Assetjament%20Escolar%2020220413HTML.html





Comissió especial d'estudi de l'assetjament escolar per tal d'impulsar polítiques concretes per a la prevenció i l'actuació davant la violència entre iguals en l'àmbit escolar i en la infància, realitzada el dia 13 d'abril de 2022.
Comença la reunió a les 10 hores i 47 minuts.
Presideix la diputada senyora Aroa Mira Rojano.
Reunió número 9.

La senyora presidenta:

Val, doncs, si vos sembla, anem a donar pas a l'inici de la comissió passant llista.

Rosa…

La senyora secretària:

Sí.

Buenos días a todos y a todas.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Sí, hay cuórum, sí.

La senyora presidenta:

Val.

En el primer punt de l'ordre del dia, lectura i aprovació del acta de la reunió anterior, alguna qüestió a l'acta?
S'aprova?

Proposta de perllongament del calendari de treball

La senyora presidenta:

Doncs ara introduïm este punt per a ser votat, l'aprovació que la comissió s'allargue fins al 30 de novembre, on tingam ja ahí tot, per a tindre-ho tot.
Votem?
(Veus) Doncs bé, s'aprova per unanimitat.

Compareixences que se sol·liciten en compliment del pla de treball aprovat per la comissió

La senyora presidenta:

Ara sí que anem a passar ja a la primera compareixença.

(Pausa.
Fan entrar l'intervinent)

Bé, doncs el primer compareixent del dia és el senyor Antoni González Picornell.
És president de l'Associació de Directors i Directores dels IES del País Valencià.

Té quinze minuts per a fer la seua exposició.
I quan vosté vullga.

Compareixença del president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià (ADIES-PV), senyor Antoni González Picornell

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

Val.

Doncs bé, moltes gràcies per convidar-me a esta compareixença.

I començaré explicant el que és l'assetjament escolar, i després, en les diferents que em pugueu fer, doncs sense cap problema podem inclús proposar algun exemple que coneguem.

L'assetjament escolar, conegut com a bullying en termes anglesos, es produeix per l'exposició d'un alumne, de forma repetida i durant un temps, a accions negatives que exerceix un altre o altres alumnes, destacant-ne la continuïtat en el temps, el desequilibri de poder real o percebut i el desig conscient o no conscient de ferir, tant de manera física com verbal, o procedint a l'exclusió social.
Fent referència a les conductes intimidadores d'amenaça, aïllament i tiranització que du a terme l'agressor sobre un alumne víctima, exposat repetidament a este tipus d'accions negatives, no es tracta d'un episodi esporàdic mai, sinó persistent, que pot durar setmanes, mesos i fins i tot anys.

Aquest assetjament en general succeeix en llocs on no hi ha adults supervisant, eixa frase sí que m'agradaria remarcar-la molt.
Això pot passar dins o al voltant de l'escola, encara que això passa més a sovint en llocs apartats: vestíbuls, lavabos, en busos escolars, en parades de busos, en classes d'educació física, altres que requereixen grups de treball, activitats extraescolars… I els caps de setmana també passa, en xarxes socials… Les xarxes socials, concretament, en el pla director amb els cossos de seguretat estem treballant en diferents ponències en allò que és el ciberassetjament, el sexting, el sexpreading, sextorsió i el grooming.

L'assetjament escolar a vegades consisteix en un estudiant o un grup que s'aprofiten i aïllen un alumne en particular, i es guanyen la lleialtat dels companys, que volen evitar convertir-se en la pròxima víctima.
Aquests actes agressius es produeixen més habitualment entre l'alumnat en procés d'entrada a l'adolescència, que açò és una realitat.
Quan estan en infantil i primària, diríem…, és cert que en estos últims anys o en esta última dècada en cinqué i sisé de primària estem detectant casos, també, això és una realitat.
No són adolescents, però sí que s'està produint.

L'assetjament escolar va més enllà de les manifestacions violentes, com pot ser pegar.
Les més habituals són actituds agressives, com impedir l'accés a l'entorn social de la persona agredida, insults o menyspreus, que entre ells solen dir que són bromes, produint un malestar emocional molt greu en la víctima, que no vol expressar a l'agressor o la víctima eixe malestar que té.
Això és molt important, a vegades diuen: «Eres gras», o eres… Ho diuen així de broma, però emocionalment eixa persona se'n va molt malament a casa.
Un dia, un altre dia, un altre dia… Ja és repetitiu, fins que el problema aterra al professorat o a l'equip directiu als dos o tres mesos, quan la persona ja ha patit aquestes qüestions.
Violència amb actes físics, espentades, bufetades, etcètera, o impedir a la víctima que tinga relacions socials.
Li fan una qüestió que no puga relacionar-se amb més gent.

Quines són les característiques de l'assetjament escolar?
Existència d'una víctima atacada per un abusador o grup de perdonavides; existència d'una desigualtat de poder entre una víctima i un agressor; no hi ha equilibri pel que fa a les possibilitats de defensa, ni equilibri físic, ni social, ni psicològic.
L'agressió exercida cap a la víctima es prolonga en el temps i succeeix de forma recurrent, la qual cosa provoca en la víctima un gran sentiment d'indefensió per la probabilitat de patir nous atacs.

Quins tipus d'assetjament podem nomenar o classificar?
El maltractament físic ocorre en els cursos de primària, també en secundària: espentes, puntellons, punyades, agressions amb objectes…

El maltractament psicològic, este component es troba en totes les formes de maltractament.
Són accions dirigides a minar l'autoestima i a créixer la seua sensació d'inseguretat i temor.
Es du a terme en forma d'insults, malnoms, i es basa en alguna acció d'efecte físic que presenta la víctima.

Ressaltar l'ús del telèfon mòbil per a dur a terme també esta sèrie d'accions.
Per això nosaltres ací sí que fem un gran incís, en el fet que no porten el mòbil al centre educatiu.
És una qüestió que marca el Decret 39/2008 sobre la convivència en els centres, els drets i deures dels alumnes, de les famílies i del docent.
Sí que és cert que és un instrument que el necessitem per a treballar, però el treballen dins l'aula junt amb el professor.
Després, quan estan en els espais oberts, com puguen ser els patis, no han de portar el mòbil ni volem que el porten a la mà.
Quan parlem amb les universitats això no és un problema, l'alumne té el mòbil ahí damunt i es pot treballar.

Maltractament social, és l'anomenat assetjament escolar indirecte.
Es fan partícips a altres individus de l'acció d'aïllar l'individu víctima respecte del grup.

Conseqüències que té l'assetjament escolar.
La víctima, repetidament, és objecte de burles, insults, humiliacions, etcètera, la qual cosa provoca una sèrie de conseqüències que incideixen, directament, en el correcte desenvolupament i maduració de la persona.
Per un costat, una conseqüència és el fracàs escolar, degut, entre altres factors, a les dificultats de concentració que presenten; fòbia a vindre al centre educatiu; un alt nivell d'ansietat, especialment de tipus anticipatori; descens de l'autoestima; quadres depressius… En els casos més greus, quan la victimització es prolonga en el temps, intent de suïcidi.

Per a l'agressor, esta sèrie d'accions també provoca una sèrie de conseqüències no desitjades, les quals estan directament relacionades amb futures formes d'actuació amb la parella i possibles actes de delinqüència: aprenentatge inadequat respecte a la consecució d'objectius.
I reforç, l'agressor té un reforç sobre l'acte agressiu i violent com alguna cosa bona i desitjable, que proporciona estatus i reconeixement entre un grup d'iguals, entre ells.
Després, si voleu, parlarem de qüestions que podem tractar amb l'agressor, que també planteja alguns tipus de solucions i intervencions.

Finalment, per descomptat, quan existix eixe assetjament escolar, estan els espectadors, que també té una sèrie de conseqüències negatives.
Perquè arriba un moment en què es produeix una dessensibilització respecte a esta manera de violència, açò és, en estar exposats repetidament a esta situació i ja es considera normal.
I això també és una qüestió que es treballa i hem de continuar treballant.
Aprenentatge respecte a la manera de comportar-se davant d'estes situacions injustes, i valoren l'acte violent com alguna cosa que proporciona també un estatus dins del grup.
Ahí estem parlant, torne a insistir, dels espectadors.

Característiques psicosocials dels alumnes víctimes i agressors.
Les físiques: solen ser, en general, barons, també hi han xiques, de complexió forta i l'edat sol ser d'una mitjana del grup…, de vegades és la mateixa edat, o fins i tot inferior, i, per eixe tamany, l'agressor es veu amb més fortalesa per poder dur a terme eixa agressió.

Característiques acadèmiques: el rendiment escolar sol ser baix, presenten una actitud negativa cap a l'escola i cap al docent.

Les característiques de personalitat: solen ser agressius, extravertits, provocadors, ansiosos, poc inclinats a l'acceptació de normes, presenten baix autocontrol i alta autoestima.

Característiques de clima sociofamiliar: solen ser ambients conflictius on hi ha escàs control, per la qual cosa normalment són subjectes amb alt grau d'autonomia.
Una de les qüestions que plantegem ahí a les famílies moltes vegades, els centre educatiu diem: mira, davant d'aquesta situació, encara que no estigues d'acord amb el centre, davant del teu fill o filla sí que ens agradaria que et poses al nostre costat i dones a entendre que estàs a favor del centre.
Això no sempre es dona, eixa casuística, però sí que ho intentem treballar molt.

La víctima, quines característiques físiques?
Persones de complexió dèbil, existeixen més víctimes que agressors o bullies.
Les característiques acadèmiques de la víctima: el rendiment escolar sol ser mitjà-baix, una actitud passiva cap a l'escola i cap al professorat.
La personalitat: solen ser xics, xiques tímides, introvertits, amb poques relacions interpersonals, retrets, amb baixa acceptació per part dels seus iguals.
Encara que, de vegades, poden mostrar-se agressius, accepten les normes, les víctimes; l'ansietat es presenta de forma molt considerable; presenten una baixa autoestima; un grau mitjà d'autocontrol.
El clima sociofamiliar: solen ser ambients que presenten un conflicte de forma moderada o on se sobreprotegeix el subjecte, la qual cosa no permet el desenvolupament de l'autonomia de la mateixa persona, d'eixe alumne.

L'assetjament escolar és afavorit i reforçat gràcies a la llei del silenci de la por.
És una barrera que hem de trencar, que costa molt de trencar quan actuem, perquè l'alumne parle.
Moltes vegades ens assabentem d'eixe cas d'assetjament per vies molt indirectes.
Els que presenciem un acte d'agressió i no intervenim ens convertim en còmplices de l'agressor, i això és una realitat.
I, en l'adolescent, canviar eixa qüestió és molt complicat, perquè ells pensen que són xivatos o són els que diuen alguna cosa que no haurien de dir.

Què podem fer davant de l'assetjament escolar?
La primera qüestió: detectar.
La funció més complexa d'un assetjament és esta, detectar.
Presenta una gran dificultat perquè, quan es detecta el cas, és massa tard, o està en una fase de gran intensitat.
En certes ocasions, ens arriba la informació per vies externes, per mitjà d'una xarrada, com podria ser les que realitzen els cossos de seguretat amb el pla director.
I quan un alumne, de sobte, rebutja assistir al centre educatiu, sense que existisca un motiu aparent.
Inventa tot tipus d'excuses i fingix tot tipus de malalties per a justificar el seu comportament.
A vegades, eixe comportament no és un cas d'assetjament, que això després també ho podríem parlar, si voleu que ho comentem.

Per a poder detectar-ho, és útil augmentar l'observació en llocs menys freqüentats per adults.
O siga, nosaltres hauríem d'estar, nosaltres dic tots els professionals que estem en el món educatiu, en els patis, vestidors, racons, corredors, entre classes… Cal dir que, en aquestos casos, els recursos per poder observar tots estos espais són escassos.
I a vegades és impossible observar l'espai on es du l'agressió per la mateixa privacitat d'aquest, com poden ser uns serveis, on van a fer les seues necessitats.
Podem recollir informació, també, per detectar-ho, de diferents fonts, professorat, famílies, personal no docent, els mateixos amics de l'alumne.
Tindre estructures en el centre educatiu on poder expressar eixes denúncies i reclamacions, bústia de suggeriments, comissió de convivència…

I un dels exemples analitzats de l'assetjament seria quan un alumne, de sobte, rebutja vindre al centre educatiu.
Cal veure què està passant, s'ha d'analitzar molt bé.

Segon, avaluar les necessitats i recursos per poder observar estos casos.
Sí que observem que tindre educadores o educadors en els centres, per a aquestos casos, seria una qüestió molt positiva, com per a altres seria una gran ajuda.
Vull dir, tindre els educadors pot modificar l'actitud dels alumnes, és més fàcil controlar eixe tipus d'espais, i és una qüestió molt significativa.

I, tercer, actuar.
Actuar per mitjà dels docents, de les tutores i els tutors, els equips de convivència, els equips directius… En el cas dels equips directius, apliquem les mesures cautelars o obrim els expedients disciplinaris.
O introduïm els casos en el PREVI, en la prevenció de violència que tenen les diferents direccions territorials, i on solen rebre orientacions, assessorament i suport per a tractar eixe assetjament.

Quines intervencions podem fer amb la víctima?
Ser cautelós en l'aplicació de mesures, evitar tractar públicament a l'aula la situació; protegir la víctima; augmentar la supervisió i vigilància, en el cas del professorat, en els diferents espais que hem comentat abans; crear grups de companys solidaris que també l'ajuden; establir reunions individuals; desenvolupar programes específics d'habilitats socials, d'assertivitat, de defensa de drets.
Que sàpiguen demanar ajuda, les víctimes.

Amb els agressors, assegurar-se que estos reben ajuda també, perquè la necessiten.
Pot ser deguda a una falta d'habilitats socials adequades per a interactuar amb els seus iguals o han aprés que la relació interpersonal es regeix per esquemes de domini i submissió.
Què més podem fer amb l'agressor?
Dissenyar i realitzar entrevistes individuals, definir molt clarament els comportaments que no s'han de tolerar i establir els límits que no poden superar.
Ajudar a entendre com se sent el xiquet agredit, això també és molt important.
Moltes vegades, insulten i fan estes qüestions i no són conscients que estan fent-li mal a l'altra persona, i això es treballa molt bé en els equips de convivència.
Ajudar a vincular-se amb els altres, sentint-se part del grup i de l'entorn assumit, i aplicar programes de modificació de conducta.
Conseqüències negatives: reparació, restauració del dany, pèrdua de possibilitat de realitzar algunes activitats, eixides, etcètera.
I aplicar tècniques cognitives, com són l'entrenament de l'autocontrol.

Per als espectadors, hem de definir clarament els comportaments d'intimidació i assetjament que han de ser denunciats, analitzar les conseqüències d'estos, definir clarament quins són els papers dels espectadors en estes situacions.
Ensenyar-los la diferència entre ser solidari davant la injustícia i ser xivato, això és molt important en l'espectador.
I desenvolupar l'empatia emocional, aprenent a posar-se en el lloc dels altres.
Ensenyar els alumnes a demanar ajuda, i a superar tot el que parlàvem abans dels xivatos, les víctimes, etcètera.

Després tindríem també la intervenció en el grup classe, fer saber a l'alumnat que no van a acceptar-se agressions de cap tipus.
Es pot parlar amb la classe, col·laborar, i que quan vegen qualsevol qüestió, que ho comuniquen.
Elaborar projectes antiviolència, ensenyar a posar nom i expressar sentiments, crear i afavorir un clima escolar de rebuig al maltractament, posar en marxa activitats de tutories, crear grups d'ajuda, afavorir l'establiment de vincles positius, responsabilitats personals i grupals, fomentar la cohesió grupal, potenciar a l'alumnat formes sanes i afavorir la integració de tot l'alumnat.

També es recomana una intervenció amb les famílies, que sol ser la més complexa, ho hem de dir.
Comptar necessàriament amb totes les famílies afectades, tant les de la víctima com les de l'agressor.
I sol·licitar, per descomptat, el que he comentat abans, la seua col·laboració.
Mantindre reunions individuals amb cada una de les famílies afectades, no s'aconsella tractar estos temes en reunions generals de famílies, per descomptat.
Ajudar estes famílies a analitzar la situació de forma realista, sense minimitzar els fets ni sobredimensionar les conseqüències; donar a les famílies espais i oportunitats per a parlar dels seus sentiments; orientar les famílies per a fomentar el diàleg permanent entre pares i fills, i mares i fills, i fills i filles.
Oferir pautes que ajuden a afrontar de forma adequada la situació del fill, i ressaltar la importància de mantindre's alerta davant dels comportaments.
I mantindre també una relació fluida i continuada entre el centre escolar i les famílies.

Açò ho intentem, però una de les qüestions que passa moltes vegades és que la tasca diària del centre, eixe contacte família-centre tan ràpid, a vegades no es produïx per les mateixes tasques.
Tenim un sistema informàtic de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, que és la Web família, que per ahí sí que cliquem les incidències i les famílies ho veuen quasi a l'instant.
Però, per exemple, quan ha passat alguna cosa més greu, abans d'entrar en tots estos detalls, la comunicació és potser en 24 hores o 48 hores, però no és immediatament, a no ser que es done… (Veus) Ja m'he esplaiat, d'acord.

I, bé, per últim…, m'he passat tres minuts, perdó.
En els casos d'absentisme, no sempre són casos d'assetjament escolar.

I també volia transmetre a esta comissió que els centres educatius ara estem preocupats en els casos d'autolesions i de suïcidis, que han augmentat.
És un percentatge molt petit, però s'ha augmentat per dos i per tres respecte de cursos anteriors.

I moltes gràcies per deixar-me comunicar-vos esta intervenció.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies a tu pel que ens has dit.

Ara, per tres minuts, com t'he dit abans, de menor a major, es faran algunes preguntes.
I després sí que tindràs al final cinc minuts per a intentar contestar a la resta.

Doncs, per tres minuts, té la paraula la diputada Cristina Cabedo, del grup Unides Podem.
Quan vullga.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, presidenta.

Senyor González, benvingut a les Corts.

La primera pregunta que li volia fer és: en l'anterior comissió, va vindre…, vosté és el representant de l'Associació de Directors i Directores d'IES; en l'anterior, va vindre la representant de directors i directores d'infància i primària.
Aleshores, ella ens va fer unes manifestacions que a la majoria d'aquesta comissió ens va deixar preocupades, que, bàsicament, en certa forma, va negar l'existència de l'assetjament en les aules.
Sí que és cert que ella va indicar que n'hi havia unes formes de relacionar-se, l'alumnat, violentes o de maltractament, però que això en certa forma havia ocorregut sempre, inclús va arribar a dir que l'alumnat, avui dia, era una generació de cristall.
Aleshores, com dic, ha sigut l'única de totes les compareixents que ha tingut aquesta perspectiva i que a nosaltres ens va deixar preocupades.
Però com vosté és com el seu homòleg, però de l'ensenyament de secundària, m'agradaria saber si vosté compartix aquesta perspectiva.

I després, atenent que vosté representa les direccions dels IES, li volia preguntar justament, en primer lloc…, sé que ens ha dit moltes funcions, i li ho agraïsc perquè ha sigut molt interessant, des d'una perspectiva global, però m'agradaria saber concretament les direccions quin paper tenen, tant en la prevenció com en l'actuació de l'assetjament escolar.

I després, respecte de l'educació secundària, si vosté considera que n'hi ha certes particularitats que hem de tindre en compte a l'hora de crear-se els cicles de violència respecte de l'alumnat de primària i d'infància.
Perquè potser tenen característiques diferents, la forma en què s'assetgen, i m'agradaria també que ho poguérem tindre en compte en aquesta comissió.

Res més, i agrair-li la seua presència hui.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Vox, Miriam Turiel.
Quan vosté vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

Buenos días, señor González.

Le agradecemos su presencia en esta comisión y que nos pueda aportar su punto de vista sobre el grave caso del acoso escolar.

La verdad es que llevamos un tiempo escuchando a las personas y el acoso escolar es un problema realmente complejo.
No esperamos soluciones sencillas, pero la verdad es que esto se está dilatando en el tiempo y no conseguimos acertar a encontrar una solución eficaz entre todos.
Es una lacra silenciosa que solamente se hace audible, y además de forma elocuente, cuando, desgraciadamente, ya es demasiado tarde.
El acoso vulnera el derecho de cualquier persona, los derechos fundamentales, pero también el acoso escolar, además, vulnera los derechos de la infancia.

Desde nuestro grupo parlamentario, que es Vox, rechazamos todo tipo de acoso que pueda sufrir cualquier persona, también el acoso que sufren algunas personas para hablar o querer estudiar en español.
Escuchamos unas declaraciones suyas en las que usted decía que que el castellano no sea vehicular ayuda a la diversidad y enriquece la sociedad.
Y la verdad es que nos gustaría saber, esas declaraciones que usted hace…, o sea, en que… (Veus) Estoy en mi uso de la palabra.
Quería saber en qué se basan y si tiene algún tipo de informe o de algo que nos pueda sustentar estas declaraciones.
Y sí que viene a colación, aunque sea interrumpida por la compañera de Compromís, porque hay gente que sufre acoso por la lengua en la que quiere estudiar.

En fin, también hay, encuentro… algún tipo de… (Veus) Perdón, presidenta, es que no puedo hablar con personas que me están interrumpiendo.
Yo no interrumpo a nadie cuando… (Veus)

La senyora presidenta:

A ver, prosiga… ¿Vale?

La senyora Turiel Mollá:

Mire, le voy a decir que cuando han venido aquí expertos nos han dicho una cosa, que es que las víctimas no mienten.
Puede haber víctimas en otro tipo de casos que puedan mentir, pero nos han dicho claramente que las víctimas de acoso no mienten.
Por eso quería preguntarle qué cree que falla en el sistema educativo, y también cómo afrontan en los institutos la realidad del acoso escolar.
O sea, cómo se afronta esta realidad.

Y también nos dijeron en una ocasión que necesitaban público para poder llevar a cabo ese acoso, porque era una forma también de adquirir estatus.
Entonces, cómo ustedes…, o sea, si ustedes lo ven de forma perceptible o, como ha dicho, solamente es en lugares muy soterrados y ocultos y no consiguen llegar a ver el acoso.

Luego, también nos gustaría saber cuáles son las formas habituales de hostigamiento entre los jóvenes que se dan, de forma habitual.

Luego, por otro lado, qué protocolo tiene, porque la verdad es que hay mucho material, se ha trabajado mucho, pero siendo honestos y haciendo una crítica constructiva, no se están poniendo medidas necesarias buenas.
Por lo tanto, qué cree que puede ser beneficioso para que esos protocolos puedan llegar a buen término.
Y, por lo tanto, qué medidas implantarían ustedes en las aulas.

Por otro lado, también quería preguntarle…, vamos a iniciar dentro de poco una comisión de discapacidad y quería preguntarle cómo viven la realidad del acoso y la discapacidad en los centros docentes, en los centros de estudio.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Jo simplement sí que li volia comentar, senyora Turiel, que evidentment tenim un compareixent, que té llibertat, evidentment, per a fer declaracions, però crec que hem de cenyir-nos al que estrictament estem parlant ací, que és l'assetjament escolar…

La senyora Turiel Mollá:

Presidenta, no era un comentario arbitrario, era un comentario que venía a colación, porque hay mucha gente que sufre acoso por querer estudiar en español.
O en cualquier otra lengua, lo defendería igual, lo que pasa que ustedes son tan sectarios que solamente les molesta cuando va en una dirección.

La senyora presidenta:

Yo creo, señora Turiel… (Veus)

La senyora Turiel Mollá:

No, es verdad, quiero decir…

La senyora presidenta:

Señora Turiel…

La senyora Turiel Mollá:

…yo puedo hacer una pregunta de ese tema y él me la puede contestar, en su libertad, o no.

La senyora presidenta:

Simplemente he dicho que por respeto al compareciente, y que igual que usted nos ha dicho sectarios, él tiene también la posibilidad de, en los medios de comunicación de decir…

La senyora Turiel Mollá:

Presidenta, ¿es cierto que hay gente que sufre acoso por querer estudiar en español?
¿Estamos en la comisión de acoso?

La senyora presidenta:

De acoso, sí, evidentemente.

La senyora Turiel Mollá:

Escolar, que la gente quiere estudiar en centros…, es eso, o sea, quiero decir, que no vean la relación no lo entiendo.

La senyora presidenta:

Es un poco un tema que me parece…

El senyor Pla Herrero:

Y hay gente a la que no le atienden en los bares por hablar en valenciano…

La senyora Turiel Mollá:

Pues también lo diríamos… (Veus) También, y si estuviéramos…

La senyora presidenta:

Pero yo lo que quiero, por favor…, lo que nos gustaría, por favor, es que nos ciñésemos a de lo que estamos aquí hablando.

La senyora Turiel Mollá:

Presidenta, me he ceñido exactamente…

La senyora presidenta:

Y por respeto al compareciente, también.

La senyora Turiel Mollá:

Es que me he ceñido a la pregunta.
Quiero decir… (Veus)

La senyora presidenta:

Te lo digo por eso, que, por favor, que está bien…, que aquí es verdad que libertad de expresión, que podemos tener todos la manera de… Pero vamos a ceñirnos a lo que es esta comisión, porque eso vas a una comisión de educación y se puede expresar perfectamente allí.

La senyora Turiel Mollá:

Me he ceñido al acoso escolar.

La senyora presidenta:

Voy a seguir con…

La senyora Cabedo Laborda:

Simplement, tu eres qui dona els torns de paraula…

La senyora presidenta:

Sí, sí, és que anem a continuar… (Veus) Anem a continuar amb la diputada Mercedes Ventura, del grup Ciudadanos.
Un momentiu que li pose el temps, dos segons.

La senyora Ventura Campos:

Gràcies.

La senyora presidenta:

Dos segons… Quan vosté vullga.

La senyora Ventura Campos:

Bueno, agradecerle la comparecencia, las claves que usted nos ha ofrecido y, en definitiva, las aportaciones que, como director y presidente de la Asociación de Directores y Directoras de IES del País Valencià, usted nos ha traído aquí, a esta comisión.

Sí que es cierto que Ciudadanos vamos a denunciar siempre cualquier tipo de acoso, sea de la índole que sea.
Y claro que sí, como decía la señora Turiel, no podemos…, tenemos que creer siempre a la víctima, sea acoso, sea violencia de género o sea de la índole que sea.
Porque cuando alguien denuncia es porque hay un daño, y hay que conocer y hay que preguntar y hay que saber.
Eso es importante.

La compañera de Podem sí que antes ha comentado un dato sobre la presidenta que vino aquí de la asociación ADIP-País Valencià que nos llamó la atención, y que usted también como homólogo, como ella bien ha dicho, a esa asociación en el IES, pues me gustaría también preguntarle una pregunta complementaria, que si usted cree que existen casos de acoso escolar que son los acosadores y denuncien como víctimas.
¿Ha quedado claro?
¿Existen muchos casos de este estilo, que el acosador denuncia como víctima?
Es que me llamó mucho la atención.
Entiendo que puede haber algún caso, pero extrapolarlo a la norma me parece un poco bárbaro, pero ustedes son los que están ahí trabajando y están en este campo.

Y, dicho esto, también me gustaría preguntarle que si limitar el uso del móvil en el aula por mejorar la convivencia en las escuelas ustedes han visto algún índice de que haya reducido las conductas hostiles hacia el alumnado.
Porque me ha gustado mucho lo que usted ha indicado.

Usted ha dado las claves de cómo se debería trabajar la convivencia escolar para conseguir entornos de bienestar, entornos más seguros para el alumnado.
En la práctica, en los centros educativos, ¿se ponen en marcha todas estas propuestas que usted hoy aquí nos ha mostrado?
Y, en el caso de que no se pongan en práctica, me gustaría preguntarle con qué recursos cuentan ustedes para poderlo poner en marcha.
Qué recursos les haría falta para que las escuelas sean más seguras y se puedan implementar todos los tics que usted nos ha ofrecido, que, la verdad, son maravillosos.
La teoría está genial, pero a veces la practicidad pues no llega.
Me gustaría conocer qué faltaría, cómo se podría hacer para ponerlo en marcha.

Y, después, ¿cuál considera que debería ser el papel de un director o directora que se encuentra con un caso de acoso en su centro?
¿Cuál es el protocolo establecido?
¿El protocolo establecido funciona o no funciona?

Y, sobre todo, ¿qué hacen ustedes, por ejemplo, en los centros cuando se encuentran estos casos?
Porque me preocupa mucho la preocupación que usted también ha tenido, de que ha aumentado el número de niños y niñas o jóvenes que tienen pensamientos suicidas.
¿Qué podemos hacer desde esta comisión?

Muchas gracias por todo.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Compromís, Belén Bachero.
Quan vosté vullga.

La senyora Bachero Traver:

Moltes gràcies, presidenta.

Gràcies, senyor González, per vindre a aquesta cambra.

Sobretot era molt important la seua assistència perquè és la primera volta que ve una persona que al final és un docent en actiu, a més, en un institut, i que representa tota la perspectiva no només dels docents i del professorat, sinó també dels equips directius.
Des d'eixa perspectiva, com a docent i directiu, com valora els mecanismes que actualment existixen per a abordar l'assetjament escolar?

Com és la seua experiència a l'hora de detectar, comunicar casos de violència i rebre el suport de l'administració?
Quines millores proposaria vosté per tal de facilitar els mecanismes de comunicació i detecció d'incidències?

Quines millores proposaria també per a l'abordatge d'un cas una vegada s'ha detectat?

Quins instruments o estratègies considera vosté més efectives per tal de previndre conductes violentes o d'assetjament?

Com es podria millorar, en definitiva, el sistema en el seu conjunt per tal de facilitar la tasca del professorat en el dia a dia pel que fa a la convivència a les aules, alhora que es millora la detecció i intervenció davant de casos d'assetjament?

I, per últim, ha parlat també vosté de l'increment dels suïcidis, tan preocupant.
I li volia preguntar si també han notat increment en l'assetjament i en els comportaments agressius de l'alumnat, i a què pensa que es deu.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Popular, Marisa Mezquita.
Quan vosté vullga.

La senyora Mezquita Juan:

Moltes gràcies, presidenta.

En primer lugar, señor González, bienvenido, y espero que me disculpe la afonía, voy a hacer todo el esfuerzo posible para que se me entienda, como mínimo.

A ver, en primer lugar, haciendo un poco mención a la primera intervención de la compañera de Podemos, ese contraste entre la intervención de la directora de primaria y usted, nos ha quedado clarísimo que no coincide con la perspectiva de la señora Barba.
Pero, aun así, hay una cuestión que me preocupa, y es que la detección precoz es fundamental, y usted ahí coincidía con todos los comparecientes y expertos, sobre todo psicólogos, que decían que detectar a tiempo es fundamental y que ese problema de acoso ya se producía en edades tempranas, quiero decir, a partir de entre seis y ocho años.
Entonces, me llama un poquito la atención que, si no hay una consonancia en la perspectiva del acoso escolar en los centros de primaria e infantil y en los centros de secundaria, cómo, de alguna manera, puede afectar a ese expediente que de alguna manera deberíamos conocer, tanto por parte de los niños acosadores o de los niños víctimas.
Porque, evidentemente, deberíamos tener constancia muy clara y evidente de que hay un problema, porque evidentemente…, usted también lo ha comentado, que cuando se denuncian los temas de acoso escolar llegamos tarde, es que hemos llegado tarde, porque al final esto es la punta del iceberg, que esto viene ya de tiempo atrás, y es un aspecto fundamental.
Entonces, me preocupa esa falta de perspectiva, de coincidencia en la perspectiva en la detección del acoso.

Luego, sí que me gustaría, de alguna manera, hablando del plan Previ…, creo que ustedes coinciden en que está muy burocratizado, de hecho, lo ha comentado aquí.
Le preguntaría qué propuestas haría usted para mejorar su efectividad y, al mismo tiempo, reducir esa burocracia.
Uno de los problemas más recurrentes es que se llega tarde, ¿y cree que falla el plan Previ en este sentido?
Es decir, ¿podríamos mejorar el plan Previ para esa detección precoz?
¿Y cómo lo podríamos realizar?

Podría ser esa seguramente la clave…, mire, otra cosa que usted comentaba, y coincide con los últimos datos del registro central de incidencias, que hace mención a que 665 agresiones se producen en el aula, 489 en el patio y 297 en los pasillos.
Llama la atención que ¿cómo es posible que se produzcan las agresiones, en principio, a vista de todos?
¿Cómo es posible que justo en los espacios donde hay más concurrencia de gente no podamos detectar estos casos?
Planteaba usted la opción de tener educadores para observar, ¿esta sería la única solución?
¿O podríamos introducir mejoras en este sentido?

Y ya para finalizar, haciendo referencia a que también se están produciendo, incrementado también agresiones hacia los propios profesores -usted también lo ha comentado, también a personal de administración y de servicios-… Me gustaría saber si esto realmente siempre proviene también de las mismas personas que son agresores.
Es decir, estas agresiones que se producen a profesorado también se pueden relacionar, de alguna manera, con esos alumnos agresores a compañeros.

La senyora presidenta:

Vaja acabant, per favor.

La senyora Mezquita Juan:

Sí, sí, i ja acabant… Y, bueno, sobre todo también pues incidir en que es verdad que nos gustaría saber cómo podríamos rebajar esos casos, esas incidencias en temas de autolesiones a alumnos que sienten ser acosados.
Y ese problema, pues para evitar que lleguen a más y que no solo sean intentos de lesiones, sino que pueda llegar a peligrar su propia vida.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, diputada.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Socialista, Rosa de Falastín.
Quan vosté vullga.

La senyora Mustafá Ávila:

Gràcies, presidenta.

Benvingut, senyor González.

Quin gust d'escoltar el valencià d'algú de la Marina, d'u de Beniarbeig.
Per cert, a mi ma mare el que m'ha contat, que anava a escola en esta ciutat, és que a les xiquetes a què assetjaven eren les que parlaven en valencià.
I jo, que ja vaig anar a l'escola en democràcia, encara que les xiquetes eren dels pobles d'al voltant, no se sentia ni una parauleta en valencià, tot era en castellà.

Però, bé, anem a parlar del que havíem vingut a parlar.
I ha relatat vosté un panorama prou desolador, i és que vertaderament l'assetjament és un problema de primer ordre amb conseqüències greus.
Ha parlat vosté de la dificultat per a la detecció primerenca, i ens agradaria que aprofundira més en quines ferramentes creu que serien necessàries per a facilitar-la.
I, també en eixe sentit, que ens parlara de mecanismes de prevenció de l'assetjament.

Ha fet vosté també un perfil detallat dels assetjadors i de les víctimes, i m'agradaria que ens comentara també quina és la prevalença de l'assetjament entre xiquets i xiquetes.
Vull dir, si els agressors són en major nombre xiquets i si es reproduïxen els patrons masclistes de la vida adulta.

També he cregut entendre que evidentment tots els problemes de convivència no són assetjament, i que tots els nivells o intensitats tampoc requerixen de la mateixa intervenció.
Ens agradaria que incidira també en eixa qüestió diferenciadora.

I crec que ho deixaria ahí.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara sí que, per cinc minuts…

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

En cinc minuts.
Bé, vaig a intentar contestar…

La senyora presidenta:

Intente, intente.

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

…a tothom, perquè a mi sí que m'agradaria contestar-vos a tots.

La senyora presidenta:

Doncs quan vosté vullga.

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

Anem a veure, el… Bé, a veure, el tema entre primària i secundària, no anem a enganyar-nos ací, un xiquet o una xiqueta de primària no té res a veure, absolutament res, amb un adolescent.
Si hem tingut la curiositat, i jo vaig tindre la sort de llegir-me Piaget, i veure com canvia una persona de xiquet a adolescent.
I jo sempre els dic a les famílies, ara quan fem la transició de primària a secundària: «Ací em porteu xiquets i xiquetes i ixen hòmens i dones».
I ahí tenim, i jo els explique, vosaltres fins ara, les mares, heu portat els xiquets de la mà, i no tenien vergonya que els acompanyàreu.
Ací a l'institut no vos volen veure.
Vull dir, fins ara si els controlàveu no passava res.
Eixe control que es porta en primària s'ha de dur en secundària, sí, però ells no han de saber que els controlem, ni elles.
Vull dir, tenim la Web família, és un dels instruments… Ah!
, per tant, clar, entenc que la intervenció de Quina siga molt més positiva que la meua, que és quan nosaltres tenim una intervenció amb un adolescent ell diu blanc i jo dic negre i ja tenim el conflicte.
I si jo dic blanc ell dirà negre, perquè és el perfil de l'adolescent.
Ahí no anem a enganyar ningú.

La prevenció o actuació des de les direccions.
El sistema actual, diríem, en eixe decret que he comentat de l'any 2008, les direccions som jutges i jutgesses, no vaig a enganyar ningú.
Sí, és clar que nosaltres, en el nostre equip directiu, dins del centre, amb gent voluntària, s'han de crear eixos equips de convivència, donar hores quan ens permet la plantilla perquè eixe equip de convivència es forme… Ahí formem professorat, formem alumnat en tractar casos d'assetjament perquè siguen mediadors, etcètera, val?
Però això és un treball molt intens, d'entrada amb molta voluntat dels docents, però s'està fent.
Vull dir, podríem fer una indagació, en quants centres es fa, però s'està fent.

Solucions.
Senyora Turiel, en educació no hi ha ninguna solució màgica.
Vull dir, més que màgica, vaig a dir, a veure si…, exacta.
En matemàtiques és dos més dos igual a quatre; en educació, un conflicte que l'hem resolt amb una intervenció de mediació i s'ha solucionat, el curs següent, el mateix conflicte, amb el mateix instrument i amb el mateix protocol, no dona solució.
Vull dir, què fem?
Doncs reinventar-nos, buscar altres protocols…, protocols n'hi han molts.
Vull dir, tenim des dels sistemes mediadors, l'alumnat mediador, el professorat mediador, l'entrevista personal amb direcció, en molts centres tenen un germà major que té dos o tres anys més que ells que poden agafar punts de referència…

I el tema que les víctimes, perquè diuen ser víctimes, no menteixen no és cert.
Vull dir, això vull que siguen molt conscients.
Ens costa molt descobrir que això no és cert.
Jo he tingut captures de pantalla, estava comentant-ho fa un moment ahí fora mentres esperava a entrar, que no hi havia cap insult.
Però l'alumne que va de víctima, que damunt és un alumne que té certes actituds disruptives perquè és un adolescent i… Vull dir, ell anava de víctima i, quan vaig llegir el missatge, allí no posava ningun insult ni es referia a ell.
Parlava d'objectius, d'un treball de l'aula.
La família ens va arribar a dir que per què no controlàvem el grup de WhatsApp… Vull dir, heu de saber…, o siga, formem, eduquem, protocols, i damunt ens diuen… Eixes dimensions, hem de ser conscients on estem.

S'ha de fer una prevenció?
Per descomptat.
S'ha d'intentar intervindre a les aules amb lectures, amb el pla director, amb conscienciació dels alumnes, dels participants o col·laboradors que veuen l'agressió, indicar-los «veniu a contar-ho com més prompte millor», que sou les millors persones, intentar sempre que això es quede en un anonimat i que siga una intervenció directa…

N'hi han casos d'assetjament que, en el cas de la diputada del Partit Popular, que no li ha agradat eixa estadística, tenim casos que són fora de l'horari lectiu i fora del centre, i que fem intervencions els centres, en vídeos gravats de temes sexuals, que han eixit del centre de primària i fins a meitat curs en secundària no sabíem res del tema.
Quan l'hem captat s'han fet intervencions, hem fet protocols que no existien… Vull dir, vindre policia nacional i davant de la persona agressora dir-li: mira, vosté té açò ací gravat.
Per molt que diga que no, està ahí gravat, i ho ha passat…, en aquells moments l'altra persona confiava en esta i podien gravar eixos vídeos, però, clar, una vegada està gravat, ja es pot…

Per això em preocupa molt…, en eixes estadístiques és cert que els caps de setmana, que ara -tenim un període no lectiu-, que en Reis, que en el mes de juliol passen coses, i que aterren al centre i que fem intervencions.
Vull dir, heu de pensar totes estes qüestions que impliquen un gran treball, un gran esforç al que és el sistema educatiu.

Desaparéixer en si, si acabe de parlar que la pròpia persona passa a ser de xiquet a home o dona.
Eixe canvi hormonal, això, vull dir, és esgotador per al docent de secundària.
Jo no vullc enganyar ací ningú, ací si voleu traiem una estadística de perquè el docent de secundària, el seixanta, un percentatge abismal, es jubila.
Perquè ens esgotem any rere any.
Perquè nosaltres tornem a tindre xiquets i es convertixen en adolescents, i torna a reprendre, i torna a reveure, què passa, parla amb les famílies… Vull dir, tota eixa qüestió…

Detectar-ho de manera el més prompte possible?
Doncs més que detectar-ho el que es pot fer és buscar la prevenció.
Per exemple, amb llibres de lectura, tal qual tenia jo ací anotat, un que em va agradar molt que ho hem tractat en una aula, L'infern de Marta.
Vull dir, vam tindre un cas d'assetjament, i vam agafar eixa aula i vam dir: anem a posar este llibre de lectura, i vam tractar el tema i va eixir.
Eixe protocol no està escrit i el vam fer.
Però no en el meu centre, en molts més centres.

El tema…, ara sumem tot el que acabe de comentar, m'he deixat molt les TIC abandonades.
Imagineu tot això dins del món de les TIC, que no podem controlar res.
Vull dir, n'hi ha ja molts temes transversals que hi han protocols, tant amb els departaments d'informàtica per a ordenar a tot arreu, de quina manera has de saber tu entrar a les xarxes socials i què pots fer i què no pots fer.
A un adolescent, torne a insistir, li dic: no penges eixe vídeo.
Ell el penjarà, no vullc enganyar ningú amb això.
I, nosaltres, és esgotador.
I quan arribem a este segon trimestre…, un dia de hui voldria presentar-vos el volum de casos que tenim en eixe curs i el volum de casos que tenim ara tots els centres.
Estem esgotats, profes, alumnes… Però és això, vull dir, és un cúmul, ve la primavera i això ix.
I l'adolescent…, i això matxuca el professional que està allí.

M'ha cridat molt les dades de l'assetjament dins de les aules.
No tinc jo esta percepció ni esta estadística, tinc més de manera externa que no pas dins.
Potser perquè és més difícil detectar-ho en la part exterior.

(Veus) Quedem així.

La senyora presidenta:

Bé, doncs moltíssimes gràcies, Toni, per donar-nos eixa visió des de l'institut.
La veritat és que els professionals ho patiu i t'assegure que els pares i mares…

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

També.

La senyora presidenta:

…també.

Però reitere les gràcies.
I, bé, li ho diem a tots els compareixents, si alguna informació o el que ens has dit hui…

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

Estic a la vostra disposició.

La senyora presidenta:

…per favor ens el fas arribar, val?
I estem a la teua disposició també.

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

Un últim comentari, m'havies comentat el tema dels masclismes… (Algú diu: «El micro està enxufat?
») Sí?
Sí.

El tema dels masclismes, quan els detectem, hem de saber si és una qüestió pura masclista o és perquè tenen eixa edat, eixe és l'altre tema que hem d'analitzar.
Vull dir, ahí hem de fer un gir de 180 graus i tornar a veure si realment és quelcom que posseeix la personalitat d'eixa persona o és perquè està en eixa edat.

Moltes gràcies, i torne a insistir, tal qual ha dit la presidenta, quede a la vostra disposició per a qualsevol moment, si voleu cridar-me, qualsevol pregunta també, sense cap problema.
El comentari que he fet el tinc basat en un estudi científic a nivell internacional.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

El senyor president de l'Associació de directors i directores dels IES del País Valencià:

Gràcies a vosaltres.
(Pausa)

La senyora presidenta:

Bé, doncs, si vos sembla, continuem amb el segon compareixent.
És el senyor Luis Sanchis Ibor, director de l'IES la Sénia de Paiporta, centre capdavanter en projectes innovadors per a la convivència a través del seu projecte Pigmalió.

Quan vosté vullga.

Compareixença del director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta, centre capdavanter en projectes innovadors per a la convivència a través del seu projecte Pigmalió, senyor Luis Sanchis Ibor

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

Molt bon dia a tots.

I moltes gràcies per convidar-me a aquesta compareixença i en aquesta comissió, en un tema tan important.

Soc Luis Sanchis, el director de l'IES La Sénia de Paiporta, on duem a terme un projecte que es diu projecte Pigmalió.

El projecte Pigmalió és un projecte de tutoria entre iguals.
Es defineix la tutoria entre iguals com l'ajuda o acompanyament d'un alumne cap a altre.
Són uns mètodes que estan avalats per la investigació educativa des de fa més de trenta anys i són considerades per la UNESCO com pràctiques educatives d'èxit.
Però la diferència entre un projecte Pigamalió i el que seria una tutoria entre iguals estàndard és que les parelles d'alumnes en un Pigmalió són d'un alumne major i un alumne menor.
Hi ha altres tutories entre iguals que agafen parelles d'alumnes del mateix nivell o de la mateixa edat, i sempre estan enfocades a una ajuda acadèmica, d'ajudar en les tasques i en els deures.
Açò s'allunya del nostre objectiu del programa Pigmalió, que és un altre tipus d'ajuda que ara comentaré.

Altre aspecte del programa Pigmalió que es diferencia de la resta de tutoria entre iguals és la voluntarietat.
Les parelles Pigmalió són parelles voluntàries, i ací la implicació i la motivació és molt més efectiva i el resultat és més exitós.

I, finalment, afegir una diferència, que és un programa que tots els recursos i materials estan a l'abast de tots.
Estan penjants en el web Reico, de continguts de convivència i igualtat de conselleria.

Bé, el que fem al projecte Pigmalió és posar el focus en l'alumnat.
L'alumnat és el protagonista, i incidim en el reforç positiu i en les fortaleses d'eixe alumnat.
És un alumnat valent, que dedica el seu temps a la resta d'alumnat.
És com fer un canvi de perspectiva, com si, per exemple, en una orquestra el director de l'orquestra no fa la música; la fan els músics.
Nosaltres el que fem és posar el focus en l'alumnat, i volem que facen la millor música possible.

Fa deu anys que va començar el projecte Pigmalió a l'IES la Sénia de Paiporta, i també al María Moliner de Port de Sagunt i al Berenguer Dalmau de Catarroja.
En el nostre centre estava impulsat per Pilar Pérez Esteve.
I va començar, en realitat, amb una ajuda acadèmica entre el major i el menor, però en poc temps es va veure que això no era molt exitós, perquè l'alumnat s'ho prenia com una classe més, un repàs més.
Quan començàrem que l'ajuda entre l'alumne major i l'alumne menor fora una ajuda emocional i una ajuda afectiva és quan va començar l'èxit.
El programa va créixer exponencialment, van augmentar el nombre de parelles.
Fins i tot hem arribat, abans de la pandèmia, a tindre més de cent parelles, més de dos-cents alumnes implicats en el meu centre, en l'IES la Sénia.
I, a més, que observàrem una caiguda dels problemes de disciplina, dels conflictes, molt rellevant.

En definitiva, s'ha impregnat com una cultura de la cura als altres en el centre, no només en l'alumnat, sinó també en el professorat, que sol repetir en el centre, si no és definitiu, i que participa activament en el projecte.

En psicologia es coneix com a efecte Pigmalió la influència que una persona pot tindre en una altra sobre la qual té altes expectatives.
I les expectatives són el punt fonamental, perquè n'hi ha autors, com Rober Rosenthal, o més actualment John Hattie, que han treballat i han comprovat científicament que les altes expectatives que puguen tindre els docents en l'alumnat milloren el seu rendiment.
Per què?
Perquè inconscientment s'interacciona més amb l'alumnat, n'hi ha un major reforç emocional i una major atenció.
Se'ls oferixen més recursos, més possibilitats, més exigències, i això fa millorar l'alumnat, només tenint una expectativa alta.
Açò es pot aplicar també no només al rendiment acadèmic, sinó al benestar afectiu i emocional.

Com planifiquem al nostre centre el projecte Pigmalió?
Primer, tenim uns objectius clars, és que l'alumnat s'implique i puga aprendre i créixer en un entorn de benestar, com he dit abans.
Un altre objectiu fonamental és la integració de l'alumnat nouvingut, dels centres adscrits de primària o de qualsevol alumnat nouvingut.
La millora de l'èxit acadèmic, la millora de la convivència, el desenvolupament d'eines com la intel·ligència emocional i l'escolta activa… I, per descomptat, la prevenció de l'assetjament escolar.
Tots els podem resumir en els tres pilars fonamentals de les mesures de resposta educativa del decret d'inclusió.
És estar present, el sentit de pertinença de l'alumne en el centre, que l'alumne tinga la percepció que s'està comptant amb ell; la participació activa de l'alumnat i l'aprenentatge, que puguen aprendre dels altres.

Què necessitem per a encetar este tipus de projecte?
Primer, molt senzill, un espai.
Nosaltres tenim la biblioteca…, perquè el programa Pigmalió es fa en l'hora de pati, no altera l'organització ni els horaris.
Es fa en l'hora del pati, tots els dies de la setmana n'hi ha un pati Pigmalió.
O bé en la biblioteca, com deia, o bé en una aula a l'aire lliure que tenim, que és l'espai Pigmalió o aula verda.

És fonamental també el recolzament de l'equip directiu.
Jo, com a director del centre, soc professor Pigmalió, però també ho és la vicedirectora, la secretària i el cap d'estudis.
Tenim unes parelles Pigmalió assignades, i tenim un pati setmanal que baixem amb ells i treballem amb ells.
A més de l'equip directiu, per descomptat, el professorat, professorat voluntari que ajuda a coordinar i a organitzar el projecte, i també fa una supervisió molt important i una avaluació d'aquest.
Enguany tenim 31 professors «pigmalions» al centre.

La coordinació amb els centres de primària.
Ja que un dels objectius és la integració de l'alumnat nouvingut, és molt important, en les reunions de transició que fem a l'estiu, que ja ens donen molta informació sobre l'alumnat que va a vindre al nostre centre: les seues característiques, les seues necessitats, si n'hi ha alguna urgència especial que tinga un alumne major que faça un seguiment d'ell… És que heu de tindre en compte que per a un xiquet de primària entrar en un institut és un lloc amb un funcionament diferent, més multitudinari.
I a més que, quan parles amb ells, ells reconeixen que el que més els fa por és els alumnes majors.
Aleshores, si tenen un alumne major que des de començament de curs està pendent d'ell, és com el seu amic, li ajuda, li consulta, es multiplica positivament la integració al centre.
De fet, tenim un 80% d'alumnat de primer de l'ESO que és alumnat Pigmalió, que rep l'ajuda d'un alumne major.

També fonamental la participació de la família, la cooperació família-docència és també una pràctica educativa d'èxit de la UNESCO.
En el nostre cas, tenim la sort que comptem amb una AMPA, una associació molt activa, que proposa moltes de les activitats que fem als patis Pigmalió.

Com realitzem l'estructura d'un curs Pigmalió?
Primer fem una promoció, a començament del curs, del programa a l'alumnat nouvingut, i ho repassem amb l'alumnat que ja està present al centre.
Tenim una sèrie de recursos, de vídeos, i es passen en classe i en tutories, i ahí ja agafem el llistat d'alumnat Pigmalió per al curs.
Tenim els menuts, de primer i segon de l'ESO, i els majors, de tercer de l'ESO, quart de l'ESO, però fins i tot també de Batxillerat i a vegades de cicles formatius, que a vegades els de cicles formatius de la família d'informàtica que tenim al centre han col·laborat en jornades de ciberassetjament per als menuts.

Ara falta organitzar les parelles, una vegada ja tenim el llistat d'alumnat.
N'hi ha una comissió de professorat, insistisc, voluntari, que fa l'associació, enllaça les parelles perquè siguen les més adequades possibles, atenent a tota la informació que teníem de família, de tutories, dels centres de primària… Per exemple, un alumne que haja patit una mort familiar recentment el posem amb un major que també ha patit el mateix, i algun dia podem parlar d'això.
O un que siga molt esportista, però fluixeja en els estudis, doncs el posem amb un alumne que trau bones notes, bones qualificacions, i és molt esportista també.
Intentem buscar parelles el més adequades possible: els que no poden controlar els impulsos amb els que són amables però tenen una actitud més ferma, tot perquè siga la parella el més exitosa possible.
O a vegades, si l'alumne menut té moltes necessitats, posem dos tutors Pigmalió, dos alumnes majors.

Ja estan fetes les parelles.
Al començament del curs, normalment abans del pont d'octubre, normalment fem una festa de benvinguda perquè les parelles es coneguen.
Dinem amb ells i fem una sèrie de jocs col·laboratius, i les parelles es troben.
I ahí ja ixen les parelles formades, saben el professor o professora que està assignat a eixa parella o grup de parelles i el pati de la setmana que els toca fer la sessió Pigmalió.

Què es fa en un pati Pigmalió, en la sessió Pigmalió?
En primer lloc, esmorzen junts i comencen a parlar.
El major li revisa l'agenda, li pregunta què tal li ha anat, si ha tingut algun problema o alguna anècdota a ressaltar, de tipus familiar, social, acadèmic… El que calga.
I també tenim una sèrie de jocs col·laboratius, que pot ser des d'un joc de taula, i els fan junts, i estan xarrant i fent un joc junts.
A vegades també, si n'hi ha activitats commemoratives en el centre, del medi ambient, del dia de la dona, del dia del llibre, doncs participen les parelles, col·laboren en el mural que estiguen fent o en un relat… El que siga.

Cada parella o un grup de parelles té un professor o professora assignat.
Eixe professor no intervé, simplement està observant.
Sí que enregistra l'assistència i apunta, en una carpeta que tenen individualitzada, apunta el seguiment o tot el que fan en cada sessió perquè quede tot enregistrat.

Però la tasca dels «pigmalions» no es reduïx només als patis.
Insistim, sobretot als majors, que els peguen una ullada cada setmana o cada dia als seus menors.
Si se'l troben pel pati, pel corredor, sempre els diem que han d'apropar-se, saludar, un què tal va tot, un somriure i, si pot ser, un contacte físic, un xocar les mans, alguna cosa…, o també en el carrer, en el supermercat, on siga.
Si el veuen, per favor, ves, t'apropes i t'interesses per ell, i així el menor se sent que està acompanyat constantment.

Als majors, per tot això, reben també una formació a banda.
Fem jornades o sessions on treballem amb ells temes com la mediació, el treball de l'empatia, de la gestió de les emocions… Qualsevol aspecte que els puga ajudar en la seua tasca com a alumne-tutor.

Tot açò, tot este programa, considere que té uns beneficis provats en la convivència del centre.
Si un alumne, que té com a referències positives i educatives el seu grup d'amics, eixe reforç de grup d'amics, la família i els docents, si a més l'afegim un alumne major que estiga pendent d'ell, és com que estem augmentat les possibilitats de rebre una ajuda, de rebre un consell, i les possibilitats de més persones a què recórrer.
Aleshores, és el que es diu les xarxes d'afecte.
Les xarxes d'afecte d'un alumnat menut Pigmalió s'enfortixen, són més sòlides i més estables.
Una xarxa d'afecte d'una persona, que siga molt estable la xarxa, condueix a una millora del benestar social i afectiu d'eixa persona.

Hem parlat abans de les expectatives, dels estudis científics sobre l'efecte de les expectatives en el rendiment de l'alumnat i en el comportament de l'alumnat.
Un alumne menut del Pigmalió rep constantment reforços positius i una confiança que fa que millore la seua autoestima.
Aleshores, si estem recolzant l'autoestima i les xarxes d'afecte o el benestar social d'un alumne que està més integrat al centre, es prevé molt l'assetjament escolar.
No només hem d'enfocar el tema en els menuts, els majors també suposen un benefici per a la convivència.
Quan fem vídeos de final de curs del projecte Pigmalió, sempre reconeixen que han aprés a posar-se en la pell de la resta, és a dir, han treballat la seua empatia.
I, a més, diuen: «És que m'he adonat que soc útil, que puc ajudar».
Sentir-se útils i necessaris els fa ser més solidaris, més solidaris, més empàtics, també són factors de prevenció.

Aleshores, el que es crea als centres on es duen a terme -amb molt de treball, molt de treball del professorat- els programes Pigmalió són termes, com he dit, on s'ha impregnat una cultura de la cura, n'hi ha una disminució de conflictes provada… N'hi ha conflictes, per descomptat, però jo parle amb centres de la zona i tenim menys expedients, tenim menys conflictes.
N'hi ha més factors, no només açò, però contribueix molt, contribueix molt al fet que eixes expectatives positives que van passant de professor a alumne major a alumne menor creen un benestar social, un benestar de la comunitat educativa en general.

I m'agradaria -que em queden segonets- acabar amb una frase, que crec que és molt interessant, d'Eduardo Galeano, que diu: «Molta gent xicoteta en llocs xicotets fent coses xicotetes poden -podem- canviar el món».

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, Luis.

Ara, per tres minuts, tindrà la paraula la diputada del grup Unides Podem, Cristina Cabedo.
Quan vosté vullga.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, presidenta.

Senyor Sanchis, l'enhorabona per aquest projecte, l'he escoltat amb molt d'interés.
I l'enhorabona també per la seua implicació, perquè ha demostrat que sense una implicació per part de totes les persones que conformen l'escola, el centre docent, no seria possible, i crec que vostés estan fent honor a justament la frase que ha dit de Galeano.
Aixina que la meua enhorabona molt sincera.

Mire, escoltant-lo, i unint-lo amb el que és un cicle de violència de l'assetjament escolar, em pareix molt interessant, perquè este projecte el primer que pensem, o que a mi em ve a la ment, és que pot ajudar les víctimes, perquè tenen un referent a qui demanar ajuda.
Però també em dona la sensació que té un impacte molt directe en la prevenció dels agressors, perquè una persona que sàpiga gestionar les seues emocions entenc que no ho canalitzarà pegant-li al xiquet que té al costat.
Per tant, si vostés han detectat que açò també està ajudant ja no que les víctimes se senten acompanyades, sinó a la prevenció que n'hi hagen agressors.
Crec que seria bastant interessant d'analitzar.

Després, com vosté ha indicat que l'alumnat és voluntari, tenen algun perfil de l'alumnat que voluntàriament s'agafa a este tipus de projecte?
N'hi han més xiquetes que xiquets?
N'hi han més xiquetes o xiquets amb certes característiques respecte dels altres?
També em pareixeria interessant.

I, després, vosté ha indicat que utilitzen l'espai del pati i el temps del pati per a fer aquest projecte, però també ací han explicat moltes vegades que l'assetjament, i sobretot el ciberassetjament, traspassa les fronteres dels centres docents i es du fora dels centres docents.
I, aleshores, les persones, l'alumnat que ajuda l'alumnat més xicotet, eixes tasques també les fan fora del centre?
Sé que vosté ha explicat que els diuen de saludar-los i aquestes activitats, però ajudar pròpiament a l'assetjament fora de l'escola?
Sé que ja és molta responsabilitat, i en veritat li ho estic explicant ja no tant per les víctimes, sinó per l'alumnat que ajuda, perquè també crec que pot suposar una responsabilitat tan gran que es crema al cuidador.
I, en definitiva, el que li vull preguntar és: com es cuida al cuidador?
Perquè també eixe alumnat és interessant, com dic, que no es creme.

Moltes gràcies i enhorabona de nou.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Vox, Miriam Turiel.
Quan vosté vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

Bueno, señor Sanchis, en primer lugar le queremos dar la enhorabuena por su magnífica iniciativa.
La verdad es que nos ha encantado su propuesta de la tutoría entre iguales y consideramos que puede ser de gran ayuda.

En esta comisión nos han hablado en alguna ocasión de la figura de «hermano mayor»…, bueno, sí, hermano mayor.
Entonces, quería saber en qué se diferencia, o sea, cuál es la diferencia y cuál es la relación que pueda tener, y cuál es la novedad que aporta este proyecto tan interesante.

Ha dicho muchas cosas que me han parecido, de verdad, realmente útiles, y además ha aportado un punto de vista muy nuevo que todavía no había escuchado, yo por lo menos, en esta ocasión.
Sí que me gustaría que ahondara un poco más en esta iniciativa, quizá porque no le he entendido yo bien.
O sea, ¿ustedes imparten una guía, la gente se apunta en la hora del recreo?
O sea, que un poco explicara la forma y si cree que esto se podría extrapolar para que todo el mundo pudiera apuntarse o…, o sea, como que fuera algo que estuviera ya implícito en…, vamos, que nos ahonde en esa idea, porque a lo mejor no lo he entendido bien.

Luego también ha dicho una cosa que me ha parecido muy importante, y además es algo que también me pasaba a mí de pequeña, entonces, me puedo sentir identificada con esta idea, que es que a los niños les asustan las personas mayores.
Entonces, considero importante también el hecho de que un niño tenga la figura del hermano mayor…, bueno, el Pigmalión, que le pueda ayudar.
Y me gustaría saber si usted cree que esta figura tan interesante podría extrapolarse a las redes sociales.
Es decir, si el mismo Pigmalión podría unirse a su Instagram, a sus redes sociales y poder también desde allí colaborar.

Luego también es verdad que escuchando a los diferentes expertos, tanto del ámbito docente como del ámbito más mental, sí que encuentro bastantes diferencias entre lo que dice el ámbito docente y las personas dedicadas al mundo de la psicología.
Y me gustaría saber si ustedes trabajan de forma conjunta para intentar sacar lo mejor de esta herramienta o si solamente lo hace el ámbito docente.
Vamos, que nos diga cómo se lleva a cabo.

Luego también los expertos han dicho esta comisión en muchas ocasiones que lo que falta es medición.
Es decir, una vez llevado a cabo el proyecto Pigmalión, ¿ustedes llevan a cabo una medición de resultados óptimos que consiguen?
Y cómo ustedes van viendo la evolución de las cosas buenas que consiguen las personas.

En fin, también es muy importante lo que usted ha dicho, que enseñan a los jóvenes a trabajar la empatía.
Y sí que me gustaría, si tuviera tiempo, que a lo mejor entiendo que son demasiadas preguntas…, cómo ustedes intentan trabajar la empatía en los jóvenes.

Y, bueno, una vez más felicitarle y decirle que nos alegra que trabajen de una forma tan proactiva, y no reactiva, para evitar la lacra del acoso escolar.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Ciudadanos, Mercedes Ventura.
Quan vosté vullga.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

Señor Sanchis, felicidades.
No me levanto para hacerle la ola, pero casi.
Estoy alucinada de que -de verdad, ¿eh?
- un director lleve a cabo este tipo de proyectos de innovación educativa, me saltaban las lagrimitas.
Porque desde la universidad se desarrollan muchísimas iniciativas y, a la hora de la práctica, pues pocos docentes lo llevan a buen término, como en este caso.

Y me ha encantado que lleven a cabo este proyecto Pigmalión, que en psicología es conocido como el efecto de la profecía autocumplida, y se han desarrollado muchas investigaciones, como usted ha dicho, de según las expectativas que tienen los docentes de los alumnos pues esto influye también en su resultado.
Hay investigaciones interesantísimas, como bien usted ha indicado, en esta línea.

Yo antes de ser política era docente, investigaba estas cosas.
Y me llama mucho la atención que se aplique el aprendizaje cooperativo, porque al fin y al cabo forma parte del aprendizaje cooperativo, sí que es verdad que el aprendizaje cooperativo y las tutorías entre iguales…, pero está ahí como una persona en un nivel educativo superior, que es el que está haciendo de mentee o apoyando a este alumno.
Y los directores -y hablo de usted, que es director- son el motor del cambio, son el motor de que se lleven a cabo políticas de recursos humanos, porque al fin y al cabo eso es una organización, que vayan enfocadas en positivo.

Y con este proyecto usted ha explicado claramente cómo se inculcan valores.
La investigación ha demostrado que en organizaciones en las que se trabaja desde entornos positivos se desarrolla un capital psicológico más positivo.
En este caso, una comunidad educativa formada por docentes y formada por alumnado donde se aprenden valores, como es la empatía, el altruismo, la convivencia… Y así también se disminuyen casos, como usted bien ha dicho, de acoso escolar, y también se contribuye así al rendimiento académico.

Dicho esto, que me emociona todo lo que usted ha explicado, me gustaría preguntarle si se han interesado más centros educativos -usted ha nombrado unos poquitos- sobre este proyecto Pigmalión, a la vista de los resultados que han obtenido ustedes.
Usted indicaba que sí que es cierto que se había reducido el nivel de acoso escolar, y yo creo que es la sinergia de este proyecto, porque se centran, estas convivencias o estas relaciones, se centran en el refuerzo positivo y en las fortalezas.
Y en esto hay mucha literatura escrita, desde la psicología positiva hay mucha literatura escrita de cómo contribuye esto a tener entornos más seguros y de bienestar.
Pero me gustaría conocer qué dicen los otros centros educativos, ¿se contagian de estos resultados que ustedes han obtenido?

¿Qué considera que podemos hacer desde aquí o que tienen que hacer las administraciones públicas para potenciar estos proyectos, como el que usted está desarrollando, y que pueda llegar a más centros?

Y, para finalizar, a pesar de los buenos resultados y de la buena iniciativa, que esta es la línea que se debería tomar para mejorar el bienestar en las aulas, ¿encuentran alguna barrera o siguen encontrando problemáticas, en este caso, de conductas disruptivas entre alumnado?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Compromís, Belén Bachero.
Quan vosté vullga.

La senyora Bachero Traver:

Gràcies, presidenta.

Moltes gràcies, senyor Sanchis.

La veritat que és un programa que ens ha deixat a tots al·lucinats, jo crec.
Per una banda, contribuïx a millorar la nostra societat, clarament, perquè eixos joves al final el que adquirixen són uns valors des de l'experiència.
Perquè, clar, sempre ens diuen als docents que hem d'educar al nostre alumnat en valors, però, clar, fer-ho des de la teoria és una cosa i fer-ho des de l'experiència pròpia, en què ells mateixos estan vivint el que significa ajudar una altra persona.
I, per altra banda, el que significa que t'ajuden sense rebre res a canvi, en una societat tan mercantilitzada crec que té un valor afegit, que calia dir expressament.

Jo li volia preguntar quins resultats concrets, en dades, han observat des que es fa aquest projecte d'acompanyament a l'alumnat respecte a l'assetjament escolar.

I, segons tots els resultats de les seues experiències d'èxit, on creu vosté que està la clau per a millorar la convivència i reduir la violència i l'assetjament.
Està clar que el programa aquest en concret actua, diguem, en la prevenció de tot açò, però on creu vosté concretament que està la clau.

Quines bones pràctiques del seu centre en matèria de convivència creu que podrien ser exportables o generalitzables a la totalitat dels centres educatius?
Quines pautes, rutines o pràctiques creu vosté que, degut al seu èxit, s'haurien de convertir en normativa aplicable a tots els centres?

I, després, creu que la tutoria entre iguals estàndard és una metodologia que reduïx la incidència de violència escolar o és pel valor afegit que té aquesta tan peculiar, aquesta tutoria entre iguals d'una manera més peculiar, que va més enllà de només el tema acadèmic?
Creu que és una metodologia que s'hauria d'afavorir o implementar de manera generalitzada en el sistema educatiu?

I, per últim, si tenen igualment algun cas d'assetjament escolar, que ho desconeixem, si en tenen algun si sol ser entre l'alumnat que està dins del projecte Pigmalió o si, al contrari, és alumnat que està fora i que no ha volgut entrar voluntàriament a aquest projecte.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, tindrà la paraula la diputada del Grup Parlamentari Popular, Marisa Mezquita.
Quan vosté vullga.

La senyora Mezquita Juan:

Sí.
Moltes gràcies, presidenta.

Empezaré, como con el anterior compareciente, disculpándome por mi afonía, y espero que se me entienda.
Si acaso, repetiré la pregunta en algún momento.

A ver, el programa Pigmalió es una buena práctica de centro escolar, usted nos ha contado todas sus virtudes.
Les felicitamos y les damos la enhorabuena no solo por iniciarlo, sino por mantenerlo.

Es verdad que existe un trasvase efectivo de las buenas prácticas entre centros escolares, porque usted nos ha comentado que hay otros centros que también lo han hecho, la duda es…, se ha extendido a estos otros centros, pero me queda la duda de que si existe un buen canal o solo ha sido por efecto de contagio de interés.
Es decir, al final esto es un código de buenas prácticas de un centro en concreto que está aplicando un programa que funciona, que se ha demostrado que es válido y que puede contribuir a reducir el acoso escolar por el hecho de que genera esos valores de empatía, de alguna manera de ponerse en el lugar del otro, y esto frena el acoso escolar.
Esto, que yo entiendo que es fundamental, si no existe un canal bueno de implementación de estas buenas prácticas, creo que es necesario que nosotros lo tengamos en consideración.
Por ello, le pregunto si ese canal existe o no existe, o si existe y lo podemos mejorar, o si no existe y sería conveniente implementarlo para que esto sea conocido por los demás centros educativos y se pueda implantar en la mayor parte de los centros posibles.

Después, hablaba usted de la importancia que tiene, de la elección del alumnado, ese alumno-tutor por su carácter, predisposición, por buscar el alumno idóneo para el alumno entrante.
El anterior compareciente nos hablaba de que hay unos rasgos característicos de los alumnos acosadores, que son mal carácter e incluso mal comportamiento en las propias aulas, de alguna manera.
Evidentemente, este alumno queda descartado, pero también nos podría permitir, de alguna manera, observar que en aquellos que no son elegidos a lo mejor hay que poner un poquito el foco, si esto es conveniente, si se hace, no se hace, por intentar supervisar el posible acoso y frenarlo, en esa detección precoz que es tan fundamental.

Ya para acabar, el acoso en redes, más allá del aula y del centro, ¿cómo se puede extender el programa Pigmalió justamente eso, más allá del centro?
Sobre todo en redes sociales o en el acoso que se produce fuera del centro, si existe alguna posibilidad de extender ese programa Pigmalió.

Y también fundamental es cómo se puede extender a las familias, porque la educación en valores no creo que el peso deba recaer en el centro escolar, y mucho menos en el profesorado, creo que hay que implicar mucho a las familias.
Y me gustaría saber si el programa Pigmalió tiene en consideración esa implicación de las familias y, si es así, cómo se produce.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Socialista, Ana Besalduch.
Quan vullga vosté.

La senyora Besalduch Besalduch:

Sí.

Bon dia, senyor Sanchis.

Bé, tot el món ja li ha donat l'enhorabona, no és per a menys.
Encara que siga reiteratiu, ho vaig a fer jo també.
És veritat que és un projecte que, bé, el que hem pogut llegir i després del que vosté ens ha explicat jo crec que un dels valors principals d'este projecte és que és un projecte preventiu, no reactiu.
Perquè és veritat que quan parlem d'assetjament parlem, la majoria de vegades, d'estadístiques i de com reaccionar i com fer una detecció precoç d'eixe assetjament.
No obstant, la perspectiva d'este projecte és absolutament preventiva, que és…, moltes de les preguntes que fem en esta comissió als compareixents és no només com hem d'actuar d'una forma ràpida davant d'un cas d'assetjament, sinó com podem ajudar a previndre'l.

Vosté ens ha explicat que este projecte ha baixat molt la conflictivitat en el centre escolar, però a mi també m'agradaria saber si, donat que els alumnes fora de l'horari lectiu estan en uns altres àmbits que no són els escolars, si, efectivament, també s'ha pogut detectar o demostrar que en la resta d'àmbits de socialització d'estos adolescents també ha millorat esta convivència.

Vosté també ha parlat d'una cosa que és fonamental, que és la implicació de tota la comunitat educativa, sobretot també dels pares i mares.
Penso que és una tasca que ha d'implicar a tota la societat, perquè des de fora de la comunitat educativa estic segura que també podem fer coses, inclús des de l'àmbit de la política.
Des de l'àmbit de la política, persones que tenim un altaveu mediàtic en moment determinat… I, vull dir, des d'alguns partits es criminalitza menors estrangers no acompanyats, o es nega la violència de gènere… I com des de les institucions podríem ajudar també a la prevenció de l'assetjament.

Vosté ha parlat que l'AMPA del seu institut és molt actiu i que proposen moltes activitats.
M'agradaria saber quines activitats arriba a proposar i que poden ajudar que este projecte funcione d'esta forma tan estupenda.

I vosté també ha parlat que en la mediació entre iguals es forma sobretot al major en este projecte, l'alumne major, en valors.
Quina importància té en el projecte Pigmalió esta educació en valors?

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Doncs, senyor…, a vore, que pare un momentiu el temps.

Senyor Luis Sanchis, té ara cinc minuts per a intentar respondre a tot.

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

Sí, ho has dit molt bé, intentar.

La senyora presidenta:

Intentar.

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

Anem a veure… Perdona.

Pel que fa al tema del perfil de l'alumnat, heu de tindre en compte que quan comencen els «pigmalions» menuts, que són el 80% de l'alumnat de primer de l'ESO, ells estan desitjant quasi des del primer curs ser Pigmalió major.
Aleshores, ahí ja per això s'elimina que és un perfil de tipus d'alumne, o que si és xic i xica.
Possiblement en els «pigmalions» majors hi ha un poc més de xiques que de xics, però no és un nombre ressenyable.
Perquè, com són des de xicotets tutoritzats, ja se'ls queda impregnat allò de «jo he sigut tutoritzat, a mi m'han ajudat, ara em toca a mi».
A més, és que estan…, frase textual: «Quines ganes d'entrar en tercer per a ser tutor Pigmalió».
(Rialles) O siga, que això… És com que el perfil es difumina una mica, perquè, com s'agafa a quasi tot primer de l'ESO, es posa ahí com l'arrel del que serà després, que és un procés molt llarg.

M'han preguntat també…, bé, sí, la diferència entre menut i major, però, per contar una altra anècdota, jo he vist com en un pati un li pegava una espenta a un altre i un altre dir: «Ei, si tu eres «pigmalió«!
».
O siga, fixeu-vos com es queda ja l'etiqueta positiva.
Perquè les coses negatives es contagien, però les positives es contagien més encara.
Aleshores, es queda tan impregnat des del primer moment que això ajuda molt.

Que després n'hi ha alumnes conflictius, m'heu preguntat si hi havia hagut algun cas d'assetjament… Dins d'alumnat Pigmalió no; conflictes sí, per descomptat, clar que sí.
I si han calgut sancions, hi ha hagut sancions, però no és allò habitual.

Quant als resultats concrets, sí que hem observat, sobretot els primers anys…, jo vaig arribar al centre en 2017, açò es fa des de 2010-2011.
I jo he treballat en 12 instituts, i mai havia vist un nivell de baixa conflictivitat com aquest.
Aleshores, sí que en els primers cursos n'hi havia un registre de com havia descendit el nombre d'expedients o de sancions o de conflictes en general, ara simplement s'ha quedat estabilitzat en un nombre molt baix.
Jo sí que procure comparar-lo amb altres centres que tinc amistat amb altres directors, o els directors de la zona, i sí que és veritat que n'hi ha menys conflictes registrats -o expedients, sancions- que en altres centres.

Com es cuida el cuidador, diferència entre germà major… El projecte Pigmalió, ja he dit que les diferències entre les diverses tutories entre iguals, la diferència entre «hermano mayor», coincideixen en la diferència d'edat, ja no sé quin tipus de programa, perquè n'hi ha multitud de programes similars a Pigmalió.
Potser es diferencien en el mode d'organitzar-lo en els patis, etcètera, el mode d'organització, de participació del professorat… Però bàsicament jo crec que en essència serà el mateix que programes que en altres comunitats, per exemple, s'anomenen «hermano mayor».

El tema de l'extensió del programa.
S'ha exportat el projecte Pigmalió a una dotzena de centres.
Jo enguany he rebut la visita de tres centres educatius que han volgut, s'han posat en contacte amb mi, i han volgut veure com és un pati Pigmalió.
I m'han demanat material, hem estat parlant una hora, jo donant tota la informació… Com s'havien assabentat que existia?
O bé per boca-orella entre centres o alguns han vingut perquè han vist els recursos en el Reico, en el web de conselleria.

Aleshores, ja que és un programa que evidentment funciona, jo sí que demanaria a l'administració, que l'heu comentat també, que siga una recomanació més ferma, més integrada en els programes educatius.
I sembla que siga…, no només econòmic, però una dotació de recursos, no només econòmics, de materials i recursos humans.
Perquè, per exemple, nosaltres, el programa Pigmalió nostre a vegades ha estat inclòs en projectes d'innovació.
Però, clar, quan és un projecte que porta més de deu anys, ja la innovació… L'hem integrat en altres projectes d'innovació, i era un suport de recursos, el projecte d'innovació, que ens venia molt bé per a fer dinàmiques, etcètera, i més activitats en el centre.
Clar, si n'hi haguera com una base de recursos específica per a este programa, un programa de prevenció que funciona tan bé, doncs estaria molt bé de cara a l'administració.

No sé si tinc una mica més de temps…

La senyora presidenta:

Si vols acabar…

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

Sí, no…

La senyora presidenta:

Si vols dir alguna cosa més…

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

No, jo crec que més o menys he pogut contestar a quasi tot, sí.

La senyora presidenta:

Doncs la veritat és que li agraïm molt el que ens haja vingut a contar aquest projecte en concret.
Perquè crec que, si no recorde mal, crec que és de les poques persones que ha concretat un projecte que està duent a terme, que està tenint benefici.
I és de veres que la implicació és important, però que la implicació per part de l'equip directiu, que estigueu ahí, jo crec que això diu molt.
Aixina que enhorabona…

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

…i endavant.

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

Afegir una cosa que me n'acabe de recordar que han preguntat de les famílies, el tipus d'activitats.
Des d'activitats que es fan en les sessions, com, per exemple, l'altre dia havien proposat una per a escriure un relat entre el major i el menor, a qualsevol tipus d'ajuda, fins i tot participant en la mediació d'algun conflicte, etcètera.
Però molt molt implicades les famílies, sí.

La senyora presidenta:

Doncs moltíssimes gràcies.

El senyor director de l'Institut d'Educació Secundària la Sénia de Paiporta:

A vosaltres.

La senyora presidenta:

Bé, doncs, com sabeu, el tercer compareixent no ha pogut vindre, serà per a la pròxima comissió.
Així que donem fi a aquesta, val?

Moltes gràcies i bones pasqües.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 24 minuts)