él, con el gobierno socialista, votó ese plan general que decía que la prolongación era objetivo irrenunciable.
Pero, como no tenían valentía, dejaron el planeamiento diferido.

Muchas gracias.
(Aplaudiments) (Se sent una veu que diu: «Muy bien.
»)

La senyora presidenta:

Señor Mata, señor Mata, dígame.
¿Por?
Entiendo, señor Mata que no ha habido alusiones.
(S'interromp la gravació)

Señor, le llamo al orden.
Por favor, señora Escudero.
(Veus)

Vamos a ver, señor.
.
.
Están ustedes nerviosos.
Vamos a ver, vamos a ver.
Tranquilícense.
Vamos a ver, vamos a ver.

Les recuerdo el reglamento que, por alusiones, son tres minutos.
Y es la
presidencia quien interpreta el reglamento.
Yo entiendo que no han habido
alusiones y, señores, continuamos con el punto.
(Veus) Continuamos con el punto.

Entiendo que no hay réplica y, señorías, señorías, pasamos a la votación.
Señorías, comienza la votación.
(Protestes)

Vamos a ver, señores diputados, vamos a ver, vamos a ver.
.
.
Señores diputados, señores diputados, esta presidencia entiende que no han habido alusiones.
(Veus)

Señorías, entiendo, señor Luna, entiendo que no han habido alusiones.
Y estamos en la votación.
(Protestes) Señorías, comienza la votación.
Votos en contra, 47.
Queda desestimado el punto número 1 y sin ningún voto a favor.

Señorías, pasamos al punto 2 de este orden del pleno.
(Veus) Punto número 2.
Señoría, pasamos al punto número 2.
Dígame usted, señoría, ¿qué considera usted una cuestión de orden?

La senyora Oltra Jarque:

Senyora presidenta, considere que acaba vosté d'atropellar tot el parlamentarisme, perquè jo vull replicar-li al senyor Mata.
Jo he fet una proposta ací, una esmena a la totalitat.
(Veus) Ell ha dit que no la va a votar.
I jo tinc dret a expressar els meus arguments
de per què crec que ell s'equivoca i jo tinc raó.
I, per tant, jo tinc dret a la rèplica al senyor Mata.
(Aplaudiments.
Protestes)

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre la defensa dels establiments expenedors de menjars i begudes al
servei de la platja al litoral de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup
Parlamentari Popular (RE número 51.
416, BOC número 210)

La senyora presidenta:

Señora Oltra, señora Oltra (veus), hemos votado, ha planteado usted.
.
.
No comparto en absoluto su criterio y continuamos con el segundo punto: «Presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre la defensa de l'establiment expenedors de menjars i begudes al servei de la platja litoral de la
Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Popular.
»

Per a la seua presentació i defensa, té la paraula l'il·lustre diputat, senyor Betoret.
(Protestes.
Alguns diputats colpegen les taules.
)

Señores diputados del Grupo Parlamentario Socialista, rogaría que en atención a los votantes que les han situado y como muestra de educación, dejaran continuar este pleno.
(El senyor Maluenda Verdú diu: «Vaya educación.
Seguro que son de colegio de pago, algunos.
»).
¿Desean ustedes que les llame al orden?

Señor Betoret, puede usted empezar su intervención.

El senyor Betoret Coll:

Muchas gracias, señora presidenta.

Muchas gracias a ustedes también por las muestras de cariño que demuestran a este compañero que va a intervenir ahora mismo (aplaudiments), para tratar otro punto que no tiene nada que ver sobre el que ustedes se
pronuncian.

Buenos días, en primer lugar, quisiera saludar a los representantes de los llamados
popularmente «chiringuitos» que nos acompañan en la sesión de hoy.

Hoy traemos hasta esta cámara una iniciativa parlamentaria que nace de un debate generado, como viene
siendo habitual últimamente, por los giros repentinos del gobierno socialista en materias que
hasta hace pocos meses jamás habiendo sido motivo de polémica: primero, El Cabañal; luego, el parany; la ley antitabaco; y el que nos ocupa, el de los locales de playa, nuestros
chiringuitos.
¿Por qué ahora?
¿Por qué si desde 1988 nuestros chiringuitos han desarrollado con normalidad su
actividad dando riqueza a nuestro territorio, creando puestos de trabajo y
dando valor añadido al turismo?
¿Ahora ya no son buenos?
¿Por qué tan de repente?

Les emplazo a que, si alguno de ustedes tiene la respuesta, se la haga saber a
la cámara.
De hecho, y hasta hoy, en virtud de la normativa que hace referencia a la
Ley de costas del año 1988, la dirección general de costas -hoy denominada Dirección General de Sostenibilidad de la Costa y el Mar- había venido otorgando las correspondientes autorizaciones y concesiones para la
ocupación del dominio público marítimo-terrestre por parte de los establecimientos expendedores de comidas y
bebidas al servicio de la playa, que es la denominación que les da el reglamento a los chiringuitos.
La verdad es que no entendemos
nada.

Vale que el señor Rodríguez Zapatero esté harto de oír hablar de crisis económica y de ser el centro de todas las críticas, pero no creemos que desviar la atención de su persona y de la mala gestión que está llevando a cabo sea motivo suficiente para minar el progreso de esta comunitat atacando a sus sectores productivos y a sus señas de identidad.
Ese chantaje no va a funcionar.
La Comunitat Valenciana va a
seguir reivindicando y demandando las injusticias que se cometen cuando el
gobierno no hace las cosas bien.
Aprovecho para denunciar una de ellas y
solicitar que la señora Garmendia, al igual que ha otorgado siete millones de euros a los cocineros
vascos, hago lo propio con los cocineros valencianos.

Señorías, no se están haciendo las cosas bien.
No se está trabajando bien en la gestión de la crisis y no se está trabajando bien en el trato que se da a la Comunitat Valenciana.
Tenemos un
estatuto, tenemos unas competencias, tenemos unas tradiciones, tenemos un
turismo que mueve montañas, y no vamos a permitir que se lapiden estas cuestiones solo para que el señor Rodríguez Zapatero no tenga que escuchar reprimendas económicas a todas horas, entre otras cuestiones, porque sus decisiones también tienen repercusiones económicas.
Concretamente, y a corto plazo, con la nueva interpretación que se ha querido dar a la Ley de costas -que suma veintidós años de vida- se perderán nada más y menos que 5.
000 puestos de trabajo, se tendrá que afrontar un impacto económico negativo de 500 millones de euros y se tendrá que dar explicaciones a las más de 34.
000 empresas vinculadas al sector turístico y de ocio de nuestra
comunitat.

Ciertamente preocupa que se lleve a cabo este tipo de amenazas contra un sector
productivo tan importante, y, para qué negarlo, ciertamente molesta que se haga precisamente ahora, cortando las alas
a empresarios emprendedores tan importantes para salir de la crisis en la que
nos mantiene inmersos el señor Rodríguez Zapatero.

Por eso, pedimos al gobierno socialista que gobierna esta nación, que deje de lado su campaña de comunicación particular y empiece desde ya su gestión económica, que seguro pasa por no hundir a los sectores que funcionan y en los que
nos tenemos que apoyar para salir de las crisis, como es el caso del turismo.
La pena es que no tenemos grandes expectativas porque cuando a Zapatero le toca
decidir sobre la comunitat siempre decide que no.
Si ha de decidir entre abrir la mano con los chiringuitos
y elegir una interpretación amplia de la ley, como se venía haciendo hasta ahora para favorecerlos, elegirá interpretar la ley de forma restrictiva cerrando la mano sobre el cuello de
nuestro desarrollo.

Por todo ello, con esta proposición no de ley queremos hacerle un favor al presidente del gobierno, queremos
quitarle trabajo para que se dedique a otras cuestiones y, por tanto,
reclamamos que transfiera las competencias a La Generalitat, igual que ha hecho
con las comunidades andaluza y catalana, tan parecidas a nosotros en cuanto al
turismo pero tan diferentes en cuanto al signo de sus gobiernos.
Exigimos que
el ejecutivo mantenga la interpretación de la Ley de costas en función del espíritu con la que fue creada y con la que se ha aplicado estas últimas dos décadas.

Pedimos que se modifique el reglamento, de manera que dé seguridad a nuestros hosteleros porque sin esta seguridad se van a invertir y a
generar prosperidad a otra parte.

Solicitamos que se modifique el plan de usos sobre los paseos marítimos.
Nos hemos reunido con los afectados y con todas y cada una de las
personas a las que este equívoco cambio de rumbo del gobierno puede generar problemas: hosteleros,
empresarios, administraciones locales y todos ellos nos han dicho lo mismo: «Esto hay que pararlo».

El 100% de los valencianos quiere mantener sus chiringuitos -según datos de Conhostur-.
Es decir, todos los valencianos por unanimidad han dicho sí a los chiringuitos y no a las políticas del señor Rodríguez Zapatero en esta materia.
Entenderán que no podían ser ustedes los únicos que se pronunciaran al revés.
Hasta el señor Alarte, hasta el grupo municipal socialista en el Ayuntamiento de Valencia,
han dicho sí a nuestros hosteleros.
Una vez más entendemos que no podían ustedes dejarles solos.

Valoren qué tienen de malo los chiringuitos, si hacen daño a alguien o a algo, pongan en la balanza todo lo bueno que aportan, trabajo,
desarrollo, prosperidad y buenos momentos para nuestros ciudadanos a quienes
les gusta el mar, disfrutar de las playas y de la gastronomía de nuestra tierra, y hacerlo a la vez, no teniendo que renunciar ni a una cosa
ni a otra.
Piensen si les merece la pena el seguidismo de Ferraz a cambio de
todo esto.
Si les merece la pena, señores, poco más tenemos que hablar porque habrán demostrado que no están aquí por los valencianos sino para hacer coros al señor Zapatero, que tanto y tan bien ha perjudicado a esta
comunitat.
Lo más sangrante de esto es que La Generalitat ha hablado con el ministerio, los
hosteleros han dialogado con todo el mundo y aún no tenemos respuesta de Madrid.
Ni una solución sobre la mesa, ni una promesa de reflexión, ni una rendija abierta a la negociación, nada de nada.
Bueno, algo sí, algo sí han hecho, nos han pedido calma.

Señores, ante la pérdida de puestos de trabajo, ante la incertidumbre del futuro de miles de
familias, no estamos hablando de políticas sin más, estamos hablando de personas que tienen que dar de comer a sus hijos, pagar
sus hipotecas y vivir.
Y Zapatero -y su gobierno- nos pide calma.
Esa calma está llevando a este país a la ruina y les aseguro que desde el Grupo Parlamentario Popular y, en
definitiva, desde todo lo que engloba el Partido Popular, no tenemos la menor
intención de tomarnos nada con calma.
Nos lo vamos a tomar como lo que es, una cuestión vital y vamos a hacer todo lo que esté a nuestro alcance para que la vida de estas personas no se vea afectada por
algo tan ruin como la política de comunicación de un gobierno
desnortado.

En sus manos queda, pues, sumar o restar.
Desde esta bancada les tendemos la
mano a que por una vez nos pongamos del lado de quienes deben -en función del escaño que ocupan- trabajar por el progreso de la tierra de la que viven y pensar en sus gentes -al menos por esta vez-.
Decir «no» a una injusticia sin pies ni cabeza que se puede llevar a inocentes por
delante.
Hagan uso de su conciencia, hagan uso de su responsabilidad, de su
valencianía, de su calidad de personas, de valencianos, de diputados, y dejen de lado por
esta vez sus galones de socialistas, porque al final de la película de nada les va a servir el carné de afiliado si pierden la confianza de sus votantes y el respeto del resto de
los valencianos.
Intenten sentirse orgullosos de su labor aquí y verán qué bien les sienta.
Y si les gusta, hablaremos de más cosas siempre por el interés y el futuro de nuestra
comunitat.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Betoret.

Para la defensa de la presentación de enmiendas tiene la palabra el ilustre diputado.
.
.
No, señor Sanmartín, usted después.

Señor Morera.

Por orden de registro.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Parlem de chiringuitos i parlem de solucions per a un sector de la nostra economia certament important,
i parlem de solucionar problemes que té la nostra gent, no de solucionar les urgències electorals d'un partit polític.

Vostés hàbilment porten este debat perquè consideren que poden erosionar a un govern -el govern central- que efectivament no està fent bé les coses, però des del nostre grup parlamentari, des de Compromís, el que volem és solucions a un sector de la nostra economia per arreglar un problema que ha
esdevingut de l'aplicació de la Llei de costes.
I ara en parlarem, perquè el nostre grup parlamentari té solucions i m'agradaria llançar un missatge a tots els sector hostalers, dels restaurants i bars de platja -que estan afectats per esta llei-, perquè si les coses se feren bé podríem solucionar este problema.
I solucionar el problema no és en la línia que marca el Grup Popular, sinó en la línia que plantegem mosatros.

Efectivament, els establiments de platja -com vosté assenyala en la seua resolució- és un senyal d'identitat turística.
Jo diria més, és un senyal d'identitat del poble valencià.
La primera pel·lícula que es va fer en valencià per Cifesa, El fava de Ramonet, tenia a vore en els chiringuitos, se desenvolupava en chiringuitos.
 Però jo d'ahí que mos facen fer el fava a totes les Corts Valencianes crec que n'hi ha distància més gran, molt gran.

Miren vostés.
Vostés tenen voluntat d'arreglar el problema?
O vostés tenen voluntat d'utilitzar este tema per a erosionar un altre govern?
Si vostés tenen voluntat d'arreglar el problema i d'oferir seguretat i confiança al sector -que efectivament ocupa més de cinc mil llocs de treball i genera un volum d'activitat important i és necessari per a les nostres platges- vostés no han buscat la millor solució, no han buscat el camí correcte.

Vostés estan pel conflicte o per la solució?
Perquè si volen la solució jo els puc proposar una solució.
El senyor conseller de Governació, Serafín Castellano, i el senyor Ricardo Peralta, jo els convide a un restaurant de
platja afectat per esta.
.
.
i pactem una solució.
Perquè la solució és molt senzilla.
Si vostés volen solucionar el problema jo els convide a una paella en un chiringuito i arreglem el problema.

Perquè miren vostés, la primera pregunta que mos podem formular es: vostés què van fer quan governaven en Madrid?
Vostés què van fer?
Perquè la Llei de costes és del huitanta-huit -ara anirem senyor Betoret-.
Vostés, què van fer per solucionar el problema?
I l'aplicació de la Llei de costes?
És que vostés han governat en Madrid i han governat ací i no van fer res.
És veritat que la concessió administrativa a estes instal·lacions caduca d'ací poc i, per tant, no, no.
.
.
el problema existia ja en aquell moment perquè la Llei de costes és del huitanta-huit i vostés no van fer res.
Vostés són un govern o de conflicte o de solució.
Si vostés volen estar en el conflicte i utilitzar este tema, el gasten, però si volen solucionar-ho ara els donaré la indicació.

Governaren vostés durant huit anys -Aznar a Madrid- i no van solucionar res.
I vostés estan governant ací i a diferència, a diferència, senyor conseller, d'altres governs -el govern de Catalunya i el govern d'Andalusia- vostés no estan fent res.
És que n'hi ha govern valencià?
Vostés s'han de posar les piles, vostés s'han de posar les piles i aconseguir solucions als problemes que té la nostra gent.
Sí, senyor Betoret, vosté ha de saber que estes Corts Valencianes en octubre del 2008 van aprovar una
resolució -la tinc ací, si la vaig portar jo ací a estes Corts Valencianes, no se'n recorden vostés?
És que la vam votar conjuntament i açò és la solució, açò és la solució-.
Però, què han fet vostés en un any i mig?
Què han fet vostés?
No han fet res.
Esta resolució que vam aprovar per unanimitat deia que la Generalitat valenciana convocaria la
comissió mixta i aconseguiria les competències de gestió del litoral.

Les Corts Valencianes li van encarregar al govern que es posaren les piles i
que aconseguiren eixes competències.
Vol que li llija la resolució?

«Les Corts insten el Consell que sol·licite la reunió de la Comissió Mixta Estat-Comunitat Valenciana per a determinar el desenrotllament de les
competències que establix l'Estatut d'autonomia en matèria d'ordenació i gestió del litoral».
És el que vam aprovar ací.
Què han fet vostés en un any i quatre mesos?
No han fet res.
Embolic, conflicte i posar el sector
hostaler valencià contra el govern central.

El govern central ho està fent mal?
Sí.
Vostés ho estan fent mal?
També.
Per això els convide a una paella i parlem del tema, i parlem amb rigor.
I si volen mos
n'anem a la Malva-rosa, a Villa Amparito, a la Rosa, on vullguen vostés.
Els convide i parlem.

Quina és la solució?
Primera, vostés -com ha fet Catalunya i com ha fet Andalusia- han d'aconseguir les competències per a decidir les concessions administratives i per a ordenar el litoral.
Però si vostés estan enfrontats amb tot el món, què vol que fem?
Vostés són uns incompetents perquè vostés en un any i quatre mesos haurien d'haver aconseguit les competències.
Vam ser els primers en aprovar un estatut d'autonomia i encara no hem aconseguit ni una sola competència, vam córrer molt per a arribar a no res.
I en eixe sentit.
.
.
Eixe és el camí.

Miren vostés, Catalunya ja ha aconseguit estes competències, i el sector de l'hostaleria -anomenat dels chiringuitos- ja no té problemes.
Perquè les concessions administratives les està fent el govern de la Generalitat de Catalunya en companyia del sector i els
estan solucionant el problema.
En Andalusia el mateix, sí, sí, en Andalusia el mateix.

I miren vostés, efectivament, la llei és una -que vostés no van canviar quan tenien majoria absoluta-, la Llei de costes, però l'aplicació en proximitat d'eixa llei farà que se tinga una visió més ampla, més oberta, per a poder donar les concessions, renovar les concessions, millorar
els establiments, d'acord amb el sector.
Això és almenys el que diuen en Andalusia.
Aleshores, no fem conflicte on no n'hi ha, no fem conflicte on n'hi ha una solució fàcil i àgil que aplicaren en estes Corts Valencianes.

Jo, la veritat és que em sorprén moltíssim del govern, en quines mans estem, perquè jo crec que la política és per a millorar la vida dels ciutadans.
La política és per a solucionar problemes.
Els governs no tenen per què renyir constantment i crec que n'hi ha solucions als problemes, i este és un problema, significatiu i, per tant, jo el que demane és rigor del nostre govern.

Demane que no faça el que vosté ha dit que fa el govern Zapatero -que jo el govern Zapatero, doncs, escolte, no és el meu govern-, però ha fet un mal diagnosi de la realitat, mos ha portat a una situació difícil però en este tema sí que podem arreglar-ho.
Arreglem-ho.

Tenen vostés voluntat d'arreglar el tema o d'embolicar-se?
Sí, no tenen les competències però és que no les han demanat, no les han demanat.
Bé, doncs, ara em diu vosté, hui ací, quan s'ha reunit la comissió mixta i què s'ha acordat, i m'ho diu ara ací.
I me diu ara per què n'hi ha comunitats autònomes que sí que aconseguixen competències com estes i n'hi ha altres -com la nostra- que no aconseguix eixes competències.
És que jo crec que eixe és el tema, eixe és el tema fonamental.
I jo crec que ací requerim, i requerim, i és necessari tindre un govern que actue per a solucionar problemes i no que actue
en el simple càlcul electoral.
Perquè vostés mos estan portant al desastre.

Som líders en atur, som líders en deute -jo crec que ara, en les notícies de hui, ja sabem per què tenim un deute tan exagerat-.
Si tenim un president de La Generalitat que no arriba a final de mes, segons
ell declara en la seua declaració de béns i activitats, dons clar, és lògic que ens porte al deute de més de vint mil milions d'euros que tenim.
Estem en males mans.
Jo el que demane del govern valencià és que faça bé les coses, que solucione problemes, que arregle el problema d'este sector significatiu de la nostra economia, que no s'enfronte per si amb el govern central, que en el càlcul electoral que haja de fer no utilitze a uns sectors de la població valenciana per a enfrontar-los contra un govern quan la solució està en les seues mans.
I en les seues mans és fer bé les coses.
És tan senzill com això, fer bé les coses, demanar les competències que tenim atorgades per l'Estatut d'autonomia, convocar la comissió mixta, reclamar les competències i ordenar el sector.

En una visió pròxima de les coses, aplicant la Llei de costes correctament, se podrà solucionar problemes, però el que vostés fan -per pur càlcul electoral- és agafar un sector de la nostra economia, un senyal d'identitat, i portar-lo a l'enfrontament amb el govern central, i vostés faran que estes persones puguen perdre la seua concessió, puguen perdre el seu negoci, puguen perdre el seu modus vivendi, per la seua incapacitat a l'hora de gestionar i de demanar pures competències que estan en l'Estatut d'autonomia i que si les tinguérem no passaríem els problemes que en estos moments estem plantejant ací.

Per tant, jo els demane que actuen bé i que se deixen de mandangues.
I el nostre grup parlamentari els ha oferit la
solució a través d'esta esmena.
Si volen l'accepten bé i, si no, també.
I nosaltres, en disconformitat en com s'ha aplicat el Reglament de Les Corts, no participarem en la votació d'esta proposició no de llei.

La senyora presidenta:

Señor Sanmartín, cuando quiera.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Senyor Betoret, jo he deduït de la seua intervenció que no van a tindre en compte l'esmena de modificació presentada pel nostre grup a la seua proposta de resolució.
Ho he deduït, crec que és així, no?
, que no la van a tindre en compte.
Bé, doncs que vaja per davant, que vaja per davant que els socialistes valencians
som els primers -i ho dic sincerament- en voler mantenir tots aquells establiments, aquelles terrasses, que actualment
estan en els passejos marítims i en les platges de la nostra comunitat.
Els primers, els primers en voler
mantenir un sector econòmic estratègic per al teixit productiu de la nostra Comunitat Valenciana.
Però sobretot els socialistes som els primers en defendre tot un conjunt de famílies gràcies a la professionalitat de les quals, gràcies a la qualitat dels serveis que presten, han donat el renom a la nostra
comunitat i al nostre turisme.

I li dic això perquè altres partits polítics, sobretot el Partit Popular, vulnerant els principis de lleialtat
institucional -sí, sí-, vulnerant la confiança legítima que han de tindre entre administracions diferents, han utilitzat el tema
dels establiments en la platja, igual que altres, per arremetre contra el
govern central.

A vostés no els mouen els interessos dels valencians, a vostés no els mou la defensa dels interessos públics; a vostés els mou únicament la defensa dels interessos partidistes, (aplaudiments) malgrat les conseqüències socials que això puguen comportar.

Perquè si no, senyor Betoret, és incomprensible, m'he quedat bocabadat, «patiditieso», de com és possible que no aproven una proposta, una esmena de modificació d'una cosa que el seu grup municipal ha aprovat a l'Ajuntament de València.
Sí, sí, done's compte!
Aquí resulta que tots tenim voluntat d'arribar a un acord: el ministeri, els afectats, les formacions polítiques.
Però vostés no volen arribar a un acord, saben per què?
Clar, perquè no volen solucionar el tema.
Vostés no volen solucionar el tema.
Volen aprofitar el tema per arremetre, igual que
en altres qüestions, contra el govern central i contra este grup parlamentari.
Per tant, que
vaja per davant aquesta qüestió.

Segona qüestió que li vull dir.
Mire, vosté sap millor que jo que el problema aquí va començar el maig de 2007 quan -ho explico a les senyories, per si no ho saben-, quan tota una sèrie d'establiments, de restaurants i terrasses instal·lades en les platges i passejos marítims del Saler, del Pinedo o de la Malva-rosa van rebre una notificació de la Direcció General de Costes veient que algunes de les terrasses superaven els metres que
els dóna l'autorització o la concessió.

Clar, la qüestió de fons aquí radica en com interpretem, no solament la Llei de costes, sinó sobretot el reglament que desenvolupa aquesta Llei de costes, i concretament l'article 65.
Val?

L'article 65 el que diu és que, en casos degudament justificats, se faran excepcions en el tema dels
metres quadrats d'ocupació.
Perquè, clar, la llei diu el que diu, la llei diu el que diu.
I la llei diu que s'atorgaran 150 metres, dels quals, com a màxim -d'ocupació, metres quadrats-, 100 hauran de ser coberts, com a màxim, i la resta dels 50, terrasses.
Clar, ens trobem.
.
.
, això ha comportat tota una sèrie de singularitats en platges, no solament de la Malva-rosa, del Pinedo, també Sant Joan a Alacant, la platja del Port de Sagunt, el Gurugú a Castelló, etcètera, amb volumetries d'ocupació diferents perquè s'han emparat en este article de discrecionalitat.

Ara bé, davant d'aquest criteri, que nosaltres som els primers en reconéixer-ho, vol, pot introduir discrecionalitat, subjectivitat, nosaltres li hem
fet una proposta molt clara.
La proposta molt clara és que siguen els ajuntaments els que donen cobertura urbanística per a justificar aquesta excepcionalitat.
Com li donem.
.
.
?
No, no, espere,
ara li explico.
Com li donen cobertura urbanística?
Molt senzillament: modificant els usos previstos, modificant els usos
previstos en l'actual planejament.
Mire, si és el cas de la platja de la Malva-rosa, modifiquem primer el pla especial d'ordenació.
Si és el cas de la platja del Pinedo o del Saler, ja que està dins del parc natural de l'Albufera o dins de la seua àrea d'influència, modifiquem prèviament el pla regulador d'usos i gestió.
Aquest és l'acord a què van arribar l'Associació d'Empresaris i Hostalers amb l'anterior director general de Costes, per a què?
Perquè després Costes poguera presentar un informe favorable, que no miràrem d'una forma restrictiva, restrictiva, aquest article 65.

Per tant, el que no puc entendre jo que els donem aquí una possibilitat, que a més, a més, la va aprovar en el ple del 29 de desembre passat -no fa vint anys, eh, fa a penes un mes- el ple de l'Ajuntament de València -la senyora Rita Barberá se n'acaba d'anar-.
Però a més és que ho van aprovar vostés i ho vam aprovar nosaltres com a Grup Parlamentari Socialista.

Encara més, ahir mateixa, per la nit, a mi encara estava parlant-me, me picava, el
secretari de la Federació d'Hostaleria i Turisme de la Comunitat Valenciana per a felicitar-mos pel
plantejament que nosaltres presentàvem avui.
No, no, a mi, i després el va a cridar a vosté -que m'ho va dir-, i després va parlar també amb vosté, després, després va parlar amb vosté, (remors) per a dir que esta era la solució que els hostalers valencians volien agafar.

Clar, jo m'he quedat sorprés quan, no sé com ho justificarà vosté aquí, que diuen que, no, no, que no ho volen acceptar.
Com no volen acceptar-ho?
Vostés no volen acceptar-ho perquè no volen solucionar el problema.
Vostés a patades mos volen traure de l'acord, (aplaudiments) a patades mos volen traure de l'acord!

Jo no sé on arriba la meua capacitat de persuasió i de convenciment.
Jo no sé si el persuadiré i el convenceré perquè canvie de postura.
Però aquí no ha de vindre amb un discurs plantejat prèviament.
Aquí ha de vindre amb un discurs d'acord amb la proposta que li fa este diputat, que li fa este diputat.
Perquè, mire, què he de fer més jo com a portaveu parlamentari?
Què he de fer més?
Mire, li accepte que demanem les competències.
.
.
Li accepte de la seua proposta de resolució que demanem les competències a l'hora de transferir en el que és el domini públic marítim terrestre el tema dels establiments fixos en les platges o passeig marítim.
Ho acceptem.
Ho ha dit l'anterior portaveu aquí.
Hi ha una resolució a Les Corts.
Convoquen vostés, convoquen vostés esta comissió mixta de transferències, paritària entre membres de l'estat i membres de la comunitat autònoma, i demanem-la, i demanem-la.

Però a més li accepte també que modifiquem, no solament la Llei de costes, inclús el reglament que la desenvolupa, sobretot per a llevar-li l'arbitrarietat, la subjectivitat a este article 65 que dóna discrecionalitat.
I la discrecionalitat, per molt justificada que estiga, no
interessa mai a ningú, a cap ajuntament.
Done's compte, li acceptem també això.
L'únic que introduïm com a novetat nosaltres és la de fer un plantejament seriós.
Aprofitem esta conjuntura per a solucionar d'una vegada per totes esta espasa de Dàmocles que té un sector turístic productiu bàsic per al futur de la Comunitat Valenciana.
I em trobe de vostés que no sé quina excusa s'inventarà ara quan pujarà a la trona per a dir que tampoc ho poden acceptar.

Mire, és trist, és molt trist.
És molt trist que, malgrat la possibilitat de canvi que nosaltres introduïm ahí, que ho consensuem amb els hostalers, que intentem pactar-ho amb vostés, i vostés ara ens diguen que no.
No puc entendre què pensarà la Federació d'Empresaris d'Hostaleria i Turisme quan li diguen que no mos han aprovat -sí, sí, senyor Castellano, perquè vosté també ha estat involucrat com a conseller de Governació en esta tema-, no vull pensar el que arribaran a pensar ells.

Perquè clar, aquí, al final, al final de tota la correguda, el que jo pense és que vostés volen que este sector tan important, insistisc, aquells que presten un servei
a la platja en un establiment, donant menjar o donar begudes, tan bàsic, que forma tant part del nostre paisatge, vostés vullguen mantindre la inseguretat jurídica, la incertesa, l'espasa de Dàmocles contínuament.

Els socialistes, el que volem és aprofitar esta conjuntura per renovar profundament esta situació, per a modernitzar este sector, per a explotar el potencial turístic que veritablement té este sector.

I, per tant, aquí -i amb açò acabe- tots tenim voluntat política d'arribar a un acord: el ministeri, els afectats i nosaltres.
Els únics que no tenen voluntat política d'arribar a un acord, insistisc, és el Partit Popular.
Perquè a vostés l'única cosa que els mou, l'única cosa que els mou és la defensa dels interessos partidistes, i mai, i mai la defensa dels
interessos generals de la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Para la aceptación de enmiendas, señor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

(Veus) Ara li encendran el micròfon perquè vosté mos ho conte, que vosté sap més que jo d'això.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc, volguera contestar-li al senyor Morera que vosté ha perdut una oportunitat fantàstica de defensar ací l'esmena.
Ha parlat de tot, excepte del que diu l'esmena que vosté ha presentat.
Per tant, no sé per a què han presentat l'esmena!
O havien d'haver canviat l'esmena o hauria d'haver canviat vosté la seua intervenció.
Mire, però jo sí que vaig a la seua esmena i vaig a dir-li per què no li la podem acceptar.

Vosté parla que sol·liciten la reunió de la comissió mixta.
Eixa reunió es va demanar en data 22 de desembre de 2009 al senyor Chaves, que és el competent en esta qüestió.
I després vosté diu que, una vegada aconseguides les competències, o siga, caldrà esperar-se a aconseguir les competències per a començar a donar.
.
.
, s'insta el Consell a donar suport a les demandes del sector hostaler implicat.

Com que una vegada aconseguides les competències?
 El suport s'ha de donar ja.
El que no podem fer és que eixes autoritzacions se retiren als empresaris, que els facen desaparéixer d'ahí i després arribar mosatros a donar-los el suport.

Les coses s'han de fer ja, no podem esperar-nos, no podem esperar que mos contesten.
Plantege vosté una moratòria indefinida en les autoritzacions administratives que tots estos empresaris
tenen per a continuar en el seu establiment, i mos pareixerà perfecte.

La reunió està demanada, però per a convocar la reunió mixta qui ha de convocar-la m'imagine jo que serà el senyor vicepresident tercer, que és qui té les competències per a poder-la convocar.
La consellera, que és la seua feina, ja ho ha fet.
El conseller, a través de la consellera Paula Sánchez de León.
Per tant, mosatros, en açò que estem ara ací, ja ho hem fet.

I la segona part, el segon punt, això que mos esperem a aconseguir les competències per a fer alguna cosa.
Escolte, el sector no se pot esperar!
Estos senyors
no se poden esperar perquè tenen l'espasa de Dàmocles damunt del seu cap, de la finalització d'eixes concessions.
Per tant, si vosté ací mos haguera demanat, per exemple, una moratòria indefinida sobre eixes concessions, mosatros li ho haguérem acceptat gustosos, sense cap dubte, pensant que eixa és una solució i que el moviment es demostra caminant.
I si vostés el que tenien ganes és de donar algun tipus de solució, podien haver parlat d'alguna cosa concreta.
Ací el que han fet ha sigut, si em permet l'expressió i amb tota l'estima del món, fer volantins.
Vostés han fet volantins i han acabat per no dir res exactament.

I respecte a la intervenció del company del Grup Socialista, he de dir-li que les competències les tenen vostés, la Direcció General de Costes.
El primer que havien d'haver fet és no generar el problema en el 2007, el primer, perquè problema no n'hi havia; no n'hi hagué en l'època de Felipe González, del seu grup polític; no n'hi hagué en l'època de José María Aznar, i el problema sorgix en 2007 perquè el creen vostés.

Primer, un dels directors generals que va atendre el sector ens donà molt bones paraules, ens digué que ho anava a solucionar.
Jo vull pensar que realment tenia ganes de
solucionar-ho, però després vostés, per qüestions, les que foren, canviaren, arribà una altra persona, en este cas una directora general, i digué que el que havia dit el seu company de govern no servia per a res.

Per tant, el problema el generaren vostés.
I de vostés depén en última instància, ja que tenen la responsabilitat i les competències, d'arreglar la qüestió.

Quan vosté me parla de lleialtat, la veritat és que no puc només que somriure'm, perquè és que vostés -i em va a permetre l'expressió- cada vegada que es tracta de ser lleials en la Comunitat Valenciana apliquen la
vara, en el meu poble diuen «la vara d'açò», mos unflen a pals en el Cabanyal, en totes les qüestions, en el finançament, en tot, en tot.
Vostés, cada vegada que parlen de la Comunitat Valenciana apliquen la lleialtat, però la de la vara, la de la vara.

Per tant, la lleialtat institucional mosatros estem demanant una cosa que legítimament considerem que estan demanant els nostres empresaris, perquè pensem que forma part de la idiosincràsia de la vida valenciana, perquè considerem que ara en estos moments és quan s'ha de recolzar eixes persones que són emprenedores, que estan fent un esforç brutal per a mantindre oberts uns establiments, a pesar de tota la muntonada de
traves, amb pujades d'impostos, amb pujades de llum i amb una muntonada de traves que els
impossibilita moltes vegades poder obrir les portes.
I, a més, perquè considerem que amb estos senyors, amb els propietaris de restaurants i
terrasses de tota la costa de la Comunitat Valenciana s'ha jugat, perquè se'ls garantix que se'ls anava a mantindre la concessió, se'ls obligà a fer una sèrie d'inversions, en molts casos, molt importants, per a temps després dir-los que se n'havien d'anar.

I açò no és de rebut.
Això no és actuar amb lleialtat amb els empresaris.
Això no és actuar amb lleialtat en la nostra terra.
I, per tant, el que han de fer vostés és posar-se del nostre costat.
Per què?
I li vaig a explicar ara per què li anem a rebutjar l'esmena.

Primer, perquè el que diu vosté en la primera part estaria recollit dins del que és la proposició no de llei que ha presentat el Grup Parlamentari Popular.
I en la qüestió relativa al punt 3, l'ajuntament té un acord pres -com vosté molt bé ha dit- amb el vot favorable del seu grup a l'Ajuntament de València, amb el qual ja es posen a estudiar la modificació del pla d'usos.
Perquè, quina necessitat tenim de dir a l'ajuntament que comence si ja ha començat?
Si ja ha començat!
Si ja l'ajuntament ha començat, fa falta recordar-li-ho, si eixe acord -com diu vosté- és ben recent?

Doncs mire, jo li vaig a explicar per què pense que a vosté li ha tocat fer este volantí d'esmena.
No.
.
.
, amb tot el respecte, eh?
No vullc menysprear la seua esmena.
Li
dic que jo entenc que vosté.
.
.
, i entenc perfectament que vostés s'han quedat absolutament despenjats en este debat, s'han quedat absolutament a rebuf de mosatros en este debat, i vostés necessitaven fer una aportació perquè el sector no vera que vostés.
.
.
, o no escenificar públicament el desconcert que tenen vostés, que en l'ajuntament diuen que sí.
.
.
, en el partit diuen que sí, però el delegat de govern diu que no.

Vostés necessitaven d'alguna manera introduir algun afegiment, encara que fóra en la proposició no de llei per a fer-la seua.
Però no fa falta, però per a això no fa falta.
Esta proposició no de llei l'ha presentada el Grup Popular, però és una proposició no de llei que s'oferix a tots el grups de la cambra, a vostés i tots els altres grups que estan representats en esta cambra.
I no es tracta
que l'haja presentat el PP.
Es tracta que és una proposició no de llei que va dirigida a defensar els interessos d'un sector empresarial molt important en la vida econòmica de la Comunitat Valenciana.

Per tant, deixant-mos de qui ha presentat la proposició no de llei, deixant-mos d'eixos matisos que segurament per a vostés són molt importants, però que jo, que estic convençut que cal fer alguna cosa, i cal fer-ho ja i no mos podem esperar a res, els
demane que.
.
.
, no va a passar res si vostés voten a favor una proposició no de llei del Partit Popular.
Jo no pense que ningú vaja a mamprendre accions internes dins del partit contra vostés; no, perquè és qüestió de sentit comú.
I enfront d'una qüestió de sentit comú, el sentit comú aconsella, al meu parer, aconsella el vot favorable a esta proposició no de llei.

I, ja dic, per això he d'apel·lar al seu sentit comú, que sé que el tenen, he d'apel·lar a la seua consciència com a valencians que també sé que la tenen i els he de demanar que es deixen de pensar en qüestions partidistes, en posar-li la cometa perquè parega que jo he intervingut.
Esta és una proposició no de llei de tots.
Per tant, els invite que puguen participar i se sumen a
eixa defensa veritable dels interessos dels nostres empresaris votant-la a
favor, que jo pense que és el que tots voldríem.
I jo pense que és el que tots haurem de fer si de veritat mos creguem el que estan defensant i
si de veritat defensem el que als nostres empresaris els perjudica.

Moltíssimes gràcies, i en espera que pugam arribar a eixe acord, i que jo puga tindre alguna
capacitat de convenciment, no sé si com la de vosté o com la del senyor Morera, arribar a tindre la capacitat de convenciment per a
haver-los convençut que allò realment important és que votem tots a favor esta proposició no de llei.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Pel torn de rèplica, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Bé, ací n'hi han dos possibilitats, o busquem un acord per a solucionar un problema que
tenim, o mos dediquem a crear conflicte allà on no l'hi ha.

Mire vosté, una cosa és fer volantins i una altra cosa és fer pallassades.
Jo crec que la situació està tan greu que requerix rigor, sobretot pel partit majoritari en esta cambra, pel
grup majoritari, pel govern.

No podem continuar amb la mateixa dinàmica que ens porta al desastre.
Vosté mos demana un suport a la seua proposició no de llei que diu en el punt número 1 que «Les Corts acorden donar suport al Consell en les decisions realitzades.
» Però si vosté acaba de reconéixer, hui, ací, que, després de l'aprovació per part de les Corts Valencianes de la resolució que el Grup Compromís va dur, ha tardat un any, un any!
, en enviar-li una carta al ministeri.
Però, en quines mans estem?
En quins incompetents estem?
No n'hi ha govern!

Si després d'una resolució aprovada per unanimitat per estes Corts Valencianes, instant que el govern
demanara les competències de gestió del litoral, al cap d'un any -i ho ha reconegut vosté ací, ho ha reconegut vosté ací- el 22 de desembre, vespra de la nit de Nadal, li envien una carta al senyor
Chaves.
Però, per favor!
Per favor!
Si al 2008 aprovem una cosa i li demanem al govern que
faça gestions per a treballar i per a solucionar el problema, en quines mans estem,
senyor diputat?
És per a estar preocupats.
Per això el nostre president no arriba a final de mes.
És que és per a estar molt preocupats.
I vostés volen crear un conflicte on no l'hi ha.
Que si vostés tingueren voluntat de solucionar problemes, farien el que s'ha fet en altres llocs, solucionar problemes.
Des del Compromís li demanem que solucionen problemes, no que en creen de nous.

Entre altres coses, com qualificaríem l'actuació d'un govern -el seu, el del senyor Aznar, el senyor Aznar amb majoria absoluta- que tenint aplicada la Llei de costes.
.
.
, que efectivament tot és millorable.
La Llei de costes és indeterminada, és arbitrària i és retroactiva; implica inseguretat jurídica.
Si és que ho han reconegut vostés.
Es podia haver millorat a l'hora d'aplicar una llei de costes que té alguns problemes d'indeterminació.
Però, què van fer vostés?
Si vostés estaven en el ministeri!
És que, bé, açò de vostés és de nota!
Vénen a donar-mos lliçons de com s'han de fer les coses, però si vostés són els campions del suspens, el suspens com a partit, el suspens com a govern.

Vostés estan pensant més en el càlcul electoral que en la solució dels problemes dels nostres ciutadans.
I aixina ens va!
És que mires per on mires!
En nivell de desocupació, en nivell d'investigació, en nivell d'aplicació de la llei de dependència, de destrucció del territori, de tot!
És que totes les ràtios de benestar que tenim en este país són negatives!
I és que.
.
.
organismes oficials.
.
.
No n'hi ha govern!

No poden vindre ací a demanar-mos suport a un govern que no està fent bé les coses.
Li vam dir fa un any i quatre mesos el que s'havia de fer.
No ens han fet cas.
Li ho vam dir, i ho vam aprovar per
unanimitat.
Va sentenciar el debat el senyor Ballester.
I ens vam posar d'acord amb la necessitat de gestionar el litoral i fer l'aplicació de la Llei de costes, donar les concessions als establiments que treballen
noblement, i moltes famílies, i és un sector que cal recolzar per a donar les concessions a estos establiments.
Eixa és la solució!
Com ho estan fent Catalunya i Andalusia.

Però, què estan fent vostés?
Al cap d'un any, li envien una carta al senyor Chaves.
Però bé!
És que és la notícia de l'any!
És d'acudit!
Això és de Nelo Bacora!
I si vol després li conte l'acudit de Nelo Bacora, però és que no podem estar pitjor.
¡I damunt té la santa barra de vindre ací i demanar a les Corts Valencianes que donen suport a un govern incompetent!
, en
esta matèria, en esta matèria!
Sí, senyor diputat, si li hem dit al govern valencià, estes Corts, que demane les competències, i al cap d'un any envien una carta!
Això, això què és!

De veritat, si tenen voluntat de solucionar la inseguretat jurídica en la qual es troben els establiments hotelers de la costa, si tenen
voluntat d'arreglar el problema, si tenen voluntat de posar les bases per a arreglar esta
situació que afecta moltes famílies, posen d'acord novament.
.
.
, posem-mos d'acord en una proposta de resolució en línia al que el Grup Compromís i el Grup Socialista ha plantejat.
No mos demanen vostés xec en blanc per a donar suport a un govern que no ha fet el que havia d'haver fet i estes Corts ho van assenyalar.
Eixe és el camí, solucionar els problemes de la gent i no crear conflicte on no n'hi ha per pur càlcul electoral.
Eixe és el camí que vostés haurien d'assumir en estos moments, i que si s'encaboten.
.
.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
en el conflicte, mos porten al desastre.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor Sanmartín, per a rèplica al senyor Betoret.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.
(Rialles)

Ha parlat vosté, senyor Betoret, de sentit comú, i a mi és que m'ha fet recordar el ple de la setmana passada.
Jo vaig presentar aquí una PNL pel tema dels fems domèstics, pels residus.

I jo acusava el conseller de Medi Ambient o, sobretot, li dia que me queixava
com a ciutadà i com a portaveu parlamentari perquè, a penes fa un mes, va acusar el síndic d'aquest grup, va acusar el govern central i va acusar el grup parlamentari de
deslleialtat en la Comunitat Valenciana, de no ser lleials en les transferències autonòmiques, no respectar les competències, perquè, al cap i a la fi, això mos ho dia, l'únic que volíem era rehabilitar el barri del Cabanyal i del Canyamelar.

Clar, aleshores jo li vaig contestar: aquí els únics que són deslleials a la Comunitat Valenciana, els únics que són deslleials a la defensa dels interessos generals, dels interessos públics són vostés.
Igual en el tema dels residus, perquè no volien donar solució, com en el tema este que no saben de quina forma, a patades, traure-mos d'un acord.
Sí, clar que sí, senyor Betoret!
Clar que sí!

Mire, insisteixo, la proposta que li presenta este grup parlamentari, no hi
haurà esmena de modificació més consensuada en este període legislatiu que aquesta.
Perquè, insisteixo, està consensuada, i aquí dalt està la Federació d'Hostaleria i Turisme, està consensuada amb ells; la reunió que van tindre al mes de desembre, que han tingut la setmana passada i que n'han tingut algunes.

Però està consensuada també -ells- amb l'anterior director general de Costes, el senyor José Hernández pense que li dien, que li vam presentar aquest pla de treball.
Però, sobretot, té una cobertura legal en el mateix article 109 del reglament que desenvolupa la
Llei de costes, que diu textualment, diu: «Las solicitudes de autorización se otorgarán, en su caso, d'acord amb els criteris de caràcter general tal, però sempre d'acord amb el planejament municipal.
» I per això, jo li presento una proposta molt concreta que li dic, quin és el posicionament del PSPV?
I el posicionament del PSPV és molt clar i senzill: modifiquem els usos en el planejament urbanístic i, perquè no me diga, perquè no me diga que sóc arbitrari i que no concreto les propostes, li dic, en el cas de la Malva-rosa
modifiquem el que és el pla especial d'ordenació.
En el cas de les platges de Pinedo i el Saler -ja que estem en el parc natural- el que hem de fer és modificar puntualment el pla regulador d'usos i gestió.

Però és que, a més a més, això se consensua també en el ple de l'Ajuntament de València del passat 29 de desembre.
Per què vostés no volen aprovar això?
Si vostés saben que la solució definitiva del tema de passar necessàriament, obligatòriament, per este punt.
Evidentment que no s'acaba en la modificació del planejament urbanístic.
Després serà el Ministeri de Medi Ambient, a través de la direcció general de costes, la que informarà favorablement o no favorablement.
Ja farem entre tots l'esforç necessari -insistisc- per a que aquesta Direcció General de Costes no tinga una interpretació restrictiva de l'article 65 del reglament.
Per això estem els grups polítics, per a intentar solucionar -de forma consensuada- un aspecte que afecta negativament un dels sectors productius més dinàmics de la Comunitat Valenciana.

Aleshores, sincerament, no ho puc entendre i no s'ha d'enfadar perquè li repetisc, ho han fet en el parany, ho han fet en el Cabanyal i ara ho fan en els
establiments hostalers dels passejos i de les platges de la Comunitat
Valenciana.

El problema és que vostés no volen que el Partit Socialista puga donar solucions a un tema que té el nostre, un sector productiu molt concret com és el que jo li he dit aquí.
Vostés mos volen tirar a patades d'un possible acord i per això no ho entendrà, no ho entendrà, absolutament ningú.
I, en conseqüència, la seua postura és tremendament demagògica perquè a vostés els interessa no solucionar el tema, perquè no solucionant el tema, segueixen arremetent contínuament contra el govern central i contra els socialistes de la Comunitat
Valenciana.
Perquè mosatros li donen possibilitat de solucionar-ho, li donem capacitat de treball,
capacitat en la Direcció General de Costes -en el Ministeri de Medi Ambient- perquè d'una vegada per totes utilitzem esta espasa, esta incertitud, esta inseguretat
jurídica que sofrixen els establiments hotelers en platges i passejos de la
Comunitat Valenciana per a donar una solució definitiva.
Perquè, al cap i a la fi, el que no li puc acceptar mai aquí és que vosté diu, ¡home!
, és que no sabem què ens contestarà el Ministeri de Medi Ambient.

Jo li garanteixo una cosa -i no sóc ni delegat del govern ni subdelegat del govern en cap lloc-, però li garanteixo una cosa, -i vosté ho hauria de saber- que mire, en la platja de Pinedo tenia d'entrar en vigor a partir de l'1 de gener d'este any unes modificacions.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Sanmartín, pregue concloga.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
pel tema -acabe- d'excedir en uns metres.
Se va arribar, resolució del ministeri dient que prorrogaven el seu estatus.
No hi ha hagut cap acció administrativa nova per part de la Direcció General de Costes.
Hi ha bona voluntat política, hi ha bona voluntat per part dels hostalers, hi ha bona voluntat per part
nostra, menys vostés, per què?
Perquè no els interessa resoldre els interessos que té este sector.
Únicament aprofitar este problema per arremetre.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
contra el govern central.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté.

Per a rèplica, el senyor Betoret té la paraula.

Rèplica al senyor Sanmartín i supose que al senyor Morera.

El senyor Betoret Coll:

Bé, molt breument.

Senyor Morera, això de pallassades no ha quedat massa mal, ha quedat un poquiniu mal.
Això de volantins és una expressió que s'utilitza en el meu poble -jo no sé si té un sentit-.
Això de pallassades, perquè si parlem de pallassades, la veritat que me pense que ens anem a posar mal.

Vosté té l'oportunitat de donar suport al Consell en esta, en esta oportunitat.
Primer,
perquè l'esmena -li ho vaig a dir claret i sense fer botiges-, l'esmena que vosté ha presentat no servix absolutament per a res.
No diu res, és absolutament retòrica, retòrica, retòrica.
Per tant, si vostés hagueren presentat alguna cosa que tinguera alguna cosa de trellat, doncs
segurament haguérem pogut inclús parlar.

Aznar no va fer res en contra del sector productiu dels chiringuitos.
La llei era la mateixa -igual que també ha dit que Felipe González no va fer res-.
Ha sigut este govern el que ho ha fet.
Per tant, traure ací a Aznar a ballar al pobre home, no té cap sentit.
I ara té l'oportunitat de solucionar-ho.
Si vosté vol solucionar-ho té l'oportunitat, vote a favor i quedarà.
.
.
tindrà l'oportunitat de contribuir a eixa solució.

Respecte al que deia el senyor Sanmartín, que el que volem és tirar-los a patades, mire, res més lluny de la realitat.
Mosatros no tirem a patades a ningú -en primer lloc-.
Vostés ací -com li dia abans- han tingut, han intentat, i jo ho entenc, la situació en la qual vostés s'han quedat ha sigut un poc complicada; aleshores vostés necessiten posar encara que siga una coma per a sentir que la proposició no de llei és seua, però no passa res, continua sent seua igual, encara que no pose ninguna part del seu
text.

Mire, el pla d'usos al qual vosté es referix -i al qual fa referència en la seua proposició no de llei- és cert que és competència de l'ajuntament.
I en l'acord de l'altre dia de l'ajuntament posa, s'acorda, que ens hem de posar a treballar en el pla d'usos.
Però també diu una altra cosa -que segurament, segurament, vosté no ha tingut accés a eixe document-.
Diu que, assegurant-se que l'informe previ a la modificació d'eixe pla d'usos del ministeri va a ser favorable.
Fins ara, fins ara, el ministeri, la
directora general de Costes, no ha sigut massa favorable, la veritat, i bé ho saben els representants del sector que han anat allí i han rebut la negativa per contestació.

Però mire, però mire, vostés tenen una oportunitat ara d'or per a resoldre el problema, tenen una oportunitat d'or perquè, jo pense que la proposició no de llei que hem presentat mosatros en esta cambra no diu res que vostés no puguen assumir o que els supose a vostés un conflicte amb ningú -bé, amb el Govern d'Espanya igual, però amb el grup municipal i amb el partit no diu res que supose ningun conflicte- i ací estem en un moment que mos retratem tots, i que ací mos retratem i que diguem qui som els que volen resoldre-ho i peguem un pas
endavant i qui som els que mos donem la volta, o mirem al sostre i xiulem.
Mosatros som dels que volem resoldre-ho i donar un pas endavant i, per això, continuem invitant-los que reflexionen -en estos minuts que queden-, reflexionen sobre la necessitat que puguem aprovar esta proposició no de llei.

I mire, li vaig a oferir una altra solució.
La responsabilitat del Govern d'Espanya la té el partit al qual vosté pertany.
Doncs mire, mentres es modifica la llei o no es modifica i estem en el
debat eixe -que pot passar molt de temps- que es done una moratòria indefinida per escrit a tots i cadascun dels establiments que hi han al
llarg de la costa de la Comunitat Valenciana, a tots.

I, tenen una altra oportunitat, duguen vostés al Consell de Ministres un decret llei i immediatament modificaran la Llei de
costes.
Per tant, eixa és una solució factible, eixa és una solució immediata, i eixa és una solució que dóna resposta als interessos dels nostres empresaris.
La resta, la resta, és, doncs bé, fer demagògia.
Si el que té la possibilitat d'arreglar-ho perquè té les competències no ho arregla, la resta només podem fer que demanar que ho arregle, reivindicar-ho, arreplegar firmes,
acompanyar els empresaris, fer el que estiga en la nostra mà, però el que té les competències i el que pot firmar és el representant del seu partit polític.
Per tant, li demane que, si de veritat tenen eixa voluntat, donen suport a
esta proposició no de llei que ens han presentat ací este matí.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Betoret.

Per a fixar la posició l'Agrupació de Diputats No Adscrits, el senyor Torró té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, s'està usant -des del nostre punt de vista- molta demagògia en este debat, un debat falsejat, sobre allò que s'anomenen chiringuitos, una denominació enganyosa.
De fet, la traducció al valencià és de baret -jo crec que això diu prou-, perquè és una denominació, a més, que no sol agradar inclús a molts dels propietaris d'algunes d'aquestes instal·lacions encara que l'accepten hui en dia perquè se situa, precisament, en l'àmbit adequat per a sortejar la Llei de costes i acollir-se a allò que contempla com a servei a les platges.

Jo em pregunte, tracta, el Partit Popular, pot ser desviar l'atenció sobre els greus problemes que ha de resoldre la Llei de costes?
Pot ser sobre
enderrocaments d'hotels i altres instal·lacions?
O sobre la saturació urbanística de les costes?
O sobre el pla de ports de l'estat?
Encara hi ha molts casos per a resoldre.
El més famós és eixe d'Almeria -el de l'hotel Algarrobico- però ací al País Valencià en tenim també pendents, com és el cas de les dues torres del racó de l'Oix a Benidorm -tenen 21 altures i estaven a 60 centímetres del mar.

Segur que aquesta polèmica tindria més utilitat si la mantingueren al voltant del pla de ports de l'estat que és de prou més transcendència per al manteniment de les nostres platges.
I el cas és que la Llei de costes -que no és nova, sinó de 1989- ja distingix entre els chiringuitos, els barets, i amb la possibilitat de desmuntar-los després de l'època estiuenca, i les instal·lacions permanents.
En especial les platges urbanes tenen la possibilitat d'instal·lar en temporada barets provisionals amb la menor afecció a l'entorn -per a nosaltres el que seria ideal seria evitar ocupar l'arena i ser fonamentalment desmuntables després del 15 d'octubre.

Parlant clar, els barets poden estar a les platges complint la Llei de costes i
el que no poden fer injustificadament, -ací en seu parlamentari per un govern autonòmic- és que no es complisca la llei.
Parlant en plata, les instal·lacions il·legals, o s'adapten a la legislació o s'enderroquen.

Anem per parts.
La llei preveu serveis a les platges mitjançant concessions administratives dependents dels requisits de ser desmuntables,
de la ubicació, de l'espai existent d'arena i de l'afluència de gent.
També importa el fet de ser platja urbana.
Ara bé, una concessió d'un chiringuito, un baret, o servei de platja, no és un restaurant, i molt menys una discoteca amb mil metres com es produïx en algun cas.
No pot ser-ho perquè els requisits en connexió al clavegueram, producció de residus, necessitats d'infraestructures com aparcaments, línies elèctriques, etcètera, marquen importantíssimes diferències, i és elemental, prou elemental, que algunes instal·lacions no són apropiades per al domini públic, marítim i terrestre.
Una altra cosa és fer frau de llei, i en este cas aplicar la llei creguem que és innegociable.
O es canvia la llei o es complix, però si es queda sense aplicar o es voreja -com pareix que és el que es preveja- es produïx inseguretat jurídica o desigualtat davant llei.
És a dir, uns sí, i altres no.
I les situacions que es puguen contemplar sempre cas per cas i
amb informe, no es poden -o no poden- justificar
(inintel·ligible) .
.
.
, d'un incompliment.
Perquè la impunitat sempre és dolorosa per als més febles i també caldria recordar que el canvi climàtic col·loca a les platges valencianes en regressió i això cada vegada comportarà menys espai lliure.
Aquest és un tema que havia d'estar resolt en 2008, però que alguns sembla que tenen interés, en compte de resoldre'l, d'anar calfant-lo.

En el País Valencià, efectivament, tenim 400 barets, 249 a València, i han de complir uns requisits pensats per a evitar la regressió de les costes, garantir el pas i l'espai de l'arena per als banyistes.
També han d'estar lliures, per exemple, de la publicitat excessiva que assalta en el
gaudiment de la platja -per molt que al Consell li agrade abusar de la publicitat d'esdeveniments esportius en eixe espai-.
I, en qualsevol cas, no es pot tolerar que es prenguen metres de més dels autoritzats en la concessió administrativa, com ha ocorregut en alguna ocasió i en alguna costa en les quals es transformen algunes d'estes instal·lacions en autèntiques discoteques nocturnes.

Per acabar, per favor!
, no ens fem més trampes.
La llei d'acompanyament -que tant li agrada al consell per a retocar les legislacions sense debatre en
aquesta cambra- no és el lloc per a colar preteses modificacions de la Llei de costes com s'ha tractat de fer enguany ací, ni apel·lar a tradicions de la forma de vida mediterrània que, per descomptat, són una altra cosa i unes altres coses.
Menys encara pot ser la solució, si és per això el que el demane, -i amb això acabe- eixir amb l'exigència de la transferència per assumir la competència en costes, com ha fet Andalusia i crec recordar que també va arribar a dir el conseller Castellano.
Assumir competències és una cosa seriosa i no una oportunitat d'esquivar la legislació molesta per a alguns interessos.
Per què no assumixen les de les conques internes?
No és perquè haurien de fer uns plans de conca que resulten massa incòmodes?

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Honorable conseller.
(S'interromp la gravació)

El senyor conseller de Governació:

Vull fixar la posició del govern en esta qüestió en el sentit de dir que me pareix desmoralitzador per als representants de l'hostaleria, que estan ací escoltant este debat, que es puga ací ni tan sols insinuar que se diga que en esta qüestió el que se vol és no aplegar a acords i el que se vol és que se prioritzen les estratègies electorals o les estratègies dels partits polítics.

Ací estem parlant, senyor Adolf, estem parlant de més de cinc mil llocs directes de treball, més de mig milió d'euros de volum anual, estem parlant d'un dels sectors productius més importants de la Comunitat Valenciana que representa el 13% del PIB de la
nostra comunitat, estem parlant que afecta a més de 34.
000 empreses i estem parlant que ací no valen excuses de mal pagador ni mitges tintes.
Ací o se recolza esta qüestió o no se recolza esta qüestió.
I este és el debat que ha presentat i ha defés magníficament el portaveu del Grup Parlamentari Popular en esta qüestió.

És a dir, este govern, en companyia, en unanimitat de tot el sector de l'hostaleria, en unanimitat de tots els ajuntaments afectats, traslladà a l'estat en diverses reunions, en diversos escrits, que tant la consellera de
Turisme com jo mateix hem fet, se traslladà en eixes reunions quatre propostes molt concretes i molt clares.
A saber.

La primera, que existira, fins que s'aplegara a un acord, que és molt fàcil aplegar a un acord polític, que les autoritzacions i les concessions se donen exactament igual que se
venien donant des de que es féu la llei en l'any 1998.

Segona, segona, que hi haja un traspàs de transferències de competències a La Generalitat no sols en el que són les autoritzacions i concessions a este tipus de locals públics, sinó també per a totes les activitats de turisme o esportives que hi hagen en les platges
de la nostra comunitat.

Tercera, que hi haguera una modificació del pla d'usos de tots els passeigs marítims per a donar-li la cobertura jurídica adequada a este tipus de locals.

Quarta, que es modificara la llei i el reglament per a donar seguretat jurídica als empresaris.
Els empresaris no poden treballar estant pendents de si demà capritxosament, arbitràriament i injustament el govern els va o no a donar eixa concessió.

I miren vostés, senyories, quan no ha canviat la llei, quan no ha canviat el reglament, quan
no han canviat les condicions objectives d'estos locals, quan estos locals tenen una superfície que s'ha marcat directament i per escrit en les autoritzacions el ministeri, no se pot
per una decisió arbitrària dir que el que era absolutament legal fins a hui, hui ja no és legal, perquè crec que això és el que genera inseguretat jurídica i això el que està afectant de manera escandalosa a un sector.

Per tant, jo crec que perfectament el portaveu del grup parlamentari ho ha
especificat ací.
És a dir, vostés no tenen ningun problema en assumir una proposició no de llei, que és una proposició no de llei pactada amb la Federació Valenciana de Municipis i Províncies a través dels ajuntaments, pactada amb tot el sector de l'hostaleria i que, a més, arreplega els quatre punts concrets de solució que s'ha dit.

Senyor Morera, mire vosté, mosatros podem demanar la convocatòria de la comissió mixta, com aixina s'ha fet.
Estem tres mesos esperant que convoque una reunió el govern.
I mire vosté, si un no vol, dos no poden aplegar a un acord.
Tres mesos perquè mos contesten, tres mesos perquè mos contesten.
Però no a soles per escrit, és que anteriorment ja en les reunions que s'havien fet amb el Ministeri de Medi Ambient, ja s'havia dit que se traslladaren les competències a La Generalitat.

I li vaig a contar també una altra qüestió.
Mire vosté, en la reunió que se tingué el 21 de gener amb el secretari general del mar i amb la Direcció General de Costes, se preguntà per part d'este conseller que li parla i se li digué que se transferiren les competències a La Generalitat; que el que tenia de fer l'informe, lògicament, era el Ministeri de Medi Ambient; que igual que tenien altres
comunitats autònomes, com Catalunya, eixes transferències, que mosatros les demanàvem, el nostre Estatut mos ho permet i que, per tant, volíem que fóra aixina; que convocara ja de manera urgent eixa comissió.
Oralment, per escrit, tres mesos.
La contestació, ninguna.
Seguimos esperando, seguim esperant.

A més, la contestació fou: «Ya contestaremos formalmente y procesalmente cuando toque y no sabemos si
estaremos o no de acuerdo en esas competencias.
»

Con lo cual, ací cada palo que aguante su vela, ací cada u que tinga la seua responsabilitat.
Ací el govern socialista ha ficat un problema on no hi havia, ha ficat en la picota
més de 34.
000 empreses.
Els ha ficat problemes on no existien, sense canviar la
llei, sense canviar el reglament.

I miren vostés, l'article 65 del reglament, on diu que se pot fer l'excepcionalitat «cuando esté debidamente justificado», el «debidamente justificado» no pot ser una arbitrarietat del govern de torn.

I, efectivament, i el senyor Betoret ho ha dit molt bé, ni amb Felipe González ni amb José María Aznar, no n'hi havia res a arreglar perquè se tenia un criteri, que havia sigut sempre el mateix en l'aplicació de la llei.
El problema existix quan s'aplica de manera distinta la llei, i el problema existix quan se comencen a
ficar notificacions als empresaris i als propietaris dels locals per a dir-los
que tenen de reduir els metres i per a dir-los que tenen d'eliminar, en alguns casos, les terrasses.
Ahí és on existix el problema.

Hem anat amb la predisposició, hem anat amb el diàleg, hem anat amb el consens, hem anat amb solucions concretes, amb solucions
concretes i no s'ha volgut negociar.
I ací, des del govern de La Generalitat, tornem a dir: estem disposats, amb eixe
consens i amb eixe diàleg, a solucionar açò, que costa molt poquet de temps donar una solució política, perquè està damunt la taula.

Si estem tots d'acord que ha de tindre les competències La Generalitat, si estem tots d'acord que es poden modificar els plans d'usos, si estem tots d'acord que s'ha de fer una moratòria, i fins que no se solucione esta qüestió, que se seguixquen donant les concessions i les autoritzacions temporals,
conforme s'estaven donant, en les mateixes condicions que ara.

Si estem d'acord que inclús, si fa falta, per a millorar la seguretat jurídica, se pot modificar la llei o el reglament, no entenc què estem debatent ací en estos moments, perquè la proposta del Grup Parlamentari Socialista és exactament igual que la proposta del Grup Parlamentari Popular.
Sols que hi ha
una cosa que és molt important, molt important.
I és que diu que no se done una solució ja en estos moments als chiringuitos.
Perquè modificar la llei pot costar, el que coste, un any, dos anys, el que coste,
perquè, a més, ha de fer-ho a través de les Corts Generals, a través del Congrés dels Diputats i del Senat.

La transferència de competències.
Si estan tres mesos sense contestar-mos, a saber, Dios dirà el que pot costar.
I mentrestant, estos senyors tenen d'estar amb una inseguretat en el seu negoci, tenen d'estar pendents de l'arbitrarietat d'una direcció general, etcètera, etcètera.

Crec que això no és forma d'afrontar este tema.
Este tema s'afronta, sí o sí, defenent els chiringuitos; sí o sí, defenent un sector que és bàsic, com és el turístic i sector servici; sí o sí, defenent un sector que representa el 30% de la nostra comunitat.

I crec que la proposta que s'ha fet en el consens és molt clara, és molt clara.
Miren vostés, miren vostés, en estos moments, que se seguixquen donant les concessions i les
autoritzacions com fins ara, com fins ara.
I, complementàriament, modifiquem la llei, si fa falta modificar-la, o el reglament;
complementàriament, fem els plans d'usos; complementàriament, anem negociant les transferències.
Però, clar, si tarden tres mesos, ni tan sols en contestar-nos, per a convocar la
comissió -no per a ficar-se a negociar-, sinó per a convocar la comissió, evidentment, és molt difícil.

Ací se diu que este govern ha estat inactiu.
Este govern ha estat des del minut
zero, des del minut zero, a través del diàleg i del consens, en el sector, que és el que tenim de fer, i no enganyant absolutament a ningú, perquè esta és una competència que té l'estat i que té de resoldre l'estat.

I ací no valen els dobles llenguatges.
No val ací que el Grup Parlamentari Socialista diga una cosa i que els seus representants
en el govern diguen totalment la contrària, que ja estem acostumats en això en els transvasaments i estem acostumats en moltes coses.
Ací cal tindre seriositat, i ací no s'ha d'enganyar la gent.

I, per tant, ho tenen molt fàcil, ho tenen molt fàcil recolzant esta proposició no de llei que ha presentat el Grup Parlamentari Popular, ho tenen molt fàcil.
Mosatros estem d'acord en la que ha presentat el Grup Parlamentari Socialista, perquè diu exactament el mateix.
Però evita una cosa que és fonamental, i és que se seguixquen donant les concessions i les autoritzacions com fins ara,
mentres se soluciona la qüestió, perquè si no, hi ha una inseguretat jurídica i, si no, sí que de veres s'està enganyant el personal.

Per tant, ací no hi ha interessos electorals ni partidistes que valguen.
Ací hi ha la defensa de 5.
000 llocs de treball directes, la defensa de més de mig milió d'euros que s'estan fent tots els anys en este sector i la defensa de més de 34.
000 empresaris que estan demanant la seriositat i la responsabilitat.
I
que este govern els ha recolzat i els va a seguir recolzant, perquè creem que és de justícia.

I miren vostés, la Llei de costes és per a tot l'estat.
I este govern no està disposat que per a algunes comunitats autònomes siga la part estreta de l'embut i per a esta comunitat siga la part ampla de l'embut.
I això és el que vosté tindrien de defendre en companyia d'este govern, els interessos dels valencians.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

De acuerdo con el artículo 68.
5, se abre un turno de debate.

Señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Bé, anem a vore.

Jo he començat la meua intervenció anterior assenyalant la demagògia que hi havia darrere d'este debat.
Però si abans em queixava de demagògia, ara puc queixar-me per triplicat, perquè tractar de vindre ací i dir.
.
.
i tractar de confondre el problema dels chiringuitos amb el problema del sector turístic valencià, si això no és fer demagògia, senyor conseller, ja em dirà vosté això què és.

Vosté està parlant ací de 34.
000 empresaris, quan en realitat estem parlant d'un problema que afecta un grup d'empresaris d'eixos.
Estem parlant de 400; de 400 a 34.
000, hi ha molta diferència, molta diferència.

I tenim de preguntar-nos per què estem discutint d'açò, estem discutint de l'aplicació d'una llei, i haurem de vore per què en un moment determinat l'aplicació de la llei comença a plantejar problemes.
No serà perquè realment hi ha problema a discutir?

La Llei de costes té una finalitat, i és protegir el domini públic maritimoterrestre i tractar de protegir les platges i els espais costaners.
I resulta que hi ha tota una sèrie d'instal·lacions que el que fan és agredir eixos espais i que això cal regular-ho.
Evidentment, caldrà entrar en qüestions concretes i vore quins establiments complixen i quins no, i els que no
complixen tractar de vore com poden fer que complisquen.

Però el que no es pot fer és tractar de muntar una polèmica, artificial en gran mesura; artificial en gran mesura perquè no es busca la solució del problema, sinó de nou alimentar el victimisme i tractar de no resoldre els problemes per a fer
demagògia i tractar de fer electoralisme.
I damunt tenen la barra d'acusar als altres de fer-ho.

Mire, les costes de tot Espanya, i particularment les costes valencianes, tenen
un enorme, un gravíssim problema d'ocupació i d'artificialització d'eixes costes.
No tinc dades concretes del País Valencià, però les d'Espanya sí que li les puc dir.

El primer quilòmetre de costa té un 34% d'artificialització, un 34%, és a dir, la tercera part de les costes de tot Espanya estan artificialitzades.
I
eixe percentatge és més alt al País Valencià perquè ací s'ha construït més i pitjor que en altres llocs.

El segon quilòmetre en la costa mediterrània és el 26%, i els cent primer metres de la costa mediterrània era el 36% de superfície artificial; els dos-cents primers metres el 41%.
D'això és el que estem parlant, d'això és el que cal parlar i vore de quina manera aconseguim que les instal·lacions s'acoblen a això, i no resoldre senzillament els problemes de les instal·lacions per se.

Vull dir, el problema és la Llei de costes, la protecció del litoral i fer que les instal·lacions s'ajusten a això i no a la inversa, que és el que vostés ací estan plantejant, no a la inversa.

Per tant, no utilitzen subterfugis, afronten el problema de cara i no utilitzen
400 empresaris -400, no 34.
000- com a excusa per alimentar un conflicte innecessari amb el govern central i fer
electoralisme, que és l'únic que saben fer.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Torró.

Señor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Jo agraïxc molt la intervenció del conseller, perquè crec que ha segut clarificadora.
És evident que vostés estaven perdent este debat, els ha eixit mal, perquè pensaven que nosaltres no anàvem a respondre, i aleshores vosté ja ha dit unes coses que semblen molt sensates (remors) i ha demanat responsabilitat, seriositat, rigor, en un tema que afecta un sector
productiu de la nostra economia significatiu.
Doncs, bé, ¿i per què no ens posem d'acord?
, ¿per què no ens posem d'acord i donem seguretat jurídica a les persones, als hostalers que treballen dignament en un sector econòmic important per a la nostra economia?
Posem-nos d'acord.

Si els responsables del govern central han fet declaracions interessants i
positives per a buscar solucions en el problema que afecta un sector important
de la nostra economia, i vostés sembla ser que estan disposats a arribar a acords, vostés són els majors responsables, perquè són govern, (remors) ¡vostés són els majors responsables!
El que vostés acorden, el Grup Socialista i el Grup Popular, mosatros ho avalarem, perquè des del Grup Compromís el que volem és solucions als problemes que té la nostra gent i no més conflicte, «solucions», solucions als problemes de la gent.

I ara que es miren els sectors de l'hostaleria, doncs, haurem de dir-los algunes coses.
Perquè vostés no mos poden demanar suport a un govern que no ha fet res.

Primera qüestió: vostés sabien, per la Llei de costes, que la caducitat de les concessions ¡s'anava a produir!
Vostés han governat ací i allà.
El senyor Aznar.
.
.
¡Per això ho trau el senyor Aznar!
, perquè, ¿què van fer en eixos huit anys?
, ¿anaren de passeig a Madrid?
, ¿què estaven fent en Madrid?
, ¿anar al Museu del Prado?
¡Escolta, allí es va a treballar i a defendre els interessos valencians!
, ¡perquè en Madrid no n'hi ha platja, senyors diputats!
,
(veus) ¡en Madrid no n'hi ha platja!
, i si vostés no van aprofitar durant eixos huit anys per a donar seguretat jurídica als nostres sectors productius, doncs, ¿què van anar a fer allí vostés?

Jo els he convidat a una paella.
.
.
Crec que estes coses s'arreglen aixina, crec que és més senzill del que sembla, però es posen vostés d'acord.

Mos diu el senyor conseller.
.
.
(Veus) ¡Mos diu el senyor conseller!
que el govern central ha tardat tres mesos en
contestar al govern valencià.
Ens sembla molt preocupant.
¡Ens sembla molt preocupant, senyor conseller!
, que el govern central no responga
al poble valencià ens sembla molt preocupant, però ens sembla encara més preocupant que el govern valencià haja tardat més d'un any en enviar una carta al senyor Chaves des que estes Corts Valencianes van
aprovar una eixida a este problema, perquè nosaltres sí que mirem els problemes amb visió de futur i els vam portar ací i ací està la resolució que va
(inintel·ligible) .
.
.
.
¡No es riga, senyor Betoret!
, ¡és que açò ho va aprovar vosté!
, i l'esmena i la proposta de resolució a l'esmena que jo (inintel·ligible) .
.
.
¡és el mateix!
És que fer açò ¡era la solució!
Clar que si puguera votaria a favor de la meua esmena, ¿no?
Però, ¿com vaig a donar suport a un govern incompetent?
(Remors)

Si volen eixir de la seua incompetència.
.
.
, perquè, que el govern central haja tardat tres mesos en contestar i vosatros un any en
enviar la carta, doncs, bé, jo crec que la competència o incompetència està ahí.
Però, mire, més enllà de parlar ací de forma agradable, positiva, bonica, el que jo crec que estan esperant el
sector de l'hostaleria és que ens posem d'acord.
.
.
¡Posem-mos d'acord!
, ¡posem-mos d'acord!
Agarren les nostres esmenes, fem un descans, arreglem i estem d'acord amb els punts.
.
.
(Veus) ¿Com que no diuen res?
¡Estem diguent que se posen les piles!
No porte.
.
.
Però si el que estem diguent ara és el mateix que vostés van aprovar ací fa un any i mig.
.
.
¡Fa un any i mig van aprovar.
.
.
!
Ara me diu que no diu res.
.
.
Escolte, la incoherència ja és total, perquè és que el que tinc ací, ¡açò ho van aprovar vostés!
, ¡ho van aprovar!

Aleshores, fem les coses bé.
N'hi ha voluntat per part del govern central de suspendre els expedients de
caducitat, de no posar ninguna sanció, d'arreglar el tema, n'hi ha voluntat de gestionar i ordenar el litoral, perquè és una competència nostra.
.
.
Escolten, ¡de nota això seu!
, ¿eh?
, ¡de nota!
Des d'abril del 2006 ¡ni una sola competència!
¿Això com es diu?
¡Això és un suspens!
, això és un suspens a la gestió d'un govern que és incapaç d'aconseguir ni una sola competència.
¡Per favor, no ens facen riure!
, i no maregen el sector dels hostalers, del
litoral, que el que volen és solucions d'un govern responsable.

Vostés tenen la major responsabilitat en este tema.
¡No enredren més, no emboliquen, no crispen!
, busquem solucions, i si la solució passa per hui arreglar una esmena i buscar una posició de conjunt en esta cambra, nosaltres hi estem disposats, però no mos conviden que ens sumem a la seua deriva al no-res, a la seua incompetència, no ens conviden a això.
Volem solucions per al sector hostaler, les bases estan explicitades, n'hi ha voluntat per part del Grup Socialista, n'hi ha voluntat per part del govern central,.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
posem-mos d'acord ¡i deixem de marejar la història!

La senyora presidenta:

Senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Senyor conseller, a vore, insisteixo en una cosa: aquí els únics que generen incertitud i inseguretat jurídica, són vostés pels seus plantejaments, per vulnerar per principi la lleialtat, insisteixo,
institucional, (remors) sí, sí, la confiança legítima que ha de regir entre administracions diferents.
Insisteixo, vostés no volen solucionar el problema, el que vostés volen és que el problema es seguixca mantenint tal com està ara, la situació la conjuntura siga idèntica a l'actual, per a, insisteixo, arremetre des d'un punt de vista orgànic contra el govern central.

A vostés no els interessa defendre els interessos dels valencians, sinó defendre els interessos del seu partit, primera qüestió.

Segona qüestió: si jo li plantejo aquí modificar el reglament, un article del reglament, entre altres, l'article 65, que desenvolupa la Llei de costes, és perquè és justament aquest article el que introduïx l'excepcionalitat, i l'excepcionalitat, vosté coincidirà amb mi, que per molt justificada que estiga, no és convenient per a ningú, independentment de la formació política que puga governar en qualsevol ajuntament.
El que no té sentit és que vosté me diga, «home, és que no mos aproven el primer puntet que diu que mentrestant que les coses
seguixquen igual que fins ara», que és el que vosté ha dit aquí.
.
.
Doncs, ¡justament per això!
, perquè els hostalers no tinguen esta incertitud, perquè els hostalers no tinguen contínuament l'espasa de Dàmocles damunt, perquè els hostalers no depenguen de cap director o directora general de Costes per a
ampliar o no els seus establiments en passejos marítims o en platges, el que han de fer és demanar la transferència de competències, que hi estem d'acord, i modificar, que hi estem d'acord, el reglament que desenvolupa una llei de costes, que, per cert, fa més de vint-i-un anys que està aprovada i, per tant, lògicament, a la millor no respon en tota la seua part a les necessitats que s'han originat actualment en un sector tan dinàmic com és el turisme a la Comunitat Valenciana.

Clar, aquí, el més greu de tot.
.
.
que resulta que tots tenim voluntat d'acord menys vostés, que no volen que participem en una solució consensuada a este hemicicle.
Perquè, ja li dic jo, el ministeri té una voluntat d'acord a través de la Direcció General de Costes, i té una voluntat d'acord contrastada de forma reiterada.
Li dic, als establiments del Pinedo, vostés se'n recordarà que a penes fa uns mesos van rebre una notificació, pel tema d'excedir en terrasses dels cinquanta metres.
Vosté sap que el dia 1 de gener van rebre una notificació del Ministeri de Medi Ambient en el qual se'ls mantenia el seu estatus.
.
.
¿Coneix vosté alguna actuació administrativa per part, darrerament, de la Direcció General de Costes vulnerant o almenys intentant posar bastons a les rodes d'un acord?
En absolut, hi ha bona voluntat, hi ha bona voluntat per part del
grups polítics que estem en esta cambra.
L'única diferència és que jo li dic afegim un punt que l'única cosa que diu és que urbanísticament fem una modificacions per a justificar la singularitat d'estos establiments -vosté mateix me diu que són singulars-.
Però, perquè no siga arbitrari i per a no esperar-mos els dos anys que pot tardar la comissió paritària de transferències entre govern central i comunitat autònoma, jo li dic, fem un canvi d'ús, modifiquem el pla especial d'ordenació de la platja de la Malva-rosa, introduïm modificacions puntuals al pla regulador d'usos i gestió del Pinedo i del Saler, per a, mentrestant, donar una solució seriosa als hostalers.
I ahí, ¡de
chiringuitos, ni un!
, perquè vosté està parlant de coses més serioses, i això són establiments d'hostaleria que estan donant menjar i beure al servei de la platja, ¡i de chiringuitos, despectivament, ni un!
, perquè es mereixen tot el respecte, (aplaudiments) per la seua professionalitat, però, sobretot, per la qualitat del servei que presten, per a que vinga un conseller
de Governació i ens diga «chiringuitos».

Per tant, acabe, acabe, a vostés se'ls ha acabat la retòrica, aquí no volen que arribem a un acord i vosté no vol arribar a un acord i l'alcaldessa ha donat este matí ordres concretes per a no arribar a un acord, (veus) perquè vostés defenen els interessos del partit i no els interessos de la societat
valenciana, i en este cas concret, d'estos establiments hostalers que mereixen tot el respecte del món.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor Betoret.
.
.
Senyor Betoret.
(Veus)

Señorías.
.
.
Señorías.
.
.
(Veus) De acuerdo con el artículo 68.
5, (veus) se abre un turno.
.
.
(Veus) Señorías, por favor.
Señor Betoret, cuando quiera.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc, donar-li l'enhorabona al conseller, perquè ha fet una radiografia de, efectivament, quina és la qüestió en este tema en particular.

En relació a la voluntat d'acord que s'ha manifestat ací per tots els grups, n'hi havia.
.
.
, n'hi han havut moments, diversos, per a manifestar eixa voluntat d'acord.

En primer lloc, els empresaris mamprengueren una campanya d'arreplega de firmes a què ningú es sumà, només que el Grup Popular.
.
.
(Remors) ¡Això és un gest!
, no val només que per a fer un gest, però els gestos, ací, a vegades tenen molt a vore.
Però vosté me parla.
.
.
, vostés parlen ací de la confiança.
.
.
¿Però quina confiança anem a esperar d'un govern que cada deu minuts produïx un agravi a esta comunitat?
El Cabanyal, el finançament, les infraestructures, l'aigua, la seguretat.
.
.
, i aixina una llista llarguíssima.

La voluntat d'acord es manifesta fent gestos, com dia abans, i ara, la voluntat d'acord i la voluntat de fer alguna cosa en estes Corts, normalment es manifesta
votant a favor.
(Aplaudiments) La resta són romanços, la resta són excuses de mal pagador.
Ací, en seu parlamentària només n'hi ha una manera de manifestar la voluntat d'acord i és el vot favorable.

Per altra banda, el company del grup de no adscrits parlava de «vulneració de la llei».
.
.
Haurà llegit la llei, però no haurà llegit l'article 65, que parla de les situacions excepcionals, i estes són situacions excepcionals.
Per tant, els chiringuitos, els locals a on es ven menjar i begudes de la platja, per si algun s'ofén.
.
.
-no crec que ningú.
.
.
, jo pense que els empresaris no s'ofenen-, els hostalers en general no han estat en ningun moment fora de llei, han estat
emparats per un article que era el 65 del reglament, que els permetia estar en
eixa situació.

I, senyor Morera, si a vostés.
.
.
, si vosté haguera llegir ací la seua esmena i no s'haguera dedicat a parlar d'altres coses, perquè ni en ninguna de totes les intervencions vosté s'ha referit a la seua esmena, conscient que l'esmena que ha fet vosté no diu absolutament res, no soluciona absolutament res, i si es centra.
.
.
, i si
vosté té una ventolera de sentit comú en este moment i vosté a favor, el convidaré jo a vosté a eixa paella en agraïment que vosté i el seu grup tinguen eixe sentit comú que moltes vegades fa molta falta i que alguns en moltes ocasions no el posen
de manifest.

Moltíssimes gràcies a tots i esperem el seu vot favorable.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Betoret.

Honorable conseller, para cerrar.
.
.
(Veus)

El senyor conseller de Governació:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

És curiós el debat.
(Remors) Miren, els qui no decidim i no tenim competència tenim la culpa.
Demagògic i increïble.
Jo crec que vostés s'han de deixar d'excuses de mal pagador perquè el govern socialista ha ficat un problema on no n'hi ha, i és tan fàcil solucionar-lo políticament que tenen les solucions damunt la taula i no han volgut solucionar-lo.

Mire, vostés plantegen ací el que el seu govern i el seu ministeri nega, nega.
Li preguntem de les
transferències, i diuen que s'ho pensaran i que contestaran en el temps formal que toque si mos ho donaran o
no.
Parlem dels plans d'usos del que són per a donar cobertura a locals de tots els passejos marítims i mos diuen que això no fa falta.
Parlem del canvi de la llei i mos diuen que s'ha d'aplicar la llei i que no estan per aplicar la llei.
Aixina que no enganyen més a ningú.
Vosté ací diguen el que també diga el seu partit i el seu govern a Madrid.
Perquè el Partit Popular diu ací, en València, i en Madrid el mateix.
Vostés ací diuen una cosa i en Madrid diuen totalment la contrària.
Ni volen el pla d'usos, ni volen modificar la llei.
Estan pensant-se si faran les transferències i no volen la moratòria per a tots els
chiringuitos.
Eixa és la realitat del que hi ha.

I, miren vostés, la notificació que se fa a principis d'any és per la pressió dels propietaris, per la pressió dels ajuntaments i de La Generalitat, perquè saben que havien ficat la pata, perquè saben que anaven d'una manera injustificada, sense donar arguments, saben que han ficat la pata.

I, miren vostés, i la pregunta que se li ha fet al ministeri li la tornem a fer ací perquè ningú l'ha contestat.
Per què sense canviar la llei?
Per què sense canviar el reglament?
Per què sense canviar les superfícies que vostés mateixa, el ministeri, han donat als propietaris?
Per què el que fins a hui era legal a partir de 2007 era il·legal, per què?
Per l'arbitrarietat que vostés fan i perquè estan ~~desnortats absolutament en el govern.
Eixa és la realitat.~~

I, miren vostés, canvi d'usos?
No han volgut, ho negaren en el ministeri.
Quatre punts concrets.
Ho
negaren en el ministeri.
I mire, senyor Morera, s'ha d'escoltar, s'ha d'escoltar.
No és que han contestat als tres mesos, és que ni han contestat i han passat tres mesos.
És que encara estem esperant, encara estem esperant que el govern socialista
conteste a una petició que se feu ja fa uns quants mesos oralment en reunions formals, que se feu ja,
parle de tres mesos, per escrit i fins estos moments ni s'ha contestat.
Eixa és la voluntat de diàleg, eixa és la voluntat d'arreglar-ho.
Paraules moltes, fets ni un.
Demagògia molta, solucions cap.
Estem donant mosatros quatre solucions, simplement és tan senzill com que vostés ho facen.

I mire, li he de dir una cosa, senyor Morera, vosté diu que hem d'arribar un acord en la seua esmena.
Vaig a llegir a la cambra el que és la seua esmena.
Diu que «Les Corts insten a sol·licitar una reunió de la comissió mixta estat-comunitat».
Si ja està fet des de fa tres mesos!
Què hem d'aprovar?
El que ja està fet fa tres mesos?
No aporta absolutament res.
Perquè, en tot cas, el que vosté diu està en el punt <
span class="text15">b de la proposició que el senyor Betoret ha presentat.
Amb la qual cosa vostés, no sols no estan portant res, sinó que damunt que lleva, damunt que lleva no aporta.

Mire vosté, ja està demanada la comissió mixta, ja estan demanades les transferències des de fa molts mesos, i des de fa tres mesos per escrit; i ni tant sols
estos que parlen, el Grup Parlamentari Socialista que parla de consens i que
parla del diàleg, ni tant sols han tingut el desvergonyiment de convocar a un govern, perquè ací no estem parlant de govern-oposició, estem parlant de dos governs, el govern de La Generalitat i el Govern d'Espanya.
I almenys perquè u parle de lleialtat institucional ha de parlat en propietat.
I el mínim que se podia haver fet és haver contestat, haver convocat la comissió mixta que no s'ha fet.

I, miren vostés, ací no se tracta d'estratègies electorals.
Ací se tracta de complir o no complir amb els interessos dels valencians, de
complir o no complir amb els interessos dels empresaris i dels propietaris.
D'això és del que es tracta.
Mosatros estem disposats a assumir les competències, però si no mos convoquen és impossible.

Ara, és curiós, és curiós que qui no té la competència, qui no té la capacitat de decisió i qui des del minut un està treballant per defendre els interessos dels valencians i, en este cas, dels
propietaris d'este tipus d'establiments, resulta que tinga la culpa.
I els qui tenen la capacitat de decisió són els qui tenen lleialtat institucional.
Doncs mire, aixina van, enganyant a la
gent.
Però tenen un problema, que la gent no és
tonta, els electors no són tontos, són molts llestos, el carrer és molt llest, i per això fica a cada u en el seu lloc, als qui enganyen, als qui manipulen, els que
mentixen els fiquen en les eleccions on els toca; a qui diem la veritat, i
defensem els interessos, i defensem el treball i defensem l'economia d'esta comunitat mos fiquen també on mos pertoca.

Per tant, ací cal deixar-se d'excuses.
Hi ha una proposició no de llei que s'ha presentat en esta cambra que, pel que es veu i pel que jo he sentit, estan
tots absolutament d'acord, però, no obstant això, no se vol votar, perquè el Grup de Compromís aporta una cosa que està en l'apartat b.
El que diu el Grup Parlamentari Socialista està arreplegat en el punt b, c y d del Grup Parlamentari Popular.
Quin problema hi ha?
Quin problema hi ha que ho
voten si estan tots d'acord?
Un problema de protagonisme, un problema que no han fet els deures, un
problema que estan o no s'enrecorden d'este tipus d'empreses i d'este sector tan important.
Eixe és el problema que tenen.

I el problema més gros que té el Grup Parlamentari Socialista és que ací diuen una cosa, que rectifiquen i diuen totalment la contrària en el ministeri.
Ací diuen que s'ha de modificar la llei, i el delegat del Govern i el ministeri diu que no s'ha de modificar la llei, que el que s'ha de fer és complir-la, i que si han de tancar terrasses, que se tanquen.
Eixe és el problema que tenen.

I ací han de vindre a dir la veritat i no dir falsedats com les que mos estan dient
en esta trona.
I la veritat és esta, hi ha quatre propostes damunt la taula que té el ministeri, que és el que té capacitat de fer-la, que ho faça, que se modifique el pla d'usos, que se done la moratòria (aplaudiments) i que se donen les concessions i autoritzacions; i la resta, si no volen dir «volantins» o altres adjectius que estaven dient, diguen pamplines o com vostés vullguen dir, però no enganyen més la gent, no s'enganye més la gent.
Eh!

Ací, les esmenes que vostés han presentat estan totes arreplegades en la proposició no de llei del Grup Parlamentari Popular.
I la paraula més gran que hi ha en política són els vots.
Les paraules queden en el Diari de Sessions i se les emporta el vent, però els vots és el que marca si u vol solucionar o no.
Este govern i este grup volen
solucionar-ho, espere que vostés també vullguen solucionar-ho.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Sanmartín, para turno de réplica.

Perdón, señor Morera, hay que estar un poquitito atentos.

Señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.
Jo li he demanat el torn.
.
.

La senyora presidenta:

Cuatro minutos para el turno de réplica.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Senyor Castellano, molt breu.
A vore, quatre minuts.
A vore.
(Remors)

No, no enganyen més la gent.
Clar que sí!
Clar que sí!
El problema és que li fan mal a vosté.
(Aplaudiments) Aquí l'únic que posa demagògia és vosté i el seu govern.
I vostés posen demagògia perquè no volen resoldre este problema.

Mire, m'ha estat dient, «és que el ministeri en el tema del pla d'usos.
.
.
» Vosté sap el que estan demanant a través de l'Ajuntament de València en estos tres casos concrets: Saler, Pinedo i Malva-rosa?
Vostés estan demanant que abans de modificar puntualment el planejament urbanístic en el tema de canvi d'usos, que el Ministeri de Medi Ambient, a través de la Direcció General de Costes, els diga que sí que ho acceptaran.
Home, què vol dir això?

Quan jo parlo de falta de lleialtat institucional és que vostés han de fer un plantejament que ja estava consensuat amb l'anterior director general de Costes.
El que vostés no poden fer és dir «si prèviament la Direcció General de Costes no els dóna un xec en blanc, nosaltres no anem a moure».
Per això li he dit que qui ha de donar el primer pas són vostés, són els ajuntaments, en el tema de justificar des d'un punt de vista urbanístic la singularitat d'aquests establiments, que no
chiringuitos.
Mira si és senzill!
I per això en la nostra proposta jo li dic molt senzillament, ens pareix bé i els donem suport a vostés en la transferència de competències.
Els recordem a vostés en la modificació del reglament que desenvolupa la Llei d'aigües per la discrecionalitat que introduïx este article 65.
Clar!

I a banda, el que jo li dic és, mentrestant es resol este problema, utilitzem-ho per a què?
Utilitzem esta conjuntura per a llevar inseguretat jurídica, per a llevar incertitud, sobretot per a modernitzar i explotar les
potencialitats que este sector té dins de l'economia valenciana.

Per tant, demagògia únicament la de vostés, perquè el problema, evidentment vosté no pot dir-ho aquí, a la trona, és que vostés han rebut una ordre de què?
De no arribar a cap acord amb aquest Grup Parlamentari Socialista.
Evidentment!
Home!
I tant que sí!
I tant que sí!

A vosté no li dóna vergonya com a conseller de Governació que la proposta, la modificació que nosaltres introduïm estiga pactada amb la federació d'hostaleria i turisme de la Comunitat Valenciana?
O és que es pensa que mos hem inventat nosaltres aquesta proposta?
I nosaltres el
que hem fet com a grup parlamentari ha estat introduir una esmena de modificació a una proposta de resolució que vostés han presentat a través d'una PNL, però amb una diferència: que aquesta esmena de modificació l'han pactat, l'han pactat amb els propis interessats, amb els propis sectors afectats.

El problema és que fa dos dies el senyor Blasco agafa a este sector interessat i el posa de
volta i mitja, perquè havia parlat amb els socialistes al mes de desembre, al mes de gener, contínuament.
Quan vostés se donen compte que nosaltres presentem una proposta concreta, però sobretot una proposta per a solucionar des d'un punt de vista definitiu esta espasa de Dàmocles que té este sector, per la interpretació, per culpa de qui siga, subjectiva que pot tindre aquest article del reglament
de la Llei d'aigües, vostés s'espanten i diuen: «Ah, no, amb els socialistes ni aigua, perquè volem seguir utilitzant este tema».
Per a què?
Per a fer confrontació política.
Igual siga el parany, igual siga el Cabanyal-Canyamelar, igual siguen els
establiments per a begudes o per a donar menjar a la platja.
I ja està!
I ja està!

Si no haguérem presentat una esmena de modificació ens haguera dit, ens hagueren acusat a este grup parlamentari que som
deslleials amb els interessos generals de la Comunitat Valenciana.
Ara, que li
donem una solució per a conjuntament poder potenciar este sector turístic, insisteixo, gràcies a la professionalitat dels quals, gràcies al servei de qualitat que estan prestant, ens diuen que seguim sent
deslleials.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
per no recolzar la seua resolució.

Per tant, insistisc, en definitiva, puge aquí i done les raons per les quals.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
no mos volen o no volen que recolzem estes propostes.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Cuatro minutos, honorable conseller.

El senyor conseller de Governació:

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyor Sanmartín, lamente tornar a sentir les paraules que se digueren en la reunió del ministeri.
Ací, al final, els mals són els empresaris, els ajuntaments i els propietaris de locals.
I La Generalitat
ve a esta reunió per a donar cobertura a les il·legalitats que fan estos senyors.

Doncs no, senyor Sanmartín.
La Generalitat va a donar cobertura perquè no hi hagen arbitrarietats.
La Generalitat va a donar cobertura perquè vostés no facen el que vullguen saltant-se a la torera la llei (aplaudiments) i saltant-s'ho tot, i a defendre esta terra.

I si vostés, i si vostés no volen defendre esta terra serà el seu problema, serà el seu problema, eh?
Mire, la proposició que s'ha fet ací i que jo he llegit detingudament en companyia de la Conselleria de Turisme diu
exactament els acords als quals s'aplegà per unanimitat després de cinc reunions amb tot el sector, amb tots els propietaris i amb tots els
ajuntaments.
Exactament el mateix.
Vostés ne presenten una que diu en quatre punts el mateix,
(inintel·ligible) .
.
.
si es diu el mateix, però se deixen una molt important, que és la que soluciona des de ja el problema.
És dir, senyor ministeri, done les concessions, les autoritzacions com fins ara
fins que apleguem a un acord.
I això és el que vostés no diuen.
I no ho diuen, i jo li vaig a dir per què.
Perquè vostés diuen ací una cosa i en Madrid diuen totalment la contrària.
Perquè vostés ací fan demagògia i en Madrid l'únic que fan és anar contra els interessos d'esta comunitat.
I a més, vosté podrà dir el que vullga, i podrà alçar la veu el que vullga, però li ho vaig a deixar molt clar, senyor Sanmartín, perquè ho sàpia.
La decisió i la competència en este tema, com aixina també se digué d'una manera prepotent, la té l'estat, «y negociaremos como queramos y decidiremos lo que queramos»,
(remors) dixit, pel Ministeri de Medi Ambient.
¿Correcto?

Per tant, miren vostés, si vostés tenen la competència i la decisió, ho havien d'haver solucionat ja.
I, si estem tots d'acord, el que han de fer és convocar la comissió mixta, que ni tan sols l'han convocada, que traspassen les competències de La Generalitat, i vorà vosté com en cinc minuts este tema està solucionat.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable conseller.

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 47.
Votos en contra, 3.
Abstenciones, 36.
Queda aprobado el
segundo punto del orden del día de este pleno.
(Aplaudiments)

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'aplicació a la Comunitat Valenciana del programa Escola 2.
0, presentada pel Grup
Parlamentari Socialista (RE número 49.
755, BOC número 209)

La senyora presidenta:

Continuamos con el tercer punto: toma en consideración de la Proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre la aplicación en la Comunidad Valenciana del programa Escola 2.
0, presentada por el Grupo
Parlamentario Socialista.

Para su presentación y defensa, tiene la palabra la señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La verdad es que subir a defender este punto solamente cabe en la ilógica de este parlamento, del parlamento valenciano.
Porque venir a pedirle al
gobierno que firme un convenio con el ministerio y con el gobierno central para
que recibamos los valencianos más de 11 millones de euros, desde el 2009 al 2012, de forma anual, pues, solo
cabe si nos sentamos en el parlamento valenciano y vemos la ilógica que se produce en cada una de sus sesiones.
Porque, claro, un gobierno y un
partido, en este caso, el Partido Popular, que ha hecho de su única razón de ser el que contra Zapatero se vive mejor, pues, ahora hay que improvisar y
mirar a ver el cómo me las maravillaría yo para no aceptar el dinero que Zapatero quiere enviar.

Hasta ahora, ustedes han estado, el gobierno de Francisco Camps ha estado
firmando convenios sin poner el dinero que le correspondía con su mitad.
Eso lo sabe muy bien, por ejemplo, la consellera de Cultura, con las bibliotecas.
.
.
y que no ha comprado ni un solo libro con euros del presupuesto de La
Generalitat, lo saben bien en la ley de dependencia, o, también, por ejemplo, la Conselleria de Educación con las escuelas infantiles, donde se pone el dinero de Zapatero para hacer
escuelas infantiles, pero Font de Mora no pone su parte.
Por cierto, eso
siempre tiene consecuencias; hoy sale un informe de la OCU donde dice que somos
la comunidad que menos guarderías públicas tiene y que las privadas son las más caras.

Pero, claro, yo me imagino al señor Font de Mora yendo a las reuniones y sentándose junto con el resto de consejeros de toda España y que, cada vez que se pongan a firmar los convenios y a rendir cuentas, a uno lo miren
por el rabillo del ojo y le digan: «Ése es el gorrón que no pone su parte», porque, claro, es como ir continuamente de convidado, invitado, a todas las comidas, sin pagar la parte de la factura.

Así que, puestos a eso, supongo que se ha tomado la decisión ya de dar una vuelta de tuerca más y decir: «No, ahora no vamos a aceptar el dinero, sino que ya, radicalmente, no lo
firmamos.
Y así, pues, no tenemos problemas.
» Y con esa gracia que tiene el señor Font de Mora y esas ocurrencias, no se le ocurrió otra cosa que decir que no quiere firmar el convenio porque los ordenadores
producen miopía a los niños valencianos, miopía.
Claro, cuando eso se convierte en la carcajada nacional -y puedo decirle que aún le queda mucho más para superar al presidente de La Generalitat, que creo que está ya en el
Club de la Comedia-, pues, entonces tuvo que reinventar y conseguir algo más.
Y dijo: «Pues, no, no es exactamente eso, no es que produzca o no miopía -porque, además, él iba a comprar los ordenadores, se ve que había visto los más baratos o los peores de todo el mercado para poderlos comprar-».
Y dice: «No, es que el ministerio no quiere respetar el programa de sistema informático propio que la 
conselleria lleva implantando durante más de trece años.
No quieren, no quiere, nos quiere imponer sus ordenadores y nosotros, en
cambio, tenemos nuestro propio sistema.
» Y con eso no firma el convenio, y supongo que él pensará que así tiene un motivo más de colgarse otra medalla delante del señor Camps y tener un enfrentamiento gratuito y necesario contra el gobierno
central, aunque sea dándole patadas en las espinillas a los estudiantes valencianos que son los que se
quedaron sin ordenadores.

Entonces, claro, se me ocurrió mirar y decir, bueno, pues, vamos a ver cómo está la situación del sistema informático de la Comunidad Valenciana, vamos a ver los antecedentes ya que el señor Font de Mora en un artículo un tanto exculpatorio habló del proyecto magnífico, del Infocole y del sistema Lliurex.
Pues, vamos a verlo.

Corrían aquellos tiempos, donde el molt honorable era conseller de Educación, y se le ocurrió firmar o anunciar un proyecto magnífico, como todos los que suele hacer en este caso el Partido Popular, el más ambicioso del mundo mundial y el que iba a revolucionar toda la informática, el pionero y único de toda España y de todo el mundo, en la Comunidad Valenciana, que se llamaba Infocole.
Eso
fue en el año 1997.
Firmó y publicitó por toda España la revolución de la era tecnológica en la Comunidad Valenciana, que fue un proyecto.
.
.
, hoy, fallido, hoy y entonces.
Por cierto, nunca se han rendido cuentas de
aquello ni nunca se ha sabido en qué quedo claramente el Infocole, pero sí tenemos algunas perlas.

Lo primero que se hizo fue crear una fundación, oficina valenciana para la sociedad de la información, que, por cierto, a mi compañera Lola Gay, de nuevas tecnologías, le encantaría saber por qué en Alicante se la conoce como «la fundición» por la cantidad de dinero que se funden sin dar explicaciones.
(Aplaudiments) Aparte de la fundación, se embarcaron también en esa empresa valenciana, con participación de La Generalitat, que se llama Tissat, bien asesorada por el entonces
director general de modernización, José Emilio Cervera, quien dijo: «Infocole será el primer paso para la revolución info de toda la comunidad, porque luego pensamos hacer Infoville, InfoMarket.
.
.
».
Info, info.

¿Y en qué quedo todo aquello?
Pues, quedó en un convenio con la Federación Cooperativa de Créditos de la comunidad para que los alumnos compraran su propio ordenador y lo
pagaron con un interés del 5%, que tal y como apareció el convenio desapareció, porque creo que no ha habido alumnos que, efectivamente, se hayan acogido a
tal crédito; en segundo lugar, se anuló el presupuesto de formación de los profesores porque era mucho más importante destinarlo a un video promocional donde aparecía el
molt honorable -entonces conseller de Educación- que costó 100 millones de pesetas, y, en el 2006, en el DOGV de 2006 -y ustedes lo pueden comprobar- se dieron las cifras, siete años después del Infocole, las cifras de cuáles eran los resultados.
Y aquí están.
De más de dos mil quinientos colegios, solo 53 aulas, siete años después del Infocole.
Eso sí, le costó el cese al entonces señor José Emilio Cervera porque tuvo la original ideal de pensar que de ahí también se podía sacar algo, y entonces creó una empresa, su mujer, y la hermana del director de Tissat, para repartir los
ordenadores que iban a comprar, una empresa que entonces se llamaba Orange.
.
.
, Orange.
.
.
 -no es la que ustedes piensan-, Orangeville.
Eso sí, todo son antecedentes, se ve que de ésta.
Parece que entre Orange anda el juego.
El cese le costó al señor Cervera.

Entonces, llegó el siguiente conseller, el internauta González Pons, que dijo que, bueno, ahora sí que nuestros niños iban a estar en la NASA, ni más ni menos.
Y la primera promesa que hizo es el sistema Lliurex.
Y del sistema
Lliurex han estado ustedes viviendo durante una larga temporada.
Su promesa de
2002 fue: 18.
000 portátiles para los profesores de secundaria; eso sí, ciegos no se quedaron los profesores de secundaria porque nunca recibieron
tales portátiles.
Llegó, entonces, el señor Font de Mora, en el 2005, y dijo: «El Consell repartirá gratuitamente a todos los valencianos
software Lliurex».
Esto es un compromiso del gobierno: todos los valencianos vamos a tener un
sistema informático Lliurex, no solo los coles, sino cada uno de nosotros.
Bueno, los valencianos no es que lo esperamos.
La
verdad y, sinceramente, cada uno tenemos nuestro programa informático y lo que menos esperamos es que Font de Mora venga a repartirnos el sistema
Lliurex cuando en estos momentos no lo aplica nadie.

Siete años después de aquella apuesta, del Lliurex, ¿cuál es la realidad?
Pues, no sabemos, desde luego, cuánto ha costado, ni para cuánto ha servido, ni dónde se ha implantado.
Pero, sí sabemos -dicho por la Asociación de Directores de Primaria y Secundaria- que la mayoría de los centros educativos funciona con Windows, que los ordenadores que a
ustedes les han mandado con el sistema Lliurex lo han tenido que reoperar en
sistema Windows, que las pizarras digitales que mandaron han tenido problemas
de compatibilidad porque no reconocían el sistema, que la mayoría de los centros educativos en estos momentos ni conocen, ni saben ni tienen
formación, ni les interesa para nada el sistema Lliurex, y, lo más grave, la formación del profesorado ha sido a base de voluntariado, llevándose cada uno su ordenador portátil para poder dar las clases porque muchos de los ordenadores, además, vienen reciclados de
conselleria.

Pero es que el entierro del sistema Lliurex -que es lo que tanto pregona el señor Font de Mora- lo protagoniza el molt honorable cuando no se le ocurre otra cosa -porque así es de tozuda la realidad- que intentar escaparse de la que vive en la Comunidad Valenciana, irse a Nueva
York a intentar firmar un acuerdo con Microsoft, no se sabe bien para qué todavía, el más ambicioso de los ambiciosos, pero, desde luego, para acabar diciendo que en
esta comunidad el sistema informático que ustedes quisieron implantar no funciona.

Eso sí, eso sí, si antes hablábamos de Orangeville, pues, ahora tenemos que hablar también de otra empresa similar porque alguien sacó tajado también de todo esto.
El sistema Lliurex no funcionará, los ordenadores portátiles no llegaron, los valencianos no tenemos, desde luego, la inversión ni el programa que nos iba a llegar.
Pero, Orange Market sí tuvo sus contratos troceados para burlar la ley y poder así organizar los congresos Lliurex -absolutamente inservibles y que solo tenían fotografías del
conseller y del molt honorable-, pero que, desde luego, El Bigotes supo cómo sacarle rentabilidad.

¿Cuál es la realidad actual?
Pues, la realidad actual es que tenemos aulas sin
condiciones, muchos ordenadores obsoletos, algunos, incluso, reciclados de las
mesas de los despachos de los funcionarios o de los consellers de la conselleria, que, por cierto, una acaba preguntándose si los convenios que se firman con el ministerio para recibir dinero, al
final serán para sustituir los de la conselleria y darlos reciclados a los alumnos.
Estamos sin formación del profesorado, sin mantenimiento de equipos, sin líneas de conexión; es imposible que un instituto o un colegio tenga todos sus equipos en marcha
sin que acabe colapsándose la conexión informática, con las propias AMPA pagando los gastos de sus propios recursos y con un
presupuesto de 2010 -que es la respuesta que ustedes ofrecen- un 35% más bajo en nuevas tecnologías y en formación del profesorado que el año pasado.
Eso sí, ustedes no firman el convenio porque supongo que esta es la joya de la corona
que quieren preservar y proteger.
Esto es lo que le habrá dicho Font de Mora al ministro: «No me mandes ordenadores, no me mandes informática, no me mandes formación a los profesorados, que yo solo me basto y me sobro para estar a la cola en
situación de nuevas tecnologías en la comunidad.
»

Mire, portavoz del Partido Popular, todos los procesos de implantación en la comunidad no han tenido una aplicación racional, ni una continuidad, ni una planificación.
Todos ellos han sido a salto de mata, con voluntad y esfuerzo de los
docentes, sin formación ni infraestructuras necesarias, sin mantenimiento de los propios equipos.
Por
eso, ahora, Font de Mora pide y dice, «es que quiero que me mantengan los equipos», porque no lo ha hecho, sin ni siquiera tener departamentos de informática -que el decreto salió este verano, después de tantos años-, sin ni siquiera partidas presupuestarias propias y fijas, y, lo que es peor,
con oscurantismo, sin rendir cuentas, sin saber en cuánto se han gastado tantos millones de euros y con chanchullos por medio en
empresas extrañas que han intentando, como siempre, beneficiarse al calor del gobierno valenciano
y a costa del dinero público.

Si con todos los anuncios que ustedes han hecho a bombo platillo, si con el
dinero en publicidad, en videos promocionales, en márquetin y en congresos del Lliurex, el I, el II y el II, si con los chanchullos de los
amigos y las empresas fantasmas y los convenios que ustedes han firmado, han
gastado y no han ejecutado, probablemente nuestros alumnos estarían ya en la NASA, pero no es la realidad.
La realidad es exactamente ésta, y no la que el señor Font de Mora quiso exculpatoriamente en un artículo decir y que, o confundió lo datos, o, como siempre, son estas mentiras que se colapsan unas detrás de otras y que uno ya no da tiempo ni siquiera a rebatir, porque yo creo que
acaban ustedes, o, en este caso, el gobierno valenciano, siendo mentiroso
compulsivo, como diría la película.

Mire, centros públicos de Educación Secundaria.
La última gráfica del ministerio -que usted la puede encontrar, cualquiera de ustedes, en los últimos datos estadísticos del Ministerio de Educación- donde cada comunidad aporta sus datos propios.
Centros de secundaria, último curso.
España tiene una media de 4,6 alumnos por ordenador.
Por supuesto, Extremadura 1,3.
País Vasco, Andalucía, Asturias, La Rioja, Castilla-León, Cataluña, Cantabria.
.
.
, todos estos están por encima.
La Comunidad Valenciana, la segunda por la cola, 7,1.
Detrás de nosotros, Melilla.

Esta es la realidad educativa.
Si me dice usted que no, señora Barrieras, alguien habrá pasado mal los datos al ministerio.
Será el señor Font de Mora que los ha confundido.
Esta es la estadística que ustedes mismos, con la realidad educativa tozuda de esta comunidad, se
han empeñado en realizar.
Esto es lo que el señor Font de Mora por lo visto no quiere subvencionar a sus alumnos.
Ahora, lo que
tienen que hacer aquí es subir y decirnos cuál es esa realidad de responsabilidad que le exigen al ministerio para no poder
firmar un convenio que supone más de 11 millones de euros anuales, que ya hemos perdido esos 11 millones en el 2009, que perderemos los del 2010 si el señor Font de Mora persiste en su cabezonería y que están haciendo un enfrentamiento, como siempre, inútil contra el gobierno, porque solo saben.
.
.
la única razón en la cual ustedes se han instalado, que contra Zapatero se vive mejor, pese a
los múltiples millones de euros que pueden llegar del ministerio para la enseñanza valenciana.

Suban aquí y explíquenles a los estudiantes de primaria y de secundaria por qué tienen que seguir estando los últimos, señora portavoz del Partido Popular, de las gráficas de nuevas tecnologías y a ver si les convence.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyora Noguera.

A esta proposició no de llei s'ha presentat una esmena del Grup Parlamentari Popular, registre d'entrada 52.
463.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustre senyora diputada Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora Noguera.

Jo el primer que demanaria és eixa lògica a què vosté s'ha referit, eixa lògica en optimitzar els recursos que compta el govern central, perquè a la millor amb una miqueta més de lògica en optimitzar eixos recursos, no ens voríem en la crisi immersa a què ens ha dut el govern del seu president i meu, senyor Rodríguez Zapatero.

Per tant, estic completament d'acord que es necessita lògica, però lògica en optimitzar els recursos.

La seua intervenció, evidentment, evidentment, en compte de defendre les bondats o les grans
bondats d'eixe pla que vosté ha presentat en una proposició no de llei, vosté d'això no ha parlat de res.
S'ha passat el temps parlant, parlant de la política de la conselleria en matèria de noves tecnologies, criticant, criticant, sempre amb el mateix missatge,
que inclús.
.
.
bé, ja ho ha vist, que inclús fins.
.
.
A mi no me fan cas en els consells que els hi done, això és evident, però és que fins i tot el senyor Peralta els diu que canvien una miqueta el xip, que
no estan en la línia que toca.

Facen vostés el favor de ser una miqueta més constructius, que crec que els aniria més bé a vostés.
I damunt que els aniria bé a vostés, que a mi és una cosa -què vol que li diga?
- que em preocupa, però no molt, però li aniria molt més bé a la Comunitat Valenciana, perquè tenen ahí a una oposició que se suposa que el que té de fer és defendre els interessos dels valencians.
Vostés l'únic que saben fer és criticar, criticar i criticar.

Per tant, jo sí que vaig a parlar del que ens interessa a nosaltres.

El 14 de maig de 2009, el senyor Rodríguez Zapatero anunciava en el debat de l'estat de la nació una proposta estrella -va ser la proposta estrela-, entrega de portàtils per als alumnes espanyols, i es va quedar aixina de tranquil.
Se'n recorden d'això, no?
Se'n recorden?
Que cal donar portàtils a tots els alumnes.
Evidentment, això.
.
.
Bé, vostés presenten esta moció per a reclamar que es complisca el que va anunciar?
No!
Això no ho fan.
Jo pensava que la moció de hui seria «reclamem que vinguen tots els ordinadors a tots els xiquets», tal com va dir el senyor Zapatero, que es el que sol fer.
Però no, això no ens interessa.
Clar, les ocurrències del senyor Zapatero, que eren ordinadors per a tots, això sabíem tots que no era veritat, però bé.
.
.

Nosaltres hem presentat una esmena, una esmena, que el que diu -perquè si no, després igual no em dóna temps de llegir-la-: «Les Corts acuerdan que el Consell inste al gobierno de la nación a actuar amb responsabilitat, escoltant i negociant amb la Comunitat
Valenciana tots aquells aspectes relacionats amb la implantació del projecte Escola 2.
0, amb el fi d'optimitzar els recursos que este programa requerix per a ser dut a terme.
Que
del grau de compliment d'este acord, es done compte a Les Corts en el termini de tres mesos.
»

El pla eixe Escola 2.
0 es presenta com un projecte per a integrar les TIC en el
sistema educatiu mitjançant portàtils als alumnes.
Només a quatre cursos, a quatre cursos.
Els altres no necessiten per a res estar en
el mateix món informàtic i en les tecnologies noves, no.
Només quatre cursos.
Però, bé, això era la gran promesa.
Cinqué i sisé de primària, primer i segon de secundària.

Demana cofinançament, com tot, perquè el senyor Zapatero llança els plans i després que pague qui tinga de pagar, evidentment.
Ell diu 50-50 i va i mos ho creem,
va i mos ho creem, perquè som gent creient, la majoria som gent creient, vaja.
I això ens ho creem, ens ho creem.
I resulta que va i tenim de saber.
.
.
.
què és el que aporta la comunitat autònoma?
És per la compra d'uns ordinadors portàtils d'ús personal i aules digitals d'estos quatre cursos.
El cofinançament per a mi és completament enganyós, però no és per a mi, és per a qualsevol personal que tinga una miqueta de sentit comú.
És que no fa falta anar molt lluny.
Només busquem sentit comú.

A vore.
Contempla l'adquisició inicial del material informàtic i una formació bàsica per al professorat.
No parla del que val el manteniment, la reposició, l'adequació d'infraestructures en els centres, que se suposa que és quasi una inversió similar, similar, a l'adquisició del material.
El càlcul estimat que ha fet la conselleria és una inversió aproximada de 120 milions d'euros en quatre anys, dels quals el ministeri tan sols n'aportaria 44, suposant que n'aportara 11 per any.

Per tant, la Comunitat Valenciana té d'aportar 76 milions d'euros per a un pla improvisat del senyor Zapatero, que no té en compte l'altre 70% de l'alumnat valencià.
O siga, treballarem, posarem diners per a un 30%, perquè ha decidit el senyor Zapatero que ací hem de funcionar aixina, hem de funcionar amb eixos cursos que ha decidit el
senyor Zapatero.

Mire, a nosaltres no ens va eixa manera de funcionar.
Per què?
Perquè en realitat li estic, li estic.
.
.
Jo crec que, com ha dit ja la senyora Noguera
-que s'ha passat el temps repassant el que ha ocorregut ací-, portem ja dotze anys -Infocole va ser en l'any 1997- seguint una política integral d'introducció d'eixes TIC en el sistema educatiu.

El pla de Zapatero, com havíem dit, jo crec que està discriminant la resta de professorat, que no té la sort d'estar en eixos quatre cursos elegits pel senyor Zapatero.
Seria lògic que els professionals de l'ensenyament tingueren el mateix dret per a tindre eixe ordinador, eixe accés a Internet en les seues aules i, a més, estigueren capacitats abans que alguns xiquets tingueren els portàtils eixos, que no sabrien en realitat què es el que tenen de fer, miniportàtils, que, a fi de comptes, no ho dic jo.
Són uns portàtils per alumes de 200 a 250 euros, no ho he dit jo.
Això ho diu el ministeri.

Per tant, amb Mastic i Integratic s'ha generalitzat ja l'ús, l'ús de les TIC en els centres educatius, aules d'informàtica, aules d'infantil, aules de música, aules de biblioteques, aules d'educació especial.
.
.
I en l'actualitat s'està treballant per a implantar els centres educatius intel·ligents, que permetran utilitzar eixes TIC en totes les aules dels centres
educatius.
Ja tenim un centre pilot, que és l'IES del Grau.

Els centres educatius intel·ligents són 88 milions d'euros i contemplen totes les aules del sistema educatiu.
Mentre que el pla del
senyor Zapatero està valorant en 120 milions d'euros i tan sols són per a quatre cursos.
Per tant, és que no ens pareix per a res que siga una manera d'optimitzar els recursos.

I nosaltres, nosaltres creem que la Comunitat Valenciana té una sèrie de raons per a no firmar, per a no signar eixe pla en estos moments.
És un pla que creem que és discriminatori, com havíem dit, que discrimina també al professorat.

Raons econòmiques, perquè el cofinançament a què es refereixen no és real, no és real.
A més -ho hem dit-, el conveni no contempla els gastos que hi ha com a reposició, que això era importantíssim, com a reparació, el filtre de continguts.
Per tant, en realitat el que està aportant el ministeri no arriba, no arriba ni a un 25% del total del cost real.

Raons tècniques.
Bé, creem que raons tècniques també hi han: capacitat, qualitat de la pantalla dels ordinadors.
Però, bé, això és una més, una més.

Raons de salut, també ho havíem dit, que el portàtils en xiquets de deu a tretze anys no pot provocar res bo.
Un portàtil on el xiquet tinga accés a un portàtil a totes hores i tots els moments, no creem que siga una bona solució per a arribar, evidentment, a fer un canvi radical a l'educació, que està en estos moments com tots sabem que està i que com no agarrem, com es diu vulgarment, la sartén por el mango, estem apanyats.
No és eixa la solució.

També hi ha, com havia dit, raons de formació del professorat, raons pedagògiques.
La introducció precipitada sense contemplar quina és la capacitació necessària per a administrar més de 25 ordinadors per aules.
O siga, tots els xiquets amb ordinador i un
professor que a la millor no podria ni impartir les classes, estant pendents de
què fan tots els xiquets en el seus ordinadors.
No és una manera de fer les coses a bote pronto i tot a la vegada.

Raó fonamental: absència de continguts educatius digitals.
Estic dient que la inexistència, la inexistència actual del currículum de les assignatures en format de llibre electrònic, llibre electrònic, ens podria dur a un absurd.
Què fan els xiquets amb els ordinadors en la classe, en la classe, on tinguen de
portar en la motxilla els llibres de tota la vida i damunt l'ordinador?
, perquè encara no tenim els llibres que se puguen adaptar a la informàtica.
Això ho sabem.
Primer se tindria d'haver fet una altra cosa.
Però, bé, tampoc.

Raons informàtiques.
Diuen els especialistes en informàtica -que no sóc jo, que no és Maira Barrieras-, asseguren que és materialment impossible en tan curt període de temps, com proposa el ministeri, disposar de les infraestructures informàtiques necessàries per a suportar la introducció de quasi cinquanta mil equips.
(Veus) Volem una introducció gradual.
No diem que no, volem una introducció gradual.

Per tant, el que tenim claríssim és que ací, ací -jo no sé d'on ha tret la senyora Noguera totes eixes informacions-.
.
.
jo el que tinc, el que tinc ací és que estem en una ràtio de 4,8 alumnes per ordinador, i és la millor, la millor segona de tot Espanya.
Disposem de 5.
546 racons multimèdia a les aules d'infantil, 2.
455 pissarres digitals, 739 servidors multimèdia en les aules de música, 166 aules mòbils i s'han informatitzat 1.
327 biblioteques escolars.
A més, hi ha disponibles en 2.
000 centres
kits de professor, portàtil i projector, per a recolzar en la tasca docent, i en este curs acadèmic s'han informatitzat totes les sales de professors.

Per tant, en allò de la pissarra digitals, hem sigut els pioners, és que hem sigut els pioners.
És que això no ho pot negar ningú.
Tenim quasi 2.
500 aules TIC en centres ordinaris i 400 en centres d'educació especial.

Qui pagarà totes les reformes si ho acceptem tal com està?
Què passa si els professors no estan en este moment encara tots ben preparats per a
portar endavant este projecte?
Què passa si el portàtil se'ns trenca?
Tindrà de fer front també la conselleria.

Bé, en realitat, jo només volia dir que el nostre conseller ha intentat que el ministre atenga les
nostres peticions, i la nostra esmena no va més que en eixa, en eixa raó.
.
.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
que s'optimitze el recurs i estiguen vostés recolzant-nos, com no podria ser d'altra manera.

Res més i moltes gràcies, senyora presidenta.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Para la aceptación de enmiendas, señora Noguera, en su caso.

La senyora Noguera Montagud:

Gracias, señora presidenta.

Vamos a ver.
Yo no doy crédito cuando la oigo aquí decir toda esta clase de disparates.
Somos la única comunidad de toda España, la única, la única, efectivamente, que somos pionera en el hazmerreír.
¡Pero si tenían que hacernos de verdad un club de la comedia para nosotros solos!
(Aplaudiments) Pero si es que es increíble.

Toda España, todas las comunidades, menos Madrid -que es que, claro, Esperanza Aguirre tiene otras cuestiones que resolver, entre
otras cosas, si sucede o no sucede a Rajoy-, entre ustedes y Esperanza Aguirre, los únicos que se nos ocurre plantear que no firmamos el convenio porque tenemos
razones, como las que usted argumenta, que dice: « ¡Hombre!
, ¿qué pasa si el portátil se rompe, qué pasa si el profesor no está preparado, qué pasa si no hay un enchufe en la clase, qué pasa si el niño lleva el portátil con los libros en la mochila?
» Esos son todos los problemas que supongo que Font de Mora le está planteando.
Y yo le digo: ¿qué pasa durante todos los años que ustedes han estado, en teoría, informatizando, que ahora va y resulta que no hay un enchufe, que el profesor
no está preparado, que nadie sabe de informática, que.
.
.
?
¿Qué pasa con todas esas cosas?

Pero, ¿usted se cree que es serio lo que usted está planteando?
No.
Vamos a decir la realidad.
Ustedes se fueron al ministerio y
como no tienen un duro, como no hay un euro, igual que le pasa a la consellera de Cultura con los libros, igual que le pasa al señor Cotino con la ley de dependencia.
.
.
Como ustedes no pueden poner su parte y
son el hazmerreír, los gorrones invitados siempre a la fiesta, que solamente hacen que recibir
dinero del gobierno central y no ponen la parte del convenio -y supongo que ya hasta el propio Partido Popular le dijo a Font de Mora: «¡Hijo!
, esto no puede ser.
Pon al menos algo de dinero, al menos algo, que se
nota descaradamente que no ponéis nunca nada de la parte del convenio»-, tuvo que inventarse toda esta serie de cuestiones, de tonterías y de demagogia, para que los niños valencianos se queden al final sin los ordenadores.

Porque lo que planteó el señor Font de Mora es: «No, yo quiero una prueba piloto.
» La única comunidad que quiere una prueba piloto.
Como los centros plurilingües, tres en toda la comunidad, tres.
Es que eso es lo que le gusta al señor Camps.
Él se va a un colegio, solo a uno, que tiene una pizarra, y se hace una foto.
Luego, se va a otro, solo a uno, y dice: «Este es plurilingüe.
» Luego, se va a uno que tenga.
.
.
Eso es lo que le gusta al señor Camps, un proyecto piloto -¿para qué?
- para tres centros.

¿Usted sabe perfectamente cómo está la situación del resto?
Mire, Andalucía, ya están repartiendo los portátiles a los docentes -por cierto, se han llevado parte de la subvención que a nosotros nos correspondería este año, porque ustedes no han firmado.
Dice: que mande el dinero Zapatero.
¿Cómo?
Si no lo quieren.
¡Pero, si falta hasta la cuenta corriente!
¿Qué quiere, que se lo traiga yo en una maleta?
Es que no lo entiendo.
¿Cómo quiere usted que Zapatero le mande el dinero si ustedes no lo firman?
-.
Andalucía, repartiendo ya los portátiles a quinto y sexto de primaria.
Aragón, tiene un portátil casi todos los alumnos de quinto y sexto de primaria.
Baleares, septiembre
del 2010 estará todo, quinto y sexto, informatizado con portátiles.
Canarias, antes de abril del 2010, más de veinte mil alumnos.
Castilla-León, profesores y alumnos, en diciembre empezarán a tener -en diciembre pasado- el reparto de ordenadores.
Castilla-La Mancha, desde el curso pasado ya tienen
miniportátiles en varios centros, y en enero se empieza el reparto masivo.
Extremadura,
ni la menciono, a uno con tres alumnos por ordenador.
Cataluña, llegarán a 250.
000 alumnos en dos años, para este curso 120.
000 ya.
Asturias, tendrán todo el quinto y sexto de primaria con unos seis mil, siete mil alumnos.
País Vasco, el próximo mes de febrero empiezan todo el reparto en quinto de primaria.
Nosotros,
centros piloto, ¡por favor!
Unos centros piloto para ver si así podemos salir de la situación, porque claro, vamos a ver si la espalda del niño o la mochilita de ruedas resiste que pueda llevar el libro y el ordenador portátil.
Esta es la única excusa que usted puede poner aquí encima de la mesa.
Los únicos de toda España que vemos mal este proyecto.

Pues mire, como ustedes no pueden sancionar a todo el mundo.
.
.
No pueden, ni
siquiera por hacer críticas, solamente les ha servido de momento con la sanción al director de Monforte.
Ya veremos cuánto les cuesta esto.
Y desde aquí aprovecho, además, para reivindicarle mi solidaridad.
Le voy a decir lo que dicen la Asociación de Directores de Primaria y Secundaria, conjuntamente, en los informes que
presentan.
Lo que dicen es que la mayoría de los centros han transformado los ordenadores que ustedes envían en Lliurex a sistema compatible Windows; que las pizarras digitales que ustedes enviaron no pueden funcionar con los
sistemas informáticos que ustedes mandan, por lo cual hay que reconfigurarlas; que la Consejería de Educación debe autorizar un proyecto educativo basado en nuevas tecnologías y en formación del profesorado; que la formación funciona gracias al voluntarismo de los centros porque muchos de los
ordenadores que reciben se reciclan, y lo leo textual, «de las mesas que se retiran de las consejerías».

Eso es lo que dice la asociación de directores.
Y las AMPA están recogiendo firmas en distintas cartas, que supongo que le habrán llegado a usted también, como a mí, donde dicen que consideran inaceptables las excusas mostradas por el conseller -y estoy leyendo textualmente- para no acceder a la firma del citado convenio.
Que la práctica totalidad de consejerías -salvo en Madrid y Valencia- han firmado los convenios, por lo que ustedes -y lo dice textual- sitúan sus intereses de partido por encima de cualquier otra consideración beneficiosa para las familias.
Afortunadamente, tanto las AMPA como las
asociaciones de directores, profesores, padres, al ser masivo, ustedes no
pueden colgar los carteles de todos ellos boca abajo en una sanción, pero la del
conseller sí podemos colgarla.

Y me dice usted, me dice usted toda la influencia o no que puede tener en una
crisis económica y en una situación de empleo.
Mire, la informatización en estos momentos, no sólo de los colegios, que además, el proyecto del ministerio no solamente consiste en enviar ordenadores, sino ordenadores y programas específicos de formación al profesorado, a ese profesorado que ustedes no han formado, no han formado, y tiene además las partidas desglosadas para que pueda enviarlas a una y otra cosa.
.
.
Y, por cierto, el ordenador lo compran ustedes y entregan factura, que habrá que ver, habrá que ver, si la factura se la tendría que hacer Orangeville, Orange Market u Orange la que venga, ya veríamos en qué queda.
.
.
Resulta que el último informe que se acaba de publicar en diciembre del 2009 por parte de la
consultora internacional Data Corporation dice que «la Comunidad Valenciana -textualmente- es el farolillo rojo del país en programas informáticos e informatización de la comunidad».
El 55% de los programas de los valencianos son piratas.
El
software ilegal en esta comunidad supera la media española en 13 puntos.

Señores del Partido Popular, ni software Lliurex, ni Infocole, ni formación de profesorado, ni que suba ni que bajen.
Ustedes no firman el convenio porque
no tienen 11 millones de euros que poner en la partida presupuestaria que
complemente a la del ministerio.
Y llega un momento determinado que la desvergüenza es tal que ni siquiera le salen ya los colores en la cara.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Para el turno de réplica, señora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, supose que no ens votarà, no ens acceptarà l'esmena, perquè clar, vosté ve ací i no se'n recorda mai al que ve.
Simplement ve a criticar, a criticar, a criticar,
supose que això deu ser que no ens acceptarà l'esmena, però bé.
Com no ens deu acceptar l'esmena, jo el que vull dir-li és que no passa res, que no passa res perquè nosaltres com això ja ho havíem presentat el dia 5 de febrer com a proposició no de llei, doncs, quan vinga la proposició no de llei ja votarem el que nosaltres creguem que es deu fer, que és parlar amb el ministeri, parlar amb el ministre.

Vosté ha parlat de les altres comunitats.
Jo, sí que m'agradaria que es vegera la diferenciació que n'hi ha entre unes i altres comunitats.
Això és el que m'agradaria que es vegera.
Vosté parla que si en esta comunitat, que si l'altra.
.
.
Per exemple, en Catalunya, en Catalunya, per citar un exemple, que sempre pareix que al tindre-la ahí al costat, doncs ens ve molt de pas, es permet el pilotatge i el copago de los padres.
O siga, allí es pot fer el que vullga el govern català.
El govern ha decidit que paguen la meitat d'ordinadors els pares i no passa res.
Al senyor Gabilondo li pareix perfecte, no
perquè li parega perfecte a ell, que estic convençuda que al senyor Gabilondo no li pareixerà bé, però com resulta que allí estan els d'Esquerra Republicana i els socis i tots els que manen en Espanya, doncs, (aplaudiments) Catalunya fa el que vol fer Catalunya.
Non n'hi ha cap problema.
Ara, la Comunitat Valenciana, no.
La Comunitat Valenciana
que vol un programa pilotatge, no, perquè no és el mateix la Comunitat Valenciana que Catalunya, evidentment.
Allí són catalans i ací som valencians, no és el mateix, en això estic completament d'acord.
Però és que també en Cantàbria -per parlar de comunitats, que no em donarà temps a moltes- però en Cantàbria van publicar un concurs per a adquisició de l'equipament i es va quedar desert, es va quedar desert.
Però és que ara s'està tramitant, perquè com se'ls va quedar desert, uns centres pilots que només implicarà 800 alumnes, i va i el govern del senyor Zapatero, com Cantàbria també és d'ells, va i ho accepta.
Clar, aleshores aplega un moment que dius: què és el que ocorre ací?
Que és que a la Comunitat Valenciana ens miren d'una altra manera?
Que és que estem en un altre raser, senyora Noguera?

Jo, de veritat li ho dic.
M'agradaria que estiguérem tots units perquè ací, a la Comunitat Valenciana, vingueren els diners necessaris, que ens fan falta,
evidentment, ens fan falta, però d'una manera racionalitzada, no demanem res més.
El conseller s'ha reunit amb el ministre, li ho demanat, ha presentat tres propostes.
Les tres
propostes nostres se li han denegat, mentre que en altres comunitats autònomes se'ls ha acceptat el que han vullgut.

Per tant, no demanem res més, senyora Noguera, que tinga una reunió el ministre amb el conseller a vore si es pot aplegar a un acord.
I no entenem
com vostés, açò, no ho volen acceptar.
Me tindré de creure el que dia el senyor Sanmartín, que s'havia quedat bocabadat, que no entén com li accepten les esmenes, doncs, ací, el que estan fent vostés es alguna cosa partidista, no és que els interesse el bé de l'educació.

Vull dir, m'agarre les paraules del senyor Sanmartín, que bé, estic molt trista per no tindre'l ja de contrari polític, però, bé, ara la senyora Noguera, espere també que m'entenga una miqueta.
Només volem un tracte com es mereixem.

Després, i per a finalitzar ja, perquè evidentment en cinc minuts poquet temps tinc per a dir moltes coses, però volia llegir-li paraules, paraules, per exemple, d'un senador del País Basc: «Sinceramente, todavía sigo echando en falta una reflexión más profunda sobre las TIC y el programa Escuela 2.
0.
Insisto en que estamos
construyendo la casa por el tejado.
Nuestro grupo no comparte la decisión que tomó en su momento el gobierno.
Hacer una distribución indiscriminada de ordenadores sin un fin, sin un método concreto, no nos parece nada correcto.
-
Diario de Sesiones, 4 de febrero del 2010-.
No convirtamos el tema de las TIC en un instrumento que no se convierta en
objetivo.
Las TIC tienen que ser un instrumento pero no un objetivo.
Hay mucho
que decir también en cuanto a financiación, sobre todo porque hay muchas más administraciones implicadas.
» Això un.
.
.
però és que després me'n vaig al que diu el ministre -perquè jo al ministre el seguixc, sap?
Jo també el seguixc, no és que siga fan i admiradora però és el meu ministre, vull dir, no en tinc altre.
Per tant, jo el seguixc, i el
seguixc-, i el ministre diu: «Se está implantando de forma global en algunas de las comunidades autonómas y trabajamos -paraules del senyor ministre- y tendemos la mano para que las otras también lo hagan.
» Doncs, és el que volem.
És que no volem res més que el que va dir el ministre, senyora Noguera.
Si nosaltres, el ministre ens
diu això, doncs volem que el govern tinga en compte les peticions de la Comunitat
Valenciana, i no demanem res més en la nostra esmena, senyora Noguera.
No entenc per què vosté no vol que es tire endavant la nostra esmena.

De totes maneres, jo volia acabar amb alguna cosa que crec que el senyor
Gabilondo és -de veritat, és un ministre que jo crec que si el deixaren faria.
.
.
.
Mire, mire el que li dic.
Si el deixarem, de veritat, faria-.
Perquè mire el que diu.
.
.
, eh!
I li dic també, en El Mundo: «El derecho a la diferencia no es diferencia de derechos.
» Quanta raó té, quanta raó té, senyora Noguera, quanta raó té!

Nosaltres tenim el dret a ser diferents a les altres comunitats autònomes per la situació que tenim en l'actualitat.
Però el que no és normal és que se'ns diferencie a l'hora de tindre drets.
Eixa és la diferència, i això ho diu el seu ministre, i el meu, el senyor Gabilondo.

Per tant, crec només que li dic de demanar que atenga el seu ministre.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
i ens aprove la nostra proposició quan la presentem.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Noguera.

Para finalizar este turno de réplica.

La senyora Noguera Montagud:

Señora portavoz del Partido Popular, dice usted: «Queremos el mismo trato que el resto de comunidades autónomas.
» Eso están recibiendo, el mismo y mejor.
La Comunidad Autónoma Valenciana será la tercera que reciba financiación de ordenadores, la tercera.
Pero ustedes no quieren el mismo trato que el
resto de comunidades autónomas, ustedes quieren algunas condiciones especiales, como cuando la señora consellera de Cultura se fue a Madrid a decir, «yo quiero que mi convenio para los libros, no poner la parte que me toca».
Los únicos, que no ponemos la parte.

O por ejemplo, con la construcción de escuelas infantiles de cero a tres años, somos los únicos que no ponemos nuestra parte.
Lo que ustedes quieren es ser los «únicos que no ponen su parte».
Eso no es un trato igual, eso no es un trato igual, eso es tener -perdone que le diga- la cara muy dura y el presupuesto ya muy derrochado.
(Aplaudiments)

Pero me decía usted: «¿De dónde saca usted sus datos?
» Yo sé de dónde ha sacado usted los suyos que ha dicho de la ratio de 4 con 8 alumnos -del señor Alejandro Font de Mora en un artículo que publicó-, y a mí, esto, sin una estadística, no me merece ninguna credibilidad.
La que tiene el señor Font de Mora, ¡ninguna!
, que es en estos momentos mentira tras mentira de cara a los alumnos.
(Aplaudiments) Yo le pasaba la estadística oficialmente publicada y contrastada en el consejo de todas las autonomías por parte del ministerio en las distintas autonomías.
Esto son datos objetivos, y esto es, simplemente, propaganda exculpatoria
para intentar engañar.

Me dice usted -fíjese usted qué lapsus tienen-: «Es que Cataluña, Cantabria, La Rioja, etcétera, han pedido sus propias condiciones.
» Todas ellas -en las estadísticas- están por encima de la media nacional en número de alumnos por ordenador.
Todas las que usted ha mencionado: Cataluña, Cantabria, La Rioja, están por encima.
Pero es más, dice usted, «como son comunidades autónomas -ha mencionado Cantabria, Cataluña- donde están ustedes, que son suyas».
.
.
Nuestras, no.
En propiedad no tenemos nada.
Ese es el problema que ustedes actúan con la Comunidad Valenciana, que se creen que la Comunidad Valenciana es
suya.
¡Ustedes confunden al Partido Popular con los valencianos y creen que pueden
hacer con ellos lo que les dé la gana!
(Aplaudiments) Esta comunidad es del señor Font de Mora, y Font de Mora puede hacer en materia educativa lo que le dé la gana, porque Font de Mora es el dueño de la comunidad educativa.
¿Eso sí?
Ese es el lapsus que usted ha tenido.
Como es suya la comunidad, quieren hacer con ella lo que quieran.
¡No!
Y se confunden.

Y cómo no puedo aceptar la enmienda.
.
.
No la puedo aceptar, porque ustedes lo que tienen que hacer es firmar ese
convenio para poder recibir el dinero que el ministerio está pacientemente aguardando para poder mandarlo y que ustedes puedan ponerse ya a
cumplir comprando los ordenadores y haciendo la formación del profesorado, porque dice usted que tenemos todo el derecho a ser diferentes.
Mire, mis
alumnos valencianos -ni de primaria, ni de secundaria- tienen por qué tener la desgracia de que porque les gobierne el Partido Popular estén claramente discriminados y quedándose a la cola en nuevas tecnologías del resto de España.

Esa es la labor que ustedes están haciendo, esa.
Porque ustedes se consideran, y consideran, que la Comunidad
Valenciana es suya y que pueden hacer con ellos lo que quieran, desde
electoralismo hasta enfrentismos que no tienen razón de ser.
Se permiten jugar con la educación de los niños valencianos.
No solo se permiten jugar, sino que los están poniendo justamente en la tesitura más complicada.
Nos vamos a quedar fuera de un convenio que manda dinero a esta
comunidad y vamos a volver a ser, otra vez, el hazmerreír y los últimos.
Por eso no puedo yo aceptar esa enmienda, por eso ustedes tienen que
firmar ese convenio.
¿Por qué?
Pues se lo voy a responder, que era la última pregunta que yo tengo para usted: ¿me puede decir el señor Font de Mora o alguno de ustedes cuáles son las condiciones especiales que le está pidiendo al ministro de Educación para poder firmar el convenio?
¿Qué es lo que le está pidiendo?
, ¿no poner su parte y que la paguen los padres?
¿Es eso lo que ustedes están pidiendo?
Quiero decir, la razón por la que ustedes no firman es lo que a usted subjetivamente se le ha
escapado, de una manera, decir: «Es que lo pueden pagar los padres.
» ¿Cuáles son las condiciones que Font de Mora todavía no ha puesto encima de la mesa públicamente y no le ha dicho a los medios de comunicación ni a la comunidad educativa para no firmar el convenio?
¿Cuáles son las draconianas y tenebrosas condiciones que ustedes querrán?
Por lo visto, obligar a que ayuntamientos y padres asuman lo que ustedes no van
a asumir.
Eso es lo que tiene
(inoïble) .
.
.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Bien, Esquerra Unida ya expresó en su momento su discrepancia con la nueva extravagancia del conseller Font de Mora, esa extravagancia que le llevó a rechazar la firma del convenio Escola 2 para modernizar las aulas, dotarle de
recursos informáticos, bajo esa rocambolesca también excusa de que los ordenadores causaban miopía al alumnado.

Y la verdad es que cada vez que el señor Font de Mora se pone en la posición de víctima, la verdad es que acaba perjudicando a la escuela pública.
Y ese es nuevamente este caso.

Y, además, dicho convenio, que además ha estado aceptado por otras administraciones, hay que decir que suministraría unos recursos informáticos.
.
.
, -perdón- unos recursos que de esta forma no van a llegar.
Se han dejado de lado ya 11
millones de euros para el 2009, y no sabemos todavía si los recursos que llegarían en el 2010 se van a aceptar o no se van a aceptar.

Como tampoco lo han tenido en cuenta en los presupuestos, es fácil deducir que el Partido Popular y el Consell antepone sus intereses
partidistas y el desgaste del gobierno central a la gestión de los recursos materiales que sí que les permitiría suplir en parte la infradotación tecnológica que sufren nuestros centros educativos.

Pero es que además, no aceptar Escola 2 seguirá los mismas pasos que el plan Educa 3, rechazar recursos, rechazar recursos que
pueden venir al País Valenciano.
Porque además, que yo recuerde, son cuatro, cuatro los convenios estatales que han dejado
pasar: uno, el gobierno valenciano es responsable de haber rechazado dotaciones
y financiación para escuelas infantiles.
Dos, dotaciones para libros de bibliotecas públicas.
Tres, apoyo a los alumnos sin recursos.
Y cuatro, Escola 2, donde
nuevamente se vuelven a rechazar los recursos informáticos.

Y la verdad es que vuelvo a repetir que la disparatada explicación que ha ofrecido el conseller no merece la pena de ser vuelta a comentar si no es porque provoca la hilaridad
del conjunto de la comunidad educativa, no solamente del País Valenciano, sino de toda España.

Un gobierno autonómico ni debe ni puede programar su gestión pública, su gestión política en función de su confrontación con el Gobierno de España.
Porque a nadie beneficia no suscribir los programas que el ministerio ofrece
a las administraciones educativas autonómicas, a no ser que suceda en este caso -como yo dí toda la razón a la señora Noguera en su intervención- que el Consell, que la conselleria no tiene un euro para poner en el convenio.
Que se lo han gastado en otras
cuestiones menos importantes, pero que al parecer la importancia de la educación no está entre las prioridades de la Conselleria de Educación.

Pero la verdad es que lo que sí que nos dice la forma de actuar del conseller es que entiende que los convenios de colaboración son para que aporte el gobierno central y que no aporte nada la comunidad autónoma, el gobierno autonómico.
Pero luego, eso sí, critica el resultado.

Y los resultados están claros, y son muy claras las cifras de fracaso escolar que tiene esta
comunidad autónoma en su sistema educativo y que está a la cabeza del fracaso escolar y del abandono del conjunto de las comunidades
autónomas.

Y yo, más bien, me inclinaría a entender, y nos inclinamos a entender, que lo que hay detrás de todo esto es entender que la educación no es un derecho, pero lo que sí que está siendo, por la desidia en la inversión y en la dejadez del Consell, es una vía para ganar dinero iniciativas empresariales de carácter privado.

Y miren, lo que el Consell tiene que hacer y debería hacer es dejarse de tonterías sobre que queremos y exigimos condiciones diferentes a las que exigen otras
comunidades educativas.
.
.
, -perdón- otras administraciones educativas.
Lo que el Consell tiene que hacer, y la conselleria tiene que hacer, es suscribir un convenio que puede beneficiar a la escuela pública valenciana, que puede ponernos a la altura de lo que se necesita en estos
momentos para informatizar y tener acceso al conocimiento de las nuevas
tecnologías nuestro alumnado, dejarse de eso de que la aplicación indiscriminada de la introducción de los ordenadores no es la vía para introducirlos.
Porque ustedes dicen: «Aplicación indiscriminada de la introducción de los ordenadores.
» Luego se quejan de que solamente va a afectar a cuatro grupos, y luego se
quejan de que debería llegar a todo el mundo.

Por tanto, aclárense también en el razonamiento porque, desde luego, lo que sí que puede beneficiar, y por eso nosotros apoyaremos la propuesta del Grupo
Socialista, puede beneficiar a la escuela pública, puede beneficiar al alumnado, es la firma de este convenio.
Y que, de una
vez por todas, la conselleria sitúe los intereses de la escuela pública y el Consell, los intereses de los servicios públicos por encima de otras consideraciones de carácter más mediáticas pero menos efectivas socialmente.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra el señor Pañella.

Señor Pañella, cuando quiera.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories, tant com a diputat, com a professional de la docència, he de començar avui reiterant el nostre suport -el meu suport i el del meu grup- i la nostra solidaritat amb el company director de l'IES Las Norias de Monfort a qui se li ha aplicat una sanció i una suspensió de funcions de vint dies.
I també manifestar la nostra més absoluta repulsa perquè considerem un atropellament a la dignitat i la categoria professional d'aquesta persona, executat a través d'una prova de poder injusta, irresponsable i impròpia d'una administració que se vol identificar com a educativa.
(Remors)

Senyories, a més d'això, jo he sentit en el debat anterior paraules com «enganyar», com «excuses de mal pagador», com «volantins», i després d'haver sentit el que he sentit ací, només puc afegir a estes mateixes coses, a estes mateixes qualificacions, a estes
mateixes paraules, desgavell.
Desgavell.
Parlar ací del perill que representen els ordinadors.

Senyories, mire, ho solucionarem molt ràpid.
Farem una pira i que els porten i els cremarem, i aixina llevarem el dimoni
que porten dins els ordinadors.
Igual exactament que en altre temps se va fer
amb els llibres.
Perquè eixe és el perill, l'accés a la informació.
Perill que comença en l'escola i que seguix en aquelles persones que estem ací dins, i que moltes vegades no se'ns deixa parlar perquè no se sàpiga què volem dir.

Mire, és al·lucinant el debat per totes les parts, perquè este debat sobre els ordinadors, quan els nostres alumnes estan en barracons,
però, clar, senyories, a partir d'ara seran barracons wi-fi, que això vestix molt, doncs és com a mínim un poquet desesperant.

Per això, -i intentaré explicar-ho clarament al llarg de la meua intervenció- direm que sí, anem a donar recolzament a la proposta, però un «sí» que no està exempt de raons crítiques, moltíssimes, que intentaré resumir.
I lògicament, senyories, no podem donar un recolzament a la postura oficial d'instar el govern de la nació a actuar amb responsabilitat.
Qui els va a donar la lliçó de responsabilitat?
, el líder en barracons?
, el líder en fracàs escolar?
Eixos van a parlar de responsabilitat?
El líder en no posar llibres a les biblioteques va a parlar de responsabilitat?
És molt dur.

Per tant, dins de la nostra posició crítica anem a dir «sí» a allò que és menys greu o que és més positiu.
Dic que seré crític.
Sí, perquè en principi hi ha una similitud entre el sistema de presa de decisions del
senyor Zapatero i el del senyor Font de Mora, i és que els dos prenen les decisions en una nit d'insomni.
S'alcen, i a un se li ocorre: «Demà, ordinadors per a tots.
» I a l'altre se li ocorre que els ordinadors donen miopia.
Aixina, tan fàcil com això.
Però n'hi ha una diferència entre un i altre, i per això mos inclinarem per un.
Que el primer pren una decisió almenys d'aportar, mentres que el segon pren una decisió de barrar, de posar obstacles.

Però hem de ser crítics, i ho he dit.
I hem de ser crítics perquè l'aportar ordinadors, encara que en la seua proposta parle també de formació, (remors) però cal dir ben clarament.
.
.

La senyora presidenta:

Perdón, señor Pañella.

Si fuera tan amable, señor Pla, si fuera tan amable, para que pudiéramos escuchar todos al señor Pañella.
(Veus)

Señor Pañella, cuando quiera.

El senyor Pañella Alcàcer:

Estava parlant que ordinadors.
.
.
, però l'ordinador no és la finalitat, és un instrument.
Un instrument per a què.
Definir tot això, com se van a portar, quina formació hi haurà, quin programa de formació, tant de professorat com d'alumnat.
Hi han molts interrogants en este moment que estan per solucionar.

Però hi havia un altre problema que l'he exposat en altres intervencions, mire, que és la contínua direcció que es fa des de Madrid de les polítiques autonòmiques.
Vull dir, s'intenta fer.
S'intenta.
Per què?
Mire, jo crec que hi han competències assumides, que som una comunitat autònoma, i la comunitat autònoma el que ha de rebre de l'estat és el finançament necessari per a poder executar els propis programes.

Indubtablement, ja ho he dit, en este moment no crec que siga el més adient els ordinadors enfront dels barracons.
No obstant, clar, no dic: anem a
dir que no vinguen els ordinadors, indubtablement.
Que vinguen.
Perquè vist com se gasta els diners la Conselleria d'Educació, preferim que se'ls gaste aportant material d'ordinadors a les escoles, que no que es malbarate en altres opcions que està prenent.
(Remors)

Senyories, no vullc allargar-me molt perquè tampoc és.
.
.
, no anem a insistir, compartim arguments.
Però sí que vullc aprofitar una qüestió molt clara.
I és que quan el conseller s'inventa, perquè s'inventa, com he dit, després d'una nit d'insomni, supose jo que no pot dormir, s'alça «i com direm que no?
Home!
Miopia.
»

Mire, la miopia és una malaltia, una degeneració de l'ull que impedix vore bé a llarga distància.
Jo crec, senyories, que el govern valencià, que, sobretot, la Conselleria d'Educació i tots aquells que li donen el seu suport estan afectats d'una greu miopia.
Perquè és miopia dir que, bé, que no s'està tan malament en els barracons, que 30.
000 alumnes en barracons no estan tan
malament.

No, és miopia el que he dit a l'inici, és la miopia de primer ordre condemnar un director per una qüestió.
.
.
, -ja sé que no els agrada, ja sé que no els agrada, precisament per alguna cosa serà que no els agrada- condemnar un director a vint dies simplement per una fotografia del conseller!
,
quan el conseller, ja vaig l'altre dia, incomplix contínuament les seues obligacions.

Mire, es miopia alçar-se una nit d'insomni i dir «farem el xinés a l'escola» i després dir que el faran algunes escoles, fora d'horari escolar, perquè no ha previst allò que passarà.
(Remors) Sí, sí, és miopia vindre ací a convéncer-nos que som la comunitat autònoma que més paga als professors, quan en el rànquing avui (inintel·ligible) .
.
.
els han posat el número 11.
.
.
¿Eh?

És miopia, per qualificar-ho d'una forma molt suau, senyories, dir que estem promocionant la llengua, quan no
els importa el que està passant a les escoles i no els importa que no hi hagen places per a estudiar en
valencià dins de tot el sistema educatiu i hi hagen persones que no ho puguen fer.
És miopia la falta de voluntat d'incomplir les sentències del Tribunal Suprem en el que és l'aplicació i reconeiximent dels títols de filologia, (remors) per cert, alguns d'ells, per les universitats valencianes.
Ja sé que (inintel·ligible) .
.
.
.
¿I què vol dir?
, ¿què vol dir?
, ¿què vol dir el conseller quan parla de miopia?
, que no vol que parlem d'educació, eixos són els reals problemes que tenim ací, en este país, eixos són els problemes, i vostés (inintel·ligible) .
.
.
tots sí, sí, vindrà ací, mos (inintel·ligible) .
.
.
amb una expressivitat enorme, però falta total de contingut: ¡no volen passar a parlar realment de la situació de l'educació!
, i eixe és el greu problema.

I el problema és que avui tinguem d'estar parlant d'ordinadors, quan tenia de parlar de ser capdavanters en el fracàs escolar en el nostre país.
¡Capdavanters!
Però això els ha de preocupar molt més a vostés, que són els que recolzen el govern, són els que tenen la responsabilitat de la gestió, nosaltres només fem d'oposició, podem equivocar-nos, ¡vostés, no!
, ¡vosté no pot equivocar-se!
, ¡vosté no pot equivocar-se i té de rendir comptes davant de tot el poble valencià!
Eixa és la situació i eixa és la diferència.

Senyories, per tant, eixa és la situació i eixa és la diferència, (remors) i no és.
.
.
, i és una greu miopia el retard en l'aplicació, en la solució del deute dels menjadors escolars, que en parlàvem l'altre dia; i és una greu miopia retallar el 35% en els pressupostos per a la formació de persones adultes i la falta de plaça en les escoles de zero a tres, les escoles infantils, i en tantes i tantes
coses que podríem dir-ne una darrere de l'altra.

I, per tant, ¿com poden dir vostés que instem el govern de la nació a actuar amb responsabilitat, si vostés estan actuant dins de la major irresponsabilitat possible?
(Veus) Eixa és la meua visió, per molt que no tinguen vostés la conformitat.
Per tant, d'això és del que jo vull parlar, eixe és el problema real, eixe és el conjunt de problemes reals de l'educació.

I en este moment, perdonen, però parlar d'ordinadors, parlar d'ordinadors en estes circumstàncies, és una cosa molt subtil, per no dir que no és anar al problema.
¡No, no, no!
, però vostés ho tenen ahí, vostés ho tenen ahí, i vostés són els que no posen el remei en tots estos problemes.
Per tant, davant d'ahí, davant de la seguretat d'eixos diners que no aniran a ordinadors, no aniran a millorar l'educació.
.
.
, amb tota eixa crítica que he fet, que pense que és molt clara, a pesar d'això, malgrat tot el que he dit, anem a donar-li recolzament.

Com a mínim, dins de la falta d'identificació amb la situació de l'educació valenciana, que es produïx, pel seu costat, per part del govern de l'estat, però molt més greu és que se produïxca des de la mateixa Conselleria d'Educació, senyories, dins d'això, a una solució positiva.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
li donem (inoïble) .
.
.
.

La senyora presidenta:

Señora Noguera, para replicar al señor Pañella.

La senyora Noguera Montagud:

Gracias, señora presidenta.

Darle las gracias, en primer lugar, a la señora Sanz, por el apoyo que antes ha manifestado a la proposición no de ley, y hacerle algunas puntuaciones al señor Pañella.
(Veus)

Mire, no es un ocurrencia igual hablar del chino mandarín que estar estableciendo un convenio desde el 2009 hasta el 2012 para financiar
a todas las comunidades autónomas.
Yo, cuando quiera, le puedo pasar el programa Escuela 2.
0 del ministerio,
que seguro que usted lo puede tener y puede ver con detalle lo que supone cada
una de las partidas y cómo se están aplicando.

No hay interrogantes en este proyecto.
Pero usted ha dicho bien una cuestión que le intentaba.
.
.
Permítame que yo le matice o le corrija: cuando usted está comentando parece extratemporal que aquí estemos hablando de ordenadores, con la situación que tenemos de más de mil barracones, un mapa escolar del 1995 sin acabar, un profesorado harto
de ver que el único diálogo que establecen con el conseller son o las sanciones o los recortes presupuestarios, un 36% de fracaso escolar,
el segundo más alto de toda España, que, efectivamente, no tengamos escuelas infantiles de cero a tres,
encabezamos, lamentablemente ese ranquin, los índices bajísimos que usted mismo ha dicho de escuelas oficiales de idiomas y, en cambio,
estamos con la ocurrencia del chino mandarín, o la formación de adultos, en estos momentos situada en el mismo presupuesto del 2003.
.
.
Con
esta situación usted dice «venimos aquí a hablar de ordenadores».
.
.
¿Sabe qué ocurre?
, que la Comunidad Valenciana está en España, que el resto de España está hablando de eso, que es lo que aquí pasa no es que nos pase porque estemos en África o en un país del Tercer Mundo o en un país subdesarrollado que todavía no ha instalado los colegios, es que lo que aquí pasa es una realidad absolutamente ilógica, porque ilógica la ha generado el gobierno valenciano, porque estas cuestiones que usted ha
traído aquí, no corresponden, lógicamente, al gobierno central, es que en el resto de España, el resto de comunidades autónomas sí están hablando ya de cómo manejan las pizarras táctiles, de cómo se llevan los portátiles a casa, de cómo están conectados los colegios.
.
.
Es que el resto de España sí está hablando, justamente, de estos temas, porque el nivel educativo del resto de
España está por encima de la Comunidad Valenciana, y eso que no llega a la media europea,
eso está por encima de la Comunidad Valenciana.

El agujero se produce aquí y, lamentablemente, aquí tenemos que venir a hablar también de ordenadores, sobre todo cuando el señor Font de Mora, que tiene la oportunidad en su mano de recibir millones de
euros del gobierno central, tiene que intentar hacer la pirueta mágica de ver cómo no lo hace.
¿Sabe qué va a ser lo siguiente que nos traiga el señor Font de Mora?
Una proposición no de ley en la que el Partido Popular diga que me financien las
infraestructuras educativas el gobierno central, porque resulta que tengo mil
barracones que no sé qué hacer con ellos y cómo quitármelos de encima, porque Denia tiene un instituto en tres pisos de barracones,
que ya somos en esto tan modélicos arquitectónicamente.

Lo siguiente que va a pedir aquí es que salga el gobierno central a sacarle la cara y a cubrir los déficits que la Comunidad Valenciana tiene, pero, mientras, están intentando hacer «cómo me las maravillaría yo» para volver a no aceptar el dinero del gobierno central, porque no pueden poner
su parte.

La semana pasada saqué encima de la mesa la deuda de CIEGSA.
A mí me tiemblan las piernas cada vez que la comento, 2.
500 millones de euros, una
empresa pública que ni siquiera poniendo todos los euros seguidos uno detrás del otro se ve los colegios que han realizado.
El señor conseller siempre dice lo mismo, «350 actuaciones, 350 actuaciones».
.
.
, donde cabe hacer un colegio nuevo o cambiar unas persianas.
(Remors) Hay diez comunidades autónomas en España que no tienen esa deuda, que no la tienen.
Ese es el verdadero agujero, que
mientras algunos estaban aquí utilizando el dinero público haciendo Orangeville, Orange Market y Orange no sé cuántas cosas y todos los chanchullos que se les han ocurrido, aunque, luego, a
veces, en la declaración de bienes ni siquiera aparezcan, la realidad es que la educación de nuestros niños valencianos no merece la falta de responsabilidad de este gobierno.

Y yo, como siempre le gusta decir al conseller, pese al conseller, llevo a mi hija a un colegio público, porque confío en ese profesorado y en ese sistema, cosa que ni el presidente Camps es capaz
de confiar en su propio sistema y en su propio gobierno.

Nada más.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Señor Pañella, para cerrar el turno.
(Veus)

Cuando quiera, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies.

Bé, en primer lloc, simplement, ja sabem que la comunitat és.
.
.
, la Comunitat Valenciana està en Espanya, indubtablement, també tenim de saber que tenim competències completes, totals, en educació, i que jo he dit: el que salva, per a mi, esta situació, és la incompetència de l'actual conselleria, si no, tindria d'estar totalment en contra d'este tipus d'actuacions, ¿no?
Però, bé, donada esta situació, ja he definit que recolzarem la seua proposta.

I, acabant, voldria fer una pregunta.
Si me la poden contestar, és canviar de tema, és simplement una qüestió puntual i d'ordre.
Si la senyora Noguera.
.
.
, estan d'acord, anem a donar-li.
.
.
, ha tingut rèplica, ¿com és que la nostra gent.
.
.
?

La senyora presidenta:

Perdón, señor Morera, está en el turno de réplica, y creo que eso no tiene nada que ver.
.
.
(Veus) Si ha terminado usted su turno de réplica, porque.
.
.
, (veus) le ruego a usted que se limite a la cuestión de lo que estamos tratando.
(Veus)

El senyor Pañella Alcàcer:

M'hi he cenyit totalment i he dit a la senyora Noguera el que volia dir.
.
.

La senyora presidenta:

Le llamo al orden, señor Pañella.
(Veus)

El senyor Pañella Alcàcer:

¡Estic en ús de la paraula!
¡Estic en ús de la paraula, presidenta!

La senyora presidenta:

A la cuestión.

El senyor Pañella Alcàcer:

«A la qüestió», sí, ¡però no m'ha deixat ni explicar-li-la a vosté!

La senyora presidenta:

Perdón, ¿sabe usted en qué punto del orden del día se encuentra?

El senyor Pañella Alcàcer:

Sí, sí.
.
.
(Veus; algú diu: «¿Y usted?
»)

La senyora presidenta:

Pues, no lo parece.
(Veus)

El senyor Pañella Alcàcer:

A vore, presidenta, (inoïble) .
.
.

La senyora presidenta:

¡Señor Pañella!
.
.
.

El senyor Pañella Alcàcer:

¿Sí?

La senyora presidenta:

Por segunda vez, con la advertencia (veus) de que una tercera vez lo que le va.
.
.
Le retiro la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

(Inoïble) .
.
.

La senyora presidenta:

Señores diputados, vamos a proceder a la votación.
(Veus) ¡Señores diputados, vamos a proceder a la votación!
Comienza la votación.
Votos a favor, 43; votos en contra, 47.
Queda desestimado el tercer punto del
orden del día.

Proposició no de llei, de tramitació immediata, sobre la declaració de l'any 2010 com a Any Joanot Martorell

La senyora presidenta:

Y ahora, señorías, tal como les he anunciado, y parece que no recuerdan, vamos a tratar la
proposición no de ley de tramitación inmediata, signada por todos los grupos parlamentarios de esta cámara, sobre la «declaració de l'any 2010 com a Any Joan Martorell en la Comunitat Valenciana».

Por parte de de la señora secretaria se va a proceder a la lectura de la resolución y el escrito de adhesión presentado por la Agrupación de Diputados No Adscritos.

Señora secretaria.

La senyora secretaria:

Gracias, señora presidenta.

Proposta de resolució: «Les Corts acorden adherir-se a la declaració de l'any 2010 com a Any de Joanot Martorell en la Comunitat Valenciana.
Les Corts
insten el Consell a impulsar al màxim les activitats commemoratives, destinar el pressupost necessari per al
desenrotllament de les matèries i participar en aquelles iniciatives que es realitzen per a promoure l'estudi i la difusió de la vida i obra de Joanot Martorell.
Que del grau del compliment d'aquest acord es done compte a Les Corts en el termini de tres mesos.
»

Està firmada pels tres grups parlamentaris i n'hi ha un escrit d'adhesió de l'Agrupació de Diputats i Diputades No Adscrites.

Eso es todo, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias.

Vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 88.
Queda aprobada por la totalidad de esta cámara la proposición no de ley de tramitación inmediata.
(Veus)

¿Algún grupo desea explicar su voto?
(Veus) ¿No?
Pues, señorías, se suspende la sesión hasta esta tarde a las cinco.

(Se suspén la sessió a les 14 hores i 45 minuts)

(Es reprén la sessió les 17 hores i 2 minuts)

Pregunta 669 al conseller d'Indústria, Comerç i Innovació, senyor Vicente Rambla Momplet, sobre el Pla de competitivitat del sector del calcer, que formula el diputat
senyor Diego Macià Antón (GP Socialista) (RE número 51.
193).

La senyora presidenta:

Empezamos con la preguntan número 669, formulada por el diputado Diego Maciá, del Grupo Parlamentario Socialista, al conseller de Industria, Comercio e Innovación sobre el Plan de Competitividad del sector del calzado.

El senyor Macià Antón:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Senyor vicepresident i conseller d'Indústria.

El sector del calcer -i components- agrupa a la nostra comunitat més de dos mil empreses; sols el calcer són més de mil dos-centes, i dóna treball a més de trenta mil persones a la nostra comunitat.
A l'any 2008, facturà, a la Comunitat Valenciana, 1.
150 milions d'euros, i, a pesar de la crisi de les exportacions, l'any passat, en el 2009, en el primer semestre, va haver un increment del 9% en
les exportacions d'este sector.

Alacant, i, particularment, l'eix del Vinalopó, fabrica o concentra el 65% de la producció, i, com vosté sap, en els últims anys, i, a causa d'una sèrie de canvis, han hagut de fer front a les conseqüències de la liberalització del comerç internacional, de l'evolució dels països de recent industrialització, i, més recentment, per la crisis mundial, a la baixada del consum.
Davant esta
situació, el sector en el seu dia demanà la implicació dels governs, del Govern d'Espanya, que aprovà el Plan de apoyo al sector calzado; i, a la nostra comunitat, s'aprovà a maig de 2005 el I Pla de competitivitat del sector calcer, components i
curtits, de la Comunitat Valenciana.
Posteriorment, el II pla 2008-2010, s'aprova.

La pregunta que li formulem i que vosté coneix, és: quines accions concretes, de les contingudes en este pla, en el Pla de
competitivitat del sector calcer 2008-2010, s'han posat en marxat, amb el recolzament de la conselleria?
I quina ha sigut, de
forma més concreta, la inversió econòmica destinada a cada una d'elles?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Señor vicepresidente.

El senyor conseller d'Indústria, Comerç i Innovació:

Gracias, presidenta.

Señor Maciá.

La Conselleria de Industria lleva ya unos años trabajando en estos planes de competitividad que favorecen al conjunto de
sectores productivos de la Comunidad Valenciana, y, en este caso, en concreto,
al sector del calzado.
Solamente en el año 2008 y 2009 han superado el conjunto de actuaciones de la conselleria a favor del sector, más de 26 millones de euros, 26 millones de euros que han contribuido, en este
contexto de crisis económica en el que están inmersos el conjunto de sectores económicos, han contribuido a llevar adelante políticas de internacionalización de nuestras empresas, a poner en marcha proyectos de innovación, tanto tecnológica como no tecnológica, y, en definitiva, han ayudado a nuestras empresas a intentar superar esta
coyuntura de crisis en el que este momento estamos inmersos y que el sector del
calzado, pues, gracias a su proyección internacional en buena medida ha podido superar la reducción tan importante que el consumo interno está teniendo en este momento en España.

En todo caso, este año 2010 vamos a continuar con esos planes de competitividad, vamos a seguir
apoyando al sector, y espero y deseo que los indicadores de este año sean sustancialmente mejores al de los últimos años.

Muchas gracias.

El senyor Maciá Antón:

Moltes gràcies per la seua resposta.
Concretar algunes qüestions.

Vosté, precisament, senyor vicepresident, en la presentació dels seus pressuposts d'enguany 2010, digué literalment que dos eren els objectius que perseguien estos pressupostos: la
recuperació dels nivells d'ocupació, i, per altra banda, l'enfortiment de les nostres empreses.
Evidentment, compartim, com no pot ser d'altra forma, estos objectius, i entenem que encaixen perfectament en les
necessitats del sector del que estem parlant, del sector del calcer.

No obstant això, moltes vegades, en el seu govern, les intencions van per un lloc, i, les
necessitats van per altre.
Li recordem que el calcer és un sector que genera molts llocs de treball, que és un sector -pensem- que té futur, i és un sector, no obstant això, que requereix d'una resposta integral que permeta a les xicotetes empreses afegir valor afegit
als seus productes, buscar un espai mitjançant la marca, la qualitat, ajudes per a la comercialització, ajudes per a les fires, per a participar, per tant, en tots els elements que
puguen tindre, per a donar conéixer els seus productes, ajudes per al sòl industrial.
.
.
O siga, totes aquelles qüestions que per les característiques de la industria requerixen d'eixes actuacions.
Jo li feia menció abans -i seria un exemple perfecte d'ajudes d'estes característiques- al Plan de apoyo al sector calzado que, amb consens i amb finançament suficient, aprovà el govern d'Espanya i que està donant -segons els empresaris i el sector, també els treballadors- un bon resultat en les mesures que estan produint.

Parla vosté d'una quantitat de 26 milions.
Jo li recordaria que ja en el Plan de
competitivitat de 2005-2007, primer s'anunciaren 300 milions d'euros per a tots els plans de competitivitat; després, per al calcer s'anuncien 100, se rectifica, se parla de 48; i, al final, en tres anys es
gastaren 7.
850.
046 euros, és a dir, la meitat de l'últim, però un percentatge molt baix del que primer s'havia anunciat.
I, en este cas, ocorre el mateix.
Si parlem ara del Pla de
competitivitat 2008-2010, li recorde que el compromís 1.
517, del seu programa electoral, pel que se presentaren vostés a les eleccions a l'any 2007, parlava també que «los segundos planes de competividad para tres años serían de 300 millones de euros».
I, en este moment, com també sap vosté, el pressupost de 2008 només en contemplava 32; el 2009, 29; i, el que aprovàrem recentment en 2010, 33.
Per tant, menys de cent milions.
Però, també li recorde que una cosa és pressupostar, i, una altra cosa és vore després d'eixos 100 milions, si vosté parla de 26, haurien de gastar, invertir, no gastar, invertir enguany 74
milions en el sector calcer.

Per desgràcia, el que sabem de l'interés o del treball que fa la Conselleria d'Indústria respecte el calcer, del recolzament de la conselleria caldria recordar-li
una noticia no compartida per nosaltres, quan anuncia el conseller, que «el Consell apoya al calzado para fabricar y poder cooperar en Marruecos y Túnez».
No és eixa la resposta que es demana des del sector.

En qualsevol cas, el més important és que en este moment el govern.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Maciá.

El senyor Macià Antón:

.
.
.
demana més compromís, més iniciatives, més propostes i, sobretot, sobretot, més recolzament econòmic que, al final, el que fa és que els exportadors puguen exportar, que se puguen obrir nous comerços perquè, si no, al final, l'enfortiment.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Maciá.

El senyor Maciá Antón:

.
.
.
de les nostres empreses -i acabe.
.
.
(Inoïble.
La presidenta desconnecta el micròfon de la trona)

La senyora presidenta:

Señor Maciá, muchísimas gracias.

Tiene la palabra (aplaudiments) el honorable conseller de Industria y vicepresidente segundo.

El senyor conseller d'Indústria, Comerç i Innovació:

Señora presidenta.

Señor Maciá.

Creo que es necesario que hablemos con propiedad y con rigor para que todos los
miembros de esta cámara sepan exactamente de qué ayudas estamos hablando, las que ofrece el estado y las que ofrece la Comunidad
Valenciana.
Pero, he dicho que durante el año 2008 y 2009, desde el Consell hemos aprobado, a través de la Conselleria de Industria, en más de 26 millones, al sector del calzado, mientras que el gobierno del señor Rodríguez Zapatero -al que usted se refería- su apoyo directo al calzado ha sido cuatro veces inferior, en concreto 6,4
millones de euros.
Porque una cosa es ofrecer incentivos y ayudas a nuestras
empresas, y, otra cosa es ofrecer préstamos que hay que devolver.
Los préstamos no son ayudas a fondo perdido como las que ofrece la Generalitat
valenciana.

Y, por tanto, le invito a que repase el Diario de Sesiones de las Cortes Generales, donde verá que a una pregunta de la diputada María Enriqueta Seller, el gobierno le contesta estas cifras a las que yo me estoy
refiriendo en este momento ahora, mientras que el gobierno de La Generalitat, a
través, o bien del Instituto Valenciano de la Exportación, con aportaciones directas de 3 millones de euros en la promoción internacional del sector, con más de 226 actuaciones concretas con empresas del sector del calzado, o, bien con
cerca de 2 millones de euros, a través de la Dirección General de Industria y la Dirección General de Comercio que, sin duda, ha permitido que tanto el sector desde el
punto de vista industrial como comercial se haya podido potenciar, estas dos -digo-, la internacionalización, la industria y el comercio, junto con las que lleva a cabo el Impiva, donde
están incluidas las de los planes de competitividad, quiero destacar que las del
Impiva han superado 21 millones de euros.
Esos 21 millones de euros, dentro de
ellos, está el Plan de competitividad -por el que se interesaba su señoría- que fue elaborado conjuntamente por la
conselleria, por las asociaciones empresariales y por el consejo de cámaras de comercio, así como también por la confederación de empresarios Cierval, y que durante el año 2008 y 2009 han recogido 61 proyectos concretos, 61 iniciativas a favor del sector del
calzado.

Planteadas estas iniciativas por la Federación de Industriales del Calzado de la Comunidad Valenciana, por la Asociación Española de Empresas de Componentes del Calzado, por el Instituto Tecnológico del Calzado, por la Asociación Cluster del Calzado, por la Asociación de Curtidores, por la Fundación Museo del Calzado de Elda y por la Asociación Empresarial de Elda.

Por tanto, creo que hay una participación muy mayoritaria por todo el conjunto del sector, aceptando las propuestas y
las iniciativas del gobierno de La Generalitat, iniciativas que, por cierto,
son las que se han plasmado a través de todas estas organizaciones empresariales a favor de nuestras empresas del
sector del calzado, en nuevas herramientas de formación, en patronaje del calzado, en apoyo a la participación agrupada de nuestras empresas en distintas ferias, tanto a nivel nacional como
internacional, en proyectos para la introducción de modalidades de venta
online, en herramientas de mejora de la productividad de la empresa zapatera o en la
puesta en marcha de centros de reflexión estratégica de oportunidades para el sector, por citarle algunas de ellas.

En definitiva, un conjunto de iniciativas que, además, se han visto reforzadas por el impulso del plan Confianza, que puso en marcha
este gobierno, impulsado por el presidente Camps, y que ha permitido, como
digo, llevar a cabo todo este conjunto de iniciativas.

Aprovecho para decirle que mañana nos vamos a reunir con la Confederación Empresarial Valenciana y con el consejo de cámaras, para impulsar los proyectos del año 2010 del plan de competitividad donde, sin ninguna duda, estará el sector del calzado y que, como usted bien ha manifestado en su pregunta, no
le quepa la menor duda que contará como siempre con el apoyo de La Generalitat.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 739 al Consell, que respon el conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, senyor Gerardo Camps Devesa, sobre les fundacions públiques, que formula la diputada senyora Mireia Mollà Herrera (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 51.
866).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Pregunta número 739 formulada por la diputada Mireia Mollà al conseller sobre fundaciones públicas.
Corresponde la respuesta al vicepresidente segundo y conseller de Economía, Hacienda y Ocupación.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Quantes coses, senyor conseller, i què poca faena sembla que fa!
Però, bé, anem al cas.

Pensa el Consell que amb l'actual situació de crisi econòmica és justificable la despesa destinada a fundacions?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Cuando quiera.

El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:

Señora presidenta.

Señoría, a la consideración, todo lo que el vicepresidente primero ha dicho son realidades que ejecuta
este gobierno.
(Aplaudiments)

A la pregunta, sí, sí -es que me pasa el tiempo-, sí, no solo justificable, sino, además, justificado.

Muchas gracias.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Tenen vostés per costum oblidar les coses que fan.
Per això jo li recordava que té molt de treball però poca faena rendible, vosté, conseller d'Economia, d'Ocupació -i això sembla que ho ha oblidat- i d'Hisenda.
I també ha oblidat el compromís del senyor president -i per això jo li ho recorde- sobre que el pla d'austeritat anava a recollir mesures per a pal·liar la situació de les fundacions públiques, que són una font de desviació de diners injustificats.

Nosaltres, al llarg de la legislatura ja hem presentat moltíssimes iniciatives respecte a estes fundacions, siguen de fiscalitzar l'acció de govern o ja siga per a conéixer, sincerament, quin és el destí de les despeses que generen.
La major part de les qüestions que ens enterem de les fundacions, de la seva activitats o dels seus gastos és a través dels mitjans de comunicació, perquè el seu Consell no fa gala de transparència, malgrat que sempre fan anunci d'esta.

Nosaltres creguem que no té sentit continuar en l'actual situació de crisi amb un gasto tan injustificat com el que ens generen les fundacions.

Jo voldria preguntar-li quina és la seua opinió sobre la proposta que hem fet de Compromís de reduir les fundacions públiques per alforrar un mínim de 110 milions d'euros i destinar-los a un pla de foment de l'ocupació juvenil.
Per això li dic, vosté, que és conseller d'Ocupació, supose que aplaudirà qualsevol iniciativa que afavorisca el seu treball, malgrat que últimament no és cap treball visible.

Nosaltres creguem, i així li ho vam fer constar al síndic de Comptes, perquè vosté segurament se desviarà per ahí, si trobava -li van fer eixes preguntes que vosté sempre ens adreça a fer-li al síndic de Comptes-, li van preguntar si trobava justificable este gasto, li van preguntar si ell
creia justificable els forats milionaris que generaven aquestes fundacions.
I
jo em quedaré amb una reflexió que feia el mateix síndic de Comptes i que reflectix la realitat.
Ell va dir: «Si yo estuviera en su lugar me estaría preguntando lo mismo, pero, como no lo estoy, no puedo decir nada más.
» És a dir, el síndic de Comptes, que és l'encarregat de fiscalitzar els comptes d'estes fundacions, el que mos bé a dir és que ell també se pregunta estes coses, se les preguntaria si no estiguera en un càrrec molt sotmés a la voluntat d'este govern.

Nosaltres sabem i som conscients de la quantitat de nombrosos desviaments de
diners que fan estes fundacions i ho hem denunciat públicament moltíssimes vegades, no solament nosaltres, sinó també el síndic d'una manera, ja dic, no tan concreta.

L'informe parla directament de 16 fundacions, de les 36, i diu específicament que estes 16 fundacions tenen poc justificat el seu objectiu i la seua
activitat, fins i tot que necessiten d'un urgent rescat econòmic per a poder seguir fent front a esta hipotètica activitat, que tampoc el síndic veu per cap lloc.

És a dir, vostés què han de dir a estes reflexions que se fan d'una auditoria de les fundacions públiques?
Que 16 de les 36 fundacions se diga específicament que no s'entén la justificació de la seua existència i que, fins i tot, sense el rescat de La Generalitat o de fons públics poden continuar amb la seua activitat; doncs jo crec que vosté tindrà alguna cosa a dir.
Tant, que ara vosté les paradetes dels seus amics de partit, que a dia d'avui és en el que s'han convertit les fundacions públiques, en les paradetes d'aquells que no tenen lloc en les bancades blaves o en els càrrecs de les empreses públiques, ara hauran de trobar una altra fundació per a este nou càrrec que s'ha desfet de Radiotelevisió Valenciana.

Però, ja dic, açò és el que passa, açò és el que passa en la gestió de les fundacions públiques, i açò vostés no volen obviar-ho perquè és evident fins i tot per a la Sindicatura de Comptes.

També ens preguntem moltes coses, estos forats, ja siga de la Fundació Jaume II el Just, ja siga de totes estes que tenen per a la pròpia propaganda de Agua y Progreso, etcètera, ja siga de la mateixa fundació de Gestió i Eficiència Empresarial, que vosté no sap ni tan sols per a què servix, perquè la ineficiència està demostrada i la mala gestió també, però és en canvi vosté el president.
Ja siga en totes estes coses, tenen alguna cosa a dir?
El compromís del senyor Camps, del president, que el pla d'austeritat a anava a contemplar, anava a tocar les fundacions públiques, seguix en peu?
O la seua paraula veritablement ja no té ningun tipus de credibilitat ni per als membres del seu govern, senyor
conseller?

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Mollà.

Vicepresidente.

El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:

Gracias, señora presidenta.

Señora Mollà.

El plan de austeridad se contempla ya en los presupuestos para el ejercicio en
el que nos encontramos, se contempla para las medidas que son de contención del gasto en algunos capítulos presupuestarios, el 2, el 4, y se contempla también en lo que hace referencia a la reordenación del sector público empresarial y fundacional.

Se hace además a tiempo, o sea, a la vez que se aprueba un presupuesto, no como se han hecho
otros, 29 días después de aprobar un presupuesto.

Y se hace además, señoría, con reflejo en el presupuesto.
No exactamente igual que donde sus compañeros de partido, los suyos, gobiernan ni los hace ni se refleja en el
presupuesto la austeridad que usted dice predicar aquí para un gobierno, que luego donde ustedes gobiernan es absolutamente
inexistente.

Las aportaciones de La Generalitat a las 36 fundaciones públicas o semipúblicas, porque no toda la aportación es el cien por cien de los ingresos que tienen, es de 52.
585 euros en el
presupuesto del 2010.
52.
585 euros.
11% menos que el presupuesto 2009.
11%
menos.

En la Generalitat de Cataluña, donde ustedes gobiernan, el presupuesto en las transferencias corrientes son
219 millones de euros.
Empiece usted a comparar, frente a 52, 219.
Y le recuerdo que normalmente la comparación que se hace en términos relativos con la comunidad catalana es que suele ser el doble que
nosotros.
Es 52.
219, que crece 41 millones de euros sobre el presupuesto del año anterior.
¿Dónde está la austeridad cuando ustedes gobiernan?
¿Incrementando el peso de las dotaciones y aportaciones que se hacen a las
fundaciones públicas?
Viene usted aquí a decir que acabemos con las aportaciones que realiza La Generalitat, y donde
ustedes gobiernan aumentan en un año
(inintel·ligible) .
.
.
como ésta.

Llega usted aquí a decir barbaridades como, eliminando usted toda aportación a las fundaciones públicas conseguiríamos ahorrar 110 millones de euros, que, con la demagogia habitual, se podrían dedicar a un plan de empleo juvenil.
¡Pero si sólo aportamos 52!
¿Cómo quiere que recortemos 110 millones de euros?

Por cierto, no se quedaron ahí, dijeron que su plan llegaba hasta 1.
500.
Pues mire, aunque no aportáramos nada a ninguna de las fundaciones que en estos momentos reciben aportación de La Generalitat, aún le faltarán a su señoría 1.
450 millones de euros para poder llegar a este recorte que se podía hacer, según usted, en un momento.
A diferencia de lo que ocurre en otros sitios.
Porque
podríamos compararnos con alguna comunidad autónoma que tiene menos fundaciones, pero que aporta 542 millones de euros anuales
a sus fundaciones y no gobierna el Partido Popular.
Un lugar donde la
fiscalidad, a la que su señoría también ha hecho referencia, no llega, no sólo a las fundaciones, sino a las empresas públicas que no aparecen en los presupuestos.

Ha nombrado usted el informe de la sindicatura, y lo hace, como siempre,
sesgado.
Por cierto, la Jaume II el Just no es de las 16 fundaciones a las que
usted hacia referencia.
Que no es que digan que son inviables el informe del síndico ni que ocurre nada que llegue ni siquiera a la responsabilidad contable,
es que hay salvedades en la auditoria.
¿Y sabe quién ha hecho esa auditoría?
La Intervención General de La Generalitat, no el síndico de Cuentas, la Intervención General de La Generalitat, que audita por tres veces a todas y cada una de las
fundaciones.
Igual que también las intervenciones delegadas ven el gasto adecuado de las aportaciones que
realiza La Generalitat a todas y cada una de las fundaciones.
Audita por tres
veces, y publicamos en el mes de julio en la página web de la Conselleria de Economía y Hacienda, a la vez que remitimos antes del 30 de junio a la Sindicatura de
Cuentas, cosa que no sucede en ninguna comunidad, ni gobernada por el PP, ni
gobernada por el Partido Socialista ni gobernada por ustedes cuando entran en
algún tripartito.
Ésta es la diferencia en cuanto a fiscalidad y en cuanto a transparencia.

Y, por cierto, señoría, ¿quiere usted reducir el gasto en el caso de las fundaciones de la Generalitat
valenciana?
Lo tenemos muy fácil.
El 50% del gasto de la totalidad de las aportaciones que realizamos a las
fundaciones en esta comunidad es la aportación que realizamos a la Fundación Palau de Les Arts.
Si el Gobierno de España diera aquí lo que da en otros sitios y no tuviéramos que aportar La Generalitat, el 50% de ese gasto, o sea, ya sólo estaremos en 25 millones, no sería absolutamente necesario.
(Aplaudiments)

Me ha llamado usted, señoría, algo así como «invisible», he creído oír.
Últimamente son aficionados a «invisible», «fantasma» -no a mi persona, digo, ¿eh?
, a fundaciones que yo presido-, cuestiones de este tipo.

Mire, invisibilidad frente a la realidad, la realidad de las fundaciones del
Consell.
Invisible o fantasma es aquel que estuvo, (veus) que ya no está y que vaga penando no se sabe qué culpas por no se sabe dónde.
Lo que más me recuerda esta definición es su grupo parlamentario.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 686 a la consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació, senyora Maritina Hernández Miñana, sobre les zones rurals, que formula el diputat senyor Fernando M.
ª Giner Giner (GP Popular) (RE número 51.
376).

La senyora presidenta:

Pregunta 686, formulada por el diputado Fernando Giner, a la consellera de Agricultura, Pesca y Alimentación sobre zonas rurales.

El senyor Giner Giner:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora consellera.

Senyories.

El sector agroalimentari de la Comunitat Valenciana té un paper estratègic fonamental, no tan sols en relació al seu pes econòmic i social, sinó també el seu valor mediambiental i cultural.

En moltes ocasions no ens adonem de la importància transcendental que té el sector agrari i com eixe sector agrari és la base sobre la que se sustenten un gran nombre de nuclis rurals, on es
permet el manteniment de la població en el medi rural de la Comunitat Valenciana que, no cal oblidar, representa el
74% del territori, el 62% dels municipis i l'11% de la població.

El Consell, com a mostra de la seua preocupació i interés en el medi rural, va establir, a través de la Conselleria d'Agricultura -que vosté dirigix- una nova estratègia per als territoris rurals valencians, que anomenàvem Ruralter, amb la finalitat de contribuir que el medi rural de la Comunitat
Valenciana puga millorar el seu atractiu com a lloc per a viure, però també per a treballar i per a invertir.

Dins d'eixa estratègia es preveu l'existència de diverses línies d'ajudes que recolzaren el naixement i puguen recordar i recolzar el naixement de
noves iniciatives i projectes d'inversió, no tan sols públics, també privats, que s'executen en les distintes zones rurals de la nostra comunitat.

Recentment, en concret, el 12 de gener es va publicar en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana l'ordre de la seua conselleria per la qual es convocaven les ajudes d'estes línies.
Una d'eixes ajudes d'estes línies prevista, la denominada Ruralter Paisatge.

Per això, podria exposar, senyora consellera, els objectius i les línies d'actuació d'estes ajudes i de quina manera beneficiaran les nostres zones rurals?

Gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Honorable consellera.

La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació:

Señora presidenta.

Señor Giner.

Senyores i senyors diputats.

Efectivament, l'estratègia Ruralter és una nova estratègia que La Generalitat, a través de la Conselleria d'Agricultura, ha ficat en marxa per a dinamitzar els territoris rurals,
fonamentalment les comarques de l'interior i aquelles poblacions que tenen alguns indicadors amb índexs alts de despoblament.

El govern valencià, li dia, que ha ficat en marxa esta estratègia que té dos línies fonamentals de treball, el que denominem Ruralter Leader i Ruralter
Paisatge.

Ruralter Leader està gestionant fons europeus i fons del govern central, cofinançats amb fons de La Generalitat, i afecta realment aquelles poblacions amb un alt
índex de despoblament.

Però Ruralter Paisatge és una nova estratègia, un nou programa, unes noves línies d'ajuda, que amb fons cent per cent de la Generalitat valenciana, de la
Conselleria d'Agricultura, s'han ficat en marxa per aquelles poblacions, per aquelles comarques, per aquells
territoris que, sent de caràcter rural, tenen una consideració més periurbana i també necessiten de la seua dinamització i de la seua aplicació de fons.

Fonamentalment, com vosté ha dit amb iniciatives també de caràcter privat, que permeten ficar en marxa projectes empresarials, projectes de
generació de riquesa, de generació d'ocupació i, sobretot, de sostenibilitat d'activitat econòmica en eixes àrees determinades.

Ruralter Paisatge veu de les fonts, diríem, s'inspira en l'estratègia Ruralter Leader, però va més enllà, tractant de donar suport fonamentalment el sector agroalimentari, que és el que bàsicament està més vinculat en els territoris d'interior, és aquell que pot ser un motor en estos territoris.
Però també recolza activitats de caràcter relacionades en la millora dels servicis públics, perquè són fonamentals per a mantindre l'activitat de qualitat i el benestar en estos territoris i recolza també iniciatives d'ajuntaments que van dirigides a mantindre el seu valor patrimonial i paisatgístic com un conjunt d'activitats que -juntament a les empresarials i fonamentalment a les agroalimentàries- poden dinamitzar estos territoris.

Per això, mosatros creguem que Ruralter-Paisatge és realment eixa iniciativa que va a permetre cobrir els objectius de fixar
població, però sobretot, mantindre nivells de benestar i de crear activitat econòmica que permeta que la població tinga activitat en estos territoris.

I, com al final, estos objectius se traduïxen en pressupostos que no són paraules, que són realitat, Ruralter Paisatge són 55 milions d'euros que se canalitzen del 2008 al 2013 per aplicar esta política.
Ja en el 2009 s'ha executat la primera convocatòria d'ajudes i s'han canalitzat 25 milions d'euros que han recolzat 99 projectes d'activitat.
99 projectes dels quals, 30 han sigut aplicats directament a
iniciatives empresarials relacionades amb sectors productius; 18 relacionades amb l'activitat empresarial i privada, però vinculades a l'activitat de caràcter turística i a la rehabilitació i tot el relacionat en l'oci i, en la resta de projectes, fins els 99, són per a entitats públiques o ajuntaments relacionades en el tema de la renovació del patrimoni i dels servicis per als ciutadans.

Però, este quasi 50% de projectes destinats a iniciatives privades se convertix en
quasi un 57% en volum de fons.
Vol dir que se tracta de projectes i iniciatives
privades importants, d'envergadura, que al canalitzar estos fons se decidixen a fer estes inversions
absorbint el 56% dels 25 milions d'euros i transformant-se en riquesa.
Perquè estos 25 milions se transformen en 38 milions degut al cofinançament dels projectes empresarials.

I, com bé ha dit vosté, el 12 de gener -jo crec que és significatiu, és una fita en una convocatòria tan complicada- ja tenim en marxa, ja està a l'abast de tots els empresaris -de totes les iniciatives empresarials- i de tots els ajuntaments, la segon convocatòria.
Des del 12 de gener està oberta la convocatòria de Ruralter Paisatge per a este any.

Recorde que Ruralter Paisatge se gestiona 100% amb fons de la Generalitat valenciana, del Consell,
del govern valencià.
Per tant, Ruralter Paisatge és una estratègia que ja no són paraules, que ja no és un disseny sobre paper, que són realitats.
Hi ha dos convocatòries, hi ha 25 milions gestionats, hi ha 99 projectes aprovats i hi ha 15
milions que s'han ficat en una segon convocatòria -com dia- a l'abast de tots els empresaris.

Mosatros -com vosté molt bé ha dit- estem convençuts que viure, treballar, però, sobretot, invertir i tindre qualitat de vida en totes les comarques de la
nostra comunitat, en totes les comarques de la Comunitat Valenciana, és fonamental, i això sols ho pots fer canalitzant fons i exigint projectes de qualitat i fent
realitat que eixos projectes se convertixquen en benestar per a tots els
ciutadans.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Pregunta 695 a la consellera de Cultura i Esport, senyora Trinidad María Miró Mira, sobre societats musicals, que formula el diputat senyor César Augusto Asencio Adsuar (GP Popular) (RE número 51.
385).

La senyora presidenta:

(Intervé sense micròfon) .
.
.
 honorable consellera.

Pasamos a la pregunta 695, formulada por el diputado señor Asencio, a la consellera de Cultura y Deporte.

El senyor Asencio Adsuar:

Honorable consellera.

Les societats musicals de la Comunitat Valenciana conformen un dels teixits
associatius culturals més importants en la nostra terra.
Per este motiu, el suport que la Conselleria de Cultura i Esport dóna a este col·lectiu és un compromís ferm i imprescindible en qualsevol pressupost que s'elabore.

Una de les principals reivindicacions d'estes societats musicals és la necessitat que el Consell els ajude en la construcció i reforma de les seues seus socials, ja que són la base perquè els associats puguen conviure, assajar i actuar amb les condicions idònies.
Som conscients que la Conselleria de Cultura i Esports ve signant diversos
convenis amb estes entitats perquè puguen desenrotllar el seu treball, i també arribant a acords amb ajuntaments per a la construcció o rehabilitació d'edificis multidisciplinars que servixen com a seu de tots els col·lectius del municipi vinculats al món de la cultura -entre ells les societats musicals- i que
(inintel·ligible) .
.
.
mateix una de les entitats va rebre subvenció del mateix ajuntament i també col·laboració de La Generalitat en les activitats que ahí se desenrotllen.

I, a més, senyora consellera, vosté ha manifestat públicament -i en estes Corts- la seua voluntat i compromís de seguir recolzant econòmicament estes actuacions.
Per eixe motiu, i amb l'objectiu de conéixer la inversió de la Conselleria de Cultura i Esport al respecte, este diputat li pregunta: ¿quines actuacions està realitzant la Conselleria de Cultura i Esport respecte a les seus de les
societats musicals de la Comunitat Valenciana?
¿quina és la inversió total?
I, ¿quins són els compromisos a curt i mitjà termini?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Honorable consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor Asencio.

Senyories.

Com bé vosté diu, la música és una de les nostres principals senyes d'identitat com a poble i per tal motiu les administracions públiques tenim l'obligació de preservar este importantíssim patrimoni cultural, que després de moltes generacions ens han convertit hui en la regió -digam- de la música per excel·lència.
Doncs bé, esta conselleria està i estarà sempre al costat de les societats musicals de la nostra comunitat i de les
seues reivindicacions.
I un dels compromisos que vaig adquirir -com bé dia vosté- va ser el manteniment a les ajudes, a la remodelació i construcció de les seus de les societats musicals a la nostra comunitat.
Un compromís que he manifestat en reiterades ocasions també a la mateixa federació i també ací en el ple de Les Corts-, i un compromís que vullc que quede molt clar perquè no hi haja el menor dubte, que s'està acomplint.

Entre els anys 1995 i 2010 -governant el Partit Popular- la Conselleria de Cultura ha signat 129 convenis amb societats musicals per
valor de 25,5 milions d'euros -una inversió molt important-.
A més, estes entitats també s'han vist beneficiades dels 132,7 milions d'euros que, a través del Pla d'inversions culturals s'han destinat a 369 convenis per a la construcció o reforma de les cases de cultura, teatres, auditoris, o cases de la música, per a ser utilitzades, també, per les pròpies societats musicals.
I, a més, entre 2009 i 2010 -més concretament- destinem 3,7 milions d'euros directes per a les seus de les societats musicals que ja estan donant els
seus fruits amb uns locals restaurats, moderns i actualitzats.

I, per altra banda, la posada en valor de les seus per a la pràctica de la música i per a les escoles d'educands, que també estan incloses ací, doncs també té un important paper en l'esforç que està realitzant hui en dia la Generalitat valenciana en els municipis a través d'este nou pla, que és el Pla d'inversions productius o plan Confianza.

Els ajuntaments de la nostra comunitat ens han demanat -en este cas- 85 actuacions en auditoris, teatres, cases de cultura, o centres culturals, que
redundaran en benefici dels mateixos músics, ja que disposaran, novament, de noves ubicacions també modernes, àmplies i pròximes.
Això suposarà una inversió autonòmica de 83,1 milions d'euros i són els ajuntaments els que mos ho han demanat per als músics que estan allí dins de les seues seus musicals.

Per tant, i resumint, he de dir-li que en 15 anys de govern del Partit Popular,
215,8 milions d'euros i 454 actuacions, i no escatimarem esforços humans ni econòmics i quan una societat musical continue o un ajuntament, vullguen posar en
valor la casa, o a on naix o a on es viu la música, aleshores, mosatros estarem sempre recolzant-los.

Moltíssimes gràcies.

Pregunta 690 a la consellera de Cultura i Esport, senyora Trinidad María Miró Mira, sobre infraestructures esportives, que formula el diputat senyor Vicente Soria
Mora (GP Popular) (RE número 51.
380).

La senyora presidenta:

Pregunta 690, formulada por el diputado Vicente Sarrià a la consellera de Cultura y Deporte.
(Remors)

Perdón, Vicente Soria.

Señor Mata, muchísimas gracias por su puntualización.
Me alegro, me alegro de esa colaboración, que se mantenga.

Señor Soria, cuando quiera.

El senyor Soria Mora:

Gràcies, presidenta.

Honorable consellera.

La construcció, reparació, ampliació i equipament de recintes esportius és una de les principals reivindicacions que realitzen els ajuntaments de la
Comunitat Valenciana, ja que la pràctica de l'esport està molt estesa en la nostra societat i els ciutadans necessiten, cada vegada més, d'instal·lacions modernes i multidisciplinàries.

El Grup Parlamentari Popular és plenament conscient de l'esforç que des de 1995 està realitzant el govern valencià tant per a la remodelació d'infraestructures que s'havien quedat obsoletes com per a la construcció de nous recintes que estan fent possible que els valencians desenrotllen l'activitat esportiva d'una forma còmoda i accessible.

Les necessitats socials marquen l'activitat política i, en este cas, esta demanda existent ha trobat una resposta decidida en el
Consell mitjançant els successius plans d'infraestructures esportives i l'atenció a les demandes efectuades pels municipis al Pla d'inversió productiva.

Els més de cinc milions d'habitants de la Comunitat Valenciana tenen la possibilitat de practicar esport
molt a prop del seu domicili perquè un percentatge molt alt dels municipis valencians, castellonencs i alacantins,
estan rebent ajudes de La Generalitat per a infraestructures esportives.

De la mateixa manera, permet la celebració d'esdeveniments importants nacionals i internacionals que fa només uns anys només es podien realitzar en altres autonomies.
Per este motiu, senyora consellera,
li pregunte: ¿quantes actuacions en matèria d'infraestructura esportiva s'està finançant des de la seua Conselleria de Cultura i Esport, i quina inversió s'està realitzant?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Moltes gràcies, presidenta, de nou.

Senyor Soria, senyories.

Esta és la legislatura de les infraestructures esportives.
L'esforç que està fent el Consell perquè tots els municipis compten amb els recintes adequats on practicar esport és molt gran.

Vaig a parlar-li de dos plans, el Pla d'infraestructures esportives -que ve de 2007 a 2012- que arreplega a través del treball conjunt entre els ajuntaments, diputacions i La Generalitat, el
finançament de 240 projectes a una aportació de, concretament, d'esta conselleria,pròxima als 20 milions d'euros.
Estem parlant que quasi la meitat dels municipis de la Comunitat
Valenciana tenen un suport directe de La Generalitat a través d'este pla plurianual.

També, i en este context, el president Camps -i ara parlem ja del Pla d'inversió productiva que també ha parlat abans en l'anterior diputat, en el senyor Asencio- perquè els municipis sol·licitaren la realització de projectes, en este cas, en funció de les seues prioritats, en este cas, esportives, 194 d'estes peticions s'han vist dirigides a necessitats esportives per a la qual cosa la Generalitat
valenciana invertirà un pressupost pròxim als 120 milions d'euros per a donar resposta a la demanda dels ajuntaments.

És a dir, que 140 milions d'euros de tots els valencians estan destinats en l'actualitat a piscines, pavellons, frontons, pistes poliesportives i altres infraestructures esportives, perquè tots els valencians puguen practicar esport i contemplar campionats de primer
nivell en les seues pròpies instal·lacions, un esforç que, d'altra banda, no compta amb el suport, una vegada més, del govern central, que ha discriminat la Comunitat Valenciana no concedint
ni un sol euro per a la construcció esportiva i equipament i sí a altres localitats com Sant Cugat, Sabadell, Barcelona, Sant Sebastià, Toledo o Vitòria, per posar uns quants exemples.

Senyoria, en el passat debat de pressupostos vaig escoltar una diputada de l'oposició encarregada de la política esportiva del seu grup parlamentari dir que la Generalitat valenciana
invertix 4 milions en infraestructures esportives.
Bé, doncs, o no coneix les dades o volia manipular-les, (remors) un vegada més.
Per tant, per molt que vullga falsejar-se la realitat, esta és incontestable: 434 projectes, 140 milions d'euros.
Este Consell cuida l'esport i l'esportiste.
Qualsevol esforç econòmic que es faça mai podrà comprendre totes les necessitats dels 542 municipis, dels 542 ajuntaments.
Estem parlant de 434 projectes.

Però el que és innegable és que des de l'any 1995 els ciutadans de la nostra comunitat han tingut en els diferents
consells del Partit Popular un important aliat per a construir infraestructures
esportives i modernitzar les que ja tenien existents.

Res més i moltíssimes gràcies.
(Pausa)

Pregunta 680 a la consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació, senyora Maritina Hernández Miñana, sobre el projecte Zero, que formula el diputat senyor Antonio Lorenzo Paredes
(GP Popular) (RE número 51.
370).

La senyora presidenta:

Yo les rogaría, por favor, si fueran tan amables, aquel sector de la tertulia tan amena, que
permanecieran en silencio, porque debe de ser muy agradable, pero nos esté impidiendo a todos oír a sus compañeros.

Tiene la palabra para formular la pregunta 680, el ilustre diputado señor Lorenzo a la consellera de Agricultura.

El senyor Lorenzo Paredes:

Gracias, señora presidenta.

Honorable consellera.

Señorías, dentro del plan Confianza se permite ofrecer al mercado productos
diferenciados que, además, fomenten la competitividad en el sector agroalimentario en esta comunidad.
Son muchos los programas de investigación puestos en marcha para garantizar este hecho.
Todo ello, al final, son
herramientas que permiten adaptarse a las nuevas condiciones del mercado por
parte de los agricultores fundamentalmente.

Somos conscientes del esfuerzo que realiza la Comunidad Valenciana dentro de
este ámbito.
En los distintos programas en materia fitosanitaria, todo ello se suele
eclipsar cuando el gobierno central negocia con la Unión Europea los cupos que en este sentido hasta son con países como Marruecos, produciéndose una competencia directa con nuestros productos.
Además, el incremento del comercio mundial con la entrada de los productos de
terceros países, nos pone en riesgo de nuevas plagas.
De forma simultánea, la Unión Europea limita el uso de productos fitosanitarios para el tratamiento de
plagas y enfermedades ya sea por restricciones de uso o por disminución de los residuos autorizados en los productos destinados al consumo.
Esto
obliga a la adopción de medidas de prevención, vigilancia y lucha biológica y biotécnica.

El objeto principal del Consell debe ser la mejora de las rentas individuales
de las personas ocupadas en la agricultura, la ganadería y la pesca, y en las zonas rurales principalmente de nuestra comunidad, en el
marco de un modelo sostenible de desarrollo.
Para todo ello, la investigación en materia agrícola para el control de plagas y enfermedades se vuelve un elemento fundamental
para proteger y dar competitividad a nuestros productores.

En este sentido, la conselleria ha puesto en marcha un plan de investigación y que en diciembre de 2009 la Conselleria de Agricultura, Pesca y Alimentación presentó en Alicante como proyecto Cero, un programa para la investigación de las actuaciones y las circunstancias del comercio mundial, y de negocios
con terceros países, que parece que puede devenir en una fundamental protección y sostenimiento de la agricultura mediterránea.

Por todo ello, honorable consellera, ¿nos podría usted indicar con más detalle qué es exactamente ese plan, en qué consiste y cuáles son sus objetivos?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Honorable consellera.

La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació:

Senyora presidenta.

Senyor Lorenzo.

Senyores i senyors diputats.

Efectivament, com bé acaba de dir vosté, l'objectiu fonamental d'esta conselleria quan parlem de competitivitat del sector i quan parlem d'agricultura, és mantindre el lideratge comercial de cada una de les nostres produccions,
lideratge comercial que mos permeta competir adequadament en tots els mercats
internacionals, per això tenim l'obligació, i aixina ho hem ficat en marxa, d'anticipar-se al que van a ser o al que ja són les normatives i exigències de caràcter europeu, però també tenim l'obligació de conéixer quines són les tendències de consum i avançar-se al que el consumidor va a desitjar consumir en un futur pròxim.

Per això, treballant conjuntament amb el sector, treballant amb tots els tècnics de cooperatives i empreses, però fonamentalment treballant amb els equips d'investigació de l'Institut Valencià d'Investigacions Agràries i de les universitats politècniques, aixina com dels centres d'experimentació de què disposa la conselleria, hem dissenyat un projecte que denominem Zero, que té com a base fonamental enviar productes als mercats sense ningun tipus de
residu.
Per això el denominem projecte Zero.
No que siguen els admesos pels LMR o que estiguen
admesos per les normatives de la distribució o de determinats punts de venda, sinó que arriben al mercat sense ningun tipus de residu.

Per això.
.
.
, i açò ho hem fet, una, perquè creguem que el sector és absolutament estratègic, és un sector que té d'incorporar innovació, té d'incorporar coneiximent i té d'incorporar tecnologia, i este és un projecte per a ficar això en marxa, però també ho fem des del punt de vista de la competitivitat de cada una de les
produccions, com li dia, pensant tant en la salut i la qualitat dels aliments,
com en la salut mediambiental, perquè és una utilització menor de qualsevol matèria activa i, a més, un assegurament que eixes matèries actives no arriben a ningun mercat, i açò és tant des del punt de vista de la normativa com des del punt de vista del comerç, perquè tots sabem que cada volta més la distribució té unes exigències inclús majors que les mateixes normatives, i que tenen exigències pròpies per a seleccionar productes, per a seleccionar produccions i per a garantir
als seus consumidors un producte diferenciat i d'una qualitat o d'una seguretat alimentària més alta que la resta.

Vosté ha anomenat la competència, dia, directa -jo diria que directa i deslleial en algunes produccions-, ha anomenat Marruecos.
Doncs, bé, una forma de diferenciar-se d'eixes competències directes i deslleials és, per descomptat, aconseguir este tipus de produccions.

Però també és ben cert que la Unió Europea cada volta està emetent i dictant normativa que va fent que els LMR siguen més baixos i va prohibint determinades matèries actives que han segut habituals per a les nostres produccions.
Per tant,
també tenim d'anticipar-nos a eixa situació i saber o tindre alternativa per a totes les matèries que no deurien utilitzar i que, per descomptat, són absolutament efectives en estos moments per al control de plagues i malalties.
Tenim de trobar la mateixa eficàcia en el control de plagues i malalties, però utilitzant altres productes o en altres moments.

I també me pareix molt important l'interés que tenim mosatros com a conselleria, com a govern, pels cultius minoritaris,
per aquelles produccions que no són de gran volum però que tenen un impacte econòmic molt important en cada una de les comarques o en cada una de les àrees geogràfiques en què s'estan produint i per a les quals les grans multinacionals no treballen en
productes importants i que, quan s'emet normativa, ningú controla si realment queda alguna matèria activa que puga controlar-hi les malalties.

Per això, esta estratègia que denominem projecte Zero, que garantixca eixa seguretat en cada una de
les produccions de la nostra comunitat.
Realment és un projecte important, perquè és d'investigació, però sobretot és de transferència de tecnologia i transferència de coneiximent al sector i se basa en tècniques de caràcter cultural, en tècniques del maneig de les plagues, en la lluita biològica, com vosté nomenava, en la lluita biotècnica i en la utilització correcta de totes les matèries actives.

Estem treballant amb 27 cultius, 27 cultius que, evidentment, abracen des de la
citricultura, que és absolutament fonamental, però també totes les produccions, siguen d'alt volum o de poc volum, de la nostra comunitat, i ho fem, com dia, en col·laboració amb el sector, però, sobretot, amb un cost d'investigació i d'experimentació molt important.
El pla Confiança mos ha permés donar un impuls molt important a este projecte, que vàrem programar en l'any 2009 i que probablement en el 2010 pugam tindre acabat per la canalització de fons del pla Confiança: 2 milions d'euros, 27 cultius, 32 tècnics que asseguren la transferència al sector i, per descomptat, un projecte que garantix el lideratge
comercial de totes les nostres produccions en els mercats més exigents.
(Aplaudiments)

Pregunta 640 a la consellera de Justícia i Administracions Públiques, senyora Paula Sánchez de León Guardiola, sobre l'observatori de justícia, que formula la diputada senyora M.
ª Dolores Huesca Rodríguez (GP Socialista) (RE número 49.
746).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable consellera.

Pasamos a la pregunta 640, que formula la diputada señora Huesca a la consellera de Justicia y Administraciones Públicas sobre el observatorio de justicia.

La senyora Huesca Rodríguez:

Gracias, señora presidenta.

¿Qué cuestiones se han tratado en el observatorio de justicia desde su constitución hasta la fecha y cómo se coordinan sus actuaciones con la conselleria?

Gracias.

La senyora presidenta:

Honorable consellera.

La senyora consellera de Justícia i Administracions Públiques:

Gracias, presidenta.

Como su señoría supongo que conoce, o por lo menos habrá podido leer en el decreto de creación, el observatorio de justicia se crea en marzo del año 2008 al amparo de lo establecido en nuestro Estatuto de autonomía y con el objetivo fundamental de coadyuvar a un acuerdo.
.
.
, a un adecuado
funcionamiento en la administración de justicia sin interferir en la competencia de los poderes públicos.
Y con este objetivo fundamental, el observatorio tiene encomendado
testar el estado de la justicia en nuestra comunidad, analizar las leyes del
gobierno central que afectan a nuestra comunidad o formular recomendaciones o
propuestas tendentes a mejorar el funcionamiento de la justicia.

En su composición, en la composición del observatorio, intervienen profesionales de reconocido prestigio de los
distintos ámbitos y actividades relacionados con la administración de justicia, como secretarios judiciales, registradores de la propiedad,
graduados sociales, procuradores, magistrados, fiscales y abogados.

En definitiva, señoría, el Observatorio de la Justicia nace como un instrumento encargado de formular
propuestas e iniciativa para coadyuvar al gobierno de La Generalitat a
desarrollar su política judicial orientada a la consecución de una administración de justicia del siglo XXI, y transcurridos ya dos años desde su creación, puedo afirmar que ha sido un gran acierto y que el trabajo realizado por el
observatorio, sus propuestas, sus recomendaciones e informes y su diálogo permanente con profesionales de la judicatura son esenciales para realizar
con acierto la política judicial de La Generalitat, a pesar del clima de crispación y de confusión que desde el estado se ha generado en este ámbito, y como muestra de ello es que se ha producido la primera huelga de jueces
en la historia de España.

Gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyora Huesca.

La senyora Huesca Rodríguez:

Gracias, señora presidenta.

Señora consellera, me preocupaba que no se hubiera tratado en este observatorio ninguna cuestión.
Poca ha sido la actividad, no ha dicho ninguna actuación, solamente me ha leído el decreto, ya que lo único que aparece en el diario oficial de la Generalitat valenciana, como usted
ha dicho, son cuatro decretos.

El primero, al que se refería, el de creación del observatorio, fecha 28 de marzo del 2008; otro decreto de la misma fecha
donde consta el nombramiento del delegado especial para el Observatorio de la
Justicia en la Comunidad Valenciana, don José Cabré Rico; otro decreto, de fecha 4 de abril, en el que se determina la composición de dicho observatorio, que usted ha relatado; y, por último, un decreto de fecha 22 de enero de 2010, por el que cesa dicho delegado
especial, don José Cabré Rico, para su posterior nombramiento como secretario autonómico.

Señora consellera, sería lamentable que dicho observatorio de justicia se hubiera creado para
finalmente servir como trampolín a la carrera profesional de don José Cabré Rico, sobre todo sin habérsele conocido actividad dentro de este órgano.
Y usted no ha mencionado ninguno.
(Veus) Y mire que no me gusta hacer interpretaciones a priori, pero de los hechos se
desprende esta conclusión.
Y lo voy a explicar para que luego no me acuse de demagoga.

El delegado especial para el Observatorio de la Justicia de la Comunidad
Valenciana, como usted ha dicho, se crea como figura que sin interferir en las
competencias de otros poderes públicos implicados, coadyuve a la consecución de un adecuado funcionamiento de la administración de justicia.
Debemos recordar que la verdadera razón en sus orígenes era para controlar y vigilar al fiscal jefe de la Comunidad Valenciana.
En
el 2006, ya se empezó con esta creación del observatorio y demás.

Bien, el observatorio se crea como órgano consultivo de asesoramiento en materias relacionadas con la administración de justicia, cuyas funciones son, como usted ha relatado, formular
recomendaciones y propuestas, constituir un foro de intercambio y comunicación entre órganos públicos y sociales, proponer la realización de estudios e informes técnicos sobre la situación de la administración de justicia en la Comunidad Valenciana, participar y mantener relaciones
institucionales similares.
Además, el observatorio debía reunirse con carácter ordinario una vez cada tres meses, es decir, ocho reuniones, como mínimo, debían de haber tenido desde su creación hasta la fecha de hoy.

Me gustaría, señora consellera, en serio, que me dijera si el observatorio de la justicia ha realizado alguna
recomendación, propuesta para mejorar nuestra justicia, si ha realizado algún estudio sobre la situación de la justicia en nuestra comunidad.
En fin, si ha realizado alguna de las
tareas para las que fue creado.
¿Por qué?
Porque, señora consellera, no se les conoce.
Y en caso contrario, de haber existido, ¿por qué no se ha hecho caso de estas recomendaciones?
¿Por qué no se ha tenido en consideración estos estudios?
Porque la coordinación entre usted y la conselleria y este observatorio es nula por lo que podemos observar, salvo, claro, para el
ascenso del señor Cabré.

Porque, señora consellera, la justicia en la Comunidad Valenciana es penosa.
Es lamentable.
Y debemos
recordarle, una vez más, que ustedes tienen las competencias exclusivas en justicia, y es su
responsabilidad, y sólo de ustedes, que la justicia en nuestra comunidad funcione adecuadamente y con
todas las garantías.

En unas declaraciones del PP, concretamente del señor Fernández Rosa, con ocasión de la creación de este observatorio, se dijo que se creaba como voz reivindicativa.
Sí, claro, por eso cuando el Ministerio de Justicia le concedía todos los juzgados, más de los que ustedes solicitaban, no había ninguno adjudicado para los juzgados de Nules.
Conocemos los juzgados de Nules
por llevar los casos de corrupción del señor Fabra.
Ni ponen la voluntad necesaria, ni los recursos materiales ni
personales para llevar a cabo la Ciudad de Justicia de Alicante, pendiente
desde el año 2003, y que sabemos que es la única capital de provincia que no tiene ciudad de la justicia.

¿Por qué sus luchas internas deben afectar a los derechos de los ciudadanos?
Porque esto
mismo ocurre con Alcoy, promesa del entonces conseller señor Peralta.
No podemos estar pendientes de sus luchas internas para saber si
gobiernan o no, según como les dé.

¿Dónde está la voz reivindicativa para terminar, de una vez por todas, con los juzgados de
Villarreal, de Villena y muchos otros, señora consellera, que están, promesas tras promesas de conseller tras conseller, en el fondo de un cajón?

Otra declaración era que este observatorio informaría sobre leyes estatales que afectan a la Comunidad Valenciana.
Sí, claro, como la implantación de la nueva oficina judicial, y que ustedes no ponen en marcha, ni intención de ponerla, ni de modernizar nuestra justicia.
Eso sí, mandan a su sindicato para que se manifiesten contra el Ministerio de
Justicia.
Y, no pueden decirles ustedes que ustedes tienen las competencias
de.
.
.
, quienes tienen la responsabilidad de informarles son ustedes, no el
ministerio.
No manden a nadie más, a voceros autonómicos.

También otra de las declaraciones era que el observatorio informaría de la situación real de la justicia en la Comunidad Valenciana.
¿Les ha informado de la falta de pago de la conselleria a los proveedores, abogados, funcionarios?
No, ¿verdad?
, no les ha informado.
Esta conselleria mejor hubiera sido que se hubiese desarrollado para crear el consejo valenciano
de la justicia, que es un órgano más plural, y no el observatorio que es para poner a los afines del PP.

Está claro, señora consellera, que.
.
.
, -termino en un momento, señora presidenta- que el arma arrojadiza es.
.
.
, -a la que se refería el anterior conseller- son ustedes en contra.
.
.
(Per raons tècniques no ha quedat enregistrada la intervenció)

La senyora consellera de Justícia i Administracions Públiques:

Gracias, presidenta.

Señoría, la verdad es que la están aquí felicitando sus compañeros porque le dicen que lo ha hecho muy bien.
Y yo también le doy la enhorabuena por una cosa, porque ha tenido la capacidad de
aprovechar una pregunta sobre un tema donde no hay tema -y usted lo sabe bien, no hay nada que objetar al observatorio de la justicia- para hacer un repaso.
.
.
, un repaso de la situación de la justicia.
Sólo, sólo, señoría, le diría una cosa,
(remors) que se lo estudie bien, que se lo estudie bien antes, porque no tenemos las
competencias exclusivas.

Todo lo que ha dicho, si ejercía de verdad su labor de oposición, si intentara mejorar la justicia para los ciudadanos de la Comunidad
Valenciana, tendría que dirigirlo al ministerio del Gobierno de la nación, exigiendo sobre todo una financiación justa para la justicia de la Comunidad Valenciana, por lo menos en igualdad de
condiciones con otras comunidades y unas ratios de jueces por habitantes
adecuadas a la media europea.

Si el ministro Caamaño en la conferencia que hubo de ministros con motivo de la presencia de la Unión Europea, en vez de hablar de otros temas o hacerse fotos, hubiera reivindicado
eso y hubiera pedido que España se sitúe por lo menos en la media de la Unión Europea, y no en el número 37 de un ranquin de 47, creo que eso sería el tiempo muchísimo mejor empleado para su labor de oposición.
Lo mismo digo con la financiación.

Pero, en cualquier caso, como tengo poco tiempo, sí que quiero decirle que lo que ha dicho, la pregunta sobre la que usted ha hecho
todo ese discurso o esa puesta en escena de su visión sobre el estado de la justicia, viene al caso por su supuesta acusación de un observatorio de la justicia inactivo.

Bueno, le diré, señoría, que, gracias al Observatorio de la Justicia de la Comunidad Valenciana y
desarrollando la labor que tiene encomendada y gracias al informe que hizo
sobre el despliegue territorial de las plantillas de la fiscalía de La Generalitat, pudimos desarrollar el plan de choque de fiscalías, y hoy hay adscripción de área de fiscalías en Denia, en Alcira o en Benidorm, por ejemplo.

Gracias al estudio realizado por el observatorio sobre los juzgados de lo
mercantil de la Comunidad Valenciana, pudimos implementar un plan de choque en
estos juzgados creando de forma pionera en España un servicio de información al acreedor, que vayan allí a los juzgados y pregunten cómo ha resultado este servicio.

Gracias a la labor desarrollada por el observatorio y al informe que hizo sobre
la litigiosidad civil y social en los juzgados de esta comunidad, pudimos
desarrollar un plan de choque, pidiendo al ministerio -que, por cierto, no nos ha contestado; no, no sólo, concedido, ni siquiera contestado- la apertura de los juzgados de la Comunidad Valenciana por la tarde para poder
dar a los ciudadanos una respuesta real a lo que ellos necesitan, que es una
justicia más ágil y acortarles sus tiempos de espera.

Asimismo, el observatorio ha estudiado y ha realizado un minucioso estudio
sobre las posibles reformas del Código penal que está trabajando la comisión de estudio de reforma del Código penal.
Ha elaborado borradores de leyes, y el último de ellos, porque se me agota el tiempo para decir todo lo que ha hecho, es
sobre la ley de mediación, que dentro de poco se inicia su tramitación.

Sólo, señoría, porque se me acaba el tiempo, me gustaría decirle que, desde luego, me alegro mucho del ascenso profesional del señor Jorge Cabré porque, efectivamente, es un excelente profesional, que su trayectoria ha
demostrado que merece ese ascenso, y en cuanto lo que ha dicho que si era para
controlar al fiscal jefe, no soy yo quien tengo decir.
.
.
, pregúntele a él directamente cuál es la relación que mantenemos entre el fiscal jefe y yo como
consellera de Justicia de la Comunidad Valenciana.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable consellera.

La senyora consellera de Justícia i Administracions Públiques:

.
.
.
una colaboración leal, de colaboración institucional y de.
.
.

Pregunta 738 al conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, senyor Juan Gabriel
Cotino Ferrer, sobre la paralització d'obres, que formula el diputat senyor Manuel Bueno Ortuño (GP Socialista) (RE número 51.
841).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Pregunta 738 que formula el señor Bueno.

El senyor Bueno Ortuño:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor conseller, ¿podría decirme cuáles son las razones por las que el Instituto Valenciano de la Vivienda ha
paralizado las obras de urbanización del PERI II de Rabassa en la ciudad de Alicante?
Y si es tan amable, ya que
estamos, ¿podría decirme también cuándo se van a reanudar estas obras y cuándo tiene previsto que finalice, de una vez, esta urbanización del PERI II de Alicante?

Muchas gracias.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Muchísimas gracias.
.
.

La senyora presidenta:

Honorable conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

.
.
.
señora presidenta.

Señor Bueno, el instituto de la vivienda no ha dado órdenes de paralizar las obras, sino hay un litigio entre la dirección de obra por parte del instituto y la empresa que está ejecutando las obras.
Hay una serie de dificultades, y por lo tanto, la empresa
ha tenido dos actos contradictorios: uno, donde dijo que iba a paralizar las
obras; después, un escrito dirigido al instituto diciendo que no paralizaba las obras.
Y las
obras no están paralizadas, pero están en menos acción de la que se debe.

Por lo tanto, el instituto está en conversaciones con la empresa para que se reanuden a buen ritmo las obras,
dado que no están paradas pero están a un ritmo lento, y en la medida de lo posible, superar las dificultades que
entre la empresa y el instituto están teniendo.

La senyora presidenta:

Señora Ninet, si fuera.
.
.
, señora Ninet, si fuera usted tan amable de hablar en silencio o, por lo menos,
bajito.
(Remors) No, es que lleva usted toda la tarde con una tertulia.
.
.
, perdón, antes de llamarle al orden, le aviso.

Y, por favor, a todas sus señorías, por respeto a la cámara, les pediría que se abstuvieran de tener los móviles dedicándonos todo tipo de armonías y sintonías, porque creo que es una falta de respeto, ¿eh?
Así que.
.
.

Señor Bueno, cuando quiera.

El senyor Bueno Ortuño:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Cotino, yo creo que no le han pasado toda la información, o no se la han pasado de forma correcta.
Las obras siguen paradas.
Es cierto
que estos últimos días hay dos o tres operarios que han vuelto a ir a la zona a sujetar una serie de
vallas, porque estos días hacia mucho viento y las podía tirar, y para asegurar una serie de zonas que eran de una gran inseguridad y
una gran peligrosidad para los vecinos y los niños que tienen que pasar por estas calles todos los días para ir al colegio.

De hecho, creo que hay un padre que ha presentado una denuncia contra el IVVSA
porque un niño tuvo un accidente hace unos días pasando por estas calles, que están en una situación, la verdad, lamentable.

Estas obras están paradas, pero muy cerquita de Rabassa está la población de San Vicente donde hay otro edificio, promovido por el IVSSA, que lleva
parado también desde el mes de septiembre.
Desde el mes de septiembre está parado este edificio también.
(Veus)

Mire, el PERI II de Rabassa es un proyecto bastante bonito, muy interesante,
que se aprobó hace ya quince años.
Consta de 336 viviendas, (remors) 69 pisos con una altura máxima de tres alturas y 267 casas adosadas.
Todas ellas viviendas de protección oficial.
La obra para urbanizar este plan especial de reforma interior, la
obra se adjudicó en junio del 2008.
Las obras se iniciaban en noviembre de ese mismo año, y tenían un plazo de ejecución de un año, es decir, tenían que estar finalizadas en noviembre de 2009.

Yo le voy a leer aquí, ahora, un titular de prensa, dice: «Afectados por el retraso del PERI de Rabassa exigen en Valencia la construcción de VPO.
» Esto es un titular que apareció en la prensa el 8 de mayo del 2008.
Le voy a leer otro: «El IVVSA desbloquea la segunda fase del PERI de Rabassa que incluye 336
viviendas de protección.
» Esto aparecía el 4 de julio del 2008, es decir, un poco después de que los vecinos vinieran a protestar.

Pero le voy a leer algún otro artículo.
Dice: «Asociaciones de vecinos y padres de alumnos de Rabassa convocan una protesta.
» Esto era del día 17 de este mismo mes.
Dos días después, «La Generalitat desbloquea la urbanización del barrio de Rabassa.
» Es decir, dos años después, los mismos titulares, y este proyecto sigue paralizado.

Yo he estado visitando las obras hace unos días y he estado hablando con los vecinos y con los afectados.
Y esta misma tarde,
justo a esta misma hora, las asociaciones de padres de alumnos y los vecinos y afectados están ahora mismo en la calle protestando.
¿Sabe por qué?
Porque no se fían ya de ustedes.
¿Sabe por qué esta empresa tiene problemas con ustedes, esas diferencias que hay?
Porque
ustedes no les pagan.
Porque la última vez que ustedes realizaron un pago a esta empresa fue sobre una
certificación de trabajo del mes de julio sobre trabajo realizado en el mes de enero de
2009, es decir, hace un año.

La Generalitat no paga.
Las empresas ya no se fían de ustedes porque no pagan.
Están en una situación bastante difícil muchas empresas, muchas pequeñas y medianas empresas.
La empresa -que le comentaba antes- de San Vicente está al borde del cierre porque ustedes no le pagan.
Y mientras que hay empresas al
borde de la quiebra y hay miles de familias desesperadas porque están esperando su vivienda de protección, que el IVVSA nunca les da, el pobre señor Camps se pasea en Ferrari.
Y digo lo de pobre porque esta mañana en muchos bares y centros de trabajo de nuestra comunidad el comentario
jocoso que había es que se iba a hacer una colecta para ver si le invitaban a un bocadillo
porque no podía llegar a final de mes, el señor Camps.

Mire, el Ministerio de la Vivienda, que tiene un convenio con ustedes para este
proyecto, se comprometió a dar 700.
000 euros.
Ha entregado ya 529.
200.
Ya se lo ha entregado a ustedes.
Y el resto dice que se lo entregará cuando ustedes justifiquen lo que le han entregado porque hasta ahora no han
justificado nada.
A mí me da que, hasta ahora, lo único que ustedes han pagado a esta empresa ha sido lo que ha mandado el
ministerio.
Pero, si es que la empresa no cumple, yo lo que no entiendo es cómo ustedes, si la empresa no cumple, no le han abierto hasta la fecha un
expediente o han rescindido el contrato con ella.

La verdad, señor conseller, es.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.
.
.

El senyor Bueno Ortuño:

.
.
.
que ustedes no pagan a las empresas.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Honorable conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Mire, yo no sé si contestarle a este señor sobre el tema de Rabassa o contestarle de los pagos de Zapatero a la
Comunidad Valenciana.
Porque, claro, parece que el planteamiento donde está es que la poca palabra que tuvo Zapatero con la Comunidad Valenciana, que tenía que pagar 1.
300 millones de euros, que los tenía que mandar en el mes de marzo del año pasado, que resulta que llegó diciembre de este año y en vez de mandar ese dinero no llega a 800 millones de los que manda, el
problema es que a vosté li hauria de fer vergonya estar parlant dels diners de la Comunitat Valenciana.

Mire, nosaltres complim els compromisos que tenim.
Hi hauran demores en el
pagament per falta que el govern central no envia els diners oportuns a la
Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments)

Pregunta 740 a la consellera de Cultura i Esport, senyora Trinidad María Miró Mira, sobre el Museu de la Valltorta de Tírig, que formula el diputat senyor Josep Maria Pañella Alcàcer (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 51.
953).

La senyora presidenta:

Pasamos a la pregunta 740 formulada por el ilustre diputado señor Pañella, a la consellera de Cultura y Deporte.

Señor Pañella, cuando quiera.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyora consellera, la pregunta és la següent: quins són els motius pels quals només hi ha obertes 10 de les 99 coves del conjunt d'abrics de la Valltorta-Gasulla, el que seria el parc cultural de la Valltorta?

Gràcies.

La senyora presidenta:

Consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esports:

Moltes gràcies.

Senyor Pañella, absolutament tots els abrics amb art rupestre que es troben a la zona de
la Valltorta estan protegits i absolutament tots estan catalogats, compten amb
els tancaments corresponents i estan sent objecte d'un exhaustiu estudi.
Açò, vull que quede clar.

Però, no obstant això, la major part d'ells, dels abrics amb pintura rupestre, es troben en llocs de molt difícil accés i, per tant, encara que estiguen en un bon estat de conservació, molts pocs poden ser visitables degut tant a les complicacions per arribar a
ells com, en alguns casos, per a la necessària preservació de les mateixes pintures.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora consellera, quasi que només estic d'acord que alguns estan en difícil accés.
Això és veritat.
La qual cosa no vol dir que no puguen ser visitables, no d'una forma tan oberta com els que estan en el museu, com la cova dels Cavalls,
per exemple, però que siguen visitables.

Que estan protegits i catalogats.
Catalogats, segurament; protegits, caldria
preguntar-ho un poquet més.
Per què?
Molt clarament, perquè les seues afirmacions realment contradiuen, per exemple, les del director del
Museu de la Valltorta, Guillermo Morote, que afirma que només 10 estan obertes i que la causa és la falta de finançament de La Generalitat.
Això són paraules d'ell.
O de l'alcalde d'Ares del Maestre, on vostés governen -i ahí, perdone, com ho diu tantes vegades-, on vostés governen i jo no governe, però sí que és veritat, ahí sí que governen vostés, el Partit Popular, que critica la falta d'inversió en les mateixes pintures rupestres del barranc de Gasulla i la Valltorta.
És més, diu clarament que «després de deu anys de la creació del parc natural -que no són deu, tinc entés que en són catorze- la inversió és 0, 0-.
I això ho diu l'alcalde d'Ares.

No només això, senyora consellera, jo pense que el senyor Camps fa poc va dir en Fitur que
anaven a obrir.
Per tant, vosté no m'ha fet referència.
Jo pensava que me contaria que té un pla per a obrir nous abrics a les visites, perquè això és el que va dir a Fitur, que se n'obririen més, però vosté no ho ha dit.

Hi ha una pregunta també que va per ahí, perquè, clar, si parle de fa catorze anys, que són promeses i que vosté complix les promeses -perquè ho ha dit abans en les bandes de música-, espere que complisca els compromisos a les societats musicals abans que esta
classe de compromisos, perquè no només està ahí.
Tinga en compte que la creació de parc cultural -compromís que he dit que es va subscriure ja fa catorze anys-, que era un complement a la declaració de patrimoni de la humanitat per part de la Unesco, del conjunt dels abrics en
pintures rupestres, a les quals faig referència, després vostés.
.
.
,
(veus) i tinc entés que Les Corts va aprovar que s'iniciara, que es fera tot el procediment, la redacció de la llei de parcs culturals, que va fer un esborrany de llei a l'any 2006, del qual no sabem res, que l'única cosa que sé és que es va fer una reunió dels alcaldes de les poblacions afectades a l'any 1999.
.
.

La senyora presidenta:

Por favor, señor Pañella, un segundo.

¿Son ustedes tan amables de las tertulias mantenerlas fuera del salón de plenos?

Señor Sarrià, por favor.
Perdón, señor Ximo Puig, señor Mata.

A mí, de verdad, me gustaría.
.
.
 No creo que sea pedirles mucho que cuando está interviniendo un compañero guarden silencio.

Muchas gracias.

Señor Pañella, cuando quiera.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Estava ací dient que ja fa aproximadament un any li faig fer una pregunta -que recordarà-, que era en quina situació se trobava, precisament, la redacció de la llei de parcs culturals.
La contestació va ser molt clara: que estaven redactant la memòria econòmica.
D'això fa un any.
S'ha perdut la memòria o l'economia, però, sens dubte, en un any ja podia haver-ho fet, si només faltava això.

Mire, la importància dels abrics de la Valltorta, la importància del parc cultural de la Valltorta, que vostés van donar a bombo i plateret, per tots els llocs van parlar d'ell, és tan gran que no se mereix que el tinguen en la deixadesa que estan
sotmetent-lo vostés.
El patrimoni cultural valencià, perdone, senyora consellera, és vosté la responsable de l'abandonament en què està sotmés en este moment.
I he parlat de dades, li he dit dades, li he dit llocs on vostés governen, el que diuen els seus alcaldes.
I faltaria només que vosté s'alçara ací i diguera: «En breu anem a dotar pressupostàriament perquè això siga una realitat.
» Perquè estem parlant del que és la promoció de l'interior de les províncies, però també estem parlant de patrimoni de la humanitat, estem parlant d'una importància cabdal, de revisions històriques que s'estan fent, de pintures que venien inicialment del neolític i que, avui, s'està parlant que les més antigues poden arribar a 23.
000 anys enrere.
Estem parlant d'una gran importància.

I vosté m'ha dit que estan protegits.
I jo li dic que no, estan protegits de nom; de fet,
no, de fet, no, no tenen protecció.
Estan protegits per una tanca metàl·lica.
Això és la protecció de la qual vosté parla.
Però, no només això.
Està totalment abandonada la promoció d'estos llocs.
El mateix director del Museu de la Valltorta reconeix que és més coneguda la Valltorta a la comunitat internacional que dins del País Valencià.
Això diu molt poc a favor de la promoció que vosté des de la seua conselleria està fent en este moment.

I li pregunte: pensa fer alguna cosa?
Li pregunte: pensa assumir ràpidament el que és l'aprovació de la llei de parcs culturals?
Pensa actuar i perquè estes coves que el senyor Camps va dir a Madrid que prompte s'obririen -i que no tenim notícia que s'estiga fent res, i, de fet, vosté no n'ha donat-, i, per tant, entenem que una vegada més ha mentit, ha mentit a favor dels seus propis interessos electoralistes, per
tant, ¿ens dóna explicacions de tot açò?
Li ho agraïsc.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Honorable consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Moltes gràcies, de nou.

Senyor Pañella, mire, les pintures -jo li ho repetisc- rupestres de la Valltorta estan protegides, estudiades i cuidades, gràcies a governs del Partit Popular.
I li recorde, i m'agrada que vosté haja parlat de quan es va declarar per la Unesco patrimoni de la humanitat,
perquè va ser gràcies a la candidatura que va liderar esta comunitat, la Generalitat valenciana,
a què es van adherir la resta de comunitats autònomes.
I la protecció que gaudix és màxima, i, per tal motiu, actuem amb les màximes, preservant-lo al màxim i per a garantir la seua conservació i facilitar la seua visita.

Lògicament i, a causa de la dificultat que tenen els accessos i a la necessitat de
preservar les mateixes pintures -que li he comentat anteriorment-, poden accedir els investigadors degudament acompanyats.
Nosaltres hem de
garantir la seguretat dels visitants i facilitar la major accessibilitat
possible, perquè açò fa que no tots els abrics s'òbriguen al públic, sinó únicament els més importants, coneguts i de fàcil accés.

La Conselleria de Cultura i Esports facilita -açò per allò que està preguntant-me sobre què és el que estem fent- de forma gratuïta, de dimarts a divendres i els caps de setmana, l'accés guiat a estes coves.
Per això, no entenc com diuen que no són conegudes perquè la gent pot anar a vore-ho.
I el Museu de la Valltorta rep milers de visitants
anualment.

També puc comentar-li les actuacions en pintures rupestres.
Este Consell protegix i
conserva les pintures rupestres que n'hi ha al nostre territori, ha integrat l'Institut de Pintura Rupestre des de l'Ivacor i compta amb el millor centre de documentació d'art rupestre de tot Espanya.

Actualment, estem treballant en un projecte que es diu Prometeo sobre la
documentació, estudi i conservació de les pintures d'esta zona de la província de Castelló amb una inversió autonòmica de 400.
000 euros, de la direcció general de la política científica de la mateixa Conselleria d'Educació.
Este projecte està dirigit per la Universitat de València i per l'Ivacor que, com vosté sap, depén de la Conselleria de Cultura, col·laboració amb les universitats de València i d'Alacant en la restauració de pintura rupestre, millor centre de documentació d'art rupestre de tot Espanya dependent de l'Ivacor, beques concedides per a treballar en art rupestre tant de forma directa
per part de l'Ivacor com, també, per part de la Universitat de València, catalogació de tots els conjunts d'art rupestre del riu de les coves en què s'integra la Valltorta, que va a eixir publicat el pròxim mes de març.

Tot açò són les actuacions que estem fent en pintura rupestre i, naturalment, a la
Valltorta, perquè considerem -com s'ha dit- que és una de les millors zones per a poder visitar.
I, sens dubte, tinga vosté ben clar que este govern està cuidant, i molt, d'elles.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

Pregunta 741 al Consell, que respon el conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, senyor Juan Gabriel
Cotino Ferrer, sobre la societat Cabanyal 2010, SA, que formula la diputada senyora Mónica Oltra Jarque (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 51.
954).

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, honorable consellera.

Pasamos a finalizar el último turno de preguntas.
La pregunta número 741, formulada por la señora Oltra al conseller de Medio Ambiente.

Señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, el meu company parlava de les coves del territori valencià.
Ara anem a parlar de la cova més protegida dels valencians i valencianes, que és la cova d'Alí Babà i els seus consellers.

Per tant, si vosté fóra tan amable d'explicar-me quin ha sigut el criteri i el cost de les plusvàlues rebudes per les empreses que han participat en Cabanyal 2010, SA, empresa
que estava participada per l'Institut Valencià de la Vivenda, Aumsa i onze empreses de construcció.
En concret, voldria saber quin ha sigut el criteri i el cost de les plusvàlues que han rebut estes onze empreses de construcció.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Honorable conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

Señora presidenta.

Señora diputada.

La operación de adquisición de las acciones del Cabanyal 2010 ha sido una operación legal y regular, plenamente conforme con la legislación mercantil, con la normativa contable, con la ley de creación del IVVSA y con sus estatutos sociales y con la legislación de hacienda de La Generalitat.

La compraventa se llevó a cabo con todos los requisitos y formalidades legales y se elevó a escritura pública.
Se aplicó un criterio de valoración idéntico a la que la propia escritura de constitución del Cabanyal 2010, en su artículo 29, ya estableció para amortizar las mismas acciones que se compraron.

Se sometió a autorización del Consell, a pesar de no ser estrictamente necesario, y el Consell aprobó la operación.

Cuando se advirtió un error en uno de los acuerdos del Consell, se rectificó, porque como dice con toda claridad el artículo 2 de la Ley de patrimonio de La Generalitat, los bienes y derechos de las
sociedades mercantiles, como es el caso del IVVSA, no quedarán sujetos a las disposiciones de esta ley.

Y la operación fue también sometida a la auditoría de cuentas del IVVSA, sin que el auditor formulase ningún reparo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

No anava jo desencaminada en el tema de la cova, perquè el primer que vosté ha dit és: «Açò legal.
» I jo només li havia preguntar pel cost i els criteris.
Per cert, el cost no me l'ha dit.
No passa res, perquè açò ja ho ha publicat la premsa, açò ja ho ha publicat la premsa i l'informe de la sindicatura de Greuges, que és d'on la premsa ha tret la informació.

Mire vosté, en 2005 se constituïx la societat Cabanyal 2010, amb la participació d'onze constructores, algunes d'eixes que financen il·legalment el seu partit.
A més, estes constructores, com tot en esta cleptocràcia, entren a dit, qüestió que anava a ser demandada per la Unió Europea per anar en contra del principi de lliure competència i d'igualtat de tracte entre els socis.

En este moment en què se lligaven els gossos amb llonganisses en el nostre territori, tot anava
estupendament.
Però en el 2008, les constructores, al crit de «estamos más tiesos que la mojama, aquí no hay negocio y el horno no está para bollos», abandonaren Cabanyal 2010.

Però se resistien a anar-se'n aixina com havien aplegat, duent-se només els diners que havien posat.
Que, per cert, era la meitat del que s'havien compromés a posar.
I, per tant, com se resistien a anar-se'n sense un bon pessic de l'erari, demanen una indemnització-compensació de vora un milió d'euros, més d'un 10% del que era la inversió inicial.
Apa, anem!
Com si d'un termini fix es tractara, sense cap risc.

Vostés han reinventat el capitalisme.
Açò que l'empresari s'enduia la plusvàlua perquè assumia el risc, mentre que el treballador només posa la força del treball, vostés ací han fet una pirueta i han dit: «No, no, el més chulo és un capitalisme on les empreses s'enduguen les plusvàlues sense risc.
» És a dir, un capitalisme on les empreses no tinguen pèrdues, perquè ja estan els diners públics i ja estan els valencians i valencianes per a pagar-ho, veritat?

Aleshores, vostés li han pegat la volta a la llegenda de Robin Hood, que robaba a los ricos y les daba a los pobres, i vostés el que agafen són els diners de tots els valencians i valencianes per a donar-los a les
empreses.
I apliquen, analògicament, eixe article a què vosté fa referència, el 29.
2 dels estatuts, que diu que han de passar deu anys per a
aplicar-lo, deu anys!
 Senyor Cotino, de 2005 al 2008, que jo compte, en són tres, no deu, si no és que el Consell també s'haja reunit per a canviar les matemàtiques, però, vaja, jo no ho he llegit en ningun diari oficial.

I, per tant, vostés, per aplicació analògica -quina analogia!
Vaja, només se m'ocorre algun joc de paraules en esta aplicació analògica que fan vostés-, s'enduen la plusvàlua tan descarada que la Sindicatura de Comptes -no l'auditoria de l'Institut Valencià de la Vivenda, sinó la Sindicatura de Comptes- els diu que no és correcte fer això, que les accions, en tot cas, s'haurien d'haver reintegrat no al valor nominal que varen fer vostés, sinó al valor teòric, que és valor veritable del mercat i que era més baix en aquell moment.

I este Robin Hood no es conforma amb això, perquè, a més, una de les empreses que n'hi ha ahí -com no?
- és una empresa de la seua família.
Últimament parlem molt de la seua família en estes Corts -veritat?
-, Sedesa, que s'endu un pico de vora 28.
000 euros d'esta operació.
I aixina apleguem, evidentment, a la dicotomia presidente pobre-conseller rico, perquè tacita a tacita vostés van fent camí.

830 milions en adjudicacions s'han endut les seus empreses, vinculades a la seua família, en els últims deu anys -ací sí, deu anys; jo sé comptar-, en 53 concessions, com ha posat de relleu el diputat Francesc Signes.
I el
Robin Hood encara seguix, perquè en este moment mos adonem, el dia 23 de febrer, pel diari El Mundo, gens sospitós de conspiració revolucionària judeomasònica, que una empresa també vinculada a la seua família, tot el seu consell d'administració, el d'EMOSA, està imputat per frau en l'IVA; almenys aixina ho publica El Mundo.

I, efectivament, seguim pegant-li la volta a la llegenda de Robin Hood i ara
també li fem el frau a l'IVA, que són els impostos que corresponen a tots els ciutadans i ciutadanes.

Senyor Cotino, vosté que tant se li ompli la boca de parlar de vergonyes, d'assentar doctrina, d'assentar càtedra i dir el que està bé i el que està mal i lo divino y lo humano, no li dóna vergonya tot açò?

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Senyor vicepresident, té la paraula.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge:

(Inoïble) .
.
.
si fóra pare, de tindre una filla com esta, però com possiblement no el coneix.
.
.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor vicepresident.
(Veus)

Interpel·lació al conseller de Sanitat, senyor Manuel Cervera Taulet, sobre la política general de la conselleria pel que fa a les urgències, tant a nivell hospitalari com extrahospitalari i de transport urgent, que
formula el diputat senyor Juan Ignacio Subías Ruiz de Villa (GP Socialista) (RE número 49.
764, BOC número 209)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, passem al següent punt, d'interpel·lacions.
Correspon el punt sis, que és: interpel·lació a l'honorable conseller de Sanitat sobre la política general de la conselleria respecte a les urgències, tant a nivell hospitalari com extrahospitalari, i de transport urgent,
que formula el diputat il·lustre senyor Ignacio Subías Ruiz de Villa, del Grup Parlamentari Socialista.
(Veus)

Senyora diputada, pregue guarde silenci, i si vol parlar isca vosté al corredor, que allí no molestaria a ningú.
Gràcies.

Senyor Subías, té la paraula.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señor presidente.

Señor conseller, el derecho a la salud es un derecho de ciudadanía, este derecho de sustentarse en una serie de objetivos y valores, como son la
eficiencia, la equidad, la universalización, la solidaridad, la calidad en los servicios.
Ustedes, en muchos casos, están rompiendo estos objetivos y estos valores, como consecuencia, por una parte,
de su gestión, de la gestión de ustedes, y por otra parte, por sus incumplimientos.

Compromiso del Partido Popular: mejorar los servicios de urgencias con más dotación y consultas rápidas.
Compromiso concreto.
Bueno, concreto, más o menos.
Una vez planteado el citado compromiso, para ustedes, ya está, como si se hubiera cumplido, porque para ustedes lo importante es lo que
dicen, pero no lo que hacen, que no suele tener que ver lo segundo con lo
primero y, desde luego, no suele tener que ver con lo que viven los ciudadanos
y los trabajadores.

Mientras ustedes se pasean con «Ferraris» o se van a los Estados Unidos a firmar convenios que podían haber firmado en España perfectamente, mientras tanto nuestra -(veus) Por dos veces, además, efectivamente- nuestra comunidad sigue siendo la de menor gasto por ciudadano, la de baja
inversión y ficticia, la de bajo ratio de personal, la de menor ratio de camas
hospitalarias del estado, la de bajos tiempos de consulta, la de listas de
espera que las tenemos descontroladas, la de hospitales saturados, la de atención primaria desbordada, la de endeudamiento muy importante, la de falta de
participación, abandono de la salud mental y crónicos y dejo para el final el tema que vamos a abordar hoy, como son los
problemas en las urgencias a todos los niveles: las hospitalarias, las
extrahospitalarias, el transporte urgente y las del interior de la comunidad.

Señor conseller, usted dirá: «Dicen ustedes cómo está.
.
.
» Mire, los datos, los que acabo de dar, no son del señor Subías ni del Partido Socialista.
Son datos obtenidos objetivamente de barómetros, de diversos informes, que, desde luego, no son en absoluto parciales.
No.

Como he comentando en otras ocasiones, el sistema mejoraría si se potenciara la promoción de la salud y la prevención de la enfermedad.
Pero, claro, ni la promoción de la salud ni la prevención de la enfermedad son temas donde uno pueda ponerse medallas.
Hay temas que son
más llamativos, que son más bonitos para ponerse medallas, pero son menos efectivos.

Y, desde luego, si potenciaran ustedes la promoción de la salud y la prevención de la enfermedad, no tenga duda de que mejoraría el bienestar de los ciudadanos y aligerarían además algo que es importante a medio y largo plazo, que es la enorme carga económica que soporta el sistema.

Es evidente que la entrada al sistema se realiza a través de la atención primaria.
Tampoco ustedes la atención primaria han sido capaces de potenciarla durante estos años.
Baste con recordar, y sé que no les gusta, que somos la comunidad con ratios más bajos de personal de enfermería, que somos de los últimos en personal médica, que tenemos bajos tiempos de consulta, seis minutos de media por consulta,
que tenemos un centro de salud cada 18.
000 habitantes, mientras que la media
del estado es un centro de salud cada 15.
000 habitantes.

Todo ello, lógicamente, lleva a una fuerte presión, a esperas elevadas, tanto que supone derivación hacia la asistencia especializada o hacia los servicios de urgencia, por lo
que se producen saturaciones en los mismos.

Señor conseller, ¿dónde queda su compromiso de mejorar las urgencias, cuando las urgencias en las
zonas del interior de nuestra comunidad tienen situación de déficit de recursos, tanto humanos como materiales?
Aquí seguro que no externalizarán ustedes servicios, aquí seguro que no habrá concesiones administrativas, aquí es donde tiene que incidir también una administración pública para buscar algo que se llama rentabilidad social y cumplir con los
principios de equidad y de solidaridad.

Le recuerdo que en el último informe del CIS sobre sanidad, somos la última o la penúltima comunidad donde el ciudadano tiene la percepción de que hay más diferencia entre la asistencia en las zonas rurales y en las zonas urbanas.

En las urgencias extrahospitalarias en las zonas urbanas y en las grandes
ciudades, no cumplen ustedes con los parámetros mínimos exigibles: déficit de puntos de urgencia, déficit de personal, precariedad de recursos técnicos -donde no se puede hacer una analítica de urgencia, donde no se puede hacer una radiología básica, que se debieran poder hacer en muchas urgencias-, contratos precarios de los profesionales, problemas de seguridad, los
profesionales tienen que salir en muchas ocasiones con sus propios vehículos para poder dar la asistencia determinada que tienen que prestar.

Pero la situación en las grandes ciudades tampoco mejora lo anteriormente expuesto.
Miren, les
voy a recordar: ciudades como Alicante, con 330.
000 personas, tienen un único punto de urgencia extrahospitalaria para toda la ciudad de Alicante,
330.
000 personas un único punto de urgencia extrahospitalaria, con gran problema de profesionales.
¿Sabe usted que hay fines de semana que han tenido 500 urgencias, 100 atenciones
entre inyectables y curas, que han tenido que hacer asistencias domiciliarias,
y todo esto con un único punto de urgencia extrahospitalaria, donde además tampoco puede hacer, insisto, una analítica ni una radiología básica?
¿Usted cree que eso es razonable?
¿ O que una ciudad como Elche, con casi 250.
000 habitantes, haya exclusivamente
un único punto de urgencia extrahospitalaria?
¿O que en la ciudad de Valencia, con más de 800.
000 habitantes, tenga nada más cuatro puntos de urgencia extrahospitalaria?
¿O que en la ciudad de Castellón, con más de 180.
000 habitantes, sólo tengan ustedes tres puntos de urgencia extrahospitalaria?

Es fácil concluir, tras estos datos, que si hay pocos puntos de urgencia
extrahospitalaria, si hay poco personal y no hay posibilidades de realizar un mínimo de pruebas a los pacientes, la posibilidad de resoluciones, lógicamente, son bajas y, por lo tanto, se producen permanentes derivaciones hacia
las urgencias hospitalarias, derivaciones que podrían evitarse simplemente poniendo más puntos, evidentemente, pero los puntos que hay poniendo igualmente más recursos, con lo cual se daría mayor calidad asistencial en la misma y, desde luego, se evitarían estos traslados.

Y los recursos no son ni muchos ni caros y, en muchas ocasiones, ya tenemos los
recursos.
Lo que no se hace es llevarlos adelante.

Este déficit de recursos, mire, si entramos en el tema del trasporte urgente, pues, la
verdad es que hay zonas del interior de nuestra comunidad donde los problemas
son francamente serios, señor conseller, hay zonas, como por ejemplo, mire, la zona de Benidorm o Villajoyosa durante
el verano, tiene usted.
.
.
, tenemos SAMU y media durante el verano para casi
medio millón de habitantes.
.
.
(Remors) Sí, sí, los.
.
.
, además de que pueda haber helicópteros medicalizados, a pesar de que pueda haber.
.
.
, no me diga usted lo que había o lo que (inintel·ligible) .
.
.
, dígame usted lo que tienen ahora.
Ustedes llevan quince años gobernando, ¿cuándo van a asumir sus responsabilidades y olvidarse de lo que se hizo o lo que no
se hizo en otro momento?
Los ciudadanos les piden a ustedes en estos momentos,
y yo le pido «a usted» en estos momentos.
Cuando nosotros gobernemos, ya nos pedirá usted responsabilidades.
Ahora la responsabilidad es de ustedes.

Y, miren, las urgencias hospitalarias tienen diversos tipos de problemas.
Por
una parte, los puramente estructurales, donde las condiciones de
confortabilidad y de humanización de las salas de espera de las urgencias son francamente lamentables, no son
las mejores, provocando molestias, provocando incomodidades y provocando,
lamentablemente, en muchos casos, hacinamiento.

Bajo número de personal en las urgencias, ¡muy bajo número de personal!
Usted sabe que están teniendo problemas y protestas en estos momentos de los profesionales
sanitarios de bajo personal médico, de enfermería, celadores.
.
.
En fin, y eso está produciendo una fuerte presión para el personal.
¿Sabe que hay centros donde hay dos y tres médicos nada más para atender las urgencias hospitalarias?
Esta fuerte presión asistencial supone.
.
.
, ¿y por qué es?
Una, porque desde la primaria se derivan excesivos pacientes hacia las
urgencias hospitalarias; dos, las urgencias extrahospitalarias no dan respuesta
a los ciudadanos y terminan yendo a las urgencias hospitalarias; y
aproximadamente un 75% de los pacientes que acuden a urgencias hospitalarias lo
hacen directamente.
¿Y saben por qué lo hacen directamente?
Porque saben que si acuden a las otras urgencias, no se
les va a solucionar el problema, porque no se le va a poder hacer la analítica o la radiología y los médicos, en general, somos bastante suficientemente razonables y tenemos
suficientes conocimientos, pero, desde luego, eso no es suficiente, hay que
tener recursos para poder diagnosticar.

En consecuencia, a todo ello, tenemos fuerte presión asistencial, largas esperas para ser atendidos, largos tiempos de estancia en
los servicios de urgencia, largos tiempos de espera hasta que se toma la decisión de si el paciente se va a su domicilio o tiene que ingresar.
Si se decide que
el paciente tiene que ingresar, queda también a un tiempo, en muchas ocasiones mucho más que lo que debiera ser razonable, porque los hospitales están saturados en múltiples ocasiones.

Señor conseller, le vuelvo a repetir, si lo que estoy diciendo no se corresponde con la
realidad, espero que suba usted aquí y que me dé datos.
Si ustedes siguen respondiendo con autosatisfacción y con victimismo, así no se solventarán los problemas, y le recuerdo que los políticos estamos para solucionar los problemas y que ustedes, en estos momentos,
están más preocupados de sus problemas que de los problemas de los ciudadanos, y en
estos momentos ustedes son más un problema que una solución.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Subías.

Té la paraula l'honorable senyor conseller de Sanitat.
(Veus)

El senyor conseller de Sanitat:

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Subías, en respuesta a la interpelación que me formula su señoría, lo primero que debo destacar es que la política del Consell en materia de urgencias hospitalarias y extrahospitalarias ha
sido, es y va a (inintel·ligible) .
.
.
siendo rigurosa y eficaz.
Y a los hechos y a los datos que voy a
exhibirle.
.
.
, así me permiten atestiguarlo.

Un breve repaso a las actuaciones que hemos puesto en marcha en los últimos cinco años, ya sea en infraestructura, ya sea en el ámbito de la política de personal, ya sea en la vertiente de gestión de estos servicios, denotan la seriedad con que se han planificado estas
actuaciones y, sobre todo, la eficiencia con que se ha gestionado el dinero público que está destinado a ese fin.
Y le reitero, señoría, que lo que voy a exhibir son hechos constatables, datos que usted me pide, y
no meras entelequias, y si hago esta afirmación es porque es habitual que desde las filas de su grupo se nos acuse de
(inintel·ligible) .
.
.
presupuestos, y usted mismo, presupuestos o propuestas ficticias o no
reales.

Haciendo gala de la ya proverbial objetividad que le caracteriza al grupo suyo,
no duda en afirmar que buena parte de las actuaciones que recogemos en los
presupuestos nunca se llegan a ejecutar, y hoy quiero presentar una buena
muestra de que esto no es así.
Demostraremos con hechos que sus afirmaciones no tienen fundamento, daré datos, que es lo que usted me pide, pero estoy convencido que luego no tendrá la entereza de salir a la opinión pública para rectificar todo lo que ha dicho que no era verdad.

Afortunadamente, como digo siempre, nos quedarán las urnas para que los ciudadanos valoren la credibilidad de las propuestas
que hacemos unos y otros y los resultados que tenemos.

Dicho esto, comenzaré mi intervención describiendo el programa de mejora de los servicios de urgencia hospitalaria.
Mire, lo presentamos y fue implantado en 2004 con un objetivo fundamental,
reformar los servicio de urgencia, la red hospitalaria, optimizar circuitos
asistenciales internos, para disminuir el tiempo de respuesta y mejorar las
condiciones de trabajo de los profesionales que trabajan en ellos.
En aquel
momento consideramos que el incremento de la población protegida que venía registrando el INE a través de sus padrones en el 2004 iba a provocar a la larga un aumento de la demanda
y, en consecuencia, una mayor presión asistencial.
La respuesta que dio el Consell a esa previsión, que luego se ha cumplido, ha sido destinar 47,3 millones de euros a este fin,
(remors) 47 millones.

En la programación que diseñamos al efecto incluimos obras de ampliación y reforma y equipamiento de 10 centros hospitalarios de las tres provincias.
En Castellón decidimos reformar y equipar el servicio de urgencias del principal hospital
de la provincia, el Hospital General; en Valencia se planificaron actuaciones
en los servicios de urgencia de La Fe, clínico, Luis Alcañiz de Xàtiva, Sagunto, Requena y Gandía; y con lo respecta a Alicante, se incluyeron Alcoy, La Vila, General de
Alicante, General de Elda.
Y, señorías, hoy, cinco años y dos meses después, el 90% de las obras están ejecutadas y en funcionamiento.
Por eso, al inicio de mi intervención señalé que iba a señalar hechos contestables y constatables.

En estos momentos solo resta terminar las obra iniciadas en Vinaroz, que espero
que sea en este primer cuatrimestre cuando las inauguremos; el Arnau de
Vilanova, que ponemos la primera piedra el lunes, esta semana; y el Hospital
Doctor Peset, para alcanzar el grado de cumplimiento del 100%.

Y gracias a estas iniciativas, que se unen a otras como la reciente puesta en
marcha de nuevos hospitales como el de Torrevieja, Denia y Manises, ha
permitido que la red sanitaria valenciana pueda atender al año más de 2.
160.
000 urgencias cada año, y así asimilar la asistencia y la presión derivadas de contingencias como los brotes de gripe, sin las saturaciones que
se registraban en otra épocas.

Y, señorías, dentro de las actuaciones que acabo de reseñar, no he incluido al nuevo Hospital La Fe, un centro que, le recuerdo, va a
contar con el servicio de urgencias más moderno de nuestra comunidad.
Este servicio, que, estimamos, será capaz de atender 636 urgencias diarias, 232.
000 pacientes al año, disfrutará de unas instalaciones amplias, equipamiento moderno y, sobre todo, acorde con
la categoría que otorga su condición de hospital de referencia a la comunidad.
(Veus)

Por otro lado, y sin abandonar el programa de los servicios de urgencias, me
gustarías destacar ahora que la Conselleria de Sanitat ha venido trabajando en otras
vertientes, por cierto, ya descritas anteriormente en esta cámara.
Aludo, en concreto, a la que hacía en el año 2004 el servicio de atención presencial y de información a salas de espera de los servicios de urgencia de nuestros hospitales.

En el 2004, el servicio (inintel·ligible) .
.
.
seis hospitales de la Agencia Valenciana de Salud, La Fe, Doctor Peset,
Sagunto, Gandía, General de Castellón y General de Elche, y un año después, San Juan, Orihuela, General de Alicante, Clínico de Valencia, Xàtiva, Ontinyent, Requena y Vinaròs.
Hoy, esta medida, que valoramos en 3,2 millones de euros, se ha implantado en
todos los centros previstos, como dijimos en su momento, permitiendo mejorar el
nivel de información que reciben los usuarios del servicio.

Los integrantes de dicho servicio informan sobre la ubicación de los pacientes, posibles traslados a pruebas diagnósticas, periodo aproximado de espera, procedimiento que deberán seguir tras el alta hospitalaria.
Es indudable que esta iniciativa, junto con
la adecuación de espacios realizada en la sala de espera, está ayudando a mejorar la calidad percibida por los pacientes y sus familiares en
los servicios de urgencia.

En el ámbito clínico, quisiera destacar la implantación del sistema Manchester de triaje.
Este sistema, si usted lo conoce, reduce el
tipo de valoración del estado de salud del paciente, lo que permite al personal de urgencias
priorizar aquellos casos que son realmente urgencias y patologías más graves.
Este sistema Manchester, que es referencia en Europa, en el resto de
España solo está instaurado y colocado en hospitales muy concretos.
Nosotros lo tenemos en toda
la comunidad, está operativo en todos los centros que cuentan con puertas de urgencia.

Entre otras cosas, quisiera destacar ahora que el funcionamiento de las
urgencias hospitalarias está condicionado, como usted bien ha dicho, en gran medida, al buen hacer de los
servicios de urgencia extrahospitalaria.
Su adecuado funcionamiento afecta no
solo a la eficacia (inintel·ligible) .
.
.
tratamientos finales (inintel·ligible) .
.
.
patologías, sino también a la regulación de flujo de pacientes que acuden a las urgencias de los hospitales.

Convencidos como estamos del enorme impacto que estos servicios provocan en la
organización sanitaria, en Consell ha realizado en este lustro un importante esfuerzo de
cara a la consolidación y mejora.
Este esfuerzo se ha traducido en un notable incremento de recursos
asistenciales tanto en parque de vehículos como en puntos de atención continuada.

Respecto al primero, debo destacar que en la actualidad disponemos de 3 centros
de coordinación de urgencias, 483 vehículos de urgencias y emergencias, de los cuales, 45 son SAMU, 103 son soportes
vitales básicos y 324 son unidades de transporte no asistido (TNA).
Estas cifras, señor Subías, nos sitúan entre las comunidades con mejor ratio de ambulancias por habitante.
Además, este sistema de trasporte terrestre se complementa en la actualidad con un
nuevo servicio como es el trasporte sanitario aéreo.
La Conselleria de Sanitat dispone en estos momentos de 3 helicópteros que dan cobertura a la
comunitat.
De ellos, dos están medicalizados permanentemente y un tercero se puede medicalizar en función de las necesidades asistenciales.
El primero fue contratado y puesto en
funcionamiento por la conselleria en el 2008, mientras que los otros dos han sido cedidos por la Conselleria de
Gobernación.

Durante el 2001, el número de servicios que prestaron estos helicópteros fueron 475, de los cuales, 220 fueron por emergencias y 129 trasporte
intrahospitalario.
Por otra parte, la conselleria está trabajando junto con la Conselleria de Infraestructuras en el plan de
helipuertos, que dotará a los hospitales y a las estaciones cerca de ellos, de helipuertos capaces de
reducir el tiempo de las emergencias sanitarias.
(Veus) El CICU, durante el 2009 ha recibido más de 950.
000 llamadas, de las cuales, 200.
000 provocaron movilización de alguno de nuestros servicios de trasporte.

Por lo que respecta a la segunda faceta que indiqué, los servicios de urgencia extrahospitalarios, he de decir que se vienen
prestando en 175 puntos de atención continuada de los centros de salud y en los 6 puntos de atención sanitaria urgente que existe en las ciudades de Valencia, Alicante y Elche,
convirtiéndonos, señor Subías, en una de las comunidades autónomas con más puntos de atención continuada extrahospitalaria.

En estos momentos estamos trabajando en la racionalización y la mejora de la coordinación en estos 181 puntos de atención urgente, intentando mejorar su capacidad de respuesta ante una crisis
sanitaria, ser más resolutivos, pero también intentar evitar derivaciones que son innecesarias.

Seguimos con la vertiente tecnológica, y decirles que tanto con el proyecto Comdes como con el proyecto Cordes
tenemos información suficiente y tecnología suficiente para conectar todos los servicios sanitarios urgentes modernizando
sus conexiones y sus derivaciones.

Quiero anunciar hoy aquí, en las Cortes, que estamos informatizando todos los puntos de atención continuada extra e intrahospitalaria que existen en la red de atención primaria y hospitales con el fin de interconectar todas las urgencias
hospitalarias y crear una puerta de urgencias virtual única.
Eso estará antes de que llegue el mes de julio, eso es, la propuesta 454 del programa
electoral del Partido Popular y eso va a permitir, entre otras cosas, que
cualquier ciudadano que acuda a urgencias a partir del mes de julio en
cualquier punto de la red hospitalaria y atención primaria de nuestra comunidad.
.
.
, le va a permitir incluir su atención de urgencias en la historia clínica electrónica y le va a permitir, en las puertas de hospital, recibir las recetas médicas que precise y no necesitar ir al médico de cabecera a rehacerlas.
Somos la primera comunidad que va a tener esta
tecnología a disposición de los ciudadanos.
Una cosa más.

De esta forma daremos continuada información de urgencias hospitalarias con extrahospitalarias y, además, contribuirá a disminuir tiempos de respuesta y redundará, en definitiva, en que mejore la calidad del servicio.

Señoría, esto, además, se rubrica con el manual de acreditación que el servicio de Inaceps, de acreditación sanitaria, en materia de urgencia, se ha presentado los últimos días.

Para terminar, señorías, quisiera hablar de la política de personal, la falta de empleo eventual, la conversión del empleo eventual en plazas estructurales, la OPE que está a punto de salir publicada, donde deja la interinidad del personal sanitario
entre el 3 y el 5%, los acuerdos firmados en mesa sectorial por unanimidad que
ayudan a mejorar la retribución de los profesionales y que nos convierten en una de las referencias a nivel
nacional, etcétera, etcétera, etcétera, y la consolidación, como digo, hace que más de cuatrocientos diez profesionales de servicios de urgencia consoliden su
empleo.

Para terminar mi intervención, me gustaría lanzar un último mensaje sobre la necesidad de hacer un uso correcto de los servicios de
urgencia.
Sabemos que en los países desarrollados es habitual utilizar inadecuadamente.
.
.
y acudir a urgencias
hospitalarias.
Sin duda, una educación sanitaria correcta, que es el compromiso que tiene este gobierno, hará que los servicios se utilicen adecuadamente y la necesidad de integración y coordinación de todos los recursos asistenciales repercutirá en la calidad final, que, como ha visto con datos concretos desde hace cuatro o
cinco años, hemos ido mejorando, convirtiéndonos en una de las comunidades de referencia a nivel nacional.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor conseller.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señor presidente.

Señor conseller, no me ha sorprendido.
Ha venido usted con su manual, ¿eh?
, a recitarnos lo que han hecho, lo que no han hecho, pero quieren hacer.
Me
recuerda.
.
.
, esta mañana, en el parlamento -usted no estaba-, un compañero, el señor Mata, le recordaba a la alcaldesa y a todos los diputados y diputadas que decían «la Copa del America la han visto 2.
000 millones de personas, ¿eh?
, 2.
000 millones, uno de cada tres»; y decía muy graciosamente «uno de cada tres chinos, uno de cada tres españoles.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Señor Subías.
.
.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Sí.

El senyor vicepresident primer:

.
.
.
la seua senyoria, (remors) la seua senyoria.
.
.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Es que estoy.
.
.

El senyor vicepresident primer:

La seua senyoria està.
.
.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

.
.
.
hablando del asunto.

El senyor vicepresident primer:

Si me permet, me permet parlar a mi?

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Sí.

El senyor vicepresident primer:

La seua senyoria està en torn de rèplica i, segons el que diu l'article 71, la rèplica és d'allò que vosté haja sigut contradit.
(Veus) En la primera intervenció vosté pot dir el que vullga, però no en la rèplica.
(Remors) Atinga's a la qüestió.
(Veus)

Senyora Moreno!
(Veus) Mire, no está en la cuestión.
¡Cállese o le llamo al orden!
(Veus)

¡Señor Luna, le llamo al orden por primera vez!
(Veu del senyor Luna)

¡Señor Luna, le llamo al orden por segunda vez!
(Veu del senyor Luna) ¡Y le advierto que si le llamo la tercera le expulsaré de la sala!
(Veu del senyor Luna)

¡Señor Luna, (remors) le llamo al orden por tercera vez y le ruego abandone la sala!
(Veus i protestes) ¡Abandone la sala!

Senyories, se suspén la sessió.
(Veus) Abandone la sala!

¡Fuera, fuera!
(Veus) Y le advierto, le advierto que no puede asistir al pleno hasta que finalice.
No
podrá asistir a la sesión de mañana.
¡Fuera, haga el favor!
(Veus i aplaudiments)

(Se suspén la sessió durant uns instants)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, se reprén la sessió.
(Veus)

Señora Moreno, la llamo al orden por primera vez.

Váyase, váyase, quedaremos mejor.
(Veus)

Señor Subías, está en su derecho de continuar en el turno de réplica, si lo estima conveniente.
(Veus)

Veo que renuncia al turno de réplica.
Muchísimas gracias.
No, está en su derecho si quiere continuar, ¿eh?
, siempre y cuando se atenga a la cuestión.

¿Quiere continuar?
¿No?
(Veus i pausa)

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Señor presidente, solamente quería decir.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Si sus señorías no guardan silencio, lo siento, pero no le puedo oír.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Sólo quería decir que discrepo -y esto evidentemente entra dentro de mi libertad- con su actitud, que se me ha impedido la palabra y ejercerla, que creo que en
un parlamento es tremendamente grave impedir la palabra de un parlamentario.

Creo que el ejemplo que estaba poniendo tampoco era tan agresivo, sino
simplemente estaba recordando un pasaje que había ocurrido esta mañana.
Y, en función de esto, evidentemente, yo no puedo permitir lo que está sucediendo y, si mis compañeros han abandonado, ya comprenderá que la libertad de expresión está muy por encima de otras cosas, y usted nos la ha quitado.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, (aplaudiments) yo respeto su opinión, aunque no la comparto.
Usted renuncia al turno de réplica, Por lo tanto, el punto está agotado.

Senyories, passem al punt set, que és: interpel·lació al Consell sobre la política general del Consell al voltant de la gestió de residus, que formula la diputada Mireia Mollà i Herrera, del Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís.

Correspon la resposta al vicepresident tercer del Consell i conseller de Medi
Ambient, Aigua, Urbanisme i Vivenda.

La senyora Mireia Mollà té la paraula.
(Pausa)

Si la senyora Mireia Mollà no fa ús de la paraula, entenem que renuncia i decau la iniciativa.
Està en el seu moment de formular-la, d'acord amb el que establix el reglament.

Va a defensar la interpel·lació, senyora.
.
.
?
(La senyora Mollà parla, des de l'escó, amb el micròfon desconnectat)

Estic mirant-la, però com veig gestos que no comprenc.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

El meu grup parlamentari creu que este tema és molt fonamental, però sobretot, sobretot, creu que este tema no se pot tractar en esta tessitura, una
tessitura que des d'este matí fa que el Partit Popular i la Mesa de Les Corts.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
vulnere sistemàticament el dret dels diputats.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Entenc que retira la interpel·lació.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
i, per tant, nosaltres anem a renunciar a un debat.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Perfecte!

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
que creguem molt fonamental i que anem a deixar per a altra sessió.

El senyor vicepresident primer:

Moltíssimes gràcies, moltíssimes gràcies!

Senyories, se suspén la sessió, que continuarà demà a les deu del matí amb les preguntes al president.

Moltíssimes gràcies.

(Se suspén la sessió a les 19 hores)