DS-004%20macro.html





Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 3 de juliol de 2015.
Comença la sessió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix el vicepresident segon de les Corts Valencianes, senyor Alejandro Font de Mora Turón.
Sessió plenària número 4.

El senyor vicepresident segon:

Senyories, s'obri la sessió.

Elecció de la presidència de Les Corts i, si escau, elecció de la vacant que poguera produir-se com a conseqüència de la primera elecció, d'acord amb el procediment establit en els articles 36 i 37 del Reglament de Les Corts

El senyor vicepresident segon:

Punt primer de l'ordre del dia: elecció de la presidència de Les Corts i, si s'escau, elecció de la vacant que poguera produir-se com a conseqüència de la primera elecció, d'acord amb el procediment establert en els articles 36 i 37 del Reglament de les Corts Valencianes.

El procediment el coneixen perfectament les seues senyories.
El secretari de la mesa cridarà els diputats i diputades per ordre alfabètic, depositaran les paperetes en l'urna, que pregue que se'ns facilite, i després de realitzat l'escrutini caldrà que un candidat obtinga la majoria absoluta.
Si no hi haguera majoria absoluta es repetirà l'elecció entre els dos diputats més votats i serà elegit el que obtinga més vots.

Senyor secretari, per favor, pot procedir a la crida.

(El secretari segon crida per ordre alfabètic les diputades i els diputats per tal de realitzar la votació nominal)

Molt bé, senyories, finalitzada la votació, procedirem a l'escrutini.

(El vicepresident segon llig cadascuna de les paperetes depositades en l'urna)

El resultat, senyories, ha segut: 53 vots a favor del senyor Enric Morera, 11 en blanc i 2 abstencions.

Per tant, queda proclamat el senyor Enric Morera i Català com a molt excel·lent president de Les Corts.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el president, senyor Enric Morera i Català)

Jurament o promesa del president de les Corts Valencianes, senyor Enric Morera i Català

El senyor president:

Jo, Enric Morera i Català, jure i promet que aitant com tindré el càrrec de president de les Corts Valencianes acataré la Constitució, l'Estatut d'autonomia sense engany i guardaré fidelitat a la Generalitat valenciana, amb plena lleialtat al poble valencià.
(Aplaudiments)

Discurs institucional del president de les Corts Valencianes, senyor Enric Morera i Català

El senyor president:

Molt honorable president de La Generalitat.

Honorable vicepresidenta del Consell de La Generalitat.

Honorables consellers.

Autoritats.

Amics i amigues.

Prenc la paraula per primera vegada a l'hemicicle com a president de les Corts Valencianes.
Com a tal, Les Corts ha de ser sempre un espai de portes obertes, transparent, accessible, sense secrets a la societat valenciana.

Dins d'este palau i, en concret, en este hemicicle estem els noranta-nou diputats i diputades que representem la voluntat popular del poble valencià, mandat que ens donaren el passat 24 de maig: legislar per a enfortir la democràcia, defensar la dignitat de les institucions que representem i garantir el benestar que volem per a totes les persones.
Caldrà fer passes valentes en eixe camí.
Caldrà fer moltes coses i fer-les bé.

Els propose que sigam capaços perquè des d'estes Corts arribem a un consens per a fer una llei electoral valenciana capaç de representar millor la pluralitat que existix en la nostra societat.

Els valencians i valencianes som un poble amb gran tradició parlamentària, amb una llarga història.
Parlar de Les Corts és parlar de l'any 1261, amb el nostre rei fundador Jaume I jurant els Furs de la ciutat i Regne de València.
Unes Corts que es tornaren a reunir en 1271 i, posteriorment, el fill de Jaume I, i amb Pere el Gran.
És a partir de Jaume el Just, en 1302, quan s'acordà l'obligatorietat de reunir cada tres anys, fet que confirmà en 1336 Pere el Cerimoniós.
I, així, fins arribar a 1418, quan l'avançat i modern parlamentarisme valencià d'eixe regne fort i potent, que controlava tota la mediterrània, va instaurar la Generalitat valenciana.

Enguany fa tres-cents sixanta anys exactes de l'última reunió de Les Corts del Regne de València, l'any 1645, una institució que oferia als valencians d'aquell temps un cert espai de negociació amb el poder del rei, fet inèdit i modern.
Això ens convertiria en un dels pobles més avançats de tota l'Europa d'aquell temps.

Els diputats i diputades, senyories, que estem en l'hemicicle no venim del no res.
Hem de ser coneixedors de la nostra història per a estar-ne ben orgullosos i saber representar esta institució secular.

Després de la batalla d'Almansa, el Decret de nova planta de 29 de juny de 1707, les constants accions despersonalitzadores dels governs decimonònics, el provincianisme i les llargues dictadures no pogueren anul·lar la voluntat de ser i el desig de recuperar l'autogovern.
Estes Corts Valencianes tornaren a constituir-se amb l'arribada de la democràcia.

Per això, en este primer parlament, vull retre un sentit homenatge a totes les dones i homes que lluitaren incansablement per a assolir la llibertat, la democràcia i l'Estatut d'autonomia.

Senyories, estem ací per a treballar, per a legislar, per a aportar solucions als problemes reals del nostre país.
Com a portaveus de la veu del poble, hem de tindre la iniciativa del treball perquè ací estem per a ajudar persones i per a fer justícia social.

En eixe camí, escoltarem el savi consell dels treballadors i les treballadores i de tots els empleats públics, persones professionals i eficients que saben la gran responsabilitat que tenen.
A elles els done les gràcies per la seua dedicació i els recorde que les portes del meu despatx sempre seran obertes per a atendre-les i escoltar-les.

Esta presidència, esta institució, junt al Consell de La Generalitat, vetlarà i treballarà perquè s'acaben els greuges i recuperar la dignitat i l'alegria de pertànyer a un poble històric i ric en valors, emprenedor i solidari, un poble amb identitat universal que mira el futur amb esperança.

Molts de vostés ja em coneixen, sabem que m'agrada el diàleg, el consens, i eixa forma de ser ha de ser.
.
.
ha fet que en esta vida tinga molts amics, de molts llocs, de moltes ideologies.
El diàleg ha estat sempre el meu eix de treball en la política com a instrument fonamental.

Ara encetem un nou temps en què el diàleg ha de ser la base de tot i donar la paraula per complir-la, buscar els consensos polítics i institucionals que ens permeten avançar i ser garantia d'estabilitat institucional.

Diàleg i cooperació.
Richard Sennett destaca en el seu darrer llibre que a les societats contemporànies minva la cooperació, la qual és, paradoxalment, més necessària per a comprendre la complexitat actual i n'és imprescindible per a assolir els reptes que tenim al capdavant.
La cooperació esdevé clau per a aprofundir els vincles personals en la confiança, la qual cosa sovint és contrària a la competència, a l'obsessió per la rivalitat entre persones i grups.

Senyories, els grans reptes que tenim totes i tots i que patim hui ens aconsellen aprofundir i practicar més la cooperació amb els altres i amb els qui són diferents a nosaltres.

Per a acabar, i en el plànol personal, vull tindre unes paraules per a les persones més importants de la meua vida: la meua dona, Tona, que em suporta massa i tot, durant molts anys; els meus fills, Mariola, Carme -de la qual aprenc cada dia moltes coses- i Quim; ma mare, Ángeles; els meus germans, Marian, Rafa, Francesc; la meua sogra, que em vol molt (rialles), Carme; cunyats i nebots; per estar sempre donant-me suport per a poder fer de la política un instrument de canvi per al País Valencià.

Sóc d'Oliva, el meu poble, una gran ciutat, on, per cert, s'ha trobat la necròpolis més antiga de la península ibèrica.

Diuen que la pàtria d'un és la seua infantesa.
Sí, i és de veritat; jo afegiria que també la família.
En ma casa em van ensenyar el valor de l'esforç i de la humilitat, els valors del sacrifici d'estar al costat dels altres.

He tingut la sort d'emparentar al poble de Biar, als peus de la serra Mariola.
I he conegut un poble industrial, treballador, ple de dones i homes dignes, on Jaume I, el rei conqueridor, va tancar el nostre regne amb el Tractat d'Almizra.

Som un gran poble, un poble valencià.
I volem estar al món com el que som, autèntics, amb la nostra identitat valenciana, europeus i universals; un país que mai ha deixat de ser el que és, encara que no pocs han estat els intents d'acabar amb ell.

I en les darreres dècades he de dir que he trobat i conegut persones meravelloses que han fet molt per mantindre viva la flama del nostre poble, des d'Enric Valor a Francesc de Paula Burguera -qui ho va donar tot per la política, per la bona política- o Josep Lluís Albiñana -el primer president del Consell, i que ha tornat a l'acció cívica com a representant de la iniciativa legislativa popular per a recuperar la nostra ràdio i televisió pública-, passant per milers de persones de totes les comarques valencianes que han treballat des de l'àmbit cultural, des de l'escola, des del sindicalisme, des del camp, des de la música, des de l'empresa, des del cooperativisme, des del comerç, des de l'ecologisme, des de la solidaritat i cooperació.
.
.
Són eixos, els herois anònims, els que ens fan cada dia un món millor i als quals admire profundament i em trobe en deute amb tots eixos herois anònims.

Com no?
Tampoc vull oblidar-me dels meus companys i companyes de grup parlamentari i de projecte, amb els quals compartisc moltes coses i he crescut fins arribar a estos intensos i il·lusionants temps.

També vull donar les gràcies a tots els diputats i diputades que hui han depositat la seua confiança en mi perquè siga president de Les Corts, i també a aquells que no ho han fet -els qui ho han fet i els qui no ho han fet-.
Seré el president de totes i de tots.

No puc oblidar qui ha estat abans al meu càrrec, en període breu, però intens -uns dies històrics i de canvi, Francesc-, i que ha sabut dur la institució i representar un parlament de forma digna i plana.
Moltes gràcies pel teu treball, Francesc.
(Aplaudiments) Et desitge, de tot cor, molta sort en el nou camí que ara mamprens.

Senyories, qui els parla ha mamat de ben xicotet el nostre esport nacional, la pilota valenciana.
Pilotaris són cavallers de la faixa roja.
Perquè sóc nét del Blanco de l'Alqueria, marxador de trinquet, de El Zurdo de Gandia.
Com va dir el gran Llorenç Millo, els marxadors saben més que els brokers de la borsa de New York.
I com al nostre esport mil·lenari i joc, he de dir-los que ara va de bo.
Amb eixa locució comencen les partides i amb eixa locució els encoratge a tots vostés a treballar, des del parlamentarisme més pur i més net, pel bé del nostre poble.
Això ens ho reclama la nostra ciutadania i no podem fallar-los.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Això, a treballar.

Seguidament, senyories, anem a procedir a l'elecció de la vicepresidència primera de Les Corts.
El senyor secretari nomenarà les seues senyories per a depositar el vot.
Té vosté la paraula.
.
.

(El secretari segon crida els diputats i les diputades per ordre alfabètic per tal de realitzar la votació nominal)

Procedim al recompte?

El senyor president:

Sí, exacte.
Finalitzada la votació, passem a l'escrutini.

(El president llig cadascuna de les paperetes depositades en l'urna)

Voleu comptar?

La votació ha segut: Carmen Martínez, 67 vots.
Per tant, queda proclamada vicepresidenta primera de Les Corts la senyora Carmen Martínez.
(Aplaudiments)

(La vicepresidenta primera, senyora Carmen Martínez Ramírez, ocupa el seu lloc en la mesa)

Proposta de creació d'una comissió especial d'investigació sobre l'accident de la línia 1 de Metrovalencia ocorregut el 3 de juliol de 2006, presentada pel grups parlamentaris Socialista, Compromís, Podemos-Podem i Ciudadanos (RE número 176, BOC número 3) i Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre la realització d'accions amb relació a les responsabilitats que es determinen en la comissió de l'accident de la línia 1 de Metrovalencia el 2006 i l'adopció de mesures legislatives, informatives i de col·laboració amb la justícia per a l'esclariment de la veritat, presentada pels grups parlamentaris Socialista, Compromís, Podemos-Podem i Ciudadanos (RE número 177, BOC número 3)

El senyor president:

Anem a continuar el debat dels punts 2 i 3 de l'ordre del dia, que seran substanciats de manera agrupada: proposta de creació d'una comissió especial d'investigació sobre l'accident de la línia 1 de Metrovalencia ocorregut el 3 de juliol de 2006, presentada pels grups parlamentaris Socialista, Compromís.
.
.
(Inoïble per raons tècniques)

Els estava diguent que anem a substanciar de manera agrupada dos peticions.
Una és la proposta d'una comissió especial d'investigació sobre l'accident de la línia 1 del metro ocorregut el 3 de juliol de 2006, pels grups parlamentaris Socialista, Compromís, Podemos-Podem i Ciudadanos.
I està agrupada a la presa en consideració de la proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre la realització d'accions amb relació a les responsabilitats que es determinen en la comissió de l'accident de la línia 1 de Metrovalencia el 2006 i l'adopció de mesures legislatives, informatives i de col·laboració amb la justícia per a l'esclariment de la veritat, presentada pels grups parlamentaris Socialista, Compromís, Podemos-Podem i Ciudadanos.

El procediment, d'acord amb la Junta de Síndics del dia 30 de juny, serà d'una intervenció integrada i tindrà cada grup parlamentari una intervenció, de menor a major, de deu minuts; després, una rèplica de cinc.

Per tant, té la paraula el representant del Grup Parlamentari Podemos-Podem, senyor Antonio Montiel.

Dir, abans que res, que ens sentim molt honrats amb la presència en esta tribuna d'il·lustres representants dels ajuntaments on va tindre lloc la tragèdia i, sobretot, de l'associació de víctimes del metro, i que ens acompanyen i ens honoren amb la seua presència.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor Montiel Márquez:

Senyor president.

Senyories.

Associació de Víctimes del Metro del 3 de Juliol.

Els dos temes, com dia el president, que constituïxen la matèria de la nostra intervenció estan íntimament relacionats: d'una banda, la proposta de creació d'una comissió especial d'investigació sobre l'accident de la línia 1 de Metrovalencia i, d'una altra banda, la presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre la realització d'accions amb relació a les responsabilitats que es determinen en la comissió de l'accident de la línia.

La posición de Podemos en este asunto es clara.
Podemos suscribió un acuerdo hace escasamente dos meses, el día 4 de mayo, en plena precampaña electoral, en la cual, junto con otros grupos políticos, asumimos unos compromisos ineludibles con la asociación de víctimas del metro que habían representado la expresión de…, la solidaridad con las familias que padecieron la tragedia del día 3 de julio.

Nosotros compartimos con ellos, en primer lugar, como personas, como seres humanos, la profunda tristeza, la indignación por lo ocurrido.

Es un dolor íntimo, pero es un dolor también colectivo, porque la ciudadanía valenciana sabe que lo que ocurrió aquel día 3 de julio era algo que nos podía haber ocurrido a cualquiera de nosotros.
Solo el azar, solo el desgraciado azar hizo que fueran unas personas y no otras las que ocuparan aquellos vagones que sufrieron el accidente.

Por tanto, en primer lugar, ponernos a disposición y ponernos del lado de quienes han sufrido en primera persona esa terrible desgracia.

A continuación, hacer una reflexión que no puede ser más que una reflexión política.
Las familias, la asociación ha dado muestras de una dignidad inmensa durante estos nueve años.
No cabe menos sino elogiar la constancia de la asociación, el hecho de no desfallecer ante el desprecio de quienes tenían la obligación de dar una respuesta y pedir perdón.

Las familias, durante nueve años, que no es poco, han reivindicado mes a mes su derecho a la verdad con un intachable respeto.

Las familias nos han dado a todos una lección, una lección para el aprendizaje colectivo, una lección más que significa que siempre hay que luchar por lo que es justo, que siempre hay que luchar por nuestros derechos.

Su lucha, semana a semana, día a día, paso a paso, en la calle, en los tribunales, en los medios de comunicación, en todas sus comparecencias, siempre con la disponibilidad abierta a los medios de comunicación, a cualquiera de los que nos acercábamos a hablar con ellos para estar, para contar, para pedir, siempre con absoluto respeto y toda dignidad, pero siempre sin desfallecer ni retroceder ni un paso, es lo que más les honra.

Lo que más les honra ha sido también construir lo que era tragedia personal, una tragedia familiar, en una reflexión colectiva acerca de la necesidad de mejorar las condiciones de seguridad de nuestro sistema de transporte público, una reflexión colectiva acerca de la necesidad de que las tragedias se deben de gestionar de otra manera, una reflexión colectiva también acerca de la necesidad de crear mecanismos para que algo como lo ocurrido no pueda volver a suceder.
Y si sucede, si sucede una desgracia como esta, el mayor accidente ferroviario de la historia de este país, haya un mecanismo que permita un tratamiento digno, inmediato y adecuado de las víctimas.

Su lucha es una referencia muy importante para todos nosotros, un ejemplo para la ciudadanía, un ejemplo que dignifica no solo a la gente que lo ha protagonizado, no solo a la gente que ha sido capaz de estar cada día 3 en la calle, sino que además nos muestra también cómo no se puede hacer la política, cómo no se puede ejercer desde el gobierno una actitud prepotente, una actitud ignorante, una actitud deshumanizada respecto de aquellos que han sufrido.
(Aplaudiments)

La irresponsabilidad del gobierno valenciano saliente, de los dirigentes y de los organismos públicos que dirigían personas nombradas por ellos ha herido profundamente a los valencianos y a las valencianas.
No solo ha herido a las familias de las víctimas, ha herido a los valencianos y a las valencianas, y ha manchado el honor de las instituciones valencianas.

Ese honor debe ser reparado ahora, junto con el derecho de las víctimas a conocer la verdad y a recibir la petición de perdón de estas instituciones.

Nos han demostrado que es necesario, como decía antes, luchar con convicción por aquello que se considera justo.

Nos ha dado una lección colectiva acerca de la necesidad de no rendirse jamás ante la injusticia, ante la prepotencia, ante el autoritarismo.

No han luchado, como podría parecer, por recuperar aquello que han perdido porque no lo pueden recuperar.
Las vidas de sus familiares son irrecuperables.
Ese vacío es irrecuperable, no se puede llenar.
Pero ese vacío también nos lo han dejado a todos, porque ese vacío también ha sido el vacío de la verdad.
Porque a ustedes les ha fallado la verdad, no solo la gestión de la crisis, que hubiera sido simplemente un mecanismo de eficiencia, sino les ha fallado la verdad, porque ustedes lo que han hecho ha sido ocultar la verdad.

No puede volver a pasar que quien tiene la responsabilidad del funcionamiento de un servicio público desatienda sus obligaciones.

No puede volver a pasar que un gobierno intente ocultar a la opinión pública, intente ensombrecer la verdad con festejos y maniobras de distracción, censura y mentiras.

No puede volver a pasar que nuestros poderes públicos no faciliten en todo lo necesario la acción de la justicia.

No puede volver a pasar que las personas que ostentan la responsabilidad política de nuestra comunidad no reciban ni escuchen a las familias de las víctimas, de cualesquiera víctimas de una tragedia en esta comunidad.

No puede volver a pasar que nuestros responsables políticos no asuman su responsabilidad, ni dimitan ni destituyan a las personas que tuviesen alguna responsabilidad en el accidente y en la obstaculización de la investigación.

No puede volver a pasar que una institución valenciana oculte la verdad, esconda su responsabilidad.

No puede volver a pasar que un gobierno valenciano ordene la censura de información porque perjudique a sus intereses de partido.

Desde Podemos nos comprometemos a trabajar para que la futura radiotelevisión valenciana, que estén seguros ustedes volverá a emitir, cuente en una emisión en hora de máxima audiencia la verdad sobre lo ocurrido para que este accidente del metro no se pierda en la memoria, para que este accidente…, para que esta desgracia colectiva, para que esta tragedia que hemos padecido los valencianos no quede en el olvido, para que se sepa quién tiene la responsabilidad de que se haya perjudicado a las víctimas, de que se las haya silenciado, se las haya humillado y no hayan tenido el trato digno que merecían.

Esa nueva radiotelevisión pública valenciana tiene un compromiso con las víctimas del accidente del metro y lo cumplirá.
Conseguiremos no solo que se reabra esa radiotelevisión, sino que dedique ese especial a tratar este asunto.

Señorías, el objetivo de esta asociación nunca fue autorreivindicarse.
El objetivo de esta asociación -el objetivo principal- fue trabajar para que algo así no volviera a suceder.

Me permitirán que les lea esa entradilla del documento del 4 de mayo que decía que esta lucha Â«debe servir para analizar las causas, aprender de los errores e injusticias cometidos, y emprender las acciones necesarias que nos lleven a situar a la Comunidad Valenciana como referente en la seguridad del transporte urbano, como modelo en normativa y funcionamiento de las comisiones parlamentarias, y pionera de la legislación sobre la protección de las víctimasÂ».

Como verán, de nuevo un golpe, ¿eh?
, un golpe de dignidad, un golpe de respeto, un golpe de sentido común, precisamente un alarde que pone de manifiesto que era absolutamente, absolutamente improcedente la actitud del Partido Popular hoy, intentando mediante triquiñuelas legales, mediante la invocación del artículo 107 del reglamento de esta cámara, evitar que las víctimas hablaran en esta tribuna.

Porque el artículo 107 del reglamento -señorías, ustedes lo saben bien- solo sirve, solo está reservado para los casos de facilitar el orden dentro del recinto parlamentario, un precepto reservado para los casos de desorden en el desarrollo de las sesiones.

Y yo les pregunto, señorías, señor Bellver, ¿qué clase de desorden temen ustedes de los familiares de las víctimas de este accidente?
¿Qué clase de desorden creen ustedes que pueden llevar a cabo quienes durante nueve años, mes tras mes, se han concentrado pacíficamente en demanda de respuestas?
¿Qué clase de miedo tienen ustedes a la voz dolorida de personas que han sido ignoradas, maltratadas y menospreciadas por el gobierno valenciano saliente?

¿Acaso creen ustedes que lo que ha mantenido viva a estas personas, lo que las ha mantenido firmes y erguidas todos estos años ha sido el ánimo de revancha?
¿Acaso ustedes eso es lo que creen?

Mire, no tengan temor, no tengan temor, porque las gentes de la asociación de víctimas han demostrado estos años que tienen más sentido común, que tienen más humanidad, que tienen más dignidad que aquellos que, como ustedes, quisieron silenciarlos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

A continuació té la paraula la il·lustre síndica del Grup Parlamentari Ciudadanos per temps de deu minuts.

La senyora Punset Bannel:

Bon dia.

Quería empezar por dar las gracias a la asociación de víctimas por estar aquí con nosotros.
Es un honor que compartáis con nosotros este día y espero que de alguna manera este día redima en alguna medida, aunque sea mínima, vuestro dolor.

Cuando conocí a Beatriz y a su equipo de personas que le rodeaban, a ese equipo de valientes…, los conocimos en precampaña y les dijimos que íbamos, por supuesto, a estar de su lado, a firmar ese acuerdo, pero que no estábamos seguros de poder llegar a las instituciones.
Pero que si llegábamos, si llegaba ese día, desde luego seríamos su voz.
Y aquí estamos para cumplir nuestra palabra.
Ciudadanos, también aquí, junto a otros grupos políticos, será vuestra voz en las Cortes Valencianas.

Queremos que en este día, hoy, el primer pleno después de la investidura del presidente inaugure una nueva forma de hacer política en la que les aseguro que colocaremos en el centro, en el eje de nuestra acción política, a las personas para que nunca más se puedan volver a sentir abandonadas, y menos aún si son víctimas.

Y que el Consell, el Consell que representa a todos los valencianos, no se olvide nunca más del dolor, porque yo creo que ese fue el principal error: por encima de cualquier consideración técnica, jurídica, política, se olvidaron del dolor, del dolor de las personas.
Porque qué menos, señorías, qué menos que recibir a las víctimas, a las que nunca recibieron o las recibieron pasados tantos años.

Por encima de cualquier consideración, decía, sabemos desde Ciudadanos que se han hecho las cosas mal, y se han hecho las cosas mal con cuarenta y tres muertos encima de la mesa.
Y como sabemos que se hicieron mal, queremos volver a empezar y queremos cumplir con nuestra palabra con las víctimas, no solo por razones políticas, sino también personales, por justicia, por honor, por dignidad.

Solicitamos, junto al resto de los grupos que han apoyado esta propuesta, que se cree esa comisión parlamentaria de investigación, pero una comisión, por favor, en la que no se aleccione a nadie para dar las respuestas, una comisión que respete la división de poderes.

Solicitamos que se dé, desde luego, una atención personalizada a largo plazo a las víctimas.
No nos conformamos con pedirles perdón, no nos conformamos con que reciban una indemnización; queremos que se les ayude a largo plazo.

Solicitamos que la comisión determine, entre otras cosas, una de las cuestiones que a nosotros nos parece más importante, es decir, si es necesaria o no…, si es necesario o no un cambio para mejorar nuestra legislación, para mejorar la seguridad en el transporte suburbano para que nunca más vuelva a ocurrir este accidente si se puede evitar.

Y, por último, algo evidente, pero que no ocurrió en su día, que es la colaboración absoluta y total del Consell con la justicia para esclarecer el caso cuanto antes, porque, señorías, han pasado nueve años y la justicia cuando tarda tanto no es justicia.
Y todavía a estas alturas no sabemos por qué ocurrió el accidente.

Quiero terminar diciendo que Ciudadanos dice Â«noÂ» al olvido, que Ciudadanos dice Â«noÂ» a que los intereses políticos estén por encima de los de las víctimas y que no nos conformaremos, como decía antes, con pedir perdón; queremos justicia.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputada.

A continuació prendrà la paraula l'il·lustre síndic del Grup Compromís, Fran Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Molt bon dia.

Gràcies, president.

En primer lloc, m'agradaria fer una salutació fraternal a l'associació de víctimes del metro i als seus membres que avui ens acompanyen.
Moltes gràcies per la vostra lluita constant durant estos nou anys que ha durat aquesta falta de resolució per part de les institucions d'este cas.

Benvinguts i benvingudes a la casa de tots els valencians i valencianes i gràcies per haver treballat durant estos nou anys amb nosaltres.

Molt honorable senyor president de La Generalitat.

Honorables consellers i conselleres.

Honorable vicepresidenta.

Benvinguts a esta casa també.

Puge ací en representació de Compromís a defensar dos propostes que posen sobre el paper les reivindicacions de milers de valencians i valencianes que han estat reclamant durant anys, exactament nou anys, des del 3 de juliol de 2006, quaranta-tres persones perderen la vida, quaranta-set més resultaren ferides en l'accident més greu de tot l'estat ferroviari.
Un moment tan trist que ens va marcar com a persones i com a societat.

Per això recordem què fèiem i on estàvem aquell 3 de juliol a la una i tres minuts.
Alguns estaven precisament en una parada del metro de la línia 1 i ens recorda com de pròxima a tots i a totes va a ser la tragèdia.
Però la pregunta que ens hem de fer no és eixa, no és on estàvem el 3 de juliol de 2006.
El que hem de preguntar-nos és on estàvem com a societat el 3 de juliol de 2008 o el de 2009 o el de 2011; on estàvem quan no es donaven respostes a les víctimes; on estàvem quan el govern valencià les insultava i havien de recórrer a Europa perquè es trobaven tancades les portes de La Generalitat.

En definitiva, hem de plantejar-nos on estàvem com a societat en tots i cadascun d'eixos nou anys de lluita de l'associació de víctimes del metro; nou anys de lluita contra l'oblit, com va titular Laura Ballester en el seu llibre, amb una lluita constant i sense descans que tant ens ha ensenyat.

El poder governant ja sabem on estava: estava al costat de la mentida, al costat de la foscor, al costat de la manipulació.
Però hem d'acceptar que això no hauria sigut possible amb una societat més activa en la defensa de la dignitat de les víctimes.

Hem de ser conscients com a societat que és la nostra responsabilitat posar límits als que abusen del poder i als qui impulsen decisions o omissions injustes.
Afortunadament la societat valenciana va despertar, va reaccionar i va castigar per la seua insensibilitat i la seua prepotència als responsables de la gestió.

Ara ens toca mirar al futur i construir-lo des de la veritat, la reparació i la prevenció, amb l'ànim d'evitar un nou accident que torne a trencar desenes de vides.
Per això, quatre dels cinc grups d'este parlament hem presentat avui aquestes dos propostes, que sorgeixen d'un ampli consens social.
Dos propostes que naixen del compromís sincer entre les forces polítiques i les víctimes del metro.

La primera d'elles fa referència a l'obertura d'una comissió especial d'investigació sobre l'accident del 3 de juliol de 2006, però també de la gestió posterior que es va fer.
L'argumentari del Partit Popular ja ens el coneixem: Â«el accidente no era evitableÂ».
És una de les afirmacions que caldrà contestar, però n'hi ha més.

Senyories del Partit Popular, tampoc era evitable que la televisió pública amagara i manipulara la informació, com han reconegut els mateixos treballadors de Radiotelevisió Valenciana?
Tampoc era evitable que des de La Generalitat es menyspreara les víctimes i se'ls donara l'esquena en la seua lluita?

Senyories del Partit Popular, tampoc era evitable que el senyor Cotino intentara comprar el silenci de les víctimes amb una total insensibilitat en moments tan difícils?

Esta comissió d'investigació servirà per a això, per a contestar a eixes preguntes, per a posar llum on encara hi ha foscor, per a posar dignitat on fins ara n'hi ha hagut infàmia.
I això només és possible amb una nova comissió d'investigació que siga diametralment oposada a la comissió de 2006, eixa comissió de la vergonya.
No és la primera vegada que proposem la seua creació.
En l'anterior legislatura, de 2011 a 2015, es va proposar en dèneu ocasions pels grups de l'oposició d'este parlament.
I totes aquelles propostes van tindre la mateixa resposta: un no rotund dels cinquanta-cinc diputats i diputades del Partit Popular, que en cada votació escrivien un rengló més del seu fracàs com a representants de la societat.
I no parle del fracàs dels resultats electorals, parle del fracàs que suposa negar-se a assumir el que la societat demanava: veritat, reparació i prevenció.

Cinc voltes vàrem debatre l'obertura d'una comissió d'investigació.
Proposta debatuda el dimecres 5 d'octubre de 2011, el Partit Popular la va impedir votant que no.
Debat el dijous 14 de maig de 2013, ¿què va votar el Partit Popular?
Que no.
A la sessió de dimecres 2 d'octubre de 2013, amb el mateix resultat, el Partit Popular va votar que no.
Dijous 20 de febrer de 2014, el Partit Popular va tornar a votar que no.
El dimecres, finalment, dimecres 26 de novembre de 2014, ¿què va votar el Partit Popular?
Que no.

Senyories del Partit Popular, hui tenen una ocasió immillorable de situar-se al costat de la veritat, de la reparació i de no ser còmplices del fracàs del grup parlamentari que s'assentava en eixos mateixos escons en els últims anys.

Senyories, des de Compromís ho teníem i ho tenim clar.
Ho tenim clar com les 129.
875 persones firmants de la petició online per una veritable comissió d'investigació.
I per això ens comprometem a obrir ací esta comissió d'investigació sense vetos, sense presses, sense entrebancs.
Una comissió per a conéixer tota la veritat, tota, caiga qui caiga.

Una comissió amb tres objectius: realitzar una auditoria independent de la gestió de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana, elaborar un informe sobre mesures de seguretat en este organisme i investigar i analitzar la gestió posterior de l'accident tant de la comissió de la vergonya, del Consell o de Canal 9.

Una comissió amb un termini màxim d'un any, com hem dit, sense presses, sense vetos, sense entrebancs.

I després d'eixa comissió, la segona proposta de l'associació de víctimes del metro que hem presentat des de Compromís, Podemos, PSOE i Ciutadans té a vore amb accions concretes i de sentit comú, solucions i respostes per part d'aquelles que han patit en primera persona les deficiències del nostre sistema d'emergències o del nostre sistema d'atenció a les víctimes.
Solucions i respostes, evidentment, als problemes de seguretat en el transport públic o en la manipulació que va patir la ràdio i televisió públiques.

En primer lloc es proposa, amb els resultats de la comissió d'investigació, que perseguim les responsabilitats que puguen derivar-se de la gestió investigada.
És de sentit comú.

En segon lloc es proposa impulsar un paquet de mesures legislatives en relació a la seguretat del transport, buscant aplicar la normativa europea en la matèria, garantir que les comissions d'investigació siguen realment democràtiques i útils per a desenvolupar i millorar la llei de protecció civil i emergències.
Això també és de sentit comú.

En tercer lloc es proposa que quan tornem a tindre una ràdio i televisió públiques, s'informe a la ciutadania de manera objectiva sobre l'accident i la seua gestió.
Una altra cosa que és de sentit comú.

I, finalment, que les institucions i Ferrocarrils de la Generalitat agilitzen la seua col·laboració amb la justícia i que l'advocacia de La Generalitat no assumisca la defensa dels possibles responsables.
Una altra cosa que és de sentit comú.

Senyories, el que anem a votar hui són mesures de sentit comú que tanquen una era de manipulació i menyspreu i inaugura una nova etapa de la societat valenciana.
Hui estem davant d'un punt d'inflexió de la nostra societat.
Estes Corts, els noranta-nou diputats i diputades, tenim novament l'oportunitat de fer un acte de justícia, de veritat, de reparació.

Hui, a diferència d'altres ocasions, ho fem després que el poble valencià haja parlat i haja donat, a les forces que avui presentem estes iniciatives, 68 dels 99 escons.
Així i tot, no ens podem resignar.

Espere i desitge amb la mà en el cor que els diputats i diputades del Partit Popular se sumen a estes iniciatives, que puguem aprovar-les per unanimitat, per unanimitat d'esta cambra, que traslladem al resultat parlamentari el consens i la unanimitat que ara mateixa existix en la societat valenciana sobre este tema.

Tots i totes sabem on estàvem el 3 de juliol de 2006 a la una i tres minuts.
Eixe dia no vàrem triar on estàvem.
Tampoc ho van fer les víctimes.

Hui, 3 de juliol de 2015, sí que podem decidir.
I des de Compromís hem decidit seguir amb més força que mai on hem estat sempre, al costat de les víctimes, al costat de la recerca de la veritat, al costat de la reparació i de la prevenció, al costat, en definitiva, d'eixa lluita contra l'oblit que ens fa dignes com a poble.
Esperem, senyories del Partit Popular, sincerament, que hui eixa lluita siga unànime.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

A continuació prendrà la paraula l'il·lustre síndic del Grup Socialista, senyor Manolo Mata.

El senyor Mata Gómez:

Moltes gràcies, senyor president.

Membres del govern valencià.

Associacions de víctimes, familiars, alcaldes de la línia 1 que tingué la desgràcia de tindre este accident.

Amics i amigues.

Keats, el poeta, va escriure fa dos-cents anys, que la bellesa és la veritat i la veritat és la bellesa.
I sabent que la bellesa és la veritat i la veritat és la bellesa ja ho saps tot.
I des d'aleshores s'han fet multitud de tesis doctorals intentant analitzar en dos-cents anys què vol dir això.
El més creïble és que si no hi ha més bonic que la bellesa no hi ha res més bonic que la veritat, perquè la veritat és l'única cosa que dignifica les persones.
I, de fet, en les nostres famílies, als nostres fills, sempre els diguem que el que no s'ha de fer mai en la vida és mentir, que podrem perdonar qualsevol error de la nostra vida quotidiana, que cal donar la cara i explicar les coses que passen.
I, donat que no hi ha res més perfecte que la veritat, hem d'establir una nova relació entre política i veritat.

Política i veritat han sigut termes que s'han analitzat des de Plató a Habermas, perquè hi ha una confusió.
S'entén que la política té més a veure amb el politiqueo i en l'ocultació de la veritat que la noblesa de la política per la veritat.
Perquè estem convençuts, i els ciutadans ho estan, i som responsables d'intentar canviar eixa situació, que el poder és una màquina salvatge, imparable, però que es dedica fonamentalment a ocultar els seus desvaríos del mateix poder, com si el poder fóra una cosa aliena a la mateixa societat i a la mateixa democràcia.

Hi han situacions a oblidar en esta societat, a oblidar com s'han gestionat, el Yak 42, el Prestige, la Guerra del Golf.
Després de molts anys sabem que moltes d'estes coses no eren com mos havien contat.
Era un drama històric utilitzar la maquinària del poder per a ocultar la veritat.

Del tema del metro sabem moltes coses.
Sabem que la Â«baliza actuando conjuntamente con la existente a la salida de la plaza de España, la 1.
660, podía haber sido programada de igual forma para mantener la velocidad máxima de 60 (inintel·ligible) .
.
.
Â» Sabem que hi ha hagut dos accidents previs de la unitat que hi havia.
Sabem que el comité de seguretat dels empleats de Ferrocarrils en l'any 2003, en l'any 2004, en l'any 2005, davant d'alts directius de l'empresa avisaven de la necessitat de formar més els maquinistes, perquè hi havia entrat molta gent que no tenia la seua competència.

Advertien de la necessitat de fixar unes balises davant les revoltes i no sols en les estacions del metro.
Advertien que l'excés de velocitat en una revolta com esta podia causar un drama.
De fet les, actes d'eixes reunions del comité de seguretat mai foren admeses ni en el jutjat, ni en la comissió d'investigació, mai.
I són actes en què, a la millor, un representant, el senyor Golf, deia: Â«La señal de indicación de dirección, sita a la salida de Jesús, no indica la dirección a seguir.
La señal I2 en concreto, todas las señales en general deberían estar ubicadas al menos a doscientos metros.
Todas las señales de entrada e intermedias dotadas del sistema FAP deben estar protegidas por una baliza previa.
Â»

Va ser un problema de programació de les balises, perquè en setembre de l'any 2006, dos mesos després de l'accident, amb els mitjans actuals, se blindà eixa línia perquè no tinguera ningun risc.
I sabem això i moltes coses més, moltíssimes.

Però, hi han moltes coses que mos agradaria saber.
¿Per què si jo aní a la mascletada d'un dia de març, en què venia de la declaració del pèrit oficial independent del jutjat a la seu d'un diari a la plaça de l'Ajuntament, este pèrit entrava de la mà d'un digníssim exdiputat del Partit Popular que formava part d'esta cambra?
Per què?
Un pèrit que venia de Madrid, nomenat pel jutjat independent, anava de la mà d'un alt càrrec del Partit Popular en (inintel·ligible) .
.
.

Volem saber a qui se li va ocórrer la idea perversa de pagar a les víctimes amb un xec, de cridar-los a donar-los un xec.

¿A qui se li va ocórrer que, cada vegada que Canal 9 parlava d'esta realitat, parlava de víctimes que se ploraven a si mateixes, però mai que reivindicaven una acció contra el govern valencià?

¿A qui se li va ocórrer planificar, a través de coaching i empreses de comunicació, que funcionaris públics anaren coordinats i preparats per a dir una única versió?

I quan la veritat aflora és bella.
Però és bella quan se tanca Canal 9 i hi ha periodistes que diuen que estaven vetades les famílies del metro, i comencen a dir-ho, i la gran tasca d'alguns periodistes valencians -alguns que han escrit un llibre-.
Però eixa veritat és la que busquem, encara que la sospitem.

Però la creació d'una comissió d'investigació és una reparació moral, és una reparació que mos dignifica.

I jo sí que no estic d'acord amb algunes coses.
El poble valencià ha de demanar perdó a les víctimes, no els polítics sols; el poble valencià.
Cada dia, cada dia 3, que t'alçaves de matí i, anares o no anares a la concentració, pensaves per què la resta de la gent no hi anava.
I sempre hi ha hagut allí socialistes, gent de Compromís i gent d'Esquerra Unida -que vull fer un record molt especial a la gent d'Esquerra Unida, que ha lluitat en esta tasca-.
I cada dia 3 jo mirava les cares d'unes xiquetes que perderen a sa mare, que eren molt menudes, i cada any anaven creixent i creixent.
Més de cent concentracions, amb pluja, amb vent, amb sol.
I alguns turistes, en agost, passaven per allí i veien quinze o vint persones i pensaven: Â«Estos señores, ¿qué querrán?
Â» Perquè el poble valencià i molta gent els ha deixat abandonats.
I com no podem convéncer tot un poble, els seus representants han d'aprovar esta comissió d'investigació i exigir eixes responsabilitats.

Víctimes, no us hem oblidat mai, no vos oblidem, però mai vos oblidarem.

Moltíssimes gràcies, senyories.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Mata.

A continuació, té la paraula l'il·lustre síndic del Grup Parlamentari Popular, senyor Alberto Fabra.

El senyor Fabra Part:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, quiero también dirigirme a la asociación de víctimas del metro.
Para ellos nuestro respeto y también nuestro sentimiento compartido junto con ellos.

No han sido años fáciles, lo hemos podido comprobar en las intervenciones que me han precedido, algunas bastante inexactas.
Pero creo que, en el día de hoy, tenemos todos una gran oportunidad y tenemos también que aprovecharla.

Hay que recordar que hace nueve años hubo una convulsión en la sociedad valenciana.
Puede que para nosotros, los que estamos aquí, el tiempo haya pasado rápido, pero no tanto para aquellas personas que perdieron a sus seres queridos o que han tenido secuelas de por vida, fruto de aquel accidente.
Y debemos ser conscientes de esa situación.
Y debemos comprender, compartir el dolor, el sufrimiento y la impotencia de estas y otras personas que, no formando parte de la asociación, también perdieron a sus seres queridos.

Desde el gobierno siempre ha habido colaboración con la justicia, siempre.
Nadie puede decir que un documento solicitado por parte del juez no haya sido facilitado por el gobierno, nadie; porque esa era la cuestión fundamental en cualquier estado de derecho, y es la participación y colaboración del gobierno con la justicia.

Hubo una comisión de investigación que se generó y dilucidó, de forma rápida, lo que eran las conclusiones y el análisis del mismo.
Y todas concluyeron en que, al final, el accidente fue fruto de un exceso de velocidad.

Hubo resoluciones judiciales -tres- que dijeron que también el accidente fue fruto de ese exceso de velocidad.

Hubo un encuentro con las víctimas, en octubre del año 2011.
Y ahí hubo el compromiso de mi gobierno de colaborar con la justicia y también facilitar todas aquellas cuestiones que quería conocer la asociación para poder facilitar también lo que era tanto su defensa como asociación, su dignidad, su preocupación y también poder realizar las actuaciones que consideran pertinentes.

Pero hoy estamos hablando de otra cosa.
Hoy tenemos que mirar al futuro, comprender y sentir lo que padece la asociación.
Pero tenemos que intentar seguir avanzando, analizando lo que fue aquello que produjo tanto dolor en la sociedad valenciana y también propiciar que estas situaciones no se produzcan nunca y, en el caso de que lo hagan, proceder de la forma más consensuada y más beneficiosa para todos los ciudadanos.

Yo me comprometí, en el debate de investidura, que debíamos saber generar consensos, buscando el beneficio de los ciudadanos de la Comunidad Valenciana.
Hoy debemos dar el primer paso para intentar, entre todos, mirar al futuro, reconfortar a las víctimas todos los grupos y posibilitar que esta página sangrienta, dolorosa y muy sentida de la sociedad valenciana quede atrás, se reconozca a aquellas personas que en su día sufrieron y a las que lo siguen haciendo para poder generar un futuro donde todos podamos compartir la satisfacción de que reparamos ciertas circunstancias y que, sobre todo, posibilitamos que las cosas puedan, el día de mañana, ser mejor para todos.

Hoy se presentan dos proposiciones: una resolución para la constitución de una nueva comisión y una proposición no de ley para abordar este tema.

En cuanto a la proposición, la resolución para poder generar una nueva comisión de investigación.
.
.
En este sentido, les debo decir que nos debemos también a nuestra coherencia, sabiendo que esta comisión, a la vista de las intervenciones que ha habido por parte de los grupos, va a ser aprobada.

Pero debemos ser coherentes.
En primer lugar, porque ya ha habido una comisión de investigación.
Y en esa comisión de investigación participaron treinta y dos comparecientes, veinte de los cuales fueron consensuados por los grupos, no solo por el grupo del gobierno, para poder intervenir en el mismo; solo doce de los mismos fueron comparecientes a petición solo del gobierno de la Comunidad Valenciana.

Participó la policía científica.
Participaron peritos judiciales y catedráticos de las universidades prestigiosas, como de Cataluña, Valencia o de Madrid.
Y hubo una serie de conclusiones.

Además, hay un procedimiento judicial abierto.
Y la verdad la da la justicia, también, y debemos colaborar con la justicia para que sea capaz de resolver este accidente y, sobre todo, esclarecer todas las situaciones que se produjeron a su alrededor.

Por eso, por esas circunstancias, vamos a votar que no a la creación de esa comisión.
Pero también les digo que somos conscientes que va a salir adelante con el apoyo de todos.

Pero, mire, sobre la proposición no de ley, estamos casi en la totalidad de acuerdo con ella.
Y creo -si así lo considera el presidente- que sería conveniente hacer un receso para que dos cuestiones, que entendemos que había que incluir o matizar en esta resolución, pudieran propiciar el que, al final, hubiera un consenso por parte de todos los grupos.

Les puedo asegurar que esas matizaciones, como podremos comprobar, son menores.
Una, haciendo simplemente referencia al Reglamento de Les Corts.
La segunda, matizando algunas cuestiones que eran inexactas y que creo que, en una resolución aprobada por todos, no deben estar.

Pero nos brindamos a la necesidad de encontrar ese consenso y espero que, en este receso, lo podamos conseguir.
Con ello, votaremos a favor de esa resolución.
Y creo que, al igual que han hecho todos los grupos, podemos dar una satisfacción a la asociación y a todas aquellas personas que sufrieron no solo hace nueve años, sino que han estado padeciendo durante estos nueve largos años para ellos.

Así que, señor presidente, si usted considera, si usted lo considera así, me gustaría que hubiera un receso para poder compartir con el resto de grupos lo que sería esta proposición, que espero llegue al consenso de todos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Alberto Fabra, síndic del Grup Popular.

Doncs, feta la petició, la presidència considera que anem a fer una pausa de temps de cinc minuts per a vore si és possible arribar a un consens.
I allargarem el temps suficient, si els síndics així ho consideren, d'acord?

Es suspén la sessió durant cinc minuts.

(Se suspén la sessió a les 12 hores i 2 minuts)

(Es reprén la sessió a les 12 hores i 33 minuts)

El senyor president:

Anem a reprendre la sessió.

Demane a les seues senyories que prenguen lloc del seu escó.
Molt bé.
Molt bé.

Hem fet una pausa a petició del Grup Parlamentari Popular per a intentar un acord sobre el text, la proposició no de llei d'urgència, i a esta presidència no ha arribat ninguna proposta de consens.
Per tant, el que passaríem seria a les rèpliques, tal com estava previst en el nostre ordre del dia.

En eixe sentit, done la paraula a l'il·lustre síndic del Grup Parlamentari Podem-Podemos, perquè faça la rèplica per un temps de cinc minuts.

El senyor Montiel Márquez:

Ara sí.
Gràcies.

Senyories.
.
.
Perdó, senyor president, senyories.

Bé, el torn de rèplica de cinc minut.
.
.
Hem tingut ocasió de debatre amb el Partit Popular aquesta iniciativa que sorprenentment ha plantejat en l'últim minut.
Bé, jo em sorprenc perquè el 4 de maig les víctimes de l'accident del metro van convocar a totes les forces polítiques per a intentar signar un document, un acord perquè, si es produïa després de les eleccions, fóra qui fóra qui guanyara les eleccions, si n'hi havia responsabilitats de govern, s'adoptaren una sèrie de mesures que permeteren la reparació de les víctimes.

També fins fa una hora, fins a les nou i mitja, amb el reglament en la mà, els senyors del Partit Popular podrien haver presentat una esmena a la moció que nosaltres ja presentàrem fa dies i que forma part de l'ordre del dia d'aquesta sessió.

Per tant, entenem que l'esforç que el Partit Popular sembla que ha fet i que ha anunciat el seu portaveu en esta tribuna no és un esforç real, no és un esforç que tinga la coherència que ell dia.

A mi em sembla, de tota manera, terrible parlar de coherència per damunt de la veritat.
Em sembla terrible que la coherència política, que la coherència de partit estiga per damunt de la veritat.
Perquè no és a soles un problema de responsabilitats penals.
Ja sabem, senyor Fabra, que n'hi ha un curs, un procediment judicial.
Estem parlant de responsabilitats polítiques.

Les comissions d'investigació, que són un instrument del parlamentarisme per afavorir la responsabilitat política, la rendició de comptes dels polítics, no té necessàriament res a vore en la instrucció d'un procediment penal.
Per tant, se pot obrir una nova comissió d'investigació sense necessitat de plantejar-se altres estratègies que jo, ho sent molt, però crec que no són sinceres.
Perquè si se vol de veritat una reparació, si se vol col·laborar de veritat en l'exigència de responsabilitat política, si se vol de veritat demanar perdó, de guanyar el perdó, de guanyar per a tots, per a la dignitat d'estes institucions, d'esta cambra, el que cal fer és el que se fa en qualsevol sistema democràtic normal: crear una comissió d'investigació parlamentària que no està prejutjant a ningú.
Una comissió d'investigació parlamentària perquè la veritat aflore.

La veritat per damunt de la coherència política, per damunt de la coherència de partit, per damunt de les estratègies.
Vosté va perdre una oportunitat d'assumir el vot favorable a les dos qüestions.
No pot demanar que la comissió parlamentària se cree amb el seu vot en contra i, al mateix temps, proposar que s'esmene la proposició que regula l'exigència de responsabilitats polítiques, si escau, d'eixa comissió parlamentària.

Per tant, allò coherent, de veritat, senyor Fabra, allò coherent, senyor Bellver, que no m'escolta el senyor Fabra, allò coherent, senyor Fabra, de veritat, seria que votaren a favor de les dos, per favor.
Jo crec que la història.
.
.
, no a soles ja les víctimes de l'accident del metro, no a soles esta cambra, la història li donaria a vosté un record molt més amable si vostés foren coherents de veritat i votaren a favor de les dos: de la creació de la comissió i de la proposició al voltant de les responsabilitats posteriors, si escau.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

Té a continuació la paraula la síndica del grup Ciudadanos, senyora Carolina Punset.

La senyora Punset Bannel:

Muy brevemente, solo para decir que en los juzgados de lo penal no se dirimen todas las responsabilidades de lo que ocurre en una comunidad y en un accidente como el que ocurrió.
(Aplaudiments)

Es evidente que nosotros pensamos que hace falta abrir una nueva comisión de investigación, que hace falta abrir una comisión que, en primer lugar, dirima las responsabilidades que no son de tipo penal, que puedan ser de orden político o de otro tipo de orden.
Y hace falta que se haga esa comisión de investigación, como decía antes, respetando la división de poderes.

A nosotros nos importa especialmente que esa comisión determine, y eso tampoco lo determinan los juzgados de lo penal, o lo deciden los juzgados de lo penal, si caben mejoras en la legislación de nuestra comunidad para mejorar la seguridad del transporte suburbano, para evitar que esto pueda volver a ocurrir, y si existen también medidas de atención a medio plazo y a largo plazo para las víctimas que en este desgraciado accidente se han visto absolutamente abandonadas también.

Por eso, quiero terminar mi turno simplemente volviendo a pedir perdón, una vez más, a las víctimas, y volviéndoles a pedir perdón, porque después de nueve años todavía no saben por qué murieron sus seres queridos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

A continuació, té la paraula el síndic del Grup Compromís, Fran Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Gràcies, senyor president.

Senyor Fabra, ja li ho han recordat la resta de síndics dels grups parlamentaris que m'han precedit.
Vosté tenia l'oportunitat d'haver presentat l'esmena una hora i mitja abans d'este ple.
En este nou període que hem obert de diàleg i d'altres formes en este parlament hem avingut tots a bé de poder parlar amb vostés.
Però com li hem dit en eixa reunió, la unanimitat no és a mitges.
La unanimitat en este tema ha de ser completa.
I per això no hem acceptat eixa proposta que vostés ens feien.

Vosté parlava de Â«respeto y sufrimiento compartidoÂ» cap a les víctimes.
I després se'ns diu que l'única culpa era del Â«exceso de velocidadÂ».
I vosté s'oblida que eixos pèrits policials que vosté anomenava també parlaven de balises que hagueren evitat eixe accident.
Per què no estaven eixes balises?
Eixes són respostes que necessitem que ens donen en eixa comissió d'investigació.

Vosté parla de col·laboració amb la justícia.
Què va passar amb el llibre d'incidències, amb el llibre d'avaries?
Què va passar?
I amb totes les seues còpies?
Qui va manar la seua destrucció?
Això són preguntes a què caldrà trobar una resposta.

Qui va manar la destrucció del vagó número dos?
Del vagó.
Quina pressa tenien en destruir totes eixes proves?

Vosté parla que vostés el que volen és ser Â«coherentes con esa comisión de investigación ya hechaÂ».
Vostés diuen això.
I mire el que diu la policia científica que vosté ha anomenat abans.
Quan la senyora Nieves Molina els va citar a declarar es mostraren sorpresos i deien que ambdós funcionaris tenien ganes de declarar, i de fet els estranyava que en set anys mai se'ls haguera citat ni en seu judicial ni en la comissió d'investigació a Les Corts.
Per què, senyor Fabra?
Això volem aclarir.

I no pot vosté parlar de coherència en una comissió d'investigació on els compareixents estaven alliçonats amb diners públics, estaven alliçonats amb diners públics, una cosa que va destapar la meua companya Mónica Oltra, ara vicepresidenta del Consell, ni una comissió que va durar dos setmanes, senyor Fabra.
Això no era una comissió d'investigació, era una comissió de la vergonya, com ja li he dit abans.

Mantindre una errada no és coherència, senyor Fabra, i és, per altra banda, una tossuderia en mantindre eixa manipulació que va ser d'aquella comissió.

No investigar la manipulació que hi va haver en Canal 9, li sembla a vosté correcte?
No investigar els silencis que volia comprar el senyor Cotino, li sembla a vosté correcte?

Senyor Fabra, encara té vosté una oportunitat d'arribar a eixa unanimitat que demanen les víctimes, que demanem la resta dels grups parlamentaris que formen part d'estes Corts.
La unanimitat, com ja li he dit abans, no pot ser a mitges, ha de ser completa.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

A continuació té la paraula el síndic del Grup Socialista, el senyor Manolo Mata.

El senyor Mata Gómez:

Gràcies, president.

Señor Fabra, en la que probablemente sea su última intervención en esta cámara, quiero mostrarle el reconocimiento del Grupo Socialista por el esfuerzo que ha hecho hace un momento, pero que lamentablemente no ha sido posible, supongo que por posiciones encontradas en su grupo.

La lectura de lo que estamos haciendo hoy no tiene que ver ya ni con el libro de averías, ni con el fallo de los frenos, ni con la baliza seis, ocho, cero, ni con los tiempos de respuesta.
Tiene que ver con Fernando, con Josefa, con Mari Carmen, con Rafael, con Angustias, con Herminia, con Laura, con Pedro, con Mercedes, con Firdes, con María Pilar, con Carmen, con Ascensión, con José Luis, con Silvia, con Milagros, con Encarna, con María Pilar, con Rosa, con Juan, con Eva, con Daniel, con Laura, con Hipólito, con Matilde, con María Pilar, con Purificación, con Joaquín, con Leonardo, con Francisca, con Andrés, con Julia, con Luis, con María, con Mercedes, con María Isabel, con Mari Carmen, con Amparo, con María Begoña, con Elvira y con Antonio Pascual y todas sus familias.

Y además, los cuarenta y tres heridos.
No estaríamos aquí si eso no hubiera pasado.
Pero la política a veces está por encima de esas cuestiones.

Ha costado mucho tiempo un reconocimiento explícito.
Ha costado mucho tiempo en que un presidente de La Generalitat abrazara a la presidenta de la asociación.
Ha pasado mucho tiempo y muchos accidentes de la historia, investigaciones periodísticas para que los valencianos llenaran la plaza una y otra vez.

Han tenido que pasar muchas cosas para que esas personas no se levanten cada día 3 buscando la camiseta, irse a la plaza y sufrir lo que tienen que sufrir.
Tienen derecho a reconstruir sus vidas.

Nueve años es mucho tiempo de búsqueda de la verdad y la justicia.
Les vamos a ayudar todos.
Estoy seguro de que contaremos también con la lealtad del Grupo Popular en la comisión de investigación y que haremos una búsqueda de la verdad en la que nos quedemos tranquilos.
Porque las responsabilidades penales, pues con un abogado mejor o peor alguien las supera.
O la prescripción, u otra serie de cosas.

Pero la angustia de no saber exactamente qué pasó no puede condenar un día tras otro, tras otro, a familiares y amigos de cuarenta y tres personas que eran trabajadores, que cogieron el metro para desplazarse a las cosas que tenían que hacer, que nos podía haber pasado a cualquiera de nosotros.
Y esa búsqueda de esconder esa situación por muchas vías, algunas de ellas realmente perversas, no volverán a verse ni en esta cámara ni en este gobierno.

Muchas gracias, señoría.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Manolo Mata.

A continuació, i una vegada finalitzat el debat, anem a procedir.
.
.
Ah, perdó, perdó.

Té la paraula el síndic del Grup Popular, senyor Alberto Fabra.
Disculpa.
.
.

El senyor Fabra Part:

Gracias, señor presidente.

Todos somos conscientes de la transcendencia que tiene el pleno de hoy.
Y todos hemos venido, o creo que deberíamos haber venido, con la generosidad suficiente para poder llegar a acuerdos que satisficieran a todos.

Y para llegar a acuerdos hace falta ceder y saber que lo importante es el objetivo cumplido, el conseguir ese consenso y poder pasar página a un momento muy doloroso tanto para toda la sociedad valenciana, como especialmente para los familiares y las víctimas.

El ofrecimiento del Grupo Parlamentario Popular ha sido sincero, se lo puedo asegurar, pero no he encontrado la misma predisposición por parte de ustedes.
Y lo siento, porque creo que hoy teníamos que haber salido de aquí firmando de forma conjunta la proposición no de ley.
Y el acuerdo que les hemos trasladado es que el Grupo Parlamentario Popular se abstendría en lo que es la creación de la comisión, no votando en contra.

Y lamento que situaciones prefijadas hayan evitado el poder conseguir este consenso, porque eso no es lo que quieren los ciudadanos.
Lo que buscan es el poder tender la mano y poder llegar a acuerdos, sabiendo que hay que ser generosos y que para conseguirlos, hay que ceder y hay que, al final, ponerse por encima de las circunstancias y hacer posible que todas las personas puedan sentirse satisfechas de que los políticos -sus representantes- son capaces de llegar a acuerdos.

Yo lamento que no haya sido, de verdad, porque el espíritu del Grupo Parlamentario Popular era ayudar a pasar el dolor de tantas y tantas personas, y mirar al futuro para poder construir una sociedad mejor.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Alberto Fabra.

I ara sí, demane disculpes, anem a passar a votació, una votació separada.
Separada, primer votarem.
.
.
primer votarem la proposta de creació d'una comissió d'investigació sobre l'accident de la línia 1 de Metrovalencia ocorregut el 3 de juliol de 2006, registre d'entrada 176 del BOC.

Vullc informar-los que l'il·lustre diputat Josep Nadal farà ús del seu dret de vot en l'escó número tretze, perquè l'escó que té assignat no funciona.
No és que l'hagen fet del govern i jo no m'he enterat.
(Rialles) I, per tant, votarà des de l'escó.

Bé, és la primera vegada que moltes senyories van a votar.
És senzill, però si algú o alguna manifesta que n'hi ha algun problema, repetirem la votació fins que se puga expressar fefaentment la votació que totes i tots volem.

Per tant, anem a votar.
Se vota Â«síÂ» a la proposta de creació, Â«abstencióÂ» o Â«noÂ».
I done pas a.
.
.
, comença la votació.
(Remors) Mare meua!
Anem a repetir.
No passa res, anem a tornar a la votació perquè.
.
.

Anem a repetir la votació.
Anem a repetir la votació, prenguen vostés seients i, una vegada jo indique que comença la votació, en els seus escons, en la pantalla, han de polsar primer una tecla per a votar i, després, exercir.
.
.
, és la de la més a l'esquerra i, després, votar Â«síÂ», Â«noÂ» o Â«abstencióÂ».
Si n'hi ha algun dubte respecte a la votació expressada tornarem a repetir, no passa res.
És senzill.
Val?
Açò ja s'ha esborrat, no?
Val.

Senyories, comença la votació.
No va tampoc.
(Veus) No passa res.
A la tercera va la vençuda.
S'ha confeccionat informàticament durant este matí per a assignar a cada diputat i diputada la seua targeta i el seu escó.
Pot haver-hi algun problema tècnic.
Pensem que no, però, en tot cas, anem a repetir la votació, d'acord?
No la donem per vàlida.
Ací la bancada popular ho ha fet bé (rialles) i mos falta la bancada que no és popular.
Val?
Anem a esperar que s'esborre la pantalla i anem a començar.
Anem a procedir.
.
.
, els pregue que agafen els seus seients i anem a procedir.
.
.
, els recorde que primer s'ha de votar que se vol votar i, després, exercir la votació.
Primer, l'u i, després, el que siga, val?

Comença la votació.
(Algú diu: Â«Ara, ara ja va, ja va.
Â») Crec que podem donar per vàlida la votació, per tant, donem aprovada.
.
.
(aplaudiments) la proposta de creació de la comissió d'investigació.
(Aplaudiments)

Moltes gràcies, senyories.
Estos moments emocionants.
.
.
Ara anem a passar a la següent votació, que és: presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre la realització d'accions amb relació a les responsabilitats que es determinen en la comissió de l'accident de la línia 1.
És el registre d'entrada 177 del BOC.

Anem a procedir a la votació, el mateix sistema.
Quan comencem la votació, primer s'ha de polsar l'u i, a partir d'ahí, s'exercix el dret de vot, d'acord?

Comença la votació.
Perfecte, s'aprova la proposició no de llei de tramitació especial.
(Aplaudiments)

Senyories.
.
.
senyories.
.
.
senyories, abans de cloure la sessió, els demane encaridament que prestem atenció a la persona que representa l'associació de víctimes del metro.

És per a nosaltres un honor esta reparació que s'ha produït hui en estes Corts, este exemple de decència, de decència i de dignitat, i és un orgull comptar amb la presència de Beatriz Garrote.

Els demane que ens acompanyen una vegada siga closa la sessió per a escoltar la veu digna de Beatriz Garrote, presidenta de l'associació de víctimes del 3 de juliol.

És closa la sessió.
(El president colpeja amb la maceta) (Aplaudiments)

(S'alça la sessió a les 12 hores i 58 minuts)