Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text0 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.para0 {
text-align:justify;
}
.para1 {
text-align:center;
}
-->



Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat realitzada el dia 19 de novembre de
2010.
Comença la reunió a les 10 hores i 31 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 30.

Elecció d'un nou secretari o nova secretària de la comissió

El senyor president:

(Inoïble) .
.
.
de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat.

En primer lloc, he de dir que tenim un secretari accidental, en este moment,
que va a fer les funcions que corresponen al secretari de la mesa.
I a qui
pregue comprove el quòrum d'assistència.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies, senyor secretari accidental.

Senyories, com de costum, en la carpeta tenen l'esborrany de l'acta.
És el moment, si volen fer alguna observació.
Si, pel contrari, considerem que s'aprova, a més de per unanimitat, per assentiment.

Moltíssimes gràcies, queda aprovada.

Esta presidència va anunciar, en la passada sessió de la comissió, que faria una nova convocatòria per a hui, a les 10 hores i 15 minuts, en un punt concret, que era l'elecció del secretari o secretària, donada la renúncia de l'anterior secretària, que tan magníficament ha vingut exercint la seua funció, la diputada senyora Consuelo Catalá.

No ha pogut ser aixina.
No hem pogut fer la convocatòria, donat que no hi havia Junta de Síndics esta setmana.
Però, no obstant, en l'exercici de les competències que el Reglament de Les Corts me conferix, conferix a este president -l'article 66.
2-, propose l'alteració de l'ordre del dia, per a que, ara, a continuació, com a punt segon -a continuació- se procedisca a l'elecció del secretari o secretària definitiva de la mesa.

Per tant, sotmet a la consideració de les seues senyories la proposta de l'alteració de l'ordre del dia.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat queda aprovada.

El senyor president:

Doncs, bé, passem ara a la votació.
Les seues senyories, en la carpeta, tenen les paperetes per a que puguen posar
el nom dels diputats o diputades que consideren deuen exercir esta funció de secretari.
Quan vullguen, poden aproximar-se a la mesa a depositar les
paperetes.
(Remors) No, no, no hay llamamiento.
En comisión, se acercan sus señorías y.
.
.

Bé, senyories, procedim.
.
.
Senyories, comencem l'escrutini.

(El president fa l'escrutini)

Set vots a favor de Víctor Jiménez i huit en blanc, queda proclamat secretari d'esta comissió, l'il·lustre diputat Víctor Jiménez, a qui li donem la benvinguda i li desitgem els majors èxits en la seua funció.
(Aplaudiments) L'enhorabona.

(El senyor Víctor Jiménez Bueso ocupa el seu lloc en la mesa)

Senyories, la presidència vol informar les seues senyories de la tramitació -perquè és la primera ocasió que se produïx- de la compareixença de senadors, en representació de la Comunitat Valenciana.
Se va presentar un escrit, registre d'entrada 61.
776, del 12 de juliol, de petició de compareixença, presentada pel Grup Parlamentari Popular.
La mesa el va tramitar el 21 de
juliol.
I el va remetre a la Junta de Síndics, donat que l'article 16 de la Llei 9/2010, de 7 de setembre, exigix que hi haja acord de la
Junta de Síndics per a que se facen este tipus de compareixences.
Va haver acord unànime.

La presidenta de Les Corts se va dirigir, a continuació, el 23 de setembre, mitjançant l'escrit de registre d'eixida 25.
582, al president del Senat, comunicant-li l'acord.
I el president del Senat, en registre de.
.
.
, va entrar eixe escrit en el
Senat segons un registre d'entrada del 24 de setembre.

La mesa de la comissió de coordinació se va reunir el dia 21 de setembre i va tindre coneixement de la iniciativa.
I
va adoptar, per unanimitat, els següents acords: primer, que l'ordre de les compareixences se fera donant prioritat a l'antiguitat en el càrrec dels senadors i senadores; que este president de la comissió se dirigira a cadascun d'ells, comunicant estos acords i manifestant la disposició de la mesa a ser flexibles a l'hora d'aplicar un calendari, i pregant que se posaren en contacte en el president per a
ultimar-ho.

En data 23 de setembre, segons registres d'entrada 25.
577, 25.
578, 25.
579, 25.
780 y 25.
781 d'este president, es va donar trasllat d'eixos acords.
Immediatament, vaig rebre la cridada, per este ordre, dels senyors
senadors: Julio de España, Joan Lerma, Juan Rodríguez i senyor Ferrada, que se van posar a disposició de la comissió.
I van informar de les dates que consideren més idònies per a les seues compareixences, que, posteriorment, van confirmar, a través d'escrits -que estan registrats, al registre públic, número 66.
108, 66.
819, 66.
193 i 65.
921, respectivament.

Per contra, no vaig rebre ninguna cridada de la senadora excel·lentíssima senyora Leire Pajín Iraola, si bé, este president, va rebre, per correu, un sobre franquejat amb segell del
Senat, de data 11 d'octubre, que contenia un escrit -en capçalera de la senadora, però sense data i sense firma-, anunciant que al llarg d'esta setmana «nos pondremos en contacto con el secretariado de la comisión para concretar los detalles de la comparecencia», una cosa que la presidència no té coneixement que s'haja fet.

No obstant, la mesa de la comissió, una vegada aprovat el calendari que les seues senyories coneixen, va elevar a
la Mesa i a la Junta de Síndics les respectives convocatòries.
En compliment d'estes, la presidenta de Les Corts va remetre respectives convocatòries a cada senador i senadora, mitjançant un burofax de data 28 d'octubre, que van ser entregats el dia 29 -tots ells, entre les 12:30 a 12:32- a les persones que, en les còpies dels burofax, figuren com a persones autoritzades per a rebre la
documentació que s'envia a cada senador.

Tota esta documentació està a disposició dels membres de la comissió.
I, per tant, si algú la vol pot demanar-la i, amb molt de gust, li farem una fotocòpia.

Igualment, vull informar a la comissió que han sol·licitat, en temps i en forma, estar presents en esta comissió el senador per València, excel·lentíssim senyor Pedro Agramunt Font de Mora -portaveu del Grup Territorial Popular de la Comunitat Valenciana- i el senador, en representació de la Comunitat Valenciana, excel·lentíssim senyor Alfons Ferrada Gómez; aixina com, posteriorment, l'excel·lentíssima senyora Carmen Alborch Bataller, secretària primera de la Mesa del Senat i senadora per València.
A tots ells, els donem la benvinguda a esta comissió i els desitgem que ho passen el millor possible.
(Rialles) Per tant, pense que és una bona notícia que estiguen, que vinguen, i no solament compareixences dels senadors, sinó, també, que tingam invitats que siguen senadors.
Pense que és bo per a l'aproximació de les dos institucions.
Estem parlant del que ha de ser cambra territorial i
estem parlant del parlament de la Comunitat Valenciana.
Per tant, este
president i la mesa, pense que tots mos congratulem que aixina siga.

Compareixença del senyor Joan Lerma i Blasco, senador en representació de la Comunitat Valenciana

El senyor president:

Bé, i passant al segon punt de l'ordre del dia, que és la compareixença del molt honorable senyor Joan Lerma i Blasco, senador hui, en representació de la Comunitat Valenciana.
I vull donar la benvinguda a esta comissió, per primera vegada, al molt honorable senyor Joan Lerma i Blasco, senador en
representació de la Comunitat Valenciana, a qui agraïm, també, la bona disposició que, des del primer moment, me va demostrar, cridant-me telefònicament i, posteriorment, ratificant el seu oferiment per a comparéixer, a través d'un escrit.

És la primera volta, també, que davant d'esta comissió, compareix algú que ha sigut, ni més ni menys que, president de La Generalitat, encara que ho faça en qualitat de senador.
Però és una doble satisfacció per a esta comissió.

Benvingut, doncs, i tindrà ara una primera intervenció.
Pot ocupar el seu lloc, ací, mentre que explique el funcionament.
Tindrà vosté una primera intervenció, senyor Lerma, sense temps, per a exposar allò que considere convenient.

O siga, que tindrà.
.
.
, el senador Joan Lerma tindrà una primera intervenció sense límit de temps.
A continuació, en aplicació d'allò que establix l'article 168 del reglament, que és el que regula este tipus de compareixences, fixaran posició els grups parlamentaris donant prioritat, en temps de deu minuts i per ordre,
al grup proposant de la compareixença, que és el Grup Parlamentari Popular.
I, a continuació, de menor a major, els grups parlamentaris fixaran posició -la resta de grups parlamentaris- per un temps de cinc minuts.

Hui tenim, també, la satisfacció que està present la representant de l'Agrupació de Diputats No Adscrits, Marga Sanz, que encara que no està adscrita a la comissió, però té dret a veu, en tot moment.
I també tindrà un torn de tres minuts, per a que puga fixar la seua posició.

A continuació, el senador Lerma contestarà, també sense temps, a les seues senyories.
I, excepcionalment, donada la importància d'estes compareixences, la presidència, si algú ho sol·licita, concedirà, als grups, un nou torn per a que demanen aclariments o puguen formular algunes
preguntes, per un temps màxim de cinc minuts -i tres minuts en el cas de l'Agrupació de Diputats No Adscrits.

I el senador Lerma podrà contestar, conjuntament, ja en un temps limitat de cinc minuts.
I, amb eixa
intervenció, finalitzaria la compareixença.

Per tant, reitere, benvingut.
Esta és sa casa.
Estem molt satisfets que es trobe entre mosatros.
I té la paraula, senyor Lerma.

El senyor Lerma i Blasco, senador:

Moltes gràcies.

Doncs, jo intentaré correspondre a l'amabilitat del president i de la mesa, limitant-me, realment, el temps en la
intervenció, per fer-los a tots un favor.
Però sense procurar, evidentment, no defugir ninguna qüestió que se puga plantejar.

Felicitar, en primer lloc, la comissió.
Jo crec que correspon, tal i com s'ha acordat, doncs, efectivament, donar l'oportunitat als senadors que ho són en representació d'esta comunitat, triats per esta cambra, de poder intervindre i plantejar o
proposar qualsevol de les qüestions que li semblen convenient.
I em sembla que, en eixe sentit, doncs, la
comissió complix eixa funció.
I jo estic molt d'acord.

I, a partir d'ahí, felicitar també, naturalment, en este cas, el nou secretari de la mesa i nou diputat, encara
que crec recordar que ja havia sigut.
Però no estic segur.
Però, en qualsevol cas, doncs, l'enhorabona a ell.

I gràcies als companys senadors, per acompanyar-nos, encara que nosaltres tenim ocasió de vore'ns moltes vegades, perquè tenim reunions habituals i som contertulians habituals, també en el Senat, vol dir que això, doncs, dóna inici en esta comissió a una compareixença que, realment, a la millor estes Corts desconeix però que, en qualsevol cas, se produïx una fluïdesa de diàleg habitualment en el Senat.

I, en este cas concret, doncs, com he promés que volia no abusar de la seua paciència, vull començar dient que, efectivament, fa molts anys que no intervinc en estes Corts -crec que l'última intervenció va ser en juny de l'any 1995 fins ara-, però, en qualsevol cas, doncs, estic molt satisfet de poder comparéixer de nou ací.

I agrair també a estes Corts perquè m'han designat senador des d'aquell moment.
Jo crec que eixa designació pesa -digam- en el meu comportament, encara que habitualment el que se fa és que cada grup proponent vota els seus proposats.
Segurament això és el més normal però, en qualsevol cas, segurament també seria més obligat per a qui se sent triat que el votaren tots.
I, en eixe cas,
segurament se sentiria més obligat a respectar
(El senyor Maluenda Verdú diu: «Aquí se van votar tots.
») les opinions de tots.

I, en tot cas, vull dir que, encara que no fóra aixina, en el cas de qui els parla, que ha sigut el president de La
Generalitat, doncs, lògicament, se sent obligat per les opinions d'este parlament.
I per això, precisament, he procurat, al llarg dels temps que he estat en el Senat, no
participar activament en aquelles coses que fan referència als temes específics de la Comunitat Valenciana, perquè és ben cert que obligaria a donar opinions que podrien, doncs, no ser ben
interpretades, sobretot perquè a la millor, doncs, desvetllàvem algun tipus de qüestió que -jo crec- cal fer, en tot cas, en estes Corts i no en el conjunt d'Espanya on tot el món puga criticar les coses que puguen passar.

I per això, les meues intervencions, en general, no fan referència a la Comunitat Valenciana sinó a temes generals, procure cuidar, no expressar fora d'ací el que són les meues opinions respecte a la comunitat, i ací sí que vull expressar-les, naturalment.
I les coses que participe són qüestions més generals.

I, en este cas concret -dic en l'anterior legislatura, que correspon en l'actual-, vaig ser portaveu del Grup Socialista, però no vaig fer intervencions relatives a la Comunitat Valenciana -que jo recorde-, excepte el recolzament de l'Estatut que varen aprovar estes Corts, que va tindre una tramitació accelerada, més per petició d'estes Corts, a més.
I, en el cas de l'actual legislatura, doncs, participe, fonamentalment, en les comissions que fan
referència a economia i pressupostos; solc ser ponent dels pressupostos generals i
participe en algunes lleis que fan referència a temes econòmics.

I, en el cas concret, que és més conegut, sóc el president de la Comissió General de Comunitats Autònomes que -com vostés saben perfectament-, doncs, no sols és una comissió en què poden assistir les comunitats autònomes a cada una de les seues convocatòries, sinó que -i això és molt important- és també una comissió legislativa, no és una comissió exclusivament per a representar les comunitats autònomes, és també una comissió legislativa i especialment important per quant tramita els estatus d'autonomia en el Senat; en el Congrés és la Comissió Constitucional, en el Senat és la Comissió General de les Comunitats Autònomes que té el doble de representants dels grups parlamentaris que tenen totes les altres
comissions, que té el doble de representants dels grups parlamentaris que tenen totes les altres
comissions.

I, al mateix temps, dir també que esta comissió general, en esta última legislatura, l'anterior legislatura va tindre una activitat molt important perquè va ser el referent de totes les modificacions dels estatuts d'autonomia, de les ampliacions de competències dels últims estatuts, de l'última generació, i en esta legislatura té menys activitat, precisament, perquè la tramitació dels estatuts està parada; que jo recorde està pendent l'estatut de Canàries on no n'hi ha molt acord, i està parada la tramitació de l'estatut de Castella-la Manxa, en la qual cosa vostés també tenen complida opinió i coneixement.
I això fa que -digam- les activitats siguen més referides a compareixences del govern que a activitat legislativa i, en
particular, a la reforma d'estatuts.

Pel que fa a la resta, vull acabar dient que, efectivament, si no vull parlar
fora d'ací, de la Comunitat Valenciana, en general, ací sí que me dóna una magnífica oportunitat per a expressar la meua preocupació.
I vull dir a eixe respecte que se tracta d'una preocupació com expresident, si vol, com a ciutadà, i, també, no com a representant d'un partit polític, sinó com a valencià.
I, com a valencià, vull dir que no he periodificat expressament per no culpar a ningú de la qüestió, sinó per intentar buscar solucions.
I vostés saben, perfectament, que les solucions han de ser solucions recolzades majoritàriament per a poder tindre una garantia d'èxit.

Però, en eixe sentit, vull expressar ací, en estes Corts, i no en les Corts Generals, la meua preocupació per l'evolució econòmica de la Comunitat Valenciana en els últims anys.
I quan dic «els últims anys» no m'estic referint exclusivament als anys de crisi que començà en l'estiu de 2007, sinó des de molt abans.
I, en concret, per no incloure legislatures concretes, me
referiré a una informació ja detallada, que és a partir del 2000.

Des de l'any 2000 fins ara, o fins al 2008-2009, si se vol, que és l'època en què podrem tindre informació més seriosa, la Comunitat Valenciana ha baixat en el PIB des de.
.
.
, quasi el 97%
de la mitjana espanyola -el 96,7, crec recordar, parle de memòria, però vostés ho poden vore perquè són tot dades oficials- a poc més del 90% de la mitjana espanyola.
És una xifra tremendament preocupant, i és una xifra que no ha deixat de caure en els últims anys.
I no estic fent una crítica política, estic expressant una preocupació greu.

Jo crec que això no ha ocorregut en ninguna comunitat autònoma espanyola, almenys en les comunitats autònomes que estan per sota de la mitjana nacional.
Sí que és veritat que hi ha hagut un descens molt important del PIB en les Balears, per
exemple, més important que el d'ací.
Però, també és veritat que les Balears estaven molt per damunt de la mitjana.
I això sí que pot ser una expressió de la política de solidaritat que posa on no n'hi ha, i, on n'hi ha, ne lleva innecessàriament.
Però, en el nostre cas, un descens de quasi set punts, aproximadament, en el PIB,
continuat, és una cosa que hauria de ser una alerta general per a tots els partits polítics i per a tots els grups parlamentaris, òbviament, i per a tots els ciutadans.

Tindrem ocasió, després, de comentar, si vostés volen, per esta via, però, en qualsevol cas, dir -per a reflectir també una dada concreta- que si a l'any 2000 n'érem, aproximadament, un poc més.
.
.
10,17% de la població espanyola, a l'any 2009 n'érem el 10,9, poc més.
És a dir, un creixement de població molt important, dels més importants d'Espanya, probablement, el segon o el tercer creixement de població.
En canvi, en el PIB n'érem el 9,7% d'Espanya, i continuem sent, amb este increment de població, el 9,7% d'Espanya en el PIB.
Això significa que hem retrocedit molts llocs en el rànquing nacional respecte al creixement de PIB.

I si això fa referència al que és la convergència en Europa, doncs, Espanya, en el seu conjunt -digam- ha retallat respecte a Europa, a pesar de la crisis i tot, al voltant de set
punts.
La Comunitat Valenciana, d'acord amb les xifres anteriors, ha retallat l'u i un poquet.
Significa, evidentment, que estem en una situació d'excepció, en general perquè estem en una crisi profunda, però, en particular, en la Comunitat Valenciana perquè en ninguna comunitat s'ha donat este descens del PIB.
A què se deu això?
Doncs, fonamentalment, se deu a que hi ha una baixa productivitat en totes les
nostres activitats, i, en particular, també, a que, probablement, l'esforç pressupostari que fem és insuficient comparat amb la resta de comunitats autònomes.

Cal dir que, pel que fa referència al pressupost d'esta comunitat -l'últim del qual que jo tinc la informació és el del 2009-, si mirem el pressupost per habitant, som el més baix de tot Espanya; al voltant de nou mil euros per habitant.
Comunitats com
les nostres, perquè abans no se podien comparar les comunitats autònomes entre si perquè tenien diferències importants respecte a les competències, ara sí se poden comparar perquè tenen totes competències similars; si fem l'excepció, Catalunya té les seues específiques, especialment, presons i policia; el País Basc té un altre règim econòmic; Navarra també, però la resta de comunitats se poden comparar perfectament.

I, en eixe sentit, vull dir que comunitats similars a les nostres en competències -abans no ho eren, abans n'eren cinc només, de competències, 251-, doncs, estan al voltant de mil euros més per habitant.
Mil euros més per cinc milions -imagine's vosté- d'habitants que són, imaginen vostés la diferència pressupostària que tenim en la majoria, ¡en totes!
, les comunitats autònomes espanyoles, les menys dotades.
Això significa que el pes del sector públic valencià se nota molt i que això té una incidència també transcendental en els serveis que podem oferir i, sobretot, en la capacitat d'impulsar l'economia que des del sector públic podríem fer.

Esta és un poc la meua preocupació, i, naturalment, per fer honor a la meua paraula, dir-los que els agraïsc molt la seua atenció i que estic a la seua disposició per a contestar les preguntes o fer els aclariments que consideren convenients.

Res més i moltes gràcies, president.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyor Lerma.

En representació del Grup Parlamentari Popular, que és qui ha demanat les compareixences, té la paraula l'il·lustre diputat, senyor David Serra.

El senyor Serra Cervera:

Moltes gràcies, senyor president.

Molt honorable Joan Lerma i Blasco, en nom del Grup Parlamentari Popular,
agrair la seua presència hui ací per molts motius.
Jo crec que cal destacar que la història de la nostra terra és la que és i és com és, i no és gratuïta; vosté va ser el primer president autonòmic que tingué la Comunitat Valenciana i jo crec que és un luxe, hui, que siga el primer senador territorial que compareix davant d'esta comissió.
Això també té una coherència història i democràtica d'allò que és la Comunitat Valenciana i d'allò que són estes Corts.

Per tant, en nom del Grup Parlamentari Popular, agrair-li la presència, agrair-li la bona voluntat que tingué des del principi, posant-se -com molt bé ha dit el president de la comissió- a disposició d'este parlament, com no podia ser d'una altra manera, tenint un mandat representatiu com té d'esta terra, i sotmés.
.
.
, jo crec que aplaudit per pràcticament tots els parlamentaris que n'hi han ací, on li reconeixen els mèrits i la capacitat per a representar i tindre una opinió des de la discrepància ideològica, però tindre una opinió -jo crec- fiable i important sobre la Comunitat Valenciana.

Ha dit vosté que per qüestions del seu passat polític no entra en qüestions -diríem- concretes o particulars al llarg dels anys que ha estat de senador i que
tracten més qüestions generals.
Ha parlat del recolzament que per part del Senat se féu a la reforma estatutària, que en la passada legislatura se va poder impulsar per part d'estes Corts i per part del govern de La Generalitat, amb un ampli consens entre
les dos formacions polítiques majoritàries.
I des d'ací agraïm a totes les institucions, i, en este cas, al conjunt de les Corts Generals, el
paper que jugàvem en poder aprovar -jo crec- en un temps important i amb un gran ampli consens eixa reforma estatutària.

Vosté ha parlat de preocupacions des del punt de vista econòmic, que jo crec que són importants, i ha ressaltat la mancança de finançament que té esta comunitat.
Jo vull agrair el reconeixement explícit que fa vosté a què som cinc milions, cinc milions de ciutadans els que vivim en la Comunitat
Valenciana des de fa alguns anys, i hem estat durant molt de temps amb un finançament on no s'arreplegava eixa xifra, on estàvem parlant que pràcticament el 20% de la població no tenia un finançament en totes les matèries vitals.
I quan parlem de matèries vitals estem parlant d'allò que entenem que és la política social en un sentit ampli, quan parles d'educació, quan parles de cobertures socials.
Per això també s'ha vist en la política d'infraestructures que moltes vegades estes Corts han reclamat a altres
institucions, en este cas, al Govern d'Espanya, el que tinguera un major compromís.
I a mi m'agradaria que vosté fera alguna menció en eixe respecte.

Per tant, jo volia haver-li preguntat d'iniciatives individuals o concretes que vosté haja pogut impulsar o recolzar en l'àmbit del Senat que afecten a la Comunitat Valenciana i què ressaltaria vosté d'això.
Jo crec que n'hi han matèries sensibles com en sanitat, encara que estan les transferències fetes, grans inversions que s'han fet al llarg dels últims set anys en la Comunitat Valenciana, com és la nova Fe que en dates breus vorem posar en marxa per a la satisfacció del conjunt de la societat d'esta terra, amb les quals, a la millor, hagueren pogut fer el que vosté fera algun tipus d'iniciativa, d'alguna manera, i puc parlar de sanitat, o infraestructures, o de qualsevol de
les matèries importants i que afecten de manera directa a esta terra.

Ens consta al Grup Parlamentari Popular que la comissió que vosté presidix, la Comissió General de les Comunitats Autònomes, fa alguns mesos que té propostes del grup parlamentari nostre i algunes fetes per alguns senadors d'esta comunitat, les quals no s'han tramitat encara i que afecten a qüestions jo crec que delicades.
.
.
, a qüestions delicades per a la Comunitat Valenciana, qüestions delicades que afecten, lògicament, a la ingerència o a l'abús o a la falta de respecte institucional des d'altres comunitats a qüestions politicoterritorials o culturals de la nostra terra i que se deuen vore
en eixa comissió.
Presidint-la vosté entenem que hi haurà jo crec que una sensibilitat que el vicepresident tercer del govern puga comparéixer allí i puga donar les explicacions, les opinions del Govern d'Espanya i el posicionament que se tinga en eixa matèria.

Hi ha una altra qüestió que jo crec que és un bon moment també per a fer algun tipus de pronunciament.
En la tercera legislatura d'estes Corts, sent vosté president de la Generalitat valenciana, tenint un govern sòlid i potent amb un recolzament majoritari molt fort, van ser capaços de fer una cosa molt important, una cosa molt important com va ser el pacte
per l'aigua en la Comunitat Valenciana, on el consens i l'acord va imperar en les formacions polítiques i els grans blocs ideològics van estar d'acord en una cosa molt important.

I jo faré una breu ressenya, que al final era possible el que els transvasaments
existiren, que se poguera transvasar aigua de les conques excedentàries a les deficitàries, inclús se parlava de 1.
800 hectòmetres cúbics/any des de l'Ebre cap a la Comunitat Valenciana.
I això és un gran acord, això és una gran base d'acord que jo vull reconéixer, en este cas.
.
.
, amb vosté que era el president d'aquell govern i amb tota la gent que va participar, però especialment amb vosté, el que s'arribara a eixe acord.

Eixe acord al llarg del temps ha segut impossible.
Eixe acord al llarg del
temps ha sofrit mutilacions, ha segut retallat i tots coneixem que en la
Comunitat Valenciana ha hagut un canvi de criteri important.
I jo voldria
saber: ¿Vosté creu o se sent desautoritzat.
.
.
, el canvi de criteri del Partit Socialista en
el qual els 1.
800 hectòmetres cúbics que eren possibles en eixos moments, quan se parlà en el Pla hidrològic nacional de transvasar 350 hectòmetres cúbics a la Comunitat Valenciana des de l'Ebre, parlant del famós transvasament de l'Ebre, vosté creu que ha hagut un canvi de criteri coherent i lògic que responga a una cosa sòlida?
, ¿o creu que és una desautorització a aquell pacte de l'auia que va ser capaç d'impulsar un govern com el que vosté presidia amb un nivell d'acord i de consens amplíssim?
Crec que eixes qüestions afecten de veritat a la Comunitat Valenciana i li afecten jo crec que,
pràcticament, de manera transversal a tot el que se puga fer.
Són possibilitats per a tot en la Comunitat Valenciana.

Hi ha una qüestió que no ha entrat, però m'agradaria saber la seua opinió personal.
El debat que se fa normalment en el Senat, la conferencia de
presidents que la convoca el president del Govern d'Espanya, però jo voldria saber la seua opinió, en l'any 2010 no s'ha produït eixa conferència.
Jo voldria saber l'opinió de vosté sobre la seua importància i el perquè en el Senat d'Espanya no s'ha produït enguany eixa conferència, o si en el mes que queda -diríem- d'activitat parlamentària fins que s'aproven els pressupostos està previst que se vaja a produir en l'àmbit del Senat eixa compareixença.

Senyor Lerma, des del Grup Parlamentari Popular, ho he dit al principi,
mosatros.
.
.
, jo crec que la satisfacció que vosté siga senador per la Comunitat Valenciana s'ha manifestat sempre.
Per part del Grup Parlamentari Popular hi ha un
reconeiximent institucional cap a vosté i no podria ser d'una altra manera, perquè les coses funcionen jo crec que, democràticament, com deuen funcionar.
Les institucions i les persones que estan al
front de les institucions se mereixen el respecte d'estos òrgans.

Estes Corts Valencianes, com vosté ha dit, des de juny o -crec que- juliol de l'any 1995 que vosté no compareixia, que torne després de tots estos anys ací a comparéixer, jo crec que amb la vitalitat i amb la fortalesa que vosté representa políticament, quan la política és com és, a la millor les persones més pròximes no ho veuen igual i els que estan enfront, sí.

Jo sí que li dic que mosatros li reconeixem la labor feta, el treball, inclús, ben fet en moltíssimes ocasions des de la discrepància ideològica, en absolut respecte als posicionaments que vosté tinga en el Senat, com deu ser, i amb decisions i amb votacions que moltes
vegades no anem a compartir, com puguen ser decisions al voltant de l'auia, o decisions al voltant del finançament, o decisions pressupostàries que des d'ací entenem que no s'atenen les demandes o les necessitats de la Comunitat Valenciana.
Però en cap moment mosatros pensem que això responga a una falta d'amor a la seua terra, de voler a la Comunitat Valenciana o de representar-la amb
absoluta dignitat, vull dir, són coses absolutament distintes.

Per tant, jo vaig a acabar perquè el temps s'esgota i sí que vull que tinga clar que vosté, com a molt honorable d'esta comunitat, sempre tindrà el reconeiximent i el respecte d'este grup parlamentari, tinga la missió institucional que tinga, compartint o no posicionaments ideològics, com he dit, o principis ideològics que jo crec que, lògicament, cada organització política representa les seues, absolut respecte al seu treball.
I sí que m'agradaria que si poguera sobre les qüestions que he dit aclarir-mos alguna cosa quan corresponga.

Moltíssimes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Moltíssimes gràcies, senyor Serra.

En representació de l'Agrupació de Diputats No Adscrits, la seua representant -valga la redundància- senyora Marga Sanz té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Moltes gràcies, president.

Buenos días, señor Lerma, y agradecida a que pueda estar presente con nosotros y, además, un honor que sea usted -ex presidente de nuestra comunidad- el primero en acudir a esta ronda de comparecencias.

Y yo decirle que le felicito en el criterio que tiene de no trasladar debates
propios de las Cortes Valencianas al Senado, porque aquí realmente vivimos una situación inversa, una situación de confrontación permanente con el Gobierno de España en muchos temas que deberían ser discutidos y se discuten, tanto en el Senado, como en el Congreso de
Diputados, pero que, permanentemente, en nuestra opinión, en la opinión de Esquerra Unida, lo que hace es derivar y desviar los problemas reales de
los valencianos y de las valencianas en el debate del día a día de nuestra cámara.

Pero dicho esto, sí que decirle que nosotros entendemos que el Senado debe ser una cámara territorial y, por lo tanto, los problemas del País Valenciano deben estar allí representados y deben ser puestos en valor por nuestros representantes, y
representantes que entendemos que pueden tener sus opiniones particulares, pero
que ante todo están vinculados a nuestra tierra y están vinculados a los intereses de los valencianos y de las valencianas.

Decir también que comparto el planteamiento que usted ha hecho inicialmente del escaso
esfuerzo presupuestario del Consell a la hora de abordar los problemas.
.
.
, la grave crisis económica que padecemos en esta comunidad y que se ha cobrado ya unas cifras de paro
importantísimas y de pobreza que se va extendiendo.

Ahora yo no puedo dejar de decir que los recortes que sufre nuestro presupuesto
y está sufriendo nuestro presupuesto, y que nosotros hemos cuestionado con una
enmienda a la totalidad en el día de ayer, tiene también su correspondencia con los recortes del Gobierno de España.

El Gobierno de España ha hecho unos recortes lesivos para el impulso económico que se necesita hacer en estos momentos por parte de las administraciones públicas y ha hecho unos recortes que en estos momentos lo que hace es penalizar a
aquellas personas que están sufriendo la crisis, sobre todo, al conjunto de los trabajadores y
trabajadoras, a los empleados públicos inicialmente.

Por tanto, disminución de inversiones, disminución del gasto en este sentido está afectando en conjunto y salpica al conjunto de las comunidades autónomas y, sobre todo, traslada el impacto de la crisis a quien no debe
trasladarse.
Y es por eso que le pido que explique también su opinión en ese sentido y qué se puede hacer desde las iniciativas que en la cámara que usted está pueda llevar adelante.

El senyor president:

Ja està?

La senyora Sanz Alonso:

Sí, sí.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Sanz.

En representació del Grup Parlamentari Compromís, el seu síndic, il·lustre senyor Enric Morera, té la paraula.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Molt honorable expresident de La Generalitat, senyor Joan Lerma, estem molt
contents, molt desvanits que vosté estiga ací en les Corts Valencianes i, més encara, perquè ha donat un to molt impositiu de respecte institucional.
Estes Corts se
caracteritzen, doncs, per la persecució política de l'adversari, i vosté ha imprés un tarannà molt important.

I vosté ha dit una cosa històrica, que açò s'hauria de reproduir amb lletres d'or, vosté mos acaba de dir i mosatros ho hem dit moltes vegades, que són 5.
000 milions d'euros la diferència de la falta de dotació de les nostres competències autonòmiques.
Vosté ha parlat ací de 1.
000 euros per cinc milions d'habitants menys del que ens pertoca als valencians.
Això és enorme.
Això és cruel.
Això repercutix en contra del benestar del poble valencià.

I jo per això, davant esta afirmació, que després vosté ha concretat claríssimament en la baixada del nostre PIB en els últims huit anys, li vull preguntar: primera, què ha fet vosté des del Senat per a corregir este dèficit?
Perquè jo sí que discrepe d'algunes intervencions que el Senat necessita una reforma a fons per a
convertir.
.
.
, una autèntica cambra de representació territorial, per a passar de ser una cambra de representació només de partits, un
bundesrat com tenen en Alemanya.
I en eixe sentit, vosté faria un gran paper defensant els interessos valencians, i no els interessos de
partit.

Perquè jo he mirat i no he vist que en el model de finançament autonòmic a l'anterior del Partit Popular, el Grup Socialista, concretament vosté, -no ho he vist i li pregunte, igual m'he equivocat- haja alçat la seua veu per a denunciar la marginació que patix el poble valencià en matèria de finançament autonòmic.

I el nou model, que sí que constata que vosté ha votat a favor, segons informes de comissions d'experts, diuen claríssimament que això va a suposar una minva encara més dels nostres ingressos.
I, concretament, persones que vosté ha de conéixer, com el senyor José Antonio Pérez García, que va formar part en qualitat de director general del seu govern, actual
gerent de la Universitat Politècnica de València, diu textualment que se va a minvar encara més els recursos que té el nostre govern per atendre les polítiques pròpies de La Generalitat.
Va a tramitar-se l'Estatut d'Extremadura, i en l'Estatut d'Extremadura parla de dos coses, que vosté ha dit claríssimament, la «tramitación acelerada» de la reforma de l'Estatut de 1982 no va incorporar la inversió territorialitzada, que sí que té Andalusia i Catalunya.

Jo li pregunte: ¿vosté és partidari de la reforma de l'Estatut de 2006 per a fer un nou estatut que incloga el que té Catalunya, el que té Andalusia i el que ja li anuncie que té Extremadura?
, que són dos coses, senyor Lerma: una, la inversió territorialitzada del govern central i, dos, el deute històric amb Extremadura.

¿Vosté està en disposició d'assumir i de demanar que els valencians recuperem el deute històric amb l'estat, com assenyala l'informe de la comissió d'experts i que xifren -jo crec que s'han quedat curts- en 3.
400 milions d'euros, senyor president, com va fer Extremadura?
I segurament vosté votarà a favor perquè n'hi ha un pacte entre PP i PSOE, i el que és bo per a Extremadura hauria de ser bo per a mosatros, ja que estem al 90% del
PIB regional en comparació amb la mitjana d'Espanya.
Però, no tinc massa temps i li vull fer preguntes ràpides.

Senyor Lerma, ¿és conscient vosté que l'AVE no té estudi d'impacte ambiental?
¿Va a convocar vosté -ací tinc la sentència del Tribunal Suprem, si vol, li la facilitaré-, va a demanar vosté una compareixença urgent al Senat del ministre senyor José Blanco per a que diga com va a rectificar, com va a reparar este greu dèficit, perquè l'AVE siga totalment segur i el que puga passar, quant a inundacions, es puga
analitzar amb detall?

I una última pregunta -no tinc massa temps-.
Vosté, les Corts Generals i el Grup Socialista va provocar el major retall dels drets
socials que ha tingut mai la democràcia d'Espanya.
Eixe decret, el Decret 8/2010 es va retallar per a atendre el dèficit públic, un dèficit públic que no van crear ni els pensionistes, ni els treballadors, ni les classes
mitjanes, però que el Grup Socialista el va aprovar.
I estem parlant d'austeritat i estem parlant de dèficit públic.

En eixe sentit, crec que l'esquerra ha de ser coherent.
¿Vosté considera que seria convenient per a retallar el dèficit públic suprimir o congelar les prerrogatives que li dóna la Llei 6/2002, de la nostra autonomia, per als expresidents de La
Generalitat?
¿Considera que per a reduir el dèficit públic les prerrogatives que té el senyor Zaplana, el senyor president de Bancaixa, o Caja Madrid-Bancaixa, el
senyor José Luis Olivas, i vosté mateix, s'haurien de congelar?
Jo ja sé que vosté no cobra com la senyora Cospedal, que són 150.
000 euros, entre altres coses, perquè és incompatible cobrar dos sous públics.

Però, ahí n'hi han unes prerrogatives que mos consten molts diners.
I vosté assenyala que no tenim massa diners, que tenim una situació d'ingressos deficitària, que tenim mil euros menys per qualsevol ciutadà d'altres parts d'Espanya en el nostre finançament.
I, per tant, mosatros, de la mateixa manera que li hem retallat el salari
als funcionaris o hem reduït les pensions, doncs, en estos moments d'austeritat li pregunte si vosté creu que s'hauria de, com a mínim, suspendre les prerrogatives que contempla esta llei dels presidents de La
Generalitat.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

En nom del Grup Parlamentari Socialista, el seu portaveu en esta comissió, el senyor Manuel Mata, té la paraula.

El senyor Mata Gómez:

Gràcies, senyor president.

Moltíssimes gràcies.

Molt honorable senyor president de La Generalitat.
El tractament el tindrà de per vida i aixina li ho reconeixem tots els valencians.

Senyor president, moltes gràcies per algunes qüestions que la seua senyoria ha tingut el pudor de no comentar excessivament.
Una és que jo crec que estem tots convençuts que vosté encarna l'esperit de la transició -això es parla molt, ara, en els diaris, i els intel·lectuals ho fan, d'allò que era l'esperit de la transició-, i cal recordar que en el seu mandat va aconseguir que tots els valencians se
posaren d'acord en un estatut, se posaren d'acord en uns símbols, se posaren d'acord en una bandera.
.
.
I n'hi ha qui, després, ha intentat manipular els sentiments dels valencians, i, hui, és un exemple de la manipulació que està fent el Partit Popular des que està en el govern.

Gràcies pel seu tarannà, gràcies per la seua tasca en la comissió de pressuposts, perquè tots els anys tenim reiterades reunions amb vosté i el grup parlamentari per a intentar solucionar algunes de les carències d'alguns dels nostres municipis.
Estic segur que ningun dirigent de la Generalitat
valenciana s'ha posat mai en contacte amb vosté en els últims quinze anys per a demanar-li ajuda o alguna tasca concreta en el Senat.
Però, és que, a més, vosté hui ve ací perquè, després de quinze anys que el Partit Popular mai l'haja cridat en una llei de l'any 1995, mai han volgut que vosté vinguera a esta cambra.

I vosté ve per una llei, que és la llei «Pajín», una llei ad personam, l'única llei del parlamentarisme europeu, últimament que se fa amb el nom d'una persona, però no perquè l'haja dissenyada, sinó una llei dissenyada per a permetre que durant mesos i dies se parle d'allò que se li va preguntar a una senadora; què s'espera de les respostes de la senadora, com afusellar mediàticament una senadora.
Vosté és l'excusa, vosté és l'excusa, que se vullga dur ací a la senyora Pajín, en el cas de filibusterisme parlamentari més greu de la democràcia espanyola, en la qual s'ha permés per Grup Parlamentari Popular que durant sis mesos, ni la composició de la cambra alta siga la correcta, ni el Grup Socialista tinguera els senadors
que li pertocava, vulnerant claríssimament el dret a la igualtat dels ciutadans i el dret a la participació política.
I sols quan se va al Tribunal Constitucional a dir que és indigne que no tingam un senador que mos pertoca, s'inventen una llei que preveu una compareixença de senadors, ¡que ja estava en la Llei de designació dels senadors autonòmics!
-, i mai s'ha vullgut que vosté vinguera.

Però, com en esta contínua manipulació, al final, a mi me toquen cinc minuts, perquè no és petició institucional de la cambra, sinó que és una petició del Partit Popular, jo tinc únicament cinc minuts per a parlar, i voldria dir-li alguna qüestió molt concreta.
A mi m'agradaria parlar d'algunes de les qüestions que se li han plantejat i donar la meua opinió.
Però, en tot cas, sí que voldria que me diguera els efectes perversos que va crear un sistema de finançament dissenyat pel govern d'Aznar per a esta comunitat.
Malauradament, hi ha un sistema que mos ha
destrossat econòmicament durant anys, anys i anys, i ara estem en vies de correcció gràcies a un govern socialista.

En segon lloc, el tema de l'aigua, senyor president.
Jo he viscut en èpoques -inclús en el seu govern- en què hi havia restriccions d'aigua en algunes parts de la Comunitat Valenciana.
En tot el mandat dels
socialistes espanyols entre el 2004 i el 2011, mai hi ha hagut en ningun poble
de la Comunitat Valenciana restriccions d'aigua.
La comunitat hui té superàvit hídric.

I la meua pregunta és: ¿com és possible que la persona que més mal fa a esta comunitat, reiteradament, en el Senat, que és la senyora De Cospedal, que l'únic transvasament en què estem d'acord tots els valencians -bé, igual alguns s'estimen més recolzar eixa postura, la de la senyora De Cospedal-, que vol tallar-mos l'aigua, però no sols això, sinó que esta comunitat, que ha sigut receptora d'inversions permanent de la gent de Castella-la Manxa, que la gent enviava el
seus fills de Conca o Albacete a estudiar ací, que se compraven pisos en esta comunitat, hem creat un nou rival polític en Castella-la Manxa, quan Castella-la Manxa ha exercit de solidaritat, quan
tots els divendres que podia el Consell de Ministres aprovava transvasaments
extraordinaris des d'un govern socialista, se trobem amb una dona que no té el valor de xafar esta comunitat, que no ve ni als actes del seu partit, i des
del Senat té una única obsessió, que és destrossar els ciutadans de la Comunitat Valenciana?

Però, a més, senyor president, jo crec que vosté ha dit una cosa molt rellevant: mai ha vullgut intervindre en temes que
dividisquen els valencians en el Congrés.
Jo sí que estic preocupat perquè si els dos presidents de La Generalitat mos diuen: u, que hi ha un drama de
corrupció en esta comunitat, l'expresident Zaplana, i que està molt preocupat pel que està passant ací -i vosté va tindre la qualitat política de tirar al gran corrupte que tenia en el seu govern quan se va assabentar,
després l'han arreplegat uns altres, per tant, cal agrair-li que mai tinguera vosté un cas de corrupció-, però si hem tingut dos expresidents i un està preocupat per la corrupció, i, l'altre, per la situació econòmica, caldria dir que estem davant del pitjor govern de la Generalitat
valenciana.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Mata.

Per a contestar a les seues senyories, té ara la paraula el senyor Lerma, sense temps.

El senyor Lerma i Blasco, senador:

Moltes gràcies.

També, procurant mantindre el respecte als senyors diputats i a la mesa, procuraré brevetat, encara que els temes plantejats són tots de prou extensió pel que veig, però, bé, això supose que forma part del debat polític habitual d'estes Corts.
Per tant, una cosa en què jo normalment no dec entrar, doncs, els la deixe a vostés i jo procuraré contestar al que vostés m'han preguntat.

Bé, en el cas concret del senyor Serra, dir-li que moltes gràcies per la seua intervenció, i, a més, també, perquè és en realitat qui mos ha donat l'oportunitat de comparéixer en la petició.
Lamentable me sembla a mi que siga una qüestió de partit exclusivament i no siga una qüestió de tots, perquè tindríem ocasió d'aportar moltes coses, de comparéixer, no solament els senadors, en este cas, designats per les Corts
Valencianes, probablement, i ací està la senyora Carmen Alborch i el senyor Agramunt que estarien encantats -m'imagine jo- de poder vindre a debatre amb vostés les coses que ens preocupen en general.
Però, en qualsevol cas, almenys el senyor Rodríguez Marín i jo, que som designats per estes Corts, estaríem encantats.

N'hi ha una cosa prèvia que jo crec que tot el món hauria d'entendre des del punt de vista d'un parlament autonòmic, en general, i és que mosatros no hem demanat l'autonomia perquè l'hagen demanat la resta.
Mosatros hem demanat l'autonomia per una qüestió fonamental, i és perquè enteníem que l'estat centralista no solucionava els problemes de manera adequada, i, per tant,
el reclam de la nostra autonomia, fonamentalment, està en intentar des de la nostra responsabilitat resoldre els nostres problemes.
Estar permanentment atacant a Madrid és fer un exercici d'abandó de responsabilitats, en la meua opinió, no és una crítica política.
Jo crec que, d'esta manera, si estem sempre diguent que Madrid té la culpa de tot, en realitat, li estem diguent a la gent que estem com abans,
que l'autonomia no mos ha servit per a res.
I és una forma de menysprear la pròpia nostra activitat.

Mosatros ja sabem que Madrid no mos atenia adequadament, i ja ho sabem, perquè no és una qüestió d'estructura política només, és una qüestió d'estructura social.
I n'hi ha molta gent en Espanya, en el seu conjunt, en els diversos territoris
espanyols, que pensa que mosatros som riquíssims, que no mos han d'ajudar i que s'han d'emportar el que siga, si se pot.
I eixa és la realitat social de l'Espanya (inintel·ligible) .
.
.

Per tant, mosatros hem de saber que assumir la nostra responsabilitat de
demanar l'autonomia no és perquè l'haja demanat Catalunya o qui siga, és perquè en València, en esta comunitat, les coses no se resolien adequadament quan no n'hi havia autonomia.
I, ara, n'hi han igual o més diners que abans, però, en qualsevol cas, mosatros mos hem d'arreglar.
I, ara, tenim l'oportunitat de fer-ho perquè n'hi han impostos descentralitzats, i, per tant, el que nos mos dóna Madrid, mosatros mos ho podem solucionar.
I del que es tracta és d'intentar evitar que un estat centralista mos llevara capacitat real d'actuar en el nostre esforç.
Eixa és una qüestió en què jo crec que no hem de perdre la perspectiva mai, no des del punt de vista d'atacar els partits o utilitzar políticament la qüestió.

Els que estem en el tema autonòmic des de sempre hem cregut que la nostra militància valenciana obliga a intentar resoldre les conseqüències que un estat inadequat per a representar l'essència d'Espanya no ha sigut capaç de resoldre.
I per això, queixar-se servix, fonamentalment -a la millor queda bé electoralment, no ho sé-, però en qualsevol cas servix per a donar compte de l'escassíssima importància que té per al ciutadà la nova estructura que tenim.
I a mi me sembla que no deu ser aixina, perquè la nova estructura que tenim és el que ha fet possible que Espanya haja prosperat de la manera que ho ha fet,
singularment, en els últims anys, que hàgem pogut conviure en pau i representant millor el que pensen els espanyols, en
general, i, els valencians, en particular.

I jo crec que la forma de prestigiar l'autonomia és utilitzant-la per a resoldre els problemes que Madrid no ha resolt o no ha
sigut capaç de resoldre mai.
I este és l'element clau que mos ha de guiar -crec jo- en el nostre comportament.
Si haguérem pensat que Madrid ho anava a solucionar tot si governava un o si governava l'altre, doncs, el que haguérem fet haguera sigut exclusivament votar, però no haguérem demanat l'autogovern.
L'autogovern és fonamental per a resoldre coses que no mos resoldrà ningú i nosaltres som capaços de fer.

Jo, a més, crec que cal intentar -aixina ho vaig fer, no va eixir bé pel que es veu, però, en qualsevol cas, aixina ho vaig fer-, intentar unir els valencians, fer un tot d'un conjunt que, òbviament, es dispara, però, en qualsevol cas, posar-se d'acord en els temes fonamentals.
I en el cas concret de l'aigua es vàrem posar d'acord, i ens vàrem posar d'acord que necessitàvem recursos.

Les solucions concretes, a continuació, cal discutir-les, òbviament, però, sobretot, jo crec que el més important és que allò del pacte de l'aigua constituïa un element de treball: primer, posar-se d'acord, però posar-se d'acord en demanar és fàcil, el que és difícil és posar-se d'acord en donar també.
I, aleshores, allò era un document de treball obvi per a intentar treballar amb el conjunt de la
societat espanyola, un document de treball que significara que no n'hi havia un benefici partidista de traure endavant eixa qüestió i que havíem de treballar tots, cada u en el seu àmbit de responsabilitat, per a fer possible un consens.
Òbviament, eixe consens no se va aconseguir, perquè els que havíem de demanar estàvem d'acord, però no vàrem ser capaços als que havien de donar, convéncer-los de res.

I això, que tot el món sap, que constituïa -digam- una base d'acord, no vam ser capaços d'estendre'l a la resta.
I tant Catalunya com Aragó, com a altres conques en general -com Castella-la Manxa, per exemple-, doncs tenien una oposició permanent, que encara tenen, desgraciadament, perquè açò forma part de la batalla política.
I no som capaços de posar-nos d'acord.

Jo crec que cal unir els valencians i cal anar amb altres propostes de col·laboració, diferents a les que anem ara a algunes altres comunitats autònomes a demanar.
Ells mos demanen també.
Mosatros hem de ser capaços de posar en valor el que donem i de demanar-los el que necessitem.
I,
probablement, si som capaços d'això, doncs, aconseguirem poder donar més, que, al final, te deixa més realitzat -sempre que, naturalment, no t'arruïne a tu.
I això és un element clau, amb el qual hem de comptar.

Jo crec que estava bé.
Era un bon document de treball per a poder convéncer la gent.
I no ho vam aconseguir a continuació.

I en el cas concret de la conferència de presidents, doncs, és evident que és una convocatòria que se fa pel president del govern.
Però se fa, també, de comú acord amb els presidents.

I jo crec que hi ha, igual que també en la comissió general.
.
.
No estic tampoc fent política de partit, estic dient el que pense, com a president, en este cas, de la
comissió general, en la qual vull destacar també que és veritat que fa algunes setmanes hi va haver una petició, del portaveu del Grup Popular, al voltant de la compareixença de el vicepresident tercer del govern per a informar de la seua opinió sobre les ingerències de Catalunya en la Comunitat Valenciana.
Però és veritat, també, que eixa petició no se va passar a votació.
Va quedar en suspens.

Perquè este president està d'acord que si se parla d'ingerència cal dir quina és.
I, aleshores, vorem si el lloc adequat per a contestar és la comissió general o, directament, preguntar-li al vicepresident tercer -que és molt més fàcil i molt més ràpid-.
Perquè per a parlar sobre això cal convocar a dèsset comunitats autònomes i dos ciutats autònomes, més a tots els grups parlamentaris.
I sembla que és un malbaratament, a la millor, per a discutir d'això i traslladar-los un debat, que només ens afecta a nosaltres, a tota Espanya.
I probablement, aconseguiríem que en una convocatòria com esta no anara ningú.
I traslladar uns problemes que, segurament, doncs, no tindrien una adequada
consideració, en general, i això se pot resoldre en una pregunta al vicepresident, immediatament, d'una setmana per a una altra, la convocatòria de la comissió.
Si n'hi haguera una denúncia d'ingerència concreta, doncs, podríem considerar si valia la pena o no.
Però està pendent, eixa petició no s'ha reiterat.
I està pendent que, quan tingam una pròxima reunió, s'aprove o no, si el Partit Popular considera que deu sostindre, fins ara no ha
sigut aixina, no hi ha hagut un rebuig.

Però, en tot cas, jo crec que hem d'intentar ajuntar i no fer debats polítics que mos poden perjudicar.
Cal pensar si entendran, la resta de comunitats
autònomes, que nosaltres formulem una cosa com esta al vicepresident tercer, amb
tants problemes greus que n'hi han, i no siga una qüestió, que, a més, jo crec que estem atribuint-li al vicepresident tercer, o al Govern d'Espanya, una competència que no té, que és la de vetllar perquè les comunitats autònomes se respecten entre si.
Són les pròpies comunitats les que han de fer-se respectar.
El Govern d'Espanya no té la competència de dir-li a la comunitat què opina ell -què és el que opina, sí-, però d'obligar-los al seu compliment.
.
.
Això deuria ser, en el cas que se considere oportú, doncs, una protesta de la Generalitat valenciana a la Generalitat de
Catalunya, en el seu cas.
Però no ha de forçar l'opinió del govern per a eixa qüestió, pense jo.
Però, en qualsevol cas, insistisc, està pendent.

I en el cas de la conferència de presidents, passa una cosa similar.
Jo crec que portem massa lluny,
massa lluny, el debat partidista.
La conseqüència, doncs que, moltes vegades, tenim òrgans o instruments per a resoldre qüestions que se deixen, a la millor, de convocar, precisament perquè no s'ha fet bon ús d'ells.
Exemple concret: quan se convoca la comissió general, o quan se convoca la conferència de presidents, per al finançament sanitari o per a qualsevol altra cosa, i se porten posicions de partit i n'hi han cinc presidents que defensen la mateixa posició i set presidents que defensen la contrària -m'és igual del partit que siguen, al final-, no estem utilitzant, adequadament, l'instrument que tenim.
Les comunitat autònomes han de fer visible el seu interés com a comunitat.
Si defensen la mateixa posició tots, com òbviament, totes les comunitat no són igual, doncs, aleshores, estem fent malbé el funcionament correcte de l'estat i d'un organisme que no se torna a reunir més.
Perquè, per a escoltar l'opinió del PSOE o l'opinió del PP, n'hi han molts altres fòrums.
El que cal escoltar és què necessita cada comunitat en particular.

I jo crec que, en això, hem d'insistir.
Nosaltres, almenys, ho fem, en el Senat, en la mesura del possible,
però som, moltes vegades, incapaços de despullar-nos d'eixa càrrega partidista que tenim.
No cal anar al debat o a la conferència de presidents a criticar el president Zapatero.
Cal anar a dir què és el que necessita la comunitat, que és l'única forma de saber.
I l'estat dirà si pot o no.
I, naturalment, s'ha de criticar, però totes les comunitats no poden criticar el mateix perquè, aleshores, no sabem quines són les necessitats i l'interés de cada comunitat.

I no faig esta reflexió gratuïtament.
Jo crec que fem malbé òrgans de participació que són molt importants per al funcionament correcte de l'estat.

I voldria acabar, en el cas del senyor Serra -a més de donar-li les gràcies pel seu to en la seua intervenció, naturalment-, dient-li que.
.
.
, fent una petició.
No és possible, a la millor, que algú crega que els senadors valencians se senten valencians per damunt del partit.
Jo li dic que, almenys, en el meu cas, sí que és així.
I que m'agradaria tindre, cada vegada que se negocia una qüestió i, en particular, com l'Estatut o el tema del finançament, la posició i els arguments del govern valencià.
Perquè jo sí que me compromet a intentar defensar-los si els veig clars i contundents.
I
eixa és una situació en què estem fallant.
Perquè no és que jo sóc d'un altre partit; és que, els que són del mateix partit del govern de La Generalitat, estan -crec- en la mateixa posició: faltats, probablement, d'inspiració.

Aleshores, sí que reitere que m'agradaria -com a senador, valencià que sóc- d'estes Corts, tindre, en la mesura del possible, la informació.
La posició, després, del vot, doncs, és, evidentment, personal.
No existix el mandat imperatiu.
Està prohibit, expressament, per la Constitució.
I cadascú vota el que li pareix.

Però si nosaltres tenim un argumentari clar, d'allò que estem defensant, podem sensibilitzar molts senadors i molts diputats,
respecte a eixa posició.
I, en concret, doncs, tindre, respecte al tema del finançament, una correcta informació me sembla un aspecte fonamental.
I és una petició que faig en este moment.

I, en concret, a la senyora representant d'Esquerra Unida i vella amiga, Marga Sanz, li dic que.
.
.
Bé, jo crec -encara que me costa parlar-li en valencià, perquè sempre li he parlat a ella en castellà; però jo sé que ella ho parla.
.
.
- dir-li que.
.
.
Bé, planteja una qüestió diferent en este cas, en la qual jo entraria encantat, naturalment -però vull fer-me no molt llarg-, respecte al tema dels retalls pressupostaris.

Yo creo que la situación, aquí, es que, efectivamente, no se trata, en este caso de la Generalitat valenciana,
de recortes, sino que, comparando con otros presupuestos de otras comunidades
autónomas, el nuestro es muy bajo.
Eso, enseguida se atribuye al problema de la
financiación autonómica.
Pero eso no es verdad.
Eso es solo en parte.
Una parte evidente son las
cuestiones de financiación autonómica, en la que no tengo ningún inconveniente en entrar y de reconocer lo que hay.
Otra es la gestión que se hace de los impuestos cedidos.
O sea, hay que ver si se cobran o no y
qué hace cada uno al respecto.
Y luego, pues, yo veo, reiteradamente, que se dice
que la mejor gestión de los impuestos es que haya los mínimos posibles y recortar.
De hecho, en las cosas en que se puede recortar, en
esta comunidad, se rebaja.
Eso es una cosa que mucho dice el Partido Popular a
ese respecto.
Pero esto no es un problema del Partido Popular.
Es una discusión doctrinal tradicional entre economistas.
Si bajar impuestos hace que crezca más o si bajar impuestos hace que tengas el agujero más grande.
Esta es una situación que, naturalmente, no se puede resolver en general.
Hay que ver cada caso
concreto para saberlo.
Y, la experiencia normal que han tenido los gobiernos
hasta ahora es que, a veces, los que han rebajado impuestos, lo que han hecho
es el déficit más grande.
Pero, en todo caso, hay veces en que alguna rebaja de impuestos es
estimulante, en general.

No es el caso concreto este.
Y, sobre todo, no es el caso concreto porque se
trata de una situación muy complicada, de una crisis exacerbada, en la que por desgracia, cosa que ya
sabíamos, probablemente -no quiero extenderme mucho en esto-, iba a pasar.
Primero todos solicitaron el rescate de los bancos y los estímulos públicos, rápidamente, para sostener lo que iba a ser una gran depresión.
Y, después, a continuación y como es normal, pues, inmediatamente empezaron a hablar de problemas de déficit y de exceso de deuda y que habría que recortar.
Y la tercera cuestión, naturalmente, será la de que todo este tipo de cuestiones provoca una excesiva inflación.
O sea que, esto es una secuencia medida.

Pero, en cualquier caso, a nosotros que nos preocupa, pues yo creo que es una
situación evidente.
.
.
A nosotros nos preocupa que el coste social de la crisis sea el menor posible y
que se reparta entre todos.
Por eso, nosotros habíamos hecho un plan de ajuste en el cual teníamos que ir recortando el déficit de una manera más moderada de la que, finalmente, se ha podido imponer.
¿Por qué?
Pues, porque, ciertamente, nosotros teníamos un agujero presupuestario muy importante, no solamente por las políticas de apoyo público a la actividad.
El déficit se ha hecho -el 11,1, 11,2 del año pasado- se ha hecho, fundamentalmente, una parte por las políticas de estímulo.
Pero, otra parte, fundamental, porque se ha dejado de ingresar hasta el
30% de algunos impuestos, por ejemplo.

Entonces, ante esa situación, que estamos viviendo a crédito, la cuestión es muy clara.
El que tiene que ir dándonos crédito, si ve que hay un poco crecimiento, cada vez nos pide más para financiar ese crédito que necesitamos, para poder pagar los gastos ordinarios del estado.

¿Consecuencia?
, que si no somos capaces de reducir el déficit, pues la financiación nos cuesta más y el déficit, en vez de disminuir, aumenta.
¿Eso es contra el crecimiento?
Efectivamente.
Afecta al crecimiento.
Pero el
problema es que vivimos de prestado.
Y esta es la cuestión que hay que tener en cuenta para hacer lo posible por cambiar una cosa u otra.

Por cierto, que -y entro en otra pregunta que yo creo que se ha hecho, en este caso por el señor Morera- nosotros.
.
.
, ya he explicado la situación.
Pero, no obstante, en el Senado no se vota el decreto.
O sea, que nosotros no
hemos votado.
Nosotros no hemos votado.
Estamos aquí para responder, no por el Partido Socialista o por el Partido Popular, sino por
nuestro comportamiento específico.
Pero, en todo caso, la explicación hubiera sido igual.

Yo creo que se acusa, muchas veces, al mercado.
El mercado, en este caso
concreto, no es ni más ni menos que el que tiene que prestar el dinero que necesitas para funcionar.
Viviendo de prestado, porque ingresas menos de lo que gastas para poder
mantener la política social, pues el mercado te dice: «Yo no le dejo a usted el dinero si no me paga tanto y si no tengo garantías de que me lo va a devolver».
Y esa es la situación.
Y, en principio, un crecimiento tan bajo como el que tenemos, si no hay un
recorte importante de gasto, no es suficiente garantía para el que tiene que pagar.
Esta es la situación, ¿eh?
, esto es el mercado, el terrible mercado que se suele nombrar.

Bueno, no sabía yo que el.
.
.
, no tiene estudio de impacto ambiental.
En cuanto a la diferencia
de los 500 millones, bueno, yo creo que es.
.
.
, estas cosas.
.
.
, ah, de los
5.
000, 5.
000.
.
.
Yo creo que estas cosas hay que matizarlas mucho.
O sea, hay
una cuestión.
.
.
, pero, sobre todo, hay que ser serios en los planteamientos para que la
gente nos haga caso.
Yo he apuntado la cifra de cuánto tocaría más o menos en el supuesto de que, naturalmente, todas las competencias fueran
iguales y tal.
Es cierto que ahora se pueden comparar, como decía.
Durante los diez primeros años de autonomía vivimos unas circunstancias diferentes.

O sea, había cinco comunidades autónomas con unas competencias similares, que eran las del 151, cuyos presupuestos,
en teoría, se podían comparar entre sí.
Entonces, esas comunidades eran.
.
.
, una éramos nosotros, la otra, Canarias, Andalucía, Cataluña y Euskadi.
Euskadi no se podía comparar, porque, digamos, tiene un régimen fiscal diferente y tenía otras competencias también.
Y las que éramos de régimen común, pues, los últimos lugares durante esos diez primeros años los ocupamos, penúltimo, Cataluña y, último, nosotros.
.
.
Siempre.
.
.
, a pesar de que lo que oíamos por ahí era que Cataluña se lo llevaba todo, por cierto, pero las cifras reales eran esas, penúltimo, Cataluña, el último, nosotros.

Y así fue en los sucesivos.
.
.
, en las sucesivas reformas que hubo del sistema de
financiación, hasta cinco, me parece recordar que hubo, pero la clasificación vino siendo similar.

Luego hubo, en los pactos del 1992, y entonces, a partir de ahí, empezaron a transferirse a las otras comunidades autónomas más competencias, hasta llegar a igualar las que nosotros teníamos prácticamente y singularmente la transferencia de educación y sanidad, que son los mayores volúmenes presupuestarios que se transfieren específicamente.
Y entonces ya.
.
.
, digamos, que con Cataluña, ahora no se puede comparar el presupuesto, porque Cataluña tiene, al menos que sepamos, dos competencias muy importantes que nosotros no
tenemos.
Una es la de prisiones y la otra es la del tráfico.
(Inintel·ligible) .
.
.
digamos que si comparas el presupuesto, ya estás no comparando cosas similares.

Euskadi no se puede comparar con nosotros por el régimen fiscal y por las competencias.
Las uniprovinciales, tampoco se pueden
comparar con nosotros, porque habría que sumar lo que tienen las diputaciones de presupuesto inicial y, por tanto,
sería diferente.
Pero, compararnos a nosotros, por ejemplo, con Castilla y León o compararnos con Aragón, pues, nos sale.
.
.
, no sale más de mil euros menos por habitante, estas dos, de presupuesto.

Pero, como he dicho, eso no es solo el problema de financiación, eso es la gestión de tus impuestos, si haces o no inspección de hacienda y, segundo, si subes o bajas los tipos, y, tercero, el tema de la
financiación.
Pero la financiación no es una cuestión tampoco que tenga que ver con que nadie te quiere discriminar específicamente, la financiación es una cuestión histórica.
Empezó con las competencias transferidas, el coste efectivo, te transfirieron lo que
el estado tenía y el coste de lo que eso varía, y aquí el estado tenía poco.
.
.
Te transfirió lo que tuvo, algunas cosas, te mejoró la financiación, otras a través de convenios, pero tenía poco.
Pero, eso, ha condicionado posteriormente todas las reformas del sistema
de financiación, de manera que la situación no ha variado en todos los sistemas diferentes que ha habido, ni la cesión, ni la que he dicho.
.
.
inicial del coste efectivo, ni luego la cesión del 15%, ni luego la cesión del 30%.
.
.
, ni podemos concluir todavía lo que va a pasar con este sistema, porque este sistema está inédito y no sabemos cómo va a funcionar.

Pero yo sí que quiero decir lo que he dicho en otras ocasiones y lo que he dicho cuando
está gobernando también, que nosotros tenemos insuficiente dotación de financiación porque teníamos insuficiencia de servicios públicos inicialmente, ¿eh?
Tal es el ejemplo que se puede comparar con cifras perfectamente también, cuando usted mira las camas por habitante de los hospitales, pues, resulta
que, usted, para estar equiparado a la media, le faltarían en la Comunidad Valenciana.
.
.
no sé como cuántas nuevas Fes, pero unas cinco mil camas.
.
.
, para poder llegar a la media española.
Cierto que, luego, la media es muy sufrida, porque hay muchos sitios que
están muy despoblados que tienen hospital y eso tal, pero, en general, nos faltan médicos y nos faltan camas, por ejemplo, pero.
.
.
, y hemos generado muchas, yo sé que.
.
.
, nosotros hemos generado muchas.
O sea, desde la Comunidad Valenciana,
desde La Generalitat, primero nosotros hicimos muchas escuelas, luego el
Partido Popular actual habrá hecho menos de las que dice, pero habrá hecho bastantes también, porque ha tenido una demanda importante, y, desde luego,
(veus) también en los hospitales.
O sea, que todos hemos procurado dar satisfacción a las demandas de los ciudadanos lo mejor que lo hemos sabido hacer.

Por eso digo que esta cuestión no es una cuestión de denuncia, es una cuestión de acuerdo general y, en lo posible, de negociación bilateral, porque hemos de convencer al gobierno de turno que sea de que
nosotros no estamos en una posición similar a la de las otras comunidades autónomas.
Nosotros teníamos.
.
.
, lo podemos llamar deuda histórica, porque es así, porque había una deficiente dotación de servicios públicos en esta comunidad históricamente, y eso se tiene que solucionar.
.
.
, ahora más difícil, porque antes solo tenías que convencer al Gobierno de España, ahora tienes que convencer al Gobierno de España y a diecisiete comunidades autónomas, que ven restar a su posición la que te tienen que dar a ti, porque no hay parangón.
.
.
, esto toca al PP, por ejemplo, al gobierno del PP, pero podría haber sido distinto, entre lo que recibe por financiación sanitaria Castilla-La Mancha y lo que recibimos nosotros.
Y esa transferencia
se hizo al final, ¿eh?
No es comparable.
.
.
Y otras comunidades autónomas, pues, han tenido beneficios fiscales, podríamos llamarlo así, por aceptar las transferencias.
Y nosotros hemos tenido problemas a la hora de
aceptarlas.
Y esto
(veus) es una cuestión histórica, me estoy refiriendo.
.
.

¿Cómo se soluciona esto?
¿Denunciando?
.
.
.
No, se soluciona juntándonos todos y poniendo las cifras encima de la mesa, y es una situación que normalmente cualquiera, hecho de acuerdo y valorado adecuadamente, va a
tener que aceptar, porque, obviamente, no es posible pensar que los aragoneses
tienen mil euros más que nosotros de necesidad, por mucha dispersión territorial que digan que hay.
.
.
, o que los castellano-leoneses tengan una
aportación menor al PIB en España y tengan una mayor renta que nosotros.
.
.
Estas cosas no pueden ser, porque eso
no es política de solidaridad, y hay que procurar decirle a la gente, además, no que somos tan ricos, sino decirle la verdad: nosotros no somos la
comunidad más próspera de España, nosotros estamos en el 90% de la media de la renta española.
.
.
Esa es la realidad, esa realidad, si no la trasladamos, la realidad,
pues, nadie va a aceptar nuestra posición,
(veus) y eso es lo que tenemos que hacer, me parece a mí.

Pero no es una cuestión de dedicarse a criticar, es de trabajar para que conjuntamente cada uno sea
capaz de sensibilizar a su sector de opinión y, a su vez, todos al gobierno, que no es el gobierno el que tiene que
solucionar en este caso, es el consejo de política fiscal, es decir, todas las comunidades autónomas más el gobierno.

Por lo tanto, hay que negociar con bastante gente.
¿Qué pasará con el nuevo sistema?
Pues, no se sabe, pero, en cualquier caso, yo anticipo,
hay una cuestión que tendríamos que haber visto, y es que, en vez de mejorar, nuestra financiación va a empeorar.
Va a empeorar no por el nuevo sistema en general, sino porque
hemos perdido dos importantes contribuyentes: ¡la CAM y Bancaja!
(Algú diu: «¡Vaya!
»; veus) Esto es una cuestión muy importante (inoïble) .
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor.

El senyor Lerma i Blasco, senador:

Y, dicho eso, ya voy terminando.

Bueno, yo creo que prácticamente, pues, he procurado contestar a todas las que se ha dicho.
Al señor Mata, pues, no le voy a contestar, porque, (veus) como en el caso concreto de preguntar al gobierno desde el propio partido del
gobierno, no queda bien en la cuestión, dado que.
.
.
Lo que pasa que seguramente discreparía de muchas cosas, pero, en cualquier caso, me parece que no es la (inintel·ligible) .
.
.
.
(Veus)

Muchas gracias.

El senyor president:

Per favor, senyories.

Moltes gràcies.

Si volen intervindre per a fer alguna pregunta o demanar algun aclariment.

Sí, en primer lloc, té la paraula el senyor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Moltes gràcies, senyor president.

Molt honorable en Joan Lerma, vosté jo crec que ha donat dades, jo crec que algunes interessants i molt bones per a
la reflexió, i jo crec que continua en eixa posició en la qual jo crec que ha fet inclús alguna referència diguent que vosté és un senador territorial, un senador territorial valencià, abans que senador de partit, i jo crec que això l'honra i des del nostre grup parlamentari ho agraïm.

El to, lògicament, nostre, és el que deu ser en una compareixença d'estes, i ho entenem per respecte institucional i perquè sabem a on estem.
Altra cosa seria que mosatros férem la utilització que fan altres grups de l'oposició d'este tipus de compareixences, que l'única cosa que fan és desvirtuar-les, perquè és veritat que vénen a petició del grup majoritari, però podrien haver vengut a petició d'algun altre grup en algun altre moment que no s'ha fet, per tant, si s'ha tardat, s'ha tardat, però el que és important és que hui estem ací i hui compareixen els senadors territorials i, possiblement, estem obrint una
via a que d'ara en avant, de manera contínua i ordenada i cada vegada a la millor amb la petició més àmplia, doncs, vinguen compareguent els senadors territorials, ¿i qui no mos diu que no arribem a una reforma de la mateixa llei que hem aprovat
estes Corts, d'una llei de tots els valencians, i vinguen tots els senadors, siguen
territorials o no?
Vull dir-te, totes eixes qüestions estan damunt de la taula.

Però jo crec que.
.
.
, vosté ha parlat i ha dit algunes xifres, i quan parlava que, clar, que falten llits
hospitalaris, però se n'han fet moltíssims, jo estava fent una revisió ràpida i dia, si en els últims set anys s'ha fet un hospital a l'any en la Comunitat Valenciana, si en els últims set anys s'ha fet una depuradora al mes, o si en els últims set anys s'ha fet un col·lege a la setmana, doncs, bé, jo estic segur que faltaran moltes infraestructures i hi hauran demandes que
tindrem d'anar, des del govern de La Generalitat, donant resposta a elles, però crec que este parlament deu continuar tenint també una actitud reivindicativa enfront de Madrid.

I quan dic una activitat reivindicativa, no és atacar ni enfrontar-se, cal reivindicar, i moltes vegades la reivindicació podrà ser coincidint el color polític o no coincidint el color polític.
És molt fàcil que quan no coincidixca el color polític, la mateixa reivindicació sone més, però no deixa de tindre la mateixa força i la mateixa legitimitat.
Per tant, jo entenc que l'activitat que se té en estes Corts va en eixa direcció molt clara.

Ha parlat de la unió que hi hagué en el seu moment al voltant de l'acord de l'aigua, i ha dit que no s'aconseguiren els objectius.
Mire, des del nostre grup parlamentari, si els
objectius són els mateixos, o pareguts, estem disposats a parlar i a acordar i a consensuar,
però sabent quines són les necessitats reials, que en molts dels casos no han canviat tant, i a on tenim de saber que si se podien i s'estudiaven transvasar 1.
800 hectòmetres cúbics d'auia a la millora ara en fan falta 350 o 500 o 200, però tenim de parlar, i mosatros sempre hem dit que estem disposats que hi haja un
grau d'unitat en este parlament i en la Comunitat Valenciana al voltant d'eixa matèria, com la hi va poder haver en la tercera legislatura, quan vosté era president.
Si se va poder fer en eix moment, en este, també se té de poder fer.

Respecte al finançament, és veritat que les xifres són molt dolentes i que són molt interpretatives.
Jo sí que crec que hem segut capaços de dotar-mos d'un informe d'experts a on n'hi ha un consens ampli amb totes les formacions polítiques amb representació parlamentària.
Aprofitem eixes conclusions, aprofundim en elles.
Si hi ha un deute històric en la Comunitat Valenciana, com tots entenem, posem els mecanismes a
treballar perquè això siga una realitat i vostés col·laboren cadascú, individualment, des del seu punt on estiguen els demanarem que col·laboren.
L'informe és públic, tot el món el té.
Els mecanismes de participació estan establerts ja i estan reglats.
Juguem tots amb lleialtat cap a esta
terra.

Jo vaig a anar acabant.
Jo voldria dir-li, i li ho dic, el perfil polític que vosté té no és habitual en l'esquerra valenciana, també li ho dic.
Jo crec que vosté, com molt bé ha dit, vosté possiblement hui fa política en majúscules.
Tant de bo en el conjunt del socialisme poguérem tindre eixa lleialtat que a la millor els qui estan en la primera línia no ho poden tindre, perquè entenen el que és una altra situació en la primera línia.

Des del nostre grup parlamentari compartim la definició que vosté donà fa uns quants mesos sobre que el canvi propiciat en el socialisme valencià no li semblava positiu.
Mosatros no ens vam pronunciar.
Mosatros sí que pensem que en la Comunitat Valenciana se pot estar en l'oposició o se pot estar en el govern, però la lleialtat en les institucions s'ha de fer en majúscules.
Després estarà el dia a dia.

Jo li agraïxc en nom del grup parlamentari el que vosté estiga en eixa situació.
Poden no estar-lo, inclús a la millor tenen crítiques internes en la seua formació o en el seu àmbit ideològic per no estar-ho.
Mosatros li ho agraïm.
Vosté és una persona que ha presidit la Generalitat valenciana, el primer president.
Hui és el primer senador que compareix.
He començat donant-li les gràcies per això i acabe de la mateixa manera.

En nom del grup majoritari, amb absolut respecte, reconeixent la seua trajectòria històrica amb els grans encerts que va fer i amb el que altres enteníem també gran desencerts, donant-li les gràcies per estar hui ací i per les aportacions que mos ha pogut fer i les que puga fer en la propera
intervenció.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Serra.

Senyora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Gracias.

Bien, yo creo que hay una cuestión en la que usted debería llevarse como algo en lo que todos estamos de acuerdo y es que la financiación es insuficiente.
Y la financiación es insuficiente con dos argumentos muy claros.
Una, que si tenemos una renta
per cápita inferior a la media española no podemos tener una financiación per cápita inferior también a la media, porque a partir de ahí.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor, guarden silenci.

La senyora Sanz Alonso:

.
.
.
el grado de desigualdad se acrecienta y la insolidaridad es manifiesta.
Pero a
partir de ahí tenemos que trabajar, porque es verdad que en la ejecución de los impuestos cedidos es insuficiente, no hay una ejecución al cien por cien, es inferior.
Es verdad que hemos perdido instrumentos
importantísimos para la política financiera con la CAM y Bancaixa, que hoy nos desayunamos que los partidos
políticos no pueden tener representación, según el Banco de España, en el consejo de administración, con lo cual nos tendremos que plantear qué es lo que se ha abierto a partir de la reforma de la ley de cajas.
Y, por otra
parte, decirle que las cosas se pueden hacer de otra forma.

Y se pueden hacer de otra forma, porque el déficit se puede combatir desde los ingresos y no desde que paguen más quienes están pagando la crisis.
Y el fraude fiscal y la economía sumergida, que en estos momentos alcanza en el País Valenciano a más del 24% del PIB, algunos puntos superiores a la media estatal, es algo que
compete a ponernos de acuerdo al conjunto, tanto en Madrid como al País Valenciano y sus instituciones, para ver cómo se combate.
Porque ahí hay una bolsa que no pasa por hacienda pública y que detrae recursos importantísimos para hacer las políticas que en estos momentos se necesitan y sobre todo para abordar esos índices de paro y esa atonía que tienen económica nuestras empresas y que están sumiéndolas en una situación de falta de crédito por una parte y falta de mercados por otra para poder realizar sus propios
negocios.
Y sobre todo para poner en marcha algo que estamos reclamando y que
también reclamamos a las instituciones españolas y es la necesidad de ponernos de acuerdo en un nuevo modelo productivo que
nos haga crear riqueza estable y sostenible a largo plazo.

Por tanto, en esa situación es la que nosotros entendemos que las cosas se pueden hacer de otra forma y
que ya es hora, y se lo digo con toda la sinceridad y además convicción del mundo, de que quienes más recibieron en esta época de bonanzas sean capaces de aportar en estos momentos más para solucionar la crisis.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Sanz.

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Jo vull tornar a agrair la sinceritat i la valentia del president de La
Generalitat, senyor Joan Lerma, perquè ha fet unes afirmacions molt clares que van en línia al que el Bloc i el nostre Grup Parlamentari Compromís ha dit sempre, ha dit sempre i ací s'ha constatat.
I en eixe sentit vosté ha dit que no coneix que l'AVE de Motilla del Palancar a València no té estudi d'impacte ambiental.
Jo tinc ací la sentència del Tribunal Suprem i vosté ha demanat que està disposat a dur una posició com a valencià en la cambra alta.
I, en eixe sentit, jo crec que el govern valencià també estarà molt interessat que es complixquen tots els requisits legals per a que eixa
gran infraestructura tan necessària i que arriba tan tard s'inaugure amb tots els requisits que contempla la legislació vigent.

I, per tant, jo el convoque a que vosté, ara que coneix esta dada, perquè del govern valencià no hem vist encara una actuació, que faça el que haja de fer per a que es convalide o se faça l'estudi d'impacte ambiental per a que no tinguem el problema d'inundabilitat i de perill a grans parts de l'Horta Sud de València.

Jo no entenc per què la posició era la d'un AVE subterrani i mos hem hagut de conformar amb un AVE amb trinxera.
Però, en tot cas, si de la mateixa manera que se demana a un empresari o a un
treballador que complisca les seues obligacions fiscals i legals, des de pagar
una multa, i això és la democràcia, un govern responsable no pot inaugurar un AVE sense estudi d'impacte ambiental.
Esta, la primera.

La segona.
Molt ha de córrer el govern valencià, i jo espere que ho faça, el govern del senyor Camps, per a fer inspeccions i per als impostos que ha
deixat d'ingressar que redunden en la minva del nostre benestar.
Però fins a cinc mil milions d'euros són molts euros.
I estic d'acord amb vosté.
Des del minut u, el qui li parla, la primera iniciativa que vaig presentar a
estes Corts Valencianes va ser demanar una comissió de suport al govern valencià per a defensar un nou model de finançament autonòmic.

Finalment, i després de molts esforços per part de tots, hem aconseguit este informe, un informe d'experts, que jo vull llegir-li la conclusió: «El govern valencià de la Comunitat Valenciana tindrà seriosos problemes de sostenibilitat de l'estat de benestar en el seu territori amb l'actual model de finançament».
I l'actual model, el que van aprovar majoritàriament el Congrés dels Diputats amb els vots del Grup Socialista, mos condemna a ser els últims.
Tindrem un 8% menys.
Això indica molt en el nivell de la política valenciana.
I, per tant, és molt d'agrair la seua visió de buscar defensar els interessos valencians per damunt dels interessos
partidistes.
Encara estem esperant que se convoque la comissió.
Jo li puc entregar l'informe.
És un informe seriós i solvent que parla de possibilitats i mecanismes per a recuperar el deute
històric de l'estat amb el poble valencià.

I jo li pregunte, perquè vosté no m'ha contestat, tenia moltes preguntes, ho entenc, el mateix que ha fet Andalusia
i el mateix que li van aportar al senat Extremadura del deute històric del poble extremeny, vosté seria partidari que reformàrem l'Estatut o la reforma de l'Estatut de 2006 per a incloure el deute històric de l'estat amb el poble valencià, que segons este informe és de 3.
400 milions d'euros.
No ja parle de 5.
000 a l'any, no parle ja de balances fiscals, que la publicació de les balances fiscals parla de 5.
600; parle del que l'estat ha deixat de finançar les competències pròpies, com molt bé vosté ha dit, segurament perquè en un moment donat l'estat no tenia recursos.

Però el que és bo per a Andalusia i és bo per a Extremadura hauria de ser bo per a una comunitat autònoma pobra.
Jo ja entenc que a Madrid ens veuen, amb tots els saraus i juergues que tenim per ací, amb l'ostentació hortera i d'opulència, que ací lliguem els gossos amb llonganisses i se pense que ací.
.
.
Escolte, jo ja ho entenc això.
I que, clar, després el nivell de la nostra política recriminant en una dèria anticatalanista cap el veí.
Bé, el primer que haurien de fer és dir a la senyora Sánchez Camacho que, a banda d'intentar matar persones en un vídeo joc i immigrants il·legals, que no agarre la paella com si fóra catalana.
Però, bé, bromes a banda, bromes a banda.
Jo li demane, vosté és partidari.
.
.
Perquè és el que el govern valencià, en boca del seu vicepresident, ha dit que vol reformar l'Estatut per a incloure una clàusula addicional.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor, guarden silenci.

El senyor Morera Català:

.
.
.
una clàusula que és la d'inversió territorialitzada de l'estat a la nostra terra, com té l'estatut de Catalunya, que vosté votaria a favor, i el d'Andalusia, que vosté votaria a favor conjuntament amb els senadors i diputats del Grup Popular i
Grup Socialista.
El que és bo per a ells, ¿no ha de ser bo per a nosaltres?
I vosté seria partidari d'incorporar, i tinc ací els últims pagaments del deute històric a Andalusia de 1.
200 milions d'euros, vosté seria partidari d'ampliar eixa reforma per a incloure la del deute històric d'acord amb el que assenyala l'informe dels experts?

I ja per acabar.
Ha tingut vosté un reconeixement molt gran de la dificultat que tenim els valencians i la pèrdua dels nostres instruments financers.
M'haguera alegrat que des de les files socialistes i les files del Partit Popular
consideraren això com una enorme tragèdia que va reduir els ingressos de La Generalitat i la pèrdua d'eixos instruments financers que ha estat aplaudida pels socialistes d'ací i pels populars d'allà i vosté ha reconegut que això va ser un element negatiu per als ingressos i per a les arques públiques valencianes.
I l'últim reconeixement de la falta de 5.
000 llits, amb el que comporta això és un reconeixement de la penúria que tenim els valencians i que el principi d'igualtat consagrat en la Constitució no s'aplica per al poble valencià.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Senyor Mata.

El senyor Mata Gómez:

Gracias, presidente.

Gracias, presidente Lerma.

El tema de la financiación, el tema del gasto, son temas de extraordinaria complejidad y su señoría nos ha ilustrado mucho.
Ha quedado claro que hay 1.
000 euros/persona que deja
de gastar La Generalitat respecto a otras comunidades, no que el Gobierno de
España o el conjunto de las comunidades autónomas hayan impedido una financiación de 1.
000 euros por persona.
¿Por qué?
Porque tal como ha dicho muy bien.
.
.
A veces estas cosas son más fáciles resolver cuestiones complejas con simplificaciones demagógicas.
Pero yo creo que es muy importante que hablemos en serio de algunas
cuestiones muy importantes.

Porque aquí, por ejemplo, se oculta que el 50% de la nueva recaudación del incremento del IVA es para esta comunidad.
Y ese es un paso muy
importante.
Aquí se oculta que el céntimo sanitario se aplica desde el gobierno valenciano.
Pero su señoría sabe que la política de recaudación es muy importante y si uno lo confía todo a lo que recaude del impuesto de transmisiones patrimoniales, cuando
llega una época de crisis se deja de recaudar ese 7%.
Y si uno no combate la economía sumergida, se deja de recaudar.
Y si uno demagógicamente dice que no tiene que haber impuesto de sucesiones, porque no es lo
mismo no cobrar el impuesto de sucesiones a un joven que hereda un piso de sus
padres de 150.
000 euros que el que herede una empresa de 150 millones de euros,
estamos haciendo cosas muy complicadas.
Si además le sumamos eso a la política de gasto de La Generalitat.
.
.
Porque, claro, que se gasten en cada uno de
nosotros 1.
000 euros menos que el resto de la media nacional es grave.
Pero si
de los que se gastan 1.
500 son para deuda y fastos, pues al final estamos mucho
peor que todo el mundo.
Por tanto, este tema es complejo.

Pero yo, señor presidente, ya que ha venido quiero decirle que en el año 1995 esta comunidad y los valencianos éramos muy queridos en España.
En el año 1995 se nos tenía respeto y éramos una comunidad atractiva.
Nuestros sectores industriales tradicionales eran
muy potentes y estaban apoyados por una potente red de institutos tecnológicos.
Éramos una potencia exportadora, muy potente en España.
Se nos entendía como honestos, honrados, trabajadores y teníamos un déficit razonable.
Quince años después no sólo es que su señoría ya no ha venido por aquí sino que ya no está en el gobierno.
Se nos ha vendido que somos los campeones y los más ricos y usted ha dicho que es mentira.
Somos más pobres que la media nacional.
No somos los campeones, porque nos gastamos todo
nuestro dinero ni en la fórmula 1, ni en la Ciudad de las Artes, ni en sobrecostes, ni en cosas como esas.
Pero eso ha generado que ya no seamos los más queridos.
Porque si tú vas diciendo que eres el mejor, aunque estes grogui, como ahora, nadie te va a
querer como antes te querían.

A nosotros nos odian ahora casi todos nuestros vecinos que no nos odiaban, señoría, porque a todos les hemos acusado de que nos han robado algo que nos ha
impedido el desarrollo.
Hemos acusado a los catalanes, hemos acusado a los
aragoneses, hemos acusado a los castellano-manchegos, ahora acusamos con la
deuda histórica a los andaluces.
Es que, señorías, España es algo más que todo esto.
Y es algo más, porque tenemos que ser conscientes que la solidaridad es de doble sentido.
Si
nosotros creemos en el desarrollo de comunidades autónomas que cuando ahorran invierten en esta comunidad, compran pisos en esta
comunidad y vienen a veranear a esta comunidad, no podemos satanizar que las
regiones más pobres de España, y no hace mucho que se veía Las Hurdes, estemos cuestionando si nuestro nivel de ingresos de aporte
solidario de Extremadura tiene que ser parecido.

Porque estamos rompiendo un esquema esencial, que es el concepto de una España que, no solo es solidaria, sino que los valencianos -que éramos una cosa y que estamos rozando la media nacional de renta per cápita- hoy estamos trece puntos por abajo de cuando usted la presidía.
Y eso es un drama, señoría.

Pero es que, además, esos sectores tradicionales hoy se han convertido en la pelea por Ikea.
Del
apoyo al mueble hemos pasado a cómo se pelean Alicante, Castellón y Valencia, a ver quién tiene antes Ikea.
Y nos parece normal.

Y lo único que exportamos es dinero, señoría.
Exportamos dinero: Ecclestone se lleva 120 millones de euros a no sé dónde, el Bertarelli no sé cuántos.
.
.
Y ese dinero es nuestro (remors).
.
.

El senyor president:

Per favor, senyories.

El senyor Mata Gómez:

.
.
.
Hemos dejado de exportar bienes materiales.
Y hemos dejado de exportar producción.
Y ahora exportamos dinero.
Se lo llevan y ya está.
Y cuando se habla de nosotros es por ser muy corruptos.

El déficit que su señoría dejó, que era perfectamente sostenible, se ha multiplicado.
Pero hasta tal extremo
que tenemos el mismo déficit que California -con 38 millones de habitantes-.
Y Schwarzenegger decía que estaban en quiebra y que no podía pagar a los funcionarios.
Y nosotros tenemos más, con cinco millones de habitantes.
Y ese déficit lo han provocado los señores que hoy están contentísimos de que su señoría haya venido aquí.

Pero yo sí que le agradezco una cuestión: sigue ayudándonos a mejorar nuestra imagen.
Ni todos los valencianos son campeones, somos
gente normal.
Ni todos los valencianos somos gente que se lleva la pasta a
otros sitios, sino que trabajamos todos los días.
Ni todos los valencianos estamos acusados de que nos regalen cosas.
No.

Ayúdenos, señoría, que falta nos hace.
Y que los mecanismos de solidaridad puedan funcionar.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Mata.

Senyories, per favor, guarden silenci.
Tots els grups han tingut el seu torn
per a dir allò que consideraven.
Cal respectar les intervencions.

I ara, per a concloure esta compareixença -i ara sí, en temps limitat de cinc minuts-, té la paraula el senador Lerma.

El senyor Lerma i Blasco, senador:

Moltes gràcies, president.

I, efectivament, per no reobrir el debat, que supose que serà el que tem el senyor president.
.
.
(Rialles).
Però sí.
Però, naturalment, no per debatre, sinó per no allargar més un procés que no seria oportú estar discutint ací, amb els diputats cada qüestió, encara que, òbviament, és de molt d'interés tot allò que vostés han plantejat.
I que jo estaria encantat de continuar ací discutint.
No cap, en este moment, jo crec, ja la contestació concreta a cada grup.

Però, en qualsevol cas, sí que m'agradaria dir que, en el cas concret del senyor Serra -agrair-li, una vegada més, el to- dir que, des del meu punt de vista, caldria despullar-se una miqueta més de la visió partidista, per a tindre una visió més general per a solucionar els problemes, encara que, naturalment, és la seua obligació atacar a l'oposició, en este cas.
Jo crec que, en algunes coses, si no superem eixa posició no solucionarem el problema que tenim.

Dir-li a la senyora Marga Sanz que, naturalment, tindria molt de gust en
debatre amb ella les qüestions que ha plantejat.
Vull dir-li, de tota manera, una qüestió que sembla un tòpic general.
El frau fiscal és molt important, però no és tan elevat com diuen en moltes ocasions.
Perquè si fóra aixina, ja ha dit el president de l'agència, una i altra vegada, que seríem el país més ric d'Europa, per davant de Luxemburg, si foren certes les xifres que diuen de
defraudació.
I que la política fiscal que se fa, naturalment, algú s'escapa.
Però l'administració fiscal procura que s'escape poca gent.
I, evidentment, jo crec que n'hi han èxits importants, en eixe sentit, encara que se puga qüestionar l'actual distribució, des del punt de vista impositiu.

De fet, una de les coses que més s'ha criticat, probablement, és l'increment de l'IVA.
I, probablement, l'increment de l'IVA és el que pot canviar el tema impositiu, de manera que pugam gravar menys l'activitat empresarial -i, per tant, digam, la possibilitat de generar treball- i gravar altres coses.
Però, en qualsevol cas, esta és una discussió llarga, en la qual jo no vaig a entrar.

Però dir que el frau fiscal se combat.
I, segurament, a molts els pareix insuficient
i a altres els pareix molt elevat com se combat el frau fiscal.

Dir que estic molt satisfet pel tema de l'AVE -en el cas del senyor Morera-.
I dir que, naturalment, això ajudarà molt a millorar la nostra capacitat de competir, perquè el temps que perden molts valencians, segurament molt ocupats, en els viatges
que se fan entre València i Madrid, millorarà substancialment.
I això farà que sigam més productius.
Tema fonamental.

Deute històric, no se diu.
Perquè «deute històric» fa referència a una altra cosa.
Fa referència, en concret, a comunitats -i mosatros estem queixant-nos que estem en el 90%-, estem parlant de comunitats, les quals parlen de deute històric en el seu estatut, que estan en el 60 o 70, de la mitjana espanyola, en
renda.
Són, per desgràcia, molt més pobres que mosatros.
I mosatros hem de fer que tots els espanyols tinguen les
mateixes oportunitats.
I això me sembla bé.
Però, en qualsevol cas, sí que cal millorar el tema del finançament.

El senyor Mata ha plantejat una sèrie de qüestions que, probablement, jo ara no és que me penedisc d'haver-ho plantejat.
Però sí dir que vull fer, digam, més matisacions.
Mil euros per habitant, de pressupost, és una xifra, és un procediment vast de mesurar.
No és exactament aixina, però ens entenem, no?
Però.
.
.
, dir, si hem de matisar molt més la qüestió.
És a dir, per exemple, n'hi han molt finançament autonòmic que el seu pressupost arreplega la política agrària comuna de Brussel·les, que únicament fan de caixa pagadora i va directament al ciutadà.
I això incrementa molt, digam, el seu finançament, encara que el govern autonòmic no pose res.
Este és el cas de moltes comunitats autònomes espanyoles, amb les quals podríem comparar-nos.

I n'hi han altres coses més.
O siga, n'hi han coses de molta precisió que caldria matisar més.
I no era el moment, jo crec.
Jo he fet una brotxada.

Però, en qualsevol cas, sí que vull acabar dient -una vegada més- que els agraïsc l'oportunitat que m'estan donant de dirigir-me a tots vostés, plantejant les coses que jo pense que caldria tocar i les quals estaria
encantat de recolzar.
I, molt especialment, dir que en el capítol que a mi més me preocupa, que és el que he dit inicialment, i que vostés han plantejat també, doncs que no és.
.
.
El problema que tenim els valencians no és de finançament.
El finançament és evident que és un problema.
Però el problema que tenim els valencians és que tenim mal l'educació, mal la inversió productiva, perquè tenim una baixa productivitat en comparació amb la mitjana espanyola, i això és el que fa que ens quedem endarrerits en el PIB.
I que eixos són els problemes que hem de solucionar.
Inversió productiva, que estalvie costos de futur.
Millora de l'educació.
I una cosa que hem d'assumir, que és realitat, el sector privat no invertix en la Comunitat Valenciana en R+D.
No
invertix, pràcticament, quasi res.
És tot a la inversió pública.
I, per desgràcia, mentre fem pedagogia, aixina haurà de ser.
I si no invertim en R+D, seguirem sent no productius, suficientment.
I
continuarem caient en les posicions.

I esta és la meua recomanació.
I, naturalment, acompanyada del meu agraïment per l'oportunitat que m'han donat i per la seua consideració.

Moltes gràcies, gràcies president.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyories, hem encetat un nou procediment parlamentari, que és la compareixença dels senadors denominats «territorials».
Jo considere que l'experiència ha sigut positiva, encara que tot és millorable.
I vull recordar, pels comentaris que s'han fet, que esta compareixença, encara que és a petició del Grup Parlamentari Popular, va comptar amb el recolzament -ho dic per a satisfacció dels compareixents- unànime de la Junta de Síndics.
I que el mateix article 16, de la Llei 9/2010, també preveu que se puga sol·licitar a títol personal.

Per tant, pense que és un bon començament.
I que, en el futur, mos vorem o se voran -qui estiga en un lloc i en altre-.
El més important és que s'ha encetat.
I vull agrair, novament, la seua compareixença, la seua bona disposició.
Reconec que ha sigut un plaer tindre'l entre mosatros.

Moltíssimes gràcies.

El senyor Lerma i Blasco, senador:

Gràcies, president.

El senyor president:

Se suspén la comissió per cinc minuts, senyories.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Senyories, es reprén la sessió.

Compareixença del senyor Juan Rodríguez Marín, senador en representació de la Comunitat Valenciana

El senyor president:

Rebem i donem la benvinguda a esta comissió, per primera volta, per a comparéixer -i dic per a comparéixer perquè sí que ha estat en la seua faceta de diputat d'estes Corts en distintes ocasions en la comissió- al senador, en representació de la Comunitat Valenciana, excel·lentíssim senyor Juan Rodríguez Marín, que les seues senyories també coneixen per la seua trajectòria, bona trajectòria que ha tingut de dedicació als treballs que en Les Corts s'han desenrotllat en l'època que ell era diputat autonòmic.

Per tant, benvingut, senyor Rodríguez Marín, esta és la seua casa, senta's a gust.
Pensem que ja ha presenciat la compareixença del molt honorable senyor Joan Lerma, que va encetar este procediment
parlamentari, que vosté, ara, va a tindre també l'oportunitat d'intervindre.
Li agraïm la disposició que també mos va mostrar amb la telefonada, en el seu moment, quan va rebre l'excel·lent president, i, en el posterior escrit que va enviar i que està també passat per registre públic.
Moltíssimes gràcies per eixa bona disposició.

El funcionament.
Vosté té una intervenció ara sense temps, per a fer la introducció que crega convenient; després intervindran, primer, els representants del grup sol·licitant per temps de deu minuts i la resta per temps de cinc minuts, de menor a
major; vosté tornarà a contestar, si ho estima, sense limitació de temps; i, per últim, si ho demanen, excepcionalment, se considera un torn per a demanar
aclaracions o preguntes per temps de cinc minuts a cada u dels grups
parlamentaris, i la seua senyoria tancarà la compareixença en altre torn, ahí sí, ja limitat, de cinc minuts.

Per tant, benvingut, és un plaer tindre'l ací, i té la paraula.

El senyor Rodríguez Marín, senador:

Senyor president.

Dir que, com el meu valencià no és molt correcte, jo vaig a parlar i vaig a dirigir-me a vostés en castellà, castellà o espanyol, com vullguen.

Primero felicitar, felicitar de verdad a las Cortes Valencianas y a la comisión.
Esto es conocido, esta cita, esta comparecencia y esta reunión era algo que he venido demandando privadamente desde hace muchos años, sobre todo desde que vengo a través de las propias Cortes Valencianas, de las que he sido diputado tres
legislaturas, han sido doce años de intensa actividad, aquí, en les Corts Valencianes, como diputado.
Pero, al mismo tiempo, después, como senador autonómico, saben los que han hablado conmigo que la idea mía es que la coordinación fuera la mayor posible y que, al mismo tiempo, tuviéramos capacidad de sentarnos, cuando menos, en el hemiciclo, no lógicamente para votar, puesto que no somos ni.
.
.
Pero, claro, en realidad,
nosotros venimos precisamente de la cámara autonómica y somos electos por la cámara autonómica para ocupar nuestro escaño en el senado.

Esto, que yo creo que, poco a poco, ¡y ojalá que así sea!
, se puede producir, porque a mí me gustaría poder estar -que estoy en muchas ocasiones- arriba -por decirlo así- en la especie de andana, de andana con asiento, para ver qué ocurre en mi Valencia, en mi territorio valenciano, y esto, ¡hombre!
, sería mucho más agradable poder estar con todos ustedes, vosotros, no como diputado, pero sí como senador que soy de esta comunidad, insisto, nombrado y elegido por estas
Cortes Valencianas.

A partir de ahí, quiero decir que de alguna manera, inicialmente, políticamente, provengo de la Federación de Partidos Demócratas y Liberales, aquello que íbamos a Alemania con Esquerra Republicana de Cataluña porque estábamos en la fundación (inintel·ligible) .
.
.
considerados como liberales europeos.
Y así, en UCD fue diputado constituyente, no se hizo la Constitución tan redonda como nos hubiera gustado y esa pequeña herencia la tenemos ahora, pero la voté con auténtico júbilo porque parecía que iba a ser ya, por fin, un reencuentro de las dos Españas.

A continuación, paso a ser, de diputado, paso a ser del plenari de parlamentaris, de la Comunidad Valenciana, período, lógicamente, preautonómico en el que nos presidía la figura de un buen amigo y buen socialista, Joaquín Ruiz Mendoza, en cuyo despacho hice yo mi pasantía de abogado.
Quiero decir con esto que, en aquellos momentos, la hermanación era total.
Descubro después de -¡fijaros cuántos años!
- con cierto dolor ver cómo nos vamos yendo y radicalizando a posturas divergentes.

En cualquier caso, y, a continuación, pasé a ser denominado diputado autonómico por mi partido y secretario de la Mesa de las Cortes, bajo la presidencia
de Antonio García Miralles, con el que me una muy buena amistad, lo mismo que con el tercer
presidente, porque en aquella época los presidentes fueron: primero, José Luis Albiñana; segundo, Monsonís; y, por fin, mi buen amigo y compañero, aunque esté en el partido del que somos ahora mismo oposición, Joan Lerma.

Con toda esta cuestión, decir que he sido senador por la Comunidad Valenciana en la legislatura de
1993, siendo vocal de las comisiones: Constitucional, de Defensa, Comisión de Reglamento, Comisión Especial para el Estudio del Cambio Climático, Comisión Conjunta de la Comisión General de Comunidades Autónomas, que es la única vez, al principio, que fui de la comisión general de comunidades autónomas; no lo soy, aunque tengo derecho y, de hecho, voy muchas veces a los
debates que allí se producen.

A continuación, vuelvo a ser senador con fecha de 30 de marzo de 2004, y paso a ser de la
Comisión de Agricultura, Pesca y Alimentación, Comisión de Administraciones Públicas, Comisión de Reglamento y Comisión de Suplicatorios.
Después, designado el 17 de julio de 2007, paso a ser de la Comisión de Agricultura, Pesca y Alimentación, Comisión de Administraciones Públicas, Comisión de Reglamento y Comisión de Suplicatorios.
Y, finalmente, en mayo de 2008, paso a ser: Comisión de Suplicatorios -otra vez-, de la que soy portavoz, Comisión de Justicia, Comisión de Incompatibilidades y Comisión de Peticiones.

Desde todos estos puestos de trabajo político y parlamentario he estado sirviendo con auténtica ilusión, no solo, evidentemente, pero sí preferente a nuestra Comunidad Valenciana, y, por supuesto, al resto de España en calidad de senador de la comunidad autónoma de Valencia.

Decir que, evidentemente, no es comparable la -digamos- cuáles hayan sido los trabajos de Joan Lerma, que fue portavoz de todo el equipo
socialista, con un portavoz de algunas de las comisiones, en su caso, pero,
encima de eso, en situaciones en las que realmente ejercíamos de oposición.
Lo cual quiere decir -que podrá sorprender, pero es así- que he firmado 5.
925 iniciativas en la legislatura de marzo de 2004, y, a
continuación, 482 iniciativas, que esto es normal, y muchas de ellas, ¡todas!
, por no decir.
.
.
, pero muchas, buscando que se me aclararan o controlar
los problemas de nuestra autonomía.

En este sentido, por ejemplo, las preocupaciones mayores que hemos tenido, sin
lugar a dudas, son las del grado de dotaciones presupuestarias que se invertían por el gobierno, tanto en el corredor mediterráneo como, asimismo, con el desdoblamiento de las vías de los trenes, el soterramiento de las vías férreas y la construcción con el harto dolor de corazón que supone el que siendo la red ferroviaria más, más lucrativa para Renfe de España, el tren de Alicante a Madrid -y, en esa línea casi el de Valencia-, vamos a ser los últimos en tener el AVE.
En fin, y dar gracias a Dios que ya lo vamos a tener aquí.

Pero, vamos, sí que digo con cierto dolor de corazón que me duele cómo se cierran las líneas del AVE, cómo se dejan de utilizar porque no hay personas que lo utilicen en las zonas de
la meseta y del norte, se ponen bombas en algunos casos a las líneas que no quieren que llegue el AVE, creando una situación difícil, en el famoso triángulo del País Vasco, y, al mismo tiempo, aquí, que estamos todos locos por llegar antes a Madrid, por tener mejor comunicación y por, en definitiva, hacer más grande y trabajar más por nuestra comunidad, pues, llegaremos, estamos llegando casi los últimos.
Pero, en fin, los últimos serán los primeros.
Sí, porque esa es la única filosofía.

Es un tema muy complicado.
.
.
En el siguiente lugar está nuestro problema de la seguridad.
Es decir, es un problema al que también estamos dedicando, sobre todo, y digo, ahora, no solo yo, sino los compañeros, y, especialmente, los dos compañeros que provienen también del nombramiento o la elección de las Cortes Valencianas, esto, pues, es algo que.
.
.
los cuarteles de la
Guardia Civil, los números de policía que son necesarios.
Porque no nos jubilemos, tenemos un problema respecto de
otras comunidades, que es sencillamente que aquí pueden sobrevivir en invierno y en verano todos los que vienen, aun en la
calle.
Eso es muy difícil que ocurra, eso es muy difícil que ocurra en zonas donde los fríos y la intemperancia del clima lo hace imposible.

En esta situación, al mismo tiempo, tenemos, evidentemente, el problema del agua.
Nos gustará o no nos gustará, este problema del agua ha sufrido una serie de cambios en los que yo he sido
testigo, quizá por el largo tiempo que llevo en el que el proyecto de trasvase del Partido
Socialista -último que yo conozco- era superior al que luego conseguimos votar de acuerdo y que, después, evidentemente, por motivos -que los sabrá el gobierno-, pues, al final, se vino abajo.
Bueno, esto es así, y, en definitiva, a nadie le cabe la menor duda de que esto es un tema
importante.

Y, finalmente, el tema de los inmigrantes que llegan a través del mar y mediante barcazas, que vienen en barcos nodrizas.
No tenemos los
cayucos esos que tienen, pero la realidad es que los tenemos, y también esto supone una perturbación y un dinero importante que cuesta a la administración valenciana, fuera la que fuera.
O sea que no estoy hablando porque en estos
momentos sea el Partido Popular que, evidentemente, me satisface, pero que,
vamos, cualquier gobierno.
.
.
El problema es que eso hay que pagarlo, la
sanidad, los colegios.
.
.

Y toda esa situación era algo que nos lleva, evidentemente, a una comunidad que tiene iniciativa,
que sabe vender fuera de nuestras fronteras, que tiene capacidad de invención y que tiene capacidad para poner banderas que nos sitúen en el resto de España, pues, sin embargo, se vuelve un poco en nuestra contra porque, al fin y al
cabo, eso es el problema ya último, que es el que ha tocado exquisitamente, con mucha mano izquierda y
derecha, mi querido compañero y amigo Joan Lerma.

A partir de ahí, es decir, simplemente que es muy difícil, es muy difícil la labor en el Senado.
Y es muy difícil -como lo es también en el Congreso- por algo que es importante y que yo estoy seguro que todos y cada uno de
ustedes van a coincidir conmigo.
Lo deseable sería que detrás de nosotros, además de la Comunidad Valenciana, hubiera una especie de hilván con el electorado, con las personas físicas, que tuviéramos en definitiva una modificación electoral que hiciera que por encima de los intereses -de los intereses en cierta manera, permítaseme entre comillas- «bastardos» de las distintas ideologías -y digo «de las distintas», no excluyo a ninguna- estuviera la fidelidad, que estuviera el trabajo por nuestra ciudadanía.
Y eso es muy complicado porque los grupos parlamentarios, razonablemente,
tienen sus.
.
.
sus directrices y no nos permiten, pues, no sé, a Joan Lerma y a mí que, a lo mejor, tomando café vemos que la situación puede venir por una misma
(inintel·ligible) .
.
.
, luego, tener cada uno que aplicar su voto del que tenemos la obligación de servir a la instrucción que se nos da desde los grupos.
Esta es una realidad que es parte de la
dificultad.

La otra parte es el que no somos de verdad una cámara territorial.
Y esto es algo que todos creemos que no somos, porque es que
no lo somos y porque, además, en definitiva, encima de eso, ni siquiera, ni siquiera aquello que nosotros
allí votamos, ¿eh?
, luego no pueda ser corregido por el Congreso de Diputados.
Yo entiendo que
esto es algo que lo expongo a ustedes porque es una dificultad añadida para el ejercicio de nuestra mejor manera, si es que la tenemos, de hacer
política.

En definitiva, yo espero y deseo que de alguna manera esto se corrija en un
determinado tiempo.
Esta corrección no depende más que del deseo de los dos grupos parlamentarios mayoritarios, y si se llegara a
un acuerdo, evidentemente, nos vendría a todos mucho mejor.
Porque si cada uno de nosotros pudiéramos defender nuestros territorios, nuestros intereses con respecto a los de
las otras autonomías, pues, realmente.
.
.
, es decir, aquí podría yo ahora decirle a nuestra ciudadanía: he cumplido.
De la otra manera, es difícil que se lo diga yo o que se lo diga cualquier senador que viene en virtud de
la obediencia parlamentaria a las directrices de los grupos.

Creo que con esto, más, menos, saben ustedes ya, los que me conocían -muchos- y los que no me conocen, quién soy, cuál es mi deseo, qué hago allí y, de alguna manera, estoy dispuesto, con permiso del presidente, a responder a
las preguntas que ustedes quieran hacerme.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rodríguez Marín.

Per a fixar la posició del grup sol·licitant, el Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora García Herrero té la paraula.

La senyora García Herrero:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Señor senador, en primer lugar, yo quiero darle las gracias, en nombre del Grupo
Parlamentario Popular al que represento en estos momentos, por su presencia y
su comparecencia ante esta Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones de La Generalitat, atendiendo a la solicitud que de
su comparecencia y de la del resto de los senadores territoriales de la
Comunidad Valenciana realizó este grupo parlamentario y que son posibles gracias a la ley de designación de senadores de la Comunidad Valenciana, que quiero recordar a sus señorías que fue aprobada con los votos de este Grupo Parlamentario Popular.

Por ello, señoría, para este grupo parlamentario es una satisfacción y un motivo de felicitación el hecho de que se produzcan estas comparecencias, ya que se trata, señorías, de un hito histórico en el parlamento valenciano, que se convierte así en uno de los más avanzados y de mayor prestigio; al mismo tiempo, que con estas comparecencias
también estamos acercando la institución a los ciudadanos de esta comunidad.

Señor Rodríguez Marín, su comparecencia, así como la del señor Lerma que le ha precedido y la de los senadores que en los próximos días comparecerán, nos permite conocer a estos diputados, pero también a todos los ciudadanos, cuál es su actividad en la cámara alta, las iniciativas que defienden respecto a la Comunidad Valenciana y su
compromiso con esta tierra, que también, y a lo largo de esta mañana, vemos que no todos sienten de igual forma.

Esta diputada, señorías, al igual que parte de los ilustres diputados y diputadas que hoy asistimos a
esta comisión, conocemos la labor que su señoría ha venido realizando a lo largo de los años en defensa de los intereses, de los derechos, de la identidad, en definitiva,
de la Comunidad Valenciana y de todos cuantos vivimos en ella.

Hemos compartido escaño con su señoría en diferentes legislaturas -tres, como usted ha dicho- que fue parlamentario autonómico, y nos consta su magnífica actuación al frente de distintas comisiones parlamentarias en estas Cortes.

Por ello, señor senador, no nos sorprende el trabajo que después viene desarrollando como senador territorial y el interés y la disposición demostrada para comparecer ante esta comisión, no en vano su señoría es el senador más veterano.

Señor Rodríguez Marín, de sus palabras queda claro que su señoría estaría a favor o se mostraría partidario de una reforma del Senado para que este se convierta en una
verdadera cámara de representación territorial.

De igual forma, nos ha expuesto su señoría que ha firmado numerosísimas iniciativas referentes a infraestructuras, como es el corredor mediterráneo, desdoblamiento de la red ferroviaria, el AVE; referentes al agua, a la
seguridad, a la financiación de esta comunidad, a la deficitaria financiación de esta comunidad por parte del gobierno del estado.

Y yo sí que le querría preguntar, señor senador, cuáles destacaría de todas ellas que afectan tan directamente a esta comunidad, al mismo tiempo
que también le preguntaría si cree su señoría que todos los senadores de esta comunidad están concienciados de estas necesidades que la Comunidad Valenciana tiene y si ha
encontrado en nuestros senadores el refrendo, o sea.
.
.
-perdón- si ha encontrado en estas iniciativas que usted ha podido plantear el refrendo
del resto de los senadores de la Comunidad Valenciana de otros partidos.

Yo estas cuestiones se las planteo, señoría, porque muchas veces a los habitantes de esta comunidad, pues, cuando vemos
que se produce el debate en el Senado, en los medios de comunicación de algunas de estas iniciativas, nos queda la duda, bueno, de cuál es el grado de compromiso de los diferentes senadores de esta comunidad,
porque vemos que con muchísima frecuencia estas iniciativas se rechazan.
Y esto, señoría, cuando menos no deja de sorprender, no solo a estos diputados que hoy estamos
aquí, sino también, por lo que se oye en la calle, sorprenden a los ciudadanos de esta comunidad.

Señorías, yo no voy a extenderme mucho más.
Yo quiero, señor senador, desde esta representación que hoy tengo del Grupo Parlamentario Popular, reconocerle toda su trayectoria
que muy bien nos ha expuesto y nos ha explicado hoy aquí y el reconocimiento a su labor.
Y queremos manifestarle que para este grupo
parlamentario es un honor tenerle hoy entre nosotros.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora García Herrero.

El síndic del Grup Parlamentari Compromís, senyor Enric Morera, té la paraula.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor senador, bé, n'hi ha una cosa en la qual coincidim i, efectivament.
.
.
, i és que vosté ha assenyalat -i crec que és una obvietat- que el Senat no és de veritat una cambra de representació territorial.

I, en eixe sentit, vosté i la majoria de diputats actuen més amb criteri i amb clau partidista que no amb clau de defensa dels interessos d'un territori, d'harmonització, i això és una cosa que està fallant.
Està fallant perquè és evident que el Consejo General de Política Fiscal y Financiera o les conferències de presidents són instruments necessaris, però jo crec que poc avesats perquè en una sessió o en una reunió puntual se puguen resoldre els problemes territorials o se puguen aproximar
posicions que seria molt necessari anar aproximant.
I, en eixe sentit, jo crec
que el Senat no complix el paper que hauria de complir i, per tant, caldria una
reforma constitucional en profunditat o, fins i tot, se podia avançar en algunes reformes per a configurar-lo com el Bundesrat.

Dit això, he mirat i hem estat analitzant alguna de les seues votacions, i jo crec que són votacions que han perjudicat enormement els nostres interessos com a
valencians en el Senat.
He mirat un conjunt de propostes, però una que m'ha cridat especialment l'atenció ha segut la negativa seua i del Grup Popular perquè la nostra llengua, el valencià, tinga una presència en el Senat, tinga una presència d'ús, de treball en la cambra de representació, perquè respon, des del meu punt de vista, a una visió -la seua- molt uniformitzadora del que és Espanya, del que és este estat.
Me recorda a altres èpoques.
I amb el seu vot, vosté ha privat que altres diputats que ho puguen fer, vosté no, sembla que vosté no sap.
.
.
, no utilitza el valencià, perfectament legítim, utilitza l'altra llengua oficial que n'hi ha ací, però els que vullguen utilitzar la nostra llengua en el Senat, vosté amb el seu vot ha estat a punt de privar d'eixa possibilitat.
Jo crec que és un error, un greu error, perquè la riquesa extraordinària del plurilingüisme a l'estat espanyol per a avançar cap a majors nivells de coneiximent d'idiomes és una riquesa i no és un impediment.

L'altre dia estigué ací l'exlehendakari José Joaquin Ibarretxe, ací a la nostra terra, explicant el seu llibre de memòries, i tota la seua intervenció la va fer en valencià.
Jo crec que és un gest positiu que l'honora, la va llegir evidentment, no parla valencià, però la va llegir en valencià.

Per tant, la riquesa del plurilingüisme és molt important.
I veig que vostés i el Partit Popular tenen una concepció molt arcaica, molt antiga, molt de posar pals a les rodes perquè este estat expresse el plurilingüisme existent a la nostra terra.
Passar-ho tot pel monolingüisme del castellà -o l'espanyol, com vosté ha dit- és negar la riquesa i la diversitat que existixen en Espanya.

I vosté hauria d'haver consultat estes Corts, perquè el valencià és un element patrimonial fonamental de tots els valencians ací, en Madrid i en Sebastopol.
Perquè el govern valencià sí que va intentar infructuosament, perquè, clar, allí la gent és seriosa i la gent, doncs, sap què és açò de la romanística, sap com funcionen les llengües, intentar que el valencià fóra una llengua de treball en el Parlament Europeu, de la maneta del senyor García Sentandreu, ho hem de dir, el govern valencià de la maneta d'este senyor.
És a dir, el que és bo per al Parlament Europeu no ha de ser bo per al Senat espanyol?

Aleshores, jo crec que vosté ahí va cometre un error, un gravíssim error, que respon a una mentalitat caduca, arcaica, trasnochada, uniformitzadora del que hauria de ser l'Espanya plural.
I, en eixe sentit, jo no puc més que censurar eixa posició del Grup Popular que va en contra del valencià i del seu ús normal al Senat.

I, per altra banda, dir-li que he mirat un poc les seues iniciatives, que són moltes i complides, són molt nombroses, però no n'he vist ninguna quan vostés governaven a Madrid des d'ací, des d'estes Corts, o el període que vosté va compatibilitzar la presència en el Senat i governava el senyor Aznar, quan la comissària europea Loyola Sánchez de Palacio va negar -i el Partit Popular- la inclusió del corredor mediterrani en les xarxes europees prioritàries de la Unió Europea.
Va ser un error, que seria bo que vosté ací ho assenyalara com un error i, afortunadament, ara estem tots d'acord amb eixa gran infraestructura necessària per a la nostra economia.

I si s'han prioritzat altres ferrocarrils, doncs, segurament, també se va fer en l'època del Partit Popular, que va prioritzar Màlaga, Valladolid.
.
.
I Alacant, València i Castelló, doncs, estem com estem, amb eixa concepció radial i obsoleta del model de ferrocarril d'Espanya.

En tot cas, li faig la mateixa pregunta.
Ara que vosté sap, si és que no sabia o que sabia.
.
.
, com a senador territorial de la Comunitat
Valenciana, ¿va a defensar els nostres interessos demanant que eixa línia d'alta velocitat tinga tots els requisits i tinga l'estudi d'impacte ambiental?
¿Es coordinarà vosté amb el senyor expresident de La Generalitat i actual senador Joan Lerma per a
exigir-li al ministre que complisca amb la legalitat i que eixe AVE vinga amb
totes les garanties?
Arriba tard, però que com a mínim arribe amb totes les garanties de seguretat.
I eixe estudi d'impacte ambiental que, segons la directiva europea tal, tal.
.
.
s'havia de fer prèviament, que com a mínim se faça una exposició pública i se faça a
posteriori, la qual cosa ja és un error, però que com a mínim vosté des del Senat pot actuar per aconseguir que els valencians tingam un AVE amb
totes les garanties de seguretat i d'estudi d'impacte ambiental.

Aleshores, crec que seria una bona iniciativa que vostés pogueren treballar conjuntament en el Senat per a defensar estos interessos.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Mata.
.
.
-perdó- senyor Morera.

Ara, sí, senyor Mata, és el seu torn, en nom del Grup Parlamentari Socialista.

El senyor Mata Gómez:

Gracias, señor presidente.

Gracias, senador.

Debo decirle que cuando le oigo y hablo con gente sobre usted, no le conocía personalmente, me acuerdo de esas frases que se decían en la transición, García Trevijano decía: «Es que las oligarquías dirigentes de los partidos se llevan mejor entre sí que ellos y sus bases.
» No, lo que decía algo así como, Miliband, que era marxista judío, el padre de los hermanos Miliband, escribió en una tesis -que es preocupante como cargo político- que decía: «Se llevan mejor dos diputados, uno de ellos comunista, que dos comunistas, uno
de ellos diputado.
» Y crea una especie de casta política alejada de la ciudadanía.
Pero debo decirle que, no solo por el conjunto de los senadores valencianos,
sino por el resto de amigos senadores, y en esta casa usted ha dejado una
sensación de bonhomía, de capacidad de trabajo y de seriedad que arranca de ese espíritu de la transición del que hablábamos esta mañana,
(so per interferència d'un mòbil) no sé si su señoría estaba.

Yo creo que en la época del PDL, Garrigues Walker, -pues yo qué sé- Ximo Muñoz Peirats, en un momento anterior; personajes de la transición democrática valenciana, como Ruiz Monrabal, o Emilio Attard, o el propio Pedro
Agramunt, Voro Palop, Martín Quirós, quiero decir, una generación de la derecha valenciana que sostenía sus posiciones honestamente y había un juego político que era el que es, es decir, lo blanco era blanco, el gobierno era
gobierno, la oposición era oposición, y de una suma de debates y de ideas, pues, permitíamos progresar.

Yo creo, señoría, que estamos en una situación muy preocupante y su señoría puede contribuir un poco a aligerar estas cargas.
De hecho, se le ha hecho una
pregunta para que usted aproveche para meterse con algunos senadores que van a
decir lo que sea.
Pero yo creo que esto forma parte del juego.

Nosotros esta mañana hemos venido.
.
.
, yo personalmente he venido a aprender de su señoría, porque creo que el encanallamiento de la vida política -usted lo ha llamado «nos vamos radicalizando»- tiene poco que ver con la bonhomía y tiene poco que ver con a quienes servimos.
La radicalización, ¿por qué está producida?
Pues yo creo, señoría, que es un poco culpa de todos, eso sí.

Pero cuando en esta cámara se oye hablar de que hay unos que no somos valencianos o que no queremos a
Valencia, o hay unos que somos destructivos, estando en la oposición, ¿eh?
Usted aun allí si suma unos cuantos gana votaciones.
Aquí, ni de broma.
Su señoría ahora cuando falta alguien o pasa cualquier cosa puede ganar votaciones en el
Senado; aquí, ni de broma.
Pero como si los males de esta comunidad, que son muy graves y
esta mañana hemos hablado de uno de ellos, estuvieran causados por la oposición.
Porque hay un juego de simplificación en base a eslóganes muy cortos, se pretende destruir y dividir.
No sabe cuando dice una cosa,
la repite millones de veces, genera partidarios, y hay partidarios que aunque
se repitan millones de veces sigue siendo un error.

Pero usted forma parte de una generación en que cuando pillaban a un político haciendo alguna canallada, se iba a su casa.
Cuando ustedes tomaban
decisiones que intentaban aglutinar, intentaban sumar; no satanizaban al que no
estaba de acuerdo.
Y yo, señoría, sí que quisiera que se llevara esa reflexión a Madrid.

Yo no he encontrado a nadie, desde los ordenanzas, los médicos, el Senado.
.
.
que dijera una mala palabra sobre su señoría, porque le consideran una persona con muchísima capacidad de trabajo.
Yo creo que hay decisiones que analizando.
.
.
, si es que al final todo esto es público.
Su señoría no ha hecho lo mismo entre el año 1996-2004 en el Senado que en el año 2004-2011.
¡Y no lo ha hecho!
Y nadie le ha acusado de ser antivalenciano, sus razones tendría.
Ni nadie le ha acusado que siendo de Jávea y no hablando muy correctamente.
.
.
, que usted no quiera a esta comunidad y tendría que estar fuera de las fronteras.
Nadie.
Ni nunca lo haremos.

Su señoría ha tomado decisiones votando en el año 2006 al 2004 en que nunca se ha quejado de la financiación autonómica, ni ha pelado por el corredor mediterráneo, ni ha pedido más cuarteles de la Guardia Civil, ni se ha quejado de la inmigración.

Y ahora, yo le digo, estamos en una situación en la que el corredor mediterráneo es un objetivo nacional, no solo valenciano, de España.
Convenzamos al resto de comunidades autónomas no enfrentándonos a ellos, diciendo: «Yo es que me iba con los de Convergència i Unió.
» Claro.
Es que sería clave que el corredor mediterráneo, que sería un eje esencial de la política de progreso de esta comunidad, que si hubiera querido Loyola de Palacio lo
hubiera hecho.
También es verdad, pero no lo hizo.
Su señoría votó en contra.

Que es verdad que tenemos un problema de seguridad, pero no porque el Gobierno
de España nos haya dejado desamparados de guardia civiles y de policías nacionales.
Porque su señoría sabe que hemos incrementado el número de efectivos muy por encima de la media nacional.
Pero hay un problema de
robos en el campo que es muy peculiar de esta comunidad, que su señoría también ha colaborado en que criminalice y se considere la suma de faltas (so per interferència d'un mòbil) un tratamiento diferente en los robos en el campo y hay que agradecérselo con otros valencianos.

Y hemos tenido un problema de inmigración, hombre, más grave entre el año 1996 y el 2004 que este, porque con los nuevos.
.
.
, yo no digo que sea virtud del Gobierno de España, pero, desde luego, los nuevos barcos y los nuevos detectores están impidiendo que desembarquen más pateras.

Termino, señoría, y le reitero mi agradecimiento y mi satisfacción por lo que han hecho por este país, (so per interferència d'un mòbil) por lo que han hecho por esta comunidad usted y ese espíritu de la transición tan honorable.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Mata.

Per a contestar a les seues senyories, té la paraula el senador Rodríguez Marín.

El senyor Rodríguez Marín, senador:

Muchas gracias, señor presidente.

Vamos a ver, inicialmente, vemos que hay algo que está por encima de nuestros deseos, a pesar de que al final se pueda conseguir, que
es el conseguir, como cámara auténtica de representación territorial, el Senado.

Pero esto es en cierta manera.
.
.
, no entiendo por qué, no entiendo por qué, ¿eh?
, y de verdad que no lo entiendo, o sea, que no es.
.
.
No entiendo por qué no solo no se hace esa reforma constitucional para que no solo sea una cámara de representación territorial de verdad, en donde los problemas de los distintos territorios autónomos se puedan discutir y se puedan solucionar, sino que, al mismo tiempo, no
tenga la cámara alta la validez suficiente para que sus resoluciones, que podrían casi hacerlo por una mayoría más importante, no simplemente por la mayoría simple, no llegaran a ser realmente ejecutivas.

Es decir, nosotros podemos ser una cámara de denuncia, podemos ser una cámara en la que realmente intentamos hacer reflexionar nuevamente al Congreso, a
nuestros compañeros diputados, pero la realidad es que al final.
.
.
Y, claro, ahí es donde se maravillaría cualquier espectador que estuviera allí.
Es decir, produce una sensación extraña que Esquerra Republicana de Catalunya -sobre el papel partido homologado como liberal y compañero mío, incluso, en las invitaciones que nos hacía la Fundación Naumann- resulta que en el Senado vota con nosotros lo que luego en el Congreso vota en
contra.

Quiere decir esto que el problema es que, ya de entrada, cuando se pierde el
norte, cuando se pierde verdaderamente el procurar el bien de la ciudadanía y se pasa a intereses -digamos- mucho más egoístas y cercanos para las conveniencias, entonces, es muy complicado, porque,
entonces, ¿cómo podrían funcionar los partidos políticos si no es con disciplina, la disciplina de voto?
Que yo recuerde aquí seguirá apareciendo que el 1 es «sí», el 2 es «no» y el 3 es «abstención».

Y, claro, el problema que hay, y volvemos, es algo muy importante, que es
decir, todos y cada uno de los.
.
.
, el sistema de partidos políticos actual hace que de alguna manera todos y cada uno de los que estamos
inmersos en esta labor y lo que queremos hacer con nuestra mejor voluntad y en
muchas, en casi todas las ocasiones, yo creo que con una lealtad importante a
nuestros territorios y a toda España, se encuentra con las disciplinas de voto.
Y, claro, para eso no queda más remedio que modificar, modificar la norma suprema y, al mismo tiempo,
modificar el sistema de partido.

Mientras tanto, ¿qué quiere usted que le diga que no sepa usted?
O sea, es decir, (veus) claro, hombre, quiero decir que usted conoce sencillamente el que en el grupo
parlamentario hay una reunión previa en la que se establece qué es lo que se va a hacer y esto.
.
.
, en ese aspecto yo sí que quiero decir que, hombre, que en orden, en orden a la honestidad con lo que
podría ser un conjunto llamado España, porque, claro, en la gravedad del riesgo que corremos de que esto se
reconvierta en algo que no sabemos qué clase de monstruo puede salir, porque no lo sabemos, ¿eh?
Sí, sí, parece que estoy diciendo barbaridades, es: ¿qué va a pasar?
O sea, es decir, ¿usted cree que nosotros tendríamos problemas de financiación si nos dieran el mismo tratamiento que al País Vasco?
No las tendríamos.
(Veus)

Perdón, ¿usted cree que nosotros ahora mismo para hacer.
.
.
, para el corredor mediterráneo traerlo aquí usted sabe positivamente que en el nuevo Estatuto, el nuevo Estatuto catalán no puede hacerse ninguna obra de España ¡sin el permiso de los catalanes!
Cosa que aquí no necesita el permiso de los valencianos.

Claro, es que el problema que hay es que si todos somos unos y todos queremos
hacer nuestros derechos, yo estaría totalmente conforme en que así se hiciera.
Pero es que hay una disparidad, y una disparidad que se podría perfectamente.
.
.
, porque yo al final voy a necesitar la misma disciplina de voto que necesitan
todos ustedes aquí, y todos mis compañeros allá.
Pero a mí me gustaría, a mí me gustaría poder ejercer en favor de una unidad española, una unidad española que no implica en absoluto el que no estén las personalidades distintas, las lenguas distintas, todas enriquecedoras,
porque evidentemente yo considero.
.
.
i pense que el valencià és molt enriquidor per a mosatros.
I el que passa és que no tinc jo en el meu cap la disposició per a parlar-lo amb la naturalitat que té vosté.
Ara, en qualsevol cas,
(rient) en qualsevol cas, jo he fet un especial esforç per parlar-lo i que el parlara el millor possible.
(Veus)

Pero, de todas maneras, de todas maneras, lo que sí que le digo es que lo ideal sería que alguien -y esos alguien están por encima de nosotros- tuvieran en un momento determinado la iluminación de poder coger, reunirse y decir: «Vamos a ver, ¿esto puede ser.
.
.
-porque es al final lo que se discute por debajo- puede ser una federación?
Vayamos a hacerla.
» ¡Si es que ese es el modelo!
Porque es que el problema es que al final se
pregunta a los distintos líderes.
.
.
, se le ha preguntado dos o tres veces al señor Zapatero, que con legitimidad puede y tiene el derecho de cambiar el modelo,
para eso es el presidente, decirle: «Oiga, ¿cuál es el modelo?
»

Porque lo que no puede ser -y permítaseme un poco el hacerlo con ironía- es que al final los canarios voten por alpiste.
Claro, eso no puede ser.
Es que
lo que no puede ser es que los vascos pidan más cosas y más dinero, que lo pagamos todos los españoles.
Y nosotros, afortunadamente, por lo menos para mi propia dignidad, estamos
para ofrendar nuevas glorias a España.
O sea, es decir, nosotros somos más pobres, sin lugar a dudas, porque estamos dando más a España, a toda España.
Porque es evidente que nuestra pobreza no reside en nuestros empresarios, no
reside en nuestra gente, no reside en nuestros trabajadores; reside en el mal
reparto.
A partir de ahí, ya lo que quiero decirle es que sencillamente es complicado, es complicado.

Mire, a mí me gusta el valenciano y desearía hablarlo muy bien y cuando puedo.
.
.
, bueno, cuando puedo, puedo casi siempre, leo poesía en valenciano, que en ocasiones es parecido al catalán.
Aquí las situaciones son, son, las que se quieran tener.
Al final, es un gramático valenciano el que se va a Cataluña y normaliza allí la lengua.
O eso es lo que yo me creo.
Es que al final, el único problema es que antes de que el catalán fuera catalán, el valenciano, en épocas anteriores, ya era más importante.
Y, claro, el problema que hay, en definitiva, es que todo esto lo
tergiversamos nosotros.
(Veus) Y son imperialismos, imperialismos.
Yo aplaudo a Paco Camps, aplaudo a Paco
Camps, en cuanto a la lengua, por una sencilla razón: porque sabe que es un elemento imperialista.
Porque no debemos dejarnos
dominar por nadie que tenga.
.
.
, que sea realmente el que tiene la gramática y el que da el nombre a nuestra manera de.
.
.

Con eso le quiero decir que, al final, creo que si usted ha colegido desde el
principio hasta el final, entenderá que de alguna manera no es fácil funcionar en los grupos políticos, cuando realmente.
.
.
Si a usted lo votaran 50.
000 ciudadanos valencianos, ¿quién se atrevería a tocarlo a usted en su partido?
(Rient) No me negará.
.
.
Pero si a usted mañana lo quitan de la lista, su natural deseo de servir a los valencianos se habrá visto echado a perder.

Claro, es que nos tenemos que decir las cosas claras para saber todos dónde estamos, para que no nos tiremos piedrecitas, para no decir: «Yo ahora mismo a este le meto la piedra en el ojo.
» Yo no quiero meterle la piedra en el ojo a ningún socialista, ni a ningún señor de.
.
.
, de izquierdas, de.
.
.
, vamos.
.
.
(Veus) Bueno, en este caso el Bloc, pero ha sido antes la esquerra y ha sido antes.
.
.
, en fin.
.
.
, con distintos nombres y distintas personas y
distintos contenidos ideológicos, pero que, en definitiva, están más a la izquierda que yo.
Como es obvio, no hace falta.
.
.
(Veus) Bueno, no pasa nada.
Pero yo no quiero.
.
.
Si yo lo que quiero es convivir,
convivir con todos y que entre todos, al final, lo que consigamos sea llevar,
llevar, llevar el carro al camino, no echarlo al pedregal.

Claro, ¿de qué me vale a mí ahora mismo decir: «¡Hombre!
, es que.
.
.
, por qué usted le.
.
.
?
Porque no votaron, y porque así lo decía la norma y porque así, quizá en una altura política superior, pueda ser conveniente.
Pero yo ya le digo que es complicado, es
complicado.
.
.
Y sencillamente, la idea mía es.
.
.
, y crea que en alguna ocasión no lo ha dicho Joan, pero se lo digo yo.
Hemos estado sentados tomando un café y hemos dicho: «A ver de qué manera y por qué procedimiento podemos que nos llegue una mejor financiación.
» Lógicamente, cómo le voy a decir yo a Lerma: «Y usted no ha votado.
» Si usted ha sido precisamente el que en un momento determinado ha tenido que
dirigirse a todos los suyos para decir que voten.
¿Qué es lo que vota?
Lo que les pide el gobierno, que es el que gobierna.
Pero eso
es meter el chinarro en el ojo.

Y yo creo que.
.
.
La verdad es que en estos momentos yo solamente querría que ustedes se quedaran con la idea de que yo voy, evidentemente, a ser
absolutamente fiel a los dictámenes y a la disciplina de voto de mi partido.

Pero que íntimamente, íntimamente, y sobre todo cuando no nos separan tantas cosas, me gustaría, primero, que las prácticas parlamentarias, de todos los lados, fueran, fueran más cariñosas, porque tuviéramos un fin común, que no estuviéramos aquí cada día a ver a quién puedo meterlo en el juzgado para luego ver si lo meto en la cárcel, porque eso es una barbaridad, en todos los aspectos.

Y que de alguna manera que nuestros superiores, quizá o con más luces o con mejor voluntad, dijeran: «Vamos a juntarnos los partidos, en general, y todo el que quiera, todos, pero,
desde luego, por lo menos los mayoritarios, porque si no, en virtud de la matemática electoral, no hay manera de cambiar esto.
» Y a partir de que no haya manera de cambiar, ¿qué querrá usted que.
.
.
, o qué querrán.
.
.
?
Pues decirles que, mire, que yo estoy, que yo estoy encantado con que se
produzca todo, porque lo mejor es ser libres.

Y mire usted, le diría más.
Yo tengo una preocupación clara, y es que a través de una presión -que puede ser mediática o puede ser.
.
.
, no sé por qué, porque yo creo que el pueblo no llega a tanto-, a nosotros ahora mismo se nos persigue para que legislemos.
Y cada ley es un
corsé, es un corsé que nos obliga a todos y cada uno a no hacer lo que podríamos hacer con una norma superior y con una buena jurisprudencia.
Del código napoleónico y el código francés, lógicamente, a en estos momentos el sistema de jurisprudencia, pues podría llevarnos a lo mejor a.
.
.
, sin que fuera.
.
.
, porque los parlamentarios no solo
creamos leyes y legislamos, sino que hacemos muchísima labor de campo.
Y ustedes por su cuenta y nosotros por la nuestra,
atendemos incluso en muchas ocasiones individualmente a los votantes, qué duda cabe de que bajo el matiz y el tinte de nuestro partido y de lo que podría ser una ideología, que ni todos están absolutamente de acuerdo con toda la ideología, ni todos están absolutamente en desacuerdo.

Esa es un poco la situación que yo quisiera transmitirles, porque esto de España, desde la crisis económica hasta la crisis política, no es cosa de unos ni de otros, es de todos, pero de todos los españoles.
Del de aquella también, ¿eh?
Del personaje que lleva a su hijo al colegio.
.
.
Porque estábamos hablando y oyendo aquí antes los problemas, los tremendos problemas.
.
.
Bueno, los problemas son los
que hay.
En estos momentos, nosotros, nosotros aquí recibimos el mapa escolar -y los que estaban aquí en aquel momento no lo pueden negar- y luego había que hacer los colegios.
¡Qué duda cabe de que todavía no están todos hechos, que el esfuerzo a la mejor podría haber sido mayor o menor, que algunos niños todavía tienen que ir a aulas prefabricadas de esas que no son las que quisiéramos!

Lo mismo que todos estamos absolutamente.
.
.
Y a mí me gusta, me gusta cuando escucho a personas como el ex molt honorable Lerma, porque.
.
.
Es la verdad.
Si no nos dan el dinero, difícilmente no vamos a tener que endeudarnos.
Y ahora mismo habría mucho más, porque si nos metiéramos en política económica.
.
.
¿Qué hacen todos, todos los ayuntamientos, que ahora mismo no pueden renovar su
deuda?
¿Cómo le pagan los servicios que le han dado a quien realmente tiene que pagarle a
sus empleados?
Es decir, porque el estado produce funcionarios, y bienvenido
sea, porque son necesarios.
Pero el trabajo, los obreros, la creación de empleo son las empresas.
Y en estos momentos, quizá el esfuerzo inversor del gobierno no esté yendo a hacer más fácil o más barato el empleo, o de alguna manera a ayudar verdaderamente a aquellos que lo
necesiten.
Y lo primero es pagar las facturas, ¿eh?
Si no se pagan las facturas, es difícil que las empresas sigan manteniendo las nóminas.

Bueno, esto, al final, es un pequeño desliz económico que dice: «Si non è vero è ben trobato.
» Así es que con esto, creo que les he contestado a todos ustedes.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rodríguez Marín.

Volen demanar algun aclariment o alguna pregunta?
Senyora García Herrero.

La senyora García Herrero:

Sí, señor presidente.

Brevísimamente.
Simplemente para darle nuevamente las gracias al senador Rodríguez Marín.
Desear que ¡ojalá!
se pongan en práctica en la cámara alta las reflexiones que hoy su señoría nos ha hecho en esta comisión.

Agradecerle, como le digo, su intervención, que no nos ha sorprendido, por cuanto esta diputada y algún compañero más en esta comisión sabemos que ha sido conforme su pensamiento y conforme a su forma de
comportarse durante toda su trayectoria política, que hemos compartido y hemos vivido desde el principio.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora García Herrero.

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

La veritat és que l'exposició del senador Juan Rodríguez Marín és tan ampla i ha obert tants temes que ara (rient) jo crec que excedix el tema d'esta compareixença, però no per això deixa de ser interessant.

També m'ha donat la sensació que delega.
.
.
Bé, les reflexions que fa jo crec que les tenien d'aplicar els dos grans partits majoritaris, que han sigut capaços d'entendre's en el País Basc i pactar, i després sembla que per a altres coses no són capaços de posar-se d'acord.

Jo, en estes Corts, la meua experiència és que jo, per exemple, quan he votat al senyor Serra per a presidir una comissió, quan estava tot cantat i debatut, perquè sabíem que això.
.
.
, o després he votat al senyor Víctor Jiménez, això ha sigut -segons quina premsa, que també juguen- motiu de controvèrsia i m'han dit que si estava ací, que si.
.
.
He intentat sempre posar un tarannà conciliador de busca d'aproximacions per a solucionar problemes.

Però em preocupa una cosa, em preocupa les visions reduïdes de les coses.
Ha parlat vosté del problema d'Espanya i del monstre que pot eixir.
Jo crec que Espanya té problemes amb els separatistes i amb els separadors, els dos extrems.
I el no
reconéixer la diversitat d'Espanya en la seua integració i en la seua plenitud és un problema greu, perquè recorda èpoques passades.
És la meua visió, és la meua visió del tema.

I, clar, també voler reduir-ho a una realitat de dos, PP i PSOE, també és un problema greu, perquè, afortunadament, vosté ha fet una referència als canaris, de l'alpiste.
.
.
Doncs el mateix que quan governava Aznar, en la primera legislatura, en la
primera etapa, que va tindre de buscar suports, com ara està buscant el govern del senyor Zapatero.

Aleshores, o estem tots o podem participar tots i tots estem ahí, o també voler tancar-ho tot tant, se trenca la cosa.
Jo crec que una cosa molt forta és una mata de joncs, que és molt flexible i se pot viure bé amb eixe planta, però això són reflexions que van més enllà, que van més enllà de.
.
.

Diu vosté que el seu leitmotiv és «ofrendar nuevas glorias a España».
Sí, però es que Espanya no ofrena ninguna glòria al nostre poble.
És que és la realitat.
I ací s'ha debatut en esta comissió.
I si Espanya té ara en estos moments una Constitució, s'incomplix en el principi d'igualtat.
Jo ja sé que hi ha diversitat i no s'ha d'aplicar el principi d'igualtat a rajatabla, però sempre hem de pagar mosatros?
Ara mateix el govern central està rescatant unes concessionàries d'autopista, 80 milions d'euros, i mosatros tenim ací una autopista de peatge.
El senyor Blasco què fa?
Va tapar la nostra iniciativa per a recuperar el peatge, però ahí està.
O en l'AVE, sempre els últims i mal; o en el finançament autonòmic, o en el deute històric.

Perquè vosté sí que ha votat l'estatut d'Andalusia, no?
L'estatut d'Andalusia pactat, que reconeixia la realitat nacional andalusa, allí n'hi han unes clàusules del deute històric d'Andalusia.
Bé, me pareix correcte, és com.
.
.
Però el que no me pareix correcte és que eixe deute històric no se mos puga aplicar a mosatros, quan som una comunitat pobra, per davall
de la mitjana.
I damunt, amb el nou sistema de finançament, encara paguem més o mos costa més.

I ara anirà l'estatut d'Extremadura, i l'estatut d'Extremadura també contempla -i em pareix bé, no critique els extremenys- una inversió pública territorialitzada de l'estat a Extremadura, superior a l'1 del PIB d'Extremadura, tots els anys.
Em pareix de categoria.
Això ho pagarem mosatros i vosté ho votarà.
Aleshores, la pregunta és.
.
.
Eixa i allò del deute històric de l'estat amb Extremadura.
Tinc ací declaracions calentetes en eixe sentit de tots.

És a dir, me fa la impressió que mosatros ofrenant noves glòries a Espanya, mos anem empobrint.
I aleshores, el problema no és dels empresaris, ni dels funcionaris, ni.
.
.
És d'uns polítics que estan allà, que es dediquen a ofrenar, però que no defensen els nostres interessos dins el marc constitucional.
Jo només demane això, només demane això.
I, clar, ha reconegut el senyor Lerma que van tindre molta pressa en reformar
l'Estatut, no un nou estatut, una reforma del de 1982, una reforma.
Està en el text estatutari.
I, clar, ahí s'oblidaren de coses que altres sí que han posat, altres sí que han fet els deures ben fets.

Aleshores, la pregunta és: ¿creu vosté convenient que reformem la reforma del 2006 per a incloure dos articles, per a
començar -jo faria un nou estatut, però, bé.
.
.
-, la inversió pública dels pressupostos generals de l'estat territorialitzada a la nostra comunitat, com té Andalusia segons la població, com té Catalunya segons el PIB, i incorporar el que té l'estatut d'Andalusia i pròximament el d'Extremadura, que té el reconeixement del deute històric de l'estat amb el poble valencià?
Perquè vosté tindrà de votar, segurament, en clau de partit, en clau de senador, eixos estatuts, i
el que es bo per als extremenys, que jo m'alegre per ells, perquè equilibren el seu nivell de renda, li pregunte si considera que és bo per al conjunt del poble valencià.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Senyor Mata.

El senyor Mata Gómez:

Gracias, señor presidente.

Debo confesar que me he quedado bastante más preocupado en su segunda intervención que en la primera.

Me ha recordado algunas de sus frases.
.
.
Hay un discurso muy famoso de Azaña, cuando la CEDA estaba a punto de ganar las elecciones, que decía: « ¿Y quién se ocupará de España?
» Desde luego, su señoría entiendo que no, porque nos ha trasladado una especie de libertarismo de derechas ácrata, porque es su concepto de España.
Cuando dice usted esa frase de: «Si nosotros tuviéramos concierto, viviríamos fenomenal», y después no.
.
.
.
La respuesta es.
.
.
, le digo yo con toda claridad que no.
Nosotros.
.
.
, los vascos tienen concierto y los navarros, porque los españoles quisieron, y así lo dice la Constitución.
El que todos tuviéramos concierto no garantizaría que viviéramos todos mucho mejor.

Su señoría creo que tiene un concepto de España sorprendente.
Sorprendente, porque España es algo poliédrico, con circunstancias diferentes.
Usted nos dice, somos más pobres porque el Gobierno de España.
.
.
En eso hay una sintonía perfecta, igual que se llevaba usted muy bien con Esquerra Republicana, entiendo que el señor Morera y usted coincidirán en muchísimas cosas, porque, fíjese, nosotros vivimos mejor.
.
.
, mejor que el 80% de los españoles, infinitamente mejor, y nosotros no podemos vivir mucho mejor mientras
otras comunidades subdesarrolladas que están a años luz de la renta per cápita media, ni en Andalucía ni en Extremadura ni en Castilla y León ni en Castilla-La Mancha ni en Galicia.
.
.
, porque el sistema, afortunadamente,
es ese.
Hemos ido convergiendo economías entre catalanes, vascos, valencianos, mallorquines, desde que empezó al democracia hasta el año 1995.

¿Sabe cuándo vivimos peor?
Desde que gobierna el PP en la Comunidad Valenciana.
A usted
le podría parecer una broma, y a los diputados del PP, también, pero aquí se vive mal porque gobierna el PP.
Y usted dice «yo aplaudo a Paco Camps por lo de la lengua».
.
.
Y yo le digo a usted, mire, cuando la senadora Pajín propone en el congreso.
.
.
, en el Senado, que se utilicen el gallego, el
castellano, el valenciano, el catalán, es la primera vez que un dirigente político español, «español», en el ámbito nacional propone que el valenciano se equipare al catalán y a otras lenguas a nivel de igualdad.
Porque cuando gobernó el Partido Popular, en el año 1996, el movimiento
abertzale era el «movimiento de liberación nacional vasco», los canarios quedaron exentos de gran parte de los impuestos y los catalanes
consiguieron el mayor cúmulo de transferencias que nunca en la historia de Cataluña se ha conseguido, y es falsario decir que cuando alguien pacta con los
nacionalistas es una cosa y cuando lo hago está muy bien, porque, al final, señoría, ¿quién se ocupará de España?
.
.
.
, ¿quién se ocupará de España?

Si la señora Cospedal, con la que usted se reúne en las reuniones de grupo es la persona que más daño hace a los valencianos, porque es la única que nos quiere quitar algo que de verdad ya tenemos, porque lo que no
tenemos no nos lo quita nadie, pero lo que tenemos sí que nos lo pueden quitar, y se ha obstinado políticamente en acabar con el trasvase Tajo-Segura, usted sí que nos está haciendo daño a los valencianos.

Y usted no puede aplaudir a don Francisco Camps como presidente de La
Generalitat por su tema de la lengua, porque don Francisco Camps.
.
.
, en la
institución que los valencianos quisimos darnos para resolver el tema de la lengua, había un acuerdo total de esa cuestión para que nadie discutiera, y ese señor que usted ha citado, mandó al conseller Font de Mora, cual caballo de Espartero, a parar en la academia que siguieran
los debates.

Y a esta comunidad se le ha hecho mucho daño por esas actitudes, y usted a lo mejor no viene frecuentemente, pero cuando
nos habla de la salida de la crisis, yo le digo que la crisis de aquí es por el despilfarro, por la corrupción, por la deuda y por el déficit, y en el resto del mundo, en el resto del mundo, fuera de la Comunidad
Valenciana, la deuda y el déficit son consecuencias de una crisis, y aquí es al revés.

Cuando vemos que otros países reciben 120 millones de euros por hacer una Copa del America y nosotros pagamos 120 millones de euros, es que alguien nos está arruinando.
Y cuando habla usted de la judicialización, le diré, sinceramente, que es porque ustedes quieren, porque la judicialización es la última ratio en política.
Cuando la gente que gana 60.
000 euros y tiene un cargo político y alguien ve que en sus cuentas ha ingresado 600.
000 en metálico, basta que se lo digan para que se vaya a su casa, y a partir de ahí, que se defienda, si quiere.
Y cuando se está aplicando, el presidente de La Generalitat, el relativismo moral que tanto
condena Ratzinger, y, al final, las mentiras, los oprobios, son una manera de
gobernar, y niega conocer a personas que conoce, quiere decir que algo está fallando en el sistema.

Y cuando, al final, acusas a personas de que en el mundo de la solidaridad están llevándoselos crudos y no están llegando el dinero a determinadas organizaciones, eso no debería llevar al juzgado, debería ir al juzgado, pero debería irse a su casa quien comete todo eso.

Por lo tanto, señoría, le sugeriría que reflexionara mejor en lo que está pasando aquí, que leyera más los periódicos y que viera lo que está pasando de verdad.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Mata.

Per a concloure la compareixença, (veus) per temps de cinc minuts, el senador senyor Rodríguez Marín té la paraula.

El senyor Rodríguez Marín, senador:

Mire, en primer lugar le diría al señor Morera que, esto.
.
.
, evidentemente, él dice y supone cosas que yo no digo.
O sea, usted supone que yo quiero decir,
pero yo no digo, ¿eh?
, y el problema que hay aquí también es.
.
.
, bueno, que aquí no se vive.
.
.
, aquí, no se.
.
.
, o sea, es decir, no se.
.
.
Yo no entiendo.
.
.
, aquí, lo primero es que no se vive mal, pero como se nos dice que estamos en un
umbral por debajo de un 10 o un 11% de la media, bueno, pues, yo.
.
.
, ¿eh?
, eso no es vivir mal.

Pero es que, además, le digo una cosa.
.
.
O sea, a mí me mandan sistemáticamente (inintel·ligible) .
.
.
todos los compañeros cuál es el gasto público, el gasto público de los distintos gobiernos.
.
.
¡El que menos de España somos nosotros!
El gasto público, pero, ¡perdón!
, ¡eso es administrar bien!
, ¡eso es no gastar más de lo que debes!
, porque para eso tienes una administración más ahormada a lo tuyo.
(Veus)

Pero, al mismo tiempo, el problema que hay es el siguiente: no me diga usted
que no sabe.
.
.
O sea, es decir, usted no me lo dice, pero si lo ha dicho el señor Lerma, yo diré.
.
.
Vamos a ver, ¿dónde están los 1.
000 millones (inintel·ligible) .
.
.
que no nos mandan todos los años?
¿Dónde están?
(Veus) No, no, no, es que lo que ocurre es que parece que eso ¡lo haga mal el señor Camps!
Eso no se lo gasta el señor Camps ni puede subir ni puede atender ciertas cosas, ¡porque no nos los mandan!
, y están ahí.

Claro, es que si lo que quiere.
.
.
, si lo que usted intenta es que nos pongamos
en una situación ya.
.
.
, en vez de dialogante, de.
.
.
, sencillamente, de debate, pues, yo le diría, oiga, mire usted, busque usted las sentencias judiciales, busque usted lo que
quiera, y unos veremos a ver quiénes son los «chatis» y quién los «tiritis», que es lo que se decía cuando yo era chiquito, a ver dónde están y dónde no dejan de estar, quién justifica los bienes y quién no.
Porque, vamos, no me diga usted a mí, y me sabe mal, porque el pobre hombre no está aquí, que el señor Bono ha justificado sus ingresos.
.
.
Claro, y si esa es la manera, eso es lo
que yo digo de meternos el dedo en el ojito.

Hombre, yo creo que eso no es lo que debíamos de hacer.
Debíamos de intentar escuchar lo positivo que salga de esta reunión, el decirle a nuestros superiores, políticamente hablando, decirles, ¡che!
, vamos a ver si podemos o no podemos arreglar esto con buena voluntad,
porque el sistema de tirar chinas, como usted comprenderá, lo sabemos hacer todos, y yo se lo digo a usted, usted me lo dice a mí, yo se lo digo a este señor, este señor me lo dice a mí, y aquí estamos siempre en que no nos caemos simpáticos y, a última hora, dices, ¡che!
, que le han encontrado a este que tiene tres novias y lo van a
empomar, por el teléfono, ¡che, qué bien!
.
.
.
Digo lo de las novias, porque es lo único que no se denuncia, (rialles) pero la.
.
.
Sí, pero que la única cuestión que hay (veus) es que eso sería, eso sería, en definitiva, lo que yo pienso y deseo y quiero transmitirles a todos
ustedes, a los que les ruego que me disculpen, a lo mejor es mi manera de ser,
pero le puedo asegurar que quiero a Valencia como el primero, que quiero al
valenciano como el primero y acabaré hablándolo bien (veus) y poder instrumentar un discurso en valenciano con la fluidez que tienen algunos
de ustedes.
Porque me gusta.
.
.
, y además, la he.
.
.
, aunque no fuera mi lengua familiar, pues, me gusta, suena bien.
.
.
,
es poético, es dulce, ¿eh?

Y agradecerles a todos ustedes, ¿eh?
, el trato y, esto.
.
.
, decir que estoy a su disposición y que me gusta venir, ¿eh?
, que me llamen más o, a lo mejor, pediré yo comparecer.
(Veus)

Por mi parte, nada más, señor presidente.

El senyor president:

Moltíssimes gràcies a l'excel·lentíssim senyor don Juan Rodríguez Marín, senador en representació de la Comunitat Valenciana, per la seua compareixença, per la seua sinceritat, per les seues paraules.
Ha segut un plaer tindre'l ací.

I també agrair al senyor.
.
.
, al senador per València, el senyor Agramunt, que ha aguantat estoicament tota la sessió.
(Rialles) Moltíssimes gràcies a tots, senyories.

S'alça la sessió.

(S'alça la reunió a les 13 hores i 54 minuts)