Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 30 de
novembre de 2006.
Comença la sessió a les 10 hores i 11
minuts.
Presideix l'Excel·lent Senyora Rosa María
Barrieras Mombrú.
Sessió plenària número 98.
Segona i darrera reunió.

Pregunta d'interés general per a la
Comunitat Valenciana formulada pel síndic del Grup Parlamentari
Popular, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre els
avantatges que el desenvolupament de l'Estatut d'autonomia
reportarà als ciutadans de la Comunitat Valenciana.

La senyora vicepresidenta primera:

Molt honorable president, honorables consellers.

La senyora vicepresidenta primera:

Senyories, anem a reprendre el ple en el punt
número 11: compareixença del president del Consell per a
respondre les preguntes d'interés general per a la Comunitat
Valenciana formulades pels grups parlamentaris.

En primer lloc, per a formular la pregunta
corresponent al Grup Parlamentari Popular, té la paraula
l'il·lustre síndic senyor Castellano.

El senyor Castellano Gómez:

Gràcies, senyora presidenta.

Molt honorable president de la Generalitat, senyories,
no fa molt de temps que diguí, des d'esta tribuna, que
l'aprovació del nostre Estatut d'autonomia havia marcat
un abans i un després en la història de l'autogovern de
la nostra comunitat, que havia marcat un abans i un després en la
història de la nostra comunitat.
I ho diguí perquè
crec fermament que gràcies a este nou estatut que entre tots hem
fet, hem aconseguit les màximes quotes competencials per a la nostra
comunitat, hem reforçat les nostres senyes d'identitat, hem
recuperat el nostre dret foral, ens hem consagrat com el que ja érem
i som i serem, com una nacionalitat històrica, i hem aconseguit
també ser una comunitat de la via del 151 i no del 143, com
érem anteriorment.

Jo crec, senyories, que els valencians, amb la reforma
de l'Estatut hem donat un exemple de com s'havien de fer les
coses des del consens, des de la lleialtat a la Constitució i des de
la solidaritat entre totes les comunitats autònomes, i crec que hem
recuperat amb esta reforma, el nostre orgull com a poble sense necessitat
de mirar-mos a l'espill de ningú.

Per això, senyor president, el
desenrotllament de l'Estatut és una qüestió de
responsabilitat i de compromís, de creure fermament en la nostra
comunitat i de creure fermament en el nostre poble.

Des del Grup Parlamentari Popular estem tremendament
orgullosos del pacte assolit amb l'Estatut; (la senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta) fins a tal punt que podem dir que hui tornaríem
a pactar i hui tornaríem a fer l'Estatut de la mateixa manera
que l'aprovàrem en el mes d'abril, perquè
és un estatut ambiciós, social, possibilista i, a la vegada,
respectuós i lleial amb la Constitució; un estatut que
proclama un valencianisme útil i pragmàtic, i per
això, volem que eixe valencianisme intel·ligent aplegue de
veritat a tots els ciutadans.

I per això, mos pareix tremendament positiva la
proposta del president de la Generalitat que desenrotllem, amb el mateix
consens, amb la mateixa lleialtat a la nostra comunitat, totes i cadascuna
de les qüestions que aprovàrem voluntàriament i
lliurement en el mes d'abril.

Senyor president, per al Grup Parlamentari
 Popular, l'Estatut no és una foto; no fou una foto
més.
L'Estatut és un repte de present i de futur per a
la Comunitat Valenciana, i jo estic convençut que
l'alçada de mires d'absolutament tots els diputats
d'esta cambra -i no vull creurem el que estic llegint estos
dies en els mitjans de comunicació, que ni tan sols se vol ni parlar
del desenrotllament de l'Estatut-.
Jo crec que en
democràcia, parlar, dialogar, és una cosa que no té
temps; és una cosa que s'ha de fer permanentment; i és
una cosa que exigixen els ciutadans dels seus representants
polítics.

I crec també, senyor president, que els que hem
firmat, hem pactat i hem votat una qüestió -i a
més una qüestió tan important com la de
l'Estatut- no podem renegar sense més de no
desenrotllar-lo, perquè -per una senzilla raó- se
quedaria en paper banyat, ni més ni menys, la nostra norma
institucional bàsica.

Per tant, el nostre recolzament a desenrotllar des del
consens, des del diàleg, l'Estatut d'autonomia,
perquè entenem que és vital i bàsic per al
progrés i per al desenrotllament de la comunitat.

No podem utilitzar mai allò que és la
nostra norma institucional bàsica com una moneda de canvi per
interessos electorals partidistes o per estratègies
polítiques.
Jo crec que ha d'estar per damunt allò que
és el desenrotllament de l'Estatut dels mers interessos
partidistes i de les meres estratagemes electorals.

En eixe sentit, la nostra millor disposició i
crec que, des de la garantia, des de la credibilitat que oferix el Consell,
la pregunta de hui és tremendament important, de quins són
els avantatges, quins són els beneficis que va a tindre la Comunitat
Valenciana amb el desenrotllament i amb el contingut del nou Estatut
d'autonomia.
Per descomptat, nosaltres, des de l'alçada
de mires, des de la confiança que mos mereix el nostre poble amb les
seues possibilitats, anem a treballar colze a colze, lògicament,
perquè això se traduïsca en major qualitat de vida per a
tots els ciutadans.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyor Castellano.

Té la paraula el molt honorable president
senyor Camps.

El senyor president del Consell:

Gràcies, presidenta.

Senyories, senyor portaveu del Grup Parlamentari
Popular, efectivament, estem parlant d'una proposta que va
intrínsecament unida a allò que va a ser el gran consens dels
valencians respecte de la reforma ambiciosa al més alt nivell
competencial, al màxim sostre constitucional de capacitat
d'autogovern, este any, amb la reforma de l'Estatut
d'autonomia.

Jo he de recordar, en tot cas, que eixa reforma
és, entre altres coses, producte de la voluntat dels valencians i
del consens dels dos principals partits polítics a la Comunitat
Valenciana en el si de les Corts Valencianes.

Vam signar el secretari general del Partit Socialista
i jo mateix, no com a president de la Generalitat, sinó com a
president del Partit Popular, un document; un document que establia les
bases del desenrotll
d'eixa reforma i també les obligacions mútues per a
continuar amb el desenrotll de l'Estatut una vegada aprovat este.

Mosatros continuem amb el pacte de l'Estatut
d'autonomia; mosatros continuem amb el compromís de
l'aprovació d'eixe estatut i també del seu desenrotll.
Mosatros, des del
Govern, des del Grup Parlamentari Popular i des del partit polític
que va signar eixe compromís, estem en l'obligació
moral i política de continuar amb els documents que signem,
perquè és un compromís mutu, lliure i a favor de tots
els valencians.
(Aplaudiments)

En primer lloc, vam dir que
reformàvem l'Estatut d'autonomia, assumpte que es va
complir; vam parlar de la reforma del Consell Jurídic Consultiu,
assumpte que es va complir; tenim per davant l'observatori de la
publicitat institucional i del Consell Audiovisual, i em compromet
també a traure endavant estos dos punts del compromís que vam
tindre.

I voldria fer una referència a una
qüestió fonamental, que no pot ser utilitzat com a element de
discòrdia en este procés, que és la llei electoral.
Allò que vam signar socialistes i populars deia únicament i
exclusivament, respecte de la llei electoral: 99 diputats per a la
pròxima legislatura; ni més, ni menys.
(Aplaudiments) I la regulació,
entre altres coses, de votació i d'escrutini mitjançant
procediments electrònics i també elements d'igualtat
entre dones i hòmens al si de la cambra parlamentària, on
residix la voluntat política de tots els valencians.

Que ho sàpiga tota la cambra i tota la societat
valenciana: mosatros anem a continuar amb el compromís donat en el
seu moment, perquè el compromís no és només
-sent important, importantíssim- amb el Partit
Socialista, sinó que és un compromís amb tota la
societat valenciana.

Per tant, continuarem treballant; continuarem demanant
el treball conjunt i el consens, el diàleg, l'acord, el punt
de trobada per a continuar fent de la Comunitat Valenciana, eixa gran
comunitat que tots volem.

I voldríem que en este camí estigueren,
òbviament, tots els representants polítics de la nostra
comunitat: el Partit Socialista, Esquerra Unida o qualsevol sector o agent
o interlocutor social que tinga ganes i voluntat de treballar per a la
Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies, molt honorable president.
 (Aplaudiments)

Pregunta d'interés general per a la
Comunitat Valenciana formulada pel síndic del Grup Parlamentari
Socialista, senyor Joan Ignasi Pla i Durà, sobre si té
prevista alguna proposta per a aconseguir en Radiotelevisió
Valenciana el nivell de pluralisme i independència acordat en
Radiotelevisió Espanyola.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, molt honorable president.

A continuació, correspon formular la pregunta a
l'il·lustre síndic del Grup Parlamentari Socialista,
senyor Joan Ignasi Pla.

El senyor Pla i Durà:

Sí, gràcies, senyora presidenta.

Senyories, hui és un gran dia; hui, al
parlament espanyol s'aprova la Llei sobre l'autonomia personal
i dependència, que farà que 120.
000 valencians i valencianes
tinguen dret a una assistència per a les seues persones, com a dret
reconegut.
(Aplaudiments)

No li faça gràcia, senyor vicepresident;
hui 120.
000 valencians, gràcies a un compromís del president
Zapatero, voran reconegut com a dret una cosa que hui no tenien.
(Veus)

I per tant, en compliment del compromís,
Zapatero va fer una llei molt important; però, en compliment dels
seus compromisos, va dir que s'acabava la televisió de partit
i va complir el president Zapatero en acabar amb una televisió de
partit i va propiciar un acord amb els grups polítics de
l'oposició per a fer una televisió pública com a
servei públic per als ciutadans.
Per això la pregunta de hui:
té previst el senyor president plantejar de forma immediata alguna
proposta per a aconseguir en Radiotelevisió Valenciana el nivell de
pluralisme i independència actual en Radiotelevisió
Espanyola?

La senyora vicepresidenta primera:

Gràcies, senyor Pla.

Té la paraula el molt honorable president.

El senyor president del Consell:

Gràcies, presidenta.

Senyories, senyor Pla, eixa llei de dependència
que també té el recolzament del Partit Popular a nivell
nacional, es podrà desenrotllar en la nostra comunitat
gràcies a les polítiques de benestar del govern del Partit
Popular.
(Aplaudiments)

És una llei de dependència -i que
ho sàpiga també tota la cambra- és una llei de
dependència que no té, pràcticament, cap
obligació per al Govern d'Espanya; són tot obligacions
per al govern autonòmic, però (aplaudiments)
gràcies que el govern autonòmic
porta anys preparant-se per a desenrotllar eixa llei, gràcies a
això, eixa llei serà una realitat a la Comunitat Valenciana,
i no seria una realitat si estiguera governant el Partit Socialista a la
Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments)

A la seua proposta de la televisió, dos
qüestions: la primera, la vaig dir fa quaranta-huit hores; estic
completament d'acord amb què parlem Partit Popular i Partit
Socialista de totes les televisions autonòmiques de tota Espanya.
A
excepció feta de la televisió autonòmica del
País Basc, o el Partit Popular o el Partit Socialista tenen
responsabilitat política respecte de les televisions
autonòmiques de tota Espanya.
Per tant, estic d'acord amb
ficar en marxa un procés de consens a nivell nacional per a parlar
del hui i del futur de la televisió autonòmica.

Segona qüestió: acabe de dir des de la
tribuna, el Consell de l'Audiovisual de la Comunitat Valenciana.
És una proposta que dona per a treballar conjuntament amb el Partit
Socialista i amb Esquerra Unida, per a ficar com més prompte millor,
perquè és un compromís personal, perquè
és un compromís polític del grup parlamentari del
Partit Popular i perquè és un compromís de desenrotll de l'Estatut
d'autonomia de tots els valencians.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyor president.

Té la paraula l'il·lustre senyor
Pla.

El senyor Pla i Durà:

Jo, perdone, senyor president, però no li he
preguntat això.
Vosté, com sempre, se n'ix per la
tangent.
Jo li he preguntat si vosté anava a fer alguna cosa (la senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta) similar al que ha fet el Govern d'Espanya en esta
comunitat; en esta comunitat, senyor president, que té vosté
la responsabilitat i la capacitat de poder fer-ho.

És a dir, allí, el senyor Zaplana, a
Madrid, com a portaveu del grup parlamentari ha acordat amb el Govern
d'Espanya unes coses molt concretes: cessar el director de
Radiotelevisió Valenciana demà i proposar, de consens, buscar
un professional independent que puga regir els destins de la
Radiotelevisió Valenciana, i acordar la paritat en els òrgans
de direcció.
Això és el que ha fet a Madrid el Partit
Popular.
Perquè vosté ací no vol fer-ho?

Jo no li he preguntat res de l'observatori ni he
entrat en això, de la qual cosa si volem, podem parlar;
perquè perdone, ha tardat vosté vuit mesos en recordar-se del
«desenrotll» -que diu vosté- de
l'Estatut; ha tardat vuit mesos.
Jo no li he dit això.

Vosté s'ha apropiat de canal 9;
s'ha apropiat perquè pensa que Canal 9 és el seu
passaport cap a les eleccions i per això va posar el seu cap de
premsa al capdavant de Canal 9; i per això vosté no complix
la paraula que, precisament en el pacte estatutari, està replegada;
per això.
Perquè vosté pensa que amb Canal 9 va a
guanyar les eleccions, manipulant, desinformant i enganyant els ciutadans
de la comunitat de manera permanent.
(Aplaudiments)

Per tant, pensa que igual -perquè
s'han apropiat de les institucions- pensa que el Palau de la
Generalitat és la seu del Partit Popular; per això munta
actes.
.
.
On?
En el Palau de la Generalitat fa publicitat i propaganda del
Partit Popular.

I vosté s'apropia de les institucions.
En
general pensant que formen part i que vosté és la
institució i la institució és de vosté.
No.
Vosté a Canal 9 ha de fer alguna cosa que a Espanya el Partit
Popular i el Partit Socialista han fet ja i és: si té
capacitat i eixa voluntat i vocació de desenrotllament de
l'Estatut i de les institucions sente's amb el Partit
Socialista i pactem.
En primer lloc, li ho repetisc, que el seu cap de
premsa deixe de ser director de Radiotelevisió Valenciana, punt un.
I, en segon lloc, acordem un professional de reconegut prestigi, pose
damunt la taula cinc nom, quatre, acordem-lo, que redrece
l'orientació d'eixa radiotelevisió pública
cap a una radiotelevisió pública plural, veraç i
objectiva i un servei públic per als ciutadans, no un servei de
propaganda del seu partit i de vosté.
(Aplaudiments)

I a partir
d'ahí jo crec que seria molt senzill.
Perquè si no ho
fa, senyor Camps, vosté està molt equivocat, si no ho fa
donarà una vegada més mostres que una cosa són les
paraules que vosté pronuncia amb grandiloqüència, amb
notorietat davant dels mitjans i una altra cosa és la realitat, la
realitat de la seua pràctica política.

Vosté ací ha dit que és un home
disposat al diàleg i al consens.
Li recorde, huit mesos
després que nosaltres ací, en esta trona mateixa -i
ahí estan en los proves, en el Diari de
Sessions- li diguérem de caminar
junts en el desenvolupament de l'Estatut.
Huit mesos després
on s'han presentat distintes iniciatives en esta cambra, que formen
part d'eixe acord que vosté diu ara voler complir, que
vosté ha rebutjat, ha rebutjat i no ha fet absolutament res.
I
només li falta Canal 9 on vosté va donar una paraula, que
forma part del pacte de l'Estatut.

Vosté hui ha de dir ací si està
disposat que tots els valencians i valencianes tinguen la certesa, la
certesa i la seguretat que no està disposat a continuar
aprofitant-se d'un mitjà públic de comunicació
en benefici propi o del seu partit.
I ha de dir-ho clar, ha de dir:
«Estic disposat a seure amb vosté demà mateixa, a
acordar el que el senyor Zaplana, junt amb Diego López Garrido, han
acordat a Madrid».
Punt.
Si no, continuarà vosté
caminant amb les paraules per un lloc i amb els fets per un altre i
enganyant als valencians i valencianes.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies,
senyor Pla.

Té la paraula el molt honorable president
senyor Camps.

El senyor president del Consell:

Gràcies, senyora
presidenta.

El seu to és, com sempre, de prepotència
i imposició, sempre.
(Remors) «Cesse vosté, cesse vosté, en
vint-i-quatre hores.
.
.
», de manera sumària.
Això
és imposar i no consensuar, senyor Pla.

Jo li dic el que li he dit i, a més, crec que
precisament en l'any on es demostra que quan se vol consensuar
s'arriba.
Hem arribat al màxim consens possible polític
enguany, que ha sigut la reforma del nostre Estatut i a més la
més ambiciosa.

Possiblement no m'expresse bé,
però és que no sé expressar-me en un valencià
diferent.
Jo li he dit «desenrotllar» l'Estatut, a la
millor per a vosté és millor dit «desenvolupar»
l'Estatut.
Bé, senyor Pla, no sé per què
vosté ha de fer gràcia del verb «desenrotllar»,
no ho sé, la veritat.
(Aplaudiments) Perquè són milers de valencians els qui
utilitzem la paraula «desenrotllar».
A la millor alguna elit,
alguna elit utilitzar el verb «desenvolupar».
Però li
puc assegurar que la immensa majoria dels valencians utilitzem el verb
«desenrotllar» i als valencians els dic que vull desenrotllar
el seu estatut, perquè és l'Estatut dels valencians.
(Aplaudiments)

Mire, li propose el mateix
consens que vam signar, que no és una qüestió de fa
vint-i-quatre hores sinó del document que vam signar vosté i
jo, el Consell Valencià de l'Audiovisual, i parlar del present
i el futur de Canal 9, clar que sí.
Sap vosté quina és
l'única sentència condemnatòria contra
televisió valenciana que s'ha fet en esta comunitat i crec que
a tota Espanya?
Contra la manipulació del Partit Socialista de Canal
9.
Això sí que era manipulació.
(Aplaudiments)

I més li
diré.
Per cert, per cert, he buscat en l'hemeroteca i el qui
va fer els comentaris respecte d'eixa sentència vaig ser jo,
que era el primer tinent d'alcalde de l'Ajuntament de
València en aquell moment.
Curiós, és curiós.
(Remors) Fa menys, menys de vint
anys, deu anys.
Pareix mentida, perquè en deu anys hem fet
més coses que vostés en vint anys.
Per això pareix que
siga per a vostés vint anys.

La proposta continua sent la mateixa, la que li he dit
en la meua intervenció.
Però m'adone que
desgraciadament vosté el que vol és la imposició i la
prepotència.
I més li diré, més li diré.
Si vosté vol justificar la seua derrota electoral per culpa
d'una televisió, aviats anem.

Gràcies.
(Aplaudiments)

Pregunta d'interés general per a la
Comunitat Valenciana formulada pel síndic del Grup Parlamentari
Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa, senyor Joan
Ribó Canut, sobre els motius pels quals s'han produït
tants incidents en la línia 1 de Metrovalencia en el segon semestre
d'enguany.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, molt
honorable president.

Anem a passar a la següent pregunta que correspon
formular al síndic del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida-Els
Verds-Esquerra Vaenciana: l'Entesa, senyor Ribó.

El senyor Ribó i Canut:

Bon dia.

Senyor president, des que es va produir el fatal
accident del 3 de juliol en la línia 1 de Metrovalencia s'han
produït quinze incidents o avaries amb molèsties significatives
per als usuaris, l'última el passat dimarts, les
últimes per a ser exactes.

El tema ha adquirit tanta freqüència que
ha motivat que Ferrocarrils de la Generalitat prenguera una decisió
inusual, contractar personal encarregat de tranquil·litzar els
viatgers en cas d'avaria.
No critiquem la decisió sinó
la causa que l'ha motivada, que la línia 1 concentra la major
part de les avaries i incidents de Metrovalencia.

I, mire, és difícil explicar-se els
motius.
Qualsevol govern faria tot el possible per a demostrar que aquell
fatal accident és una cosa del passat, que els usuaris poden estar
tranquils, perquè s'han pres les mesures corresponents per a
impedir que qualsevol altre accident els puga succeir.
Els fets demostren
que vostés continuen sense fer els deures en la línia 1.
Als
intolerables incidents i avaries, que es produeixen de forma continuada en
aquesta línia de metro només saben respondre amb personal
tranquil·litzador dels viatgers.
Millor això que res.
Però caldrà afrontar les causes dels problemes o prompte
hauran de contractar, a més de tranquil·litzadors,
psiquiatres per als viatgers.

Senyor Camps, no és normal el que està
passant en esta línia.
Sobretot és anormal el comportament
del seu govern en no resoldre aquesta situació, greu sempre,
però intolerable en una línia de metro que ha donat aquest
tràgic avís fa tant pocs mesos.

Mire, la comissió d'investigació
sobre l'accident del passat 3 de juliol vam insistir de forma
reiterada que el fatal accident era conseqüència d'una
manca de planificació i d'inversió en seguretat i
manteniment, en què plovia sobre mullat, posant per exemple
l'accident de Paiporta.
Teníem l'esperança que
encara que no acceptaren públicament les nostres conclusions en
prengueren bona nota i actuaren en conseqüència.
Tot sembla
indicar que l'esperança amb vostés està
prohibida.
Els incidents i les avaries ens indiquen que són
incapaços de resoldre qualsevol reacció, que s'han
quedat com estàtues de sal, sense cap possibilitat de
reacció.

Espere que ens done una explicació.
I, mire,
per favor, no faça com el conseller d'ahir que ens compare per
un pacte amb Herri Batasuna i tot açò.
Done'ns una
resposta seriosa sobre el problema de la línia 1.

Gràcies.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Té la paraula el molt honorable president
senyor Camps.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora
presidenta.

Señorías.

Señor Ribó, efectivamente, el conseller
ayer dio contestación exacta a cada una de las incidencias que se
van produciendo en las líneas de metro y de tranvía en FGV,
en este caso en el área metropolitana de Valencia.

Nosotros continuamos con nuestros planes de
inversión y de mejora del material móvil.
Hay una
inversión que se está ejecutando de más de 430
millones de euros y, además, hay compradas 30 unidades
móviles tractoras para la línea 1, 34, y hasta un total de 70
unidades móviles tractoras para toda la red metropolitana de metro y
de tranvía.
Invertir y gastar como nunca se había hecho para
mejorar el material móvil, para mejorar la infraestructura y para
mejorar la comodidad y la calidad de un transporte tan esencial, un
servicio tan básico para nuestra comunidad.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies,
senyor president.

Té la paraula el senyor Ribó.

El senyor Ribó i Canut:

Mire, senyor president,
abans que se m'oblide i perquè veja que no és negatiu
tot.
Nosaltres ens congratulem que s'hagen posat les balises per a
frenar automàticament els trens a l'entrada de les revoltes
perilloses i d'altres punts delicats, ens congratulem.
Avui un
accident com el que passà el 3 de juliol no pot tornar a passar,
és cert.
I a més demostra que ni era tan costós, ni
era impossible arreglar-ho, com es va manifestar en la comissió que
s'organitzà a les Corts.
Llàstima que no ho feren abans
de l'accident i s'haguera pogut evitar el pitjor accident de la
història del metro d'Espanya.
Estaven tant distrets en altres
temes, tan concentrats en altres coses que no es preocuparen d'este
tema.

Però els incidents i les avaries de les quals
parlem avui són fonamentalment un problema de falta de manteniment
adequat del material de la línia.
Hi ha dues coses evidents:
és la línia de metro més antiga, vosté ho ha
dit i, per tant, necessita més manteniment.
L'altre tema que
li vull recordar, i espere que li ho recorde el conseller, és que hi
ha línies de metro que són molt més antigues que la
línia 1 i funcionen sense problemes.
Mire, si revisa les
intervencions de la comissió veurà que persones,
tècnics posats per vostés ressaltaven aquest tema.

Quan un cotxe va entrant en anys l'hem de dur
més sovint a la ITV.
Això ho sabem tots els qui no ens
comprem cotxes cada dia i és normal perquè els materials es
fan vells.
Tothom sap que si no cuidem un cotxe vell qualsevol dia ens
quedem penjats.
Als trens, senyor president, els passa el mateix.
Quan
són nous, com la línia 3 o les altres, necessiten poc o cap
manteniment, dintre de quinze anys les unitats de la línia 3 i 5 o
es mantenen més o els passarà el mateix que els passa a la
línia 1, tant els cotxes com els trens són molt fàcils
de mantenir quan són nous, fins i tot moltes vegades se'n pot
despreocupar un totalment.

Senyor president, si l'accident del 3 de juliol
palesa la manca de seguretat de la línia 1, com vostés han
demostrat al ficar les balises que havien d'estar posades amb
antelació, els continus incidents i avaries que pateix aquesta
línia, generant problemes als usuaris, indiquen amb claredat que ara
estan fallant escandalosament en el tema del manteniment de les unitats
rodants i de la mateixa línia.
I li volem advertir una manca de
manteniment, com és evident en la línia 1, pot passar de
l'avaria sense conseqüències a convertir-se en una cosa
pitjor.
.
.

La senyora vicepresidenta primera:

Senyor Ribó, per
favor.

El senyor Ribó i Canut:

.
.
.
és una causa
objectiva de manca de seguretat i una fatal acumulació
d'avaries i incidents es pot convertir en alguna cosa pitjor.

Li demanem major preocupació pel transport
públic, li demanem, senyor president, però no estem segurs
que vostés sàpiguen, puguen o vulguen.
Segurament
caldrà que vinga un nou govern per a tenir un transport
públic de qualitat en este país.

Gràcies.

La senyora vicepresidenta primera:

Gràcies, senyor
Ribó.

Té la paraula el molt honorable president
senyor Camps.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora
presidenta.

Señorías.

Vuelvo a repetirle que es la época de mayor
inversión y de compra de toda la historia del área
metropolitana en materia de transporte público.
Nunca la ha habido,
nunca la ha habido.
Fíjese, ese nuevo gobierno del que usted habla,
lo que invertía cuando gobernaba y este gobierno del que hablo yo,
fíjese lo que invierte.
Lo digo porque el dato es elocuente.

Y ya le digo que en estos momentos hay comprados 70
trenes y tranvías, 34 son para la línea 1; 20, además,
fue prácticamente una de mis primeras decisiones como presidente de
la Generalitat al principio de esta legislatura.
.
.

La senyora vicepresidenta primera:

Per favor, senyor Such,
és que se'l  sent molt.
Gràcies.

El senyor president del Consell:

.
.
.
Es verdad que
tenían que haber venido en el mes de octubre, estamos exigiendo de
la empresa que cumpla con sus compromisos.
Seguir invirtiendo en la
línea, seguir invirtiendo en material móvil, seguir
invirtiendo, en definitiva, en todo aquello que haga más capaz y
más potente nuestra red de transporte metropolitano, de transporte
urbano, que es fundamental para el funcionamiento de un área
metropolitana, como la de Valencia, como también en el caso de
Alicante o el nuevo sistema de transporte público que se va a poner
en marcha en la ciudad de Castellón.

Respecto del número de trenes que han circulado
durante este último semestre en la línea 1, decirles que la
incidencia supone el 0,03% del movimiento de trenes que hay en esa
línea durante todo el semestre, el 0,03%.
¿Con eso yo me
quedo satisfecho?
No.
Le he pedido al conseller y a toda la
dirección de FGV que no quiero ninguna incidencia de ningún
tipo en la línea 1 y en todo el transporte metropolitano.
De
ningún tipo.
(Veus) Igual que yo, igual que usted, igual que todos los usuarios
del transporte público de esta comunidad, igual que todos los
ciudadanos de esta comunidad: no queremos ningún incidente.
Y le he
dicho al conseller, y le he dicho a la dirección de FGV, que haga
todo el esfuerzo posible, porque no quiero ni un solo incidente.

Pidiendo desde esta tribuna disculpas a todas las
personas que se vean afectadas por cualquier incidente en la red de metro,
y soy el primero que se disculpa, porque no quiero que lo haya, como en los
hospitales, como en los colegios y como todos los servicios que presta la
administración de la que la soy presidente.
Desde aquí pido
disculpas a cualquier persona o a cualquier ciudadano.
.
.
(aplaudiments) que tenga el
más mínimo problema.
Pido mil disculpas, y yo les pido a
todos los miembros del Gobierno, que tiene enorme responsabilidades en un
montón de servicios que se prestan todos los días desde la
administración autonómica, que no quiero ni un solo incidente
en ningún rincón de la Comunidad Valenciana.

Y en ese esfuerzo vamos a continuar, ¡claro que
sí!
, en ese esfuerzo, con la humildad necesaria de reconocer que,
desgraciadamente, pese a todo el esfuerzo, de vez en cuando también
surgen estos incidentes de los que usted me está hablando, que ha
ocurrido estos días y estas semanas.
Pero en ese trabajo estamos y
en ese esfuerzo, sin límite alguno, con todo el esfuerzo
presupuestario que se pueda para mejorar todos los días la calidad
del servicio que presta la administración autonómica.

Hablar de modernidad, hablar de futuro, hablar de
comodidad o de bienestar, es hablar de unos buenos servicios
públicos, y esa es la responsabilidad número 1 que tiene
cualquier responsable político y, por lo tanto, es mi primera
responsabilidad política al frente de la Generalitat Valenciana: que
los servicios públicos que llegan a todos los ciudadanos de la
Comunidad Valenciana lleguen en las mejores condiciones, que tengamos lo
mejor, los mejores hospitales, los mejores colegios, los mejores sistemas
de transporte público, lo mejor para todos los valencianos,
disculpando siempre a cualquier persona, y yo el primero en pedir
disculpas, que pueda tener algún tipo de problema en la
prestación de cualquier servicio que presta la Generalitat
Valenciana.

Esa creo que es la tarea y la responsabilidad de todos
nosotros, y en eso vamos a continuar, en hacer posible que la Comunidad
Valenciana, en esta parte fundamental y esencial para entender lo que es
bienestar y lo que es igualdad de oportunidades, se tenga siempre lo mejor
al servicio de mis conciudadanos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories, finalitzat este punt, es suspén el
ple tan sols per cinc minuts.
A continuació es vorà el punt
número 4, farem un descans de mitja hora, a continuació el
punt número 5, els dos són de votació, i
finalitzarà el ple.

Per tant, a menys deu, tornarem a iniciar el ple.
Se
suspén el ple.

(Se suspén la sessió durant uns minuts)

Proposició no de llei sobre la repulsa de les
intencions de la directora de la Biblioteca Nacional de catalogació
conjunta dels llibres en valencià amb els d'una altra llengua
autòctona, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE
números 13.
919 i 16.
257, BOCV números 53 i 92).

La senyora vicepresidenta primera:

Senyories, anem a continuar amb el ple, amb el
següent punt de l'ordre del dia, punt número 4: presa en
consideració de la proposició no de llei sobre la repulsa de
les intencions de la directora de la Biblioteca Nacional de
catalogació conjunta dels llibres en valencià amb els
d'una altra llengua autòctona, presentada pel Grup
Parlamentari Popular.

Per a la seua presentació i defensa, té
la paraula l'il·lustre diputat senyor Pérez Fenoll.

El senyor Pérez Fenoll:

Bon dia, senyora presidenta.

Senyores diputades i senyors diputats.

Les valencianes i els valencians, i nosaltres, com a
representants de tots, no podem deixar que qualsevol institució o
persona vullga amagar la realitat de la nostra llengua, vullga fer
desaparéixer de certs llocs la nostra llengua, vullga que no
defensem les riqueses que mos han deixat els nostres pares; en resum,
vullga tapar un dels símbols d'identitat de la nostra
comunitat.

El nostre Estatut reconeix com a idioma oficial de la
Comunitat Valenciana l'idioma valencià.
L'Estatut
és una llei orgànica que forma part del bloc de
constitucionalitat, on es diu clarament que en la Comunitat Valenciana es
parla l'idioma valencià.
L'article 3 de la
Constitució espanyola, de l'any 1978, en el seu punt 1 diu que
el castellà és la llengua espanyola oficial de l'Estat
i de tots els espanyols, i tots tenen el deure de conéixer-la i el
dret d'usar-la.
En el punt 2 mos diu que les altres llengües
espanyoles seran també oficials en les respectives comunitats
autònomes d'acord amb els seus estatuts.
D'acord amb la
Constitució espanyola, l'article 7 de l'Estatut
d'autonomia de la Comunitat Valenciana aprovat en l'any 1982 ja
reconeixia que els dos idiomes de la Comunitat Valenciana són el
valencià i el castellà, i tothom té dret a
conéixer-los i a usar-los.
El nostre Estatut, aprovat en abril de
l'any 2006, diu: «La llengua pròpia de la Comunitat
Valenciana és el valencià, i l'idioma valencià
és l'oficial a la Comunitat Valenciana, igual que ho és
el castellà, que és l'idioma oficial a
l'Estat».

A més a més, la llei de la Generalitat
Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d'ús i ensenyament del
valencià, en el seu article 2 determina que el valencià
és la llengua pròpia de la Comunitat Valenciana.
Aquesta llei
suposa la plasmació del compromís de la Generalitat
Valenciana i de tots els valencians en la defensa del patrimoni cultural de
la nostra comunitat i, d'una manera especial, en la
recuperació del valencià, definit com a llengua
històrica i pròpia del nostre poble.

Esta llei també afirma que el valencià
és part substancial del patrimoni cultural de la nostra societat i,
com a tal, el Govern Valencià es considera posseïdor actualment
de la capacitat necessària per tal de possibilitar que els diversos
sectors socials de tota la comunitat puguen sentir-se compromesos en el
procés de recuperació de l'idioma, el valencià,
que ha tingut l'honor de rebre del nostre poble la seua estima.
I tot
això no és una cosa que ho diga jo, és una cosa que
és així i d'esta manera està reconegut
inclús per la referida per vostés Acadèmia Valenciana
de la Llengua en el preàmbul de la Llei 7/1998, de 16 de setembre,
de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, la
qual, en el seu article 3, reconeix que l'idioma valencià
és posseïdor d'una tradició lexicogràfica i
literària, d'una realitat lingüística genuïna
valenciana i d'una normalització consolidada.

En resum, si el nostre Estatut d'autonomia
denomina «idioma valencià» la llengua pròpia dels
valencians i, per tant, aquest terme ha de ser utilitzat en el marc
institucional, la denominació del nostre idioma no ha de ser objecte
de qüestionaments o polèmica.
La nostra llengua forma part del
patrimoni cultural de la nostra nacionalitat històrica i és
un dret constitucional inalienable del nostre poble, desenrotllat en el
nostre Estatut d'autonomia, en què es reconeix la nostra
llengua autòctona i es designa l'idioma valencià com a
idioma històric i propi de la Comunitat Valenciana.

De sobra és sabut que la llengua valenciana va
assolir la màxima esplendor literària ja en el segle XV,
denominat com a segle d'or de la llengua valenciana.
Que alguna
institució de l'Estat o de qualsevol departament en què
depén ignore aquest dret constitucional és, com a
mínim, un clar menyspreu a la història, a la cultura i als
drets constitucionals del poble valencià.

En aquest cas, i si el pla de la directora de la
Biblioteca Nacional, que pretén dur a efecte amb
independència de les discrepàncies filològiques i
lingüístiques que puguen existir, considerem que el respecte
que mereix el nostre Estatut d'autonomia hauria de ser motiu
suficient per a dissipar qualsevol dubte.

Per tot això, estes Corts han de manifestar la
repulsa a les intencions de la directora de la Biblioteca Nacional, i en la
nostra proposta de resolució que diu que el màxim respecte
als drets històrics i constitucionals del poble valencià
deuen reafirmar-se i que les Corts Valencianes volen fer arribar a les
institucions de l'Estat, als efectes oportuns i per al seu trasllat
als organismes que en depenen, aquest acord mitjançant el qual
manifesten que no renuncien ni renunciaran a exigir i a defensar davant qui
pertoque el dret constitucional d'igualtat de tracte de la nostra
llengua autòctona i de l'idioma valencià amb la resta
de les llengües espanyoles.

Acabada la meua intervenció, voldria,
presidenta, fer una correcció tècnica al text, perquè
les dates que figuren en el text, com hi ha hagut una modificació en
el nostre Estatut, no es referix a l'article 7 sinó a
l'article 6 en este moment, i la llei orgànica és
1/2006, de 10 d'abril, publicada en el BOE l'11 d'abril.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyor diputat.

En representació del Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa, té la paraula la
il·lustre diputada senyora Pérez.

La senyora Pérez i Martí:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Pérez Fenoll, aquesta proposta a mi me
suscita molts dubtes, perquè han fet una exposició de motius
que quan es mira la proposta de resolució en si, no sé
què té a vore, però, de més a més, jo no
sé per quin motiu tenim de votar l'exposició de motius
d'una proposta de resolució.
No ho sé.
O siga,
serà la primera vegada que això passe.

Podríem tractar, de totes formes, dintre de la
proposta que vostés presenten, que té molt de temps,
és del 2004 i ha canviat ja la cosa molt, però podríem
tractar, senyor Pérez Fenoll allò que vostés exposen
com «amb independència de les discrepàncies
filològiques i lingüístiques», referint-se al
paper que la directora de la Biblioteca Nacional, la senyora Rosa
Regàs, està realitzant.
Però jo voldria que
vosté tinguera en compte que a la directora de la Biblioteca
Nacional, a la senyora Regàs, no se li demana que atenga la
filologia o la lingüística.
.
.
Llavors, tampoc entenc que
vosté aplegue a eixa conclusió.

És indignant per a mi i per al meu grup, quan
exposen igualtat de tracte de la nostra llengua i de l'idioma
valencià, que solament ací vostés són
capaços d'exposar-ho, que ací solament vostés
exigixen i que s'obliden constantment de la teoria del moviment, eh?
,
el moviment se demostra caminant, i és demostra eixe moviment i eixa
necessitat, si parlàrem, que cal avançar per mitjà de
la dignificació, la potenciació de l'ús i
garantir l'augment de les edicions.

Augment que cal tenir en compte que en l'any
2000 van ser de 25, en el 2001, de 33, en el 2002, 16, i en el 2003, 1
llibre catalogat en valencià i en el 2004, 2 llibres catalogats en
valencià.
Jo crec, senyor Pérez Fenoll, que en
l'actualitat, i estic satisfeta que siga aixina, tant
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua com la mateixa universitat
han reconegut la unitat lingüística, i en la reunió que
va mantindre la senyora Rosa Regàs amb l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua i amb la nostra presidenta de
l'acadèmia, així ho varen fer constar.
Per tant, ella
tenia una certa satisfacció, que al mateix temps me donà
seguretat a mi en els dubtes que tenia sobre aquesta proposta de
resolució.

Jo li demanaria, senyor diputat, que retiraren aquesta
proposta.
Pel temps i per la forma, perquè no és la mateixa
realitat, perquè fins i tot vosté se l'acaba
d'esmenar -efectivament, era necessari-.
Jo li demanaria,
li repetixc novament, que retirara aquesta proposta de resolució, ja
que en aquestos moments tenim, malauradament, diferents realitats.
El
no-ús, la marginalitat del valencià i el despreci de molts a
la pròpia llengua.

Per exemple, la senyora Regàs és una
dona que escriu i parla perfectament en valencià, i vostés,
en compte d'honorar el tindre una directora general (veus) que siga capaç
d'escriure i parlar la nostra llengua, doncs, vostés la
menyspreen i, a més, la insulten.

Mire, açò és el que
vostés, senyors del Partit Popular i senyor Pérez Fenoll,
entenen: Biblioteca Valenciana: tot en castellà.
Tot!
No n'hi ha res que
s'escriga en valencià.
Solament qui l'edita, la
direcció, l'assessorament, la coordinació i la
disposició legal; la resta està tota en castellà.

Això és el que vostés demostren
com a moviment parlant del valencià.
I si vostés estimen el
valencià, com la resta de la cambra estima, per favor, senyor
diputat, retire-la.
I en el suposat cas que no la retire, supose que ha
comprés clarament que no l'anem a acceptar.

Moltes gràcies.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies,
senyora diputada.

Sí.
Em demana la paraula per a rèplica
l'il·lustre diputat senyor Pérez Fenoll.

El senyor Pérez Fenoll:

Gràcies, senyora
presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyora Pérez, vosté començava la
intervenció dient que li suscita molts dubtes, però és
clar que li suscita molts dubtes perquè vosté no defensa
l'idioma valencià, com clarament ho ha demostrat en la trona.
Li crema, li fa mal en les seues mans l'idioma valencià.
Li
molesta a l'Entesa l'idioma valencià.

Per a mi el que és indignant no és el
que ha dit vosté.
Per a mi és indignant que vosté, com
a representant del poble valencià, renegue de l'idioma
valencià.
Això és el més indignant.
I des de la
trona mai este diputat ha insultat la senyora Regàs ni l'ha
menyspreat.
Ha defensat el seu dret a defensar per obligació i per
vocació l'idioma valencià.

I no ho manipule, no ho manipule, que fa el mateix que
la senyora Regàs, manipular.
Perquè si vosté llig les
declaracions de la senyora Ascensión Figueres no diu res del que
vosté ha dit ara a la trona.
La presidenta de
l'Acadèmia diu que la senyora Regàs ha manipulat de
forma interessada el contingut del dictamen de l'Acadèmia, ja
que ha llegit unes línies sí i unes línies no.
Ha
llegit sols el que li interessa.
«No es pot llegir una línia
sí i l'altra no per tal de poder argumentar una
actuació que l'Acadèmia ni li pareix bé de cap
manera».
Paraules textuals d'Ascensión Figueres.

I seguix dient: «L'Acadèmia
Valenciana de la Llengua està d'acord en la catalogació
dels llibres baix la catalogació separada de la del català i
en la denominació de valencià» -entre
cometes-.
Val.
O siga.
.
.
I parla vosté d'una entrevista.
La senyora Ascensión Figueres diu que té demanada una
entrevista amb la senyora Regàs, que a dia de hui no se li ha donat,
per a explicar-li clarament el contingut d'eixe dictamen a què
vosté feia referència.
Manipulava la senyora Regàs
eixe dictamen i vosté seguix manipulant-lo.
Llija'l sencer, no
llisca entre línies, senyora Pérez.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies,
senyor diputat.

Té la paraula la il·lustre diputada
senyora Pérez.

La senyora Pérez i Martí:

Gràcies, senyora
presidenta.

Mire, senyor Fenoll, té tan poca, diria jo,
realitat el que vosté acaba d'exposar que, per acabar
breument, li diré que jo ja no discutisc les evidències.
Allà vostés i el que pregonen.
Jo ja no les discutisc.
Sobretot perquè en aquestos moments vosté i el seu partit, el
Partit Popular, no està gens legitimat per a parlar de la llengua,
perquè parlen el que no practiquen.
Facen obres, caminen.
Menys
paraules, menys burrades en esta cambra i més accions pel
valencià.

Gràcies, senyora presidenta.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies,
il·lustre diputada.

Per a fixar posició té la paraula, en
representació del Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre
diputada senyora Escudero.

La senyora Escudero Pitarch:

Moltes gràcies,
senyora presidenta.

Senyors diputats, senyores diputades.

Senyor Pérez Fenoll, fins al moment que he
muntat ací, a la trona, jo volia creure que després de tota
la parafernàlia que vostés han muntat de recolzament a
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua i fonamentalment
també als seus dictàmens, als seus dictàmens,
evidentment retiraria, retiraria vosté esta proposició.
I
tenia l'esperança.
.
.

La senyora vicepresidenta primera:

Un moment, senyora
diputada.
Disculpe, disculpe.

Per favor, senyories, els pregue que si han de fer
algun tipus de gestió o alguna conversació que puga ser una
miqueta més alta del que és normal que, per favor, que isquen
fora perquè si no la senyora Escudero està forçant la
veu i no se la sent.
Eh!
Ho agraïsc moltíssim.
Continue,
senyora Escudero, i disculpe.

La senyora Escudero Pitarch:

Bé, volia creure, de
veritat, que vostés no la mantindrien, que la retirarien,
perquè a hores d'ara no té cap raó de ser.
Perquè demostra jo crec que ignorància, perquè ratlla
en el ridícul i perquè a més és obsoleta,
és antiga, és desproporcionada i és absurda, com el
discurs que vostés han dut avui ací, al parlament.

Però no, ahí estan enrocats en la
llengua a vore si trauen vostés algun rèdit electoral.
I
nosaltres venim manifestant des de fa temps, en moltes ocasions, en quasi
totes, la nostra discrepància total i absoluta en les
polítiques que vostés practiquen.

I l'he escoltat, li he escoltat tot eixe resum
que vosté ha fet de tota la legislació.
Però mire,
vull denunciar des d'ací que vostés continuen en el
camí encetat fa ja molts anys de fer de la llengua un problema.
Continuen en eixe camí.

De què estem parlant?
De què?
Estem
parlant de les ressaques encara electorals de l'any 2004?
Estem
parlant seriosament, senyor Pérez Fenoll?
El que vosté ha dit
ací avui ho ha dit seriosament?
Jo crec que ha de ser ressaca
electoral encara perquè no té ningun sentit que la
mantinguen, i sobretot després de dos anys, dos anys que va per
ací, amb el que ha caigut, i el que vostés han pactat i el
que vostés han anat a eixa acadèmia.

Però pareix que, quan s'apropen les
eleccions i queda molt poc de temps, vostés tornen a traure el
valencià a passejar, d'una forma, evidentment, victimista; i
pensen que aixina els valencians percebran una altra vegada més la
llengua com un problema.
I en este cas, sens dubte, per la
catalogació dels llibres a la Biblioteca Nacional.

Jo li assegure, senyor Pérez Fenoll, que els
valencians no estan preocupats per la catalogació dels llibres a la
Biblioteca Nacional.
Del que estan preocupats els valencians és de
per què la salut no va com cal; de per què vostés sols
posen primeres pedres i no construïxen hospitals; de per què
continuem en les llistes d'espera; de per què no
s'atén la gent gran; de per què no tenim els centres de
dia com cal; de per què se mos cremen les residències; per
què continuem en barracons.
Per què?
Això li preocupa
a la gent.
Per què la televisió pública, malgrat el
que diga el president, no respon als criteris que ha de respondre
democràtics, de pluralitat, de transparència i de
racionalitat.
Això preocupa als valencians.
Preocupa als valencians
per què hi ha tantíssima corrupció de nord a sud, tant
d'escàndol i tanta opacitat.
Els preocupa per què els
joves al País Valencià no troben vivenda.
Els preocupa per
què vostés encara no han donat cap tipus
d'explicació a l'accident del metro.
Els preocupa el
malbaratament en els fastos i en els esdeveniments.
Els preocupa la manca
de democràcia i l'ocupació del poder que fan
vostés.
Els preocupa per què desapareixen les
indústries tradicionals i vostés no fan absolutament res.
Els
preocupa l'urbanisme depredador que vostés practiquen.
I els
preocupa, mos preocupa, en què es gasten els diners i el que
continuarem pagant sine die eixe deute.

Però no.
Vostés a tot això no
donen cap tipus de resposta, erre que erre en la llengua, ara per la catalogació i
demà no sé per què serà, però sempre,
sempre la llengua al camp de batalla.

I vostés normalment -no dic vosté
exactament- que la utilitzen poc en públic, i sense dubte molt
poc en les institucions, s'ha de vore com manipulen i com
instrumentalitzen sempre, sempre que parlem de llengua.

Sí, m'imagine que com tots, farta, farta
que sempre la llengua estiga al mig de la batalla política.
Sempre.

I fonamentalment, senyor Pérez Fenoll, el que
em pareix greu és que vostés ignoren, ignoren dia rere dia
les sentències, les sentències del Tribunal Constitucional de
fa un mes.
La pot repassar, eixa no mos l'ha duta ací.
Que
ignoren la universitat, que ignoren vostés els escriptors, que
ignoren vostés els ensenyants, que ignoren fonamentalment les lleis
de les quals nosaltres ens hem dotat.
I que ignoren una vegada més
el dictamen de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Per
això la seua argumentació, que és la del seu grup, me
pareix cínica; cínica perquè representa una
visió ètnica de la realitat i d'una societat que
està més acord en altres doctrines que les d'un
país democràtic i civilitzat.

Vosté ha esgrimit ací la
Constitució.
Sols la gasten, la Constitució, sols la
utilitzen quan els serveix com a arma però, si no, se'ls
oblida.
I nosaltres, i vostés també, tenim ací massa,
massa exemples d'iniciatives que conculquen els drets
lingüístics dels valencians com per a parar-mos en la
catalogació.

Mire, vosté sap, i ho ha dit igual que jo, que
nosaltres ens vam dotar d'una institució, que és
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que ara a més
està dins de l'Estatut i som respectuosos en els
dictàmens que fa l'Acadèmia.
Repasse el del 9 de febrer
de 2005.
Jo li l'he subratllat i, si vol, li'l donaré
perquè.
.
.
El coneix, el coneix.
Aleshores vosté mateixa
haurà d'eixir ací o ahí, i dirà
«m'he equivocat, m'he equivocat perquè
l'Acadèmia no diu el que vosté diu».
I ha de
pensar la senyora presidenta i tots els acadèmics, per favor, que el
Partit Popular mos deixe com estem, que no se clave.
Això és
el que deuen estar pensant, o pregant, eh.
Però a vostés els
dóna exactament igual que tota la societat reclame la pau
lingüística.

Mire, a mi m'agradaria que me contestara
vosté com a portaveu ara alguna qüestió.
Què anem
a fer?
Què van a fer vostés?
Dividir també els
valencians que escriuen en castellà?
En quin apartat pensa
vosté que se col·locaran els autors valencians que publiquen
a les Illes o que publiquen a Catalunya?
Com ho farem?
Si ho fa una
editorial valenciana estarà en «val» i si ho fa una
catalana estarà en «cat»?
Els autors andalusos, els
argentins, els veneçolans on els fiquem?
En una?
O els fiquem en
tres?

Mire, jo crec que és que hi ha massa exemples,
massa, al món civilitzat de convivència
lingüística que vostés haurien de repassar i copiar:
Bèlgica, Holanda, Sèrbia, Croàcia, Portugal, Brasil, i
l'anglés en Austràlia, a Estats Units i a
Canadà.

Però ací no s'ha fet pedagogia en
la llengua.
Ací el que se fa sistemàticament per part del
Partit Popular és demagògia en la llengua.

Jo demane des d'ací, demane respecte al
dictamen, demane respecte al dictamen del Consell Valencià de
Cultura i al dictamen de l'Acadèmia que parlen d'un nom
diferent per a una llengua compartida.

Senyor Pérez Fenoll, la llengua i la literatura
no entenen de fronteres, sobretot de fronteres polítiques i
administratives.
Les fronteres lingüístiques no són les
polítiques, com vosté bé sap.
I el que ha de fer un
govern, el que ha de fer un govern com cal és polítiques
actives de promoció de l'ús del valencià.
Això és el que ha de fer un govern.
Donar recursos
perquè la gent nouvinguda puga parlar en valencià.
Donar, i
suportar i recolzar en diners l'escola valenciana.
Ajudar els
ensenyants en suport específic i a les línies en
valencià.
I escoltar, escoltar la universitat, escoltar els
escriptors, escoltar les institucions, sobretot després, torne a
repetir, que l'Estatut posa l'AVL, l'Acadèmia
dintre i li dóna sobretot autoritat normativa, li dóna
autoritat normativa.

Nosaltres des d'ací defensem allò
que defensa la comunitat científica i l'autoritat
lingüística.
I mai impedirem, com ha passat -no
està el conseller Font de Mora-, que una institució
discutisca en total i absoluta llibertat.

Com vostés sols pretenen fer una vegada
més guerra amb la llengua i no respecten les sentències, ni
respecten els dictàmens, segurament s'ho hauran de fer mirar.
Perquè mire, l'idioma valencià, del qual vosté
parlava, no nega mai la unitat de la llengua ni nega la importància
de les diferents modalitats que conformen una llengua.

Nosaltres el que pretenem és que la nostra
llengua, el valencià, estiga present a tot arreu, que no se
boicotege -com vostés han fet sistemàticament a
Europa-, que compte, que se la conega i que cada dia siga més
estudiada, més llegida i sobretot més estimada.

I això és el que ha fet palés la
directora de la Biblioteca Nacional, que sap perfectament, perquè
parla la nostra llengua, com dia molt bé, la representant de
l'Entesa, que la catalogació -per favor,
escolte'm- dels fons bibliogràfics publicats en la
llengua pròpia dels valencians s'ha de sotmetre als principis
de la tècnica documental en la qual hauria de prevaler el criteri
lingüístic i no consideracions improcedents, com ara la
raó social de l'editor o el contingut del llibre, i encara
més arguments de tipus polítics.

Jo no sé a favor de què estan
vostés.
Però sí que vull denunciar que esta
proposició no de llei està motivada per un desig.
.
.
,
perdó, no està motivada per un desig de millorar la nostra
llengua, sinó per una voluntat, la seua, de tapar qualsevol
iniciativa que vinga del govern de José Luis Rodríguez
Zapatero, que encara gràcies que està, perquè, si no,
jo no sé a qui li tirarien vostés les culpes de tot
allò malament que gestionen i fan.
I, a més, està
motivada també demostrant la nul·la voluntat política
que tenen vostés d'acabar amb el conflicte
lingüístic que s'inventen cada dia i que pretenen
convertir-lo, com sempre, en un serial.

Mire.
Vaig acabant, m'agradaria que vosté
recordara una frase d'un diplomàtic americà, de Winston
Irving, que dia: «La llengua és l'únic instrument
que s'afila per l'ús constant».
Practiquen
això i deixen d'embolicar.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyora Escudero.

Té la paraula per a rèplica
l'il·lustre diputat senyor Pérez Fenoll.
(Veus)

El senyor Pérez Fenoll:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Senyora Escudero, estic totalment d'acord: la
llengua s'afila usant-la.
Vosté deu usar-la molt,
perquè en el seu discurs, el que més he sentit són
insults, desqualificacions, cinisme, ignorància, cap a este diputat.
Jo no faré això amb vosté.
Espere que se la desafile
prompte, pel bé de la nostra cambra.
Ho espere.

Dia una retafila de coses que a mosatros també
mos preocupen, per això el Govern Valencià està
treballant en tot, en sanitat, en cultura, en educació, en tot.
Però mos preocupen també altres coses.
A vosté no li
he sentit que li preocupava el que hui és notícia, que
l'alcalde de Barcelona, en un escrit a tots els ciutadans
-company de vosté- hui dia que València és
la segona ciutat dels Països Catalans.
Ara, quan vosté munte
ací, a part de dir-me com de mal ho fem en sanitat, que la majoria
de gent està contenta, com de mal ho fem en educació, que la
majoria dels pares estan contents, com de mal ho fem en tot, a part
d'això, que jo ho rebré amb molta claredat, ho
rebré, vull que em diga si li pareix bé la carta, per escrit,
no dit, perquè no sé com té la llengua d'afilada
l'alcalde de Barcelona, el senyor Hereu, vull que diga si està
d'acord amb el seu escrit.
Si hi està d'acord, vull que
ho diga vosté també, però ací,
públicament.
(Veus)

Val.
(La senyora
vicepresidenta primera colpeja amb la maceta) Vostés,
tant el grup de l'Entesa com vostés, no donant-li suport a
esta iniciativa, demostren ser partidaris d'una visió
monolítica i centralista de la llengua.
Mesclen eixe desig
d'uniformitat lingüística amb qüestions culturals i
nacionals.
Veuen horroritzats la possibilitat que el valencià com a
idioma puga ser conegut i reconegut fora de la nostra comunitat.
No pareix
que els importen els segles de literatura en valencià, la gran
quantitat d'escriptors que han proclamat escriure en llengua
valenciana ni la importància simbòlica i sentimental que
té per al nostre poble.

Mire, es fan versions diferents d'una mateixa
obra de teatre o de qualsevol altre tipus de text.
I, a més a
més, es neguen a admetre, inclús, que registres
d'allò més senzills i més formals, és
fàcil identificar-los si estan escrits en valencià o en
català.
Però, senyors, eixa és la realitat
lingüística i, el més important, el desig generalitzat
del poble valencià, i és que al que es deurien acollir, si
volen ser justos històrica i lingüísticament parlant.
De
fet, tenim coneiximent de versions valencianes que daten de l'any
1395.
Diga'm si n'hi han més antigues en l'altre
idioma, diga-m'ho vosté.

Resumint, la conflictivitat permanent que hi ha per a
discutir la identitat del valencià no ajuda per a res a la
recuperació social del nostre idioma.
És la nostra
obligació, de tots, lluitar per a fer possible que l'orgull
que devem sentir per la valencianitat lingüística es
reflectisca en tot i pertot, incloent-hi la projecció exterior de la
nostra llengua.
No podem enquistar-nos en el problema ni aprofitar
conjuntures polítiques determinades, ni tampoc podem conformar-mos
que lluitant en buscar un equilibri entre unitat i diversitat se mos tracte
com a usuaris d'un dialecte de segona.
El que hem de fer és
acceptar de forma plena i amb orgull que la solució sempre és
el respecte al valencià i a la seua tradició
històrica, que han de ser preservats legalment i que formen part de
la riquesa lingüística del nostre poble.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyor Pérez Fenoll.

Té la paraula la il·lustre diputada
senyora Escudero.

La senyora Escudero Pitarch:

Senyor Pérez Fenoll, no m'ha contestat a
res del que li he preguntat, a res, i vosté pretén que jo li
conteste?
No res.

Jo, per descomptat, jo crec que la llengua que parla,
la llengua que jo parle cada dia i que l'afile en eixe ús
constant, per descomptat, no és un dialecte de segona, això
deu ser per a vostés.
Per a mi és una llengua fastuosa,
maravellosa, que gaste, que practique, que ensenye i que, d'alguna
forma, els meus fills i jo mateixa hem estat sempre en l'escola en
valencià i explicant en valencià, i això, en
definitiva, és fer d'esta llengua una cosa gran i no pensar,
com estarà la premsa, dient, és que el valencià
és un dialecte de segona.
.
.
Per al Partit Popular; per a nosaltres,
per als socialistes, la nostra llengua és una llengua de primera.
El
que passa és que està minoritzada perquè vostés
ni se la creuen ni la gasten en públic ni en privat, això
és el que els passa.
(Aplaudiments)

I jo, de veritat, senyor Pérez Fenoll, li he
subratllat el dictamen, li l'he subratllat, perquè és
que diu unes coses que és que són irrefutables: «El
valencià, idioma propi de la Comunitat Valenciana, forma part del
sistema lingüístic que altres corresponents estatuts
d'autonomia de l'antiga Corona d'Aragó reconeixen
com a llengua pròpia».
Val, molt bé.
Però
després diu: «Encara és perfectament compatible
reconéixer la unitat de la llengua i defendre alhora les
característiques genuïnes del valencià com a via per a
superar les discrepàncies de percepció
lingüística existents en la societat valenciana».

Bé, jo li'l donaré ara mateixa,
però jo.
.
.
No, no, sí, sí que li'l
donaré, perquè li l'he dut a posta, com no li'l
vaig a donar?
, perquè segurament no han subratllat el mateix, senyor
Pérez Fenoll.
(Veus) Vosté subratlla unes coses i ve ací i les conta
i jo en subratlle segurament unes altres, que són les que me
pareixen rellevants, perquè parlen d'una llengua compartida
sense que ningú se n'avergonyixca, sense que ningú
s'avergonyixca de compartir de la llengua, i perquè, li vaig a
dir, estem en un món en el qual és un luxe ser una societat
bilingüe i reconéixer eixe bilingüisme, però,
sobretot, fomentar-lo i fomentar-lo des d'ací.

I li vaig a dir més, senyor Pérez
Fenoll, a nosaltres, els polítics, no mos correspon el que
vostés pretenen fer.
Per a això està
l'autoritat, per a això està l'autoritat
lingüística, per a això està
l'acadèmia, per a això està la universitat, per
a això estan també, per a consolidar l'idioma, la
llengua, els escriptors i els ensenyants.
Nosaltres els polítics no
ens devem clavar mai en la llengua i en la ciència, mai, i
vostés estan ací usurpant, per a instrumentalitzar, un paper
que no els pertoca.
Per favor, deixen la llengua en pau i facen si
s'ho creuen exactament el que ha de fer un govern que
s'aprecie, que és vetlar pel consens social, vetlar pel
consens social i no batallar per la llengua, i alimentar l'ús
del valencià.
Per favor, diga-li-ho al senyor Camps, que vetle per
l'ús del valencià, sempre, que vincule el
valencià als agents socials i econòmics mitjançant el
diàleg i la concertació.
Això és el que anem a
fer nosaltres.

Perquè si els ciutadans tenen una
percepció positiva, si vostés la tenen, els ciutadans
també la tindran, i com vostés no la tenen, el que volen
és que els ciutadans tampoc la tinguen.
Encara gràcies que
estem mosatros per a dir-los als ciutadans que esta, la nostra llengua, (veus) és de primera i no
de segona.
Clar que sí!
(Aplaudiments)

Respecten el compromís pel valencià,
impulsen i lideren, si s'ho creuen, la implantació de
polítiques perquè hi haja pluralitat lingüística
i promocionen d'una manera definitiva la nostra llengua, promocionen
ací i allà, perquè eixa és
l'obligació del govern.
I quan vagen a Europa, qualsevol dels
consellers que està ací, en compte de dir, com ha fet
algú, (veus) «como
hay mucha gente, hablaré en castellano».
.
.
Això,
vosté ho sabrà i, si no, jo després li passaré
el retall, perquè li ho diga al conseller de torn, quan fagen
això, que gasten la llengua -hui no està, és una
llàstima- i no que l'amaguen.
Això és
respecte, això és promoció i això és
estima.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Bé, anem a passar a votar.

La senyora Escudero Pitarch:

I votarem que no.
(Rialles
i veus)

La senyora vicepresidenta primera:

Comença la votació.
Per 37 vots a favor,
33 vots en contra, queda aprovada la proposició no de llei sobre la
repulsa de les intencions de la directora de la Biblioteca Nacional de
catalogació conjunta dels llibres en valencià amb els
d'una altra llengua autòctona.

Ara, a continuació, em demana la paraula per a
explicació de vot, per no haver intervingut en el debat,
l'il·lustre diputat del Grup Mixt senyor Tomás.

El senyor Tomás Puchol:

Gràcies, presidenta.

Simplement per a dir que resulta sorprenent que,
bé, s'haja presentat esta proposició per part del Grup
Popular, precisament, perquè ells, el que és el Grup Popular,
junt amb el Grup Socialista, doncs, són els responsables del que
és la creació de la catalanista Acadèmia Valenciana de
la Llengua, que el seu informe, de 9 de febrer del 2005 és el que
fa, precisament, que s'unifique o li done la ferramenta indispensable
al que és la directora general de Biblioteca Nacional,
l'instrument indispensable per a justificar la unificació baix
la nomenclatura de català dels llibres que custodia la dita
institució escrits en llengua catalana i en llengua valenciana.

Per tant, açò és una de les
conseqüències lògiques que té la creació
de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua i, per tant, dir que en
este organisme en funcionament, tal com està concebut hui en dia,
doncs, encara mos en vindran de pitjors.
Per tant, afilen bé el que
és el boli, i encara que entren en contradiccions com han pogut
entrar hui al presentar el que és esta proposició,
perquè precisament és per la creació d'este
organisme pel que la directora general ha fet eixa proposta de
catalogació, doncs, afilen el que és els bolis, perquè
encara mos en vindran de pitjors i encara tindran de fer més
esmenes, doncs, igualment de contradictòries.

Res més i eixa és la justificació
del nostre vot.
(Veus)

La senyora vicepresidenta primera:

Sí, però la justificació al sí o al no, perquè és que li havia
eixit nul, el vot.

El senyor Tomás Puchol:

Sí, mosatros, en este cas.
.
.

La senyora vicepresidenta primera:

Hagueren pogut votar que sí o que no,
però ha eixit nul el seu vot.
Simplement era perquè ho
sàpia.
.
.
Com no s'ha definit ara tampoc, si era que sí
o que no, era per si volia que ho saberen els diputats.

El senyor Tomás Puchol:

Les qüestions mecàniques.
.
.
Evidentment,
mosatros no estem a favor que se unifiquen el que són,
lògicament, els escrits en llengua catalana i llengua valenciana,
però també mos pareix un contrasentit que esta
proposició l'haja presentada el que és el Grup Popular.
Per tant.
.
.

La senyora vicepresidenta primera:

El vot era nul.
La seua explicació era del vot
nul.

El senyor Tomás Puchol:

No, no.
Anàvem a votar, en este cas,
anàvem a abstindre-mos.

La senyora vicepresidenta primera:

Val.
Gràcies, moltes gràcies.

Per tant, finalitzat este punt.
Anem a fer un descans
de mitja hora.
Es suspén el ple i a continuació serà
el punt 5, que també és de votació.

(Se suspén la sessió a les 11 hores i 32
minuts)

(Es reprén la sessió a les 12 hores i 18
minuts)

Proposició no de llei sobre la
presentació d'un pla d'adequació dels recursos
residencials específics per a malalts mentals amb greus dificultats
psicosocials, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número
14.
452, BOCV número 60).

La senyora vicepresidenta primera:

(Inoïble) .
.
.
presentada pel Grup Parlamentari Socialista.

Per a la seua presentació i defensa, té
la paraula la il·lustre diputada senyora Mendoza.

La senyora Mendoza García:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La proposición no de ley que paso a defender,
en nombre del Grupo Socialista, fue registrada en el año 2004,
exactamente el 21 de junio de 2004.
Esto da una muestra de cuál es
el nivel de actualidad de los debates en las Cortes Valencianas.

En estos momentos, el objeto de la iniciativa, que
eran los enfermos mentales con graves dificultades psicosociales siguen
padeciendo graves deficiencias, a pesar de que han pasado más de dos
años desde que presentamos la iniciativa.

Lo cierto es que el 20% de la población sufre
ya a lo largo de su vida un problema de salud mental, pero hoy nos vamos a
referir a las personas que tienen un trastorno mental severo, que en su
mayoría tienen un diagnóstico de esquizofrenia.
Todas las
recomendaciones de expertos, todas las recomendaciones de la
Organización Mundial de la Salud, se orientan a que debe priorizarse
el acceso y la continuidad de los cuidados en salud mental a aquellos
pacientes que sufren las enfermedades más graves e incapacitantes,
para lo que además es necesario identificar y delimitar esta
población.

Por tanto, si identificamos esa población en el
País Valenciano ¿de qué estamos hablando?
Estamos
hablando, en el caso de la esquizofrenia, al menos de 47.
000 personas
diagnosticadas de la enfermedad, situación que afecta a más
de 250.
000 familiares directos y al menos, de los pacientes diagnosticados,
18.
000 tiene graves problemas psicosociales.

El coste personal es alto, hay deterioro, aislamiento
social, estigma y discapacidad, si no se es adecuadamente atendido.
Afecta
a la vida familiar, a la disponibilidad social de la familia, a su
disponibilidad laboral, económica y muy especialmente de las
cuidadoras familiares, hoy cada vez más escasas por falta de
disponibilidad de tiempo.

¿Qué es lo que planteamos?
Lo que
planteamos en esta iniciativa no es nada relativo a los recursos de
atención sanitaria para los que ya hemos planteado reiteradas
iniciativas en estas Cortes.
Lo que planteamos es todo aquello que el
modelo de la reforma psiquiátrica que apostó por desarrollar
servicios comunitarios hoy claramente tiene una responsabilidad en la
Conselleria de Bienestar Social.
Esa reforma psiquiátrica, que en
los países más avanzados se inicia en los años sesenta
y setenta -en Estados Unidos, en Francia, en Inglaterra o en
Italia-, en España no es hasta los años ochenta en que
se aborda ese nuevo enfoque.
Por una cuestión muy clara, porque no
fallece el dictador hasta el año 1975 y nosotros arrastramos un
modelo de atención para salud mental no precisamente de los
más avanzados de los países desarrollados.

Ese modelo comunitario, a través de la puesta
en marcha de servicios capaces de atender los problemas y a las personas
que los sufren en su propio entorno social, en el entorno donde vive el
enfermo, su familia y el resto de red social, que tiene un marco claro, que
es territorializar la organización de los recursos, recursos
suficientes y adecuados en cada comarca.
Recursos que, en el caso de
Bienestar Social, se refieren a alojamiento y a atención
residencial.
También los de apoyo económico.
Y hemos visto
recortes en los fondos destinados, por ejemplo, a pensiones no
contributivas, que en gran medida afectan a personas con enfermedad mental.
Los recursos de rehabilitación psicosocial, que hoy dependen de la
Conselleria de Bienestar Social, y los recursos para rehabilitación
y apoyo para inserción laboral.

Hasta la fecha, y a pesar del Plan de salud mental (la senyora vicepresidenta colpeja amb la maceta), ha habido una clara dejación de responsabilidades en
la planificación de recursos que debería ser acorde con las
necesidades hoy no cubiertas y sigue sin existir un servicio de
planificación realmente conjunto en al menos entre las consellerias
de Bienestar Social y de Sanidad.
A pesar de que se crea el Consejo Asesor
de Salud Mental en la Comunidad Valenciana en noviembre de 2005, que
sepamos, hasta la fecha se ha reunido sólo dos veces.
Incluso la
consellera de Bienestar Social ninguneó al Consejo Asesor para
producir la modificación del decreto que regulaba los servicios de
salud mental, decreto de 1997, que modifica en el año 2006 y
sólo para legalizar la situación de las residencias para
personas mayores que acogían a enfermos mentales.
Porque,
efectivamente, después del incendio de Massamagrell, donde fallecen
cinco pacientes, precisamente en lugar teóricamente más
seguro de la residencia, que era la enfermería, se modifica un
decreto sólo para dar cobertura legal a lo que había sido un
manifiesto incumplimiento de la ley y, por tanto, delictivo.

Nos referimos a las situaciones concretas.
En
relación al alojamiento, el 80% de los pacientes viven y
podrán vivir en los próximos años con sus familias,
pero el 20% restante necesita un alojamiento.

En Plan de salud mental del Gobierno Valenciano
preveía para centros específicos para enfermos mentales 20
plazas por 100.
000 habitantes; viviendas tuteladas, 20 plazas por 100.
000
habitantes; pensiones supervisadas, 5 plazas por 100.
000 habitantes, y
residencias para personas con grave deterioro, 20 plazas para 100.
000
habitantes.
Los únicos recursos que se pueden objetivar en este
momento son las viviendas tuteladas y las miniresidencias.

El objetivo para 2004, que pensaba alcanzar el
Gobierno Valenciano en 2004, para los centros específicos para
enfermos mentales, era de 23,5 plazas por 100.
000 habitantes.
En la
actualidad hay ocho plazas por 100.
000 habitantes.

En relación a las viviendas tuteladas, el
objetivo era, como he dicho antes, 20 plazas para 100.
000 habitantes, y lo
que tenemos actualmente es 1,78 plazas por 100.
000 habitantes.

En términos absolutos, faltan al menos 730
plazas residenciales y 874 plazas en viviendas tuteladas, considerando la
población actual en el País Valenciano que supera los
4.
700.
000 habitantes.

Ese es el déficit acumulado.
Habría que
multiplicar por 2,8 las plazas, casi por 3, las plazas residenciales
actualmente existentes y por más de 11 las plazas actualmente
disponibles en viviendas tuteladas.
Eso en cuanto a los recursos
residenciales.

Los recursos residenciales son básicos para las
personas afectadas de un trastorno mental grave.
Hay déficits
cuantitativos, pero también hay cualitativos.
Lo hemos conocido el
último caso.
.
.
, el caso paradigmático fue el de la
residencia de Massamagrell, en el que fallecen cinco enfermos en un
incendio.
Hace dos días conocíamos el caso CEM de Benidorm,
del Centro Específico de Enfermos Mentales de Benidorm, donde una
paciente denuncia la situación de carencia, incluso en el aire
acondicionado o calefacción y la alimentación básica,
con restricciones para su bienestar y su confort físico inmediato.
La respuesta del director de esa residencia es que no se puede dar
crédito a un enfermo mental.

Y yo voy a leerles lo que dicen todas las
recomendaciones en relación al objetivo de atención a los
enfermos mentales con grave deterioro psicosocial.
Supone promover y
fomentar la implicación activa y responsable de dichas personas en
el control de sus propias vidas.
Y en el proceso de rehabilitación
se tendrá en cuenta siempre sus objetivos y sus planes personales.
Hay un reconocimiento de los derechos fundamentales de las personas
enfermas mentales.
En cualquier documento a nivel internacional, en
cualquier legislación de los países avanzados hay un grado de
reconocimiento de la autonomía y de la capacidad de decisión
de las personas afectadas por una enfermedad mental, excepto en
determinados momentos de crisis y en determinados pacientes con situaciones
muy deterioradas que hace inaceptable la intervención de un director
de una residencia financiada por medios públicos.

Esa declaración vulnera directamente los
derechos de los enfermos mentales allí ingresados, y además
nos cuestiona la calidad y el rigor en el control que la Conselleria de
Bienestar Social ofrece en aquellos servicios con las nuevas formas de
gestión, la gestión delegada, que tanto gustan a los
consellers del Gobierno Valenciano.

Si no existen suficientes recursos los desequilibrios
territoriales son brutales.
Si el objetivo era de más de veinte
plazas en centros específicos para enfermos mentales en el
año 2004, en Alicante en estos momentos tenemos 5,6 por 100.
000.
En
Castellón, cero, porque hay una residencia acabada desde el
año 2002 que no es hasta agosto de 2006 que sale un concurso para la
gestión también delegada, esperemos que con mejor suerte para
los enfermos que lo que les ha tocado a los pacientes de Benidorm, con una
modificación en septiembre de este mismo año y que hoy
todavía no está publicada la adjudicación de esa
residencia.
Cuatro años.

La consellera promete un incremento del 124% hasta
2010.
Va a hacer entre 2007 y 2010, que no gobernarán, por tanto no
van a hacerlo (veus),
más, más de lo que han hecho en tres legislaturas (veus).
Frente a las 2.
000 plazas
actualmente existentes promete más de 4.
000.
2.
000 plazas dice la
consellera que hay después de 12 años de gobierno (remors), 2.
000, (aplaudiments) para 18.
000
enfermos con graves dificultades psicosociales (remors).

¿Pero cuál es el presupuesto de
inversión para construcción de centros para enfermos
mentales, no en 2007, también en 2006?
Hay 5.
000 euros en una
única línea presupuestaria que colea desde el 2001, que es
finalizar el Cris y el CEM, finalizar, (veus) pagarlo, acabarlo que pagar el Cris y el.
.
.
Centro de
Enfermos Mentales de Elda.
El mismo presupuesto en el 2006 que en el 2007.
Y ni un solo euro más para construcción de Cris, de centros
de rehabilitación e inserción social o de residencias
específicas para enfermos mentales.
El resto de recursos no se
visualizan.
No se visualizan realmente esos centros especiales para
enfermos mentales con grave deterioro que han estado mucho tiempo
hospitalizados en psiquiátricos, y que necesitan, efectivamente, un
lugar residencial para el resto de su vida, entre otras cosas porque muchas
veces los padres ya no existen o son muy mayores y no tienen capacidad para
seguir cuidando a los hijos.
Lo vimos en el dramático caso de un
paciente de 56 años recientemente en Liria, que no había sido
nunca tratado, ni seguido, ni por los recursos de atención sanitaria
ni por los recursos de atención social.

Lo cierto es que además de esos recursos
residenciales, además de esos recursos de integración social,
hace falta una continuidad.
¿Qué pasa con esos pacientes que
tienen -y se ha demostrado- capacidad de incorporarse de manera
normalizada a su entorno?
En estos momentos no existen prácticamente
centros específicos de empleo o empleo protegido con una
orientación específica para los enfermos mentales con grave
deterioro.

Es importante el trabajo para romper el estigma, para
garantizar los derechos básicos y las libertades fundamentales de
los enfermos.
La consecución de un empleo en nuestro medio cultural
tiene un alto valor social, fomenta la autoestima y la independencia
personal.
El enfermo mental, además, mantiene y mejora su
integración psicosocial, porque le obliga a unos horarios, a unos
hábitos estables, a una autopercepción de normalidad, mejora
la vida familiar, amplía su red social, en definitiva, cumple en
último término el objetivo de una vida lo más
normalizada posible.
Y para esto tampoco hay recursos adecuados y
suficientes.

Nuestro objetivo.
.
.
, hemos planteado una enmienda,
pero que solo tiene como objetivo modificar la fecha a la que se refiere en
cuanto a incrementar los presupuestos destinados, en este caso, seria lo
previsto en el año 2007, para las prestaciones económicas
individualizadas para mejorar los centros de rehabilitación e
inserción social y para fomentar programas específicos de
empleo.

Nada más y muchas gracias.

La senyora vicepresidenta primera:

Senyora Mendoza, senyora Mendoza, senyora Mendoza,
entenc, com té una esmena presentada, que la defensa ha sigut amb la
seua incorporació.
Val.
Moltes gràcies.

Per tant, anem a passar a la intervenció del
Grup Parlamentari d'Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana:
Entesa, amb l'il·lustre diputat senyor Botella.

El senyor Botella i Vicent:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Com pareix ser que este ple de les Corts, que va sent
ja dels últims de la legislatura, va arreplegant les propostes que
estan presentades des de fa dos anys o dos anys i escaig, dóna la
impressió que és que, a més, van deixant-se aquelles
qüestions que al Govern Valencià li importa poc o ben poc.
(Veus)

I el tema de la salut mental és una cosa que
evidencia al llarg d'estos quatre anys una despreocupació
total del govern de la Generalitat.
Una problemàtica que està
en mans, fonamentalment, dels familiars d'eixos malalts mentals, que
patixen diàriament les conseqüències d'una mala
política del govern de la Generalitat, tant en recursos humans com
en recursos tècnics.

I, per tant, jo crec que malgrat ser una proposta que,
com dic, fa més de dos anys que es va presentar, continua tenint
actualitat, perquè este Govern és incapaç
d'abordar este problema amb seriositat, de crear els recursos i les
condicions necessàries per a una situació digna d'estos
malalts, i també, en conseqüència, dels mateixos
familiars.

I jo crec que no estaria de més que encara que
fóra, com dic, a finals ja de la legislatura en què estem, el
Grup Popular fóra capaç de fer-se ressò no solament de
la proposta que hui discutim ací, sinó, sobretot, del que
són les demandes i les queixes dels mateixos  afectats, tant
dels malalts com dels familiars.

Perquè la despreocupació sobre este tema
s'ha vingut demostrant al llarg del temps no sols, com he dit, en la
manca d'inversions per a la construcció de centres, de
residències, de centres de rehabilitació,
d'inserció, de dotació de recursos humans,
d'equips necessaris per abordar aquesta problemàtica i atendre
els malalts, sinó que inclús les subvencions que es donen a
aquelles entitats que col·laboren, que fonamentalment són
associacions creades pels mateixos familiars, també, dia abans, com
l'any passat en els pressupostos, es veuen disminuïdes les seues
quantitats, i que ha de ser a base d'esmenes de
l'oposició i mitjançant manifestacions en el carrer
dels mateixos afectats, els qui forcen al final a augmentar o a deixar com
estaven les quantitats de subvenció a estes associacions.

Per tant, nosaltres anem a recolzar aquesta proposta
amb l'esmena que s'ha presentat, que ve a actualitzar les dades
en el pressupost i tal.

I sí que voldríem dir que, a més,
hi ha una qüestió.
.
.
, perquè cal tindre en compte que
esta problemàtica la compartix la Conselleria de Benestar Social amb
la Conselleria de Sanitat.
Que hi ha en moltes ocasions una
descoordinació total en les dos conselleries i que ni tan sols, com
he dit, els recursos que haurien d'estar a l'abast
d'estos malalts no es construïxen, sinó que aquells que
estan continuen deixant-se en mans d'altres institucions, en el cas
sanitari, com són els recursos que hi ha, que pertanyen a la
Diputació Provincial d'Alacant.

Recentment hi ha hagut un nou conveni entre la
Diputació d'Alacant i la Conselleria de Sanitat, en què
s'ha deixat, una vegada més, el centre de la Santa Faç
en mans de la diputació provincial.
I que jo crec que és hora
que vint anys després de tindre les competències al
País Valencià, dèsset anys després
d'haver-se acabat el termini que donava la llei del Servei
Valencià de Salut en aquells moments per traspassar tots els
recursos a la Conselleria de Sanitat, estaria bé que definitivament
tots eixos recursos estigueren en mans de la Conselleria de Sanitat.

Però no, continuen estant en mans de la
diputació provincial, quan això seria permissible si per part
de la Conselleria de Benestar Social i per part de la Conselleria de
Sanitat s'hagueren fet els deures, s'hagueren construït
els centres nous, s'hagueren construït les residències
adequades.
I aleshores, el que hi ha allí no aprofitaria per a res i
podria quedar-s'ho perfectament la diputació provincial.
Però amb la manca de recursos que hi ha, sense haver fet les
inversions necessàries, sense haver cobert les necessitats, que
encara hi hagen recursos que estiguen en mans de les diputacions
provincials, en este cas, de la Diputació Provincial
d'Alacant, em sembla un despropòsit.

I jo crec que açò.
.
.
ho afegisc com una
dada més, per tractar d'il·lustrar la necessitat que
des del conjunt del Consell, i en especial des de la Conselleria de
Benestar Social i la de Sanitat, es facen càrrec de quina és
la situació real que hi ha respecte a aquestos malalts i les seues
famílies i, lògicament, destinen els recursos
econòmics necessaris per a fer front a aquesta situació.

I jo crec que seria un pas important que ací es
donara recolzament a aquesta proposta que hui es presenta ací.
I si
hi ha alguna cosa a rectificar, que es plantege, i no sé si la
proponent estaria disposada a acceptar-ho.
Però jo crec que si hi ha
bona voluntat i hi ha realment possibilitat d'aplegar a acords en el
sentit que s'asseguren les inversions necessàries per a estos
pròxims anys, en eixe aspecte, nosaltres ens donaríem per
satisfets.

De totes maneres, com dic, nosaltres, d'entrada,
anem a recolzar la proposta tal i com ha vingut, amb l'esmena que ha
presentat el Grup Socialista.

Moltes gràcies.

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

En representació del Grup Parlamentari Popular,
té la paraula l'il·lustre diputat senyor Clemente.

El senyor Clemente Olivert:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Miren señorías, me refiero concretamente
al Grupo Socialista y a su portavoz, en este caso, ustedes, que los veo
realmente tan preocupados y tan interesados siempre por recuperar la
memoria histórica, referida a años muy antiguos, y yo creo
que afortunadamente superados, deberían tener una memoria de hechos
mucho más recientes.

Los valencianos recuerdan perfectamente la
situación en la que dejaron ustedes a los enfermos mentales en la
Comunidad Valenciana, cuando de manera.
.
.
(Veus) Sí, pero ustedes, señora Llinares,
están constantemente refiriéndose al año 1936.
De esto
hace solamente once años y ya lo quieren olvidar.
Recuerden
también que también forma parte de la historia de la
Comunidad Valenciana.

Miren, yo les voy a hablar un poquito del pasado,
bastante del presente y mucho del futuro, del futuro que tienen los
enfermos mentales con este Gobierno en la Comunidad Valenciana.

Mire -le insisto-, la situación en
la que ustedes dejaron a los enfermos mentales fue absolutamente
dramática, porque con un discurso absolutamente pseudoprogresista,
los echaron a la calle sin crear ningún recurso alternativo.

Pero mire, en el año 1995 -su
preocupación, sí, hace once años, y muchos más
años que va a hacer-, ustedes dedicaban a prestaciones
sociales solamente 127 millones de euros, 127 millones de euros.
En el
año 2007, el presupuesto para estas prestaciones sociales es 455
millones de euros.
Es decir, estamos multiplicando el presupuesto por 3,58.
Y si hablamos de esta legislatura, el presupuesto específico para
enfermedad mental crónica es de 58 millones de euros.

Por supuesto que la situación de los enfermos
mentales es mejorable, estamos completamente de acuerdo, pero me parece que
este Gobierno ha demostrado a lo largo de estos años que voluntad
política para que esta situación mejore la tenemos toda,
señora Mendoza.

Mire, en el año 2010 -que hasta usted ha
reconocido que está convencida de que seguiremos en la
responsabilidad de la Generalitat-, el compromiso de este Gobierno es
que existan cien veces más residencias y plazas que en el año
1995.
Cien veces.
Mientras que en el año.
.
.
Vamos a ver.
En el
año 1995 solamente había, señoría, 47 plazas
para enfermos mentales y dos centros.
¿Oyen ustedes bien?
47 y dos
centros.
En esta legislatura hemos puesto en marcha más de 1.
000
nuevas plazas para atención a este colectivo.

Miren, a ustedes que les gustan tanto los
gráficos, esta es la situación en el año 1995 en la
Comunidad Valenciana.
Si hablamos de centros para personas con
discapacidad, había 96.
Ahora hay 211.
Si hablamos del número
de plazas para atención a personas con discapacidad, en el
año 1995 había solo 3.
860.
Ahora hay 8.
200.
Y en un futuro
habrá más de 15.
000 plazas.
Si hablamos ya
específicamente de recursos, de centros, a personas con enfermedad
mental crónica, en el año 1995, señorías,
había solamente dos, dos; en el año 2006 hay 68.
Si hablamos
de plazas de atención a personas con enfermedad mental
crónica,  en el año 1995, señorías,
había 47; en el año 2006, 2.
200; y en el año 2010
habrá casi 4.
500.
Y no le quiero a usted cansar realmente con cifras
porque esto sería un poco la situación del área
correspondiente a Bienestar Social -le echaba de menos, señor
Such.

Pero, en cuanto a financiación, no solamente
están financiando, como usted sabe, la construcción de nuevos
centros, sino que se está invirtiendo en la mejora y
construcción de centros con enfermedad mental crónica, que
este último año ha tenido un presupuesto de 3,7 millones de
euros.
Y si hablamos de atención institucionalizada, en el
año 2006 ha habido un presupuesto de 4,4 millones de euros.

En cuanto a la situación sanitaria, donde
siento contradecirle, existe una coordinación absoluta de la red de
Bienestar Social y de la red de la Conselleria de Sanidad, en este momento
hay 66 unidades de salud mental y 15 unidades de salud mental
específicas para adolescentes y niños.
Si hablamos de
hospitales de día, tenemos en este momento 5 hospitales con 100
plazas.
Si hablamos de unidades de media y larga estancia tenemos 155
plazas.
De hospitalización domiciliaria tenemos unidades en
Castellón, Sagunto y San Juan.
Para trastornos alimentarios, en
Castellón, La Fe y San Juan.
Para hospitalización
psiquiátrica.
.
.

Realmente el presente es -yo creo-
positivo, insisto, absolutamente mejorable, pero positivo.
Pero, realmente,
yo creo que lo que los valencianos esperan ya de nosotros es que hablemos
de un futuro.
.
.
Se me olvidaba una cosa.
Solamente un dato en cuanto al
presente; estoy de acuerdo con usted, señora Mendoza, en que
realmente la inserción laboral de estas personas es muy importante,
por eso la Conselleria de Bienestar Social ha realizado cursos de
formación e integración laboral que en Valencia han ocupado a
206 personas; en Castellón, a 50; y en Alicante, a 132, lo que da un
total de 388 alumnos.

Y si hablamos del futuro, pues, bueno, dentro del
futuro sanitario que afecta a estas personas, dentro del programa
«Construyendo salud», que para nosotros es un compromiso
construir salud -no a lo mejor otros grupos parlamentarios lo
entiendan de la misma manera-, se quieren crear y se van a crear
unidades de salud mental en: Sedaví, Castellón,
Castellón-Grao, Villajoyosa y Santa Pola; hospitales de día
en la Malvarrosa; más camas para unidad de salud mental en
Torrevieja, que ya son operativas desde el hospital que ya se ha
inaugurado; en Manises, seis nuevas camas; en Elche, en Denia y en Elda.

Pero, bueno, lo que estábamos hablando, el
futuro de la Comunidad Valenciana para con los enfermos mentales.
Se
está preparando una iniciativa que a mí me parece francamente
positiva, que está consensuada con la asociación de
familiares de enfermos mentales, que es el Bonad, que de momento se va a
poner en marcha para personas con discapacidad, pero que
próximamente se ampliará a personas con enfermedad mental
crónica, donde van a haber más recursos y se respetará
la libre elección de centros por los familiares o por los enfermos.

Nosotros, la política que estamos realizando,
desde luego, desde la conselleria, desde las consellerias implicadas,
siempre cuenta, tanto desde el punto de vista legislativo como desde el
punto de vista ejecutivo, con el consenso con las entidades representativas
de los familiares de estos enfermos.

En cuanto al mapa de atención social a la
discapacidad del 2006 al 2010.
El objetivo es llegar a 4.
490 plazas.
Se va
a realizar un Plan de atención integral a la discapacidad,
coordinado, por supuesto, con la Conselleria de Sanidad.
Se va a presentar,
señoría, un Plan de nuevas viviendas tuteladas, que se
realizará con el Ivsa y que también está consensuado
con Afema, como ya le digo, con el cual se crearán más de 100
nuevas viviendas, con lo cual llegaremos a 500 viviendas tuteladas, pero al
mismo tiempo se regularán los tipos de viviendas, el número
de plazas y la plantilla mínima.
Ese es el futuro de trabajo que en
este momento se está planteando para los enfermos mentales en la
Comunidad Valenciana.

Yo, desde luego, su iniciativa, no solamente
está, como ha dicho usted, desfasada en el tiempo, está
desfasada en los objetivos.
Y, desde luego, lo que plantea no se
corresponde con la situación que tienen los enfermos mentales ni sus
familiares en nuestra comunidad.

Como le he dicho al principio de mi
intervención: pensamos que la situación es mejorable y vamos
a trabajar para mejorarla.
Nos gustaría, como siempre, contar con
ustedes y con su colaboración para mejorar esta situación y
que dejaran de utilizar todo, absolutamente todo, en esa larga
precampaña electoral en la que ustedes están instaurados.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

Té la paraula, per a rèplica, en
representació del Grup Parlamentari Socialista, la senyora Mendoza.

La senyora Mendoza García:

Bueno, vamos a empezar por las cantinelas, la
cantinela de que los socialistas cerraron los psiquiátricos y
tiraron a los enfermos a la calle, la cantinela de que solo había
dos centros, que antes decían 57 plazas y ahora creo que ha dicho
48.

Mire, solo el Tapis de Vinaròs atendía
desde el año 1990 a 30 enfermos graves de la comarca.
Y el de Elche,
si vamos de norte a sur.
Por lo tanto, no me creo que los dos únicos
centros de atención a la salud mental crónicos estuvieran: 1,
en Vinaròs y, el otro, en Elche, y no había nada por el
medio.
Saben que no es cierto.
Había recursos residenciales,
había recursos de centros de día.

El problema es que ustedes hacen una huída
hacia delante.
Es muy difícil, es muy difícil entender que si
ahora, si en estos momentos hay 80 plazas de viviendas tuteladas,
después, después de tres legislaturas de gobierno del Partido
Popular, la huída hacia delante sea incrementar en un 124% el
número de plazas en tres años.
Es inaceptable.

Si analizamos su Plan de salud mental, su Plan de
salud mental que tenía unos objetivos en el Área de Bienestar
Social de incrementar recursos de centros específicos de enfermos
mentales y de centros de rehabilitación e inserción social.
Trasladando las ratios que comprometían, que decían que iba a
alcanzar en el año 2004, a cifras absolutas, tendríamos que
tener en estos momentos 4.
760 plazas.
En estos momentos siguen faltando
3.
270 plazas, más del 68%.
Esa es la realidad.

Y los datos, si nos vamos ya a la planificación
de recursos concretos, es impresionante cómo decían:
«planificación del centro de rehabilitación e
integración social de la Conselleria de Bienestar Social».
Por
ejemplo, en el Camp de Morvedre estaba previsto un centro con 70 plazas,
también para el 2004; en L'Horta Sud, 70 plazas.
¿Saben
cuántos centros de rehabilitación e inserción social
hay en la provincia de Valencia?
En estos momentos hay 6: 1 en la Safor; 1
en Ontinyent; y 3 en la ciudad de Valencia, 3 en la ciudad de Valencia.
Ni
en la Safor, ni el Camp de Morvedre, ni en L'Horta Sud, ni en la
Nord, tampoco, ni en ninguna otra de las comarcas de la provincia de
Valencia.

Y si nos vamos a las siguientes promesas.
Camp de
Túria, 1 Cris con 70 plazas; Requena-Utiel, 1 Cris con 70 plazas.
No
hay ni el Cris ni las 70 plazas.
No hay nada o casi nada de lo que se
comprometieron, porque solo hay que revisar el presupuesto.
El presupuesto
solo contempla en esta legislatura la continuidad de la construcción
de los centros de Benidorm y de Elda, exclusivamente, que además se
inicia en el presupuesto en el año 2001, las cuatro inversiones, y
que todavía en el 2006 colea finalizar la inversión en Elda,
con 5.
000 euros, que es lo único que hay en el presupuesto para
construcción de nuevos centros de salud mental y, en 2007, repite
exactamente el mismo presupuesto.

Mire, lo que siempre colea, que es lo que hicieron los
países desarrollados en los años 60 y 70, que fue cerrar los
psiquiátricos: en Estados Unidos, en Francia, en Inglaterra, en
Italia.
En España se aborda la reforma psiquiátrica en los
años 80, con un gobierno socialista, con un documento del Ministerio
de Sanidad del año 1985 y con la Ley general de sanidad que adopta
lo que antes he descrito como modelo comunitario, una red de centros y
servicios que garantice la accesibilidad y la continuidad.

Hoy tenemos en la Comunidad Valenciana tiempos de
espera de más de dos años para acceder a un centro
residencial específico público y de un año si se
accede a una residencia privada.
Pero, como la conselleria paga con
más de diez meses de retraso a las familias, aquellas familias que
no pueden endeudarse trasladan la deuda a las empresas, que no siempre
están dispuestas.

Para acceder a un centro de rehabilitación e
inserción social; entre tres y seis meses en la ciudad de Valencia,
que es donde más hay, porque comarcas enteras de norte a sur del
País Valenciano no tienen centros de rehabilitación e
inserción social, no los tienen.
Vuelvo a leer: Ontinyent, 1; la
Safor, 1; y en la ciudad de Valencia.
El resto nada.
Y si nos vamos a
Alicante nos encontramos exactamente con la misma situación.

Y si recordamos los aspectos cualitativos, la
situación dramática de la residencia de Massamagrell, un
cambio de la normativa legal rápido e inadecuado solo para legalizar
una situación ilegal, y, en tercer lugar, una situación
cualitativa inaceptable como ha puesto hoy de manifiesto la residencia de
Benidorm, con un director que no es digno de dirigir un centro de salud
mental para enfermos crónicos que tiene como objetivo la
rehabilitación y la inclusión social y que niega cualquier
capacidad de juicio y de autonomía.
.
.

La senyora vicepresidenta primera:

Senyoria, finalitze, per favor.

La senyora Mendoza García:

.
.
.
a alguna de las enfermas allí
ingresadas.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Té la paraula, l'il·lustre
diputat, senyor Clemente, en representació del Grup Parlamentari
Popular.

El senyor Clemente Olivert:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Solamente una anécdota dentro de los
presupuestos, pero para demostrar una vez más que usted falta a la
verdad.

Me estaba comentado la señora Lorente que en la
Vega Baja hay centros para enfermos mentales, Cris, residencias, centro
ocupacional de empleo, empresa especial de empleo y, concretamente, en los
presupuestos de este año solo para Orihuela está prevista la
construcción de un centro de enfermos mentales con partida
presupuestaria propia.
Léase, por favor, los presupuestos, que es
muy importante saber leer, también es muy importante saber escuchar.
A mí me parece que usted no hace ninguna de las dos cosas.

Yo me doy cuenta que a ustedes les molesta recordar su
historia, pero yo pienso que la historia es bueno conocerla, sobre todo
para que no se repita, no solamente algunos hechos desafortunados, muy
desafortunados que ocurrieron hace muchos años, si los hechos que
ocurrieron ya hace bastantes años, hace ya 11 años, y que,
desde luego, pienso que los valencianos tienen que conocer cuál es
la historia de la acción política y de la acción del
gobierno del Partido Socialista, sobre todo por eso, para que no se repita,
porque realmente es importante que no se repita.

Mire, -señor Such, le echaba de menos
otra vez-, mire, señor Such, señora Mendoza, son
ustedes el pasado, nosotros somos el presente y yo creo que los valencianos
decidirán el 27 de mayo que seamos también el futuro.

Yo, de todo el programa de enfermos mentales que usted
me saque las declaraciones del director de un centro, unas declaraciones,
sin duda, absolutamente desafortunadas, como balance de la política
de la acción de un gobierno que consideramos positiva, pues,
realmente me parece que hay pocas cosas que decir.

Yo pienso que, señorías, ustedes han
hecho pocas cosas cuando estaban en el gobierno.
Esta mañana ha
salido, ha surgido aquí, en el debate, la acción.
.
.
-el
señor Such está echando de menos que hable del presidente
Zapatero-, de la ley de dependencia que ha salido también esta
mañana aquí.
Yo, desde luego, es curioso que ustedes se
enorgullezcan tanto de una iniciativa que hay que aclarar que fue apoyada
por el Partido Popular después de presentar 165 enmiendas a este
texto, después de que un texto con 47 artículos se
modificaran 55 y donde los enfermos mentales, hay que decirlo fuerte y
claro, en esa ley, eran solamente una declaración de intenciones en
la exposición de motivos, donde no constaban ni en el articulado.
Esa es la auténtica preocupación, y quítense ya esa
careta seudoprogresista que se ponen con estos temas, que tienen ustedes
por los enfermos mentales.
Solamente se incluyó en el articulado a
raíz de una enmienda que presentó el Partido Popular.

Yo les he hecho antes una oferta.
La situación
de los enfermos mentales la podemos mejorar y la debemos mejorar, por ellos
y por sus familiares, en esta comunidad.
Sería deseable que
también existieran iniciativas fuera de esta comunidad.
Y, desde
luego, ustedes que están en esta comunidad y tienen la
responsabilidad de ser una oposición mucho más constructiva
de la que son, deberían colaborar con este Gobierno y no pretender
utilizar a estos enfermos y a sus familias.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora vicepresidenta primera:

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

Anem a passar a la votació.
.
.
Comença la
votació: per 29 vots a favor y 37 vots en contra, queda rebutjada la
presa en consideració de la proposició no de llei sobre
presentació d'un pla d'adequació dels recursos
residencials específics per a malalts mentals amb greus dificultats
psicosocials.

Per tant, senyories, finalitzat este punt, i en un
escrit que acaba d'arribar a esta presidència on diu:
«Rafael Blasco Castany, conseller de Sanitat, manifesta la retirada
de la compareixença davant del ple, registre d'entrada 26.
858,
sol·licitada a petició pròpia i que figurava com a
punt 12 de l'ordre del dia de hui».

Per tant, anem a finalitzar el ple, abans recordant
als membres de la comissió del reglament que a continuació es
reunirà la comissió en la sala A, per a procedir a la
recepció d'esmenes i al nomenament de la ponència que
ha d'informar sobre la proposta del nou reglament del les Corts
presentada pel Grup Popular.

Senyories, moltíssimes gràcies.

(S'alça la sessió a les 13 hores i
6 minuts)