CAM%052586.03.12%20macro.html





Comissió no permanent especial d'investigació sobre el procés que ha dut a la intervenció per part del Banc d'Espanya, el passat 21 de juliol, de la Caixa d'Estalvis del Mediterrani (CAM), amb la destitució de tots els gestors, en un procés de reestructuració adreçat a un nou intent de privatització que fins i tot podria desembocar en la desaparició de la societat, realitzada el dia 12 de març de 2015.
Comença la reunió a les 10 hores i 42 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 4.

El senyor president:

Senyories, bon dia.

Anem a procedir a la celebració de la Comissió d'investigació sobre el procés que ha dut a la Caixa d'Estalvis del Mediterrani, la CAM, a ser intervinguda pel Banc d'Espanya, en data 21 de juliol de 2011, i a la destitució de tots els seus gestors en un procés de reestructuració dirigit a un nou intent de privatització que inclús -açò està fet en aquella època- inclús podria desembocar en la desaparició de la societat.
He llegit el que és el títol de la comissió, com és preceptiu, sense perjudici de tot el que ha vingut ocorrent des d'aleshores.

Anem a procedir a l'ordre del dia previst.
I, en primer lloc, pregue a la senyora secretària comprove el quòrum.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies, senyora secretària.

Senyories saben que vam començar esta comissió fa més de tres anys.
Han treballat de forma constant les seues senyories i s'han celebrat una sèrie important de compareixences, s'han rebut documents.
En definitiva s'han celebrat moltes reunions d'esta comissió.
L'acta és un acta molt extensa.
Per això, el lletrat en este moment no la té a disposició de les seues senyories.
Però que tinguen la completa seguretat que quan mos la facen arribar estarem oberts a que puguen fer les matisacions, modificacions i correccions que creguen oportunes.
O siga, que en ningun moment hi haurà indefensió per part de ningú.
Que tinguen coneixement que aixina serà, com no pot ser d'altra forma.

Proposta de dictamen elaborada per la ponència designada per la comissió.
Debat i votació

El senyor president:

El primer punt és debat i votació de la proposta de dictamen elaborat per la ponència designada per la comissió.

Com ja hem parlat anteriorment anem a concedir la paraula de menor a major als quatre grups parlamentaris per temps de deu minuts i després tindran la possibilitat de replicar per temps de cinc minuts.

Les votacions per evitar que, si se vota primer el dictamen que recomana la ponència, si prosperara, per evitar que decaigueren els vots particulars, quant a votació només, que podien mantindre'ls, dels grups parlamentaris que no subscriguen el contingut d'eixa proposta de la ponència, votarem a la inversa.
Votarem primer els vots particulars i finalment votarem la proposta que recomana la ponència, sense perjudici del dret que tenen els grups que hagen presentat o que presenten vot particular a que se publiquen i a que puguen defensar-lo en el ple.
Estem d'acord, senyories?
Perfecte.
Endavant.

Té, en primer lloc, la paraula l'il·lustre diputat senyor Lluís Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Aquesta legislatura ha sigut la legislatura en què pràcticament va desaparéixer el sistema financer valencià i també ha sigut la legislatura, des del punt de vista de les Corts Valencianes, probablement una de les coses perquè es recordarà esta legislatura és perquè durant més de tres anys, quasi continuats, un grup de parlamentaris vam estar ací tractant d'aclarir què havia passat amb una de les entitats que ha desaparegut, en este cas la Caixa d'Estalvis del Mediterrani.

Vam ser nosaltres els qui vam presentar la proposta, però va ser recolzada de forma unànime per tots els grups de la cambra.
Jo crec que hem fet un treball prou intens durant molt de temps.

Jo vaig a explicar una miqueta les conclusions a què hem arribat nosaltres, quines són les recomanacions que faríem i després explicarem un poc quina és la nostra perspectiva davant del que puga resultar el dictamen final.

Entenem que la CAM va entrar en fallida a causa d'una política insensata de creixement i expansió vinculada al sector immobiliari.
Una política clarament dirigida a afavorir determinats interessos que s'allunyen moltíssim dels objectius del que hauria de ser una entitat sense ànim de lucre.

Els administradors de la CAM, que estaven designats de forma decisiva per la representació política, autonòmica i municipal majoritària, no sols no van actuar contra aquesta tendència sinó que amb tota probabilitat la van afavorir.

La direcció de l'entitat i un reduït grups de representants públics van dirigir els processos d'elecció per assegurar-se que la presa de control democràtic de l'entitat fóra senzillament això, una mera aparença.
Des de la seua posició de control es va assegurar, alhora, la participació en projectes desnortats impulsats pel govern valencià i un recolzament massiu al mercat immobiliari.

Més enllà de la competència expansionista i de la concessió de crèdits minoristes per l'adquisició d'immobles, la CAM va practicar una política especialment arriscada de participació en els mateixos negocis immobiliaris.
Aquesta estratègia empresarial s'ha demostrat particularment nociva i va arrossegar la caixa a patir greus problemes de solvència, quan els mercats majoristes dels crèdits dels que depenia es van tancar a partir de la crisi financera de 2008.

La reacció de l'entitat en termes generals va ser la de la fugida cap endavant.
En compte d'afrontar la situació, admetre pèrdues i reposicionar-se va tractar d'ocultar-la, emprant fins i tot estratègies que podien qualificar-se com de falsejaments comptables.

Com moltes altres entitats va voler substituir l'aprovisionament de capital a través dels mercats majoristes pels de minoristes, emetent valors amb poques garanties i col·locant-los a compradors que no complien els requisits exigits formalment per supervisors.

I la CAM va anar encara més enllà emetent i venent quotes participatives des de paradisos fiscals, dit siga de pas, uns instruments que no podien deslligar-se legalment de les caixes d'estalvi i que han acabat perdent tot el valor, amb unes enormes pèrdues per a xicotets estalviadors clients de tota la vida de l'entitat.

Resulta difícil d'entendre el recolzament i la participació de la CAM en determinats negocis si no és recorrent a l'existència d'un claríssim tracte de favor a determinats empresaris.
Algunes de les inversions i préstecs de la caixa han suposat la transferència directa de recursos a les butxaques de determinades empreses generant gravíssimes pèrdues.
Aquestes pèrdues no sols han afectat els clients de l'entitat i la seua obra social, amb clar risc de desaparéixer, sinó que han estat socialitzades a través de les ajudes del FROB i l'esquema de protecció d'actius amb la que es va vendre per 1 euro l'entitat al Banc de Sabadell.

També resulta difícil d'entendre la persistència en l'estratègia immobiliària després de 2008 i molt més l'aventura americana a Santo Domingo o Mèxic.
Aquests disbarats posen en evidència la incompetència global dels mecanismes de supervisió.

Les auditories externes afirmen que elles no podien saber res.
L'Institut Valencià de Finances, com a instrument del govern valencià, ha declinat exercir cap tipus de supervisió excusant-se en que això corresponia íntegrament al Banc d'Espanya.
I, finalment, el Banc d'Espanya i la Comissió Nacional del Mercat de Valors reconeixen que sabien, però afirmen que legalment no podien fer res.

El sector financer valencià s'ha esvaït.
Les caixes d'estalvi han desaparegut, tret de Caixa Ontinyent, i amb elles un instrument controlat públicament, que hauria d'haver jugat un paper clau en l'eixida de la crisi que ens afecta.
És complicat exigir responsabilitats polítiques, perquè els actors principals del drama ja estan fora de l'escena.

Les responsabilitats judicials pot ser acaben arribant, encara que l'experiència a hores d'ara mou l'escepticisme.
Em resta extraure algunes lliçons en forma de recomanacions, que és el que nosaltres plantegem en la nostra proposta de dictamen.
Concretament cinc, perdó, sis recomanacions.

La primera d'elles, les Corts Valencianes haurien d'instar el Consell perquè instara el Govern d'Espanya a que arbitre mesures per a resoldre els problemes generats a milers de xicotets estalviadors derivats de l'adquisició de productes financers tòxics emesos per la CAM.

En particular, les Corts Valencianes haurien d'exigir una solució política immediata per als posseïdors de quotes participatives que han perdut els seus estalvis a causa de la segregació del Banc CAM, de la mateixa fundació Caixa d'Estalvis del Mediterrani.

En segon lloc, les Corts Valencianes haurien d'instar el Consell per a que resolgueren els problemes de la Fundació Caixa d'Estalvis del Mediterrani, bé aconseguint patrons entre el món financer i especialment entre els beneficiaris de la compra de la CAM, estem referint-nos fonamentalment al Banc de Sabadell, o bé integrant el seu patrimoni al patrimoni de La Generalitat i gestionant els seues béns des de l'administració pública.

En tercer lloc, les Corts Valencianes haurien d'instar el Consell a proposar una reforma de la legislació que regule les caixes d'estalvi i les cooperatives de crèdit per a aconseguir una estructura institucional que permeta un autèntic control democràtic de les entitats.
Ja avance que la reforma que estem tramitant i que s'aprovarà en el ple de final de la legislatura em sembla que no va per aquest camí.

Aquesta reforma hauria d'incrementar el paper supervisor de l'Institut Valencià de Finances i garantir un sistema d'elecció d'òrgans plenament democràtic i transparent.
Així mateix caldria establir un sistema de rendició de comptes que permeta intervencions sumaries i exigències de responsabilitats polítiques, incloent-hi també mecanismes revocatoris.

La reforma també hauria d'arbitrar mecanismes per a preservar el caràcter nul o creatiu de les entitats i garantir el principi de gratuïtat de la seua administració, és a dir, evitar que els administradors i els directius s'aprofiten de la seua posició, i per tant pervertisquen el caràcter no lucratiu de l'entitat, i sobretot que hi haja un control democràtic.
Ja hem vist com els representants dels poder públics que estaven en eixes entitats no devien retre comptes a ningú.
I això és incomprensible.
Si una institució nomena uns representants, eixa institució és responsable dels representants que ha anomenat; si ha sigut recomanat per un partit, eixe partit és responsable dels representants que ha recomanat que s'elegisquen i, per tant, haurien de retre comptes davant d'elles i, per tant, podrien ser revocats si s'entenguera que estan gestionant malament.

Quart.
Les Corts Valencianes insten el Consell per a que inste el Govern d'Espanya a fer modificacions legals profundes per a reformar els mecanismes de supervisió.
Aquesta supervisió s'hauria de fomentar sobre el principi de transparència en la gestió, independentment de la naturalesa jurídica de les entitats de crèdit.

Entenem necessari fins i tot promoure les accions que calga a escala europea o més enllà per a canviar les formes actuals de supervisió, ja que suposen l'assumpció constant de riscs sistèmics que acaben generant enormes costos per als contribuents.

No és normal que les auditories no aprofiten per a res, que no reflectisquen, que és l'única cosa que és pública.
I no és normal que entitats, com el Banc d'Espanya, la Comissió Nacional del Mercat de Valor o inclús l'Institut Valencià de Finances sàpiguen què és el que passa.
I en el cas de la Comissió Nacional del Mercat de Valors i del Banc d'Espanya siguen incapaços ni tan sols de fer públic els desficacis que estaven produint-se en la caixa.

Cinqué.
Les Corts Valencianes insten el Consell perquè inste el Govern d'Espanya a crear una agencia pública de qualificació de risc que audite les entitats de crèdit de risc sistèmic de manera independent.
És incomprensible que les auditories comprades, és a dir, encarregades per les mateixes entitats, encarregades per elles lògicament el que fan és no transmetre el que hauria de transmetre, que és una imatge fidel de l'entitat.
Per tant, entenem que això només pot fer-se des de l'àmbit públic.

I, finalment, les Corts Valencianes insten el Consell perquè prenga les mesures necessàries per a crear una banca pública a partir de les caixes d'estalvi nacionalitzades.
Una banca amb una gestió sotmesa a un control democràtic vinculada a les polítiques socials i econòmiques i amb directius elegits de forma democràtica i amb salaris limitats pels màxims establerts per al sector públic.
Una banca que hauria de tindre com a objectiu fonamental gestionar de manera prudent els estalvis de la ciutadania i proporcionar crèdits a famílies i empreses.
Una banca gestionada a partir de criteris socials de finançament de l'economia productiva i regulada amb transparència i amb llenguatge assequible per a tota la ciutadania.

Per acabar, remarcar que nosaltres per suposat, com ja ho hem manifestat des de primera hora, estem oberts a que puga haver-hi un acord final de recomanacions compartit per tots els grups.
Però ja advertim que per a nosaltres serà innegociable que en eixe acord aparega una referència explícita a exigir solucions sobretot per als quotapartícips.
I, en segon lloc, que aparega una referència explícita a la qüestió de l'obra social, exigint una solució per a ella.
Sense aquestes dos qüestions ens pensarem moltíssim el recolzar qualsevol tipus de dictamen, que lògicament serà el que propose el partit majoritari, perquè és ell el qui té els vots per a aprovar-lo.

Gràcies, senyor president.

El senyor president:

Senyor Torró, el que li deia és que podia continuar, que la presidència serà flexible…

El senyor Torró Gil:

L'he entés perfectament, senyor president, però ja he dit tot el que havia de dir.

El senyor president:

Gràcies.

Il·lustre diputada senyora Mireia Mollà, té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Doncs, bé, després de tant de treball.
.
.
, un treball que, en primer lloc, no ho diu l'informe, però jo crec que tots hem de reconéixer que ha servit, doncs, per a traslladar sobretot a la societat la imatge i la gestió que s'estava fent de la CAM.
I, bé, tindre eixa imatge dels responsables que dirigiren políticament i en la direcció a l'entitat crec que ha estat positiva.
Per tant, doncs, si d'alguna cosa ha servit, sense cap dubte és per a això.

El nostre informe ve a relatar el que nosaltres considerem que són fets demostrats, alguns per la mateixa comissió i altres perquè són evidents i s'han d'emmarcar en el context de crisi econòmica i financera que hem patit, no?

Aleshores, se fan unes conclusions on basem, com a responsabilitats per la pèrdua d'esta entitat, dos qüestions fonamentals: una, la política d'inversions, crèdits i exposició al mercat immobiliari; i, dos, la política de govern intern de l'entitat.

Eixes dos vénen conjuntes, i és el que diguem, amb una qüestió que també ressaltem en l'informe, i és la negligència i descontrol, no solament per les decisions pròpies de l'entitat, com ja dic, en la política de govern intern de l'entitat, sinó en els mecanismes de supervisió i control externs, fins al punt que nosaltres considerem que hi ha hagut una col·laboració necessària de les polítiques que han dirigit els governs estatal i autonòmic, perquè considerem que gran part del desenvolupament de què van poder fer les caixes d'estalvi, no solament la CAM, han estat, doncs, mesures legislatives que promovien lleis del sòl a favor de l'especulació immobiliària; una aposta decidida en una economia basada en la construcció com a eix central; una normativa laxa reguladora de les entitats financeres; els organismes de control i supervisió, tant a nivell autonòmic com a nivell estatal, que van estar sotmesos a unes directrius polítiques que van fer una deixadesa respecte a la seua capacitat controladora.

I tot això, sense el poder polític, no haguera estat possible.

Entenem que en la part d'inversions, de crèdits i exposicions al mercat immobiliari, les entitats crearen un miratge de solvència en esta expansió especulativa immobiliària i, sobretot, amb l'esclafit de la bombolla.
I eixe miratge, ja dic, no solament era una solvència inexistent, uns elements de risc que no es van contemplar amb rigor, uns recursos obtinguts amb engany entre els mercats minoristes per sufragar els desfasaments que se van fer en les operacions financeres especulatives i de promoció immobiliària, un control dels organismes competents que, ja dic, es van demostrar insuficients i negligents, una deficient desprofessionalització dels òrgans d'administració, una, fins i tot, utilització partidista política de les entitats per sufragar projectes de govern i unes directrius que van fomentar una política de retribucions descontrolada i de dubtosa legalitat.

En estes circumstàncies, les caixes, com ara la CAM, abandonaren la seua raó social i van adquirir comportaments com a bancs, sense comptar amb els suficients mecanismes per superar les situacions que sorgirien de la crisi.
I, de fet, se va promoure l'afany competitiu entre entitats; l'expansió territorial compulsiva; la projecció mitjançant inversions arriscades, fins i tot de caràcter internacional; la creació de participades per dur endavant la seua particular política immobiliària.

I tot això no deuria haver estat així, no deuria haver sigut la conversió de les caixes en bancs, si la política pública, encarregada de vetlar pel compliment de les normatives, dels interessos dels clients, de les raons fundacionals de les caixes, dels mecanismes d'inspecció, hagueren fet la seua funció i no posicionar-se com a facilitadors i promotors dels fets ocorreguts.

Aleshores, jo he fet una especial menció.
Jo crec que hem coincidit quasi tots en un fet determinant també que se va produir en la CAM, i que ací el vam poder escoltar amb els administradors del FROB, i és que, a partir de l'esclafit de la bombolla immobiliària, sobretot de 2008, la CAM experimenta un augment inexplicable de la seua exposició al mercat immobiliari.

Nosaltres entenem que esta estratègia sols pot tindre dos explicacions: una, que la valoració sobre les conseqüències que s'esdevindrien de la crisi econòmica financera foren puntuals i, per tant, poder tornar a les mateixes polítiques de la CAM; o, dos, que, fins i tot, ja de manera més negligent, els dirigents de l'entitat estigueren més preocupats per mantindre i salvaguardar el seu estatus retributiu que per reconduir la situació de l'entitat.

En tot cas, s'ha demostrat una estratègia que va ser del tot imprudent i que va arriscar l'entitat, fins al punt de dur-la a la intervenció, va crear índex de morositat insuportables, etcètera.

Ahí hem fet un incís.
Fins i tot els mateixos administradors del FROB, quan se parla del SIP, diuen que, fins i tot, si s'haguera produït eixe SIP, probablement la CAM haguera arrossegat amb ella les entitats que hagueren acompanyat la CAM en este SIP perquè la seua situació pareixia que se trobava ja en un punt de no retorn.
I això és important mencionar-ho.

En eixa fugida endavant, se produïx un fet a partir de 2008, i és la venda massiva de productes com a preferents, subordinades i, fins i tot, en el cas de la CAM, les quotes participatives.

Nosaltres entenem que no és casual que la venda d'estos productes abaste quotes màximes a partir de l'esclafit de la bombolla immobiliària.
I és per això que és una demostració que se feien servir estos productes per a donar uns índex de solvència que, de normal, no se tenien.
I, per tant, van haver de col·locar estos productes com un sálvese quien pueda, no?

Nosaltres pensem que cal fer una menció especial a este fet, que s'ha demostrat una de les majors estafes orquestrades entre el poder financer i el poder polític.

Trobem la particularitat de la CAM, i la mencionem en el nostre informe, sobre les quotes participatives.
Va ser l'única entitat que va comercialitzar este producte; era més tòxic, d'alt risc, i creguem que és mencionable.
I, per tant, nosaltres sí que considerem que qualsevol tipus d'acord també ha de mencionar les quotes participatives.

Quan passem a la política de govern intern de l'entitat, nosaltres fem una diferenciació entre dos grups de persones: en primer lloc, els qui actuaren de manera activa i còmplice en la presa de decisions, junt a la direcció de l'entitat; i els qui actuaren de manera submisa, acatant les directrius marcades pels primers, fent unes delegacions impròpies de les seues responsabilitats d'administració i control.

En este últim cas, fem una referència que este grup de representació, majoritàriament els impositors i impositores, no gaudien de cap tipus de coneixements necessaris en aspectes financers per a desenvolupar la seua tasca diligent i responsable, ni abans del càrrec ni durant el càrrec, on tenien ferramentes i possibilitat de poder acudir a persones que els informaren, amb major diligència, dels acords que s'anaven a prendre.

Així, nosaltres creguem que hi han hagut certes coses que han caracteritzat este grup de persones: una absència de coneixements evident en matèria econòmica o financera; una manca de voluntat per resoldre dubtes i exercir la seua capacitat d'administració i control; una acceptació de la delegació de la seua competència en la presa de decisions en un grup reduït de membres del consell i de les comissions; una acceptació de la intromissió constant de la direcció en les competències pròpies del consell d'administració.

En el cas concret dels impositors i impositores, creguem que existeixen dubtes raonables sobre els mecanismes d'elecció de la seua quota de representació, que han quedat sense resoldre en la comissió d'investigació i que podien passar per la manipulació i control dels sistemes de sorteig.

I, a més, entenem que hi ha hagut una actitud que vindria motivada per la compensació retributiva acordada per als membres del consell d'administració i comissió de control, inversions i retribucions en participades de l'entitat; i que s'haurien establert amb la finalitat d'aconseguir el seu beneplàcit en la presa de decisions que marcava la direcció.

Sobre el primer grup, sobre el controlador de l'activitat de l'entitat que exercia el poder absolut en la presa de decisions, que sotmetia a la seua voluntat la resta de persones que formaven part del govern dels òrgans d'administració i control i que va determinar la política de govern intern, nosaltres entenem que cal mencionar, específicament, el president de la CAM, els de la comissió de control i membres de la comissió de retribucions, junt la direcció general de l'entitat.
I volem ressaltar la figura de Modesto Crespo, Roberto López Abad i María Dolores Amorós.

Actuaren conscientment, malgrat saber la greu situació de la CAM.
Prengueren decisions, contravenint la normativa.
Dissenyaren una política retributiva indecent i, aparentment, il·legal.
Assumiren un rol de complicitat, vulnerant la separació de poders que devien marcar entre el consell d'administració, la comissió de control i la direcció.
I van donar via lliure a eixa política d'inversions, crèdits, projectes, empreses participades, productes tòxics.
.
.
, que van conduir a la fallida de la CAM.

Ahí creguem que cal mencionar també un fet destacable a partir de 2008, com van ressaltar els administradors del FROB, i és que la política retributiva, a partir de 2008, va experimentar una multiplicació quant a les dietes, remuneracions en les participades -Incomed, Tinser, Gesfinmed, TIP-, acords amb blindatges, prejubilacions i indemnitzacions beneficioses per als directius, complements retributius que no deurien haver-se cobrat.
.
.
, fins al punt d'haver pres acords, sembla ser, amb caràcter retroactiu.

Estos acords, ¿per què se van prendre?
Doncs, també gràcies al maquillatge de comptes.
I ací nosaltres diguem que el maquillatge de comptes, lògicament, el seu màxim exponent de demostració és el fet que la CAM va comptabilitzar guanys abans de la intervenció i, després, va requerir una injecció del FROB de més de 5.
249 milions d'euros.

Però, a més a més, estos comptes, efectivament, que donaven veracitat i donaven altes qualificacions a la CAM, venien avalats, any rere any, per les auditories de KPMG.

Nosaltres entenem que no és argument per a la comissió el fet que els directius de KPMG van dir en la seua compareixença, i és que se'ls havien amagat dades que resultaven necessàries per a la seua tasca d'auditoria.
Nosaltres creguem que això és una deixadesa de les seues funcions i acordem traslladar la petició a l'autoritat competent en matèria d'auditories de l'inici de l'expedient corresponent que es puga derivar d'esta actuació, que entenem negligent per part de l'auditora KPMG.

Entenem que hi ha una tònica general en tots els responsables de l'entitat, i és que no han assumit les seues responsabilitats, no han entonat en cap moment el mea culpa, s'han contradit en les seues declaracions; i tot per voler mostrar una actitud en la CAM que, en tot cas, no va ser pròpia i cap d'ells ho ha assumit.
Nosaltres entenem que eixa negativa, la d'assumpció de responsabilitats, considerem que és digna de reprovació, i així ho traslladem com a acord.

També entenem que cal destacar el fet que la negativa del director de la CAM durant anys, en els temps, sobretot, en què es van produir els fets que se van investigar, a declarar en esta comissió ha constituït un impediment per al complet treball de la comissió.
Així que, de forma particular, reprovem Roberto López Abad.

Tenim la part de la col·laboració necessària, per acció o omissió, dels organismes controladors.
Fem una menció especial al Banc d'Espanya, també va ser lo peor de lo peor -eixe és el títol, de la nostra part, del Banc d'Espanya en el nostre informe-.
Entenem que va haver-hi una nul·la política de supervisió i control de la CAM.
I, a més, és que els fets ocorreguts no s'han esdevingut particulars per a la CAM, sinó tot el sistema financer.
Per tant, creguem que, clarament, hi ha hagut una nul·la política de supervisió.

Podem concloure, per tant, sense gènere de dubtes, que la política que va dirigir el Banc d'Espanya va ser negligent, a l'hora de fer efectiva la seua labor de supervisió i control, i que dita qüestió ha conduït a un dany irreparable.

Més enllà, afegim que entenem que hi ha hagut una col·laboració necessària i conscient del Banc d'Espanya en eixa política que s'estava duguent, que, efectivament, anava a una excessiva exposició al mercat immobiliari, injeccions de capital dels mercats majoristes en època d'expansió sense suficients mecanismes de protecció, recórrer als mercats minoristes massivament i amb engany amb l'esclafit de la bombolla immobiliària, el descontrol dels òrgans interns en mans de les direccions, etcètera.

De tot això era conscient el Banc d'Espanya.
I, per això, quant a la direcció concreta, política, del Banc d'Espanya, entenem que existeixen motius raonats per a demanar la reprovació del senyor Miguel Ángel Fernández Ordóñez, a qui fem una especial menció perquè, efectivament, creguem que va ser decididament partícip d'una política passiva, davant de l'evident risc que estaven assumint les entitats financeres, i els advertiments foren laxos en este sentit; i que, malgrat tot el que ha acabat succeint en el conjunt del sistema financer, encara així, en la seua compareixença, no va mostrar en cap moment assumir les seues responsabilitats d'unes actuacions que se van demostrar del tot irresponsables i són fets reprovables.

Els advertiments del Banc d'Espanya a la CAM els mencionem.
Existeixen, és cert; però pensem que no van tindre accions més decidides i en temps anteriors.
I, per tant, entenem que estos advertiments van arribar a un punt de no retorn en l'entitat.
I considerem que, malgrat eixos advertiments, doncs, no es va produir l'efecte que deuria haver-se produït si estos advertiments hagueren estat en temps i forma i hagueren anat complementats en accions d'expedients o exigències, més enllà que feu el paper del Banc d'Espanya.

En tot cas, sí que ressaltem que estos informes eren traslladats a l'Institut Valencià de Finances i que mai va actuar al respecte, qüestió que deixa en evidència el paper desenvolupat per este organisme en la tasca de supervisió prudencial.

I, per tant, passem a l'inexistent paper de l'Institut Valencià de Finances.
Creguem que existeixen ferramentes al seu abast, obviades pels responsables polítics d'este organisme.
I, clarament, es mantingueren al marge de realitzar qualsevol mesura de control, transparència, supervisió, règim intern, retribucions, protecció dels consumidors.
Creguem que, a més, és destacable el fet que se va demostrar, tant pels responsables del Banc d'Espanya com de la Comissió Nacional del Mercat de Valors, que van argumentar que mai van tindre cap tipus d'interlocutors amb els responsables de l'Institut Valencià de Finances.
Així, l'Institut Valencià de Finances tenia la possibilitat de reaccionar i no ho va fer.
Per això, nosaltres entenem que fins i tot l'Institut Valencià de Finances en la seua compareixença no va mostrar cap tipus de pudor en desentendre's de les seues funcions i no hi ha hagut cap assumpció de responsabilitats, ni tan sols de reconeixement d'estes.
Així que també demanem la reprovació als responsables polítics de l'Institut Valencià de Finances per l'actuació que ens ocupa.

Fem una especial menció que esta comissió s'ha quedat coixa.
Creguem que la no-compareixença dels presidents de la Generalitat valenciana i els consellers d'hisenda, com a màxims responsables polítics del govern valencià i com a responsables del bon funcionament de l'Institut Valencià de Finances ha impedit que se faça una tasca major d'esta comissió que tenia com a objectiu dirimir les responsabilitats polítiques.
Els màxims responsables polítics del govern valencià no han passat i, per tant, creguem que en este sentit mostrem el nostre profund malestar per no haver pogut realitzar completa la tasca encomanada a esta comissió d'investigació i instem Les Corts a demanar la compareixença de Francisco Camps, Gerardo Camps i José Manuel Vela perquè expliquen les seues actuacions com a responsables polítics durant l'etapa de la CAM, que ha estat objecte de la investigació d'esta comissió.

La Comissió Nacional del Mercat de Valors i els clients desprotegits.
Entenem que la llei que regula la Comissió Nacional del Mercat de Valors li atorga la potestat de garantir la transparència en els mercats i també de la protecció dels consumidors.
Aquesta institució va permetre la comercialització massiva d'estos productes, de les preferents, subordinades i quotes participatives en el cas de la CAM, coneixedora d'estes circumstàncies.
Va permetre en el moment en què no va advertir, informar o esmenar esta dinàmica que s'ha evidenciat una estafa, ja que era evident que les entitats estaven utilitzant estos productes per a rescatar-se a si mateixes a costa dels estalvis dels clients minoristes.
I és que, com hem dit, no sols la CAM va ser una entitat que traguera a la venda estos productes de forma exponencial a partir de l'esclafit de la bombolla immobiliària, sinó que el conjunt de les entitats financeres va fer operacions molt semblants a les de la CAM.

I tenint en compte que els clients aptes per adquirir els productes mencionats devien reunir uns requisits delimitats en base a coneixements financers, s'hauria d'haver dubtat de la massiva demanda entre els clients professionals i haver deduït amb facilitat que els clients a qui les entitats estaven venent les preferents subordinades i quotes participatives es tractava de gent que desconeixia la complexitat i el risc d'estos.
Esta inacció per part dels responsables de la Comissió Nacional del Mercat de Valors demostra el seu coneixement i és per això que es reprova els dirigents d'esta entitat.

I, per últim, les recomanacions.
Nosaltres entenem que cal promoure una nova política legislativa que dote de majors i efectives mesures de control el sistema financer.
Esta legislació ha d'abordar de manera decidida el paper a desenvolupar pels organismes de supervisió i control a nivell estatal i a nivell de comunitats autònomes.
Perquè es puga desenvolupar a més esta important i necessària labor estos organismes han d'estar dotats amb els mitjans materials i humans suficients.
Les línies a seguir per eixa normativa han de regir-se pels principis de regulació, seguretat jurídica i rendició de comptes.
A més a més, ha d'establir-se els principis de bon govern, de transparència, de limitacions retributives, d'incompatibilitats i de separació efectiva per garantir l'administració i control respecte a la direcció de les entitats.
S'ha de promoure alhora també una política economicofinancera que supere la visió especulativa.
S'ha d'establir mecanismes diferenciadors entre la part comercial i la part d'inversions en les entitats.
Cal assegurar una major protecció, seguretat i informació, en definitiva, drets als consumidors i consumidores.

Així mateix, la legislació autonòmica estatal i els organismes que han de vetlar pel compliment de la seguretat dels consumidors i consumidores ha de reforçar-se per tal de fer efectiu aquests, estos drets, enfront de pràctiques abusives i enganyoses.
I esperem que este informe puga votar-se i en tot cas assumir-se per part de la comissió, parts d'esta que ens semblen importants.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Francisco Toledo.
Per cert, que ve abillat amb la cinta verda de la Magdalena.
.
.

El senyor Toledo Lobo:

Efectivament.

El senyor president:

.
.
.
com no pot ser d'altra manera.
Té la paraula.

El senyor Toledo Lobo:

Efectivament.
Gràcies, president.

Bé, en primer lloc volem remarcar el treball d'esta comissió que durant tres anys ha pogut traslladar a l'opinió pública de primera mà per part dels actors del desastre que ha ocorregut en la CAM el que ha passat dins d'esta entitat.
Segurament sense esta comissió tot el desastre de la CAM estaria oblidat i només se vorien en el moment en què en els jutjats els temes corresponents es tractaren.
Ara hem aconseguit efectivament tindre molta més informació i, sobretot, que les persones implicades vingueren a donar algun tipus d'explicació quan l'han donat.

Esta comisión ha manejado un buen número de documentación, un número muy exhaustivo de documentación, y ha tenido la ocasión de tener sentados en esas sillas declarando a todas las personas que habíamos acordado.
Sin embargo, queremos empezar destacando que las limitaciones esenciales para el correcto funcionamiento de esta comisión tienen su origen en la voluntad del grupo de la mayoría de excluir a los comparecientes de los máximos responsables políticos de la comunidad, los expresidentes Zaplana y Camps, y los consellers de hacienda Gerardo Camps i José Manuel Vela.
Nadie les ha podido preguntar porque no se permitió que vinieran aquí.

También ha resultado relevante la voluntad de la mayoría de excluir la comparecencia de aquellos representantes de empresas privadas, cuyas relaciones con la caja han podido representar un fuerte quebranto para los resultados de la misma.
Estas empresas que recibieron créditos de forma injustificada en algunos casos, que renovaron créditos de forma injustificada en algunos casos y que han producido ese quebranto multimillonario, ninguno de ellos ha venido a esta comisión a dar explicaciones.
A nadie le hemos podido preguntar.
Y lo que en definitiva han hecho ha sido trasladar sus pérdidas, trasladar sus riesgos a la CAM.

También entendemos que ha sido negativo para esta comisión que la mayoría de los máximos directivos de la CAM y de los máximos representantes hayan venido aquí a declarar, pero que no hayan declarado.
Que hayan hecho una declaración muda, que se hayan acogido a su derecho a no decir nada que pueda serles perjudicial en los procesos judiciales, y que, en algunos casos lo hemos visto, no han dado ningún tipo de explicación.
Han cumplido formalmente con el deber de venir a esta comisión, pero de hecho no han cumplido con el deber de dar explicaciones.

Dicho todo esto, nosotros entendemos que del contenido de las comparecencias y del estudio de la documentación recopilada por esta comisión, que ya hemos dicho que ha sido muy exhaustiva, esta comisión entiende que ninguno de los órganos o entidades implicados en la administración, gestión, supervisión y control de la CAM actuó correctamente durante el proceso de deterioro que sufrió la CAM.
Ninguno de los órganos actuó correctamente durante el proceso de deterioro que sufrió la CAM.
Todos los órganos o entidades implicados podrían haber hecho mucho más de lo que hicieron para evitar este desastre o para conseguir que el desastre fuese de mucha menor envergadura.

Sin embargo, es necesario resaltar que no todos los órganos o entidades tuvieron la misma responsabilidad en ese desastre.
Cada órgano o entidad, en función de sus competencias y del nivel de desempeño con la que las ha ejercido, tiene mayor o menor responsabilidad en el proceso de deterioro de la CAM, que tan caro nos ha costado a todos.

Por otra parte, esta comisión entiende que es necesario distinguir entre las responsabilidades de los órganos que con sus decisiones hundieron la CAM y la de los que no supieron, no pudieron o no quisieron detectar la catastrófica situación a tiempo de salvar la entidad o de ser intervenida con mucho menor coste para los contribuyentes.

Los órganos que con sus decisiones llevaron a la CAM al desastre son los órganos internos de la administración y gestión de la CAM, comité de dirección, comisión ejecutiva, altos directivos, comité de inversiones, consejo de administración y comisión de control.

Los órganos o entidades que no supieron, no pudieron, no quisieron detectar la catastrófica situación a tiempo de salvar la entidad o de intervenirla con mucho menor coste son los externos a la CAM, y de forma directa o indirecta, tienen encomendadas funciones de supervisión y control de dicha entidad.
Nos referimos a la empresa auditora que ha sido la misma durante diez años, al Instituto Valenciano de Finanzas, a los consellers de economía de la Generalitat valenciana, a la Comisión Nacional del Mercado de Valores y al Banco de España.

Entrando en los órganos internos de la CAM, entendemos que esta comisión debe considerar acreditado que tomaron decisiones irresponsables, que el gobierno valenciano y el PP no respetaron la necesaria independencia de esos órganos, y que desde la CAM se diseñó un sistema para debilitar deliberadamente la capacidad de control de dichos órganos.
Estos tres elementos unidos son los que entendemos que llevó a la CAM al desastre.
Y voy a desarrollar cada uno de ellos.

En primer lugar, entre las decisiones irresponsables cabe destacar, según se confirmó aquí por el señor Iturriaga, y consta en diversos informes de Banco de España, siete.
La primera, el elevado crecimiento del crédito y su concentración en el sector inmobiliario.
Cabe destacar que de los 53.
000 millones que tenía de activos en inversión crediticia, solo mil eran del sector industrial.
El excesivo nivel de dependencia de los mercados mayoristas, la ausencia de criterios sólidos en la concesión, administración y seguimiento de los riesgos de crédito.
Hay que destacar que cuando se intervino la CAM estaba prácticamente en un 25% de morosidad, situación inaudita en ese momento.

En cuarto lugar, la huida hacia adelante, que se produce en la CAM a partir de 2008, llevando a la entidad a una posición de debilidad extrema al practicar una renovación sucesiva de créditos sin análisis de la capacidad de pago de los mismos.
Los clientes no podían pagar el crédito, no podían devolverlo, y en vez de pasar a fallidos, lo que hace la CAM es refinanciárselo añadiendo al crédito el propio pago de los intereses que tenían que hacer.
Con lo cual se va una huida hacia adelante que hace la pelota mucho más grande.

En quinto lugar, las deficiencias significativas en el sistema de control interno de la entidad en el área de la inversión crediticia.
No se han aplicado ni políticas ni procedimientos ordenados, y en la concesión los criterios imperantes han sido la existencia o no de garantías suficientes para llevar a cabo el otorgamiento de la financiación, y no un análisis ordenado de la capacidad de pago y devolución de los préstamos que se habían concedido, que es básico.
No basta con que tengas garantías, sino tienes que poderlo devolver, y eso es lo que no evaluaba la CAM.

Las deficiencias significativas en los sistemas de control interno relativo a las políticas de inversiones estratégicas.
No ha existido una política en la que el consejo tenga una idea ordenada y un procedimiento ordenado en base al cual exigir a los ejecutivos cómo llevar a cabo las inversiones, tanto aquí como en el extranjero.

Y en séptimo lugar, las decisiones de búsqueda de entidades que formaban un SIP con la CAM que fue un cúmulo de despropósitos.

De todos estos siete puntos, los dos primeros, la dependencia del mercado mayorista y la excesiva exposición al sector inmobiliario, son comunes a otras entidades financieras.
Sin embargo, estas contaron con gestores y administradores que exhibieron una mayor prudencia y diligencia en el ejercicio de sus funciones, lo que les permitió estar mejor preparadas para afrontar la crisis y no tener un escándalo de intervención como sufrimos aquí.

Sin embargo, los restantes puntos, los otros cinco puntos, marcan una situación diferenciada en la CAM respecto de otras entidades que ha resultado letal para la CAM.
Podemos afirmar, pues, que en el funcionamiento ordinario de la CAM se acumularon errores, vicios e ineficiencias inexplicables que apuntan a gravísimas responsabilidades profesionales, cuando no de otra naturaleza por parte de la cúpula directiva.

En segundo lugar, el tema de que el gobierno valenciano no respetó la necesaria independencia de los órganos internos de la CAM, como lo demuestran los siguientes hechos: en primer lugar, que el consejo de administración fue un campo de batalla entre los consejeros nombrados por el PP, seguidores del señor Zaplana, y del señor Camps, extendiendo al consejo de la CAM la batalla por el poder que libraban los llamados Â«zaplanistasÂ» y Â«campistasÂ» en Alicante.
Y así se relató por alguno de los comparecientes en esta comisión.

En segundo lugar, que ese control viene desde que el propio gobierno valenciano fue asumido por el Partido Popular.
En ese sentido, hemos reproducido una parte de un libro que recomendamos leer para entender toda la evolución del sistema financiero, la que escribió el periodista Adolf Beltrán, Emilio Tortosa.
Converses amb un directiu compromés.
Entendemos que se refleja perfectamente el cómo se hacía ese control desde el momento en que entraron y cómo cuando los directivos no respondieron a ese control, se les cortó la cabeza, se cambió la ley de cajas para facilitar ese control desde el poder político.

En tercer lugar, la puerta giratoria que el gobierno valenciano tenía con las entidades financieras.
Baste recordar que las dos personas que tenían la responsabilidad de las cajas de ahorro acabaron una como presidente de Bancaja y la otra, el señor Uncio, que vino aquí en la comisión de control de la CAM.

En cuarto lugar, que los correos cruzados entre los principales directivos de la CAM durante los años anteriores a la intervención ponían de manifiesto esa permeabilidad y esa maleabilidad de la CAM respecto del poder político.
Quizá el caso más sangrante fue el crédito de 200 millones de euros que se concedió a la CAM por La Generalitat tan solo cuatro días antes de que fuera intervenida.
Y se concedió a pesar de la oposición inicial de la CAM, tras las presiones políticas del propio Gerardo Camps y del propio presidente Francisco Camps, como consta en los correos electrónicos entre los directivos de la CAM.
No hemos podido preguntarles a ellos, pero el hecho está.

El grado de sumisión de la caja al poder político que originó la financiación de proyectos que nunca hubieran sido financiados con criterios técnicos no explica la fallida de la CAM, es cierto, pero sí que explica el que los criterios técnicos se dejaron de lado en la CAM en la toma de decisiones y se permitió estos criterios políticos.

En tercer lugar, dentro de los órganos internos, las medidas diseñadas para debilitar deliberadamente la capacidad de control de los órganos de la CAM.
Entendemos que este ha sido también un factor diferencial de la CAM, en particular el tema de las cuantiosas dietas, escandalosas dietas, como en el caso del señor Crespo, de 300.
000 euros al año; el cómo se diseña un sistema para enriquecerse y para que todos estuvieran contentos y agradecidos; el cómo, además, se extiende a la comisión de control; el cómo ese elemento que favorece el poco espíritu crítico se extiende a los viajes por el extranjero con acompañante y con todos los gastos pagados para las reuniones del consejo de administración y de la comisión del control; y, además, ha quedado constatado en esta comisión que en la mayoría de los casos la comisión de control se reunía justo después de que se hubiera hecho la reunión del consejo de administración, de manera que los actos que tenía que estudiar, validar, analizar, no podía hacerlo, de hecho, porque ni disponía de la información ni disponía del tiempo para hacerlo, con lo cual la comisión de control, de hecho, quedaba anulada.

Ha quedado también constatado que los directivos de la CAM procuraban conseguir que tanto en el consejo de administración como en la comisión de control, o de inversiones, hubiera el mayor número de personas con el menor criterio posible para poder analizar la gestión de la CAM.
Este también es un hecho crítico para explicar el por qué no han funcionado los órganos de control internos.
Y, también -según distintos testimonios-, el acta de los consejos de administración que guardaban un secreto tan grande, que no eran fácilmente accesibles y que, de hecho, alguno de los comparecientes ha acusado de falsedad esas actas.

Como consecuencia, entendemos que los elementos de control interno de la CAM, del consejo de administración, de la comisión de control, del comité de inversiones se corresponden más con actuaciones propias de comparsa del equipo directivo de la CAM que de las funciones rigurosas que deberían desempeñar los mencionados órganos.

A nosotros no nos queda ninguna duda de que la responsabilidad en el hundimiento de la CAM es de quienes tomaron las decisiones irresponsables -antes reseñadas-, de quienes participaron en la sumisión de la CAM al poder político y de quienes diseñaron el sistema para debilitar deliberadamente la capacidad de control de la CAM.
Si bien la máxima responsabilidad corresponde al equipo directivo de la CAM y a su presidente, todos los miembros de los órganos de gobierno tienen una parte de responsabilidad en la medida que con su voto y con su actitud de comparsa coadyuvaron al desastre.
La situación de falta de solvencia a la que se vio abocada la CAM tuvo un efecto secundario pernicioso para los pequeños ahorradores, la CAM optó para resolverla, infructuosamente, por captar recursos emitiendo cuotas participativas y participaciones preferentes.

Entendemos que esa es una irresponsabilidad, esa emisión de los productos por parte de la CAM, no consiguió resolver ningún problema y, sin embargo, sí que se lo creó a los minoristas que vieron atrapados sus ahorros sin saber en la inmensa mayoría de los casos lo que estaban invirtiendo.
Esto respecto a los órganos internos.

Respecto a los órganos externos, decir que, en primer lugar, la empresa auditora; la empresa auditora, la empresa KPMG auditó del 2002 al 2012 las cuentas de la CAM.
Es de reseñar que ningún año, ni tan siquiera en el último analizado, las auditorías realizadas por KPMG detectan irregularidades; sin embargo, posteriormente, sí que hay irregularidades detectadas en las inspecciones a la CAM por parte del Banco de España.

Asimismo, a esta comisión le resulta incomprensible que el deterioro de las cuentas de la CAM reflejado en las auditorías de KPMG no se corresponda con el deterioro finalmente descubierto que llevó al FROB a la necesaria inyección de 5.
249 millones en la CAM y a tener que concederle un préstamo de 3.
000 millones.
Estas auditorías con informe favorable en todos los casos contribuyeron, sin duda, a la laxitud del control interno de la CAM y a que los órganos internos siguieran con los despropósitos que venían diciendo.

En segundo lugar, el Instituto Valenciano de Finanzas.
Ha quedado acreditado en distintas intervenciones que el Instituto Valenciano de Finanzas no hizo ninguna inspección a la CAM ni la supervisó en modo alguno.
Esta comisión constata que el Instituto Valenciano de Finanzas hizo dejación total de las competencias que tiene atribuidas respecto a la CAM por la legislación valenciana.

También resulta llamativo que el Instituto Valenciano de Finanzas no haya instruido ningún expediente para delimitar posibles infracciones administrativas en las que hubieran podido incurrir directivos, administradores, gestores u órganos de administración y control de la CAM.
El artículo 57 del Decreto legislativo 1/1997 establece que la responsabilidad administrativa es independiente de la que pueda corresponder por la concurrencia de delitos o faltas penales.
Y, además, en el artículo 65 se establece que la competencia para instruir expedientes corresponderá al Instituto Valenciano de Finanzas.
No ha instruido ni un solo expediente por responsabilidad administrativa.

Por tanto, el Instituto Valenciano de Finanzas hizo también dejadez de estas funciones, facilitando con esta dejadez que no se pueda sancionar administrativamente a los miembros de los órganos de decisión de la CAM y, en particular, a los elegidos por la administración pública cuya representación generalizada correspondía a personas propuestas por representantes del partido en el gobierno de La Generalitat.

Además de todo lo señalado, tanto los directivos profesionales de la entidad como los miembros de los órganos de gobierno y control accedieron a remuneraciones, a ventajas, a privilegios, a cesantías, al margen de las decisiones de la asamblea general de la caja en algunos casos.
La actuación del Instituto Valenciano de Finanzas, que debía haber rechazado estas actuaciones, fue también especialmente negligente, no actuó.

En tercer lugar, los consellers de hacienda, don Gerardo Camps y don José Manuel Vela.
Esta comisión quiere dejar constancia de que el PP vetó la comparecencia de ambos consellers que eran los responsables de las cajas de ahorro y, por tanto, no se les ha podido preguntar sobre el tema.
Ambos consellers, no obstante, fueron presidentes del Instituto Valenciano de Finanzas y, por tanto, consintieron, ampararon o incluso pudieron fomentar la dejadez de funciones en materias de supervisión prudencial y delimitación de responsabilidades administrativas expuestas en el anterior punto.

No podemos determinar el grado de implicación de los consellers en esa dejación de funciones -antes comentada- dado que no se les ha podido preguntar, pero que haberla, hayla, nos parece obvio.

En cuarto lugar, la Comisión Nacional del Mercado de Valores, las competencias de supervisión y control de entidades financieras que tiene esta comisión son complementarias del Banco de España y se centran en la supervisión de conductas y no en la de solvencia.

Pero, dicho eso, también se ha constado por las declaraciones del señor Julio Segura, que no hacen sino constatar estas declaraciones que la CNMV, aun cumpliendo con la legalidad, no desempeñó sus funciones de forma satisfactoria, bien fuese por falta de personal, por falta de (inintel·ligible) .
.
.
jurídicos, por la lentitud de los trámites a seguir o por todas esas cuestiones juntas.
No es explicable que el expediente lo abriera prácticamente dos años después de que se hiciera la inversión.

Y, por último, el Banco de España.
En la comisión hemos constatado que el Banco de España desarrolló sus funciones de supervisión por medio de las inspecciones que fueron endureciéndose con el paso del tiempo a medida que se detectaban deterioros en la cuenta de la CAM; pasaron de ser anuales a ser varias al año con diversos objetivos, y de ser a distancia a ser in situ en 2008.

Las recomendaciones y requerimientos del Banco de España, a raíz de las inspecciones, fueron enviadas a la CAM y también al Instituto Valenciano de Finanzas.
Se ha constatado en esta comisión que el Instituto Valenciano de Finanzas las guardó en un cajón y que en la propia CAM -al parecer- algunas de esas recomendaciones y requerimientos queda duda de que se leyeran en el consejo y de que actuara como debía de haberse actuado, a pesar de que en las contestaciones al Banco de España se decía que sí que se había hecho.

Si bien es cierto que el Banco de España, a diferencia del Instituto Valenciano de Finanzas, sí que cumplió con la normativa vigente en cuanto al desempeño de sus funciones de supervisión de la CAM, y si bien es cierto que el desastre de la CAM se debió a los errores e irresponsabilidades de sus administradores y gestores, esta comisión entiende que la actuación del Banco de España fue demasiado tardía ya que el Banco de España, que venía advirtiendo de los riesgos que comportaba la deriva de la CAM, no adoptó las medidas necesarias para quebrar esa dinámica, lo que tuvo como consecuencia que el deterioro de la CAM fuera muy grande.

No parece razonable que cuando se actuó la entidad estuviera tan deteriorada que tuvo que dar un préstamo de 3.
000 millones a la CAM y una inyección de 5.
249 millones.
Este resultado revela que, aunque el Banco de España cumpliera con sus protocolos de inspección y demás normas, esta norma necesita una revisión profunda porque se han demostrado inadecuadas, una revisión que, además, se ha hecho a nivel europeo, ¿eh?
, estaba claro que no estaban preparadas para el escenario que hemos tenido, los stress test han ido más allá de lo que se hacía hasta este momento.
Y, por tanto, evidentemente, ha habido ahí una fallida.

También queremos dejar constancia que de todos los organismos externos de supervisión y control el único que ha actuado es el del Banco de España pero, aunque haya sido así, también queremos señalar que su actuación ha sido tardía, que sus protocolos no eran adecuados y que, evidentemente, ha de modificarse todo lo que tiene para que nunca vuelva a pasar.

Respecto a las recomendaciones -y concluyendo ya-, son coherentes con lo que hemos expuesto de debilidades, en primer lugar, impedir que las dietas en las sociedades participadas puedan vulnerar el principio de gratuidad en el desempeño del cargo de miembros del consejo de administración y demás órganos de la caja de ahorros.

Nos congratulamos de que ayer la enmienda que nosotros habíamos hecho al borrador, al proyecto de ley de cajas de ahorro valencianas, fuera aprobada por unanimidad y que, por tanto, este punto lo podamos dar por resuelto.

Impedir que haya pagos en especie de elevada cuantía a los miembros de los órganos de gobierno de las cajas como eran los viajes o gastos pagados para asistir a las reuniones convocadas a lo largo del mundo.
Todo estas cuestiones lo único que hacen es fomentar la complacencia.

Desarrollar mecanismos que impidan usar a los órganos de las cajas como puertas giratorias para las personas del gobierno valenciano que han tenido las cajas bajo sus responsabilidades.
En ese sentido, tenemos una enmienda que ayer no fue aprobada pero que esperamos que en el pleno pueda serlo.
Ningún responsable del gobierno valenciano que haya tenido responsabilidad en las cajas puede -entendemos- formar parte de ningún órgano de gobierno de las cajas.
Esa es nuestra propuesta.

Dar la máxima transparencia a las decisiones de los órganos de gobierno de las cajas, dejando la confidencialidad solo a aquellas decisiones estratégicas que afecten a la competencia de las cajas con contras entidades financieras.
También es otra propuesta que hemos hecho en la ley de cajas y que tampoco fue aprobada ayer pero que entendemos que en el pleno debería de revisarse.
La opacidad es aliado de todo tipo de corruptelas, de irresponsabilidades y de decisiones rechazables.

Procurar que los miembros de los órganos de gobierno tengan suficiente cualificación para poder analizar las decisiones que deben tomar.
Lo que ha pasado en la CAM de extraer a los menos cualificados para que estén los órganos de administración y control no debe de volver a pasar jamás.

Revisar los protocolos de actuación de la Comisión Nacional del Mercado de Valores, las funciones que pueden desarrollar sus inspectores, la dotación de personal para garantizar que la entidad pueda desarrollar las funciones encomendadas.

Revisar los procedimientos de las auditorías de entidades financieras para evitar casos como el de CAM y asegurar un tiempo máximo durante el cual una empresa pueda auditar a una misma entidad financiera.
No parece razonable que la continuidad de una auditora como KPMG, con un cliente como la CAM que -según se dijo aquí- era un contrato de unos seis millones de euros al año-, ¿eh?
, esa continuidad pueda ser sine díe porque de alguna manera favorece la complicidad entre la caja y el auditor, entre el auditor y el auditado.

Revisar los procedimientos supervisores del Banco de España y asegurar que los nuevos procedimientos aplicados retrospectivamente a la CAM y a otras entidades intervenidas permiten detectar a tiempo el deterioro de las entidades y permiten tomar acciones correctivas para garantizar la continuidad de las entidades.

Y, por último, queríamos dejar constancia de que todas estas recomendaciones a la caja que nos queda, a Caixa Ontinyent, que ha demostrado prudencia y buena gestión, seguramente no necesita de ninguna de ellas para seguir con la trayectoria que tiene acreditada.
Deberíamos aprovechar para hacer un reconocimiento de la buena gestión que se ha hecho en Caixa Ontinyent.
Sin embargo, parece oportuno realizar los cambios que proponemos como respuesta a los fallos detectados porque las normas no deben pensar en las mejores situaciones; en las mejores situaciones normalmente no hacen falta normas, ¿eh?
, deben pensar en las situaciones peores.

Dicho todo esto, nos gustaría lograr un dictamen final con el máximo consenso posible y estamos abiertos -como ya en la ponencia hablamos- a que podamos discutir, podamos hablar en lo que nos queda hasta el pleno para conseguir ese dictamen porque entendemos que lo que ha pasado en la CAM debe de ser convenientemente condenado, las responsabilidades debe de ser convenientemente señaladas y deben de producirse de esta comisión una serie de recomendaciones para que jamás vuelva a pasar una cosa como ésta que -recordemos- nos ha costado 5.
249 millones de euros a los contribuyentes, un crédito de 3.
000 millones a una caja que se vendió por un solo euro, y, sobre todo, perder una entidad financiera valenciana, que ese valor es incalculable.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Toledo.

Senyories, com veig que algun diputat s'estranya que la presidència siga tan flexible hui en l'aplicació del temps, jo, el meu criteri sempre ha sigut que el més important és la qüestió i el rellotge no ha de ser obstacle perquè en una sessió en què es tracta de resumir el treball de més de tres anys, quasi quatre anys per part de les seues senyories, que el rellotge siga l'entrebanc perquè puguen exposar-ho.

Per tant, que ningú s'estranye, pense que el parlamentarisme és això i, com ho crec, doncs ho defense.

Bé, perdó per l'aclariment.

Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Vicente Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Muchas gracias, señor presidente.

Antes de iniciar mi intervención, quisiera poner de manifiesto el agradecimiento a todos los miembros de la comisión, los presentes y los que ya no forman parte de la comisión y, especialmente, a la mesa de la comisión por facilitarnos el trabajo -entiendo yo que hablo en nombre de todos- a todos los miembros de la misma.

Del análisis de la documentación aportada en la comisión de investigación por las entidades requeridas para ello y del contenido de las comparecencias celebradas, sin perjuicio de las actuaciones que se están llevando a cabo en los tribunales de justicia, deducimos lo siguiente:

En cuanto a los órganos de dirección de la CAM, tanto el consejo de administración como la comisión de control de la entidad, al parecer actuaron en la gestión de la entidad alejados de los principios de responsabilidad, cautela y prudencia, incluso se desprende, por ejemplo, de la asignación a cada uno de sus componentes de unos sueldos desorbitados que -según algunos comparecientes- percibían bien de la propia entidad CAM o a través de algunas de las sociedades participadas en el caso de aquellos altos cargos que no tenían remuneración en la entidad.

Asimismo, ha causado estupor en el seno de la comisión tener conocimiento del despilfarro que supuso reunir a sus órganos de gobierno en los últimos años en diversos países y continentes a cuyas reuniones asistían la mayoría de sus miembros, alguno de ellos con su respectivo acompañante, junto con una persona de la entidad que debía asistirles, todo lo cual ha supuesto un gasto innecesario y prescindible.

Quienes tomaron esta serie de decisiones aparecen también como responsables de adoptar medidas encaminadas a mejorar su situación personal con un sistema de incentivos que, a base de presuntas manipulaciones en las cuentas y balances de la entidad, les llevaban a percibir cantidades a todas luces excesivas e injustificadas en conceptos de incentivos por la -entre comillas- buena marcha de la entidad.

A este respecto, los correos aportados a la comisión ponen de manifiesto esta práctica, lo cual es de todo punto deleznable e inadmisible, al igual que pudo comprobarse por las comparecencias de algunos de estos señores en esta comisión.

Todo ello evidenció una voluntad clara de obtener ingresos sin valorar ningún tipo de dedicación especial ni profesionalidad ni ponderación de esfuerzos, sino simplemente por estar en ciertos órganos.

También ha quedado demostrado que, presuntamente, se procuraron, a su vez, para todos ellos unas pensiones vitalicias asignadas con fecha 30 de marzo de 2011, a tres meses de la intervención, mediante el pago de 1,6 millones de euros a la compañía Caser para asegurar el sistema de pensiones de la dirección, también de difícil justificación.

Aparte de la falta de control en relación con los sueldos, incentivos, pensiones, viajes, etcétera, a ello hay que añadir una mala gestión jalonada de operaciones arriesgadas, cuando no temerarias, emprendidas al margen del negocio bancario.

Esta circunstancia y la búsqueda de un crecimiento desmesurado llevaron a la entidad a implicarse en operaciones abocadas al fracaso.
Buen ejemplo de estas operaciones son, entre otras, la compra de la sociedad financiera mexicana Crédito Inmobiliario.

Fruto de este mismo empeño por crecer a cualquier costa es el hecho de insistir en una excesiva concentración del riesgo inmobiliario en momentos en los que el mercado apuntaba ya claras muestras de saturación.

Operaciones como la de Hansa Urbana, con préstamos que sumaban más de 700 millones de euros; Enrique Ortiz, con operaciones por más de 450 millones de euros, o la emprendida en Seseña o con las mercantiles Fbex, Polaris World, Llanera, etcétera, son ejemplos que describen el desprecio de los riesgos en ciertas operaciones crediticias, ligadas con unas garantías más que débiles.

Las sociedades participadas fueron otro gran lastre de la CAM.
En 2010, estas sociedades generaron pérdidas que se sumaron a las de la entidad.
De todas las participadas, he de mencionar especialmente TIP, dado que generó pérdidas de más de 450 millones de euros en 2011.
Sin embargo, hemos conocido que por medio de esta sociedad había directivos que percibían préstamos para financiar compras de terrenos por importe pagado oficialmente por el promotor, entre otras acciones presuntamente irregulares y, desde luego, muy distantes de la ejemplaridad.

Otra de las participadas, Incomed, generó pérdidas por más de 120 millones de euros, sumados a los 58 que perdió Administración y Proyectos MDT que, dada su cuantía, también lastraban las cuentas de la entidad.

La comisión quiere hacer especial referencia del perjuicio causado a un número importante de impositores de la entidad por la venta de participaciones preferentes subordinadas, así como las llamadas cuotas participadas, productos estos que han abocado a un número importante de clientes de la entidad, en su mayoría personas mayores y con escasa formación y conocimientos financieros, a perder importantes cantidades y que significaban en muchos casos todos los ahorros de su vida.

Esta conducta ha supuesto, al margen del perjuicio económico, un abuso de la buena fe de la mayoría de los adquirientes de estos productos, que compraron confiando en la palabra y en la información y, especialmente, en la confianza que les ofrecía la entidad en que la que habían tenido sus ahorros desde siempre, de la que nunca pudieron esperar un engaño o un fraude.

Como colofón a todo lo indicado hasta el momento en relación con la gestión con los órganos de dirección de la CAM, parece probable que pudiera haber irregularidades en las cuentas de los ejercicios 2009 y 2010.

Estas presuntas irregularidades se concretarían en contabilización de créditos morosos como normales, rebajando de este modo la morosidad y aumentando los beneficios; pase a fallido de créditos de dudoso…, créditos dudosos -perdón- durante 2007 y 2008, reduciendo así la mora, y una mala contabilización de titulizaciones en 2010, aumentando el resultado en más de 200 millones de euros; el pago de remuneraciones a directivos y exconsejeros.

Concluyendo este apartado, hemos de reconocer que la normativa era poco exigente en cuanto a los requisitos de conocimientos financieros que exigía para los integrantes de los órganos de la CAM y de ahí puede colegirse el nacimiento de parte de los problemas acaecidos, sin lugar a dudas.

En cuanto a los órganos de control y regulación, la Comisión Nacional del Mercado de Valores y a la comparecencia de los exdirectivos de la comisión, se puso de manifiesto la falta de mecanismos de control por parte de esta entidad en la emisión de las subordinadas y preferentes, al asegurar que, pese a conocer las presuntas irregularidades por investigaciones abiertas en la emisión de los mencionados productos, no se prohibió su comercialización.

Las presuntas irregularidades tienen que ver con los tests de idoneidad de los compradores.
Unos tests que, como se reconoció en esta propia comisión, confeccionaban las mismas entidades que emitían los productos y que rellenaban los propios empleados de la entidad en el momento de realizar las compras por los clientes.
De este mecanismo se deducía que el 72% de los clientes resultaban idóneos, cuando la realidad indiscutiblemente es que no lo eran.

El Instituto Valenciano de Finanzas.
Se podría exigir al Instituto Valenciano de Finanzas haber obrado con mayor diligencia en las funciones de control en aquella parte que la Ley 31/1985, de 2 de agosto, de regulación de las normas básicas sobre órganos rectores de cajas de ahorros, le otorga.

La Ley 31/1985 establece funciones de disciplina, inspección y propuesta de sanción a las cajas de ahorros en materias que sean de su competencia.

La comisión de investigación ha tenido conocimiento de que el IVF era conocedor de los requerimientos que el Banco de España hizo a la CAM, aunque solo de los escritos de iniciación y finalización, sin que por el Banco de España se diese traslado de las conclusiones parciales que se producían durante la inspección, algo que sin duda le impidió el deber de diligencia que hubiera sido deseable.

De hecho, el resultado de la última inspección realizada por el Banco de España, abierta durante más de dos años, fue comunicado al IVF en diciembre de 2010, cuando la CAM ya se encontraba adherida a un sistema institucional de protección, junto con otras tres cajas de ahorros, y el proceso de concentración y reforzamiento de la solvencia estaba totalmente monitorizado por el Banco de España.

Aun siendo todo esto cierto, no es menos cierto que el IVF podía haber pedido -y al parecer no lo hizo- la información para ejercer su labor de velar por el cumplimiento de la normativa en materia de transferencia de las operaciones financieras y protección de la clientela de las cajas de ahorros, que figura en el artículo 55 del Decreto legislativo 1/1997, de 23 de julio, por el que se aprueba el texto refundido de la ley de cajas de ahorro, cuestión en la que podía haber ido mucho más allá independientemente de la información, muy parcial, trasladada por el Banco de España.

En cuanto al Banco de España, del análisis de los hechos y las comparecencias sustanciadas, se puede colegir que el Banco de España ha fallado de forma palmaria y evidente en los mecanismos de control y responsabilidad que le otorga el ordenamiento jurídico como órgano supervisor por excelencia en la actividad bancaria, ya que en el ejercicio de sus funciones debe supervisar la solvencia, actuación y cumplimiento de la normativa específica en materia de entidades de créditos.

Corresponde a las comunidades autónomas únicamente una supervisión prudencial en el ámbito de sus competencias o, lo que es lo mismo, la facultad de recabar la información necesaria para valorar su actuación, incluso en materia de solvencia y seguridad, pero difiriendo al Banco de España la decisión sobre el cumplimiento o incumplimiento de las referidas normas por parte de las cajas.

Todo esto se encuentra recogido en el fundamento jurídico tercero de la Sentencia del Tribunal Supremo 2214/2010, de 4 de mayo.

El Banco de España, sin ningún género de dudas, pudo haber cometido una dejación grave de sus responsabilidades al no vigilar y controlar debidamente las actuaciones de la entidad, ya que algo tenía que decir y ver en la supervisión de la solvencia y seguridad de las operaciones efectuadas por las entidades de crédito, de conformidad con lo que establece la Ley 13/1994, de 1 de junio, de la autonomía del Banco de España.

Esta valoración se establece más aun a la vista de lo acontecido con prácticamente todas las cajas de ahorros de España, lo cual, sin restar un ápice de responsabilidad a los directivos y administradores de las entidades, pone de relieve una falta evidente de supervisión y control de las cajas y de su actividad.

A todo ello hemos de añadir la actuación poco responsable del entonces gobernador del Banco de España, quien pasará a la historia financiera de nuestro país por el triste y lamentable honor de haber acabado con 150 años de historia de las cajas de ahorro.

Estamos en disposición de afirmar que el Banco de España actuó desde el inicio de la crisis con improvisación y sin capacidad de anticipación, de forma que se conformó con negar la realidad de la situación y no hizo en ningún momento un diagnóstico preciso del problema que acechaba a las cajas para, a partir de ahí, poder aportar las soluciones.

El Banco de España falló en el primer problema que se le presentó en relación con las cajas de ahorros, Caja Castilla-La Mancha, y no puso ningún freno, en su calidad de supervisor, a la excesiva concentración de riesgo en el sector inmobiliario, especialmente en momentos próximos al pinchazo de la burbuja inmobiliaria cuando era una evidencia que se trataba de inversiones temerarias en muchos casos.

Finalmente, queremos lamentar la falta de rigor en las investigaciones con respecto a la CAM, dado que la inspección estaba presente desde hacía dos años en el seno de la entidad y en ningún momento fueron capaces de detectar las irregularidades que se estaban produciendo, algunas de ellas de una obviedad meridiana.

Y, por último, los tribunales de justicia.
La comisión de investigación ha procurado no intervenir en las acciones que se están llevando a cabo en los tribunales de justicia, como no debe ser de otra manera, intentando que los trabajos de esta comisión no supusieran nunca un juicio paralelo.

En este sentido, Les Corts, con el fin de prestar su total colaboración a la justicia, de cuyo proceso esperamos que caiga todo el peso de la ley sobre los presuntos responsables, pone a disposición de los tribunales todo el material y comparecencias de los que dispone.
Todo ello, sin perjuicio de que podamos, en el tiempo que resta entre esta comisión y el debate en pleno del dictamen y de los votos particulares…, sin perjuicio de que, como ya ha anunciado alguno de los que me ha antecedido en el uso de la palabra, podamos llegar a acuerdos respecto al texto del dictamen, que estoy convencido que, con la voluntad de todos, que así parece que se ha manifestado, así será.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Betoret.

Per a rèplica o fer algun matís o alguna ampliació, per cinc minuts té la paraula el senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Jo vaig a pronunciar-me una miqueta al voltant de les propostes de la resta de grups.

Dir que la proposta de Compromís em sembla.
.
.
, que, vaja, estem absolutament d'acord amb ella i, per tant, li anunciem que votarem a favor.
I creem que n'hi han moltes coses que són pràcticament idèntiques a les que plantegem nosaltres.
I en les que no ho és, el que fa és afegir i fer coses que nosaltres no hem tocat o que hem tocat de forma més tangencial i que estan més explicitades, sobretot en el tema de determinades responsabilitats polítiques, i hem de posar noms i cognoms a elles en algun cas.

En eixe sentit, la proposta del Partit Socialista em sembla adequada per això, encara que ací he de fer una matisació, perquè voldria matisar el tema del comportament del Banc d'Espanya i, de pas, també, comentar, diguérem, la valoració que el Partit Popular fa en la seua proposta sobre l'actuació del Banc d'Espanya.

El Partit Socialista diu que el Banc d'Espanya va ser l'únic que va actuar.
Jo, això, crec que és una afirmació que és exagerada.
Perquè si considerem que el que va fer el Banc d'Espanya va ser actuar, també hauríem de dir que la Comissió Nacional del Mercat de Valors també va actuar, perquè també va actuar.
Des d'un punt de vista formal, efectivament, van actuar.
El problema és que ni uns ni altres van resoldre els problemes que hi havia.
I ni uns ni altres resolen els problemes que hi havia en part.
.
.
, en una part molt important, que això nosaltres hem tractat de remarcar-ho en la nostra proposta, en part per raons de tipus legal.

És a dir, estem davant d'una normativa que no s'ha canviat en absolut amb totes les reformes que s'han fet després de la crisi, una normativa que, de forma incomprensible, servix per a ocultar el que hi ha darrere d'eixes entitats.
És a dir, entitats a les quals els governs hauran de rescatar amb l'esforç de tots els contribuents tenen un comportament absolutament opac que no es pot fer públic en cap moment.

La Comissió Nacional del Mercat de Valors ho dia: Â«Jo sabia que estaven fent-se mal les comercialitzacions de les accions.
.
.
, les participacions preferents, però no podia fer-ho públic.
Â» Amb la qual cosa, dius: bé, ¿i per a què aprofita això?
Vull dir, ¿quin sentit té?
¿Per a què aprofita la Comissió Nacional del Mercat de Valors si pot observar que està comercialitzant-se mal i l'únic que pot dir-li a la CAM és dir, Â«escolta, estàs comercialitzant-ho malÂ», però la CAM seguix comercialitzant-ho malament?

Quan allò lògic seria que per a un bon funcionament del mercat, la Comissió Nacional del Mercat de Valors fera un anunci, amb lletres a cinc columnes, de dir-li a gent: Â«No compreu les participacions de la CAM perquè estan enganyant-vos.
Â» ¡I això no s'ha canviat!

I el problema del Banc d'Espanya és exactament el mateix.
El Banc d'Espanya fa inspeccions, fa requeriments, fa recomanacions, però no fa res.
I eixe és un problema molt greu, perquè, a més, en part és un problema legal, però també en part és un problema polític, vull dir, perquè està l'assumpte de la intervenció.

Des de 2009 està clar que calia intervindre, perquè la decisió de promoure les funcions i els canvis legals, els SIP i tota la història esta tenia com a objectiu fonamental el tractar de resoldre un problema.
Però tractar de resoldre un problema, de nou, sense que l'estat intervinguera i, fonamentalment, per una sèrie de raons que tenen més, de vegades, un caràcter polític, que no un caràcter estrictament tècnic.
És a dir, no donar la impressió que estem molt malament, ¿val?
, que eixa és la política, és a dir, que no es note que estem mal.
I, aleshores, els problemes, el aterrizaje suave, tot este tipus d'expressions i tractar d'anar torejant la cosa per a vore si d'alguna manera al final la cosa es resolia per amor a l'art.

El resultat és que pràcticament hi han hagut tres o quatre entitats que s'han pogut salvar a través de les fusions; la resta han hagut de ser intervingudes.
I el problema és que des de 2009 fins que comencen les intervencions, que era en 2011, que la primera és la CAM, l'únic que fan és acumular-se problemes i acumular-se diners que havien de pagar-se per a fer això.
Per tant, a mi em sembla que això és molt clar i crec que s'hauria de dir, no?

Després, la proposta del Partit Popular, lamente dir-ho però té moltíssimes, moltíssimes, moltíssimes mancances.
Moltíssimes mancances, que a més són molt clamoroses, val?

Per començar, no es parla per a res del paper dels auditors.
Jo crec que això és fonamental.
Vull dir, el que no pot ser és que ací tot el món diga, Â«no, si és que jo quan veia les auditories de KPMG estava perfecte tot, tot estava perfecteÂ».
Però, clar, és que les auditories de KPMG eren mentida.
I si tenim un sistema que hui en dia encara permet que jo, que sóc el director general d'un banc, contracte una auditoria perquè em faça un informe, al qual jo li pague, i eixe informe, evidentment, no va a reflectir l'estat que jo tinc, de què em servix eixe mecanisme?
De res absolutament.

Per tant, jo entenc que com a mínim.
.
.
jo sé que no van a acceptar la recomanació que fem nosaltres, però, com a mínim, això hauria d'estar negre sobre blanc en una qüestió d'estes.

En el tema dels òrgans de control, fan una anàlisi i al final pareix que les persones estes que estaven allí havien arribat allí perquè, no sé, el Nostre Senyor els havia posat en els òrgans de direcció.
Per favor!
Anem a vore, hi ha un procés claríssim de designació política i de control de les eleccions dels impositors que és precís que això es faça referència a ell.
Perquè, lamentablement, lamentablement, els partits que van nomenar la gent que tenien, que estaven allí, tenen responsabilitat; potser que no directa, però de forma indirecta la tenen, perquè el que ha posat algú allí alguna responsabilitat ha de tindre.

El senyor Modesto Crespo no arriba a la presidència de la CAM perquè de forma innocent la gent es posa d'acord i diuen Â«este home és el millorÂ».
No senyor, el senyor Modesto Crespo arriba a la presidència de la CAM, primer, perquè es vota ací, en les Corts Valencianes, a proposta del Partit Popular, i perquè després, en el procés electoral, que està controlat, que és l'única cosa de la qual es preocupava l'Institut Valencià de Finances, l'única cosa de la qual es preocupava, garantia que eixe senyor anava en una candidatura com a número 1, com a president.
I tenien el vicepresident primer, el vicepresident segon i el vicepresident tercer.
Tots eren del Partit Popular!
O a proposta del Partit Popular.

I això s'ha de fer constar.
Perquè si no el problema és que els problemes poden reproduir-se i replicar-se al llarg del temps.
Perquè el que vostés estan posant-nos damunt la taula ara, per a reformar les caixes, és replicar el mateix sistema, el mateix!
, agreujant-lo encara més, parlant dels grans impositors que van a tindre quotes o parlant del consellers independents, que al final és el mateix.
Vull dir, qui nomena els consellers independents?
La majoria de la caixa.
I eixos d'on apareixen?
Si és que està molt clar que el problema és replicar el mateix model, posant-li algunes coses, però tractar de procurar no perdre el control d'eixes entitats que poden ser molt útils per a funcions de caràcter partidista.
I, per tant, jo entenc que, o es parla d'això o les conclusions és com si ací haguérem estat dos anys i escaig perdent el temps, directament.

I després, el tema de l'Institut Valencià de Finances, anem a vore, està bé que se cite, però a vore, se cita d'una forma dient, Â«no, és que l'Institut Valencià de Finances podria haver intervingut en la qüestió de la supervisió (inintel·ligible) .
.
.
, però com això ho feia el Banc d'Espanya, doncs sí, hauria d'haver-ho fet, però no ho va ferÂ».
A vore, a vore, a vore.
Anem a vore, l'Institut Valencià de Finances té una responsabilitat grandíssima i darrere de l'Institut Valencià de Finances quan hi ha Institut Valencià de Finances està La Generalitat, està el Consell i està el Partit Popular que posa el conseller d'economia, que és el president de l'Institut Valencià de Finances, responsabilitat política directa, val?

L'Institut Valencià de Finances per llei tenia una quantitat d'atribucions tremendes que van molt més enllà de la supervisió de solvència, val?
Què havia de fer?
Les eleccions en les quals va participar i quan va clavar la mà, malament, perquè va tolerar que en les eleccions estigueren.
.
.
, les eleccions a impositors no foren les correctes perquè va participar directament en la configuració de les llistes que anaven als consells d'administració i a les comissions de control, i perquè a més d'això inclús va tolerar que es produïren irregularitats en les eleccions de 2007, irregularitats greus, contravenint els estatuts.
I això està, vaja, ací tots ho han vist, els que passat per ací.

En el tema dels préstecs, dels préstecs al consellers.
A vore, que Juan Ramón Avilés fóra regidor del PP en Múrcia supose que no serà una raó per a no dir ací que l'Institut Valencià de Finances va fer aixina, es va tapar els ulls, les orelles i la boca quan van demanar eixos crèdits, que no havien d'haver-se atorgat.
Però l'Institut Valencià de Finances no mirava res, i ací ho van dir els que venien.
Â«No, mosatros, el que mos dia la CAM firmàvem.
Â» Però, home, i per a què aprofiten vostés?
Si tenen.
.
.
no estan ahí per a firmar, estan per si ve algú que va a demanar un crèdit i que és del consell d'administració o de la comissió de control, a vore i dir, Â«hombre, a vore ací què passa?
Â» I fer una supervisió d'això.
Perquè això sí que ho feien, i firmaven, eh!
Per això també (inintel·ligible) .
.
.

I després el tema del govern corporatiu.
El senyor Fernández Ordóñez ho va dir claríssimament, i en això tenia més raó que un sant, en altres coses no, però en això tenia molta raó.
Ell dia: supervisió de solvència, el Banc d'Espanya, perquè a més això, zelosament s'ho reservaven per ells.
Però tot el que ha de vore amb el govern cooperatiu és de les comunitats autònomes!
I, a més, dictaminat en sentència, la mateixa sentència que vosté ha llegit només parcialment.

Eixa sentència dia que el govern cooperatiu era de les comunitats autònomes.
I, per tant, tot el que ha de vore amb dietes i amb irregularitats que es produïen en el govern de les caixes era responsabilitat de l'Institut Valencià de Finances, que va fer la vista gorda.
O no?
O no?
Vull dir, per tant, com a mínim, com a mínim haurem de reconéixer que això ho hauria de fer i no ho va fer.

I dic Â«o noÂ», perquè en això no podem arribar fins ahí, perquè ací jo he procurat limitar-me, en el dictamen que he redactat, a les coses que sabem certes i les altres he procurat no entrar en el que no sabem, he procurat no especular.
.
.
, alguna volta se me n'ha anat la mà, però he procurat no especular, però és evident que l'Institut Valencià de Finances tot este tipus de coses les sabia i les deuria fer.
Per tant, entenc que això s'hauria de corregir.

I el que li he dit abans.
Vostés parlen de les quotes participatives, però el que no és comprensible és que d'ací isca un dictamen que hem estat ací dos anys i escaig treballant sobre això i que no hi haja ni una sola recomanació, ni una, ni una!
; com a mínim el tema de les quotes participatives i com a mínim el tema de l'obra social, que són temes que encara.
.
.
, que són problemes que estan ahí.
No anem a demanar-li perquè, entre altres coses, no sé.
.
.
, ni al senyor Vela ni a ningú d'estos podem demanar-li la dimissió, perquè ja no estan, val, ni a ningú.
Jo li dic una cosa, i acabaré quasi amb açò.

Ací s'ha parlat molt, val, com si no hi haguera ninguna connexió política entre les caixes i La Generalitat i els partits polítics.
En juny de 2010, quan encara no s'havien produït els problemes i un podia distanciar-se, el senyor president Camps parlava ací, a les Corts Valencianes, com si fóra ell el president de les caixes, eh?
, no només de la CAM.
Dia: Â«Dentro de un año, de dos años o de tres años podremos hacer el análisis de la decisión que estamos tomando en este momento.
Â» Primera persona del plural, eh?
I quan ell dia, Â«estamos tomandoÂ», emprava normalment el plural majestàtic, val?
, no estava parlant de grans consells, sinó d'ell, eh?
Â«Y le puedo asegurar -al que li interpel·lava- que las herramientas y instrumentos financieros al servicio de la economía valenciana serán más fuertes, más solventes, de más calidad y de más cantidad.
Â» Bé, tot un exercici de prospectiva fabulosa, eh?

Â«Y que los valencianos vamos a tener, los valencianos que creemos en la Comunidad Valenciana -perquè nosaltres som de pare tonto-, los valencianos que de cada decisión hacemos un gran proyecto para el futuro colectivo -menos mal que ja no en fa més-, como queremos y como creemos en nuestras posibilidades, tendremos instrumentos financieros que no habíamos jamás ni soñado.
Â» En això és en l'única cosa que va encertar, ni somiar-ho el que tenim ara.

Per tant, vostés han estat patrimonialitzant les caixes.
És difícil de demostrar-ho directament, però les proves indirectes apunten a això.
Jo no, insistisc, ho poden llegir en el meu dictamen, no hi ha acusacions directes perquè són molt difícils de demostrar, però haurien de ser una miqueta més modestos i sobretot, de cara al futur, admetre, admetre que alguna responsabilitat van tindre vostés com a partit perquè nomenaven una gent i com a partit perquè controlaven les institucions en tot este procés de desficaci.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Bé, jo vaig a dir que lògicament nosaltres donem suport a l'informe complet que presenta Esquerra Unida.
Em sembla un gran informe, un meravellós informe, molt treballat, i hem d'aplaudir-li, i nosaltres jo crec que la part que podem complementar, com s'ha ressaltat, és que en definitiva esta comissió també perseguia el poder assenyalar concretament les responsabilitats polítiques i tindre una acció, en el cas que se trobaren, de reprovació a les persones que tenien eixes responsabilitats.

És la part, jo pense, que a més falta en altres informes.
A mi me crida l'atenció que hi hagen informes que ni mencionen cap tipus de nom propi.
Vull dir, quan ací clarament hi ha responsables, dirigents polítics, de govern intern de l'entitat i d'organismes externs dependents dels governs, com ara l'Institut Valencià de Finances, el Banc d'Espanya, la CNMV, i que no se pose els noms propis dels responsables polítics que van dirigir l'estratègia d'eixos organismes.

En eixe sentit, jo volia començar parlant del Banc d'Espanya.
La història no se pot escriure.
.
.
, no anem a escriure unes conclusions, o jo em negaria, me faria vergonya sincerament escriure unes conclusions que no s'emmarquen en la situació que hem viscut.

Vull dir, no podem fer a la CAM en una bola de cristall com si no li haguera afectat la resta de qüestions.
És a dir, com no se pot fer referència a l'exposició al mercat immobiliari i a l'esclafit de la bombolla immobiliària?
Vostés pensen que això no ha sigut el detonant?
Amb les polítiques promogudes des de les administracions públiques, perquè efectivament les entitats financeres s'exposaren amb total impunitat a un mercat, i sobretot a les caixes, que no els era propi.
I això s'ha promogut des de la política.
I les caixes han sigut ferramentes per a propiciar o desenvolupar eixa política propiciada pels governs, millor dit.

Per tant, vull dir, fer una anàlisi?
Què els ha passat a totes les entitats financeres?
És que la CAM no és una cosa particular, llevat d'algunes coses que s'han de mencionar, amb excepcions.
Però cal fer una anàlisi conjunta, i jo me donaria vergonya passar un informe que passa de puntetes sobre una circumstància que ha determinat l'esclafit de la bombolla i, amb l'esclafit de la bombolla, l'esclafit de tot el sistema financer espanyol.
Això deuria estar en l'informe.

I ahí és on entra el paper del Banc d'Espanya.
Encara que existiren els requeriments, els requeriments es van produir en un punt de no retorn per a l'entitat.
Però és que a més a més el Banc d'Espanya no pot amagar-se darrere d'uns requeriments quan hi ha hagut una fallida completa del sistema financer.
Com que altres entitats han sigut més diligents que la CAM?
Algunes!
Però eixes sí que són particulars.
La majoria no han sigut diligents.
¿O es que Bankia no nos ha pasado por encima o.
.
.
?

Vull dir, jo és que pense que precisament el Banc d'Espanya és promotor, col·laborador necessari del que ha succeït, i no se pot dir que ha sigut l'únic que ha actuat; en tot cas, ha actuat dintre d'una dinàmica d'autodestrucció, i d'irresponsabilitat i de negligència.

I en el nostre informe se fa especial menció a una cosa que s'ha de destacar, i és que els inspectors i tècnics del Banc d'Espanya van comunicar públicament la mordassa a la que van estar sotmetent-los amb els seus advertiments sobre la situació de les entitats financeres, eh?
I això ho van dir els tècnics públicament: que la direcció política del Banc d'Espanya va limitar els advertiments que estaven fent sobre la situació de les entitats financeres.
I, per tant, els responsables polítics del Banc d'Espanya van ser actors principals en amagar una situació que comportaria la fallida i amb ella arrossegaria milers de milions d'euros de tots i de totes i els estalvis nugats amb estos productes tòxics que hem comentat.

El tema de l'Institut Valencià de Finances, jo coincidisc amb el que ha dit el senyor Torró.
És que és absurd estar en ple procés de tramitació de la Llei de caixes d'estalvi valencianes, on se diu clarament que l'Institut Valencià de Finances és competent fins i tot per a limitar els màxims en les retribucions, perquè passen de forma preceptiva els acords sobre jubilacions i prejubilacions, etcètera.
I això no ha sigut per una modificació estatal que hem d'adaptar a la legislació autonòmica, això ja existia en la llei i ja existia en les competències de l'Institut Valencià de Finances.
I no dir que l'Institut Valencià de Finances va obviar completament la seua capacitat per a incidir i per a fiscalitzar els acords de retribucions, etcètera…

I, bé, allò del sorteig dels impositors no ho hem pogut aclarir, perquè la comissió no tenia ferramentes per a anar més enllà, però ha quedat un dubte més que raonable sobre la manipulació de les persones que en quota d'impositors arribaven als consells d'administració i de la comissió de control i sobre una possible manipulació a l'hora de decidir sobre el sorteig en els impositors i impositores.
I era també responsabilitat de l'IVF que totes estes coses se feren amb garantia.
Això cal dir-ho.

I ja dos coses últimes.
El tema de les auditories, igual.
Vull dir, és que tenim una autoritat… El que és absurd és que hi haja una figura que depén del ministeri, que fiscalitza la labor de les auditories, que té capacitat d'obrir expedients i capacitat sancionadora per negligència dels auditors i que resulta que hi haja una auditoria que va donar llum a uns compte amb guanys i que quatre mesos després diu que eixos informes passen de més de 200 milions d'euros de guanys a unes pèrdues de milers de milions d'euros.
Vull dir.
.
.

I l'argument és: Â«No, nos daban unos documentos y nosotros mirábamos si estaban bien.
Â» ¿Això és el que té de fer una auditoria?
¡Nooo!
L'auditoria té d'estar in situ requerint la documentació, no acceptant de per si la documentació que se li dóna.
I, per tant, els auditors han sigut del tot negligents també.

I aleshores, si hi ha una autoritat que pot fiscalitzar el paper de les auditores, ¿què estem fent que no estem servint esta ferramenta pública, que és pública, per a traslladar la petició que se puga dirimir si correspon expedient sancionador o no a l'actuació de KPMG?
No s'ha de tindre por a KPMG, ¿eh?

I acabe.
El tema de…, bé, els responsables polítics valencians.
Jo, sincerament, vull dir, què fem que no estem parlant de la inexplicable no-compareixença en una comissió que ha de dirimir les responsabilitats polítiques també i que se li veta a l'oposició que puguen vindre els expresidents de La Generalitat i els exconsellers.
Almenys, jo ja quasi no dic que donen via lliure a la part dels informes que diguem que, efectivament, actuaren també d'una manera negligent, imprudent, etcètera.
Ja no dic ni tan sols això, però que no se mencione en l'informe que hi ha hagut una negativa perquè compareguen estes persones que eren responsables polítics directes, per exemple, de l'Institut Valencià de Finances, o de la política economicofinancera del govern…

Vull dir, que no se faça menció ni tan sols que estes persones han estat vetades, en eixe resum de compareixences que se fan també deurien estar les persones que s'han vetat.
És una informació útil.
La ciutadania vol saber qui ha vingut i a qui no se li ha deixat vindre.

I jo crec que no passaria res si estes Corts aproven per acord instar el Consell, Les Corts, que demanen la compareixença dels expresidents de La Generalitat i dels exconsellers per a saber davant tots estos fets quines van ser les seues actuacions.
No passaria res.
I crec que completaríem, acabaríem d'arrodonir el que altres comissions d'investigació no han aconseguit, que en això jo crec que hem d'aplaudir-nos.
Altres comissions d'investigació no han aconseguit que els dirigents del Banc d'Espanya acudiren a comparéixer.
Jo crec que nosaltres hem d'aplaudir-nos que hem sigut els únics que d'una manera…, com a comunitat autònoma, com a Corts, hem pogut interpel·lar persones tan rellevants com estes, però ens ha faltat els que eren de casa nostra, que és del tot ridícul i que s'ha d'assenyalar en l'informe.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Senyor Toledo.

El senyor Toledo Lobo:

Gracias, presidente.

Bien.
En primer lugar, nosotros queremos manifestar el apoyo al informe, a la propuesta de dictamen de Esquerra Unida, que compartimos.
También el apoyo a toda la parte descriptiva de la propuesta de Compromís, que también compartimos.

No obstante, en la propuesta de Compromís hay algo que entendemos que debería de trabajarse con un poco más de cuidado.
Y vamos a explicarlo.
Es decir, las reprobaciones en algunos casos se hacen con nombres y apellidos, en otras no se hace.
Nosotros estamos a favor de que se puedan hacer, no nos oponemos, pero que se hagan exhaustivamente a todos y de la misma manera.

Quiero decir, que pongamos con nombres y apellidos todos los que se reprueban y estemos seguros que no nos dejamos a nadie que debería de estar ahí.
Lo digo porque, por ejemplo, Miguel Ángel Fernández Ordóñez, que vino aquí, aparece con su nombre reprobado.
Los máximos responsables del Instituto Valenciano de Finanzas no aparecen con el nombre, se reprueba a los responsables políticos del Instituto Valenciano de Finanzas.
Supongo que serán los consellers que no vinieron aquí, que no vinieron aquí, (veus) que no vinieron aquí.
Entonces, bueno, pues tendrían que aparecer con sus nombres y apellidos, igual que los otros, y asegurarnos de que ninguno se deja ahí.

Por lo tanto, yo lo que les propongo a los grupos es que, si les parece, nos emplacemos a estudiar si reprobamos y hagamos el listado de reprobaciones que hagamos y si reprobamos por sus cargos o por sus nombres.

Respecto del… Por tanto, nuestra posición respecto de Compromís va a ser de abstención, pero remarcando que compartimos al cien por cien, al cien por cien todo lo que es ajeno a la reprobación, y que la reprobación podemos estar de acuerdo si la depuramos y llegamos a un texto que nos parezca equilibrado en esas reprobaciones, tanto en la nominalidad como en los cargos reprobados.

Y respecto del…, de la propuesta del Partido Popular, votaremos en contra, pero votaremos en contra esperando, porque nos consta esa voluntad de que se…, esa propuesta incorpore suficientes datos como para podernos permitir obtener un dictamen unánime en el pleno, que es lo que sería deseable.
Y si no, pues obtener un dictamen lo más equilibrado posible.

Nosotros entendemos que, evidentemente, quien tiene la culpa, quien tiene la responsabilidad de que la CAM llegara a la quiebra son los órganos internos de la CAM, como hemos dicho.
Entendemos que son los altos directivos y que son los órganos de gestión y control.

Y entendemos que es por las tres cuestiones que hemos reseñado.
Por las decisiones irresponsables, que están convenientemente relatadas y que son muchas más que las que se habían producido en otras entidades.
Y ahí está el elemento diferencial que tiene que quedar suficientemente remarcado.
No es solo por exposición…, por la elevada exposición al mercado inmobiliario, no es solo por la excesiva dependencia del mercado mayorista -eso ha estado en casi en la totalidad de las entidades financieras-, es por todos los otros factores diferenciales propios de la CAM, que han hecho que se viniera abajo.
También por las cuestiones de influencia política y, sobre todo, por diseñar un sistema que debilitara el control, y no solo lo debilitara, lo anulara el control interno de la CAM.

Por tanto, eso tiene que quedar conveniente reseñado y no nos deben doler prendas en señalar con nombres y apellidos a los que está claro que tenemos que señalar y en remarcar dónde está responsabilidad.

Dicho eso, también hemos dicho que entendemos que los órganos externos tienen no la culpa, no la responsabilidad de la quiebra, pero sí tienen la responsabilidad de que esa quiebra haya alcanzado una dimensión mucho más grande de lo que hubiera sido deseable.

Entendemos que no es razonable que cuando se produce una intervención, el agujero sea ya de 5.
249 millones y que además haya que dar un préstamo a la entidad de 3.
000 millones.
Evidentemente, muchas cosas han fallado para que cuando se llega a la decisión de la intervención, se tenga ya ese agujero, que más que agujero es una sima.

Y dentro de eso, entendemos que deben quedar claros los distintos niveles.
Coadyuvaron las entidades externas de supervisión y control a que la quiebra fuese más grande, pero coadyuvaron de manera distinta.
Las auditorías fueron complacientes, las auditorías, todas ellas, tuvieron informes positivos, favorables, no detectaban lo que estaba pasando en la CAM.

El IVF hizo una dejación total y absoluta de sus funciones, no hizo ningún tipo de inspección prudencial, que está perfectamente definido en la jurisprudencia española, y quedó constancia aquí.
Incluso, incluso intentaron explicar, dar una coartada para esa inacción, para esa dejación.
La coartada fue -recuerden- que la ley valenciana de cajas de ahorro establece que el Instituto Valenciano de Finanzas podrá celebrar convenios con el Banco de España.
Punto.
No dice ni para qué ni para qué no.
Podrá.
Entonces, dijo que no los habrían celebrado, que no habían hecho los convenios y que, por tanto, como no habían distribuido las competencias, pues no habían hecho nada.
¡Hombre!
, muchos años han pasado desde el año 1997 que se aprobó la ley, para haber hecho esos convenios, muchos años han pasado.

Y de todas maneras, tampoco creo que si no invade ninguna competencia, no pudiera hacer lo que tenía que hacer.
De todas maneras, en la ley, en la ley actual que está en trámite en estas Cortes, ya hemos dicho que cambiamos ese Â«podrá celebrar conveniosÂ», por Â«los celebrará en el plazo de un año.
Â» Y se acabó.

Pero además de eso, además de no ejercer esas inspecciones prudenciales, es que el Instituto Valenciano de Finanzas validó por acción o por omisión, por aprobación o por silencio administrativo, los sueldos escandalosos, las cesantías escandalosas, las prebendas… Y además -y lo he remarcado antes y nos parece muy significativo-, el Instituto Valenciano de Finanzas no ha abierto ni una solo expediente administrativo a la CAM, a los órganos de la CAM, a los gestores de la CAM, ni uno solo, cuando perfectamente en la legislación valenciana está delimitado que los tiene que abrir, que son sus competencias y para qué.
No prejuzgo cómo acaben esos informes, pero que no se hayan abierto habla por sí solo.

Y el Banco de España.
El Banco de España ha demostrado tener una metodología absolutamente inadecuada.
Demostró reaccionar demasiado tarde.
Desde 2008, que hizo la inspección in situ, ya veía que en la CAM estaban pasando cosas raras.

Además de eso, el Banco de España tardó hasta 2011, tardó tres en años en actuar.
No cabe duda -ahora mismo ya se sabe- de que esas metodologías de supervisión no servían para enfrontarse a una crisis, no servían para un deterioro tan rápido de los activos como tenemos, que había que ir a otras metodologías, como los test de estrés o como otras que se han desarrollado a nivel europeo y a nivel internacional.

Pero eso no exime que señalemos que el Banco de España ha tenido una responsabilidad en que ese agujero que se ha producido en la CAM llegara a las dimensiones a las que ha llegado, pero no podemos olvidar nunca, nunca, que cuando a uno le roban, el responsable es el ladrón.
El policía, no.
El policía puede fallar, puede no ser rápido para coger al ladrón cuando sale escapando.
Pero la responsabilidad es siempre del ladrón, no del policía.

En este caso, nosotros queremos señalar esa respuesta tardía del Banco de España, queremos señalar que el Banco de España no tenía la metodología y los adecuados resortes para analizar lo que estaba pasando dentro de las entidades financieras, y en particular, en la CAM, pero también queremos señalar que los únicos informes negativos críticos que hubo respecto de la CAM eran del Banco de España.
El Instituto Valenciano de Finanzas, ninguno.
Y las auditorías, poco menos que aplaudían lo que se estaba haciendo allí.

Por tanto, nosotros queremos que haya un informe equilibrado.
También queremos que quede constancia de los que no -lo hemos puesto aquí-…, de los que no han comparecido y tienen…, podrían tener responsabilidades políticas, y nosotros entendemos que las tienen.

Y también de los empresarios, de los grandes beneficiados de la irresponsabilidad de la CAM.
Hemos visto como en Bancaja, con los informes del Banco de España, el señor Salvador, el Ortiz y señor Cotino, y dos más empresarios, dieron un quebranto de 1.
700 millones de euros.
¿Qué quebranto han producido el señor Salvador, el señor Ortiz y el señor Cotino a la CAM?
No lo sabemos, no lo sabemos, pero seguramente serán muchos cientos de millones de euros.
El mismo señor Betoret ha hablado, en el caso del señor Ortiz, de 300 o 400 millones efectivamente.
No hemos podido tener sentados aquí en esta comisión al señor Salvador, al señor Ortiz o al señor Cotino, para ver, para preguntarles, para que expliquen su relación con la CAM y cómo han conseguido endosar los quebrantos a la CAM.
Y eso nos parece reseñable, porque es importante.
Al final, si no hubieran estado todos estos créditos irregulares, la CAM tampoco hubiera fallado.
Por lo tanto, aquí hay una connivencia entre unos y otros.

Por tanto, tenemos que llegar a un informe equilibrado, equilibrado en señalar la responsabilidad de todos los actores internos y externos y en señalar las responsabilidades de las personas que nos parezca adecuadas.
Y de aquí al pleno tenemos suficiente tiempo para poder hacerlo.

Le agradezco al presidente su magnificencia, su sabiduría en la distribución del tiempo para permitirnos que podamos tener el suficiente tiempo para explicar nuestra posición.

Por otra parte, quiero manifestar por nuestro grupo nuestra satisfacción por cómo se ha desarrollado todo el proceso.
Como ha dicho la señora Mollà hemos tenido momentos difíciles en los que ha habido hasta informes del Consejo de Estado en los que, en fin, ha sido difícil que aquí vinieran los que tenían que venir, pero hemos conseguido que todos vinieran.
Lamentablemente no hemos conseguido que todos hablaran.
Pero, bueno, quizás en el futuro las comisiones de investigación pudieran tener un amparo legal, más allá de esta cámara, que le permitiera obligar a quien viene aquí a hablar y a decir la verdad como pasa en otros países.
Eso sería lo deseable.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Toledo.

Jo li recorde que sí, que existix l'obligació de contestar.
El Codi penal a més tipifica l'obligació que han de fer i inclús se parla de desacatament a l'autoritat, quan l'autoritat que en eixe moment és qui presidix la comissió els convida a que contesten.
Moltes gràcies per les seues paraules.

Finalment, senyor Betoret té la paraula.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

És evident que el Grup Popular, en el que actue com a portaveu en esta comissió, hem presentat un informe de conclusions el suficientment genèric i el suficientment obert com per a facilitar eixa intenció que tenim; jo crec que vostés també, algú de vostés ho ha manifestat, de poder arribar a acords, de poder transaccionar, de poder canviar parts de l'informe de conclusions.
De fet, hi ha algunes parts de tots els informes que mosatros podríem subscriure literalment, literalment.

El que…, evidentment, això no comporta que determinades coses hagen sigut oblits.
Per exemple, en relació als auditors, pareix una contradicció que si estem parlant de responsabilitats polítiques atribuïm responsabilitats polítiques als auditors.
Podem parlar del paper dels auditors si fóra millor, pitjor.
Però els auditors difícilment podran tindre responsabilitats polítiques.
Per això no ho havíem plantejat.
No és que no hàgem volgut posar-lo, ni que li tinguem por a KMPG ni a ningú.
És una qüestió de coherència.
En qualsevol cas, sobre això podem parlar.

En relació a les compareixences, a les que figuren.
.
.
Jo pense que el que és l'informe de conclusions fa un relat fàctic del que ha ocorregut en la comissió i parla dels qui han vingut, dels qui s'ha acordat que vingueren.
I els qui no estan ahí és perquè no es va acordar que vingueren.
I no s'han vetat, s'han votat.
Canvia una o, però la diferència és substancial.
I, a partir d'ahí, a un li pot paréixer millor o pitjor, però són els mecanismes que dóna el sistema que mos hem donat tots.

Evidentment, no té noms propis per diversos motius.
En primer lloc, ja dic, perquè mosatros hem plantejat un informe de conclusions obert per a poder parlar de tot, per a poder parlar de tot inclús dels noms.
I per una altra cosa important, què passarà o què pot passar si mosatros fem un informe de conclusions, atribuïm una sèrie de responsabilitats i després als qui els hem atribuït responsabilitats, per exemple els tribunals… No crec que siga aixina però pot ocórrer.
Ja sé que me van a dir, Â«no, però això són responsabilitats judicials i estes són polítiquesÂ».
Però, bé, unes i altres poden tindre algun tipus de connexió.
Però no em pareixeria correcte deixar-mos a algú fóra o incloure a algú que, ja dic, allò d'incloure a algú que després el tragueren fora, això és prou més difícil.
Però sí que és possible que mos deixem a algú fora i que parlem d'una sèrie de persones i algú, que al final dels procediments que estan instruint-se puga resultar legalment responsable, passe airós per esta comissió.
Jo pense que això és arriscat, segurament; evidentment, els temps de la justícia no són els mateixos que els de la comissió a pesar que s'ha allargat al llarg de tres anys.

Evidentment, en relació a les reprovacions, exactament el mateix.
Ens podem trobar que reprovem una sèrie de persones i que mos deixem a algú.
Evidentment, si alguna de les sentències que puga eixir parla d'algun senyor que ací no hem reprovat, bé, haurem reprovat amb raó a alguns i alguns altres se n'hauran anat airosos respecte a la reprovació.
Per tant, jo considere que és un poc aventurat.
En qualsevol cas, també estem disposats a parlar d'això.

I en relació a les recomanacions, efectivament, no hem fet recomanacions amb la mateixa voluntat de poder raonar sobre eixa qüestió.
També tenint en compte que està tramitant-se una llei relacionada directament amb el tema.
Per tant, aquelles qüestions que finalment s'aconseguisquen acordar, no farà falta que les recomanen perquè estaran acordades.
Confiem que se solucione això de la millor manera possible i que moltes d'eixes recomanacions vinguen incorporades directament en eixa llei.

En qualsevol cas, i per a concloure, hi hagué unanimitat per a crear la comissió.
Hi hagué acord respecte de compareixences, documentació, respecte a un munt de coses, inclús davant de situacions complicades com la d'haver de fer advertències a algunes persones de que si no venien podien estar incorrent en algun tipus de delicte.

Per tant, mosatros, evidentment, mantenim eixa disposició d'acord, com crec que vostés també, per tal que el dictamen isca amb el màxim consens possible.
La nostra intenció i la generalitat dels termes en què redactem l'informe de conclusions té a vore amb això, té a vore amb eixa intenció d'efectivament poder inclús si fera falta transcriure paràgrafs o pàgines senceres dels informes de qualsevol d'altres grups.
Perquè, insistisc, hi ha qüestions en què estem absolutament d'acord.

Sense més, i esperant que d'ací al dia del plenari puguem arribar a conclusions, no tinc ninguna cosa més a dir.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Betoret.

Senyories, finalitzat el debat anem a passar a votar en la forma que hem dit anteriorment.
Començarem pel vot particular del Grup d'Esquerra Unida, després el de Compromís, el del Grup Socialista i, per últim, la proposta recomanada per la ponència.

Vots a favor de la proposta i vot particular, que és el mateix, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
7 vots a favor i 8 en contra.
Queda rebutjada.

Votem ara la proposta alternativa i vot particular, també, del Grup Parlamentari de Compromís.
Vots a favor?
Gràcies.
Vots en contra?
Abstencions?
Gràcies.
2 vots a favor, 5 abstencions i 8 en contra.
Queda rebutjada.

I ara votem la proposta alternativa i vot particular del Grup Parlamentari Socialista.
Vots a favor?
Vots en contra?
Abstencions?
Gràcies.
1 abstenció, 6 vots a favor i 8 en contra.
Queda rebutjada.

Per últim votem la proposta recomanada per la ponència, que és coincident amb la que va presentar el seu dia el Grup Parlamentari Popular.
Vots a favor de la proposta recomanada per la ponència?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
7 vots en contra i 8 a favor.
Queda aprovada.

Senyories, esta presidència vol agrair a totes les seues senyories l'important treball que tots han fet, seriós i rigorós, fruit de moltes jornades parlamentàries i estudi de tantes compareixences i documents.
És sense dubte la comissió no permanent que en tota la història de la cambra més voltes s'ha reunit i més documents i compareixences ha tractat.

La comissió va ser creada per mandat del ple adoptat per unanimitat, segons Resolució 21/VIII, de 20 d'octubre de 2011.
I, com molt bé ha dit el representant d'Esquerra Unida, va a ser a proposta del seu grup.

Hui hem arribat, després de quasi quatre anys, al final dels treballs de la comissió, que conclouen amb l'aprovació d'una proposta i el manteniment dels vots particulars perquè el ple puga decidir en el seu moment.
No solament és que es traslladaran, és que es publicaran amb una puntualització.
En estos moments de legislatura amb tots els temes que cal preparar de publicacions no podem garantir, no jo, jo vaig a fer l'esforç possible, que isca la publicació per al ple.
Però sí que vaig a garantir que si ix una publicació serà completa, si dóna lloc a fer la publicació eixirà la proposta acordada i els vots particulars, el mateix document que les seues senyories han signat.

Per tant, estiguen tranquils en eixa matèria.
Farem l'esforç, i si no pot eixir per a eixe dia, eixirà la reproducció fotocopiada, sense perjudici que es publique.
El que no estiga a temps, no vol dir que no s'haja de publicar.
Però, en tot cas, sempre anirà unit al document la proposta de la comissió que s'ha aprovat i els vots particulars o propostes alternatives que les seues senyories han presentat.

Jo considere que la comissió ha anat inclús més enllà del mandat que va a rebre del ple, perquè aquí també s'ha estudiat l'assumpte de les participacions preferents tan lamentable i les subordinades tan lamentable que va deixar sense estalvi moltes famílies econòmicament modestes i persones que a la millor no tenien la preparació adequada per a poder decidir quin producte se'ls està oferint.
Per tant, crec que ha sigut un encert per part de totes les seues senyories que també s'hagen tractat eixes qüestions.

Vull agrair també el comportament sempre respectuós, sempre, en tot moment, que han tingut les seues senyories no sols en les compareixences i en els debats sinó també acceptant sempre el criteri i les decisions que ha pres este president i esta mesa.
Per tant, vull agrair-los eixe comportament respectuós d'acceptació.

En este sentit, també com no pot ser d'altra forma, vull agrair als companys de la mesa, la senyora Delia Valero i el senyor Mariano Castejón, i als qui van estar amb anterioritat, la col·laboració que en tot moment he trobat al llarg d'estos anys en esta comissió.

Per tot això, i pel magnífic treball que les seues senyories han fet, vull felicitar-los, sincerament, vull felicitar-los.
Pense que s'han presentat propostes molt serioses, com he dit abans, que demostren la responsabilitat amb què tots han analitzat les qüestions i al marge dels plantejaments polítics respectables en tot moment que hagen pogut tindre, però si quant a la coincidència de les qüestions que eren les importants o les més importants de tot el que aquí s'ha analitzat.

I també vull agrair, com no?
, als servicis de la cambra, als servicis jurídics, especialment al lletrat de la comissió, senyor Enrique Soriano, que en tot moment m'ha assessorat i ha col·laborat no solament amb mi sinó que també amb la mesa.
I als servicis de majordomia que en tot moment han estat pendents de mosatros.
I, com no?
, als representants dels mitjans de comunicació que han estat ahí sense menejar-se durant quasi quatre anys.
I jo estic convençut que alguns d'ells podria inclús haver presentat un text alternatiu a les conclusions, perquè han estat prenent notes i han estat amb responsabilitat treballant de forma accelerada.

Bé, senyories, jo crec que sols queda instar, conforme han fet els quatre grups parlamentaris, els quatre representants dels grups parlamentaris que s'intente en la mesura del possible arribar a acords en allò essencial de cara al dictamen que finalment aprove el ple.

Per tant, repetisc, estic orgullós d'haver presidit esta comissió, satisfet i agraït, molt agraït a totes les seues senyories pel seu treball, el seu comportament i el respecte que sempre han tingut amb esta presidència.

I dit açò, senyories, només resta que alçar la sessió… (Remors) Perdón, que hay peticiones de palabras.
(Remors)

És veritat, queda la presentació de la persona…

Designació del membre de la comissió que ha de presentar davant del ple el dictamen de la comissió

El senyor president:

Perdó, té la paraula la il·lustre diputada Ángela Barceló.

La senyora Barceló Chico:

Moltes gràcies, senyor president.

El Grup Popular vol proposar al president d'esta comissió, el senyor Rafael Maluenda, perquè faça el dictamen en el dia del plenari… (S'interromp la gravació)

(S'alça la reunió a les 12 hores i 42 minuts)