Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 17 d'octubre de 2001.
Comença la reunió a les 10 hores i 38 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 52.
Primera reunió.**

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre qualificació de l'activitat dels emissors base de telefonia mòbil com a activitat molesta, insalubre, nociva i perillosa, presentada pel GP Socialista-Progressistes (RE 27.
363, BOCV número 116).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Bon dia, senyors diputats, senyores diputades.

D'acord amb l'article 63 del Reglament de les Corts Valencianes, es proposa l'alteració de l'ordre del dia amb la inclusió d'un nou punt, com a punt 8 bis, referent a compareixença del conseller de Sanitat per informar sobre els fets ocorreguts a la Clínica Virgen del Consuelo de València, on s'ha produït la mort de tres pacients que s'estaven dialitzant al servici d'hemodiàlisi, sol·licitada a petició pròpia, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes i del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.
S'aprova per assentiment?
(Pausa) Gràcies.
S'aprova.
Per tant, queda inclòs este nou punt de l'ordre del dia.

Correspon el punt 1, presa en consideració de la Proposi-ció no de llei sobre qualificació de l'activitat dels emissors base de telefonia mòbil com a activitat molesta, insalubre, nociva i perillosa, presentada pel Grup Parlamentari Socia-lista­Progressistes.

Per a la presentació i defensa, té la paraula el senyor Pérez.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Avui anem a parlar una vegada més d'un problema de seguretat.
Existix una certa alarma social en el tema de la telefonia mòbil, en les emissores base.
I el que volem és tractar eixe tema per a, d'alguna manera, fer que tot quede resolt i que la gent estiga d'acord, contenta, i sobretot que crega efectivament en què es posen els mitjans per a solucionar-ho.

Hui podríem començar a parlar i fer un discurs des de la trona en estos moments, dient tots els mals que té la telefonia mòbil parlant de quantitat de malalties associades, quantitat d'informes i tal.
Però, què significaria això?
Significaria que si centrem el debat únicament i exclusivament en parlar de tots els informes que s'ha fet, adduint que produixen leucèmia infantil, etcètera, etcètera, tumors.
.
.
el que passaria és que després, el grup que recolza el govern, probablement en prendre la paraula, diria que existixen tants informes com els anteriors que diuen exactament el contrari quan la situació s'ubica per baix d'un determinat nivell.
Clar, entraríem en una conversa uns dient tots els mals que produix i altres que tots els mals que no es produixen.
Bé és afegir que els informes en contrari, la majoria d'ells estan subvencionats per les multinacionals del sector que menegen la xifra gens desdenyosa de 25 bilions de pessetes en la Unió Europea.

Podríem debatre això ahí, i l'única cosa que aconseguiríem és, a més de probablement cansar a diputats i diputades, a la millor recordar-los alguna lliçó antiga, quan vam donar Ciències Naturals, i recordar-los el que era la glàndula pineal, que és l'afectada i la gran secreció de melatonina que es produix, etcètera; augmentaríem o recordaríem els coneixements d'eixe tipus però no avançaríem en res.

Jo crec que el que cal fer és centrar el debat en allò que reconeixen tots, els informes d'una part i els informes de l'altra.
Allò que ja no té qüestió, allò que realment tot el món pensa que és cert, i pensa tot el món cert que n'hi ha una incidència en la salut de determinades malalties.
Això no té qüestió.
Tampoc té qüestió que és necessari seguir investigant.
I tampoc hi ha ningun dubte en què determinades poblacions són de risc, per exemple les persones que duen marcapassos, els xiquets o les embarassades.

Centrant-nos ahí hauríem de vore quina és la situació actual de les antenes.
En l'actualitat tenim moltíssimes antenes il·legals, moltes d'elles tenen un permís de llicència d'obra menor, i molt poquetes, concretament els casos més coneguts són els de Paterna i Elda, han fet una regulació que els afecta als seus ajuntaments, en les que qualifiquen l'activitat.
Esta és una situació que s'ha produït prou recentment.

Què ocorre?
Que es deriven gran quantitat de problemes per la falta de tindre una qualificació fixada des de la Generalitat Valenciana.
El més conegut és els contractes amb les comunitats.
Es van fer en el seu dia, quan la gent creia que allò no importava, que allò no tenia ninguna afecció, i per tant van rebre un lloguer i van situar l'antena.
Ara que ja han vist l'alarma social que hi ha, ara que ja tenen clar que efectivament això pot incidir en la seua salut, voldrien tornar-se arrere, però estan lligats per un contracte, i quan decidixen tornar-se'n arrere el que els demanen són indemnitzacions multimilionàries.
Per un altre costat tenim els ajuntaments, que van donar llicències a determinades instal·lacions mitjançant sols una llicència d'obra menor.

Què és el que ocorre ara?
També, després que els ciutadans han dit tantes vegades i s'han manifestat tantes vegades front als ajuntaments presentant tota mena d'escrits i d'al·legacions, sí que voldrien tornar-se'n arrere.
Però estem en la mateixa.
Les companyies afectades demanen indemnitzacions multimilionàries si els ajuntaments es tornen arrere d'aquell permís que van donar.
El que han fet molts d'ells, més de 200 a la Comunitat Valenciana, és suspendre la nova contractació de llicències de telefonia.

S'ha creat una alarma social, s'han creat inclús associacions específiques per a defensar els ciutadans en contra les afectacions de la telefonia mòbil, i ajudant a tots els ciutadans a presentar quantes al·legacions siguen menester tant dels ajuntaments com de qualsevol lloc.
Què és, per tant, el que hem de fer nosaltres?
Nosaltres, com a polítics que devem de viure el carrer, i hem de parlar en el llenguatge del carrer i viure el dia a dia de les preocupacions ciutadanes, hem de buscar una solució.

I eixe és el motiu que va moure al Grup Parlamentari Socialista­Progressistes a presentar esta proposició no de llei, i que mou a este diputat per a intentar convéncer-los de la bonança que esta qualificació fóra aplicada.
Perquè introduir de forma obligatòria la qualificació d'activitat qualificada tindria alguns efectes molt interessants, sobretot partint de la base que efectivament ho mereix ser, perquè el més important és que té tota la raó del món per a ser.

Sols tenim dos tipus d'activitats qualificades, les innòcues, i recorde què vol dir allò d'innòcua, a la que ni en estos moments ni en el futur puga associar-se-li ningun perjudici per a la salut dels humans o del medi ambient.
És obvi que no és el cas.
Ací ja tot el món considera que, efectivament, uns en més grau i altres en menys grau existix una afecció; per tant, és una activitat que com a innòcua no seria correcte el declarar-la.
Després està l'altra, molestes, insalubres, nocives i perilloses, que és en el cas en el que jo crec que hauria d'enquadrar-se, i perquè resulta òbvia la ubicació, crec que hauria de ser des de la Generalitat Valenciana des d'on es promoguera.

El primer que aconseguiríem què és?
Una unificació de criteris.
Si la Generalitat Valenciana considera que l'activitat de les emissores base de telefonia mòbil és una activitat qualificada, en el tram de les molestes, bo, de moment el que aconseguiríem seria que tot el món fera el mateix.
Hi hauria una unificació de criteri en totes les poblacions, i evitaria que cadascú fera allò que està fent; cadascú fa allò que estima més convenient i tenim casos increïbles.
Jo he aprofitat estos dies per a patejar-me els ajuntaments de la nostra comunitat.
I he vist de tot.
He vist algunes que no tenen llicència.
He vist ajuntaments que se senten incapaços d'atendre les reivindicacions ciutadanes per a llevar les que ja estan, i, bo, hem vist ajuntaments que han suspés sense més les noves llicències.

Si astò es fera, el requisit d'obtenció de l'acta de comprovació seria preceptiu per a què l'activitat es posara en vigor.
O siga, quina és la situació actual?
Munten l'antena il·legal.
Si demanen permís és una llicència d'obra menor, no està qualificada l'activitat, per tant, es posen a emetre, i mos fiem totalment i absolutament de la bona fe de les companyies que han situat l'emissora base de telefonia mòbil pensant, creent o considerant que efectivament s'ajustarà a allò que ha determinat l'Estat espanyol en la seua normativa, en l'anterior i en la de fa poquet, en la de 29 de setembre, publicada el 29, data 28.

Això no és prou.
No és prou, per què?
Per una raó molt senzilla, perquè si comencen a emetre i no estan complint les condicions, evidentment el que hem aconseguit en tot astò és que una irradiació ­probablement en totes les cauteles, perillosa­ estiga emanant sense que abans que es posara en funcionament s'haja pogut comprovar.
I això hem d'evitar-ho.

Però hi ha alguna altra cosa més important que hi hauria que tocar.
Per exemple, què ocorre en una tramitació d'una activitat que està qualificada com a molesta?
El primer i potser més important, és que prèviament es publica, se li dóna publicitat.
Això què permet?
Que tots els afectats: associacions de veïns, les pròpies associacions que es dediquen a estes coses, els afectats directament perquè estan en el mateix edifici, poden intervindre i presentar les seues al·legacions.
I sols després de presentades estes al·legacions, i únicament després, es pot tramitar la llicència d'activitat qualificada.

En estos moments no és aixina el cas, com tenim al llarg de tota la Comunitat Valenciana.
Però encara hi ha més coses a tindre en compte.
Si això es fa aixina com a activitat molesta, els veïns directament afectats van a rebre una notificació personal.
Perquè, clar, podria ocórrer, per què no, que just en el mateix edifici on pretén col·locar-se l'emissora, o just enfront; perquè altres teories, com tot el món coneix, degut a la inclinació dels raigs de com es transmeten, pensen que els més afectats són els veïns que estan entorn on està col·locada l'emissora més que inclús l'edifici en la que està ubicada suposant que estiga ubicada en un edifici.
I què ocorreria?
Que en notificar-li-ho els veïns, si hi havia algun cas de risc especial, per exemple, una persona que duga un marcapassos, podria simplement fer-ho notar, i que es considerara la valoració, o el risc de les embarassades, o simplement una població major en xicotets o en persones majors.

Si això es fera aixina, podrien al·legar i conforme indica l'actuació per a les normes qualificades, per a quan tinguem una activitat qualificada, el que ocorreria és que es tindria en compte, possiblement es denegara, i en cas de no denegar-se es posarien els mitjans per a evitar que això es duguera endavant.

No es tracta ací d'entrar en el debat de telefonia mòbil sí telefonia mòbil no.
Per suposat telefonia mòbil sí.
Però en condicions.
Perquè és que està parlant-se molt en este sentit i crec que de forma equivocada.
El que les grans companyies estan dient és que necessiten tindre vàries emissores en diversos llocs, i a més en determinada potència perquè no poden funcionar en altres situacions.
Bo, el que hi ha que deixar clar és que, a data de hui ja està demostrat, recordem per no anar més lluny la conferència de Salzburg, que es pot funcionar per baix de 0,1 microvats centímetre quadrat, que són unes situacions totalment innòcues.

I per tant, si l'activitat fóra qualificada, en determinats llocs concrets cabria la possibilitat de, si està prevista una actuació d'intensitat superior que la legislació espanyola permet, se li podria dir: mire vosté, allà enfront sí que pot actuar, en la que la legislació espanyola permet, però en este enclavament concret que vosté vol ubicar-se, haurà de reduir la intensitat perquè hi ha persones d'especial risc.

I també voldria deixar perfectament clar, per a què no mos pille de passada, que està ja clar hui i totalment acceptat que les radiacions ionitzants són perjudicials.
I ara estem parlant de les no ionitzants, d'acord.
Bé, no hi ha que remuntar-se massa anys per a vore el temps en què les radiacions ionitzants, concretament els raigs x per a fer plaques, eren norma habitual inclús en les revisions del personal de qualsevol empresa.
O les que feia la pròpia administració.
I per a vore exactament en quina data això deixa de fer-se, o siga, es reconeix públicament la perillositat de les ionitzants, hi hauria que anar fa molt poquet, concretament el Decret 53/1992 és el que reconeix ja de forma taxativa la perillositat dels ionitzants.
Quan ja havien passat diversos casos, esperem que ara no siga menester que ocórrega això i que mos plantegem la situació d'esta manera.
(Pausa)

Ara tenim una nova regulació, tenim el Decret 1.
066/2001, de 28 de setembre, que per cert, i hi ha que dir-ho de pas, el govern ha fet els deures molt tard perquè havia d'haver-ho presentat abans del 7 d'abril de 2000.
Però en fi, tenim nou decret.
I este nou decret, després de llegir-me'l l'única cosa que em deixa clar és que, efectivament, les emissores base de telefonia mòbil no són innòcues.
Però no deixa clara la regulació possible a l'hora de qualificar-les, perquè seguix sent una competència que té la Generalitat, i que va transmetre als ajuntaments que estaven capacitats per a rebre-la, concretament en la Llei 3/1989, de 2 de maig.
En eixa llei es va preveure, a més de regular les activitats molestes i ficar adjunt l'annex en el que estaven totes perfectament regulades, annex que en xicotetes modificacions és el que està en vigor, jo he dut el que està en vigor i me l'he mirat per si havia hagut alguna nova aportació de la conselleria o de la Generalitat Valenciana i no ha hagut cap.

Bé, el que cal dir és que hi ha ajuntaments que poden fer la qualificació per ells, però són ajuntaments habitualment grans i, conforme diu el propi decret, que hagen demostrat fefaentment que disposen dels mitjans per a poder-la dur-la a terme, però els altres estan que no saben de què va i alguns d'ells inclús recorde en unes jornades a Paterna en les que van dir que havien preguntat a la conselleria a vore com havien de tractar esta activitat i els havien dit que la tractaren d'innòcua.
La qual cosa, sincerament, em pareix que o bé es va equivocar el que ho van dir, els que ho van dir, perquè almenys van ser dos, concretament en les jornades de Paterna, o bé la conselleria no va actuar conforme corresponia.

Bé, tornem al que estàvem comentat i el que ha sigut el motiu de l'expressió.
Considerem que donat que en eixe decret que he al.
ludit, el 3/1989, de 2 de maig, ja la pròpia Generalitat preveia la possibilitat de marcar directrius que foren d'aplicació a tots els ajuntaments als que se'ls havia cedit la capacitat de qualificació de l'activitat, i sempre, com tots sabem, existeixen tota la resta que quan es diu que ha de ser una activitat qualificada remeten tot l'expedient a la conselleria perquè la qualifique, doncs, creem que, fent ús d'eixe mateix decret, hauríem de contemplar la situació que estem tenint en compte, o siga, que es qualifique l'activitat com a molesta o insalubre i que, en conseqüència, es puga atendre a tothom de la forma que es mereix i es garantisca, abans que passe este problema de seguretat, i no hàgem de lamentar-nos després.

En resum, la ciutadania en general, els ajuntaments, les associacions d'afectats, les associacions de veïns, les de consumidors, totes estan esperant una nova normativa clara de la Generalitat Valenciana.
Vosté dirà.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Pérez Grau.

A esta presa en consideració hi ha una esmena presentada del Grup Parlamentari Esquerra Unida, la número 30.
555.

Té la paraula el senyor Ribó, en representació d'Esquerra Unida.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, nosaltres ens alegrem que una altra vegada un tema com el tema de la telefonia mòbil es tracte en aquest parlament; s'ha tractat ja en alguna comissió a instàncies concretament d'Esquerra Unida, i celebrem que aparega hui com una proposició no de llei en la qual hem de dir, naturalment, que estem d'acord, però a la qual nosaltres voldríem plantejar dos elements que passarem després a comentar, dos afegits.
El primer afegit és introduir, després del punt següent, com a mesura de prevenció en aquestes activitats, el control periòdic del nivell de radiació en mesa per a aquestes instal·lacions i la comunicació del mateix al vecindari afectat.

Per què fem açò?
Efectivament sabem que ha aparegut un decret, 18 mesos, un any i mig després del que havia d'haver-se publicat, i és un decret en el qual es parla de possibles efectes negatius, nocius del tema de la radiació, de la contaminació electromagnètica, però es parla només en una direcció que a nosaltres ens sembla molt limitada, en la direcció fonamentalment dels efectes tèrmics d'aquesta radiació.

Bé, hi ha moltes dades que ens diuen que la radiació electromagnètica, naturalment no estem parlant de la radiació ionitzant, ja s'ha comentat abans que és una radiació molt més perillosa, que també es va descobrir amb molts anys de retard, ho hem de dir; jo posaria com exemple en el cas dels raigs equis les vegades que s'ha disminuït la dosi màxima a percebre per una persona, són moltíssimes vegades des que es va començar, des que es va conéixer que tenia efectes, per exemple, la producció de càncer i en moltes altres malalties.

Per tant, jo crec que estem davant d'un tema paregut.
Fa només 10 anys era molt estrany veure aquells aparells que avui en dia són familiars en les nostres ciutats, en els carreteres, etcètera, que són les antenes de telefonia mòbil.
Només hi ha una cosa comparable des de fa més temps: les estacions de radar i les antenes de radiotelevisió.
Són les úniques coses que d'alguna manera serien comparables amb més antelació i que només feien un estudi epidemiològic al voltant d'aquestes antenes de radar o antenes de radiotelevisió, que normalment estan fóra de zones poblades, podríem saber realment amb uns anàlisis històrics, epidemiològics, els efectes reals que puguen produir sobre la població.
No tenim temps per a conéixer-ho.
Però, nosaltres pensem que és molt important parlar del principi de precaució i aplicar-lo.

I en aquest sentit em sembla important que en aquests moments no puguem dir: és cert que la radiació electromagnètica no ionitzant afecta a la glàndula pienal?
Interfereix la secreció de la melatonina i, per tant, produeix una sèrie d'efectes, alteracions dels somnis, cefalees, pèrdues transitòries de memòria, alteracions cardiovasculars, formacions de tumors?
És cert o no és cert?
Doncs, evidentment, nosaltres podem donar una sèrie d'estudis científics que plantegen aquesta hipòtesi, de la mateixa manera que estem segurs que els tècnics de les companyies de telefonia mòbil ens donaran una sèrie d'estudis que diuen que no té cap efecte.
És exactament el mateix que ha passat, per posar un exemple de no fa molt de temps, amb els estudis epidemiològics del tabac, uns defensant que tenia un efecte i els tècnics de les companyies defensant que no tenia cap efecte.
Exactament sempre passa el mateix.

Nosaltres pensem que s'ha de tenir el principi de precaució, que s'ha d'intentar fer estudis, que és molt important, que és molt important, conéixer realment el nivell de radiació, que és molt important conéixer que no s'utilitzen nivells de radiació, d'intensitat de radiació superiors als permesos, i que és molt important també estudiar si realment aquestes hipòtesis de treball.
.
.
jo mai diré que estan comprovades, però ningú podrà dir que la contaminació electromagnètica no té cap efecte.
En el mateix decret ja s'acceptem efectes a determinats nivells.
El que passa és que històricament sempre passa el mateix, sempre aquells nivells es baixen amb el temps.

Estudiem què és el que està passant, veiem els nivells de radiació, que és el que està passant i, naturalment, no-saltres estem d'acord que siga concretament una activitat molesta, insalubre, etcètera, perquè elements en té.
Està claríssim.

Després hi ha una altre element que nosaltres sí que voldríem deixar clar.
Hi ha determinats nivells de població que per un principi elemental de precaució hauríem de veure's, eh?
, d'alguna manera hauria d'estar previst que no estan sotmesos a aquesta contaminació electromagnètica.
És el segon punt.
Prohibició d'instal·lar qualsevol antena de telefonia mòbil en centres educatius i en centres hospitalaris.
Veritat que és evident açò?
Que si no estem segurs que no té cap efecte, que si es una cosa que s'estudia no té sentit que es col.
loque una antena de telefonia mòbil damunt d'un col·legi, en la terrassa d'un col·legi.
Doncs, una cosa tan evident està passant en un col·legi concertat de l'Horta.
Si vostés volen, els puc dir el poble i el nom del col·legi.
Està passant en aquest moments.
I és una cosa que en aquests moments, com no està prohibida, doncs, mire, hi ha determinats directors que saben que instal·lar una antena de telefonia mòbil ­el mateix que determinades associacions de veïns­ suposa uns ingressos d'un milió a dos milions, de vegades inclús més i, doncs, davant d'açò tots els riscos es poden assumir, fins i tot per als xiquets.

Nosaltres pensem que açò no pot ser.
Un principi de precaució mínim exigeix que almenys els col·legis, que almenys els centres hospitalaris no tinguen aquests mecanismes d'irradiació.
I em sembla un element fonamental.

Per tant, les dues mesures que nosaltres plantegem son, repetisc, en primer lloc, que es mesure de la mateixa manera que hi ha uns mecanismes, i pose un exemple que tots coneguem, per a controlar d'una manera clara per part del Sepiva, per exemple, els ascensors, per una qüestió de seguretat, nosaltres pensem que les antenes de telefonia mòbil, els distints ajuntaments, etcètera, han de tenir els mecanismes de controlar que la radiació que s'està emetent no està, en primer lloc, per damunt del que diuen els reglaments, en segon lloc, per damunt dels seus propis projectes concretament i, en tercer lloc, que és important també conéixer aquestes dades per estudiar seriosament des d'un punt de vista epidemiològic si és cert o no és cert que la contaminació electromagnètica té influència en determinats elements.
Perquè hi ha molta gent que ho diu, perquè els veïns de determinades poblacions de l'Horta, i no vaig a citar el nom, ho han manifestat d'una forma molt clara.

I, clar, els responsables de telefonia mòbil diuen: "Això és una qüestió psicològica".
Bé, és possible que siga una qüestió psicològica, però abans s'haurà de demostrar.
Anem a estudiar-ho seriosament.
I la condició imprescindible per a poder estudiar les condicions epidemiològiques, repetisc, és tenir dades.
Si no es tenen dades, i nosaltres tenim la sospita que determinades companyies estan molt interessades que no es tinguen dades, que no s'estudien els resultats, els possibles efectes que pot produir la telefonia mòbil, nosaltres tenim aquesta sensació.

Pensem que des de qualsevol instància pública s'ha de buscar la veritat respecte a aquests temes, s'ha d'estudiar, perquè, evidentment, si no es busquen les causes epidemilògiques mai sabrem si hi ha una relació causa-efecte en aquest sentit.

I acabem la idea.
Hi ha una cosa per damunt de tot que sembla lògica i normal.
Almenys, si no estem segurs, deixem els xiquets en pau.
No fiquem antenes de telefonia mòbil en els col·legis com es fa en l'Horta, concretament en algun col·legi, no fiquem antenes de telefonia mòbil en l'entorn dels hospitals com per desgràcia moltes vegades es fiquen sense cap tipus de contemplació.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Per acceptació o no de l'esmena, té la paraula el senyor Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor Ribó.

He seguit amb atenció la seua exposició i, a més a més, havia llegit prèviament en el recull que ens han donat abans les dades que vosté volia ficar en l'esmena.

Vull dir-li dues coses.
En primer lloc, que em pareix molt bé tot el que ha dit.
Jo crec que els advocats solen utilitzar una frase, diuen que "lo que abunda no daña", i per tant, qualsevol situació d'abundància en qualsevol cosa que estiguem duent i que s'aplique a la salut dels ciutadans, com més sucre, més dolç, millor que millor.

Però sí que voldria deixar-li clar algunes matisacions.
Vosté parla d'això col·legis.
Això dels col·legis, fa una cosa dràstica, jo crec que està clar, ja ho ha dit vosté ací, com anem a consentir que existixca una emissora base de telefonia mòbil en un col·legi, quan d'entrada ja sabem que tenim molts dubtes sobre la seua perillositat.
Claríssim.

Per tant és important, però el que s'ha deixar clar és que la llei estatal ja preveu, sense regular-ho de forma exacta, que es tinga una especial atenció en el tema dels xiquets, dels hospitals i de tot el que siga població especial de risc.
Per tant, ací, si ho introduïm, què és el que fem?
Bé, doncs el que fem és el següent: que estem demanant, d'alguna manera, que aquells que tinguen les competències per a qualificar l'activitat, a més de tot el que ja estiga previst a l'hora de qualificar l'activitat, afegixquen estes coses.
Jo crec que eixa és la idea que es pretén, no?

Doncs, em pareix molt bé, em pareix molt bé, però que potser deuríem haver-ho fet com una cosa, inclús, per separat.
La incorporem i no passa res, un punt més, però que no entra dins del concepte inicial que és de qualificació de l'activitat, sinó que el que es pretén és que quan s'haja de dur el protocol d'activitat qualificada, a més a més de tot el que estiga previst en eixe protocol, s'impedixca que als col·le-gis, baix ningun concepte aparega.
.
.

Bé, pel que respecta les directrius emanades per a la Generalitat, perfecte.
En l'altra cosa, seria una cosa que faríem sol·licitud als ajuntaments que tenen delegades i a la capacitat de qualificació, perquè ells també en feren ús.
Supose que cap problema hi hauria.

Respecte al control periòdic, s'hauria de recordar que en una compareixença del senyor vicepresident, que hui mos honra amb la seua presència, com a únic representant del Govern Valencià.
.
.
(Remors) Ah!
, n'hi havia un altre, disculpe, demane disculpes si n'hi havia algun altre.
.
.
Ara, en estos moments, que estiga assegut en el banc blau, afigc la frase que estiga assegut en el banc blau, i ja la frase és perfecta.
.
.

Bé, el que volia dir-li és que en eixa compareixença en comissió, ja se li va demanar al senyor vicepresident que es creara immediatament un centre que poguera mesurar la intensitat de les radiacions, i sobretot que fóra independent i que tinguera el respecte de tota la ciutadania, inclòs el món universitari, que són els que realment estan al capdavant en investigació de les afeccions de la telefonia mòbil, com en altres coses, i que podien donar una mesura exacta de fins a quin punt estava emetent-se la radiació.
En aquell moment el senyor vicepresident ens va dir que no calia, encara que dos mesos després vam llegir que un institut tecnològic anava a fer-ho.
Supose que ho ha deixat de fer perquè va eixir la universitat dient que no tenia ni els mitjans ni la capacitat ni es podia fer d'eixa manera, però en qualsevol cas, ja que el senyor Ribó ho inclou com a esmena, i que a mi em pareix fantàstic ­ja ho he dit abans­, doncs es podia posar.

A més, tenint en compte una cosa: que fóra un centre al qual poguera acudir qualsevol ciutadà afectat, perquè se li fera la revisió.
O siga, a més d'actuar d'ofici, i actuar d'ofici en el sentit de fer un mostreig al llarg de la comunitat i anar sense avisar prèviament, lògicament, perquè es baixe el nivell de les radiacions, a controlar si estan les radiacions funcionant com pertoca, a més de fer això, que crec que seria totalment necessari que es fera, hauria d'estar a la disposició de qualsevol ciutadà afectat que vullguera que es controlara la radiació que entra dins del seu domicili.

A més a més, tenint en compte les sentències últimes que n'hi han, que ningú té dret a introduir-se en el lloc on viu ningú, en la casa d'un.
.
.
, ja sabem les sentències últimes que hi ha hagut que condemnen determinades companyies per introduir-se dins de la vivenda d'un, fent una intromissió de pol·lució electromagnètica que no hi ha lloc.
Per tant, també em pareix molt bé que s'incorpore.

En qualsevol cas, insistixc en el mateix que dia abans, seria també, podria ser perfectament, un punt separat.
O siga, que podria haver fet allò de l'activitat qualificada i açò dur-ho a part.

No obstant això, em pareixen estupendes les dos esmenes, i si són acceptades per la totalitat, doncs estarem molt gustosos d'incloure-les en la proposició, perquè l'única cosa que significaria al meu criteri és abundar que els controls foren encara majors.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Pérez Grau.

Té la paraula el senyor Rodríguez Marín, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Rodríguez Marín:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La iniciativa parlamentaria que estableció el señor Pérez Grau en nombre de su grupo parlamentario lo hizo el 11 de junio del 2001, de este año, y creíamos que realmente no conocían, aunque sospechábamos que sí, pero nos parecía que el mantenerla es que no conocían la proclamación del Real Decreto de 28 de septiembre pasado.

Claro, el problema que hay es que si nosotros ahora, y yo con criterio orientador e informativo, voy a intentar decirles rápidamente el contenido del decreto ­porque aunque se lo han leído, parece que no se lo han leído del todo­, pues yo les diría que el real decreto lo da el Consejo de Ministros por la colaboración de los ministerios de Ciencia y Tecnología y de Sanidad y Consumo.

Este real decreto contempla dos aspectos.
El primero de ellos se refiere al establecimiento de condiciones que hagan compatible el funcionamiento simultáneo y ordenado de las diversas instalaciones radioeléctricas evitando interferencias mutuas.
A estos efectos se consideran como de especial protección las estaciones destinadas a la prestación de socorro y seguridad, las de interés para la defensa nacional, las utilizadas para el seguimiento y control de satélites, las utilizadas en la investigación espacial, radioastronomía y astrofísica.
O las instalaciones de la administración para controlar su propio espectro o espacio radioeléctrico.

Pero un segundo aspecto, que es el que más interesa al público en general, y que es el que nos trae aquí, a esta tribuna, es evidentemente el del establecimiento de los límites de exposición para la protección sanitaria del público en general a las emisiones radioeléctricas con origen en sistemas de telecomunicación.
Es decir, los móviles y las antenas necesarias para que funcionen los móviles como aparatos de comunicación.

Este real decreto, ya en proyecto, se sometió a una amplia consulta y obtuvo el informe favorable del Consejo Asesor de Telecomunicaciones, de la Sociedad de la Información, de la Comisión del Mercado de Telecomunica-ciones, del Consejo Superior de Investigaciones Científicas, del Colegio de Ingenieros Superiores de Telecomunicación y de todos los operadores, razonablemente esto último, de radio y televisión y asociaciones de operadores.

Pero sobre todo, tiene -y esto es lo importante- el informe favorable de la Comisión Europea.
Y aquí, señor Pérez Grau, es donde sí que pensamos nosotros que se deben de aunar los criterios, porque, claro, estamos ya inmersos en un mundo de comunicaciones y sobre todo somos ya Comunidad Europea.

Ahora le diré, ahora le diré, y a continuación, todos los países que aceptan y tienen la misma reglamentación que el real decreto, ahora se lo diré.
Pero antes quiero decirle que, fundamentalmente, con base a qué hace el Gobierno central, a través de sus respectivos ministerios, el real decreto regulador de este tema.

Pues, bien, lo hace fundamentalmente recogiendo el contenido de la recomendación ­de la recomendación­, creo que es la 519/99, del Consejo de la Unión Europea.
Es decir, aquí, donde Europa, que, lógicamente, y el Consejo de la Unión Europea, establece una normativa para toda la ciudadanía, que suponemos que cuando menos tiene el mismo interés que su grupo, ¡cuando menos!
, de proteger a los ciudadanos europeos en toda su geografía.

Pues, razonablemente, nosotros debemos, y así lo ha hecho el Gobierno, estar de acuerdo con esa recomendación.
En esa recomendación se establece, y establece el Consejo de la Unión Europea, que la exposición del público en general a campos electromagnéticos, dentro de la limitación que establece la recomendación, no ocasiona efectos adversos para la salud.

Yo tengo un dosier entero que podré poner a su disposición, porque sé que le interesa el tema, en el que como usted ha dicho, hay noticias en las que todo son dudas, son sospechas, pero que acaban diciendo: ni el cáncer, ni los dolores de cabeza.
.
.
En fin, todos estos temas, no queda nunca demostrado que sean por esta causa.

Pero, bien, como usted dice, esto es opinable.
Lo que pasa es que no debemos.
.
.
, no se puede legislar desde la duda, se tiene que legislar desde la realidad de los estudios y, al mismo tiempo, en comunión con el resto de los países que nos rodean y que participan, porque la comunicación es internacional.

Entonces, tenemos, que respecto a lo que se refiere a la telefonía móvil, el estudio concluye que de acuerdo con la evidencia disponible hasta ahora y hasta la fecha, con los valores actuales, actuales, de potencia de emisión, y a las distancias calculadas en función de los criterios de la citada recomendación ­vuelvo a insistir­ las antenas y los teléfonos móviles no representan un peligro para la salud.
Y esto es lo que nos dicen.

Bueno, pero vamos a ver cuál es, vamos a dar un poquito más de información para que todas sus señorías, para que, en general, puedan transmitirlos a las personas.
.
.
, a aquellos que no se hayan leído el decreto.

Hay que destacar que los límites de exposición a emisiones radioeléctricas para la protección de la salud recomendados por la Comisión Internacional de Protección contra las Radiaciones No Ionizantes, son los más ampliamente aceptados en nuestro entorno europeo.
El Consejo Internacional de Protección contra las Radiaciones No Ionizantes es quizá el más prestigioso del mundo, y es el que sirve de base, el que sirve de base, para la famosa recomendación 519/99, que es la que se aplica en su totalidad, y siguiendo todos su extremos, en el real decreto.

Y, entonces, vemos como esas recomendaciones de ese Consejo, traen consigo la creación de una legislación exactamente igual que la nuestra, pero, perdón, en Francia, Reino Unido, Alemania, Austria, Irlanda, Suecia, Finlandia, Portugal, Turquía, eso en Europa; y además Nueva Zelanda, Australia o Canadá; y que en Estados Unidos y en algunos otros países americanos ni siquiera exigen tanto como nosotros.

Bueno, yo entonces seguiría diciéndoles, porque, claro, seguiría diciendo que cuáles son los límites, cómo se maneja el real decreto.

Pues, bien, en primer lugar, todas, ¡todas!
las estaciones radioeléctricas deberán cumplir obligatoriamente con el real decreto.
En segundo lugar, deberán tener una certificación, señor Pérez Grau, una certificación de que cumplen los límites de exposiciones establecidas.
En tercer lugar, todo esto, a partir de la entrada en vigor del real decreto, nueve meses, deberán de estar todas inspeccionadas y con su certificado y estar cumpliendo las normas.

Pero al mismo tiempo, al mismo tiempo, se establece, y viene obligatoriamente, una certificación anual.
¿Qué quiere decir?
Que todos los años, todas las estaciones, todos los operadores tienen que demostrar que siguen dentro de esos límites.

Al mismo tiempo se crea un cuerpo de inspección.
Lo digo, porque, claro, antes se estaba hablando de que vamos a poner que periódicamente.
.
.
, claro que se pone periódicamente.
Si es que hay que leerse el decreto.
Se pone periódicamente y se establece una inspección.

Y sistemáticamente, por acabar, además del informe anual ­como decimos­ el Gobierno ha acordado impulsar los proyectos de investigación sobre efectos de emisiones radioeléctricas en la salud, a través de programas nacionales de I+D+I.

Pero yo ahora diría para que tenga usted el total de la información: ya, ya ­si usted no lo sabe, yo se lo digo­ se ha firmado con la Universidad Politécnica y con Itaca el llevar un plan de medición mediante convenio.
Itaca es el Instituto de Aplicación de Tecnologías de la Información y de las Comunicaciones Avanzadas.
Es que ya se ha firmado, es que ha comenzado el trabajo de la Generalitat.
Se lo digo para que usted lo siga, porque razonablemente le darán información.

En primer lugar, el proyecto recoge la instalación de captación de campos electromagnéticos en una unidad móvil, que permitirá medir las emisiones producidas por los diferentes servicios de radiocomunicación.

En segundo lugar ­le estoy diciendo una realidad ya, ¿eh?
, está­, se realizarán mediciones de campo electromagnético en estaciones escogidas de forma aleatoria ­es decir, para que nadie vaya avisado­, al efecto de comprobar la emisión de los niveles previstos en el decreto.

Y por fin ­ya mismo, está ya en marcha­ las mediciones de municipios en la Comunidad Valenciana, en principio, que ya se han acordado 30.

Como usted comprenderá, nosotros no podemos ni debemos criticar su interés en estos temas, como el de los otros grupos.
Lo que sí que tenemos que decirle es que desde el mes de junio al mes de octubre su proposición no de ley es extemporánea o anacrónica.
Es decir, no le podemos poner el bozal a un perro cuando ya lo tiene.
Cuando no lo tenía, sí, pero como ya lo tiene.
.
.
Y digo: oiga, con esto alabo su preocupación y le insto a que siga usted en ella para vigilar las actuaciones de nuestro Gobierno en la comunidad.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Rodríguez Marín.

Té la paraula el senyor Pérez Grau per a rèplica.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor Rodríguez Marín, amb el cariño i el respecte que li tinc, vosté m'ha parlat del decret.
Anem a vore.
El decret el que diu, i me'l he llegit tot, però diverses vegades -de fet, ja inclús he conversat amb vosté sobre el decret- i he seguit llegint-lo i analitzant-lo i consultant-lo tot, el decret l'únic que diu és baix quines situacions legals deu instaurar-se.
I vosté mos ha dit ací: "I eixos situacions legals baix les que deu instaurar-se no sols respecten allò de la Comunitat Europea, sinó que moltíssim països també estan fent-les".
I tot el que ha dit vosté és veritat.
Però és que algú li ha dit el contrari?
No.

Ací el que estem dient és el següent: per què una llibreria, un lloc on un va a comprar llibres, és una activitat qualificada com a molesta i ha de fer la tramitació, i una emissora base de telefonia mòbil no?
Jo no dic que siga més.
Crec que sí, però com a mínim, la mateixa capacitat que pot tindre de perillositat que una llibreria, o que un magatzem o que ­què li diré jo­ un cine o que qualsevol altra activitat que vosté vulga.
I en el protocol que apareix ­què m'he molestat dur-li per si té interés­ de la conselleria, el que envià la Generalitat a tots els ajuntaments, no apareixen les emissores base de telefonia mòbil.
I d'això és del que vull parlar, de si les considerem innòcues o qualificades.
Jo no vull parlar del decret.
Si jo no tinc ningun dubte que el decret s'ha fet amb el millor dels ànims possibles, i que el decret el que probablement pretén és preservar-mos a tots de tots els mals que hagen de vindre.
Si no tinc cap dubte d'això.
Però jo no estic parlant d'això.

Perquè, clar, si anem per ahí i un diu: "¿què hora tienes?
", i l'altre contesta: "te las traigo", no ens aclarim gens.
El decret no el toque per a res, senyor Rodríguez Marín, per a res.
Jo li estic preguntat ací l'activitat.
Quan un senyor vulga col·locar una emissora base de telefonia mòbil, ho ha de tramitar com a una activitat qualificada o no?
I això és el que cal contestar-me.
Res més, res més.
Per què?
Perquè si ho tramita com a una activitat qualificada, haurà de seguir uns processos de publicació, de comunicació als veïns, etcètera, etcètera, que ajudaran a preservar la salut dels ciutadans, independentment de qualsevol altra cosa.
Jo li demane això: que es considere qualificada.

I com es fa això?
Molt fàcil.
El decret que va fer el Govern Valencià dient quines activitats eren qualificades, permetia el possible canvi, revocació, en funció que les coses estaven venint.
De fet, ens remuntem als anys 1989 i 1990, els inicis del decret.
Òbviament s'han produït una sèrie de circumstàncies que llavors no estaven previstes.
I òbviament les qualificacions poden variar.

I això és el que jo demane.
Jo no entre a parlar del decret, que ja tindrem temps de parlar del decret, perquè li aventure que demanarem una compareixença, o qualsevol cosa similar, per a parlar d'eixe decret, que és molt interessant.
En allò positiu i en allò no tan positiu.
Però d'això ja parlarem.
Ara no és el que mos ocupa hui.
Hui no mos ocupa en absolut.
Jo hui vull dir-li als ciutadans que estan preocupats, que tenen una certa alarma social, perquè s'alcen de matí i tenen una emissora base de telefonia mòbil col·locada al costat de sa casa, sense que ningú li haja preguntat res, si tenen dret que algú els consulte, si pinten alguna cosa, si únicament han de votar cada quatre anys, o durant eixe procés poden aconseguir que això, que tots diuen que és tan bo l'emissora base de telefonia mòbil, a la millor té la mateixa perillositat que la tenda que ven els periòdics en front.
I, per tant, demanen un tractament similar, que se'ls comunique.
I que si hi ha persones que estan afectades d'un risc especial, seguint el mateix decret de la Generalitat, puguen posar-se modificacions en la intensitat de l'emissora base per a eixe cas concret, perquè hi ha poblacions d'especial risc, que preveu el decret estatal.

Per tant, el que es tracta és molt simple, de dir-li als ciutadans això: estan vostés per la labor de comunicar a tots els ajuntaments, als dos-cents i pico que han suspés les llicències, als qui ni s'han enterat de la pel·lícula.
.
.
?
L'altre dia vaig estar en un cas d'un municipi que tenia dos emissores de telefonia mòbil col·locades en les afores, perquè havia llogat un terreny per a ubicar-les i que no sabia res ningú.
I a eixos municipis són als que vostés, com a grup majoritari que soporta la responsabilitat del govern, han de contestar i dir: "Estem per qualificar l'activitat o no estem per qualificar l'activitat, entenem que cal posar mesures o no entenem que calga posar mesures preventives".
Perquè una diferència important i que està prevista en el decret, senyor Rodríguez Marín, és que si vosté qualifica l'activitat de molesta, el que ocorre és que abans de posar-se en funcionament s'ha de fer una medició prèvia, cosa que en estos moments no.
.
.
supose que (inintel·ligible), però jo seguisc amb allò meu.
Això és el que cal tindre clar; si és molesta, prèviament a posar-se en funcionament, es fa un acta de comprovació pel mateix ajuntament o qui tinga les competències.
I això és el que cal dir.
O per contra, què hem de dir-li als ciutadans?

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Termino enseguida.

Què hem de dir-li als ciutadans?
Que quan s'alcen pel mati i es troben una emissora base de telefonia mòbil, que no sabien ni per què està allí, que ningú els ha consultat, i com no té tramitació d'expedient qualificada allí està i apareix.
.
.
què hem de dir-los?
El mateix que la ministra de sanitat en el tema de l'antrax o el carboncle, que facen el favor de no anar a les urgències no siga cosa que es col·lapsen?
No, no cal dir això.
El que cal fer és ser més seriós, prèviament fer una anàlisi, abans de posar en funcionament comprovar.
I per això fa falta que vostés la qualifiquen com a molesta.
I en eixe cas, serà tot possible.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Pérez Grau.

Té la paraula el senyor Rodríguez Marín per a rèplica.

 

**El senyor Rodríguez Marín:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Pérez Grau, en primer lugar, yo creo que tiene usted ­se lo digo.
.
.
­, creo que tiene usted una pequeña confusión, que es: una cuestión es una instalación y otra una actividad.

Pero, en fin, el problema que hay, al final es que le digo que ya sin confusión.
.
.
El problema es que usted me dice: ¿Por qué no califican.
.
.
?
Pero si la calificación está dada por la propia actividad.
O ¿usted qué quiere, el huevo o el fuero?
Usted lo que quiere razonablemente es que se califique, porque es lo que usted pide, para que entre por otros caminos en otros trámites.
Cuando realmente el hecho de establecer nada menos que un real decreto específico para estas instalaciones y esta actividad, lo califica de per se.

Señor Grau, se lo digo de verdad, que el problema que hay es que el ciudadano, hasta ahora ha podido decir: "Oiga, aquí hay una antena".
Pero ahora esa antena, si está mal puesta, tendrá que desaparecer en nueve meses.
Es el tiempo y el plazo.
Y las que se pongan, el ciudadano debe saber, si hacemos llegar el contenido del real decreto, que ya está controlado.
Y está controlado porque, evidentemente, es una actividad calificada.
Pero la calificación no hace falta ponerla, está ínclita en la propia y exclusiva reglamentación de todo un real decreto para ello.
Y así se lo digo.

Porque, en definitiva, y yo lo comprendo, cuando se trabaja y se hace una iniciativa, uno lo que quiere es que prospere.
Y parece que nosotros no queramos que prospere.
Mire usted, usted al final, usted, la ciudadanía y todo el mundo, lo que ha conseguido es que hubiera una recomendación europea y que ahora tengamos un real decreto.
No quiera usted ya también que le dé el huevecito.
Lo siento.
Lo haría con mucho gusto, pero por la seriedad de mi grupo no puedo.

Nada más y muchas gracias.
(Remors)

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Rodríguez Marín.

Votació ordinària de la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre qualificació de l'activitat dels emissors base de telefonia mòbil com a activitat molesta, insalubre, nociva i perillosa, presentada pel Grup Parlamen-tari Socialista­Progressistes, amb l'esmena del Grup Parla-mentari Esquerra Unida incorporada.

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 35 vots a favor, 42 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada esta presa en consideració.

Senyories, se suspén la sessió per deu minuts.

 

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 35minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores i 9 minuts)*

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre defensa a la Unió Europea dels drets de les actuals regions espanyoles Objectiu 1 al manteniment dels fons estructurals i del dret d'Espanya a continuar percebent del Fons de Cohesió, presentada per Joan Ribó i Canut i quatre diputats i diputades més del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 27.
387, BOCV número 116)***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre defensa a la Unió Europea dels drets de les actuals regions espanyoles Objectiu 1 al manteniment dels fons estructurals i del dret d'Espanya a continuar percebent del Fons de Cohesió, presentada per Joan Ribó i Canut i quatre diputats i diputades més del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Per a la presentació i defensa, té la paraula el senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Senyors i senyores diputats i diputades.

Si miren vostés els mitjans de comunicació d'avui veuran que en una conferència l'antic president del Banc d'Espanya deia ahir taxativament ­crec que era a Portugal­: Espanya i Portugal s'hauran d'anar acostumant a prescindir dels fons estructurals, dels fons de cohesió.

El motiu d'aquesta proposició que nosaltres plantegem és precisament tractar aquest tema.
Partim d'una idea que ens sembla important.
Hi ha un perill objectiu, que després analitzarem, de què açò passe i nosaltres pensem que és molt important que aquesta Cambra tinga coneixement, tinga coneixement del que suposa aquesta possibilitat, per una banda, i prenga una postura decidida en el sentit de defensar uns elements que nosaltres considerem imprescindibles.

Els fons de cohesió, els fons estructurals, des del nostre punt de vista, és un element fonamental, al nostre entendre una de les espines dorsals de la Unió Europea, en el sentit que la Unió Europea ha de ser alguna cosa més que un mercat lliure, que això té avantatges; ha de ser alguna cosa més que un conjunt de països amb una moneda única a partir del proper 1 de gener, l'euro; també ha de fer polítiques decidides en el camí que aquelles regions, aquells països menys desenvolupats se'ls ajude per part d'aquelles regions que tenen un nivell de desenvolupament més ample.

Per posar algunes dades del que significa açò, jo només citaria concretament una resposta al nostre grup parlamentari a Madrid en la qual s'indica, per exemple, que en fons Feder i en fons de cohesió en els últims tres anys s'han rebut en fons Feder en la Comunitat Valenciana 18.
976 milions i en fons de cohesió 10.
744 milions.
És una quantitat important.
Però si a més mirem, per exemple, altres fons, com és el Feoga garantia i els fons que d'alguna manera provenen del Ministeri d'Agricultura, Pesca i Alimentació, ens trobem que en la Comunitat Valenciana en 1998 eren de 33.
657 milions; en 1999, 30.
339 milions; en el 2000 de 20.
613 milions.
Són quantitats, per tant, importants.
Son quantitats importants en el passat que ens han ajudat d'alguna forma a tenir un nivell de desenvolupament, com es reitera aquí, més elevat que la mitjana europea, jo crec que açò és un dels objectius d'aquests fons, i són en definitiva també.
.
.

I açò s'ha plantejat i en aquestes Corts i vull recordar-ho, en el proper període 2000/2006 la nostra Comunitat serà Objectiu 1 i d'alguna manera està quantificat, ho deia el conseller, en el seu moment ho deia el conseller d'Economia: en aquest període al País Valencià han d'arribar en principi 730.
235 milions de pessetes dels quals 279.
000 serien de fons Feder, Fons Social Europeu, Feoga, orientació de pesca, i que suposa això un creixement en aquest període aproximadament 38.
200 milions per any, quan en el període anterior era de 31.
700 milions.
A part está el submarc pluriregional destinat al nostre país, que és molt més important, 463.
000 milions de pessetes.

Per tant, ens juguem una cosa important econòmicament, a part d'una filosofia de la Unió Europea per a nosaltres fonamental, ens juguem una part important.
Per això Esquerra Unida vam presentar en juny d'enguany una proposició no de llei instant a què el govern aposte decididament per a polítiques de cohesió en la Unió Europea.
I ho fèiem amb un doble motiu: en primer lloc, per llançar el debat de les polítiques de cohesió en un moment on el nostre país s'està preparant per assumir en el proper semestre la presidència de la Unió Europea; en segon lloc, perquè estem profundament preocupats del que suposarà per al nostre país el fet d'ampliar la Unió Europea sense, a la vegada ­com de moment tenim l'espasa de Damocles damunt­ introduir els elements pressupostaris que aquesta ampliació requereix.

Hi ha una cosa per tant clara: l'ampliació de la Unió Europea planteja tres desafiaments importants a la política de cohesió.
El primer és l'augment clar i substancial de les disparitats entre els nivells de desenvolupament dels futurs països membres.
Amb l'adhesió dels dotze nous estats prevists, la població i la superfície de la Unió Europea augmentarà una tercera part.
La riquesa, en canvi, quantificada en el seu producte interior brut, només augmentarà un 5%.
El segon repte és la concentració de les necessitats en l'Est d'Europa.
Dels 105 milions d'habitants en què compten estos països candidats, més de 98 milions viuen en regions amb un producte interior brut inferior al 75% de la mitjana comunitària de la futura Europa ampliada; és a dir, pràcticament la seua totalitat tindran accés a aquest fons, el 75% és un indicador clar, i automàticament va a suposar, en tercer lloc, que les desigualtats actuals que hi ha a la Unió Europea dels quinze no van a desaparèixer per art de màgia.

Avui els països de la Unió Europea que no superen el 90% de la renda per càpita mitjana comunitària ­i hem de recordar que Espanya va assolir el 83,1% en l'any 2000­ així com les regions que no arriben al 75%, reben fons europeus, que en el cas espanyol ha suposat més de 40.
000 milions d'euros en els últims anys.
Però amb l'ampliació es produirà una disminució estadística dràstica de la mitjana comunitària i s'incrementaran automàticament els nivells de renda dels actuals membres i de les seues regions.
És a dir, aquest efecte estadístic privaria automàticament a percebre fons estructurals al nostre país, a més de comunitats autònomes com Astúries, Cantàbria, Castella i Lleó, Castella-la Manxa i Múrcia.
Només quedarien com a Objectiu 1 Andalusia, Extremadura i Galícia i conservarien, per tant, a mantenir el dret, al tenir una renda per càpita davall el 75% i per tant tenir la condicions de regions Objectiu 1.

Les conseqüències nosaltres pensem que són molt greus per al País Valencià com per a altres comunitats autònomes d'Espanya i països menys desenvolupats de la UE.
Una ampliació de la Unió Europea, tal i com està plantejada, nosaltres pensem que no pot tenir aquests efectes col·laterals, la pèrdua de la immensa majoria dels recursos que han servit per apropar, encara que de forma insuficient, aquestes zones deprimides respecte a la mitjana europea.

Nosaltres entenem, per tant, que el govern espanyol ha de defendre en la Unió Europea el dret de les actuals regions espanyoles Objectiu 1 a mantenir els fons estructurals i el dret d'Espanya a seguir percebent els fons de cohesió, propulsant i recolzant solucions que neutralitzen clarament l'efecte estadístic produït per l'ampliació.

No podem oblidar, a més, que la introducció de la moneda única a les zones desfavorides, com és al nostre país, respecte a la mitjana europea, suposa que la deixa en males condicions per a respondre a èpoques econòmiques de crisi.
Per posar només un exemple, en la crisi de 1991/1992, la pesseta va ser devaluada vàries vegades per atenuar aquesta crisi.
Ara, com és sabut, aquesta possibilitat ha desaparegut totalment i la resposta va ser molt més difícil i amb perill d'incidir directament i negativament en els llocs de treball i en les condicions laborals.
Per això, des d'Esquerra Unida, estem convençuts que les disparitats regionals que subsisteixen en Espanya i en altres països del sud d'Europa requereixen esforços addicionals per a facilitar la convergència real a la mitjana espanyola i en la comunitària.

En conseqüència, pensem que és imprescindible insistir que els quinze estudien i adopten les decisions financeres i pressupostàries pertinents per a fer front a aquest problema que sorgeix després de la decisió d'admetre la incorporació de nous països en la UE, en la Unió Europea, a partir de 2004.
El fet que el proper semestre corresponga la presidència a Espanya i que siga el nostre país el més afectat per aquest problema fa més necessari que mai una acció decidida pel govern estatal en aquest tema.

En conclusió, es planteja incrementar de forma substancial el pressupost comunitari i, en particular, la despesa destinada a la cohesió.
A març de 1999, el Consell Europeu de Berlín va fixar com a límit de despesa l'1,27% del producte interior brut comunitari per al seteni 2000/2006.
En aquests moments no arriba ahí, la despesa real de la Unió Europea apenes abasta a l'1,12%.
Amb aquest pressupost la Unió no disposa dels mitjans econòmics necessaris per tal d'aconseguir el doble objectiu d'ampliar i a la vegada de mantenir la convergència interna.
Si a més parlem d'enfrontar la política agrària comunitària o de fer front a les freqüents crisi alimentàries que s'han produït, la manca de pressupost és una lacra que apareix com una espasa de Damocles en el món de l'agricultura i l'alimentació europea.

D'altra banda, el conjunt de les decisions preses a Berlín a març de 1999 destina la política de cohesió en el 2006 un percentatge de només el 0,45% del producte interior brut comunitari.
És clar que si no hi ha un increment substancial en aquest apartat, tant el País Valencià com la majoria de les comunitats autònomes espanyoles i el mateix Estat, perdran definitivament els fons de cohesió i estructurals.
Els diners no són il·limitats i les noves adhesions desviaran els recursos cap altres zones menys afavorides encara que nosaltres.
Però si això arriba a passar ens trobarem amb un canvi qualitatiu de la percepció de la Unió Europea per part dels ciutadans fruït del canvi objectiu en que es produiria.
La Unió Europea haurà passat a ser definitivament només un mercat únic amb una moneda única sense cap política de cohesió territorial ni social perceptible per a la majoria de la població.

Nosaltres pensem, per tant i resumint, que ens juguem molt en aquest procés d'ampliació; ens juguem molt, perquè podem perdre molt en aquest procés d'ampliació.
I per suposat no es tracta de negar el procés d'ampliació, el que es tracta és d'introduir les mesures perquè, mantenint el procés d'ampliació, a la vegada es tinguen els recursos necessaris per a mantenir els fons estructurals i de cohesió.

Per tots aquests motius proposem la següent proposta de resolució:

"Les Corts Valencianes insten el Govern Valencià perquè s'adrece al Govern de l'Estat per tal de:

1.
Defensar a la Unió Europea el dret de les actuals regions espanyoles Objectiu 1 al manteniment dels fons estructurals i el dret d'Espanya a continuar percebent els fons de cohesió, proposant i donant suport a solucions que neutralitzen l'efecte estadístic produït per l'ampliació sobre els criteris de repartiment i elegibilitat dels actuals estats membres i de les seues regions.

2.
Proposar a la Unió Europea l'increment de l'actual percentatge del 0,5% del producte interior brut comunitari destinat a la política de cohesió.

3.
En el marc de la negociació de les noves perspectives financeres, proposar un increment substancial del pressupost comunitari superior al límit de despesa, fixat en l'1,27% per al període 2000/2006.
"

Res més i moltes gràcies.

 

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

El Grup Parlamentari Popular ha presentat l'esmena 30.
688, i per a la seua defensa té la paraula l'il·lustre diputat senyor Costa.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Ribó.

Consideramos muy importante la iniciativa que ha planteado Izquierda Unida, y consideramos que es importante porque continúa un debate que a nuestro juicio comenzó con otros matices, en otras circunstancias, a principio de la legislatura pasada.

En aquel momento, en la Comunidad Valenciana, el Gobierno que presidía Eduardo Zaplana estaba inmerso en las gestiones, en las negociaciones, para que nuestra comunidad siguiera siendo considerada por las instituciones europeas a efectos de financiación como una comunidad protegida, una comunidad denominada de Objetivo 1.

Era un momento donde el Gobierno tenía un objetivo claro para la Comunidad Valenciana, un momento donde en algunos aspectos y en algunos casos se encontró sin apoyo por parte de los grupos de la oposición.
Parecía que si no conseguíamos estar en Objetivo 1 no habíamos sido capaces de llevarlo a cabo, de negociar bien, y también parecía que si lo conseguíamos no habíamos sido capaces de generar riqueza, productividad, empleo, en la Comu-nidad Valenciana.

Por lo tanto, era un debate complicado y que parecía, a juicio de la oposición, que teníamos perdido hiciéramos prácticamente lo que hiciéramos.
Aunque está claro, y creo que eso es justo reconocerlo, que todos, todas las fuerzas políticas, defendíamos la necesidad de ser calificados como región Objetivo 1.

Finalmente, hace breves meses, se consiguió lo que parecía que era una cuadratura del círculo.
La Comunidad Valenciana consiguió mantenerse como comunidad Obje-tivo 1.
Y sin embargo, nadie dudaba que nuestra comunidad desde el año 1995 había mejorado.
Nadie dudaba que había-mos estado creciendo económicamente, que habíamos generado empleo, nadie dudaba que las listas del desempleo se habían reducido; en definitiva, que se había generado prosperidad, riqueza y bienestar en la Comunidad Valenciana.

Y eso a pesar de que tuvimos momentos, o el Gobierno tuvo momentos, de soledad en esas negociaciones.
Se consiguió en primer lugar por un importante aspecto, que fue el incremento de la población en la Comunidad Valenciana, que hay que ligarlo claramente con la mejora de nuestra estructura, de nuestra riqueza, de nuestra generación de empleo.
Ninguna comunidad en procesos de recesión genera incrementos en su población, y eso era un claro síntoma de que la Comunidad Valenciana había dado un paso de gigante desde el año 1995 al año 1999.

Pero además se produjo, por otra serie de circunstancias, aspectos importantes como tener la presidencia de la comisión Objetivo 1, como el haber estado trabajando, presentando propuestas, negociando con las instituciones europeas durante los últimos años, y como el haber tenido prácticamente el pleno respaldo del Gobierno de España al mantenimiento de la consideración de comunidad Objetivo 1.

Todo ese esfuerzo se ha plasmado ­los datos usted los ha dado­ en que para el periodo 2000/2006 la Comunidad Valenciana va a recibir casi un billón de pesetas de fondos europeos, desde las instituciones europeas un billón de pesetas en los próximos seis años van a ser invertidos en nuestra comunidad.
Un billón de pesetas que supone prácticamente un 20% más de lo que se recibió en el anterior periodo, y un billón de pesetas que van a permitir movilizar recursos por parte de la Administración central, por parte de la Administración autonómica, por parte de las diputaciones provinciales, por parte de los ayuntamientos y por parte de las empresas privadas, del sector privado, de tres billones y medio de pesetas, tres billones y medio de pesetas, prácticamente tres veces el presupuesto de la Generalitat, que va a ir destinado a mejorar nuestras infraestructuras, a mejorar nuestro nivel de renta, en definitiva, a homologarnos con nuestros socios europeos.

Pero hoy es cierto que el debate es otro.
Hoy estamos hablando de cuáles van a ser las consecuencias de un futuro, de un horizonte con una Unión Europea de 27 miembros.
Hoy estamos hablando de qué va a pasar con los actuales miembros de la Unión Europea si en un futuro se amplía a países a niveles económicos mucho menos desarrollados que los nuestros.

Y ante eso, yo lo que primero querría destacar es la posición favorable del Gobierno Valenciano a la ampliación de la Unión Europea, posición manifestada por nuestro propio presidente y posición que creo que es común a todos los grupos políticos de la Cámara.

Pero es cierto que esa ampliación va a ser un reto para la política de cohesión europea, va a ser un reto porque va a suponer cambios drásticos en las coordenadas socioeconómicas, en los indicadores económicos que marcan la forma de distribuir los recursos económicos de la Unión Europea.
Y ese nuevo horizonte, ese nuevo escenario, va a suponer para los países que estamos recibiendo ahora fondos europeos para países como España, para nuestra propia comunidad, que se vea con cierta preocupación si no se produce una variación, una reforma, en la asignación de los recursos.

Una preocupación porque, como usted mismo ha puesto de manifiesto, se va a producir el denominado efecto estadístico, un efecto que a nuestro juicio, a juicio del Gobierno español, a juicio del Gobierno Valenciano, a juicio, creo, por lo que usted ha dicho, de su propio grupo parlamentario, debe ser corregida la introducción aproximadamente de países con un producto interior bruto mucho más bajo, aproximadamente 100 millones de personas más en la Unión Europea, lógicamente, con niveles de renta muy por debajo del 75% de la media actual europea.

Va a suponer que se eleven los valores actuales, los valores relativos actuales de referencia para asignar los recursos económicos.
Va a generar o va a producir una especie de efecto ilusorio de riqueza, de países que hoy en día todavía no han solucionado sus desequilibrios económicos, sus desequilibrios socioeconómicos y que la inclusión de esos nuevos países va a hacer que sus indicadores se eleven.

Sin embargo, ese efecto ilusorio de riqueza no va a ser producido por una corrección de los desequilibrios, por una corrección de los obstáculos, de los déficits que esos países todavía tienen, como es el caso de la Comunidad Valenciana, como es el caso de España.
Y eso es precisamente lo que intentamos solucionar y lo que creo que estamos en común y de acuerdo con la propuesta que Izquierda Unida ha planteado.

Y todo esto a nuestro juicio, y usted también lo ha puesto de manifiesto, se debe hacer sin olvidar la necesidad, la justicia, de que los países que se integren en ese nuevo modelo, en ese nuevo horizonte europeo, deben recibir absolutamente todas las dotaciones financieras que sean necesarias, que sean suficientes, para homologar su riqueza, su renta, al de los países actualmente miembros de la Unión Europea.

Y ese debate que se ha puesto en marcha, que ya está en marcha en la Unión Europea, en la propia Comisión, ese debate de apoyar o de la necesidad de apoyar a los países que van a entrar como miembros en pleno derecho de la Unión Europea, ese debate de seguir manteniendo los procesos de convergencia que ya en este momento están abiertos, ese debate hasta ahora ya ha sido también tratado y planteado por el Gobierno Valenciano.

Hace breves fechas, concretamente el 4 de octubre de este mismo año, el presidente Zaplana afirmó que era necesario dar un nuevo enfoque a la política regional, que era necesario no solamente conseguir la convergencia real entre los países miembros sino también conseguir la convergencia real entre las regiones de los países miembros.
Por lo tanto, estábamos hablando de que éramos conscientes de que el Gobierno Valenciano era consciente de que la ampliación tendría graves repercusiones para la asignación de los fondos a nuestra comunidad, a España, en definitiva, a los países miembros.

Una situación que debía corregirse, que no se debían olvidar los actuales desequilibrios que todavía padecen muchas de las regiones miembros de la Unión Europa, muchas de las regiones que todavía necesitan ayudas de los fondos de cohesión, de los fondos estructurales, para equipararse en sus niveles de renta.
Y por lo tanto, que era necesario no echar por tierra todo el camino que en los últimos años se había andado en materia de cohesión, en materia de conseguir que los países, que las regiones, tengan los mismos niveles de renta, de riqueza, de empleo, en la Unión Europea.

Por lo tanto, el propio presidente ha afirmado repetidamente que el techo financiero que se marcaba para la política de cohesión, que el techo financiero que se marcaba para conseguir eliminar esos desequilibrios ante la nueva situación, no era suficiente, que había que modificarlo, que la ampliación iba a suponer un conjunto nuevo de necesidades, y que estas necesidades no tenían que ser a costa de recortar los recursos de los países miembros actuales en procesos de cohesión, sino que debía ser sufragado o debía ser correspondido con la asignación adicional de fondos a las políticas de cohesión.

Por lo tanto, mi grupo ha considerado muy positiva su propuesta, y solamente ha hecho una matización, ha hecho una aportación que nosotros consideramos que es importante.
Nosotros planteamos una enmienda en la cual en el primer punto hablamos, como ustedes, prácticamente es lo mismo, es idéntico, de la necesidad de mantener los fondos estructurales, la necesidad de conseguir que España siga con los fondos de cohesión, la necesidad de que se neutralice el efecto estadístico.
Que hay que decir también que el Gobierno de España ya ha presentado medidas en el segundo informe para que se corrija ese efecto, y que en el primer semestre del año que viene, cuando España tenga la presidencia de la Comisión Europea, se plasmarán esas modificaciones que ha planteado el Gobierno de España.

Un segundo punto que es idéntico al de su propuesta, que habla sobre incrementar, como ya he dicho antes, el porcentaje del presupuesto destinado a políticas de cohesión.

Y un tercer punto que creo que es importante.
Si hablábamos de incrementar los presupuestos de la política de cohesión hablemos también de cuáles son los requisitos para acceder a estos presupuestos.
Y creo que son tres requisitos claramente beneficiosos para nuestra comunidad, tres requisitos que plantean que sea el mismo umbral para acceder a estos fondos para todos los miembros, no solamente para los nuevos sino también para los actuales.

Que además, ninguna comunidad, ninguna región, que si no hubiera habido ampliación en la Unión Europea hubieran sido regiones Objetivo 1, dejen de serlo si hay una ampliación y, por lo tanto, se le eleven los índices y no pueda acceder a los beneficios de los recursos comunitarios.

Y que, lógicamente, algo que creo que también suscribe el consenso de todos los grupos políticos: que ningún país pueda dejar de percibir drásticamente los fondos estructurales.

Y por último, añadimos un punto muy similar al tercer punto que el Grupo Parlamentario Izquierda Unida plantea, que es el de incrementar el presupuesto comunitario.
Pero incrementarlo en estos momentos de las formas que se pueda hacer.
En el seno de la Unión Europea hay un debate importantísimo abierto sobre la necesidad de la financiación, sobre las formas de financiación del presupuesto comunitario.
Y nosotros creemos que es necesario ese incremento, y por eso decimos que se incrementen también las aportaciones de los estados miembros, a través de elevar los porcentajes en el PIB o a través de la consecución de fuentes de financiación propias por parte de la propia Comisión Europea.

Por lo tanto, es una propuesta que lo único que intenta no es desvirtuar las suyas sino hacer una aportación que creemos que es positiva, que es interesante y que beneficia claramente a los intereses de la Comunidad Valenciana.

Por lo tanto, señor Ribó, yo le pediría que valorara, que aceptara la propuesta del grupo parlamentario que recoge íntegramente lo que ustedes plantean y hace una aportación con el mero interés de beneficiar los intereses de la propia Comunidad Valenciana y los intereses del Estado español.

Muchísimas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Costa.

Pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, després de la intervenció del senyor Joan Ribó, tindrà la paraula la senyora Cristina Moreno.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Senyor vicepresident.

Bé, em permetrà fer dos consideracions abans de comentar l'acceptació o no acceptació de l'esmena, que ens semblen importants.

Jo, en primer lloc, vull saludar que en cap moment se'ns puga considerar uns pidolaires quan ens plantegem com un objectiu important el manteniment dels fons de cohesió de l'objectiu, crec que és un tema, jo m'atreviria a dir, d'aquelles coses que es diuen d'Estat, com quan parlem dels temes de finançament, de la comunitat, etcètera, i per tant jo crec que és una cosa en la qual hem de fer un esforç per estar tots els grups d'acord.

Bé, jo crec que ha fet vosté una referència al tema de l'Objectiu 1, efectivament, un es manté en l'Objectiu 1 si està per sota del 75 % de la renda per càpita europea.
I açò s'aconsegueix de dues maneres, que el numerador, el producte interior brut no siga molt gran, açò pot ser, hi han molts mecanismes, que no siga molt gran, jo no vaig a especificar-ho, o que no estiguen tots quantificats, etcètera, hi han possibilitats d'aquest tipus, i l'altre mecanisme és que el divisor, el nombre d'habitants, doncs, augmente d'una manera important.

Nosaltres no estaríem d'acord a relacionar directament un augment del divisor, un augment del nombre de persones de la nostra comunitat, concretament amb una situació de benestar general, etcètera.
Pensem que, per desgràcia, per desgràcia, són moltes vegades coses molt més burocràtiques, molt més concretes, molt més d'acceptar determinades situacions com a residents o no-residents, etcètera, etcètera.

De qualsevol manera, sí que volem insistir que el que déiem en el seu moment, ho volem reiterar ara: ens sembla positiu el mantenir-mos en l'Objectiu 1, encara que açò entre en flagrant contradicció que som una regió avantguarda de tot Europa, perquè evidentment si estem com a Objectiu 1 no podem dir a la vegada que som l'avantguarda de tot Europa, perquè estem en les zones objectivament menys desenvolupades, perquè aquesta és la caracterització de les regions, de les comunitats autònomes que estem en l'Objectiu 1.
Les dos coses a la vegada no pot ser.

És cert que creixem a una mitjana superior, i jo crec que aquest és un dels objectius fonamentals dels fons de cohesió, dels fons estructurals, que d'alguna manera ens anem apropant, que d'alguna manera algun dia superem el 75 %, jo crec que eixe és l'objectiu, però les dos coses a la vegada no pot ser, no podem ser una regió capdavantera i estar en un Objectiu 1.

De totes maneres, insistim: per a nosaltres és molt important, hi han moltes coses fonamentals que s'han de fer amb aquests recursos i si no hi ha aquests recursos, no es poden fer.

I anant ja al tema de l'esmena, nosaltres, en principi, estem d'acord, no pot ser d'una altra manera, el punt primer, almenys el que ha vist aquest diputat és idèntic, l'únic que canvia és la llengua en què està escrita; el punt segon és exactament també el mateix; el punt tercer, nosaltres hem de reconéixer que hi ha una aportació interessant, en l'apartat b, en l'apartat c.
Tenim un problema en l'apartat a, i li'l vull comentar, senyor diputat: a nosaltres ens sembla contradictori ficar l'apartat a i l'apartat b a la vegada, perquè si es diu en l'apartat b: "Las regiones que después del año 2006 hubieran sido Objetivo 1, de no producirse la ampliación deberán conservar esta calificación".
Si diem açò, implícitament estem ficant més d'un llindar per a accedir, el llindar anterior i el llindar que es ficarà ara.
Jo crec que és evident.

Per tant, jo crec que hi ha una contradicció que, d'alguna manera, crec que hauríem de resoldre, crec que hauríem de resoldre, és una contradicció que jo crec que és fàcil de resoldre.
Nosaltres compartim la filosofia, compartim la filosofia, però entenem que hi ha un cert element contradictori entre l'apartat a i l'apartat b.
Crec que l'apartat b està dient en la pràctica que hi haja més d'un llindar, mentre que l'apartat a afirma que només hi pot haver un llindar.
Si només hi ha un llindar, o hi ha un augment substancial dels fons de cohesió, dels fons estructurals, o, lamentablement, nosaltres tenim la terrible por que ens quedaríem fora.

Per tant, a nosaltres ens sembla correcte l'apartat b, ens sembla totalment correcte, però ens sembla contradictori amb a.
Pensem que açò es pot resoldre ràpidament.
En el punt quatre hi ha una primera part que és exactament la mateixa, hi ha un últim apartat, a nosaltres ens sembla bé, entenem que és concreta, ve a través de la millora de les aportacions dels països membres, em sembla també bé, ve a través de la millora dels percentatge, és una cosa que quan s'està discutint la política agrària comunitària, que és la que més, d'alguna manera, consumeix pressupostos, doncs, es podria millorar per aquest sentit, s'hauria d'estudiar en cada cas, El que ens costa d'entendre és l'últim apartat, "Mecanismes de finançament propis".
El terme propis, en una primera lectura hem entés que serien propis de la pròpia comunitat.
Vosté ho ha explicat, efectivament, són propis de la.
.
.
, però el que passa és que queda ambigu.
Nosaltres entenem, quan parlem de mecanismes de finançament, entenem que el terme propis, com a mínim produeix una ambigüitat.

Per tant, i resumint, a nosaltres ens sembla que aporta molt el punt tercer i tal, però sí que demanaríem una possibilitat d'uns minuts per a poder establir una esmena transaccional on es parlara, en el nostre cas concretament, de l'apartat a i de l'últim apartat que pensem que indueix a confusió.

Si no hi ha inconvenient i si vosté ho considera.

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Costa.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Estoy de acuerdo en aceptar un breve receso, sí que la primera parte ha contradicho una parte de mis argumentos, si me podría dar un par de minutos para replicar.

Desde aquí mismo, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Sí, tiene la palabra.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

Simplemente, señor Ribó, no estoy de acuerdo con la valoración que ha hecho con que si somos Objetivo 1 no somos una región próspera, rica y a la cabeza de las regiones españolas y europeas.

Nadie pone en duda que la Comunidad Valenciana ha estado creciendo en los últimos cinco años en torno al 4 %, no solamente por encima de la media española, sino por encima de la media europea.
Nadie pone en duda que la Comunidad Valenciana ha sido la comunidad que ha generado más empleo en España, que ha reducido más el desempleo en España y que probablemente sea una de las comunidades que más generación de empleo ha conseguido en la Unión Europea.
Nadie pone en duda que en los últimos años las infraestructuras, la tecnología, las políticas de innovación, la educación en nuestra comunidad, han tenido importantes aportaciones por parte del Gobierno Valenciano.
En definitiva, nadie pone en duda que desde el año 1995 al año 1999, nuestra comunidad ha crecido, ha generado empleo y ha avanzado.

Ahora, si usted eso lo vincula con la no posibilidad de conseguir el Objetivo 1, yo le vuelvo a decir: solamente en una comunidad donde pueda crecer el empleo, donde pueda crecer el producto interior bruto, donde se avance, en definitiva, económicamente, puede haber un incremento de población.
Es un índice íntimamente ligado con el crecimiento económico, y ese índice, que ha sido tan positivo para nosotros, es el que ha sabido conjugar la posibilidad de ser Objetivo 1 con la de ser una de las regiones líderes en Europa y en España.

Y ya, señor presidente, si usted me lo permite, podríamos hacer el receso para hablar sobre la enmienda transaccional.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor Costa.

No obstant, com vosté ha fet ús de la paraula, indubtablement, vosté (adreçant-se al diputat senyor Ribó i Canut) també té dret per a rèplica per al senyor Costa, i aixina fas justícia a les dos parts.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Molt breument.

Jo crec que no hi ha contradicció entre el que ha dit vosté o no; el que és clar és que ser Objectiu 1 és ser una de les zones que està per sota del 75 % del producte interior brut.

Que s'ha crescut?
Jo ho he afirmat.
Mire vosté, jo li posaré un exemple molt clar: Xina, en els últims deu anys, ha crescut a una mitjana del 8 % anual del seu producte interior brut.
El doble que el nostre país, aproximadament.
Però açò no vol dir que Xina estiga en unes condicions encara molt més baixes a nivell de renda per càpita que nosaltres.
Les dos coses són certes.
Les dos coses són certes, eh?
, el fet que l'Objectiu 1 indica que estem en una zona, que estem en Europa en la part baixa, jo crec que és una qüestió clara, és un indicador pel qual estem preocupats en aquests moments.

I una última referència: mire vosté, el tema de l'augment de població pot estar estretament relacionat també amb criteris de l'assignació d'habitants per criteris fins i tot molt burocràtics, fins i tot molt burocràtics, i jo no vaig a entrar en detalls, però vosté els coneix perfectament, i hi pot haver en el divisor.
.
.
, en el divisor pot estar la clau d'estar o no en el 75 %, i en definitiva, per exemple, relacions de persones que passen amples temporades, perquè açò és una zona turística, passen amples temporades en aquest país, pot estar directament relacionat amb açò.

Aleshores, jo crec que intentar assimilar el creixement de la població a una situació d'un "mundo feliz", per dir-ho d'una manera ràpida, jo crec que és una asseveració que no és correcta.
Pot ser coses molt més senzilles, pot ser coses molt més burocràtiques, pot ser coses molt més directament relacionades, per exemple, amb la permanència durant llargs períodes de persones majors que estan jubilades, per posar un exemple només.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, atenent la petició formulada pel grup, es suspén la sessió fins que els portaveus consideren que han arribat a un acord o no han arribat.

Moltes gràcies.

 

*(Se suspén la sessió a les 12 hores i 50 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 13 hores i 15 minuts)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Ha arribat el següent escrit al qual done lectura textual, firmat pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Va-lencià, pel Grup Parlamentari Socialista Obrer Espanyol­Pro-gressista i el Grup Parlamentari Popular.
Diu el següent:

"Los portavoces de los grupos parlamentarios abajo firmantes presentan la siguiente enmienda transaccional a la proposición no de ley, registro de entrada número 27.
387.

Enmienda transaccional: Les Corts Valencianes instan al Consell de la Generalitat para que se dirija al gobierno de España para:

1.
Defender en la Unión Europea el derecho de las actuales regiones españolas Objetivo 1, al mantenimiento de los fondos estructurales, y el derecho de España a seguir percibiendo fondos de cohesión, proponiendo y apoyando soluciones que neutralicen el efecto estadístico producido por la ampliación de los criterios de reparto y elegibilidad de los actuales estados miembros y de sus regiones.

2.
Proponer en la Unión Europea el incremento del actual porcentaje de 0,45% del producto interior bruto comunitario destinado a la política de cohesión.

3.
Defender que la selección de las regiones beneficiarias de la política de cohesión después de la ampliación contemple las siguientes condiciones: a) Las regiones que después del año 2006 hubieran sido Objetivo 1 de no producirse la ampliación deberán conservar esa calificación aún en el marco de la Europa ampliada.
b) Ninguna región podrá dejar de percibir drásticamente los fondos estructurales.

4.
En el marco de la negociación de las nuevas perspectivas financieras, proponer una mejora del presupuesto comunitario, bien a través de la mejora de las aportaciones de los países miembros, bien a través de la mejora de los porcentajes o a través del establecimiento de mecanismos de financiación propios de la comisión.

Corts Valencianes, 17 d'octubre de 2001.
"

Senyor Lletrat Major.
Moltes gràcies.

La il·lustre diputada senyora Cristina Moreno tiene la palabra.

 

**La senyora Moreno Fernández:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Mi grupo va a votar sí a una propuesta, que tanto en la versión definitiva que se acaba de leer, como en las dos versiones que se han debatido esta mañana, plantean fundamentalmente tres puntos: la necesidad de buscar soluciones que neutralicen lo que se viene en llamar el efecto estadístico, el aumento del porcentaje de cohesión y la negociación de un incremento sustancial de presupuesto.

Nosotros vamos a votar que sí por coherencia y por compromiso.
Por coherencia con el histórico discurso europeísta que tenemos los socialistas, y por compromiso, también, con nuestra comunidad, que necesita de forma desesperada todos y cada uno de los fondos que ahora mismo tiene y que no puede dejar, no puede perder.
Por eso, y porque aquí se ha estado hablando a lo largo de la mañana, de una forma alegre en algunos casos, sobre la importancia del objetivo de que nuestra comunidad sea Objetivo 1, sobre la importancia de estos fondos que vienen, y como si esto empezara en el año 1995.

Y miren, señoras y señores diputados, es evidente que los beneficios de la integración europea no se han repartido nunca de manera homogénea.
La historia, la historia antigua, la que empieza mucho antes del año 1995, nos ha demostrado que las regiones europeas menos desarrolladas siempre se han estado beneficiando en menor medida de los efectos positivos de las ventajas que comporta la integración europea.
Por tanto, la intervención comunitaria en el ámbito de la redistribución territorial es necesaria.
Por eso, porque la historia empieza antes del 1995, el tratado de Maastricht de 1992, supuso en ese sentido un espaldarazo importante y fundamental a las políticas intervencionistas.

Y me permitirán ustedes que yo haga aquí un paréntesis obligado, y que haga un recuerdo al papel que en ese acuerdo de Maastricht de 1992 jugaron los socialistas españoles, y en concreto el presidente del gobierno en aquel momento, Felipe González, que lideró un proceso que nos llevaría dentro de muy pocos meses ya a la moneda única, que lideró un proceso en el que planteó como objetivo básico de la Unión Europea la reducción de las diferencias entre las distintas regiones.

A partir de Maastricht de 1992 ya se dejó de hablar de la Europa de los mercaderes, como se hablaba hasta entonces, y a partir de Maastricht se rompió con la filosofía que se tenía, del mercado únicamente tener la responsabilidad de generar la convergencia territorial.
Era necesario, a partir de Maastricht, que la convergencia fuese un objetivo y estuviese en el objetivo constitucional y de las actas fundacionales de la Unión Europea.

Y este paréntesis digo que era necesario, porque mientras que en Maastrich los socialistas planteábamos este modelo de Europa, el que tenemos actualmente, el señor Aznar no solamente entonces no lo apoyaba, sino que nos llamaba pedigüeños.
Hay que ver las vueltas que da la vida.
Yo me alegro que hoy aquí vaya a haber un consenso importante y fundamental, pero repito que creo que era bueno y que era necesario que ese momento histórico se recordara.

Porque nosotros, como teníamos entonces, igual que tenemos ahora, claro cuál es el modelo de la Europa que queremos, pensamos que el proceso de la ampliación que se está encarando es relativamente fácil.
Relativamente.
Con todas las dificultades que conlleva.
Hay que plantear la integración.
Es buena la integración.
Pero plantearla sin ampliar el presupuesto es una trampa.
Simplemente.
Por eso, repito, es uno de los fundamentos y de los motivos por los que vamos a votar esta propuesta.

Nuestra comunidad necesita los fondos europeos.
Eso es evidente.
Todos conocemos cuáles son los niveles de deuda de nuestra comunidad y cuáles son todas nuestras carencias y las necesidades de infraestructura.
Por eso nosotros necesitamos que a partir del 2006 tengamos las cosas claras.
Tenemos que luchar, y así lo vamos a aprobar en esta propuesta, porque independientemente de cuál sea el efecto estadístico, todos sabemos que nuestra comunidad en el 2006 saldrá del Objetivo 1, porque evidentemente ya hemos superado nuestros porcentajes.
Pero tenemos que luchar y pelear para que esta salida del Objetivo 1 sea de la forma más paulatina posible.
Como dice la proposición que vamos a aprobar, que no se produzca de forma drásticamente.

Y en ese sentido quiero señalar también que una de las posibilidades que se abren es el paso de la comunidad de Objetivo 1 a Objetivo 2.
No nos vale tampoco.
Hay que intentar que eso no se produzca.
Perderíamos dinero.
Perderíamos mucho dinero simplemente por cambiar de catalogación.
Hay que buscar un mecanismo que nos vaya haciendo esa reducción de fondos que tiene que llegar de la forma más paulatina posible para que perdamos los menos fondos posibles porque todavía los necesitamos.

Pero bueno, dicho ese objetivo que compartimos afortunadamente y que creo que hay que felicitarnos, porque no suele ser habitual en esta Cámara que se produzcan votaciones consensuadas, creo que también hay que poner encima de la mesa cuál es el problema de verdad con el que se encuentra la Unión Europea ante el proceso de integración, y en concreto nuestra comunidad con los fondos europeos y con lo que pase a partir del 2006.

Y nuestro problema de verdad es que nuestro gobierno, el gobierno español, tiene muy poca credibilidad en Bruselas para hablar de este tema.
¿Cómo puede convencer el señor Aznar a los alemanes de que aporten más dineros a las arcas europeas, defendiendo criterios de solidaridad y de cohesión, si a la vez el señor Aznar se enorgullece de ser el líder europeo que baja más los impuestos y el líder europeo que con más pasión defiende las bajadas de impuestos?
¿Cómo va a defenderle a los alemanes y a decirles que ellos con sus impuestos tienen que pagar la bajada de los impuestos de los españoles?
Es difícil y esa es la falta de credibilidad que tiene el señor Aznar.

Del señor Zaplana y de su credibilidad no les voy a decir nada porque ya saben ustedes cómo se ríen en Bruselas cuando llega el señor que está endeudado hasta las cejas, entre otras cosas por financiar los proyectos de ocio, repito, que entre otras cosas, que supone que nos abran expedientes sancionadores en Bruselas.

En definitiva, señoras y señores diputados, la ampliación de la Unión Europea es una oportunidad histórica que tiene que servir, y que debería servir también para replantear muchas de las cuestiones que afectan a la propia esencia de la unión.
Y para ello, porque para eso debería servir, es necesario que nadie pueda sentirse víctima de dicha ampliación.
Y eso nos podría pasar a los valencianos que fuésemos víctimas de esa ampliación.
Por eso es buena la resolución que vamos a aprobar ahora, y por eso es necesario que nuestros gobiernos se pongan a trabajar desde una forma seria y responsable para que esto no ocurra.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

(Remors)

 

**El senyor Costa Climent:**

 

Señor presidente.

Con todos los respetos, creo que la ilustre diputada en su fijación de posición ha contradicho mis argumentos.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor Costa, pero puede sentarse, gracias.

Vamos a proceder a la votación.
(Remors) (Pausa)

Senyories.
.
.
Moltes gràcies, senyories.

Anem a procedir a la votació.
Comença la votació.
(Remors) Presents, 75.
Sí, 75.
Ni nuls ni negatius, cap, per tant, queda aprovada.

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la revisió del permís de conduir de les persones diabètiques, presentada pel GP Popular (RE 28.
723, BOCV número 116)***

 

 

**El vicepresident primer:**

 

Passem al tercer punt de l'ordre del dia que és presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la revisió del permís de conduir de les persones diabètiques, presentada pel Grup Parlamentari Popular.
Hi ha dos esmenes de modificació, l'esmena 30.
674, del Grup Parlamentari Socia-lista­Progressistes i l'esmena de modificació també del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, la 30.
646.

Per a la presentació i defensa, per un temps de quinze minut, té la paraula la il·lstre diputada Esther Franco.

Cuando quiera.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Gracias, señor presidente.

Señorías.

En nombre del Grupo Parlamentario Popular defenderé una proposición no de ley que afecta a un colectivo muy importante, un colectivo que, según los datos que constan en nuestros archivos, se aproxima a los tres millones a nivel de España y a los 400.
000 en nuestra comunidad.
Estamos hablando del colectivo de diabéticos.

Y debo decirles que los diputados y diputadas de este grupo parlamentario venimos manteniendo reuniones frecuentes con representantes de los diabéticos, y una de sus reivindicaciones ha sido siempre el pedir que se les equipare a las personas no diabéticas a la hora de renovar su carné de conducir.

Ustedes conocerán que en el reglamento general de conductores hay un apartado cuatro que les mediatiza a la hora de sacar su carné de conducir y a la hora de la renovación.
Hay unos plazos que establecen que para los conductores que son profesionales, que conducen cargas pesadas, es de seis meses, y para los conductores normales, los que conducen turismos, es de un año.
Pensamos que esta propuesta tiene su razón de ser por considerar que esa discriminación que sufren los diabéticos a la hora de renovar su carné de conducir no nos parece justa.

Por eso, como consecuencia de estas reuniones y de unas reflexiones y estudio que hemos hecho, hemos comprobado que estas revisiones lo único que consiguen es hacer una pérdida de tiempo para los diabéticos, que supone pérdidas de jornadas laborales, que además les genera el volver a hacer todos los papeles ­hay unos trámites administrativos­, que además tienen que pagar unas tasas adicionales que no tiene que pagar cualquier otro conductor.
Y que, por tanto, lo único que genera es pérdida de tiempo y pérdida de dinero.
Cuando además, a nuestro entender, cuando hay un certificado médico de un especialista que es mucho mejor que las revisiones médicas que se puedan realizar en este centro que se hacen a la hora de la renovación del carné.

Señorías, sabemos que la diabetes tipo uno es una enfermedad metabólica que requiere un tratamiento con insulina, y que las personas que la padecen pueden tener problemas secundarios con relación a lo que es su glucosa.
Y posteriormente pueden aparecer unas complicaciones crónicas.

Pero sabemos también que el pronóstico ha cambiado, que debido a la mejora en la calidad asistencial que se da tanto en la atención primaria como en la especializada, los diabéticos están mucho más controlados.
A los diabéticos además se les pide que se impliquen, porque tienen que hacerlo, porque ellos son sus mejores cuidadores; tienen que involucrarse porque ellos se medican.

Por tanto, en el momento que estas personas estén involucradas perfectamente en su tratamiento, y además tengan un tratamiento médico adecuado, lo que va a suceder es que estas personas serán personas normales, su enfermedad estará controlada y, por tanto, no supondrán un peligro a la hora de conducir un automóvil.

Como les decía, si partimos de la base de que estas personas están bien controladas, bien tratadas y tienen un médico especialista que avala ese tratamiento y esos cuidados, tenemos que considerarlas, a la hora de renovar su carné de conducir, unas personas normales.
Y es por eso que nosotros hemos presentado una propuesta de resolución que dice así:

"Las Cortes Valencianas acuerdan que el Consell inste al gobierno de España a que en la revisión del permiso de conducir de las personas diabéticas insulinodependientes, se acepte como instrumento válido para la renovación automática el informe de los médicos especialistas que habitualmente atienden a dichos pacientes, siempre y cuando se haga constar de forma explícita la capacidad del interesado para desarrollar estas actividades.

Consecuentemente con ello, en dichos casos de renovación semestral o anual exigibles, a las personas diabéticas se les eximirá del pago de las tasas y también de la revisión médica en los centros médicos autorizados, siendo suficiente el informe del médico especialista, independientemente de la aplicación de la normativa vigente en cuanto a las revisiones periódicas que procedan por edad".

Señorías, con esta propuesta el Grupo Parlamentario Popular, que da soporte al Gobierno del presidente Zaplana, quiere contribuir al logro de unas reivindicaciones totalmente justas de un colectivo muy importante, como son las personas diabéticas.
Y una vez más, este grupo parlamentario quiere dejar constancia de que queremos contribuir al logro de la sociedad del bienestar que el actual Gobierno quiere dar a sus ciudadanos.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

El grup que ha presentat esmenes, el Grup d'Esquerra Unida del País Valencià.
La senyora Llinares té la paraula.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Senyor president.

Senyories.

Esquerra Unida pensa que en tota activitat individual o col·lectiva que es faça a la via pública ­i si no es fan a la via pública també, però eixe no és l'assumpte que anem a tractar ara­, cal que existisquen les suficients preocupacions i les suficients garanties per a preservar la integritat física de la pròpia persona i de la resta d'usuaris d'eixa via pública.
Les exigències per a fer complir eixes garanties han de ser suficients i necessàries, però les justes, sense exigir requisits superflus.
Aquest és el cas dels diabètics conductors i el carnet de conduir.
El que siga un carnet que cal renovar cada sis mesos o cada any, ja és de per sí una cosa estranya, si més no, exagerada.

Ara bé, algú amb més coneixements específics que jo ho haurà decidit molt justificadament, però que eixa renovació del carnet siga total, amb exigència de tots els requisits que s'exigeixen en una renovació normal, incloses les fotografies, mos pareix massa, i sobre tot tenint en compte com s'obtenen eixos requisits.

El diabètic és una persona molt controlada mèdicament, no perquè la societat ho exigisca sinó pel compte que li té al mateix malalt.
Les conseqüències d'un no control són des de la ceguera fins a la mort.

Doncs que cada sis mesos o cada any, segons els casos, els diabètics tractats amb insulina cal que presenten els justificants de que continuen estant en condicions de conduir un cotxe o un camió, no cal que aquest informe siga conseqüència que hagen passat una revisió diferent al control continu a què el seu especialista el té sotmés.
No cal que passen tota la revisió de sordera, visió, reflexos, etcètera.
No sols és una despesa afegida sense trellat, sinó que l'examen que se li pot fer sobre el que interessa, la seua malaltia, serà sempre menys exhaustiu que el que li realitza contínuament el metge especialista que el controla contínuament.

Que un endocrinòleg diferent, cada sis mesos en els conductors professionals o cada any en els no professionals, vinga a fer una exploració del malalt per a evacuar informe, quan el mateix malalt té no un informe esporàdic sinó un expedient exhaustiu, no té sentit.
Com tampoc té sentit cada sis mesos noves fotografies, pagament de taxes i totes les coses que duu aparellades fer-se un carnet nou.
Lògicament, l'especialista habitual cal que explicite que l'aspirant a renovar-se el carnet de conduir està en condicions de conduir, com qualsevol ciutadà o ciutadana normal.

És per això que mos ha paregut bé la proposta del Partit Popular, però sempre i estant d'acord amb la seua proposta, trobem que faltaria algun aclariment.
Per això hem presentat una esmena d'addició.

El segon apartat pense que cal una matisació quan diu: "Se'ls eximirà del pagament de les taxes i també de la revisió mèdica en els centres autoritzats".
Tal i com està expressat en la proposta, els diabètics tenen l'obligació d'anar a fer-se les fotografies, de fotocopiar el seu carnet de conduir, sol·licitar la revisió del carnet nou, etcètera.
Diners se n'estalvien amb la proposta del Partit Popular, però molèsties i gestions no.
I lògicament s'estalvien el doble informe sobre la seua malaltia crònica, que ja és, però que no és prou.

Esquerra Unida proposa que en el segon paràgraf, a continuació de "també de la revisió mèdica en els centres autoritzats", s'afegisca ­esta és la nostra modificació­ "de fotografies i altres requisits, quedant tot substituit per la remissió per part del conductor diabètic de l'informe del seu metge especialista, el qual, si és favorable, automàticament prolongarà la validesa del carnet de conduir".
I continuant, lògicament, com diu en la proposta de resolució, "independentment de l'aplicació de la normativa vigent pel que fa a les revisions periòdiques que pertoquen per edat".

Trobe que està clar el motiu d'aquesta esmena addició.
Si cal controlar l'estat de salut dels diabètics per part de l'administració, que es faça de la manera més senzilla possible i menys onerosa, enviant els malalts semestralment o anualment un informe a la Direcció General de Tràfic sobre el seu estat de salut, fet aquest informe per la persona que el controla contínuament, el seu metge especialista.
I lògicament quan li toque la revisió normal del carnet de conduir, com tot el món per l'edat, que faça la revisió que toque, la revisió escaient.

Els dic el mateix que l'altre dia a les senyories del Partit Popular: si accepten aquesta esmena, comptaran amb el nostre vot, perquè haurem millorat la seua proposta de resolució.
Però si no l'accepten, votarem igualment afirmativament, perquè s'haurà donat un paset cap avant, però l'associació de diabètics haurà de continuar arreplegant signatures per anar més lluny, perquè es facen realitats els seus desitjos.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyora diputada.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Ilustre diputada.

Tengo que felicitarle, porque de alguna manera no recuerdo que muchas veces hayamos estado de acuerdo en nuestras defensas de enmiendas.

Le diré, en primer lugar, que usted misma, cuando lee la proposición no del ley que presenta mi grupo, se da cuenta de que realmente lo que pide es como una forma de querer participar, pero realmente, si nosotros pedimos que el certificado médico haga que automáticamente sirva para que no haya una revisión con todos los papeles con las fotografías y con todo lo demás, que conlleva trámites burocráticos, que conlleva ese permiso de conducir, lógicamente no hace falta la fotografía.

O sea, que yo entiendo que le agradezco el espíritu de colaboración que usted me muestra, pero es que si conseguimos aprobar esta proposición no de ley está claro que no se va a necesitar hacer ningún trámite burocrático, porque lo que vamos a conseguir es que automáticamente se haga la renovación del carné de conducir.

Yo le tengo que decir que no es una enmienda de adición, como ha estado usted diciendo, sino que es una en-mienda de modificación, y que de alguna manera me congratulo con que todo lo que usted tiene que corregir de esta proposición no de ley sea eso.
Pero yo le tranquilizo y le digo que no es necesario que vuelvan a presentar la fotografía porque no van a tener que renovar el carné de conducir, que es lo que realmente se necesita.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Per la defensa de l'esmena del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, el senyor Pérez Baldó.
(Pausa)

Senyora Llinares.
Un moment, per favor, senyora Llinares.
Supose que vosté demana la paraula.
.
.
No està demanant-la sinó que vol fer ús de la paraula per a rèplica.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Sí senyor.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Qüestió a què té totalment dret, però com esta presidència no havia observat ningun gest per part seua demanant la paraula, vol dir que si no li l'havia concedida és perquè no sabia quina era la seua manifestació de voluntat.

No obstant, a pesar que ja estava el senyor Baldó, i demanant-li disculpes i pregant-li que les accepte, té vosté la paraula, i després intervindrà el Grup Parlamentari Socia-lista­Progressistes.

Moltes gràcies.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyor president.
La falta ha sigut meua, que no he estat suficientment llesta.
Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Res.
Aquí el que interessa és que cada un puga expressar-se lliurement i amb correcció.
Moltes gràcies.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora diputada.

Mire, jo quan vaig llegir la seua proposta vaig dir: bé, en esta proposta sí que és de veres que la revisió mèdica com a diabètics de l'endocrinòleg no tenen per què fer-se-la, però a mi em va donar la sensació que tota la resta sí, que cal fotocopiar el carnet de conduir, cal fer-se de nou fotografies, cal vore la sordesa, i l'únic que es substituïa és que, en comptes que la revisió de l'endocrinòleg siga una revisió feta pels encarregats de fer les revisions, siga el seu propi metge.

Si jo llig la seua proposta de resolució i pense això és perquè eixa és una interpretació, perquè perfectament es pot interpretar d'eixa manera.
Jo vaig trobar que no hi havia de què que hagueren de passar per ningun lloc, per ninguna oficina, sinó simplement cada sis mesos enviar l'informe sobre el seu estat de salut de diabètic i automàticament estaria ja renovat el carnet de conduir.

Ara, de la seua proposta jo, en fi, llig, vosté diu que a les persones diabètiques se les eximirà del pagament de les taxes i també de la revisió mèdica en els centres autoritzats, i serà suficient l'informe del metge especialista.
O siga, les fotografies sí que se les han de tornar a fer.
És que astò té la interpretació que vosté li ha donat: que no és res, i la meua interpretació.
I pense que en les lleis, però sobretot en els reglaments, les coses han d'estar completament clares.
No és possible que puguen haver dos interpretacions completament diferents, perquè cada un pot agarrar la interpretació que vulga, i pot ser que el sentit del legislador, com han sigut vostés, i el sentit de la presentació d'esta proposta de resolució, després en la realitat, com té una altra interpretació, es pot interpretar d'una altra manera.

I la meua esmena d'addició només era concretar perfectament, que no poguera ser això, que no poguera ser, que no s'hagueren de tornar a fer les fotografies ni passar per ningun tipus d'oficina.
Però això havia de quedar ben reflectit en la proposta.
Si caben eixes interpretacions és perquè cap eixa realització després en la realitat.

Pense-s'ho, i si vol, fem una transaccional i puntualitzem una miqueta la seua proposta.
Però si no accepta açò que jo li dic, la seua proposta quedarà coixa i tindrà més d'una interpretació.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Por el Grupo Parlamentario Socialista­Progresistas.
.
.
(Pausa.
Remors) No, no.
Ha terminado ya su turno, muchas gracias.

Señor Pérez Baldó.

 

**El senyor Pérez Baldó:**

 

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señora Franco.

Para poner un poco de orden en el debate ­señor presidente, orden conceptual me refiero, que no advierto yo ningún otro tipo de desorden­ y coincidiendo sustancialmente en el fondo de la propuesta y con la finalidad que se persigue en la proposición no de ley que presenta hoy a esta Cámara el Grupo Popular.
.
.
Y no podría ser de otra forma, porque ya el Grupo Socialista había presentado con un mes de antelación sobre la fecha de esta propuesta una proposición no de ley en el mismo sentido.

Pero nos vemos obligados a enmendar el texto de la propuesta de resolución porque entendemos que esta no recoge con la precisión adecuada algunos aspectos sustanciales que sería necesario contemplar.
No sería propio, por otra parte, de esta Cámara plantear una cuestión que afecta a un colectivo importantísimo de valencianas y valencianos sin atender a la totalidad del problema.

De otra parte, en nuestro ánimo está emplear todo el esfuerzo que sea necesario para llegar al más amplio consenso en la resolución final a la que lleguemos, pues en último caso, y para mí es lo más importante y para mi grupo también, está el interés del colectivo afectado y la justeza de su petición, que no puede verse en modo alguno defraudada.

Así es que vaya por delante nuestro ánimo positivo en la promoción de una resolución final, que puede ser esquemática en su formulación, sin dejar de ser expresiva de lo que se pretende.
Y naturalmente, sin el encorsetamiento que advertimos en la propuesta del Partido Popular, que podría estar impidiendo una reflexión más amplia sobre la revisión que se propone y que, en definitiva, corresponde hacer en última instancia al Gobierno de la nación.

Antes de entrar en las objeciones sobre el texto propuesto por el Partido Popular, sería adecuado hacer un breve planteamiento para fijar algunos conceptos de la modificación legal que se solicita.

El Real Decreto 772/1997, por el que se aprueba el Reglamento General de Conductores, modifica la situación existente en relación a la obtención y renovación del permiso de conducir.
Dicha norma viene a transponer al ordenamiento interno español algunas directivas de la Unión Europea.

En función de las aptitudes psicofísicas distingue los permisos de conducir entre ordinarios y extraordinarios.
En su artículo 47 califica de extraordinario el permiso de conducir que obtengan las personas que, no reuniendo las requeridas para el ordinario, puedan obtenerlo con sujeción a una serie de restricciones o limitaciones.

En el anexo octavo del reglamento se especifican las aptitudes psicofísicas necesarias para la obtención o prórroga del permiso de conducir, y el punto octavo de dicho anexo hace referencia a las enfermedades metabólicas y endocrinas, y entre ellas la diabetes mellitus y los cuadros de hipoglucemia.
Estas restricciones hacen referencia a la vigencia, la denegación por inestabilidad severa y también limitaciones específicas para el caso de la diabetes tipo uno.

Resumiendo, la norma establece restricciones en relación a la obtención y renovación del permiso de conducir, y también periodos de un año o de seis meses en que se exige pasar por todos los requisitos de la renovación del permiso, según que este sea profesional o no.

Todo ello lleva como consecuencia la realización por el afectado de diabetes de una serie de gestiones, gastos adicionales, que terminan repercutiendo en mayor o menor medida en su vida laboral y particular.
Y en este sentido, no está de más recordar el mandato constitucional, dirigido a las administraciones públicas, mandatándolas para remover todos los obstáculos que impiden la real integración social y profesional de los distintos colectivos para el normal ejercicio de sus derechos ciudadanos.

La finalidad de la norma es conseguir una mayor seguridad vial, y en este sentido no cabe hacer objeción alguna sobre el espíritu que le anima, que es el de procurar la integridad de los conductores.
Pero cabe preguntarse si las previsiones de las disposiciones reglamentarias en el caso concreto que nos ocupa sirven al propósito que se formula.
Y esto es importante, porque pueden haber quedado desfasadas, superadas por la realidad de los hechos.

Atendiendo a la opinión autorizada de los especialistas, traemos aquí las afirmaciones del doctor González Luque, que es asesor de la Dirección General de Tráfico, y que en su libro La morbilidad como factor de riesgo en seguridad vial dice textualmente: "El paciente diabético tratado con insulina, cuando conoce los problemas que puede presentar el conducir, se encuentra controlado clínicamente y no muestra trastornos funcionales visuales que le dificulten la conducción, tiene igual o menos riesgo de accidentalidad que la población en general.

Abundando en lo anterior, el informe de MacLeod analiza con detalle la normativa comunitaria y las restricciones de tipo burocrático impuestas a los conductores diabéticos, y a la vista de la información estadística disponible sobre siniestralidad vial, concluye que estas no aportan nada significativo al objetivo que se pretende, estas restricciones.
Defiende que el control médico y la consideración individualizada de los pacientes es mucho más operativa y eficaz.

Los estudios de Ansote y Borste sugieren que, dados los bajos índices de riesgo relativo de la población de conductores diabéticos, las restricciones generales a este grupo de conductores no aportan nada a la seguridad vial.
Argumentan los mayores índices de siniestralidad, por ejemplo, de los menores de 25 años, y de los hombres también con relación a las mujeres, que es así, eso dicen las estadísticas.
Y que ello no se traduce en una limitación de sus derechos.
Porque, señorías, sería totalmente inaceptable esta restricción de la libertad de los individuos.

Por no aburrirles o por no extenderme y abrumar a sus señorías con más opiniones autorizadas o cuadros estadísticos comparativos sobre siniestralidad en determinados grupos, concluir que el tema que nos ocupa requiere una reflexión más amplia y ajustada a la complejidad del problema, para que la norma que se pretende modificar pueda resolver toda la casuística que se nos plantea.

Al entrar a discutir la resolución que nos propone el Partido Popular, que no es inadecuada, tengo que reconocer que no es inadecuada, pero que desde nuestro punto de vista aborda solamente una parte de la cuestión y la acota al caso más llamativo y de urgente solución, habría que insistir en la necesidad de una visión más amplia ­esa visión más amplia de que les hablo­, si en realidad se pretende la modificación de una norma sustantiva que tenga vocación de estabilidad y permanencia en el tiempo.

En la propuesta del Partido Popular se refieren sólo a la revisión del permiso de conducir cuando dice: " En la revisión del permiso de conducir de las personas diabéticas insulinodependientes.
.
.
", pero hay que advertir que las restricciones operan desde el mismo momento en que se solicita el permiso por primera vez o a la renovación, y se contesta a la pregunta correspondiente que si se es diabético.
Y este punto debería quedar plenamente aclarado, pues la omisión de dicha declaración puede llevar al diabético a incurrir en infracción administrativa.

Por lo tanto, un texto más adecuado a lo que se pretende debe incluir la relectura de todos los requisitos que afectan tanto a la renovación como a la primera concesión, y para en la medida de lo legalmente posible aligerarlos, y de lo razonablemente posible a través de la evidencia científica.

En una segunda observación su propuesta habla sólo de las personas diabéticas que precisan tratamiento con insulina, y para nada de otros cuadros de diabetes para los que la norma exige un dictamen médico y realización de revisiones regulares.

En este sentido, nos permitimos hacer la observación de que el texto que proponen en estas Cortes debe ser más abierto y permitir una revisión más completa, no encorsetando al legislador, ya que se puede sugerir la posibilidad de mejora de la disposición en otros apartados que puedan favorecer la agilidad y facilidad de los trámites exigidos.

Una observación de tono menor, pero que no está de más entrar en su discusión, se refiere a cuando utilizan el término "especialista" para determinar quién debe evacuar el informe médico.
Si quisiéramos hacer una precisión terminológica ajustada, lo adecuado sería la expresión endocrinólogo, que es la especialidad concreta.

Pero si lo que pretende es dejar abierta la norma a una mayor facilidad de acceso del diabético a los informes ­y aquí en este punto hay que observar que el diabético ha pasado ya por la consulta del endocrinólogo y del inspector médico, y a continuación pasa bajo la vigilancia del médico de cabecera, que es el que después de diagnosticada la diabetes, efectúa el seguimiento del paciente, dispensa la medicación y prescribe las pruebas analíticas­, siendo así, dejar abierta esta posibilidad para determinado grupo de diabéticos le puede facilitar el acceso a dichos informes, una mayor facilidad.
Y no tengo que recordar en este momento aquí los retrasos y las listas de espera que hay en el tema de las especialidades en muchos de los centros de salud y los centros de especialidades de la Comunidad Valenciana.

Así es que, aunque no se pretende hacer de estas precisiones terminológicas una cuestión insalvable, sólo valorar la posibilidad de dejar una puerta abierta a una mayor facilidad del diabético para la obtención de los informes requeridos.
Y si no es esa la intención de la propuesta, "endocrinólogo" sería la palabra adecuada.

Otra cuestión sobre la que llamamos su atención es cuando en el texto que proponen dice: "siempre y cuando ­refiriéndose al informe médico­ se haga constar de forma explícita la capacidad del interesado para desarrollar esta actividad".
La redacción se nos asemeja arriesgada cuando menos, pues parece inducir que el facultativo debe determinar la capacidad del diabético para conducir o no, abriendo una discusión sobre qué corresponde o no certificar en un informe médico.

Nuestra propuesta se basa en que el facultativo que corresponda certifique lo que les es dado apreciar, que no es otra cosa que la estabilidad metabólica del diabético y cualquier otra precisión que en términos clínicos deba hacerse constar.

Yo espero sepan apreciar la oportunidad de la observación que se hace al texto con la intención de su mejora, y en el deseo de la utilización de una expresión más adecuada.

El párrafo de nuestra propuesta que introduce la idea de que la regulación española no sea más restrictiva que la europea, tiene su causa en que la directiva no obliga al estado español a restringir de tres años a uno el período de vigencia de los permisos del grupo 1 para los diabéticos de tipo 1, y no contradice en modo alguno a la norma europea mantenerlo en tres años.
Puede optarse por aumentar la vigencia temporal a tres años y aportar cada año el informe médico, por ejemplo, por lo que supone de menores gastos y pérdidas de tiempo, que es, en definitiva, una de las cuestiones centrales que nos animan a pedir la modificación de la norma.

Finalmente, y sin que hagamos de esto una cuestión esencial, porque ha habido un debate precisamente anteriormente sobre esta cuestión, quiero llamar su atención sobre algo sustancial en defensa de la parsimonia informativa exigible a cualquier comunicación.

En el último párrafo de su propuesta se reitera algo que, de aplicarse lo anterior que se pide, está resaltando algo obvio cuando dice: "consecuentemente con ello, y solicitan se eximan del pago de las tasas y de la revisión en el centros médicos autorizados".
Si estamos pidiendo que se sustituya todo esto por la presentación del informe médico, debe entenderse necesariamente que el informe dejaría sin efecto todo el trámite burocrático que la norma ahora exige.
Pero tengan por seguro que se trata de una observación de estilo, y que si ustedes quieren mantener su redacción por aquello de que cuanto más azúcar más dulce, no van a encontrar con ello en nosotros un escollo insalvable.
No es nuestra intención, pueden estar seguros, ni la cicatería ni impedir el acuerdo por cuestiones menores.

¿Qué es lo que proponemos en nuestra enmienda, aunque ya ha quedado esbozado y concretado?
Primero, que la norma actual impone a los diabéticos en relación a la obtención y renovación del carné de conducir, una tramitación eminentemente burocrática, y que entendemos no aporta gran cosa al objetivo pretendido de una mayor seguridad vial.

Segundo, que tanto la opinión de los expertos como los datos objetivos que se exponen en los distintos estudios sobre el tema abogan por eliminar restricciones y sustituirlas por los certificados médicos correspondientes.

Y tercero y fundamental, que si solicitamos se revise una norma sustantiva, no dirijamos al legislador con un enfoque tan limitado, y sería más adecuado dejar abierta la cuestión que posibilite una reflexión más amplia y actualizada.

El texto que les proponemos abunda en dichos tres puntos.
Dice así: "Las Cortes Valencianas instan al Consell de la Generalitat a dirigirse al gobierno de la nación para que modifique los aspectos legales del Real decreto 772/1997 de 30 de mayo, reglamento general de conductores, que suponen restricciones para los enfermos de diabetes, solicitando que en los requisitos exigidos para la renovación y concesión del permiso de conducir que imponen obligaciones adicionales a los diabéticos sobre las generales, puedan sustituirse por el informe del endocrinólogo, especialista o facultativo que proceda en cada caso, y donde se acredite la estabilidad metabólica del diabético.
Y en dicho sentido, la regulación resultante no debe ser más restrictiva que la contenida en las directivas europeas sobre la materia.
Del grado de cumplimiento de la presente resolución, el Gobierno Valenciano dará cuenta a estas Cortes en el plazo máximo de tres meses".

Señores diputados, aquí tienen la oportunidad de demostrar, señores diputados del Partido Popular, su talante de consenso que con tanta insistencia proclaman dentro y fuera de esta Cámara.
Les invito a que tomen en cuenta las propuestas que se les formulan, que están hechas con el ánimo de mejorar el texto de la resolución y ampliar el enfoque de la revisión de la norma.

En todo caso, les aseguro que mi grupo está inclinado positivamente a favor de apoyar una resolución que favorezca la situación actual de los personas diabéticas con relación a la obtención y renovación del carné de conducir.
Si ustedes insisten en mantener sin modificación el texto que nos proponen, las posibles y probables deficiencias del mismo serán exclusivamente suyas.

Y en este sentido, sin que nos opongamos a su aprobación, encontramos motivos suficientes para seguir adelante con la tramitación de la proposición no de ley que mi grupo presentó con un mes de antelación sobre la suya, aunque por cuestiones reglamentarias, que no siempre acaba uno de entender, se debata la última primero.

En cualquier caso, vengo a recordarles tres puntos fundamentales de consenso en los cuales nos podemos poner de acuerdo.
Estos son: Primero, que la norma resultante no se más restrictiva en ningún caso que las disposiciones contenidas en las directivas de la Unión Europea sobre la materia.
Segundo punto, que puedan aligerarse en lo relativo tanto a la primera concesión como a la renovación, todos los trámites burocráticos.
Se revisa la norma para poder aligerarla de todos los trámites burocráticos.
Y tercero, que se establezca ­y esto es fundamental­ un plazo temporal razonable para su cumplimiento por parte del Gobierno Valenciano.

En este supuesto, podemos plantearnos que las expectativas del colectivo están contempladas, y consideraríamos que el debate quedaría en este punto concluido.
En caso contrario, independientemente de anunciar que votaríamos afirmativamente esta proposición no de ley, porque supone sobre la situación actual una mejora del colectivo de personas diabéticas, nos veríamos obligados a seguir manteniendo nuestra proposición no de ley.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor diputado.

Por el Grupo Parlamentario Popular, doña Esther Franco.
(Remors)

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Hemos asistido a un discurso que más que aclarar la situación, lo que ha hecho ha sido perdernos totalmente a los diputados, por lo menos, del Grupo Parlamentario Popular.

Mire, señoría, yo creo que usted no se entera de lo que está pasando, pero no se entera además de ninguna de las maneras.
O sea, ¿usted ha leído nuestra proposición no de ley?
Yo creo que no la ha leído.
Porque si la hubiese leído, no diría la cantidad de barbaridades que ha estado diciendo.

Primero, usted no hace una propuesta.
Usted hace una enmienda a nuestra proposición no de ley, que además lo que hace es que la guillotina y le añade lo que usted considera que puede ser.
Pero es que en esa guillotina lo que hace es que los diabéticos tengan que seguir pagando tasas, porque usted en su enmienda eso lo elimina.

Además, dice cosas que no son reales.
O sea, usted está diciendo que al hacer la primera vez.
.
.
al sacarse el carné de conducir, van a tener que pagar y que hacer una serie de cosas.
No señor.
La primera vez son unos ciudadanos normales, siguen un cauce normal y luego, cuando dicen que son diabéticos, es cuando tienen que hacer una serie de pasos que no hacen los conductores normales.
En eso está de acuerdo conmigo, me imagino.
(Remors) No, tampoco.
Entonces, lo siento por usted, porque desde luego yo no voy a aceptar su enmienda.
Y no la voy a aceptar.
.
.
me encantaría poder aceptarla, como podría haber sido en otro momento, pero es que resulta que todo lo que usted manifiesta no es posible.

O sea, dice que vamos a tener problemas posteriores.
Pero ¿por qué?
(Remors) Sí.
Ha dicho que va a haber problemas posteriores para los diabéticos, porque nuestra propuesta no es concreta, no cubre todas las necesidades.
Yo le digo que no, que nuestra propuesta es clara, concisa.
Pretende ni más ni menos que los diabéticos estén exentos de pagar unas tasas, que su renovación sea automática presentando el certificado de un médico especialista.
Y que lógicamente lo que tienen que hacer es cuando tengan que hacer la revisión como cualquier ciudadano con relación a su edad, que se da cada cinco o diez años, según marca la Dirección General de Tráfico, la harán como cualquier ciudadano.
Pero nada más.

Todo lo que usted ha dicho es.
.
.
aquí nos ha estado exponiendo una tratado de medicina mezclado con lo que dicen los expertos, con los accidentes.
.
.
Oiga, mire, aquí lo que venimos a defender es una postura política, donde nos vamos a definir si queremos que los diabéticos tengan su carné de conducir como el resto de las personas no diabéticas, y lo demás, pues hombre, está muy bien, pero yo creo que sobra.

Y no le puedo permitir que usted diga que hay listas de espera en los centros de atención primaria para los diabéticos.
¡Por el amor de Dios!
¡Usted no sabe de lo que está hablando!
Hay un plan de diabetes, que ha presentado.
.
.
que tiene este gobierno, el gobierno de la Generalitat que preside don Eduardo Zaplana, que está hecho desde el año 1996.
Y los diabéticos que sí que vienen a hablar con esta parlamentaria, le tengo que decir que están contentos por los logros que están consiguiendo para hacer frente a toda su problemática, que ustedes dejaron y que no les solucionaron en ninguno de los momentos.
(Aplaudiments i remors)

Habla de una situación injusta.
Y le dije que no.
La primera vez que van a sacarse el carné de conducir resulta que viven en una situación injusta.
Pero, ¿de qué, señor diputado?
¡Entérese, que no se entera!
No hay ninguna situación injusta.
Ellos son ciudadanos normales que van a sacarse el carné de conducir y tienen los mismos derechos y las mismas obligaciones que cualquier otro ciudadano.

Así que, por favor, yo lamento mucho que haya hecho una enmienda que no tiene ni pies ni cabeza, porque, además, usted cree que va a hacer un alarde de mejorar nuestra enmienda.
¡Oiga, no!
Nuestra proposición no de ley está hecha desde la reflexión y desde las conversaciones que hemos tenido siempre con las personas implicadas que son los diabéticos.
Y hemos llegado a esa proposición no de ley estando de acuerdo.
Por tanto, no intente modificar algo en lo que los diabéticos están de acuerdo y que además piensan que es bueno para ellos.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Señor Pérez Baldó.

 

**El senyor Pérez Baldó:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señores diputados.

Señora Franco, yo no soy en modo alguno responsable ni de su nivel de comprensión ni del nivel de comprensión de los diputados del Partido Popular, evidentemente.
En ningún modo soy responsable de ese nivel de comprensión.
(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra) ¡Faltaría más!
Serán, en todo caso, ustedes responsables.

Si no ha podido usted entender la sencilla exposición que hago, aunque larga, del problema que se plantea, es que usted no ha leído absolutamente nada con relación al problema que se plantea.
Mire usted, yo no solamente lo he leído, sino que además lo sufro, lo padezco, porque soy diabético.
Y, evidentemente, (remors) y evidentemente, conozco el problema, y lo conozco desde hace mucho tiempo, señora Franco.

Así es que todas sus afirmaciones han sido totalmente gratuitas.
Pero, también le diré algo más, le diré algo más.
Usted no puede decir en esta tribuna: "yo no le permito a usted".
O sea, usted no es nadie para permitirme o no permitirme, poner de manifiesto en esta tribuna que, ya que estamos dispuestos a aligerar los trámites, por qué no sacamos a determinado grupo de diabéticos de la larga cola de espera que le esperaría ante la consulta del especialista, como ustedes dicen, porque podría estar 20 y 25 días esperando que le diesen el certificado correspondiente.
Pero, usted eso tampoco lo entiende, eso tampoco lo entiende.
Y sale a una defensa a ultranza de una cuestión totalmente colateral que no viene al caso del debate, que no viene al caso, y la coge usted por los pelos.

Mire usted, señora Franco, yo he sido desde el principio de la propuesta totalmente riguroso, totalmente afable, en ningún momento he hecho ningún ataque a ninguna de las posiciones de ustedes.
Simplemente, razonablemente, desde los argumentos y de los elementos del discurso he tratado de poner de manifiesto las diferencias, las discrepancias, las deficiencias que podía tener con relación a la revisión de una norma sustantiva que de no hacer la revisión completa y correcta en este momento tendría una lábil existencia.
Creo que entiende usted la terminología, ¿no?
Si quiere, corta existencia.
Es que es por referirme a aquello del nivel de comprensión.

Entonces, lo que quería decir con relación a esto, que ya que se estaba planteando la revisión, fuésemos más cautos, no fuésemos sólo y exclusivamente a una revisión puntual, sino que analizáramos toda la problemática que presentaba este real decreto, esta disposición, para poder actualizarla a las últimas investigaciones, a las últimas posiciones incluso del Parlamento europeo, a las distintas líneas y de posiciones que hay en este momento en los gobiernos europeos de cambiar sustancialmente esta norma.

Usted, lamentablemente, y yo lo siento mucho, señora Franco, usted no lo ha entendido.
Mire usted, yo me ofrezco y, además, sin ninguna acritud se lo digo, se lo digo sinceramente, si quiere yo le explico el problema, (remors) con mucho gusto, cuando usted quiera le facilito los datos, cuando usted quiera.
El problema es un problema serio y no hay que tomárselo de esa forma trivial, como usted creo que en esta tribuna se lo ha tomado.
No se puede tomar de esa forma trivial.
Es un problema serio y es un problema que hay que atender en todos sus perfiles.
Y por eso yo he tratado de plantear en esta Cámara la cuestión en todas sus facetas.
Usted lamentablemente no lo ha entendido, señora Franco, pero eso no es culpa mía, no es culpa mía.
Per-severe, estudie, estudie, lea.
Normalmente esas cosas se corrigen leyendo, se corrigen leyendo.
Así es que yo le aconsejo que usted lea, estudie.

Y nada más.
Simplemente, a pesar de la oposición frontal por parte de ustedes a aceptar la mínima, la mínima modificación, la mínima observación, yo le digo que mi grupo va a votar afirmativamente esa proposición no de ley; porque lo he dicho desde el principio, no es mala, pero es insuficiente, pero, además, me da a mí la oportunidad de continuar con el trámite de nuestra proposición no de ley, que era anterior a la de ustedes en más de un mes y 1.
300 números de registro; sin embargo se discute la de ustedes, y me da la oportunidad para seguir manteniéndola y seguir manteniéndola y traerla a esta Cámara para tener oportunidad, señora Franco, si usted ya ha tenido tiempo para informarse y para leer, de que podamos discutir todos los aspectos relativos a esa nueva proposición.

Yo espero que en ese momento no se oponga usted a que avancemos en este tema tan importante y que podamos conseguir otras mejoras en defensa del colectivo de diabéticos.
Espero en ese momento que su buena disposición le haga apoyar nuestras propuestas lo mismo que en este momento nosotros apoyamos ésta.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor Pérez Baldó.

Señora Franco, tiene usted la palabra.

 

**La senyor Franco Aliaga:**

 

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Ilustre diputado, yo sé que usted no es responsable de que yo entienda mejor o peor las cosas, pero sí que es responsable de todos los disparates que ha estado diciendo aquí (remors) esta mañana.
¡Hombre!
¡Hombre!
, yo puede ser que entienda poco, pero sí que entiendo cuando algo está bien y cuando algo no está bien.

Mire, clases de diabetes me podrá dar a lo mejor todas las que usted quiera, yo he dado unas cuantas, se lo advierto.
Por tanto, no me tiene que explicar lo que es la diabetes.
No soy diabética, pero en estos momentos estoy defendiendo a los diabéticos y le aseguro que me siento diabética como ellos.
Por tanto, no me dé lecciones de nada.
Mi entendimiento alcanza los límites normales por lo menos, los suyos no lo sé.
(Remors)

Fíjese si es incoherente su grupo parlamentario, y en este momento usted, que le tengo que decir que es cierto que tenían una proposición no de ley, pero ¿sabe lo que ha hecho su grupo parlamentario?
Fíjese el interés que ha tenido que ha pedido en la Junta de portavoces, ha pedido que se retire del orden del día que estaba en el próximo pleno como número 1.
Sí, señor, sus compañeros lo dirán.
(Remors, soroll i aplaudiments des d'un sector de la Cambra)

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señores, señorías.
.
.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Señorías.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un momento, señora Franco, un momento, un momento.
Un momento, señora Franco, todavía no le ha dado la palabra, un momento.
No, no, el tiempo que le he quitado se lo voy a dar como se lo daría a cualquier otro diputado o diputada.
Sigue usted en el uso de la palabra.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Como no sé si lo han escuchado porque se ha montado mucho alboroto, les vuelvo a repetir que su grupo parlamentario tiene tanto interés en el tema de los diabéticos que hay una proposición no de ley, que es cierto que presentaron antes que nosotros, pero da la casualidad.
.
.
(remors) Pero, ¿qué pasa?
Pero, bueno, aquí ¿de qué vamos?
Porque se presente algo significa.
.
.
No, no, señores, lo que hay que hacer es trabajar el día a día y seguir los pasos de las cosas.
(Remors) Claro, que eso es lo que no hacen ustedes.
Ustedes hacen muchas propuestas.
.
.
(Remors) Miren, señorías, no se exciten, por favor, ustedes hacen muchas propuestas, pero la mayoría de ellas, como consta en cualquier Diario de Sesiones, las retiran, porque, claro, una cosa es hacer y otra cosa es luego reflexionar.
Ustedes primero hacen y, luego, reflexionan.
Y ahí es donde viene el problema.

Y tengo que decirles que concretamente con los diabéticos ustedes tenían una proposición no de ley para el próximo pleno, el punto número 1, y resulta que han decidido.
.
.
, no, dejarla ahí temporalmente, ya veremos si la tratamos o no.
Ese es el interés que ustedes tienen por la diabetes.
(Remors)

Mire, ilustre diputado, yo no llego a entender como usted cuando dice que es diabético se empecina en que los diabéticos sigan pagando tasas.
Usted con la enmienda que nos hace a nuestra proposición quiere que los diabéticos sigan pagando tasas.
¡Oiga!
, si a usted le parece bien, hágalo, pero no implique a los demás.
Uno tiene que leer y ser consciente de lo que dice y de lo que escribe, y eso es lo que ha escrito usted en su enmienda que, por supuesto, no podemos aceptar porque no enmienda nada, sino más bien lo que hace es deterioriar nuestra proposición no de ley.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra.
Veus)

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

El ilustre diputado don Andrés Perelló, ¿para qué pide la palabra?

 

**El seyor Perelló Rodríguez:**

 

Señor presidente, para hacer uso del artículo 66, por cuanto ha habido una alusión a nuestro grupo que de la forma que se ha hecho afecta a nuestro decoro, porque se ha desvirtuado una situación que nos coloca en un lugar de mentira, y la mentira en esta Cámara no debe tener cabida.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señor Perelló, yo creo que con su intervención, con el poco tiempo que ha utilizado ha dejado muy claro.
.
.
(Remors) Por favor, no interrumpan a la presidencia porque todavía no he terminado de exponer la idea.
O sea, por lo tanto tiene usted dos minutos de tiempo.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

No esperaba ninguna hemorragia de gratitud por parte del Grupo Popular a nuestra actitud ayer en la Junta de Portavoces, si bien gozan ustedes de nuestra comprensión por la situación en que algunos temas se encuentran.

Pero, me parece absolutamente desleal y un tanto indecente que ustedes, que ayer asistieron con mucha alegría y mucha benevolencia a esa junta, a entender que nuestra posición era ­y así la hice constar en acta­ que podíamos aplazar una semana nuestra discusión de la propuesta nuestra, aun siendo antes, porque creíamos que era tan interesante la enmienda, que ustedes la podían aceptar, y ustedes ponían cara de ángel diciendo: "sí, sí, sí" ­si hemos de contar todas las juntas que, por cierto, ya las podemos televisar y así quedarían más claras­, pensamos que ustedes aceptaban.

Y claro que pedimos una semana de aplazamiento, primero, para no quedarnos sin pleno como nos estamos quedando por la no asistencia de los consellers, primero para eso; segundo, porque es absurdo debatir el mismo tema dos veces si hay bondad y benevolencia en vez de haber la arrogancia y la soberbia que hay en el Grupo Popular a la hora de aceptar una enmienda como la que se ha planteado; pero no se preocupen que la discutiremos y no se preocupen que no habrá ningún pleno que se quede por (inintel·ligible) nuestra aunque sea debatido cuarenta veces; se quedarán como se quedan por ustedes negarse a debatir en esta casa lo que dicen que ya se ha debatido y además ser ingratos y aportar una dosis de mentira inaceptable para esta Cámara.
(Remors.
Protestes)

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor Perelló.

Señor Maluenda, por dos minutos.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Mire, senyor Perelló, quan parla la seua senyoria d'indecència faça el favor de mirar al seu voltant.
Això el primer.
(Remors) Faça el favor de mirar al seu voltant perquè li roben els papers, perquè li roben els papers, senyor Perelló!
(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)

El que ha dit la il·lustre representant del Grup Parlamentari Popular és cert i es vorà en l'aprovació de l'acta de la pròxima sessió de la Junta de Síndics referida a la d'este dimarts.
El primer punt en la proposta que la Mesa porta a la Junta de Síndics és: Presa en consideració de la proposició no de llei sobre modificació dels aspectes legals del Real Decret 772 que suposen restriccions per als malalts de diabetis presentada per Joaquim Puig Ferrer, el tristament desaparegut, (remors, rialles) i quatre diputats més del Grup Socialista.
I vosté, senyor Perelló, vosté personalment demana a la Junta de Síndics que siga substituït pel punt número 9, que és: Moció subsegüent a la interpel·lació al conseller de Sanitat sobre política general de la conselleria en matèria d'atenció primària de salut.

Quan a la presència dels membres del govern, mai en esta Cambra ha hagut tanta presencia de membres del Govern com ara, mai han comparegut tant com ara, (remors) i el reglament, senyor Perelló, vosté el coneix molt bé i sap que per a discutir proposicions no de llei no fa falta que estiga el Govern, perquè el Govern no intervé en els debats de les proposicions no de llei.
Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Senyories, anem a procedir a la votació.
(Pausa) Esta presidència està cridant per si falta alguna senyoria.
(Pausa) Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és el següent: presents, 74; sí, 71; abstenció, 1 i nuls, 2.
Per tant, queda aprovada.

Senyories, es suspén la sessió, que es reprendrà a les quatre i mitja.

 

*(Se suspén la sessió a les 14 hores i 30 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 34 minuts)*

 

 

 

***Preguntes números 2.
222/01, 2.
223/01 i 2.
224/01 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la dessaladora dels retorns de reg de la Pedrera, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 26.
636, 26.
637 i 26.
638).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, bona vesprada, es reprén la sessió.

Preguntes formulades al conseller de Medi Ambient de la 2.
222 a la 2.
224, ambdues incloses, i que les fa l'Il·lustre Diputat Joan Antoni Oltra Soler, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià.
Té la paraula l'il·lustre diputat.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Señor conseller.

Las preguntas hacen referencia a una cuestión en el término municipal de Torrevieja.
Allí sabrá usted que se construyó, por parte del Ministerio de Medio Ambiente, ya hace algunos años, una actuación importante, una desaladora de retornos de riego de la Pedrera.
Es una inversión, hombre, que subió más de 700 millones de pesetas, subvencionada en el 85% por fondos de cohesión de la Unión Europea, algo que estaba bastante, pero que bastante bien.
Y, sin lugar a dudas, influyó muchísimo el hecho de que esta actuación lo que pretendía era liberar a un parque natural de la importancia del de la Mata de la Torrevieja, pues de toda una serie, digamos, de afecciones que podían venirle como consecuencia, fundamentalmente, de los riegos de las pocas zonas colindantes que quedan allí todavía que están sin edificar, pues, podían producirse.
Con lo cual las propias charcas podría llegar a la colmatación de las mismas, a la llegada de aguas con una cierta carga contaminante, por pesticidas, etcétera, etcétera.
Y todo esto en principio estaba bien y es lógico que si se le presenta el proyecto en su día en la Unión Europea, la Unión Europea financie este tipo de cuestiones.

Lo que ya no parece tan lógico es que un proyecto que ya empieza a hablarse de el en 1988, que en el año 1994 se autoriza por parte del Ayuntamiento y la propia confederación, está lindando con el propio parque natural, pues, hombre, que lleve paralizada una instalación de este tipo, la millonada que ha costado y con el objetivo que se tenía, pues que lleve paralizada ya toda una serie de años.
La razón que se esgrime por parte de los que teóricamente debían de ser sus beneficiarios, en todo caso, entre comillas también, es de que no es rentable.

Hombre, estas cuestiones, primero, me parece una irresponsabilidad el meterse en un proyecto de este calibre sin saber antes.
.
.
bueno, el futuro, la viabilidad que va a tener el mismo, porque ahora que está hecho, ahora apaga y vámonos.
Pero, en todo caso, también me parece otra barbaridad el que estas cuestiones se midan en criterios económicos.
Yo no sé económicamente, me imagino que estará el costo de la electricidad y todo ese tipo de cuestiones, pero la afección al parque que motivó en su día el que este proyecto se llevara adelante ¿cómo está?
Porque si ésta, realmente es una desaladora, digamos por resumir de otra manera, no está funcionando, no está, por lo tanto, corrigiendo aquello que tenía que corregir.

Por lo tanto, sí que nos gustaría saber, a pesar de que el proyecto es un proyecto del ministerio, pero, claro, evidentemente, es una mejora para un parque natural de nuestra Comunidad, qué sabe usted, qué sabe su conselleria de este tema, qué gestiones ha hecho, qué viabilidad le ve, si se ha informado a la Unión Europea, si hay alguna medida alternativa para que esto no quede como un monumento, una especie de disparate en aquello.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra, como usted ha dicho, es una iniciativa de la Confederación Hidrográfica del Segura.
Y por la información que disponemos en la conselleria, que es la que le voy a trasladar, la citada planta ya ha sido construida.
El 11 de junio de 2001 se realizó el acta de reconocimiento y comprobación final del presupuesto, por lo tanto las obras están concluidas.
Y con fecha 13 de junio se ha procedido, por parte de la confederación, en cumplimiento de su política hidráulica, a la entrega de estas instalaciones de aprovechamiento de aguas salobres al canal de Cartagena de la mancomunidad de los canales del Taibilla, correspondiendo a dicha mancomunidad todos los derechos y obligaciones para su explotación, mantenimiento y conservación.

La mancomunidad, según la información que tenemos, va a proceder, dadas las características de esta instalación, a un período de puesta en marcha para caracterizar tanto el agua entrante, el agua que sale una vez tratada, así como la salmuera y, en función de estas características, tramitar algunos de los permisos que faltarían, en concreto también alguno ante la Conselleria de Medio Ambiente.

Por lo tanto, en la conselleria la información que tenemos es que se está en marcha y llevando adelante el proyecto y pendientes de esas autorizaciones que, en función de las características del funcionamiento de la planta, se tengan que producir.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Bueno, la recepción es posible que se haya hecho en esas fecha, pero, bueno, lo que es la obra está terminada de mucho antes, incluso se han hecho prácticas para ver cómo funcionaba y ese tipo de cuestiones.
Y eso ha salido en los medios de comunicación, por lo tanto es algo notorio en ese sentido.

A nosotros sí que nos gustaría, por supuesto, que se dé una utilidad si la mancomunidad Canal del Taibilla puede aprovechar esas aguas, bueno, estupendo, porque gran parte de la zona también se abastece en parte o le da servicios a esta mancomunidad.
Pero sí que nos gustaría saber el hecho, por ejemplo, que se denunció en su día, la no disponibilidad de licencias está prácticamente.
.
.
si no toca dentro del parque, está muy cerquita.
No sabemos ahí de la manera que se ha actuado.
Y el tema de vertidos de la salmuera que se va a producir como consecuencia de esa desalación, es evidente, cómo está también.

Son actuaciones, no sé si con eso usted se ha adelantado a la pregunta, al decir que es que la Conselleria de Medio Ambiente aún tiene que emitir informes.
Es posible, si es así, pues, bien.
Lo que pasa es que sí que observamos un cierto retraso achacable no sé a qué razón.
Me imagino que la conselleria en este caso parece que no sea la más culpable, pero sí que observamos un retraso desde que se iniciaron las obras a que en estos momentos todavía estemos en esa fase casi de no saber exactamente cuándo se va a poner en marcha, qué papeles faltan, o sea, una sensación como de improvisación, como que de alguna manera se dio el sí un poco sin pensarlo dos veces, decir: "bueno, que nos lo paguen, ya que nos pagan casi todo y luego veremos para qué nos sirve".
Un poquito la sensación que ha quedado es esa, de una cierta frustración ante lo que podía haber sido y de momento, todavía, que no esté funcionando.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor Modrego.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra, evidentemente, yo creo que en este caso la conselleria no es que no tenga ninguna responsabilidad sino que además está actuando correctamente en cuanto a los informes que emitió y los que tiene que emitir a partir del funcionamiento.
Efectivamente, como usted ha dicho, falta un permiso, es a lo que me he referido yo, en el sentido de que en función de la caracterización de las salmueras y del funcionamiento ya a pleno rendimiento de lo que sería la desaladora, y en función esas características se tendrán que autorizar los vertidos de esas salmueras por parte de la conselleria en lo que sí que es necesario una autorización y en el que hemos estado en contacto, precisamente con confederación, para señalarles precisamente esa necesidad.

Y señalarle, por otro lado, que es una actuación por parte de la confederación que nos parece positiva, que esperamos que esté diseñada adecuadamente, como corresponde a una actuación de lo que sería la confederación, pero que tampoco entramos en lo que sería el diseño técnico valorando positivamente los objetivos.
De momento está bien planteado, no afecta al parque natural, pasa por el perímetro de protección.
Pero sepa usted que el perímetro de protección lo que marca es un ámbito de protección en el que están perfectamente autorizadas ese tipo de infraestructuras.

Y señalarle que, bueno, que mantenemos ese contacto con confederación con un interés de que realmente entre en funcionamiento la planta y emitiremos las autorizaciones correspondientes que garanticen que el funcionamiento normal, desde luego, no produce ninguna afección medioambiental.

Gracias, señor presidente.

 

 

 

***Pregunta número 2.
225/01 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la instal·lació d'una central tèrmica de cicle combinat a la Granja de Rocamora, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 26.
639).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

La pregunta 2.
225 del mateix il·lustre diputat, o siga, el senyor Oltra.
Té la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

La siguiente pregunta también hace referencia a la Vega Baja del Segura.
En los medios de comunicación apareció ya una noticia hace unos meses referente a la posibilidad de que una de las grandes empresas hidroeléctricas del país, en concreto Hidrocantábrico, parece que tenía pensamientos de instalar una central térmica de ciclo combinado en una de estas localidades, en Granja de Rocamora exactamente.

Bueno, esto es un tipo de instalaciones que últimamente se anuncian con una cierta reiteración y yo creo que todos conocemos los aspectos positivos, que también tiene algunos, evidentemente, pero también algunos aspectos negativos, preocupantes, para la zona.

La central esta que se anunció públicamente, de la cual nosotros también hicimos unas preguntas a la Conselleria de Industria, aunque nos contestaron diciendo que, bueno, que ellos nos tenían ninguna información al respecto, no sé si Medio Ambiente la tiene, que, en todo caso, además le trasladaban el tema lógicamente a Medio Ambiente y que si todo era correcto, pues, que parte de Industria no habría ningún problema.
Entonces, de ahí viene que insistamos ante su conselleria.

Porque, claro, una central de este tipo, según la propia definición que la propia empresa planteaba, pues estamos hablando de una potencia de 400, 450 megavatios y que eso podría generar unas emisiones de 1.
300.
000 toneladas/año de CO2, o sea, una cantidad muy importante.
Sin lugar a dudas luego hay una serie de beneficios en cuanto a rendimiento termoeléctricos, reducidos costes de instalación, rapidez en la construcción, etcétera, etcétera.
Pero también hay una serie de cuestiones preocupantes, como son las emisiones de óxido de nitrógeno, que es generador de la lluvia ácida; ese óxido de nitrógeno es percusor de la formación de ozono contaminante en las capas bajas de la atmósfera; un consumo de agua bastante fuerte en una zona que en principio se utiliza como de coartada para justificar el Plan hidrológico nacional, entre otras cosas; luego, la evaporación que eso genera, porque alcanza unas temperaturas bastante importantes.

Todo esto pues ha generado que al igual que se ha anunciado una inversión fuerte y la posibilidad de alguna creación de algún puesto de trabajo, también ha generado una preocupación en la zona: "bueno, qué va a pasar, a ver si esto viene aquí porque el pueblo es pequeño, son 2.
000 habitantes, por qué no va a otros sitios tal; aquí nos traen esto".
Ese tipo de cuestiones que entran dentro de una lógica preocupación.

Yo no sé si esto se ha formalizado más allá del anuncio en los medios, si ha llegado hasta la conselleria.
Y, en todo caso, sí que nos gustaría saber qué información hay en la conselleria sobre este tema.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra, yo no puedo entrar a debatir aspectos que han salido en prensa, pero en los que no tenemos ninguna constancia documental, ninguna solicitud de autorización ni de informe en la conselleria.
Por lo tanto, si usted quiere, a continuación, entramos en el debate un poco de lo que son las necesidades energéticas de una comunidad, si es conveniente o no que haya autosuficiencia energética, si usted conoce otras alternativas de energía más limpia y con mejores rendimientos y con más garantías de la población, y si entiende que lo que hay que hacer es no plantear esas instalaciones en nuestra comunidad y no plantearlas como problemática puntual.

Señalar que, en todo caso, en una (inintel.
ligible) cuando llegue el proyecto lo analizaremos, porque dentro de las centrales de ciclo combinado, evidentemente, hay distintas tecnologías.
Y lo que está claro, lo que entendemos por parte de la conselleria es que dentro de las alternativas disponibles y viables son de las mejores en cuanto a menores emisiones frente a otras alternativas ahora en funcionamiento en todo el Estado y toda Europa, efectivamente, de gases de efecto invernadero y de otro tipo de condicionantes.
Evidentemen-te, depende del proyecto concreto, precisamente de esas medidas de corrección ambiental y de sus formas de vigilancia que además se pueda ir más allá.
Y eso es lo que es la obligación de la conselleria que, en todo caso, cuando se plantea cualquier alternativa así lo realizamos.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Bueno, de su contestación se desprende que no ha entrado oficialmente ningún proyecto en la conselleria, igual se queda en esto, se queda en un anuncio en prensa y chimpum, que no sería la primera ocasión.
Hombre, en todo caso, creo que por las características de este tipo de plantas sí que hay que se extremadamente cuidadosos.
No vale el argumento de que como necesitamos energía cualquier cosa que venga es válida, porque ahí tenemos las nucleares que si es para producir energía pues es producción por un tubo.
O sea, que no se trata de eso; se trata de combinar esas posibilidades con una situación que sea admisible, ambiental y sanitariamente.

En todo caso, nosotros sí estamos muy preocupados por ese tipo de cuestiones.
Si ha entrado o no ha entrado, vale, estupendo.
Pero, vamos, sí que vamos a estar vigilantes en ese aspecto, porque tenemos interés en que si se llega a formalizar esto hay que ser extremadamente cauto en pedir toda una serie de garantías, porque de lo contrario podemos encontrar una situación que luego podríamos todos lamentar.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra, en ese caso creo que tendremos la misma línea de actuación de vigilancia de la mayor exigencia posible de las condiciones ambientales a las instalaciones que se tengan que realizar.
Pero, desde luego, por parte de la conselleria entendemos que un recurso fundamental para una comunidad en la que es razonable que haya una suficiencia de abastecimiento, lo que hay que orientarla, evidentemente, es como lo está orientando este gobierno, hacía esas energías que sustituyen combustibles fósiles o nucleares, precisamente, por consumo en central de tipo combinado ­consumen gas­, con unas emisiones del 50 %, por ejemplo, en CO2, en lo que correspondería a CO2 como efecto de gas invernadero, pero también con (inoïble) muchísimos más importantes en los temas de emisiones de óxidos de nitrógeno y otros que producen la lluvia ácida, y tenga con seguridad que dentro del Plan de vigilancia ambiental, en el nivel de exigencia de emisiones, que estaremos incluso.
.
.
, exigiremos aquellos que señalan las directivas ­en borrador ahora­ a nivel de la Comunidad Europea, como en otros aspectos que también estamos trabajando, no solamente los que están ahora en vigor sino aquellos que se van a aprobar en el futuro, directivas de las que ya se conocen sus borradores, desde luego con la idea de que es necesario producir esa energía y es necesario producirla con todas las garantías ambientales, como así vamos a introducir en todos los proyectos.

Gracias, señor presidente.

 

 

 

 

***Preguntes números 2.
229/01, 2.
230/01 i 2.
231/01 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la construcció d'una planta de tractament de residus a Xixona, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 26.
643, 26.
644 i 26.
645).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continuant amb les preguntes de l'il·lustre diputat Joan Antoni Oltra, li correspon a la 2.
229, 2.
230 i 2.
231.

Té vosté la paraula, senyor diputat.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Bé, esta pregunta fa referència a un tema que també hem comentat ja en diverses ocasions, que és la planta de tractament de residus de Xixona, planta que ha sigut polèmica i que pareix que encara continuarà mantenint una certa polèmica.

Ja quasi començant, quasi pels mateixos estatuts, que és el que motiva un poc la preocupació, no?
, els estatuts.
I després quasi la composició social del seu accionariat.
Perquè ha eixit ahí alguna sorpresa d'última hora amb alguna alcaldessa que.
.
.
, bé.

Home, jo no sé, no me pareix.
.
.
, se diu que no és aixina i que alguna excusa s'ha buscat, que és que, bé, se va intentar que l'objecte social fóra el més ample possible.
.
.
Tot això són declaracions que han eixit en premsa, però, clar, la veritat és que dir ahí que la planta tindrà entre els seus objectius la construcció de plantes de reutilització.
.
.
Millor dit, l'empresa, l'empresa que se va a constituir, que és també una cosa curiosa, perquè ahí està Vaersa, ahí està una empresa privada, perquè hi hagué un cert embolic quant a drets adquirits o possibles drets adquirits per part d'alguna empresa per ahí i se buscà una solució de compromís.

Doncs, ahí se planteja, per exemple, que entre els objectius d'això està la construcció de plantes de reutilització i valorització de materials energètics, incineradors de residus tòxics, perillosos, residus sòlids urbans, hospitalaris, plantes de tractament de residus tòxics perillosos per mètodes químics.
.
.
Home, per a espantar la gent sobra.

Clar, això és preocupant, perquè si tot això va a fer-se ahí, va a cremar-se ahí, doncs, la veritat, és lògic que existixca una preocupació en la ciutat, com s'ha manifestat en el ple municipal, s'ha manifestat en la resta de la mateixa població.
Si damunt d'això hi afegim el fet que persones que ­digam­ han espentat molt el tema, però després tenen participacions que no se sap si són institucionals o són personals, com el tipus de l'alcaldessa, doncs, la veritat és que tot astò comença un poquet a fer pudor, mai millor dit al tractar-se d'una planta de tractament de residus.

Sí que ens agradaria que vosté, ja que Vaersa participa amb un percentatge molt significatiu, ens diguera què se pretén cremar ahí de veritat, no sé si ho dirà, però, vaja, quin és de veritat l'objectiu perquè, això, que quedara registrat en el Diari de Sessions a efectes un poc de saber exactament què se pensa fer.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra.

Yo, la verdad, estoy un poco sorprendido, porque no es la primera vez que vengo a hablar de esa planta, creo que hace un año, cuando todavía estábamos negociando Ayuntamiento con empresas, efectivamente, había derechos adquiridos, era una planta de la que se llevaba hablando diez años y nunca se había planteado ninguna solución, pues yo planteé que este Gobierno estaba trabajando y que tendría una solución a corto plazo, y entonces, lo que me hubiese parecido, y me parece razonable, es que la solución está, el proyecto está, está aprobado, tiene declaración de impacto, se han solicitado parte de fondos europeos, está constituida la empresa, y van a empezar las obras, yo creo que en el plazo de quince días.

Yo creo que eso es una buena noticia.
Soluciona el problema a un área concreta del Plan integral de residuos, va a mejorar las condiciones ambientales de más de 100.
000 ciudadanos; y por contra, señor Oltra, expresiones como "que fa pudor", "que no sé sí", "que pareix que", hablando de los estatutos, de no sé qué intenciones ocultas que se plantean.
.
.
yo creo que no se corresponden con lo que hemos planteado y se viene realizando, ni con un análisis, aunque lo haya hecho usted con lupa de.
.
.
, bueno, diría yo que de los periódicos y, entonces, de los análisis que han hecho otros un poco más interesados.

Decir que la alcaldesa puede tener intereses personales porque está designada en los estatutos, bueno, pues me parece razonable que esté un representante del Ayuntamiento.
Si formalmente no debe estar la alcaldesa, no debe estar el alcalde, debe ser quien designe el pleno.
.
.
Creo que hay una petición en un próximo consejo de la sociedad, de la alcaldesa, que figure un representante del Ayuntamiento en vez del alcalde, pero en muchísimas sociedades es el concejal o el alcalde el que es el representante, porque me parece razonable que un ayuntamiento que soporta esta instalación, tiene que tener sus compensaciones, y las tendrá, pues, que además tenga una representación.
Querer ver un interés a eso, pues ya me parece que raya un poco, perdone, señor Oltra, en el absurdo.

Los estatutos: los estatutos son de una empresa que tiene como finalidad fundamental construir lo que es la planta de compostaje y el vertedero de residuos sólidos urbanos, de acuerdo a lo que está aprobado en el plan zonal y de acuerdo al proyecto que ya tiene declaración de impacto en conselleria.

Los estatutos de una sociedad.
.
.
recomendación, que me parece bien y que no creo que tenga que justificar, todos los expertos recomiendan que sean los más amplios posibles dentro del campo de actuación.

Yo no descarto que Piedra Negra plantee actuaciones de tratamiento de residuos hospitalarios, ¿o es que no hay que tratar los residuos hospitalarios?
, ¿o es que hay que minimizar la atención médica para producir menos residuos?
Habrá que tratarlos y habrá que tratarlos en nuestra comunidad.
Y Piedra Negra puede que plantee una actuación.

Desde luego, no es nada de lo que está previsto y si lo plantea en algún momento, digo residuos hospitalarios o cualquiera de los múltiples objetos que figurarán, porque me imagino que serán unos objetos, que cualquier asesor habrá dicho lo más amplio dentro del tema de residuos, para que pueda actuar en cualquier campo.

Pues me podía decir usted, no sé, cualquier tipo de tratamiento de residuos, y eso no quiere decir que se vaya a hacer en Jijona.
En Jijona ya hemos dicho lo que vamos a hacer y ya hay proyecto que está consensuado, que tiene sus declaraciones de impacto, para el que está previa la licencia, y es el que se va a construir.
Si quisiésemos hacer una planta de residuos hospitalarios, que no lo descarto, por Vaersa, tal vez por Piedra Negra, en Jijona, en otro municipio, necesitará su proyecto, su consenso, sus declaraciones y sus permisos independientes, y no veo ningún.
.
.
vamos, es que creo que además los servicios están bien como tienen que estar.

Por lo tanto, Jijona y todos los ciudadanos tienen la tranquilidad de que si se plantea un proyecto será como este, con total consenso y apoyo por todos, y desde luego no está en la idea de la Conselleria el plantear en este momento, ni en Jijona, y le tengo que decir que tampoco en otras zonas, una planta de residuos sanitarios.
Puede ser que en el futuro la necesidad nos lo exija, y creo que tendremos que tener los instrumentos para realizarlo.

No sé si ha formulado alguna crítica puntual a algún aspecto más del proyecto, pero yo quiero señalarle que estoy muy satisfecho de la colaboración del Ayuntamiento de Jijona, de todos sus grupos, de la empresa Inusa, que había hecho una gestión.
.
.
hemos podido entrar y plantear una solución, que yo creo que da más garantías a toda la zona de una buena gestión por la participación pública y privada de los residuos de esa zona, y la comprensión también de todos los ciudadanos.

Por lo tanto, señalar que es una buena actuación, que es positiva y que evidentemente, dentro de estatutos o buscando alguna.
.
.
, no, tampoco, malinterpretando algún aspecto formal, pues yo creo que no se debe desvirtuar la importancia de esta actuación.
Y, por otro lado, total tranquilidad de la transparencia que tenga que tener la gestión de la planta y que cualquier (inoïble) estará sujeta, como no puede ser de otra manera, a todos los procedimientos que se tengan que realizar.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Bé, senyor conseller, és que vosté coneix el refrany eixe que no hi ha pitjor sord que el que no vol sentir, no?
Un poc d'això és el que li passa a vosté.

Jo en cap moment he criticat el tema de la construcció de la planta, és que no sé si se n'ha adonat, o és que ja ve amb la resposta tan preparada que és que se diga el que se diga, va a assoltar-mos el que té per escrit, no?

O siga, precisament, en altres qüestions, o siga, en este mateix tema de la planta de Xixona, vosté i jo hem tingut debats, perquè precisament nosaltres també li reclamàvem una certa celeritat a resoldre el problema de Xixona, perquè consideràvem important resoldre-ho.

Per tant, nosaltres estem d'acord, absolutament d'acord, que es construïxca una planta de tractament en Xixona, com en tants altres llocs, que en eixe aspecte, ja en alguna ocasió hem xarrat, i inclús li vam advertir que entropessaria amb alguns problemes, i no seríem a la millor mosatros precisament els més conflictius en eixe tema.
O siga que els plans, si es fan bé, no basta solament fer, doncs, això, el disquet o la bona presentació, sinó que després hi ha altres coses.

Però no anava per ahí la qüestió, la qüestió al que anava era.
.
.
, però, home, s'ha constituït una empresa, que d'entrada ja xoca amb el nostre model, que quan la llei de residus es va plantejar.
És una planta on hi ha una part important de participació privada, no?
, que siga per la raó que tot coneixem?
, val, però no és el nostre model, això d'entrada.

I que eixa planta estiga construïda per una empresa que té.
.
.
, una empresa mitat pública, mitat privada, però que té com a objecte social eixe, i que vosté no acaba de desmentir.
.
.
Doncs, home, ara mateixa, la veritat és que un, si té fe pot creure que no va a fer-se això, però també se pot creure, diu, bé, un poquet més avant, com els estatuts ho permeten, doncs, ja que està ahí i se va aprovar en el seu dia, doncs, avanti, a tota màquina.
I això és aixina.

Els altres aspectes, per exemple, d'això de l'alcaldessa i tal, doncs, això és que ha eixit en premsa, ha eixit en premsa esta persona.
.
.
Me pareix absolutament necessari que l'ajuntament estiga en el consell d'administració, absolutament necessari, però com a ajuntament, no a títol personal, que pareix que és l'última notícia.
I això està d'este mateix mes publicat, no?
, això sí que me pareix un poc rar, molt rar, la veritat.

I després, home, clar que s'ha de tractar tot tipus de residu, si precisament gran part de la crítica fins a la seua Conselleria està ahí, però s'ha tractar bé, i m'estranya que la incineració de determinats residus siga el més encertat, i més en plantes ­digam­ com aquesta.

Per tant, sí que considere legítima eixa preocupació, i me dóna la impressió que vosté no ha acabat d'aclarir que no va a fer-se aixina.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Me alegro de que esté de acuerdo con la planta y el tratamiento.
Con respecto a tener fe, da igual, no se trata de una cuestión de fe, se trata de una documentación, de documentación, de proyectos aprobados, de proyectos con licencia o declaración de impacto, y de otros proyectos que no están ni planteados.
Usted especula: es que ustedes van a querer hacer eso.
Pues, no.
Estoy diciéndole que no.

¿Usted cree que las mil cosas que caben en los estatutos las vamos a hacer?
¿Por qué vamos a hacer.
.
.
?
Bueno, y es que además lo podríamos hacer, y sería nuestra obligación hacerlo, y tenemos una empresa que potencialmente nos lo permite.

Pero usted lo que está diciendo es: "Cuidado, señor de Jijona, este Gobierno es muy pérfido y muy traidor, mire lo que ha puesto en estatutos, tienen el proyecto debajo de la mesa y van a hacer además una planta muy mala, muy contaminante".
Ya me explicará usted cómo eliminamos determinados residuos hospitalarios si no es con la incineración.
"Pero seguro que no es incineración, alguna técnica rara tendrán para conseguir un proyecto que es muy bueno, que es hacer una planta con una gran financiación y que resuelve una zona, al final va a tener ese fallo".

Pues no, señor Oltra, dentro de los objetos de la empresa están esos y muchos más, dentro de los proyectos de la Conselleria, son los que he hemos explicado y no hay ningún otro más.
Si en algún momento hay alguna planta, lo habrá en esa empresa, con esa empresa, con otras o, fundamentalmente, que es lo que entendemos y apuesta la ley de residuos, es precisamente por iniciativa privada en las que hay empresas que están actuando.

Por lo tanto, tenga tranquilidad, que los proyectos de la Conselleria son lo que se han anunciado y los que se están ejecutando.

 

 

 

 

***Pregunta número 2.
497/01 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre les platges de Motilla i El Perelló de Sueca, que formula la diputada Dolors Pérez i Martí del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 27.
257).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Don Manuel Gómez, ¿ha pedido usted la palabra?
(Remors) No.
Es que aparecía en la pantalla.

Continuem amb les preguntes de Dolors Pérez i Martí, d'Esquerra Unida del País Valencià, per a formular la pregunta 2.
497.

Té la paraula la il·lustre diputada.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyor president.

Considerant que tots vostés tenen la pregunta davant seua, la done com a explicada, i espere la contestació del senyor conseller.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

El senyor conseller té la paraula.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Gracias, señor presidente.

Señora diputada.

Voy a intentar ser tan breve como usted con la pregunta.
En concreto esta pregunta se ha reiterado alguna vez.
Hay dos playas, la playa del Perelló y la de Motilla que tiene la calificación de no apta para el baño.
Porque existen puntos de vertidos al mar, de todos conocidos desde hace tiempo, cerca de las mismas; en concreto la playa del Perelló o la gola del Perelló que da salida al mar a las aguas de la Albufera.
Y.
.
.
además de otras acequias como la acequia del Rey.
Lo mismo ocurre también con la otra playa.

Las situaciones previstas, las actuaciones que tienen que dar lugar en éstas y en alguna de las pocas playas que quedan en nuestra comunidad con la calificación de no apta para el baño pues es seguir completando las infraestructuras que ya están en marcha, en concreto las que afectan a esta playa serían la estación depuradora de aguas residuales de Sueca, que es obra declarada obra de interés general, y se financia con cargo al Estado.
Su ejecución está siendo realizada por la Confederación Hidrográfica del Júcar con un presupuesto de 1.
150 millones de pesetas.
Está en avanzado estado de construcción y se ha hecho un modificado 1 para adaptarlo a unas necesidades que ha surgido posteriormente.
El plazo de finalización es el 2 de julio de 2002.

Y la otra depuradora que tiene que colaborar de forma importante a mejorar esa calidad de aguas de baño es la depuradora de aguas residuales de Albufera sur, esta Edar, que también es obra de interés general, con un presupuesto de 3.
759 millones de pesetas y que tratará las aguas residuales de l'Horta Sud.
Y va a mejorar ostensiblemente la calidad de los vertidos a la Albufera y, por tanto, los que de la Albufera salgan al mar.

Estas obras están finalizadas y se están realizando pruebas de funcionamiento, por lo que se prevé una pronta entrada en funcionamiento.
Con el funcionamiento de esta y el verano que viene el funcionamiento de la otra, pues habrá una mejora progresiva de la calidad de las aguas, que confiamos, como en otras playas, tengan como resultado que sean consideradas aptas para el baño.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

La il·lustre diputada té la paraula.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Des de fa molts anys sembla ser que la Ribera Baixa, o tot el que és la costa de la Ribera Baixa del País Valencià, no existix per a este govern, ni per a este govern ni per al govern que havia existit abans que vostés.

Anem a vore, la platja del Perelló, tant com la del Mareny, al llarg de la història i per la quantitat de turisme que vostés mateixa promulguen -els permisos a la construcció, la construcció per tant incontrolada- ha crescut de tal forma que no es pot accedir a les platges com a qualitat de les mateixes.
De forma que, per exemple, a la platja del Perelló, que podem considerar que com a entitat local menor és una xicoteta població que viuen allí, no es pot viure.
I els propis habitants estan anant-se'n de la zona, i estan anant-se'n de la zona principalment perquè les olors que produix el mar de tota la porqueria que s'acumula, en tot el que és l'espigó en eixa desembocadura de l'Albufera, no es pot viure.
Alguna de les senyories aquí presents coneixerà eixa zona.
El Perelló és una zona molt coneguda per la majoria de tots, sobretot per la seua qualitat, la seua cuina, i el que ha representat per a les classes acomodades del País Valencià.

En referència al Mareny o a la platja de Motilla, li diré que allí, efectivament, està la desembocadura de la séquia Reial.
I que al llarg dels anys, des de 1995 que s'havia d'haver donat solució, vosté, senyor conseller ­no directament vosté que al cap i a la fi és sols el conseller, però la seua conselleria­ ha obviat la necessitat de plantejar al Parlament espanyol, al departament, a la comissió pertinent, la necessitat de solucionar la situació de les aigües.

És que aquest govern està jugant a produir o desenvolupar un turisme dedicat a unes zones en lloc d'altres?
És que realment el turisme que hi ha autòcton, en la platja de Motilla o zona del Mareny, i la platja del Perelló i tota la zona que comporta o els quilòmetres que comporten entre platja i platja no han de tindre ninguna consideració?
O siga, el que vosté m'acaba de comentar no és ningun compromís amb estes zones, no és ningun compromís dintre la pregunta que jo li he fet.
Vosté s'ha limitat a exposar la meua exposició de motius i a dir-me que açò està en mans de probablement el Ministeri de Medi Ambient, de les ajudes que han de donar per a una hipotètica depuradora, 1.
150 milions de pessetes.
Quants estudis més s'ha de fer, senyor conseller?
I a més a més, allò de l'Albufera Sud, 3.
400 milions de pessetes.
I quan estaran acabats?

A un conseller, que té la responsabilitat de banyar-se davant d'una societat i contestar clarament allò que se li pregunta, el que hauria d'haver-me contestat és quan tot açò estarà solucionat, per a donar una solució digna de vida, tant al turisme com a les persones que viuen en les dos entitats locals menors, tant la del Perelló com la del Mareny, per a què no continuen tenint el mal estat de les olors de la brutedat, de la merda, que per a salvaguardar el Mareny i la ciutat de València estan tragant-se la zona concretament de la ciutat de Sueca.

Gràcies, senyor president.
I això és el que vosté m'ha de contestar, senyor conseller, quan ha d'estar acabat, quina capacitat té vosté com a conseller per a donar solució a la necessitat que en la zona en estos moments requerix.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Bueno, a la primera.
.
.
la pregunta ha sido breve y la pregunta ha sido un poquito más larga.
Me daba la sensación de que estábamos en elecciones municipales y usted era candidata a concejala del Perelló o del Mareny, porque no terminaba de entender por dónde iba usted con las críticas.
Si quiere.
.
.
(remors) Si lo ha sido entonces empiezo a entender un poco más el objeto de su pregunta y también de la intervención.

O sea, plantear que este gobierno no está fuertemente comprometido con la Albufera, con el Mareny y el Perelló es obviar la realidad.
Si analizamos la cantidad de proyectos, la mejora sustancial de la calidad de aguas de la Albufera, las actuaciones en los cordones dunares, en la regeneración de las playas, las depuradoras que le he comentado con obras comprometidas en ejecución y próximas a su terminación.
La fase siguiente a la depuradora de Pinedo, que va a suponer aportar 30 hectómetros cúbicos a la Albufera, que va a ir mejorando una calidad del agua que era mucho peor hace cinco años o hace seis años.
Que cada vez es mejor, que se está demostrando en las analíticas de calidad de las aguas.

Es evidente que en un año no se soluciona todo, pero ese compromiso de actuación en todas las áreas, ayudando a las distintas administraciones, entre ellos los distintos ayuntamientos de la zona, desde luego, lo que nadie puede obviar es la mejora sustancial de la Albufera, la mejora de las condiciones de todos esos espacios y la fuerte inversión que se está haciendo por todas las administraciones de una forma global, en solucionar todos estos problemas que existen y existen desgraciadamente, así lo reconocemos, pero desde luego, partimos de reconocer un problema y de marcar unas actuaciones concretas, que día a día están mejorando, y que vemos claramente un horizonte a tener una Albufera limpia, con unas salidas al mar de aguas de calidad, con una mejora de la calidad de estas playas.

Gracias, señor presidente.

 

 

 

 

 

 

***Pregunta número 2.
227/01 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre el projecte Ports Nets, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 26.
641).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

En la pregunta de la il·lustre diputada Dolors hem acabat el torn d'intervencions de les preguntes que se li formulen al conseller de Medi Ambient, i passem a les del conseller d'Obres Públiques i Transports, que li formula Joan Antoni Oltra del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, en concret la pregunta 2.
227.
Té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

La pregunta fa referència a un tema que isqué en els mitjans ja fa uns mesos, i era un projecte, jo crec que un projecte interessant, un projecte convenient per als nostres ports.
I és un tema que a més recolza la Unió Europea, i que pareix que algunes comunitats autònomes espanyoles, i alguna francesa també del mateix entorn mediterrani, s'han adherit, i estan coordinant esforços en el sentit de dur endavant un pla que es diu una cosa així com "els Ports nets".

Tots sabem els aspectes, diguem positius, que pot tindre els ports, però també tots sabem els aspectes negatius que l'existència dels ports, l'ampliació i la ubicació de determinats usos, especialment els esportius, etcètera, etcètera, estan duent a efecte: transformació de l'entorn, etcètera, etcètera.

Clar, tot això jo crec que està molt bé que en una zona en un marc geogràfic comú, diguem es coordinen polítiques per a intentar recuperar el que la pròpia acció humana d'alguna manera ha desfet, i que la cosa no vaja més avant.
Clar, l'estranyesa és que, segons aquestes notícies el nostre País Valencià no participava d'eixe fet.
No sabem quina raó, sí que sabem que un poc el promotor era el departament de medi ambient català.
Suposem que no deu ser eixa la raó que siguen els catalans els qui duguen això.
Perquè, vaja, això, ja seria el súmmum, tampoc seria estrany, però vaja ja seria el súmmum.

Aleshores sí que ens agradaria saber per una banda el perquè no estem en eixe projecte en les altres comunitats.
I en tot cas si és que hem d'inventar nosaltres la pólvora, si és que estem fent alguna cosa en solitari, però alguna cosa en eixa mateixa línia, perquè tot apunta que vaja en el sentit contrari.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies senyor Oltra.

Senyor conseller, senyor García Antón.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gracias, presidente.

Señoras y señores diputados.

Senyor Oltra.

Planteja vosté els motius de l'absència de la Comunitat Valenciana en el projecte de "Puertos limpios".
Jo volguera comunicar-li en primer lloc que la forma de seleccionar els participants en els programes comunitaris.
.
.
hi ha una administració territorial que normalment lidera els projectes, que convida lliurement a altres administracions autonòmiques, o a altres administracions, per a què participen en eixe projecte.
I una volta eixa iniciativa s'ha materialitzat d'una forma mínima, aleshores se sol·licita a la Unió Europea la seua inclusió o no en algun programa europeu.
De eixa manera la Generalitat Valenciana participa, conjuntament en altres regions també, en altres projectes europeus com poden ser el de "Modelos territoriales sostenibles en espacios litorales mediterráneos".

En el cas concret del projecte de "Puertos limpios" és una iniciativa que ha impulsat, com molt bé deia vosté, la Generalitat Catalana.
Que encara no ha sigut inclosa en cap programa de la Unió Europea, almenys que mosatros coneguem, fins ara no ha sigut inclosa.
I quant a la inclusió o no de la Comunitat Valenciana, es deu fonamentalment a què en un principi, que és quan es va presentar això, no vam ser convidats.
No obstant això, sí que mos vam interessar per eixe projecte, perquè mos pareix que pot ser un projecte interessant, i un projecte de futur en el que estem establint algun contacte per vore la possibilitat d'inclusió, suposant que anara avant en el tema de la Comunitat Europea.

Deixant a part este assumpte, jo sí que volguera assenyalar que la Generalitat està treballant des de fa algun temps en altres qüestions.
Per exemple, hi ha una sèrie d'acords internacionals com el Marpol, que establix la prohibició d'abocaments al mar des dels barcos.
I també mosatros hem equipat els ports de la Generalitat Valenciana en les instal·lacions necessàries per a què es facen càrrec, en estos casos, dels rebuigs dels barcos i evitar que s'aboquen al mar.

També tenim un pla sistemàtic de recollida d'olis i d'aigües brutes; en les distintes obres d'urbanització que han realitzat en els ports també s'ha tingut en compte el recollir les aigües residuals tant com les aigües brutes, per a evitar que vagen a les dàrsenes els seus abocaments.
També hem inclòs en les contractes de la neteja la disponibilitat de contenidors i recipients per a residus, i conjuntament amb la Conselleria de Medi Ambient, hem realitzat un inventari d'abocaments en els ports autonòmics.

En definitiva, senyories, els ports valencians tenen un nivell jo crec que molt adequat de neteja mediambiental, i complixen sobradament els estàndards internacionals.

Finalment, volguera ressaltar també altres iniciatives que estan impulsant les autoritats portuàries, en este cas dels ports estatals de la comunitat, els d'interés general, com és el projecte Ecoport, que està desenrotllant l'autoritat portuària de València en els ports que gestiona: València, Sagunt, Gandia.
Esta iniciativa ha sigut aprovada en un programa Life de la Unió Europea, i s'està treballant en la implantació d'un sistema de gestió mediambiental, que permetrà oferir servicis segurs i ambientalment saludables per a tot el món.

En principi, açò és tot.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat, senyor Oltra, té vosté la paraula.
(Pausa) Vol polsar, per favor?

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Ara.
Gràcies.

Bé, senyor conseller.
Home, les notícies, quan es van publicar, no anaven en la línia del que vosté acaba de dir.
El que deien era que la Comunitat Valenciana havia preferit mantenir-se al marge del projecte.
Vosté ara diu que és que no els van convidar.
Igual tocarà cridar al conseller de medi ambient català a vore exactament què és el que ha passat ahí.

La realitat és que estem fora del projecte, almenys d'un projecte que està presentat, que pareixia interessant i que a nosaltres segur que ens interessa.
Perquè no solament jo discrepe d'eixa visió tan optimista dels nostres ports, molt més quan hi ha tota una sèrie de projectes que després inclús motiven alguna pregunta d'ampliacions, etcètera, etcètera.

Llavors, jo crec que un projecte europeu com aquest, el qual ens permet rebre determinades subvencions, sempre és interessant, pel dos aspectes: perquè millora la qualitat del nostre entorn i, fonamentalment, perquè ens permet fer-ho amb fons europeus que vénen.

Llavors, sí que demanaríem que en la mesura del possible s'intentara incorporar o forçar la incorporació del nostre país a eixe projecte, en el qual participen Balears, Catalunya i Llenguadoc-Rosselló francés.
O siga, que és una iniciativa de l'arc mediterrani eixe famós que s'anomena per a tantes altres coses, encara que queden altres comunitats autònomes, però almenys pareix que el més proper està ahí.

Llavors, sí que demanaríem que eixe esforç que diu vosté ara que es va fer en el seu moment, que d'alguna manera es reprenguera, però incorporant-mos, perquè jo crec que als ports nostres els fan falta de veritat.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor Oltra, jo crec que podem presumir de tindre un manteniment i explotació de ports valencians com m'atreviria a dir que possiblement en tot l'arc mediterrani no estan.
El nivell de neteja, el nivell de la qualitat de les aigües que tenim mosatros en els ports valencians, jo crec que és molt, molt, acceptable.

Crec que, sense cap dubte, prou millor que altres que estan fent ara eixe projecte, que mos pareix bé, mos pareix de futur.
I que sense conèixer les raons, eixos projectes ­igual que altres hem liderat mosatros, d'ordenació del litoral, i estan endavant­, en este cas els ha liderat Catalunya.
No hem tingut coneixement d'ells, i quan l'hem tingut, mos posat en contacte amb ells.
Però encara no té cap aprovació europea de cap tipus.
Mos pareix que és interessant sempre estar en eixe tipus d'iniciatives, perquè és treballar pel futur.
I en eixa direcció estem fent-ho.

Però hui tenim un ports que jo crec que podem sentir-mos orgullosos d'ells, del nivell que tenen, d'explotació, de neteja i d'atractiu.

Moltes gràcies.

 

 

***Pregunta número 2.
228/01 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre l'eixida de sediments contaminants del pantà d'Elx, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 26.
642).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Una altra pregunta, que fa referència a un tema que també hem xerrat ja en alguna ocasió.
I és el tema del pantà d'Elx.
És un pantà.
.
.
bé, històricament em pareix que és un dels més antics, inicialment.
Després es va enderrocar amb algunes avingudes d'aigua.
I es troba en una situació en aquestos moments prou llastimosa.
Fa cosa de cinc o sis anys, una avinguda d'aigua trencà la comporta, una comporta que estava ahí sense funcionar fa molts anys.

Jo sé que este tipus de qüestions ­m'avance­ corresponen a la Confederació Hidrogràfica, però com ací.
.
.
Clar, tornem a allò de sempre: quan interessa és competència nostra, quan no interessa és de qualsevol menys de mosatros.

Però, bé, el problema la veritat és que el tenim mosatros.
El té, en primer lloc, la ciutat d'Elx, després la ciutat de Santa Pola i després la mediterrània, perquè tot el que aboca.
.
.
allò té allí sediments de fe segles, segurament.
I a més, molt contaminants, perquè vosté sap que el riu Vinalopó, que és el que al final passa per ahí, allò duu de tot excepte aigua.
I, clar, tot això està dipositat en eixe pantà durant un xorro d'anys.
Quan hi hagué eixa avinguda d'aigua, en trencar la comporta de colp, allò va eixir.
.
.
i estigué tirant la porqueria que allí havia acumulada durant mesos.
I cada volta que hi ha unes pluges importants torna a passar.

Cal tindre en compte que a banda que això creua tot el poble Elx, afecta també al parc natural de les Salines de Santa Pola, perquè el Vinalopó no té desembocadura i passa per allí.
O siga, que és un problema.
La presa és privada, que és un altre problema, probablement.

Però, bé, algú haurà de donar solució ahí.
Jo sé que han fet reunions en gent de la seua conselleria, inclús en el seu director general, quan era comissari d'aigües, el senyor Pedro Marco, que ha estat per ahí per varies voltes.
Tot el món ha anat ahí i tot el món ha fet promeses, però allò està igual que el dia de la riuà, i d'astò ja fa set o huit anys.
Què va passar?
Hem d'esperar que acabe d'enderrocar-ho una segona riuà o què es va a fer?
Buscar subvencions, expropiar-ho, comprar-ho?
No sé, alguna fórmula que evite eixa sensació cada volta que plou que continua eixint tot el que hi ha allí ficat riu avall.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

Senyor Oltra, fins jo mateix vaig estar reunit, sent no sé si subsecretari o director general de la conselleria d'Obres Públiques, amb els propietaris de la parà major del pantà, que són els propietaris del pantà.
Vosté sap que jo crec que hui és una infrastructura hidràulica, però que no té un ús com a tal infrastructura hidràulica per diverses raons: una, per la situació i les característiques d'eixe embassament, un del més antics d'Espanya en companyia del de Tibi, que també està allí en la província d'Alacant, i el d'Almansa.
És un valor més històric i un valor ve a ser eixa de les preses.
.
.
.
i de la necessitat d'aigua que hi hagut en la Comunitat Valenciana i en la província Alacant des de fa molt de temps.
I crec que això és el que fonamentalment cal respectar d'eixa obra tan emblemàtica que hi ha allí.

Però és cert que és una obra privada.
És una obra d'uns propietaris i que almenys devien tindre l'obligació de mantindre-la en condicions.
Però el fet que no siga productiva, que d'ella no es puga utilitzar res, fa que també s'abandone.

Jo vaig estar en contacte aleshores amb ells i amb la Confederació per vore de quina manera es podia fer.
I sé que no fa molt també han tingut algunes reunions.
Jo, després de tot este tipus d'actuacions, vore que la confederació.
.
.
bé, dins de la problemàtica que té de solucionar els problemes de l'aigua.
.
.
A la millor esta no siga un problema de problemàtica d'aigua, però sí és un problema de tindre allí una infrastructura que cal condicionar.

Estem veent, en companyia de la pròpia confederació, com a patrimoni històric de l'aigua, fer una actuació en eixe embasament, igual que també en el de Tibi, que mos permeta no sols ser capaços de treballar en el futur del Pla Hidrològic Nacional i del transvasament d'aigües de l'Ebre per a garantir el futur, sinó tindre una memòria històrica també del que s'ha fet en altres anys i poder reacondicionar eixes actuacions.
Estem veent, en companyia de la confederació, un projecte que a eixos dos embasaments més emblemàtics de Tibi i d'Elx poder condicionar i poder millorar ja no com a utilització de l'aigua, sí com a utilització simbòlica del que signifiquen eixes obres.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Efectivament, senyor conseller.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un moment, senyor diputat.

Senyories, jo els pregue, per favor, que guarden, a aquells que estiguen parlant, el silenci oportú.
Moltes gràcies.

Senyor diputat, té vosté la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Efectivament, el pantà, com havia dit, és un dels més antics.
La veritat és que té mèrit.
Inclús té aprovat per esta Cambra, per unanimitat, la seua sol·licitud de declaració de bé d'interés cultural.
I, bé, estan fent-se gestions en aquesta legislatura per a formalitzar eixe desig d'aquestes Corts.

Per tant, efectivament, estem parlant d'un pantà que té una història molt important, encara que hidrològicament parlant siga una cosa molt xicoteta, perquè la capacitat crec recordar que era 0,4 hectòmetres cúbics.
O siga, una cosa molt poqueta.
I que damunt, conforme està ara, uns quants litres li'n caben, perquè la veritat és que allò està mal.

Però, clar, a mi tot això em pareix bé, i ho recolzem.
Recolzem que mantinga eixes declaracions que servisca per a recuperar eixa memòria històrica, però el problema de veritat és el que no s'ha resolt, perquè allò està obert.
I gota que entra, gota que ix directament, arrossegant el que trobe allí.
Clar, el cabdal és molt xiquico, no passa normalment res, excepte quan ve una avinguda d'aigua, que cada ics temps vénen aigües fortes i arrossega el que hi ha allí i duu cap avall.
I, clar, mentre eixa comporta no s'arregle, el problema està, perquè és com si estiguera la porta oberta perquè passe tot el que haja de passar.

Eixe és el gran problema que té el pantà.
Per tant, eixe és el problema que cal resoldre, a banda d'altre tipus de qüestions.
I ahí sí que crec que o s'obliga a algú que ho faça o es fa mitjançant ajudes, subvencions, el que siga.
Però és que eixe és el problema que té la nostra ciutat i la comarca.
Per tant, això és el que cal resoldre, diguem, amb prioritat inclús a altres.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor Oltra, estic d'acord amb quasi tot el que vosté diu, però no en tot.

Perquè d'alguna manera problema hidràulic, problema hidrològic per la comporta que estiga oberta o tancada, pràcticament no n'hi ha.
No n'hi ha, perquè el que sí que està fent hui eixe embasament és com un embasament que alivia aigües, un embasament que si té una avinguda molt gran reté aigua i va deixant-la eixir perquè eixa comporta estiga oberta.
O siga, va laminant, va regulant el cabdal que va.
I això és bo, això no és problemàtic.

El problema que aboque aigües brutes o netes no és un problema que estiga obert o tancat, no és un problema que estiga romput o no estiga romput.
És un problema de les característiques del que hi ha emmagatzemat en eixe embasament de fa temps i que cal solucionar-ho d'una altra manera, netejant, arreglant i donant-li condicions mediambientals a allò.

Però li repetisc.
Estem treballant en un projecte que no sols va a anar al tancament, que serà prioritari i serà el primer, sinó va a la recuperació, a la rehabilitació de dos infrastructures hidràuliques, que si bé com a infrastructura hidràulica no tenen hui un importància rellevant per a la regulació d'aigües, sí que com a memòria història de l'aigua i del que s'ha fet en la comunitat esta en els temes d'aigua és un símbol que crec que hem de mantindre.

Gràcies.

 

 

***Pregunta número 2.
232/01 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre l'ampliació del port esportiu de Dénia, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 26.
646)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

L'il·lustre diputat Joan Antoni Oltra, té la paraula per a defendre la següent pregunta.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Senyor conseller, hem arribat a la de.
.
.
també a tocar el tema dels ports altra volta, els ports eixos que jo crec que són una miqueta conflictius.

Tenim ara el cas de l'Ajuntament de Dénia, el port de Dénia, que es va acollir, encara que no per unanimitat en el seu ple, a eixa fórmula que la seua conselleria va permetre sobre que els ports pogueren ampliar-se sense necessitat de demanar estudis d'impacte ambiental.
I això me pareix una qüestió delicada, lletja inclús.
Jo crec que si s'ha de demanar estudi d'impacte ambiental, probablement siga este un dels temes on més incidència cal fer, a pesar que com està davall de l'aigua no es veu aixina en principi, però les conseqüències poden ser molt negatives.

Per tant, la veritat és que crec que és un tema que hauria de resoldre, diga el que diga la legislació estatal.
.
.
o siga, s'hauria de ser en eixe aspecte.
.
.
nosaltres que tenim una costa tan important, exigents, perquè ens va el futur en eixe tipus de qüestions.

Bé.
Dénia està ampliant el seu port, està fent ahí tota una sèrie d'instal·lacions, més altres que s'anuncien cada ics temps i que motiven una preocupació important.
Perquè, bé, allí està.
.
.
Ja crec que hem tingut algun debat vosté i jo sobre el tema d'aquest port, el que passa en la part de dalt, el que es diu l'escollera nord, i tot este tipus de qüestions.
Hi ha una preocupació també pels pescadors, que va a ser d'ells.
El port de Dénia és un port important a eixe nivell, lògicament pel tema ecologista, etcètera, etcètera.

Què va a passar ahí?
O siga, està construint-se tot el que va a construir-se?
O hi ha previsió de fer realitat això que se diu de construir una espècie d'astilleros per allí, que poden tindre afecció negativa, que si uns centres comercials que també s'anuncien, inclús una sèrie d'edificacions d'oci ­o de negoci, com se vullga dir­; tot això que aniria en benefici d'uns quants, això també és cert, però en detriment de la població, digam, autòctona o lligada tradicionalment a l'explotació del port.

Sí que ens agradaria que ens diguera com se troba eixe hipotètic pla d'ordenació del port, què va a fer-se amb eixe gran solar que queda allí tan apetitós, eixe mos tan apetitós que queda; com està el tema, que de quan en quan ix, de si l'ampliació també del port esportiu.
Eixe tipus de qüestions que són les que sap vosté que motiven una preocupació almenys en una part important de la població.
Ja no dic tota, perquè sé que hi ha gent de l'ajuntament, lligada, lògicament, al seu partit i a altres, que ha votat a favor, però hi ha una part important que no veu les coses tan clares.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller,

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

Senyor Oltra.

Jo crec que hi ha una confusió, amb motiu possiblement de la nota que va aparéixer en la premsa en aquell moment sobre l'acord de l'Ajuntament de Dénia favorable, que es fea solidari, diríem, amb la nova possibilitat que oferíem des de la conselleria en el sentit de possibilitar l'ampliació dels ports esportius.

Eixa és una modificació del pla de ports puntual, que l'únic que diu és que s'obri la possibilitat de, on hi ha un port esportiu, poder-lo ampliar.
A mosatros sempre això mos ha paregut positiu perquè, en definitiva, si en la costa hi ha uns punts que ja tenen una afecció determinada perquè allí hi ha una instal·lació portuària, que eixa instal·lació se puga millorar i ampliar, si hi ha unes necessitats objectives.
En principi, això és millor que crear una altra instal·lació nova, que segur que ocasionaria un major impacte ambiental.

Però és que a més d'això se diu: "I a més, eixa ampliació no estaria sotmesa a ninguna tramitació d'impacte ambiental".
No.
Jo no sé d'on s'han tret eixe tema.
Això no és de veres.
Això no és de veres perquè no pot ser.
En definitiva, estem parlant d'un decret que ha de modificar un pla de ports que té un rang normatiu molt inferior a una llei d'impacte ambiental, que és la que diu quins són els projectes que han de sotmetre's a declaració ambiental i quins no.
O siga, que sense ningun dubte també eixa ampliació ha d'estar sotmesa a una declaració d'impacte ambiental, igual que si fóra un port nou.
Aquelles garanties existixen totalment.

Per tant, eixa nota de premsa a l'únic que fea referència era que l'ajuntament no estava dient que s'ampliara el seu port, sinó que a eixe decret de possibilitat donava el seu vistiplau, el seu acord, perquè no li pareixia malament.
I a mi això me pareix sensat.

Referent a allò que està fent-se en el port de Dénia o que no està fent-se en el port de Dénia, mire, en el port de Dénia s'ha fet allò que no s'havia fet mai.
En definitiva, hi havia una planificació antiga de fer una ampliació dels molls comercials, i ahí estava, i el que hem fet és eixa planificació per a un projecte de construcció i fer-la.
I hui tenim un port de Dénia amb unes condicions de futur que no tenia fa un any o fa dos anys, perquè açò s'ha acabat fa molt poquet.

Això permet unes possibilitats, i tenim un pla d'ordenació, sense ampliar el port, d'eixes possibilitats: ampliar la zona d'amarratges esportius públics, canviar on van els amarratges dels grans vaixells comercials a la zona nova, alliberar l'anterior; en definitiva, ordenar allò, millorar-ho, d'acord amb un pla que està previst, i que no me duia aquí perquè creia que no era el motiu de la seua pregunta.
Però que el que està fent-se és millorar les actuacions.

Hui el port de Dénia és, sense ningun dubte, un dels ports autonòmics més importants.
Té una labor fonamental de connexió amb les Illes Balears, sobretot amb Eivissa, d'alimentació, de construcció, de passatgers, increïble.
Té una activitat fonamental.
I calia donar-li unes condicions que pogueren amarrar perfectament, que poguera haver un creixement comercial, i això és el que s'ha fet.

Crec que això és bo.
És bo per a Dénia, és bo per al port i és bo per a la comunitat, i en eixa línia estem fent-ho.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra, té vosté la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

La veritat és que en eixe aspecte, com en tants altres, tenim posicions totalment distintes, perquè clar, com se pot dir a voltes que s'ha de racionalitzar el creixement urbanístic en el territori?
Perquè és que en el territori no cap tot.
Ja quan parlem del mar ahí pareix que no hi ha límit.
O siga, els ports esportius, home, més que fer on no n'hi ha, ja que tenim uns quants ports, siga l'afecció quasi la que siga, ja acabem de rematar-la.
O siga, l'ampliem perquè, ja que estan fotuts, un poquet més i s'acaba de liquidar el tema, no?
Home, igual el que cal plantejar-se en alguns llocs és dir: fins ací podem arribar.
És que no cap ningun més.

Clar, sempre hi haurà gent que voldrà gastar-se els diners amb el seu barquet i tal, però bé, tornem un poc a allò altre, o siga, sempre hi haurà gent disposada a ocupar qualsevol territori.
Això no dóna carta de llibertat per a fer-ho.
Jo crec que estiga el port esportiu o no estiga, a la millor allí és on se pot fer alguna ampliació, però en la majoria de llocs eixes ampliacions són molt costoses, ecològicament i ambientalment.
Per tant, en eixe aspecte mantenim posicions molt distintes.

Home, sí que m'agradaria, que era una de les preguntes que li féem, era en quina situació se troba eixe pla d'ordenació del port, i què va a passar, perquè això sí que és una preocupació allí en la ciutat.
Perquè s'han anunciat tota una sèrie de plantejaments, alguns d'ells amb un cost important a nivell d'ocupació d'eixe solar, per dir-ho d'alguna manera, que queda alliberat ara en alguna de les propostes que el pla planteja.
I, lògicament, tot això pot tindre beneficis per a uns quants però perjudicis per a la majoria de la població, que damunt és la que du allí tota la vida, des dels pescadors a la gent del poble, que el que menys li abellix és vore's enfront de la línia del mar tota una sèrie d'edificis, que poden ser econòmicament molt rendibles per a alguna gent, però que li van a trencar absolutament la vista i la possibilitat d'accedir a eixe mar que fins ara ha sigut d'ells.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller, senyor García Antón.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Senyor Oltra.

Mire, ahí hi ha un pla que aproximadament és de l'any 1992, que allò que està fent-se és respectant-se totalment.
Per a completar eixe pla falta construir l'estació marítima.
Mosatros hem fet l'ampliació dels molls per als passatgers, la zona de varadors i la reparació i la urbanització de la zona coneguda com el Rasset, actuacions totes elles que es troben en un procés de realització en este moment: realització de projectes, realització de condicionament.

Dins d'eixe pla no se contempla l'ampliació del port cap a fora, sent totes les obres previstes interiors al port.
Una part dels varadors pot requerir un farciment que afecte un poc, segons les necessitat, fora del que hui són eixes instal·lacions, pot ser això, que tampoc està clar.

Per tant, no hi ha ningun pla d'ampliació previst definitiu en aquella zona, ni tan sols per a instal·lacions nàutiques esportives ni per a res.
El que s'ha fet és seguir una planificació que hi havia, fer la construcció i posar-la en marxa.

Jo crec que hui Dénia, i no sols el municipi de Dénia sinó els municipis a què el port este pot afectar en la seua àrea d'influència, estan contentíssims de l'actuació que s'està fent i del que pot ser el futur d'eixa millora i definitiu acompliment d'una programació que hi ha.
Ara, totes les programacions, per suposat, tenen la possibilitat, en un moment determinat, com un pla general d'ordenació del municipi, de sofrir les modificacions que, democràticament i legítimament, tot el món té dret a poder plantejar.
Aquí la veritat no és de ningú, gràcies a tots (rient-se), no?
La veritat és d'acord amb les circumstàncies i com legalment se pot fer açò.

Jo crec que el que està fent-se allí fins ara està avalat i autoritzat per tot el món.

Gràcies.

 

 

 

***Preguntes números 2.
467/01, 2.
468/01 i 2.
469/01 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre la pràctica d'abocar aigua salada al clavegueram a l'Alfàs del Pi, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista­Progressistes (RE 27.
169, 27.
170).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

L'il·lustre diputat senyor José Pérez Grau, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, formula les preguntes de la 2.
467 a la 2.
469, les dos incloses, al senyor conseller d'Obres Públiques i Transports.
Té la paraula.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Vol la casualitat que estiguem parlant d'aigua salada contínuament.
No estava previst aixina, però s'ha combinat de manera que en pocs dies n'hem parlat unes quantes vegades.
Per tant, vaig a obviar-li tot el tema.
Vosté sap perfectament que és molt greu que aigua salada vaja a la xarxa de clavegueram en qualsevol part de la Marina Baixa per les implicacions que té cap a la terra després, i per això ja passe directament a formular-li les preguntes.

Coneix la conselleria aquesta anomenada pràctica habitual d'algunes empreses constructores de la platja de l'Alfàs del Pi que aboquen aigua salada al clavegueram general de la població?

Quines mesures i quina solució va a donar la conselleria per a evitar que d'algunes empreses constructores de la platja de l'Alfàs del Pi aboquen aigua salada al clavegueram?

S'ajusta a la legalitat que les empreses constructores aboquen l'aigua resultant dels seus treballs a la xarxa general de la població?

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Senyors diputats.

Senyor Pérez Grau.

Jo crec que este és un tema que l'hem debatut tant i hem parlat tant d'ell que podíem passar quasi olímpicament.

De totes formes, vosté coneix perfectament la preocupació que tenim per eixe tipus de qüestions, les actuacions que estem duent a cap, i també sap que si bé des de l'Adminis-tració autonòmica, des de la Generalitat, la conselleria, estem fent moltes actuacions en el tema de l'aigua, en el tema del sanejament, depuració, altres administracions també tenen competències.

Aquí jo crec que hem d'anar acostumant-nos cada vegada més que cada un complisca amb la seua obligació.
Perquè per a demanar tot el món pareix que té dret, però per a després complir les seues obligacions i fer allò que ha de fer, pareix que menys.

Els abocaments d'aigua al clavegueram és un tema en què mosatros des de l'Entitat de Sanejament estem exigint als ajuntaments que facen el seu pla de control, col·laborem amb ells a fer el pla de control d'abocaments, si fa falta, i l'ordenança municipal d'abocaments.
I no sols que la facen, sinó que tinguen la policia suficient per a complir-la i per a dur-la a cap.
Perquè si no, les aigües mos apleguen a la depuradora amb una qualitat que no és la millor qualitat, sobretot quan tu vols depurar eixes aigües i tornar-les a reutilitzar.

I el cas quan està fent-se una obra i en els soterranis apareixen aigües que tenen un índex de sal molt fort, jo crec que és un crim que des de l'ajuntament no se controle eixa qüestió, sobretot si és en zones on hi ha clavegueram separador d'aigües pluvials i d'aigües residuals.
I això se pot solucionar perfectament.

En definitiva, crec que és una obligació dels municipis i una obligació que havien de complir, perquè si no, el cost de la depuració s'augmenta de forma notable.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat, té vosté la paraula.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Vaig a ser molt breu i ni tan sols vaig a consumir el torn.
Únicament dir-li que és molt fàcil en la zona de què estem parlant, perquè el nivell freàtic està allí, que a penes intenten foradar una mica per a fer qualsevol cosa, els mateixos fonaments o inclús si fan alguna planta de garatge, aparega l'aigua.
I ja que va a produir-se de nou que s'utilitzen bombes per a traure-la d'allí ­i ja m'ha dit vosté de qui és la responsabilitat, queda ja controlat­, cas que això, eixa responsabilitat no es duga a terme, podem fer algun tipus de denúncia cara a la conselleria?

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller, senyor García Antón.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Sí, sense ningun dubte.
Des de l'Entitat de Sanejament se duen eixe tipus de controls també, i coneixem perfectament la qualitat d'aigua que entra a la depuradora, i quan la qualitat de l'aigua que entra a la depuradora és d'unes característiques determinades, li diem als ajuntaments que han de fer un control dels abocaments.
I sobretot en aquella zona, on la necessitat d'aigua és tan important i fa falta reutilitzar les aigües.

Jo crec que eixa col·laboració seria bona i mosatros prendríem bona nota d'això.

Gràcies.

 

 

 

 

 

***Pregunta número 2.
391/01 2.
392/01 i 2.
393/01 al conseller d'Indústria i Comerç, senyor Fernando V.
Castelló Boronat, sobre l'obertura d'un establiment de fabricació de formigó a la Vila Joiosa, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista­Progressistes (RE 26.
960, 26.
961 i 26.
962).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor García Antón.

Finalitzat el torn de preguntes a la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, passem a la Conselleria d'Indústria i Comerç.
Formula les preguntes l'il·lustre diputat José Pérez Grau, la 2.
391, 2.
392 i 2.
393.

Té vosté la paraula, senyor diputat.
(S'interromp la gravació) Vol polsar?
Moltes gràcies.
Té vosté la paraula.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Al poble de la Vila Joiosa hi ha una empresa que vol ubicar una planta per a la construcció de ciment, però en una zona que està altament qüestionada per part de l'oposició o dels veïns que viuen allí.
En fi, vosté ja té tota una sèrie d'antecedents que li he ficat en la pregunta perquè puga atendre la resposta d'una forma concreta al cas que ens remetem, i el que volia dir-li és, a més de manifestar-li la preocupació de tots els habitants de la zona, passe directament a formular-li les preguntes.

És coneixedor el senyor conseller de les múltiples al·legacions presentades sobre això?
Quina és la posició de la conselleria?
Donaria la conselleria el vistiplau a la instal·lació d'aquesta activitat?

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor Pérez Grau.

La Conselleria de Industria creo que usted sabe perfectamente que es competente en la autorización de proyectos de instalaciones industriales, según las normas vigentes en materia de seguridad industrial, delegadas por la Administración general del Estado.

Esta responsabilidad la comparte con otros departamentos de la Generalitat y con el ayuntamiento en que se emplaza el establecimiento cuando la actividad implicada requiera de su aprobación.

Ante la presentación de un proyecto técnico de esta naturaleza, debe realizar el estudio de componentes y características informados, tales como instalaciones eléctricas, maquinaria, aparatos y herramientas a utilizar para ver si cumple con la normativa de seguridad industrial antes citada, normativa de seguridad industrial.

La autorización de la conselleria para la instalación de una fábrica de este tipo se hace teniendo en cuenta esta normativa, pero no es resolutiva, ya que hace falta la del ayuntamiento en cuyo municipio se establezca en concreto la licencia de actividades calificadas que expide el Ayuntamiento.

Entrando a considerar la actuación particular sobre el caso, se sustancia a través del Servicio Territorial de Industria de Alicante, que es el competente en este asunto.
Y, en este sentido, le informo que el promotor de la instalación a la que hace referencia su señoría presentó el proyecto ante ese servicio con fecha 6 de febrero de 2001, fecha a partir de la cual se inicia el correspondiente expediente de inscripción ante el registro de establecimientos industriales.

En la documentación aportada no figura ninguna alegación adicional de las que pudieran haberse hecho, no porque no existan, o no porque no podrán existir, sino porque no es preceptivo presentarla ante la administración de la Conselleria de Industria, que corresponde hacerlo ante el Ayuntamiento, el cual decide conceder la licencia de actividad tras evacuar informe la comisión municipal encargada de estudiar las actividades calificadas, como yo creo que su señoría perfectamente sabe.

El Servicio Territorial de Industria examinó el proyecto y solicitó, el 21 de marzo de 2001, la entrega de certificaciones y otra documentación al promotor del establecimiento proyectado.
Respecto de las alegaciones que existieran, aún en el caso de haberse acompañado del expediente, no podemos pronunciarnos, puesto que ello significaría excedernos en el ejercicio de las competencias que nos corresponden al entrar en jurisdicción ajena.

El promotor contesta el 28 de mayo siguiente en el sentido de solicitar prórroga adicional para presentar lo solicitado por el Servicio Territorial, sin que hasta la fecha se haya cumplido con lo requerido, situación que pudiera explicarse por la existencia, quizá, de dificultades en el desarrollo de la tramitación del proyecto ante otras instancias, ante otras administraciones o departamentos de la propia Generalitat Valenciana.

Con todo, quiero hacer saber a su señoría que esta conselleria está obligada a conceder la autorizaciones de establecimiento, sea cual sea la actividad que vaya a realizar, siempre que aporte en regla la documentación requerida por la legislación vigente en seguridad industrial, sin ser esta actuación concluyente, ya que otra Administración, en este caso como le decía y usted sabe perfectamente, la municipal, es la competente en la concesión del permiso definitivo para su entrada en funcionamiento.

Hasta ahora hemos actuado según ley y así vamos a seguir procediendo en adelante, como no podía ser de otra manera.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, com a nota dir-li que la formigonera està ja construïda, no està començada la seua activitat, però sàpiga que està construïda.
I allò important és conéixer si l'Ajuntament li ha enviat a vosté tot l'informe de què efectivament és compleixen tots els requisits, que efectivament té intenció de donar-lo, tot el que vosté haja demanat, per emetre l'informe al que fa al·lusió respecte a seguretat industrial.
Ja done per entés, per suposat ja ho coneixíem abans, que l'administració municipal és la competent i que, per tant, serà l'administració municipal la que tindrà l'última paraula.

El que jo voldria que vosté ressaltara és el següent: ¿es pot prendre algun tipus de mesura per part de l'Administra-ció pel fet que la formigonera estiga ja feta quan aparentment no té llicència per a construir-se?
Primera pregunta.
I segona: a nivell de conselleria ¿es té tota la informació que s'ha sol·licitat a l'Ajuntament per a dictaminar sobre la seguretat indústrial?
Eixa pròrroga a la que vosté ha al·ludit que van sol·licitar els promotors, ¿quin venciment té?
Perquè no m'ha comentat eixe tema.

Jo crec que allò important és que tinga clar la conselleria, per a fer pressió allà on puga, que la gent que viu a la zona no ho vol; que hi ha dos col·legis propers, un d'ells de discapacitats; que això augmentaria el soroll d'una manera inacceptable, perquè és una zona residencial; que hi ha indústries d'alimentació just a la vora i vosté coneix perfectament, perquè supose que haurà viscut en alguna d'elles, el que suposa que estiga una formigonera, la pols que genera, ho cobreix tot completament.
Jo he estat en algunes i li puc dir que fins els melers que hi ha a la vora acaben secant-se.

Senyor conseller, reiterar-li les preguntes que són de major interés per a mi: si ha rebut tot el que cal per a emetre l'informe sobre la seguretat industrial, quan s'acaba la pròrroga i si el fet que estiga la formigonera feta pot interrompre el funcionament i tots els tràmits que estan duent-se endavant, i si es pot prendre algun tipus de mesura en contra pel fet que s'haja fet la construcció sense tindre llicència.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller, senyor Castelló.

 

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor Pérez Grau, usted en la pregunta introduce algunos elementos que desde luego no son competencia de esta conselleria.
No es competencia de la conselleria la licencia para construir la hormigonera, ni tampoco, como le he dicho antes, la licencia de actividad.

En cualquier caso, le reitero, y le he dicho cómo está el expediente y está abierto.
Hemos solicitado información adicional para poder en su caso dar o no el informe sobre la seguridad industrial, que es lo que nos compete.
No le puedo decir más que está abierto y que mientras no tengamos la documentación y se cumplan los requisitos que la ley marca en lo que se refiere a seguridad industrial, tenga la certeza de que el informe sobre seguridad industrial no saldrá de la conselleria.
No podría ser de otra manera nada más que cumplir la ley tal cual.

Luego ha hecho algunos comentarios, que es cierto que hay plantas de hormigón que producen mucho polvo.
Pero también es cierto que la tecnología avanza y avanza de forma importante y hay otras plantas en el mundo de hormigón recientes y de reciente construcción en donde se puede ver perfectamente que no hay, no hay, algunas de las molestias que usted acaba de comentar.
Yo en estos momentos no tengo certeza, certidumbre, sobre cuál es, precisamente, el desarrollo desde el punto de vista tecnológico para evitar ese tipo de molestias, es decir, polvos, ruidos, etcétera, de la planta a la que usted se refiere.
Y entre otras cosas porque también nos falta, desde el punto de vista de la seguridad industrial, la documentación que le acabo de decir.
Está abierto el expediente y, por lo tanto, otras instancias serán las competentes para en su caso también tomar iniciativas si han incumplido legislación a la hora de construir o a la hora de agrandarse en los procesos de construcción de la propia planta.

Nosotros tenemos que circunscribirnos exclusivamente a las competencias que tenemos y, ya le digo, es el momento en el que está y cómo está la situación de este expediente; bien, cuando tengamos más información, no tengo ningún inconveniente, bien sea a respuesta a alguna pregunta o personalmente el señor diputado pasa por la conselleria, informarle periódicamente de cuál es la situación.

Nada más y muchas gracias.

 

 

 

***Pregunta número 2.
398/01 al conseller Justícia i Administracions Públiques, senyor Carlos González Cepeda, sobre el funcionament de la fiscalia de menors d'Alacant, que formula el diputat Antonio Torres Salvador del GP Socialista­Progressistes (RE 26.
967).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.
(Pausa)

Hem acabat les preguntes dirigides al conseller d'Indústria i Comerç.
Ara corresponen les preguntes al conseller de Justícia i Administracions Públiques, que és la pregunta 2.
398 i que la formula el senyor Antonio Torres Salvador, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, sobre el funcionament de la Fiscalia de Menors d'Alacant.
Donat que l'il·lustre diputat es troba present i el senyor conseller també, té la paraula el senyor Torres.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor conseller, transcurridos ya nueve meses desde la entrada en vigor de la Ley penal del menor, a los que habría que sumar el año de vacatio legis, pensamos que es tiempo más que suficiente para que tanto los juzgados de menores de la provincia de Alicante, como la Fiscalía de Menores, estuviese funcionando a pleno rendimiento.

Cuando hicimos la pregunta en el mes de mayo, la verdad sea dicha es que la situación de la fiscalía de Alicante era una situación total y absolutamente caótica.
En estos momentos, después de los últimos acontecimientos ocurridos en algunos centros de menores de la provincia de Alicante, pensamos que no han mejorado las cosas y volvemos a insistirle en cuáles son las medidas que piensa adoptar la Conselleria de Justicia y Administraciones Públicas para garantizar el correcto y perfecto funcionamiento de la Fiscalía de Menores de Alicante.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Justícia i Administracions Públiques:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor diputado, no puedo aceptar que la situación en los juzgados de menores, como usted dice, sea caótica, bajo ningún concepto es así.
Y, en segundo lugar, ha hecho una apreciación que no tiene nada que ver con el funcionamiento de los juzgados, que es la situación de los centros que albergan a menores.

En cualquier caso, le tengo que decir, puesto que usted lo ha manifestado, que efectivamente la Ley orgánica entró en vigor el 12 de enero, en la que se regulaba la responsabilidad penal de los menores.
Como usted sabe, esa nueva ley supuso una mayor carga de trabajo a las fiscalías, ya que a los fiscales les corresponde ahora la tramitación de toda la fase de instrucción previa de los procedimientos, además de los expedientes de su habitual competencia.
Previamente, se hizo una programación en la que por parte de la conselleria, por parte de la Dirección General de Justicia en combinación con el Consejo General del Poder Judicial, se hizo una programación de las plantillas que debían existir con la creación de los nuevos juzgados y las nuevas fiscalías.
En aquellos momentos se estimó, de acuerdo con los expedientes y la carga de trabajo que se preveía, se hizo una reestructuración de las plantillas.

Evidentemente, la puesta en marcha de una ley como la actual, que ha supuesto una renovación y una revolución en lo que es el funcionamiento a la hora de responsabilidad penal de los menores, evidentemente, esa puesta en marcha ha supuesto muchísimos problemas, pero que poco a poco se han ido resolviendo.
Y le puedo decir que en estos momentos los juzgados de menores, no sólo de Alicante sino de toda la Comunidad Valenciana, están funcionando con plena normalidad.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Torres.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor conseller, yo sigo manifestando que la situación de la provincia de Alicante en lo que se refiere al tratamiento de los menores, tanto por parte de los juzgados como de la fiscalía, es una situación total y absolutamente alarmante.
El último informe que hay del Senado pone de manifiesto que Alicante es la provincia con mayor índice de detenciones de toda España: 10,5 menores por cada 10.
000 habitantes son detenidos en la provincia de Alicante.
Sin embargo, si nos vamos comparando con otras ciudades, en Barcelona son solamente 6 menores los detenidos por cada 10.
000 habitantes o en Madrid 5 menores o en Málaga, que es una ciudad con habitantes similares a los de Alicante, se detuvieron en ese año 554 frente a los 1.
500 prácticamente que se detuvieron en Alicante.

Por otra parte, hay que tener en cuenta también que en los últimos años, según los datos que tenemos desde 1995 hasta 1999, la delincuencia juvenil se ha incrementado en nuestra Comunidad y especialmente en Alicante, que está por encima de nuestra Comunidad, en un 80% nada menos.
Tras la aplicación o tras la entrada en vigor de la nueva Ley penal del menor, el número de menores a los que previsiblemente se les puede aplicar la ley se ha incrementado con respecto a la situación anterior en prácticamente un 134%.

La Conselleria de Justicia y Administraciones Públicas no ha cumplido con las obligaciones que tenía en cuanto a dotación de personal, especialmente a las fiscalías de me-nores.
La Fiscalía de Menores de Alicante le viene reclamando, desde enero del año 2001, en marzo, en abril y prácticamente todos los meses, viene reclamando personal suficiente para poder dar abasto a los atascos de expedientes que tienen en este momento encima de las mesas.
Estaban pidiendo en concreto cuatro funcionarios para añadir a la plantilla de los siete que ya tenían anteriormente.
Hasta tal extremo que tuvo que ser el propio fiscal de la Audiencia Provincial de Alicante el que de sus propios medios le entregase a la Fiscalía de Menores los ordenadores y los funcionarios, pagándoles horas extras por la tarde, para poder sacar adelante el cúmulo de expedientes atrasados que tenían.
La respuesta de la conselleria, en todo caso, siempre ha sido nula.

El 22 de mayo la Fiscalía General del Estado, y esto yo creo que debe de ser una vergüenza para nosotros, se vio obligada a reclamar a la propia conselleria para que dotase a la Fiscalía de Menores de Alicante del personal suficiente como para poder atender de forma adecuada los expedientes de los menores.
Y lo que más nos alarma a nosotros es que, según los datos de la ejecución presupuestaria de 31 de agosto del presente año, todavía quedan en el capítulo de personal 206 millones de pesetas que están en situación de crédito disponible, a los que habría que añadir los 264 millones de pesetas que se encuentran en el capítulo VI, de Inversiones reales.
El conseller sabe que la Ley de presupuestos le permite -que el caso sería idóneo para ello- el poder acudir a los expedientes de acumulación de tareas, cuando realmente hay una acumulación de tareas en un centro de trabajo, pues, lo lógico es que se pueda hacer uso de la Ley de presupuestos que permita al conseller el realizar las contrataciones que sean necesarias para poder aplicar la ley.

Usted ha dicho anteriormente que en el inicio, cuando yo he hecho la alusión a los centros de menores, que no tiene nada que ver la actuación de la Conselleria de Justicia o de los tribunales de menores, los juzgados de menores ni de la fiscalía, no tienen nada que ver con los centros.
Tienen y mucho que ver.
Si no están los equipos técnicos y necesarios para atender adecuadamente y para sacar adelante los expedientes, si no hay el personal auxiliar necesario para poner a punto y poder llevar ante el juzgado los expedientes de los distintos menores, pues, entonces, lógicamente, los centros de menores no podrán desempeñar sus funciones adecuadamente.
¿Por qué en este momento hay vacantes todavía en los centros de reforma de menores?
Pues, hay vacantes porque la acumulación de los expedientes está encima de las mesas de los jueces y de los fiscales.
Y mientras exista el atasco, que ya se lo dijimos en una ocasión, mientras exista el atasco en la Conselleria de Justicia y Administraciones Públicas de todos los expedientes de los menores, pues, evidentemente, las medidas de reinserción de los menores o las medidas de internamiento de menores no podrán ser llevadas a cabo porque sus expedientes están en la cola esperando el personal para sacarlos adelante.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor diputado.

Señor conseller Gónzalez Cepeda, tiene la palabra.

 

**El senyor conseller de Justícia i Administracions Públiques:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Bueno, ya por lo menos hemos pasado de caótica a alarmante, ya hemos bajado un poquito la situación.
En cualquier caso, usted mezcla absolutamente todo, habla de las partidas presupuestarias con la situación de los juzgados.

Mire, señor diputado, cuando se puso en vigor la Ley el 2 de enero de 2000, se puso , que correspondía a las 21 fiscalías de nueva creación.
Eso se hizo de muto acuerdo entre los fiscales y la conselleria, concretamente con la Dirección General de Justicia, para ver cómo iban evolucionando.
La situación ha evolucionado, bajo ningún concepto es caótica, como usted ha manifestado, ni siquiera alarmante; la cantidad de asuntos que en estos momentos se encuentran en la fiscalía: sólo en el primer trimestre del año 2001 se han incoado 1.
110 expedientes de derecho transitorio, 1.
355 diligencias preliminares, 435 expedientes de menores y 157 expedientes de protección.
Se lo digo para demostrarles que sabemos perfectamente cuál es la situación.

En los meses de mayo y junio no fue la fiscalía de Alicante, entre otras cosas porque no son atribuciones suyas, los refuerzos que se hicieron en los meses de mayo y junio los hizo la Dirección General de Justicia, con varios funcionarios de refuerzo en la propia fiscalía de menores, para intentar que no se acumularan demasiado los expedientes.
Uno vez concretados los meses de mayo y junio ese refuerzo se ha incrementado en la fiscalía de Alicante el personal.
Concretamente y en estos momentos se ha aumentado definitivamente la plantilla: en el juzgado de menores número 1 se ha incrementado en un auxiliar; en el juzgado de menores número 2 se ha incrementado en un auxiliar y en la sección de menores de la fiscalía con cuatro auxiliares.
Y en la reunión que tuvimos en el mes de julio en la comisión mixta que conforma la conselleria, este conseller junto con el director general de Justicia y algún técnico de la conselleria y por parte del Tribunal Superior de Justicia el propio presidente y los presidentes de la audiencia y algunos miembros más, hemos considerado que en estos momentos la situación es adecuada, el refuerzo es adecuado y la situación va mejorando de forma que esperemos que se normalice en los próximos meses.

Por lo tanto, la situación ni es caótica ni es alarmante, es producida por un cambio importantísimo en la legislación, es la aplicación de una nueva legislación, es la aplicación de una nueva ley que ha modificado absolutamente el comportamiento de los órganos judiciales; evidentemente en las fiscalías la mayor carga de trabajo que la ley les confiere ha hecho que esa adaptación sea muy importante y, evidentemente, tiene que ser paulatina, pero en cualquier caso le puedo decir que en ninguno de los juzgados de menores de la Comunidad Valenciana en estos momentos la situación es preocupante.

Que el índice de delincuencia haya subido, evidentemente eso no es responsabilidad de la conselleria.
Como podrá usted entender nosotros ahí somos desgraciadamente sujetos pasivos.
Pero, no toda la delincuencia juvenil -por eso le digo que usted confunde absolutamente todo-, no toda la delincuencia juvenil por supuesto es tratada en los juzgados de menores, es una parte, depende de la edad y depende del tipo de delito.
Pero, en cualquier caso, le vuelvo a repetir que no es el problema más importante en estos momentos, no es alarmante, se está normalizando, producido por el cambio evidentemente de legislación, pero que no sólo en los juzgados de menores o en las fiscalías de menores de Alicante, sino en toda la comunidad en estos momentos podemos considerarlo casi, casi normal.

 

 

***Interpel·lació al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre política general de la conselleria en matèria de seguretat vial pel que respecta a l'ús de la bicicleta en les vies públiques, que formula la diputada Mercedes Sanchordi García, del GP Socialista-Progressistes (RE 24.
535, BOCV número 92).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Passem al punt 8 de l'ordre del dia: Interpel·lació al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports.

Té la paraula la diputada interpel·lant, la diputada Mercedes Sanchordi García del Grup Parlamentari Socia-lista­Progressistes.

 

**La senyora Sanchordi García:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor conseller.

Bona vesprada.

El Grup Parlamentari Socialista­Progressistes presenta esta interpel·lació per a saber quina és la política general de la Conselleria d'Obres Públiques en matèria de seguretat vial pel que respecta a l'ús de la bicicleta en les vies públiques.

La Generalitat, la conselleria té un II Pla de carreteres que va ser pioner pel que respecta a esta matèria, pioner en el sentit que va establir, va programar, una gran xarxa de carrils bici.
Pioner va ser i, a partir d'ahí, eixos carrils bici programats, uns quants, molts, estan ja executats, uns altres estan encara durmiendo el sueño de los justos, però en qualsevol cas hui tampoc.
.
.
, m'imagine que alguna cosa ens comentarà al respecte, però la interpel·lació d'avui no és tan com per a saber quin és l'estat d'execució d'eixe programa de carrils bici.
A més, entenem que cal anar més enllà, cal anar més enllà perquè ahí s'estableixen una sèrie de carrils bici, de "rutas verdes", però cal anar més enllà perquè fa 7 anys ja des que es va redactar este II Pla de carreteres.

Des d'aleshores, els nombrosos usuaris de bicicleta que utilitzen les nostres carreteres i les elevades xifres de bicicletes venudes son conseqüència de la gran demanda latent que es troba l'expectativa de condicions més còmodes, més segures i més fiables per a la pràctica del ciclisme en les seues diferents variants.
Les alternatives al cotxe, de mobilitat, estan assolint una demanda cada vegada major.
Per açò, el Partit Socialista apostem clarament per promocionar, per fomentar l'ús de la bicicleta en termes globals, és a dir, tant en el que és la seua vessant lúdica, en la seua vessant esportiva, però també pel que fa a l'ús de la bicicleta com a mitjà de transport alternatiu, tant dins del casc urbà de les ciutats com en carretera.
Per exemple, en el cas de València existeix un carril bici dins del que és la ciutat, però no obstant això hi ha una sèrie de problemes en els municipis limítrofs, en el terme municipal del que és la capital, si els ciutadans es traslladen o volen traslladar-se en bicicleta al seu lloc de treball ja que els accessos pertanyen a la xarxa de carreteres de l'Estat i en ocasions no existeix la possibilitat ni d'anar per la vorera, perquè no està adequat, o bé en altres casos és impossible circular per ell, per la vorera.

Dins de la idea que defensa el Partit Socialista de fomentar i avançar en el ús de la bicicleta, per a fomentar és necessari facilitar i per a facilitar eixe ús hem de partir també de protegir i d'oferir.
És a dir, per un costat tenim el sentit de la protecció a l'hora de facilitar.
És necessari establir una sèrie de mesures de seguretat vial en les nostres carreteres.
Cal aprofundir en totes aquelles iniciatives, en totes aquelles mesures destinades a garantir la seguretat dels ciclistes, dels usuaris de la bicicleta, i a reduir els actuals índex de sinistralitat, que fan que tots els anys es produsquen accidents en les carreteres valencianes.
Açò pel que respecta a l'apartat de protegir.

Pel que respecta a l'apartat de l'oferta.
Entenem que cal promoure l'ús de la bicicleta tant en les ciutats com en les carreteres.
Per tant, és necessària la creació d'infrastructures que permitisquen la utilització sense risc de la bicicleta.
Així estava contemplat ja en el nostre programa electoral per a les eleccions autonòmiques.
A més, volem plantejar una actuació concreta, és a dir, un programa concret.
Este programa, esta proposta, consistiria en la creació d'una xarxa ciclista bàsica.
En este sentit, el Partit Socialista, a través de reunions amb diferents col·lectius, el que estem fent és en definitiva de canalitzadors o de mediadors d'una ampla aspiració social i d'una reivindicació col·lectiva dels milers de ciutadanes i de ciutadans valencians que són usuaris de la bicicleta.
Esta proposta es fa al fil, es fa a l'empar dels plantejaments que des de fa anys s'estan a més duent a terme de manera efectiva i amb èxit en països avançats de la Unió Europea.

En este sentit, entenc que estarem tots d'acord que la situació de la Comunitat Valenciana en matèria d'infrastructures destinades, dirigides¨, a l'ús de la bicicleta, en comparació amb altres països d'Europa, de la Unió Europea, no és plenament satisfactòria.
Ja és hora, per tant, d'avançar més enllà, més enllà del que s'està fent, que és executant unes actuacions programades fa 7 anys i que en el seu moment van ser pioneres però hui ja no ho són.
Per això plantegem la creació d'esta xarxa ciclista bàsica.

Assenyalar que ha hagut ja una iniciativa d'este tipus, que ja ha estat presentada en el Congrés dels Diputats i que va ser aprovada per unanimitat per tots els grups que conformen la Cambra.
També en el parlament català es va presentar una iniciativa pareguda, en este cas, per cert, plantejada pel Partit Popular.

El Partit Socialista entén que existeix una demanda, que existeixen una sèrie de raons, de motius, per a realitzar un projecte específic per a fomentar, per a promocionar la utilització de la bicicleta, però el que no volem és parlar d'idees o d'actuacions concretes, puntuals o aïllades, sinó d'un projecte, una xarxa ciclista per a tot el territori de la Comunitat Valenciana.

Esta actuació entenem que a més hauria de fer-se, este projecte, en coordinació amb les administracions locals, amb les administracions locals realitzant per exemple programes de foment de l'ús de la bicicleta en tots els municipis valencians, que este programa es tinguera en compte a l'hora de redactar els Pgou de cada municipi, els Plans generals d'ordenació urbana.
Però, també fent polítiques de subvencions a aquells municipis que opten pel transport no motoritzat.

Per una altra banda, com no pot ser d'una altra manera, també en coordinació amb l'Administració central, quant la xarxa ciclista poguera cobrir, poguera afectar a la xarxa de carretes de l'Estat, És a dir, estem parlant d'una cosa que a vostés pareix que no els acaba de convèncer perquè, almenys, no és una pràctica que utilitzen normalment que és planificar, és a dir, estem parlant de fer una planificació global en el sentit de parlar de tot l'àmbit del País Valencià i parlar també tant del que és la vessant de seguretat, de seguretat viària, com també de promocionar i facilitar l'oferta perquè eixe ús realment s'amplie i s'avance amb els sectors de la societat, aquells que ja ho demanen i aquells que segurament, si tingueren una bona oferta, farien ús d'eixa oferta.
Parlem, per tant, de planificació, i això comporta tot un programa d'actuacions que, a més, fa necessari que se marquen terminis i que se marquen diners, que se marque un calendari i un pla financer.

A partir d'ahí, jo espere que vosté en la seua intervenció, a banda que, com m'imagine, m'informarà de quin és l'estat dels carrils bici ja contemplats en el II Pla de carreteres, que fera al Partit Socialista com a mínim sabedor de quina va a ser la política general de la conselleria en esta matèria, donat que hui per hui, almenys que mosatros sapiam, no té una política general pròpia, sinó el que estan fent és executar un pla que va ser pioner quan se va presentar, fa set anys, però que hui per hui, com ja he comentat, ha deixat de ser-ho.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller, per a contestació a la diputada interpel·lant, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señora Sanchordi.

Como muy bien decía usted, tanto en el Plan de carreteras al que hacía mención como en el Plan de seguridad vial, que nosotros vamos desarrollando de forma anual, la seguridad en el uso de bicicletas para nosotros no es sólo una cuestión de planificación, sino es una cuestión importante de día a día para ir resolviendo la problemática que presenta este tipo de usos e ir haciéndola cada vez más factible y más segura.

El primer aspecto de esta cuestión es, lógicamente, la creación de infraestructuras adecuadas para el tráfico ciclista.
En la red de carreteras de la Generalitat Valenciana, en la actualidad contamos con más de 150 kilómetros de carriles bici en servicio.
Yo sé que a veces los datos pueden resultar un poco agobiantes o pueden molestar, pero creo que es fundamental partir de datos concretos para saber dónde estamos y dónde queremos llegar.

En un corto espacio de tiempo, y considerando el importante volumen de obras que ahora se encuentran en ejecución, esa cifra se verá incrementada en 244 kilómetros más, o sea, 150 más 244, quiere decir que a finales del próximo año podemos contar con alrededor de 400 kilómetros de carril bici en longitud.
A eso hay que añadir los existentes en los núcleos urbanos y los que han ido desarrollando las diputaciones en sus redes de carreteras.

La conselleria ha puesto en servicio en la provincia de Valencia 52 kilómetros de vías ciclistas, 33 kilómetros en Castellón y 67 en Alicante.
Actualmente hay en ejecución 53 kilómetros en la provincia de Valencia, 89 en Castellón y 102 en Alicante.
Por tanto, las actuaciones ya en servicio y las que se encuentran en ejecución, no en proyecto, sino se están haciendo, suponen alrededor del 70 % de las previsiones que se establecían en el II Plan de carreteras.

Cabe destacar, a título de ejemplo, actuaciones ya en servicio tan importantes como los tramos Castelló-Borriol o el tramo Castelló-Grau-Benicàssim, el tramo de la ronda este de Castellón, el itinerario Valencia-Meliana, la ronda de Massamagrell, el tramo Bétera-Olocau, Valencia-Albal, el itinerario en la autovía central de Alicante, la rambla de Rambutjar, Elche-Santa Pola y muchos más, por no perderme en la exposición.

Además, tenemos actualmente en contratación obras de carril bici ligadas a actuaciones de carreteras o autovías tales como el tramo Castellón-Sant Joan de Moró-Vilafamés en la nacional 340, y la CV-10, el tramo Palma-Rótova, ligado a la autovía Gandía-El Morquí, entre localidades como Elche y San Fulgencio, y otras más que se encuentran en ejecución en las comarcas de La Ribera o La Vega Baja.

Este tipo de infraestructura a que me estoy refiriendo, el carril bici segregado, es una solución para un determinado tipo de usuario ciclista, el que podríamos llamar "ciclista de paseo", que realiza trayectos cortos, normalmente en entornos urbanos, que con el carril bici obtiene un nivel de seguridad prácticamente total.

Fuera de este caso, estaría una actuación como la de la antigua vía del ferrocarril de Ojos Negros, que he mencionada anteriormente, consistente en su transformación en ruta verde para medios de transporte alternativos: ciclismo, senderismo, equitación, etcétera.
Estamos hablando de un recorrido de 70 kilómetros en territorio valenciano, dentro de una ruta que contará con unos 180 kilómetros en total cuando continúe en la comunidad de Aragón.
En estos momentos tenemos en ejecución el tramo Torres Torres a El Toro, con una inversión de más de 300 millones de pesetas y que pondremos en servicio el año próximo.

Este tipo de actuación, por sus características, estaría más orientado a otro tipo de usuario, el ciclista deportivo o de largo recorrido.
Este es el que presenta un mayor nivel de siniestralidad, precisamente porque normalmente utiliza carreteras destinadas al tráfico de vehículos a motor, y es donde se concentra la inmensa mayoría de accidentes con implicación de ciclistas y no es posible colmar todo el territorio de vías como la de Ojos Negros, ni el carril bici segregado es tampoco la solución para este tipo de usuarios.

Este es un tema que nos preocupa y sobre el cual estamos trabajando, y estamos trabajando creo que con resultados importantes, a través de nuestros servicios de seguridad vial, en el seno de la Comisión de Tráfico y Seguridad Vial de la Comunidad Valenciana, colaborando con otros organismos como las diputaciones y entidades como la Federación de Ciclismo de la Comunidad Valenciana, la Guardia Civil de Tráfico, etc.

Estudiando el tema, y en nuestro Plan de seguridad vial, hemos establecido una serie de recomendaciones.
La recomendación que establece el Plan de seguridad vial es dotar a la carretera de un arcén bici de anchura no inferior a dos metros, coloreado para llamar la atención sobre la presencia de ciclistas en los itinerarios más frecuentados por estos.
Así lo estamos desarrollando, por ejemplo, en el itinerario Benidorm-Guadalest, la ronda de Canet d'En Berenguer-Puerto de Sagunto, o en algunos tramos de la variante de Les Valls.
Y mientras se va generalizando esta dotación de arcenes bici, instalar señales y carteles de advertencia sobre la frecuente presencia de ciclistas en estas carreteras.

En este sentido, hemos elaborado y difundido un documento sobre señalización de vías ciclistas en la Comunidad Valenciana.
Yo creo que es importante, porque sirve como punto de referencia para que todas las carreteras valencianas puedan tener un nivel estándar de señalización adecuado al objetivo de evitar accidentes relacionados con el uso de la bicicleta.

También son importantes en este sentido, frutos que estamos obteniendo como resultado de la colaboración entre entidades e instituciones implicadas en el tema como el acuerdo alcanzado este verano pasado sobre limitación de velocidad en determinadas carreteras con una presencia especialmente significativa de este tipo de ciclismo deportivo, como son las carreteras de Llíria, Alcublas, Godella, Bétera-Náquera, Serra-Oronet, Mareny de Barraquetes-Cullera y Torrent-Montserrat, todas ellas de titularidad provincial, donde se han establecido limitaciones de velocidad especialmente en fines de semana y en determinados trayectos, además de una señalización especialmente dirigida a advertir a los automovilistas del fuerte tráfico ciclista.

Y finalmente, como último aspecto relacionado tanto con la promoción del uso de la bicicleta como con la mejora de la seguridad de los ciclistas en los tramos más peligrosos, los recorridos interurbanos, quiero mencionarles las facilidades que damos para el transporte de bicicletas en la red de FGV.
Durante todos los días laborables en los tramos en superficie y también en los tramos subterráneos durante el fin de semana, los ciclistas pueden hacer uso de los servicios de FGV para aproximarse a sus puntos de origen y destino, contribuyendo así a evitar un tráfico peligroso en vías interurbanas y a promover el uso tanto de la bicicleta como del transporte público.

Por tanto, en conclusión, creo que desde la conselleria estamos realizando una labor importante para mejorar las condiciones de seguridad de los usuarios de la bicicleta, tanto mediante la construcción de nuevas infraestructuras, como mediante las recomendaciones y normativas, en un esfuerzo común con otras administraciones y con los propios usuarios.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada, té vosté la paraula.

 

**La senyora Sanchordi García:**

 

Senyor conseller.

M'he adonat que, bé, m'ha donat la raó quan he comentat que era un tema que a vosté no li acabava.
.
.
, que era la planificació.
Vosté ha pujat ací a la trona i el primer que ha dit és: "No és important la planificació, l'important és el dia a dia".

Però com que l'important és el dia a dia?
A la millor s'està referint a un tram d'un carril bici, concretament el que va de Bétera a Olocau, el tram del carril bici que va paral·lel a la CV-333.
Carretera que, bé, dit siga de pas, s'havia d'haver finalitzat farà ara dos o tres anys, però per contínues paralitzacions de l'obra, a la millor perquè l'empresa no cobrava, havia de parar fins que cobrava, però bé, eixe no és el tema de hui.

Però ahí s'ha fet un carril bici.
Un carril bici.
Farà un mes se van ficar uns pivots, un pivots perquè els vehicles que accedien als xalets no pogueren maniobrar en el carril bici, però en un mes hi han hagut ja prou accidents i prou queixes dels ciclistes, i en la seua solució de "planificar no, dia a dia", pareix ser que la Coput analitzarà els accidents que s'han donat.

No seria millor que se feren les coses ben fetes i no s'hagueren de solucionar les coses dia a dia?
Nosaltres ho tenim clar, però claríssim.
Vosaltres també ho teniu clar, teniu clara una altra cosa.

Per un altre costat, vosté insistix a construir.
És que ací el tema ja no és construir carrils bici, el tema ja no és la construcció, és l'ús, és construir carrils bici, però també fer ús en aquelles vies a on no n'hi ha carril bici, i no construir la via i paral·lelament el carril bici, sinó aprofitar.
N'hi ha molts camins rurals, per exemple, en la nostra comunitat, per aprofitar.

En este sentit, el Partit Socialista entén que el que cal fer és en lloc de continuar amb la línia continuista d'acabar el II Pla, que a la millor se pensen que és que no l'acabaran mai, igual se pensen que no ho acabaran mai, perquè pareix mentira que vinguen ací i que diguen que en dos anys estarà acabat, o a la millor és que se fan el compte que d'ací a dos anys no van a governar i que per això no cal que planifiquen res més, que ja ho planificarem mosatros quan apleguem.

A partir d'ahí, entenem que el que cal fer és revisar les actuacions pendents, revisar-les, fer eixa xarxa ciclista bàsica, i dins d'eixa nova xarxa incloure eixes actuacions pendents i no continuar amb el dia a dia, queden quatre actuacions, queden cinquanta actuacions.

Per cert, m'ha sorprés perquè quan ha dit el nombre de quilòmetres que s'havien fet, la veritat, n'esperava, n'esperàvem, molts més.
En qualsevol cas, insistim en la importància que se faja esta xarxa, i insistim perquè en funció que se faja, s'aconseguirà per un costat millorar i augmentar la seguretat vial dels ciclistes, incentivar la pràctica del ciclisme, el que sempre comporta una millora en la salut, per un costat, i per un altre costat el foment d'un estil de vida saludable.

A més, açò serviria per a impulsar indirectament l'economia de zones desfavorides a través del turisme sostenible, milloraria també la connexió de les vies ciclistes ja existents, i a més a més contribuiria al reequilibri territorial i a la conservació del medi ambient.
El no apostar per açò, el no apostar per esta xarxa ciclista, ni més ni menys vol dir no apostar per tot açò que jo acabe d'explicar, per tota esta transversalitat d'esta iniciativa.
Realment lamentem molt la posició del Partit Popular en este sentit.

Res més, simplement, doncs, anunciar ja que la moció subsegüent anirà en esta línia, en la línia de preocupar-nos perquè realment l'ús i la promoció de la bicicleta siga real i efectiva i que realment estos avantatges siguen en termes d'infraestructures, en terme de seguretat, en termes de salut i en termes de qualitat de vida.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gracias, presidente.

Señores y señoras diputados.

Señora Sanchordi.

Yo tenía claro que como ha empezado usted su interpelación, iba a acabar de la forma que ha terminado.
Tenía claro que le daba exactamente igual cuál fuera mi intervención, porque al final iba a decir exactamente lo mismo.

Mire, el otro día, en la Comisión de Obras Públicas, estábamos hablando de planificación de unas actuaciones determinadas, creo que eran ferrocarriles, y entonces ustedes salían "hombre, es que ya está bien de planificación, venga a planificar, planificar, pero no se hace nada, hormigón no se hace".
Hoy ustedes están hablando de planificación.
Nosotros contamos primero con la planificación que ustedes han hecho, la corregimos en la medida que hay que corregirla, continuamos planificando, pero continuamos haciendo lo que ustedes no hicieron.

Nosotros tenemos hecho, como hemos dicho, más de 150 kilómetros de carril-bici nuevos más 244 que se están haciendo, del orden de 400 kilómetros de carril-bici, perfectamente coordinados con diputación provincial y con mancomunidades de ayuntamientos, algunas, algunas, dirigidas por ustedes, con la cual hay una buena relación y actuamos de común acuerdo con esa ordenación de los carriles-bicis ayuntamientos, diputación y nosotros.

Promovemos medidas como la disminución de velocidades, y yo creo que es muy importante, porque a veces no se trata tanto de construir y de planificar, que tanto les gusta, creo que van a tardar mucho en hacer otro segundo o tercer plan de carreteras, mucho, conforme van (rient-se) y que nos dará tiempo, no sólo a cumplir el actual, sino a lo mejor dos o tres más.
¿Por qué?
Porque estamos haciendo una verdadera actuación y un verdadero proyecto en el tema de carreteras, que es lo que nos afecta a nosotros, relacionado en este caso con la seguridad y con los carriles-bici.

La inversión que tenemos en carriles-bici o en carreteras es como no ha habido nunca en otros tiempos en la Conselleria de Obras Públicas o en el Gobierno de la Generalitat.
Entonces, estamos trabajando en esa línea, estamos coordinándonos con los ayuntamientos, estamos promoviendo medidas de seguridad vial que van más allá ­como digo- de la propia construcción de un carril, sino de medidas serias para evitar velocidades, para disminuir velocidades, y planteándonos hasta que en algunas carreteras -a veces no son de nuestra competencia y son de otras administraciones, en este caso provinciales- que prácticamente el uso en los fines de semana sea exclusivo para el tema de carriles de bicicletas, para que se pueda usar perfectamente sin ningún problema de ningún tipo.

Y además, en coordinación con la Federación Valenciana de Ciclismo y en colaboración con las asociaciones que hay de ciclismo amateur y no ciclismo profesional.
O sea, estamos trabajando en esa línea, mas que les pese, y el hecho evidente es que sólo hay que pasear por las carreteras y ver los carriles-bici que hay al lado, unas veces se utilizan para los ciclistas y otras veces se utilizan haciendo footing o paseando algunos señores o señoras después de comer, como son en muchos de los tramos urbanos que se están haciendo.
Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, se suspén el Ple.
La sessió es reprendrà demà a les deu del matí.

 

*(Se suspén la sessió a les 18 hores i 36 minuts)*