RTVV%520941.02.23%20macro.html





Comissió de Radiotelevisió Valenciana i de l'Espai Audiovisual realitzada el dia 23 de febrer de 2016.
Comença la reunió a les 16 hores i 6 minuts.
Presideix el diputat senyor Marc Pallarès Piquer.
Reunió número 4/II.

El senyor president:

(Inoïble) … passar llista per tal de constatar si hi ha quòrum.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies, senyor secretari.

El primer punt és la lectura i aprovació, si s'escau, de l'ordre del dia de la sessió anterior.
¿Hi ha algun o alguna membre de la comissió que tinga algun comentari, suggeriment, modificació, proposta de millora?
Molt bé.
S'entén, per tant, aprovada per unanimitat.

El segon punt de l'ordre del dia són quatre compareixences en la vesprada de hui.
La primera d'elles.
.
.
(Algú diu: Â«Perdone, presidente, el acta no la tenemos.
Â»)

No tenim l'acta, per tant, no queda aprovada l'acta, perquè es farà una acta final amb totes les compareixences.

Compareixences per a l'elaboració de la futura llei sobre el servei públic d'RTVV, d'acord amb el que s'estableix en la disposició addicional primera de la Llei 12/2015, de 9 de desembre, per a la recuperació del servei públic de radiodifusió i televisió d'àmbit autonòmic, de titularitat de La Generalitat

El senyor president:

Passaríem al següent punt de l'ordre del dia, que són les compareixences pròpiament dites de hui.

Començaríem amb el senyor Héctor González, president de l'Associació Professional de Periodistes, al qual, en primer lloc, donem la benvinguda i, en segon lloc, donem les gràcies en nom de tota la comissió.

Per tant, sense més dilació, donaríem la paraula, per un temps màxim de vint minuts, al senyor Héctor González.

Compareixença del senyor Héctor González Pérez de Villar, president de l'Asociación Profesional de Periodistas Valencianos

El senyor González Pérez de Villar:

Moltes gràcies.

Volia, en primer lloc, presentar la meua associació.
La Asociación Profesional de Periodistas Valencianos nació en 2011, con el objetivo de defender la titulación de periodismo, la dignificación de la profesión y fomentar los nexos de unión y oportunidades laborales entre compañeros de oficio.

También consideramos fundamental la creación de un colegio profesional de periodistas en la Comunidad Valenciana en la línea de los que ya existen o se están constituyendo en la mayor parte del resto de comunidades autónomas.
Y una vez hecha la presentación de la asociación, sí que quiero ya entrar de lleno en el tema que nos ocupa.

Las futuras radio y televisión valenciana deben nacer bien fundamentadas desde sus orígenes y con unos mecanismos de control que eviten errores del pasado.

La administración ha de establecer los criterios que velen por esa regulación.
A partir de ahí, debe dejar que los profesionales seleccionados con criterios objetivos y rigurosos desarrollen su labor.

La nueva empresa pública ha de superar con creces la plantilla que tiene cualquier medio privado en la Comunidad Valenciana, porque aspiramos a que llegue más allá que cualquiera de estos, a que realice una cobertura que por falta de recursos no pueden hacer los medios privados.

No obstante, también ha de brindar su colaboración en recursos e imágenes a los medios que lo soliciten, siempre que sea a posteriori de la emisión de esos contenidos o si no han sido emitidos.
Por tanto, que sea como una especie de base de datos para cualquier medio que lo solicite.
Esa base de datos y banco de imágenes también debe ser de acceso público posterior a la emisión, o imágenes que no se hayan aprovechado, de cualquier ciudadano.

Al igual que todos los medios de comunicación buscan un periodista contrastado para que los dirija, la futura radio y televisión pública debe basarse en el mismo criterio, pensamos como asociación.

Su director debe tener un mínimo de quince, veinte años de ejercicio profesional de oficio de periodista y ser un profesional contrastado.
De esos quince o veinte años pensamos que es muy importante que la mitad los haya desarrollado en nuestro ámbito autonómico, el del entorno del medio que dirigirá.
También pensamos que es fundamental que no milite en ningún partido político, ni lo haya hecho en los dos años anteriores a que ocupe ese cargo de director del futuro ente de radio y televisión valenciana.
Además, debe desenvolverse con soltura en valenciano.

Esos mismos criterios o, como mínimo, bastante similares creemos que han de aplicarse a los máximos responsables de los servicios informativos.

El director escogerá a su equipo de entre los profesionales del ente, salvo un mínimo de cuatro o cinco personas de su entorno de libre designación, que habrán de tener la cualificación mínima exigida.

Será imprescindible el grado superior adecuado -para nosotros es fundamental el grado o la titulación- requerido para ocupar esos cargos de responsabilidad, tanto por oposición, como de libre designación.

Para la función de dirección o coordinación informativa y redacción apostamos por licenciados en Ciencias de la Información.

Proponemos crear un consejo profesional de redacción al estilo de Canal Sur, que garantice la independencia profesional de los trabajadores y su independencia editorial.
Lo elegirán los propios trabajadores y su dictamen será vinculante.
Ese consejo profesional de redacción tutelará el funcionamiento diario de la radio y la televisión, aunque sin inmiscuirse en la labor de esos trabajadores, salvo cuando detecten o sean conocedores (tus) -perdón- de esa vulneración del principio de independencia.

El objetivo fundamental de este consejo profesional de redacción es garantizar esa independencia en el ejercicio de la emisión y de la información por parte del medio público que aspiramos a constituir.

También abogamos, además de por el consejo profesional de redacción, por la figura del defensor de la audiencia.
Lo nombraría el director general, pero siempre con el apoyo o a propuesta, incluso, del consejo profesional, y ha de ser un profesional de acreditada trayectoria, tanto o más incluso que la del propio director general.
En este caso, puede ser alguien externo al ente, como ocurre en Andalucía.

La función de ese defensor de audiencia consiste en recoger y responder las quejas de los espectadores y de los propios trabajadores, o de trabajadores de medios de comunicación externos al propio ente público, y velará por la calidad e imparcialidad de ese servicio público -hará de Pepito Grillo, para que nos entendamos-.
Y la televisión pública, y la radio pública también, emitirán cada semana un programa de recopilación y subsanación, en la medida de lo posible, de esas quejas.

Por tanto, tenemos consejo profesional de redacción, defensor de la audiencia y el tercer punto que consideramos importante es la creación de un estatuto de redacción de la televisión pública, como el que aplica la televisión vasca.
Ese estatuto garantizará literalmente el respeto al principio de igualdad, al pluralismo político, religioso, social, cultural y lingüístico.
Será la base para todo el contenido que desarrollará ese ente, tanto la radio, como la televisión pública, y que será de obligado cumplimiento ese estatuto de redacción por parte de los trabajadores.
Además, organizará el funcionamiento informativo y la jerarquía de cargos.

Por su condición de servicio público informativo, la Radio Televisión Vasca -y salto a la televisión vasca- se compromete a proporcionar a la ciudadanía una información basada en la veracidad de los hechos, la consulta de todas las fuentes, el rechazo de toda manipulación y el respeto a los principios de ética profesional del periodismo plasmados por la UNESCO, el Consejo de Europa y la Federación Internacional de Periodistas.
Aspiramos a que eso mismo recoja el estatuto de redacción de la televisión y radio pública valenciana.
Por tanto, ese respeto a los principios de ética profesional del periodismo planteados por la UNESCO, el Consejo de Europa y la Federación Internacional de Periodistas.

El consejo profesional de redacción, y vamos al primer punto, hemos hablado del consejo profesional de redacción, del defensor de la audiencia y del estatuto.
Ese consejo profesional de redacción se ocupará de garantizar el cumplimiento del estatuto, de ese que hemos hablado que se acogerá a los principios de la UNESCO y el Consejo de Europa.
Para ello dispondrá de los medios personales y técnicos que requiera, también podrá establecer las sanciones necesarias a aquellos trabajadores que incumplan ese estatuto.

Tanto el consejo, como el defensor de la audiencia, en cualquier informativo o en el programa propio del que dispondrá el defensor de la audiencia podrán denunciar públicamente cualquier intromisión externa para incumplir esos principios básicos de igualdad y de pluralismo.
Harán lo mismo con cualquier consejo o sugerencia que les llegue de cualquier cargo público, con la pretensión de influir o distorsionar el contenido de cualquier programa.

Ese consejo profesional de redacción -insisto porque para nosotros es fundamental la existencia de ese consejo profesional de redacción- establecerá unos criterios objetivos mínimos de cobertura en circunstancias especiales como campañas electorales; sobre todo… minutos del espacio de cada partido, de forma que sean…, que ya sean predeterminados antes de cualquier campaña electoral y se apliquen igualmente en todas las campañas.

El resto, el día a día dependerá del director general y de los editores de los diferentes programas, de su criterio profesional.
Habíamos partido de la base de que tanto el director, como su equipo, la mayor parte de trabajadores del propio ente, se caracterizan por esa experiencia y por ese criterio profesional al que dejaremos trabajar.
De ahí que sea fundamental contar con profesionales con experiencia y con un criterio curtido y contrastado.

Defendemos, como Asociación Profesional de Periodistas Valencianos, que los puestos laborales de periodistas-redactores los ocupen licenciados en periodismo.
Defendemos la titulación y, de manera paralela, la creación de un colegio profesional de periodistas en la Comunidad Valenciana, que impulse la figura del periodista, como ocurre en la mayor parte de las comunidades autónomas.

Sí, en este aspecto también estamos discriminados, pero estamos discriminados por decisión propia y en cierta medida por el poco apoyo de la federación de periodistas a que se cree un colegio en la Comunidad Valenciana.
Y si alguien quiere consultarlo, también me he traído el informe que elaboró el experto jurídico de nuestra asociación, José Morgan, sobre las ventajas de un colegio profesional en la Comunidad Valenciana.
Y simplemente voy a decir los títulos y no voy a insistir en el repaso -yo se lo doy a quien quiera-, porque ahondaría en la defensa de la dignidad profesional, la garantía formativa; reportaría ventajas económicas y fiscales a los periodistas; garantizaría el derecho a la información; convertiría a ese colegio en una corporación de derecho público para la defensa del periodista; serviría de punto de encuentro, e impulsaría la democracia, la independencia e igualdad de los profesionales.
Además sería una defensa frente al intrusismo y la competencia desleal.
Pero, como digo, tengo el estudio, si alguien tiene curiosidad, le interesa o quiere consultarlo, está a su disposición.

Creo que a representantes de todos los grupos políticos aquí presentes, empezando por el propio presidente de La Generalitat, les hemos escuchado casi hasta la saciedad repetir el axioma de Â«sin periodismo no hay democraciaÂ».
Y la mejor manera de trasladar a los hechos, pensamos, esa frase, consiste en impulsar un colegio de periodistas y garantizar que cualquier futuro proyecto de radio o televisión pública esté dirigido y trabajado por periodistas.

La plantilla de redactores, cámaras, técnicos, administrativos, contables, etcétera de la próxima radio y televisión valenciana -que nuestro deseo también es que empiece a funcionar cuanto antes- ha de ser lo suficientemente nutrida para ofrecer un servicio público de calidad.
Sin derrochar, como quizá ocurrió en el pasado, pero tampoco escatimar medios, sobre todo si consideramos y estamos de acuerdo en que se trata de un servicio prioritario y esencial para vertebrar nuestra comunidad y para la propia democracia.

También pensamos que ha de existir una elevada exigencia para los profesionales que lo vayan a pilotar y desarrollar.
Por ejemplo, las contrataciones temporales para suplir bajas creemos que han de seguir el mismo criterio que, por ejemplo, aplica conselleria de educación, que hará falta que se hayan presentado a las oposiciones o a las pruebas de acceso pertinentes y que formen parte de la correspondiente bolsa de empleo esos trabajadores, y que, al igual que ocurre con las vacantes en educación, cada vez que se llame a cubrir una baja, acrediten la titulación correspondiente y exigida.

Por tanto, desde nuestro punto de vista es fundamental -y para eso hemos hablado antes del consejo de redacción, del estatuto y del defensor de la audiencia- es fundamental acabar con cualquier atisbo de injerencia política en el contenido.

También es fundamental que se disponga de los recursos necesarios para el nuevo proyecto y que esté gestionado por profesionales con la cualificación necesaria.
Que sea una televisión y una radio -que no nos olvidamos de la importancia que tiene la radio- ideada con eficacia para buscar, si fuera incluso posible debido a su calidad, una rentabilidad; que esté bien estructurada, de manera que su mantenimiento quede garantizado.

Se debe primar -por supuesto, estamos de acuerdo absolutamente- la producción audiovisual valenciana, de manera que la radio y televisión pública sean un auténtico motor del sector audiovisual en la Comunidad Valenciana.
Impulsar la propia sin desdeñar la externa.
Siempre insistimos en que suponga una apuesta por el producto valenciano, de manera que emita series y películas valencianas, siguiendo la estela de L'alqueria blanca, que a nadie se nos olvida el precedente y el enriquecimiento cultural que aportó a gran parte de la sociedad valenciana.

Consideramos que en este apartado es importante hacer hincapié, además de los informativos independientes, en el impulso del deporte autóctono minoritario, así como en documentales y programas temáticos propios.
Es fundamental conectar con las distintas realidades económicas, sociales y festivas para trabajar por la vertebración de nuestro territorio.

No le vemos, la verdad, mucho sentido a la compra de productos referidos a realidades que no son propios de la Comunidad Valenciana o que no afecten directamente a la Comunidad Valenciana, por mucho que algunas televisiones o en el pasado se pensó que quizá le darían un prurito de mayor nivel.

Creemos que no tiene sentido, por ejemplo, realizar tertulias con personas que vengan de otras comunidades para hablar de algo que ocurre a nivel nacional.
Para eso ya están las televisiones de ámbito nacional.
Por tanto, insistir mucho en la producción propia, tanto interna, como externa.

Esas serían nuestras premisas para empezar a hablar de un proyecto de la importancia y de la envergadura de una radio y televisión pública en la Comunidad Valenciana.

A partir de ahí y sobre esta base, sobre la que pensamos que hay mucho a desarrollar y a dialogar, estamos a su disposición para cualquier consulta, pregunta o participación que quieran proponernos en el futuro en lo que afecta a la gestión y constitución del nuevo ente público.

Sí que, antes de concluir, quiero agradecer al Grupo Popular de las Cortes que haya contado con la Asociación Profesional de Periodistas Valencianos para las comparecencias.
También me gusta destacar la buena predisposición del diputado de Ciudadanos, Toni Subiela, que también se reunió con nosotros meses atrás para saber nuestra opinión, y del Grupo Podemos que contó en su consejo asesor con la Asociación Profesional de Periodistas Valencianos para conocer también nuestra opinión.

Ya digo que estamos a disposición de cualquier partido.
Y a todos les insistimos, les pedimos y no dejaremos de hacer hincapié en que el primero de esos criterios es el pluralismo, independencia y eficacia de los profesionales, de los periodistas, de los comunicadores audiovisuales, de cámaras, de técnicos audiovisuales, etcétera, a la hora de constituir un medio de comunicación público.
Insistimos en ello porque creemos que redundará directamente en el bien de los ciudadanos y creemos que es la mejor manera de ofrecer un servicio público con unos parámetros mínimos de calidad.

Y por mi parte concluyo mi intervención.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor González.

És el torn ara dels grups parlamentaris.

En primer lloc intervindrà el Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Té la paraula l'il·lustre diputat Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Bona vesprada.

Buenas tardes, señor González.
Gracias por asistir a la convocatoria de la comisión.

Y, bueno, yo creo que en esta defensa de la profesión que ha hecho al mismo tiempo que nos hablaba del modelo de radiotelevisión valenciana, me gustaría hacer algunas precisiones, que nos hiciera usted algunas precisiones.

Por una parte, me parece…, claro, me parece importante por ejemplo que, aunque estamos de acuerdo con usted en la idea del consejo de redacción, y efectivamente en la figura del defensor de la audiencia o del estatuto de la redacción, bueno, me parece que de todas formas habría que ahondar quizás más en el modelo de servicios informativos que plantean ustedes.
Hay que verlo desde la perspectiva de la función social que cumplen los informativos.

Cómo se despolitizarían los servicios informativos, cómo se garantizaría la independencia a la hora de trasladar la veracidad y la pluralidad.
Usted ha hablado de que los informes del consejo de redacción, los dictámenes, fueran vinculantes.
Pero, bueno, ahí también lo que usted sabe es que en el proceso de comunicación no interviene solamente el titulado en Ciencias de la Información, sino que intervienen también otros profesionales.
Es decir, al final la selección de las imágenes que se sirven o el ángulo desde el que se muestran, etcétera, etcétera, es decir, que intervienen otro tipo de profesionales, y por eso me gustaría que habláramos también de una despolitización que no tiene solo que ver con el que haya licenciados o que haya titulados, sino que haya también otro tipo de profesionales en los consejos de redacción.

De todas formas, claro, usted se ha extendido en el proceso de selección del director y también del equipo.
Yo creo que habría que pensar también en la elección de los cargos intermedios, habría que apuntar algo en esa dirección, no solamente de los cargos directivos.
También, en ese caso, cómo se seleccionarían otros profesionales.

Yo, cuando habla usted de experiencia, entiendo que se está refiriendo a experiencia de los extrabajadores, de quienes fueron extrabajadores de radiotelevisión, y también de la experiencia de quienes han ejercido en otros medios, porque la experiencia se ha podido adquirir en cualquiera de los espacios.
Pero, claro, ya tengo la duda de si el criterio de la experiencia nos rige cuando hablamos de técnicos o de otro tipo de profesionales.

A mí me preocupa realmente que asumamos que la televisión no es solo obra de periodistas, sino que es obra de un conjunto de profesionales que intervienen también en el proceso de transmisión de la información, y que no solamente son los redactores de la noticia o los que le ponen…, los que hacen propiamente la redacción de la misma, sino también de quienes sirven el producto acabado.

Luego, otra cosa que me preocupa y que no hemos dicho nada, bueno, no ha dicho usted nada, pero me imagino que lo habrán pensado, es cómo se gestionaría la integración de esa nueva televisión en las redes sociales, en una televisión del siglo XXI, una televisión en la que también debemos de tener en cuenta que las noticias se sirven en un formato diferente, que están caracterizadas por la inmediatez y que además también se pueden recibir en dispositivos multipantalla, ¿no?
, ya en otro tipo de soportes.
Y, por tanto, tendríamos que ver cómo se integra también porque ahí de nuevo intervienen otro tipo de profesionales que no necesariamente son periodistas, y por tanto me preocupa que una televisión compleja, moderna, etcétera, necesite de la intervención de más profesionales.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

En segon lloc, el torn d'intervenció per al Grup Parlamentari Ciudadanos.
Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Sí.
Muchas gracias, señor presidente.

Bienvenido, señor González.
Muchas gracias por sus gracias.

Mire, unas preguntas bastante concretas.

Ustedes hablan de crear el consejo profesional de la redacción.
Entendemos que con ese órgano ustedes creen que podríamos evitar directamente la manipulación política, o haría falta algún órgano más o cómo o de qué manera creen que habría que hacer para evitar la manipulación política que habríamos sufrido hasta el momento.

Usted ha dejado claro que la tele debería de estar dirigida por un periodista.
Me gustaría que incidiera en el motivo por el que tienen tan claro que debería de ser un periodista.
Me imagino que porque son periodistas, pero tienen que tener algún motivo más claro, ¿no?

Y me ha llamado también la atención que indican que puede haber puestos de libre designación no solo, entiendo, que para el director general o directora general, porque usted ha nombrado puestos de libre designación para el responsable de informativos.
O me ha parecido a mí entender.
Claro, me ha llamado la atención por eso.
Si el responsable de informativos tiene puestos de libre designación, también tendrán los responsables de las otras secciones, y ya no digo el director general.
Entonces, a mí, a nosotros, por lo menos, a nuestro partido, me parece que serían demasiados puestos de libre designación, cuando queremos acotar al máximo la estructura de la radio y televisión.

En el consejo profesional de redacción, ¿quién formaría parte?
¿La dirección general también formaría parte?
¿O solamente tendrían parte los periodistas o periodistas de redacción?

Y ya que nos ponemos a hablar de trabajadores, sí que me gustaría saber su opinión sobre el tema de la movilidad.
Porque sí que se ha hablado bastante de los problemas de movilidad que había en la anterior Radiotelevisión Valenciana, precisamente sobre todo en informativos de periodistas que estaban en deportes y no querían pasar a sociedad o estaban en sociedad y no querían pasar a deportes.

Luego, sobre primar el sector audiovisual valenciano, es algo que consideramos creo que esencial todos los grupos políticos, pero sí que entendemos que hay un problema, y es encontrar la vía de cómo primarlos sin caer en la ilegalidad.
Entonces, quería saber si ustedes han pensado de qué manera podríamos primar ese sector audiovisual valenciano sin caer en la ilegalidad que pueda suponer poner en las condiciones de contratación que tengan, que sean empresas de la Comunidad Valenciana.

Y, para terminar, entiendo, a raíz de esto, que, por lo que ustedes proponen, proponen una radiotelevisión valenciana cuya producción propia sea solamente, entiendo, de informativos y que el resto de parrillas sea externalizada, como nosotros creo que también proponemos en nuestro proyecto general, más empleo en el sector audiovisual valenciano.
Quería que me confirmara si era así la propuesta que ustedes llevan.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

És el torn ara del Grup Parlamentari Compromís.
Té la paraula la il·lustre diputada i portaveu adjunta de Compromís, la senyora Mònica Álvaro.

La senyora Álvaro Cerezo:

Moltes gràcies.

I agrair, com no, la compareixença del senyor Héctor González que ens ha semblat doncs molt interessant, i també una clara defensa a eixe col·legi de periodistes que, segons vosté, cal ja al País Valencià i que, d'haver-lo tingut, a hores d'ara doncs possiblement també podia vindre ací a comparéixer i donar-nos alguna visió de com ha de ser eixa futura radiotelevisió valenciana.

I vosté mateixa va declarar en Ràdio 9, en una entrevista que li féu José Luis Torró, que la notícia del tancament de Radiotelevisió Valenciana era la notícia més important que havien conegut en els darrers vint-i-quatre anys.
I en això, lògicament, des de Compromís estem molt d'acord.

Però fullejant antigues declaracions, entrevistes i tot el material al qual he pogut tenir accés, com la seua pàgina web, la pàgina web de l'associació de professionals dels periodistes, més enllà d'un comunicat lamentant el tancament de la Radiotelevisió Valenciana, no he aconseguit fer-me amb una documentació que segur que vostés tenen i que ens agradaria que ens detallara un mica més ací, que seria exactament quin és el model de Radiotelevisió Valenciana i de l'audiovisual valencià que vostés proposen, més enllà d'aquestes tres figures que vosté ens ha detallat avui i més enllà del suport al sector audiovisual valencià que plenament compartim des de Compromís.

Per altra banda, la transparència, la pluralitat, la independència i la veracitat dels continguts ha de ser clau per als periodistes i per al futur d'aquesta nova ràdio i televisió valenciana, i en això, lògicament, compartim criteri.
Però realment, com creu vosté que podríem atallar iniciatives que no anaven directament en eixa línia?
Perquè amb les tres eines que vosté ha descrit -estatut de redacció, consell professional de redacció i defensor de l'audiència- doncs, lògicament, no s'acaben d'atallar eixes ingerències polítiques, d'existir-ne.
Imagine que hi haurien altres mecanismes, dels quals m'agradaria que ens donara una miqueta més d'informació.

I també de com es nomena cadascun d'aquestos òrgans i quin seria el paper de la participació ciutadana que des d'estes Corts estem impulsant a tots els nivells en el nomenament d'estos ens que vosté proposa.

I, per descomptat, i tal com li he assenyalat el síndic de Podem, també ens agradaria que aprofundira vosté en la resta de la plantilla, el nomenament, elecció, etcètera.

I, per últim, una figura que a Compromís ens pareix summament important, que tenim molt d'interés en conéixer i molt d'interés en saber si podria tenir una aplicació al País Valencià, com és el consell audiovisual autonòmic, que vosté sap que funciona molt bé en Europa, però que ací, a l'estat espanyol, doncs solament s'aplica en dos casos.
I ens agradaria conéixer la seua opinió al respecte i per què vosté no ho contempla, o almenys no ho ha contemplat en un inici com un mecanisme de control per a la radiotelevisió valenciana.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

És el torn ara del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula l'il·lustre diputat Fernando Delgado.

El senyor González Delgado:

Buenas tardes.

Señor González, gracias por estar aquí, a pesar de que el Grupo Socialista tenga que pedirle perdón por no haber tenido la cortesía de invitarlo.

Bueno, dice usted que el director general tiene que ser periodista.
Y en esto coincido con el compañero de Ciudadanos.
Una empresa como una radiotelevisión no es una empresa meramente informativa, es también una empresa de creación cultural, que tiene muchos ámbitos de creación y de expresión que no corresponden solo al periodismo y al mundo del periodismo, incluso tiene ámbitos de gestión que harían aconsejable, en todo caso, que sea director general, por ejemplo, un ilustre economista.

Bien, aparte de eso, aparecen aquí numerosos órganos de control, de manera que los periodistas de esta radiotelevisión van a estar vigilados por sí mismos de una manera muy cautelosa.

Yo pertenezco al viejo periodismo, por edad naturalmente, soy un periodista jubilado, y no tuve tantos elementos de control.
Bien es verdad que ya íbamos de casa educados y de las facultades también salíamos instruidos sobre nuestra propia honestidad personal y no teníamos que ser vigilados por tanta gente y por tantos grupos, ¿no?
De manera que ya se pensaba en principio que éramos personas decentes y objetivas para realizar nuestra función pero, por órganos, que no sea.
Ahora, eso sí, lo siento por mis jóvenes compañeros que van a tener la fiscalización constante de sus compañeros de mesa, de los órganos inmediatos y los no inmediatos, porque realmente se produce toda una cadena de control.

Veo que se cuidan de que los profesionales de la información no militen en partidos políticos o no hayan militado en partidos políticos.
Como la política es un virus del que hay que defenderse, pues, naturalmente, comprendo que tengan esa prevención.

Pero también la política, además de un ejercicio profesional, es también un sentimiento, y supongo que será muy difícil que ese sentimiento no fragüe, no esté en el corazón de muchos de esos miembros de las redacciones.

De manera que no nos hagamos ilusiones.
Queremos constituir una radiotelevisión valenciana objetiva, pero, desde luego, no vamos a tener el cielo en la tierra.
Quiero decir que esto pueden ser clases de instrucción, de decencia y de objetividad, más de honestidad que de objetividad, porque la objetividad sabe usted, como buen periodista, que es muchas veces una virtud difícil de ejercitar.

Pero, en fin, ahora, si esto fuera así siempre, y en todos los casos, de las facultades de Ciencias de la Información deberíamos salir instruidos en teología, porque realmente nuestros espíritus deben ser muy confortados, muy preparados a la ahora de ejercer con toda decencia esta vigilada profesión.

Digo todo esto no porque esté en contra de las vigilancias.
Todo lo que se establezca está bien.
Pero que es… me parece que muy fácil apelar a las divinidades y creernos el mundo celestial y después, en la práctica, las cosas son lo que son, los espíritus son lo que son.
Y no creo que no se corran riesgos que se hayan corrido ya.

Es más, es verdad, todos conocemos el desarrollo de la radiotelevisión valenciana anterior o de Telemadrid y todos conocemos los efectos de la política sobre esas actuaciones.
Pero, ¿eran espíritus puros los periodistas que allí recibían instrucciones o dócilmente se aplicaban a eso?
¿Eran seres oprimidos sencillamente?
O, ¿algunos de ellos también eran seres pecaminosos que incurrían en algunos pecadillos?
No lo sé.

Como eso no se puede garantizar en una ley del audiovisual, en una ley de la radiotelevisión valenciana, dudo mucho de que los teólogos que formamos parte de esta comisión, los espíritus puros que formamos parte de esta comisión, y los trabajadores piadosísimos que van a ingresar en la nueva televisión valenciana, nos den esas pruebas de limpia honestidad, ajenos al maleficio horrendo de la política, de la que Dios nos libre.
(Rialles)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Delgado.
Un plaer, com sempre, escoltar-lo.

Correspon ara l'última intervenció, per part dels grups parlamentaris, en aquest cas, al Grup Parlamentari Popular.

Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Y muchas gracias, señor González, a usted y a la asociación a la que usted representa, por haber aceptado inmediatamente la invitación que hicimos por parte del Grupo Parlamentario Popular, para conocer su opinión respecto a lo que tiene que ser la futura ley de la radiotelevisión valenciana.

Tenga en cuenta que aquí estamos para esto.
Estamos asistiendo a comparecencias interesantísimas que tienen como objetivo la redacción de una futura ley de radiotelevisión valenciana.

Yo, a la gente que está viniendo a comparecer, le pregunto por la Ley 3/2012, la ley de radiotelevisión valenciana, que estuvo vigente en su momento y que recoge muchas de las cuestiones que usted ha dicho.
Y pregunto, ¿cómo cree usted que se puede mejorar esta ley?

Y en su intervención la ha centrado en tres claves, que yo entiendo que tenemos que tomar nota para mejorar esta ley, cuando ha hablado del consejo profesional de redacción, cuando habla del defensor de la audiencia y del estatuto de la redacción.
Bueno, tres cuestiones de las que hemos tomado buena nota, como le digo, de cara a esa redacción.

Decía la semana pasada el director general de la radiotelevisión gallega que Â«el sistema público de radioteleviones públicas europeas estaba esclerotizadoÂ».
Y además, decía: Â«Y además ese sistema esclerotizado, en España se acumula una enorme incertidumbre estratégica, una pérdida de audiencias, una inestabilidad económica en cuanto a la financiación.
Â»

Sabe usted que en muchos países europeos está la figura del canon, pero aquí son otros mecanismos los que existen para su financiación.
Y sobre todo -que entiendo que es por donde usted estaba llevando su comparecencia-, y sobre todo el debate en torno a la gobernanza, que es lo que realmente preocupa en estos momentos a la sociedad.

Por eso, decía también… ¡Hombre!
, vamos a ver.
No podemos caer en el error, y es un error en el que podemos caer muy fácilmente, no podemos caer en el error de hacer una televisión absolutamente regularizada, normativizada, con presencias de consejos, que lo que harían es hacer inviable esa televisión.

Me gustaría que me hiciese una valoración.
Dentro de los aportes que usted ha hecho a la futura ley, si no cree que todo esto puede tener consecuencias negativas, como anunciaba o como apuntaba el director general de la radiotelevisión gallega.

Y otra de las cuestiones que apuntaba él desde la experiencia -creo recordar dieciséis años de gestión-, hacía mención a los trabajadores.
Usted ha centrado una parte importante de su intervención en cuanto a los trabajadores.
No sé si tienen ustedes criterios respecto al número de trabajadores que tiene que tener una…, que ustedes creen que debería tener una radiotelevisión.
Posiblemente tampoco sea su papel venir aquí a decir cuál es el número.

Pero sí que me gustaría que me valorase lo que se decía, lo que dijeron…, en esto, lo dijeron varios comparecientes, lo de los trabajadores polivalentes y en rotación en las televisiones, decía: Â«Las carreras funcionariales en los sistemas públicos de televisión son -dijo- aterradoras.
Â» Y además, dijo: Â«No veo cómo se puede internalizar el talento.
Y al final, lo que tiene que buscar un sistema de televisión público es el talento.
Â»

Bueno, pues estas son dos cuestiones importantes que me gustaría, que me gustaría que hici…, vamos, que hiciese algún apunte.

Y apuntaba también cuestiones de futuro, las líneas de futuro, las líneas de futuro.
Hablaba de la actualización tecnológica.
Entiendo que estarán ustedes totalmente de acuerdo con la orientación hacia el multicanal, con la orientación hacia las nuevas tecnologías.
El impacto brutal de la robótica, ¿recuerdan?
, que hablaba del impacto brutal de la robótica que tenía que tener en la nueva radiotelevisión pública.
Y, por otra parte, afinar -y yo me quedé con esto-, afinar mucho en las prácticas de gobernanza.

Bueno, pues estas son cuestiones que yo creo importantes, que son fundamentales, que, como le digo, bueno, pues por nuestra experiencia, se ha demostrado que es una de las cuestiones más importantes.
Yo no conozco ninguna radiotelevisión pública que no tenga en estos momentos críticas a la independencia o a la injerencia política.

Por tanto, me gustaría conocer su opinión sobre estos aspectos.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

És ara el torn del senyor Héctor González, per tal de respondre a totes aquelles qüestions o reflexions que s'han plantejat.

El senyor González Pérez de Villar:

Haré lo que pueda, en la medida de mis posibilidades, aunque, desde luego, no llego al nivel de experiencia ni erudición de Fernando Delgado, no pretendo acercarme lo más mínimo.
Después de esa reflexión, poco puedo aportar, pero intentaré, aún así, por lo menos decir algunas opiniones de la asociación a la que represento y algunos datos.

Los servicios informativos.
Por lo que comentaba el síndic de Podemos, nosotros creemos que han de ser fundamentales en el futuro modelo de televisión y radio públicas.
Y creemos que han de atender tanto a interés informativo como a la dimensión y pluralidad de los municipios de la Comunidad Valenciana.

El ámbito de informativos…, si antes hemos hablado de que no hay que escatimar recursos, en el ámbito informativo es en el que menos consideramos que hay que escatimar recursos.
Incluso si fuera posible, planteábamos las desconexiones comarcales, ya no solo provinciales, en Alicante y Castellón, como se llegó a hacer, sino incluso comarcales.
Además de potenciar programas de actualidad local y emisión autonómica que, desde luego, contengan informaciones de todas las comarcas.

Por lo tanto, que se prime el criterio de que en un informativo de una hora, de esa hora, diez, quince minutos contengan información de diferentes comarcas.
Insistimos mucho en el pluralismo de las comarcas, de manera que no se pueda sentir menospreciada, como creo que en ocasiones ha podido ocurrir, con televidentes de ciertas provincias de… o ciertas comarcas de la provincia de Valencia, o sobre todo de Alicante, del sur de Alicante.

También -y como digo que el servicio de informativos sería el que más creemos que debe reforzarse, sobre todo para aportar a la sociedad los datos que consideremos que necesita el ciudadano para estar bien informado, y en función de esa información, opinar libremente cada uno-, creemos también necesario que exista una red de corresponsales -no hablamos de delegaciones, sino de corresponsales simplemente- para trasladar a los valencianos la realidad de los principales puntos de interés nacional e internacional, pero la realidad desde el prisma de los valencianos, de lo que afecte a la Comunidad Valenciana.
No nos interesa…, o creo que no tiene… no debería ser tan preponderante lo que diga David Cameron, sino cómo afecta lo que diga David Cameron a la Comunidad Valenciana.
Con esa lectura, que creo que hemos echado en falta en otras ocasiones.

Por supuesto, la plantilla debe saber comunicar en valenciano.
Y como he dicho antes, con expertos que se (inintel·ligible) .
.
.
de la Comunidad Valenciana y que conozcan perfectamente la Comunidad Valenciana.

La despolitización.
Insisto, los dos años de no militancia en partido político, que el director no ha de militar en ninguno, y en esa no militancia, que la extendería a los jefes de informativos.

Y luego, de personal de designación propia por parte del director, simplemente me limito a cuatro o cinco, no hablo de los jefes de informativos, que deberían de ser de la propia plantilla.
Me refiero a su personal…, a su jefe de gabinete o a las personas de su círculo estrecho de confianza, no quienes vayan a dirigir el contenido de los informativos, que han de ser profesionales de la propia casa.

Y si he insistido en periodistas es porque yo represento a una asociación de periodistas.
Seguro que por aquí van a pasar personas que representen a otro tipo de entidades.
Y, desde luego, también subrayo el papel fundamental de técnicos de comunicaciones audiovisuales, de traductores, de otros profesionales, que formarían parte de esta entidad y a los que les pediría la misma cualificación que a los periodistas, cada uno en su materia, y para que hicieran la misma labor.
Lo único que, insisto, yo vengo en representación de una asociación de periodistas.

Las denuncias de presiones.
Creo que… O cómo evitar presiones.
Creo que ese consejo de redacción profesional tiene entre sus funciones velar por evitar esas presiones, velar… Ya he dicho antes que cualquier sugerencia…, que ya no solo una presión directa, sino cualquier sugerencia que venga o que se pueda sobreentender que venga de algún interés político, económico, futbolístico, del que sea, la persona que lo haya recibido, el empleado de la casa que tenga la tranquilidad y la potestad de trasladarla a ese consejo de redacción y que el consejo de redacción denuncie…, se lo traslade al defensor de la audiencia o denuncie, como propio consejo de redacción profesional, las presiones que sufre el periodista.
Por tanto, que exista ese consejo para salvaguardar esa independencia del profesional.

Sí que sé que muchas veces puede ser utópico y que confiamos en… tanto por ser utópico como confiar excesivamente en la buena predisposición a la buena voluntad de quien va a trabajar en ese ente, de no sentirse nunca manipulado y de luchar por esa… Fernando, ya recalco que no soy nadie para opinar sobre lo que él dice, pero el habla de que la objetividad es difícil, yo creo que es imposible, pero sí que es posible la imparcialidad.
Y que en ese sentido… (Veus) La honestidad.
Desde luego, la honestidad vinculada a imparcialidad.
Y, por tanto, velar por esa honestidad o por esa imparcialidad.

Sé que es complicado que… confiar en el buen criterio, nosotros sí que confiamos en ese buen criterio.
Y si no existe ese buen criterio, para eso están esos consejos de redacción profesional, para decirle a la persona que ha incumplido ese criterio, que…, amonestar, digamos, a esa persona que ha incumplido ese criterio, pero, bueno, sobre todo esperemos que no llegue a haber ninguna amonestación.

Y ese consejo no solo estaría compuesto por periodistas, estaría compuesto también por técnicos, por cámaras, por cualquiera que trabaje en radio y en televisión, por productores, por editores… Porque, como bien dice o bien subrayaba el síndic de Podemos, puede existir o puede sobreentenderse manipulación no solo por quien cuenta la información, sino por quien graba la información o por parte de…, o quien la edita.

Por tanto, ese consejo habría de supervisar todo el aparato productivo de cualquier ente.

La dirección de un periodista, bueno, yo lo asimilo o trato de asimilarlo a cualquier medio de comunicación privada.
Creo que los dos diarios, las dos principales cabeceras o las tres principales cabeceras de la Comunidad Valenciana, las radios no tanto, pero las cabeceras de la Comunidad Valenciana, los periódicos están dirigidos por periodistas y creo que es quien más criterio informativo tiene para decidir los contenidos.

Por tanto, como estamos hablando de un medio de comunicación que traslada contenidos y en el que destacamos que los informativos, con esos informativos, como los que hablábamos, van a ser preponderantes, creemos que ha de ser un periodista el que dirija la televisión, porque le daremos a esa información la mayor dosis de contenido posible.
Desde luego, en su equipo asesor de esa libre designación que he comentado puede haber otros gestores u otros perfiles que considere adecuados para complementar el suyo de periodista.

La movilidad me parece fundamental.
Si antes he hablado de medios privados en la faceta del periodista como director, desde luego, me parece fundamental que, al igual que en una televisión privada o que en un diario o que en una radio hoy puede estar cubriendo, deporte no porque tiene su ámbito aparte, pero igual puede estar cubriendo una información de agricultura y mañana puedes estar siguiendo un candidato, lo mismo puede ocurrir en la televisión o en la radio pública.
Incluso en este caso, al tener más envergadura, al tener más plantilla, es más, sería también una forma de sacar punta a profesionales eficientes que igual, por accidente del destino o por preferencias propias, deciden más o prefieren informar de toros cuando igual son avispadísimos para comentar la actualidad política.

Entonces, ahí es el criterio del jefe de informativos para saber trasladar a cada uno al área que le compete y aceptarlo por parte de ese trabajador, porque pertenece a una empresa, no pertenece a una sección de esa empresa.
Por lo tanto, al igual que ocurre en cualquier medio privado, creo que la movilidad dentro del propio ente, dentro de la propia televisión y radio pública, debería ser un criterio que no debería tener contestación.

Lo del sector audiovisual valenciano, creo que como van a comparecer personas muchísimo más cualificada que yo del sector audiovisual valenciano, ya opinarán sobre la materia o ya destacarán la importancia de que intervenga ese sector audiovisual.

El consejo audiovisual autonómico.
Estoy a favor de que haya un consejo superior, que creo que en este caso la síndica de Compromís es la que insistía en el tema, que sus dictámenes no sean vinculantes, como los del consejo de redacción, sino que sus dictámenes sean asesores y que puedan trasladar o a las Cortes o al propio consejo de redacción para que el consejo de redacción, después de ese dictamen asesor del consejo audiovisual, ya decida las medidas a adoptar.

Por tanto, me parece muy apropiado la existencia de ese consejo audiovisual y que fuera similar a la comisión que ha creado Podemos de asesoría, similar en la medida de lo que puedo conocer, que aporte y que ayude a mejorar.

La actualización tecnológica, por supuesto.
Pero creo que todos los periodistas personalmente debemos estar al tanto o debemos esmerarnos en esa actualización tecnológica y que han de ser, en este caso si también van a venir otros perfiles más técnicos que yo en el ámbito de la producción, creo que puedan ahondar más en la materia.
Creo que no soy la persona más adecuada para eso.

Y, por lo que también comentaba del síndic del Partido Popular, en cuanto a esa potenciación del talento, creo que sí que son importantes las redacciones, las rotaciones y el hecho de que sean los trabajadores polivalentes.
Que los trabajadores que integren esas nuevas radio y televisión públicas han de ser conscientes de que han de estar actualizados, de que tienen la responsabilidad esta, al igual que los políticos, de servir a la sociedad, ya no es un medio privado en el que tienen que luchar solo por que su jefe esté contento sino que aquí la responsabilidad es mayor incluso.
Por tanto, forma parte de esa obligación suya y espero que esa honestidad se cumpla, en este caso la de impulsar esa actualización tecnológica.

Y sí, los consejos pueden encorsetar.
Pero como hemos hablado de que nuestro objetivo en esta comisión, por lo que me ha parecido entender, en las diferentes intervenciones, es que exista un control y, por lo tanto, que se garantice esa honestidad y esa veracidad, creo que es necesario establecer este consejo de redacción, este estatuto y este defensor de la audiencia.

Espero que su intervención sea la mínima de los tres canales, porque los trabajadores comprenderán perfectamente un estatuto que sería perfectamente aceptable para personas que trabajen con la honestidad que comentaba Fernando o con criterios provisionales.
Por tanto, pienso que si cada uno actúa con la honestidad necesaria estos consejos no deben encorsetar, porque su función se quedaría en testimonial; si no se produce esa honestidad desde luego que no será nada testimonial.

Y, a partir de aquí, ya digo, cualquier otra comparecencia o cualquier consulta que quieran en el futuro, estamos a su disposición.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor González.

Tornar a reiterar-li l'agraïment per part de tota la comissió parlamentària per les seues aportacions, que ben segur que enriquiran el nostre treball.

En segon lloc, passaríem a la segona compareixença.
Si els pareix bé, faríem un descans després de la segona, un breu descans de cinc minuts després de la segona compareixença.
Passaríem ara, directament, a aquesta segona compareixença de Raúl Carbonell, president de la Federació d'Empreses Audiovisuals Valencianes.
(Pausa)

Senyor Carbonell, veig que ha estat present en la primera compareixença, per tant ja ha pogut vore quina és la dinàmica.
Té vosté la paraula.

Compareixença del senyor Raúl Carbonell Górriz, professor tècnic de Formació Professional en l'especialitat d'Imatge i So

El senyor Carbonell Górriz:

Bona vesprada i moltes gràcies per convidar-me a participar en esta comissió parlamentària.

El primer que volia dir és que no sóc el president d'empreses audiovisuals valencianes federades.
Jo sóc funcionari públic, sóc professor tècnic de Formació Professional, en l'especialitat d'Imatge i So en l'IES Henri Matisse, de Paterna.
I sí que he col·laborat durant molts anys amb la federació d'empreses de l'audiovisual, empreses audiovisuals valencianes federades, on vaig ser director de la revista Enfoque audiovisual, que editava esta federació.
I han volgut confiar en mi els empresaris perquè faça esta defensa d'unes idees que hem treballat junts en un projecte que vam fer fa dos anys i que ara passaré a exposar.

L'objectiu de la meua compareixença és defensar el paper que la nova radiotelevisió valenciana ha de tenir com a motor de l'audiovisual valencià.
És una cosa de la qual estem parlant, estan parlant els ponents i que crec que els grups polítics tenen clar, que la televisió ha de ser un motor de l'audiovisual valencià.

És un aspecte que quedava un poc difús en la llei inicial, en la de 1984, que sí que va recollir la llei de 2006, del sector audiovisual, que també recollia la Llei 3/2012, de l'estatut de Radiotelevisió Valenciana, i que també recull la Llei 12/2015 per a la recuperació del servei públic de radiodifusió.

Vull destacar que es parla molt dels extreballadors de la casa, però es parla molt poc de com ho estan passant les empreses i els professionals independents, que també van patir el tancament de la cadena, els expedients de regulació d'ocupació, concursos de creditors, empreses tancades, professionals aturats i alguns que han hagut d'emigrar i un 90% de paràlisi en un sector en els últims dos anys.

Vaig a basar la meua exposició en tres informes.
Per una banda, Â«Informe cap a un nou espai audiovisualÂ» elaborat per la Mesa de l'Audiovisual Valencià, Mesav; també l'informe Â«Bases per a la renovació de l'espai comunicatiu valencià i la restitució del servei públic de radiotelevisióÂ», elaborat per la Comissió d'Experts en Comunicació de les Universitats Valencianes, CECUV; i l'informe Â«Proposta per a una nova radiotelevisió valencianaÂ», que jo mateix vaig elaborar al 2013 per encàrrec de la federació empresarial Empreses Audiovisuals Valencianes Federades.

En aquest informe traçàrem quatre línies bàsiques en què pensem que ha de basar-se la nova televisió.
Pensem que la televisió ha de ser pública, que la televisió ha de ser en valencià, que la televisió ha de ser sostenible econòmicament i que ha de ser una televisió de proximitat.

Per què una televisió pública?
Cal destacar que els diputats ja han contemplat en la Llei 12/2015 que la televisió serà un servei públic propietat de La Generalitat.
Per tant, no m'estendré massa en aquest objectiu que pense que ja està, no sé si dir-ho, consensuat.

Considere que la televisió és un servei públic fonamental a l'altura de l'educació, de la sanitat o dels serveis socials.
La televisió ha de ser pública, perquè no pot estar en mans dels interessos del mercat i cal que La Generalitat garantisca per la via legal que la condició pública del servei de radiotelevisió siga inviolable.

I perquè sols si la televisió és pública es podrà garantir la independència informativa, la pluralitat, la defensa dels interessos socials i especialment la participació en la televisió dels col·lectius minoritaris o en risc d'exclusió social.

No tot val per l'audiència i sols el servei públic pot garantir una televisió cultural i educativa.
És clar que s'han de buscar bones xifres de share però no tot val.
I hem de fugir de programació basada en el telefem, la premsa rosa, el reality show de mal gust i apostar per continguts culturals, informatius, educatius i ficció de qualitat.

En eixe projecte que vam realitzar per a les empreses audiovisuals consideràvem que la independència de la televisió s'havia d'enfortir amb la creació de diversos organismes, crec que també s'està parlant i molt en esta comissió.

El Consell Valencià de la Comunicació, que ja recull la Llei 1/2006, del sector audiovisual i l'Estatut d'autonomia, si fa deu anys ja es va aprovar per llei la creació d'aquest organisme, després del que ha passat, amb el tancament de la tele, crec que és més important encara que algú vetle i protegisca els drets de l'audiència.
També, la creació d'un consell d'administració, per suposat, format per professionals independents; un consell de redacció independent; un defensor de l'audiència i un director general amb mandat per a sis anys, que no coincideixen amb les legislatures.

I, per a garantir la independència, la pluralitat i la consecució d'objectius, també és molt important aplicar processos de gestió de qualitat, crear plans de treballs anuals per als diferents departaments, perquè tots els treballadors de la casa sàpiguen quins són els objectius que cal aconseguir i avaluar els objectius que els departaments van aconseguint.

Si marquem un full de ruta, un pla estratègic per a la cadena per a tots els departaments tots treballaran en la direcció que marque eixe full i es podrà avaluar si la cadena està aconseguint o no els objectius marcats.

La segona línia estratègica és una televisió en valencià.
Per què una televisió en valencià?
Crec que no hi ha dubte, tampoc, que la televisió ha de ser en valencià.
Així es recull en la Llei 12/2015, que la televisió serà en valencià amb emissió multilingüe, castellà i anglés, sempre que siga tècnicament possible.

Cal recordar que ens obliga la normativa vigent, especialment la Llei 4/1983, de 23 de novembre, d'ús i ensenyament del valencià, que destaca que el Consell de La Generalitat vetlarà perquè el valencià tinga una adequada presència en les emissores de ràdio i televisió i altres mitjans de comunicació gestionats per la Generalitat valenciana.

A hores d'ara tenim trenta-dos canals nacionals, dos autonòmics i huit locals que emeten en obert i més d'un centenar de canals de pagament a través de les plataformes de satèl·lit o fibra òptica.
Cap de tots eixos canals emeten en valencià, cap.
És necessari que La Generalitat garantisca que almenys un canal, dels que tenim a l'abast del comandament, emeta la seua programació íntegrament en la nostra llengua.

La nova televisió ha de nàixer amb pretensió d'emetre la seua programació el cent per cent en valencià.
Perquè l'oferta de televisió en castellà, tant en informació com en entreteniment, ja està coberta per altres mitjans locals, autonòmics, nacionals i internacionals.

A més, la nova televisió ha de ser un referent lingüístic que ajude els ciutadans a aprendre la llengua i que a més convide a conéixer-la i a parlar-la.
Els vaig a posar un exemple.
Jo sóc docent.
Els docents de la Comunitat Valenciana des de fa uns anys estem estudiant anglés com a bojos, per allò del plurilingüisme.
I què fem a diari?
Sentir pel·lícules i sèries en versió original, en anglés, perquè és l'única manera de fer bé el lisening.

Què fa la gent que vol estudiar valencià?
Doncs no ho sé, jo ja fa anys que me vaig traure el mitjà i el superior i el que feia era sentir Ràdio 9.
Però ara no sé on poden sentir valencià, on poden sentir parlar en valencià si no tenen ni ràdio, ni televisió, ni cinema en llengua valenciana.
És a dir, la televisió en aquest sentit és un mitjà molt important per a la formació dels ciutadans i cal tindre-la en valencià.

Si volem que les pròximes generacions coneguen el valencià i el parlen hem de tenir un mitjà de comunicació potent en la nostra llengua, especialment pel que fa la programació infantil i juvenil.
La meua generació ha crescut veient La bola del drac en valencià i no hem tingut cap problema per a entendre els dibuixos animats.

I volem una televisió en valencià per un motiu molt important, que és que sols si la televisió és en valencià aconseguirem dinamitzar el sector del doblatge i de la subtitulació de la Comunitat Valenciana.

Estem parlant d'un sector que en 2007 donava treball a catorze estudis de doblatge i prop de tres-cents professionals, entre actors, directors, traductors, ajustadors, tècnics de so.
A hores d'ara, és un sector pràcticament mort i els professionals han hagut de migrar a altres territoris o a altres sectors professionals.
Per tant, és fonamental que la cadena emeta en valencià tota la programació, incloent-hi la producció aliena, nacional i internacional, que hauria de ser doblada als estudis de la Comunitat Valenciana, generant, així, llocs de treball en el sector.

He parlat de la proposta, que inclou la Llei 12/2015, d'incloure el castellà i l'anglés en la programació de la cadena, sempre que siga tècnicament possible.
Això està molt bé.
Però jo, particularment, pense que ha de ser un objectiu secundari perquè per a aprendre i per a sentir la televisió en anglés o en castellà n'hi ha moltíssimes possibilitats a l'abast, desgraciadament cap ni una per a fer-ho en valencià.

Sols se m'ocorre una justificació per a fer eixa despesa, que seria la de donar treball a les empreses i professionals del doblatge, que podrien doblar al castellà i a l'anglés tota la producció pròpia que realitze la cadena en valencià.
Però, repetisc, això ha de ser un objectiu secundari i mai no podem deixar que el castellà o l'anglés lleve presència al valencià en esta nova televisió.

La tercera línia de treball que marcava este projecte era fer una televisió sostenible econòmicament.
A l'informe que vaig realitzar en 2013 per a Empreses Audiovisuals Valencianes Federades, vaig prendre com a referència les dades d'un informe realitzat per Deloitte per a Uteca sobre televisions regionals europees.
Aportava unes dades molt interessants sobre la despesa que els governs regionals europeus fan en les seues televisions.

Aquest informe deixa constància que la televisió en Espanya és de les més barates d'Europa.
Per posar exemples, el govern alemany aporta uns noranta euros per habitant a l'any; el govern britànic, uns setanta euros per habitant a l'any; mentre que els governs italians i francesos aporten al voltant dels trenta euros per habitant a l'any en les seues televisions regionals.
La mitjana europea és d'uns cinquanta-cinc euros per habitant a l'any.
En Espanya, la mitjana d'inversió de les televisions públiques autonòmiques és d'uns vint-i-huit euros per habitant a l'any, prou lluny dels cinquanta-cinc de la mitjana europea.

Cal destacar una dada també: si la mitjana en Espanya de les televisions públiques és d'uns vint-i-huit euros, en les comunitats autònomes amb llengua pròpia -Catalunya, Galícia i el País Basc- la mitjana d'inversió és de quaranta-quatre euros per habitant.

Vull destacar també que aquesta setmana el govern basc ha signat un contracte programa de 540 milions d'euros per als pròxims quatre anys amb la televisió autonòmica basca.
Això és una inversió de 135 milions per any i en una comunitat, com és el País Basc, amb poc més de dos milions d'habitants.
La mitjana ix a una inversió de sixanta euros per habitant a l'any; és a dir, cada basc va a pagar sixanta euros a l'any per tindre una televisió autonòmica.

Nosaltres, des d'Empreses Audiovisuals Valencianes Federades, considerem que la televisió valenciana podria funcionar amb un pressupost anual d'uns cent cinquanta milions d'euros, dels quals La Generalitat aportaria uns cent trenta-cinc milions, mitjançant un contracte programa per a quatre anys, similar al signat al País Basc.
La resta del pressupost, des dels cent trenta-cinc que aportaria La Generalitat fins als cent cinquanta, vindria dels ingressos de publicitat i de la venda de drets d'emissió.

D'aquesta manera, amb una aportació de cent trenta-cinc milions d'euros per part de La Generalitat, si dividim entre els cinc milions de valencians, eixiríem a vint-i-set euros per habitant.
És a dir, seria una televisió més barata que la mitjana de les televisions autonòmiques espanyoles i molt més que les televisions autonòmiques europees.

Pensem que és molt important la signatura d'eixe contracte programa entre La Generalitat i la cadena per a determinar eixe pressupost per a quatre anys, perquè sols així donarem continuïtat de treball i es podran planificar a llarg termini els objectius que marque el consell d'administració o el director general de l'ens.

I també considerem molt important el bloqueig del deute.
És a dir, impedir per llei que la cadena puga endeutar-se i incomplir sistemàticament el pressupost anual perquè, d'alguna manera, hem d'impedir que el deute torne a arribar als mil dos-cents milions d'euros que té la televisió valenciana.

És fonamental la realització d'auditories anuals, comptables, i l'establiment de mecanismes de supervisió.
I cal fer cas dels informes del síndic de Comptes; si simplement férem cas dels seus informes i de les seues recomanacions, potser no arribaríem a situacions tan catastròfiques com va ser el tancament de la cadena.

Tenim una proposta per a repartir eixos cent cinquanta milions.
¿Com repartiríem eixe pressupost?
La Mesa de l'Audiovisual Valencià, Mesav, després d'analitzar la situació i debatre aquest assumpte entre totes les organitzacions que la formen, ha consensuat una proposta que passa per repartir el pressupost total de la corporació en tres blocs d'un 33% cada u.

El primer bloc, un 33%, és a dir, cinquanta milions d'euros, se destinaria a les despeses de personal.
El segon bloc, un altre 33%, se destinaria a la producció pròpia d'informatius, esports i esdeveniments, compra de producció aliena, doblatge, adquisició de nou equipament i serveis administratius, jurídics i lloguers.
I el tercer bloc, un altre 33%, seria per a la producció pròpia externalitzada de programes d'entreteniment i ficció per part de productores audiovisuals valencianes.

Vaig a passar a parlar de cada un dels blocs del pressupost.

El primer bloc del pressupost es destinaria a les despeses de personal.
No vull centrar-me molt en l'assumpte del personal i de la plantilla perquè és delicat i perquè, ara per ara, és un assumpte més jurídic que professional, però sí que vull destacar que les dades europees apunten a una contractació mitjana en les televisions europees d'entre tres i quatre treballadors per cada milió de pressupost.
És a dir, si estem parlant de cent cinquanta milions de pressupost, hauríem de tindre, aproximadament, uns sis-cents treballadors en la cadena, si volem estar dins dels paràmetres d'Europa.

La proposta que fem, des de la federació d'empreses audiovisuals, és que eixos sis-cents treballadors es dediquen al manteniment tècnic de la infraestructura d'emissió, a tota la producció d'informatius i a la gestió econòmica, administrativa i de recursos humans.

¿Qui han de ser eixos sis-cents treballadors?
La meua opinió és que no es pot donar l'esquena als professionals que treballaven a la cadena, perquè hi havia molts i molt bons.
I, com ja va dir la setmana passada el catedràtic Javier Marzal, hem d'aprofitar la saviesa i el saber fer dels millors d'eixos treballadors que van ser acomiadats.
Així és que la recomanació és que es faça un bon procés de selecció i valorem quins dels treballadors són els més adequats per a formar part de la nova televisió.

Jo, particularment, consideraria una errada que sols es recuperaren els treballadors que tenien una plaça fixa treta per oposició i que no es valoraren tots aquells que, sense tindre oposició aprovada, treballaren durant molt anys per la televisió.
Cal recordar que les convocatòries d'oposició no van estar alienes a polèmica i que, en les últimes convocatòries aprovà qui aprovà.
Per tant, no pot ser l'oposició la línia que marque qui torna i qui no torna.

Així és que recomane que eixa selecció no es faça per blocs, sinó per persones, valorant criteris com ara l'antiguitat i trajectòria professional, la formació especialitzada, la formació en idiomes, les investigacions, els cursos d'especialització professional, etcètera.

Molt important és no deixar fora d'eixe procés de selecció les noves generacions de periodistes i tècnics que en els últims anys han eixit de les universitats i dels centres de formació professional.
Cal tindre en compte que la joventut té molt bones idees, molt fresques i que, a més, estan acostumats a noves formes de consumir televisió.
I, si volem una televisió moderna i adaptada als nous usos socials, cal donar pas a les noves generacions de professionals que estan ben preparats i tenen ganes i il·lusió a manta.

I ja que parle dels joves, vull aprofitar per a recomanar que la nova televisió estiga molt oberta i en contacte permanent amb els centres educatius de l'audiovisual, tant les universitat com els instituts de Formació Professional.
Oberta per a la realització de pràctiques, per a la formació professional dual, però també per a l'intercanvi d'idees, de projectes i d'experiències, perquè els centres educatius necessitem conéixer com es treballa en la televisió i la televisió necessita que els nostres alumnes li aporten oxigen i renovació permanent.

El segon bloc del pressupost, un altre 33%, cinquanta milions d'euros, aniria destinat a cobrir la despesa relacionada amb producció pròpia d'informatius, esports i esdeveniments, adquisició de nou equipament, serveis administratius, jurídics, lloguers, compra de producció aliena i doblatge.

Pel que fa als informatius, pensem que els informatius es produirien des de la cadena, amb el personal de plantilla comentat abans.
Cal evitar grans despeses en la presència de corresponsals arreu del món i limitar la cobertura directa al territori autonòmic.
La cobertura nacional es pot adquirir pels convenis de FORTA; i la cobertura internacional, per les agències de notícies.

Pel que fa als esports, cal fer atenció als equips de futbol valencians i, especialment, als esports i esportistes autòctons d'altres modalitats esportives.
No té trellat invertir grans quantitats de diners en l'adquisició de drets d'emissió de grans esdeveniments esportius nacionals i internacionals que no ens són pròxims.

Cal tenir pressupost per a donar presència en directe, també, a les festes locals, activitats culturals, esdeveniments polítics i retransmissions.

En aquest apartat del pressupost, també entra l'adquisició de drets d'emissió de producció aliena.
Vull matisar a què em referisc quan dic compra de producció aliena, que no seria l'adquisició de pel·lícules i de sèries internacionals, com s'ha fet fins ara, sinó l'adquisició de drets d'emissió de pel·lícules produïdes per empreses i professionals valencians.
Aquesta fórmula és la que s'està seguint en altres autonomies i està permetent que els productors locals isquen del seu territori amb un compromís de finançament del 60% de la producció cinematogràfica, un aspecte que obri la porta a la coproducció amb altres cadenes de televisió o productores d'altres territoris nacionals o internacionals.

En aquest segon bloc del pressupost entraria també la despesa en doblatge.
La previsió que es fa és una inversió d'uns set milions d'euros anuals per a regenerar un planter de veus d'uns cent cinquanta actors, aproximadament.
Cal destacar que en TV3 el pressupost de doblatge és de quinze milions d'euros, el doble del que se proposa ací.

Un aspecte molt important, dins d'aquesta dinamització del doblatge, és la necessària actualització de l'homologació dels estudis de doblatge per a garantir que els productes es realitzen amb els criteris de qualitat tècnica i artística que marque la cadena autonòmica.
Es tracta de determinar uns estàndards de qualitat que tindran totes les empreses amb què treballe la cadena autonòmica.

També entra en aquest apartat del pressupost el recolzament a la producció valenciana d'animació.
Prop de dotze estudis d'animació treballen a la Comunitat Valenciana i han demostrat, en els últims anys, que són capaços de fer treballs d'alta qualitat.
Per posar un exemple, l'últim èxit, El edén de Kiko, dirigit pel recentment desaparegut Paco Gisbert, va estar nominat al Goya a millor curtmetratge d'animació i ha sigut premiat en prop de vint festivals arreu del món.

Invertir en producció d'animació és invertir en un producte exportable, perquè l'animació és internacional i fàcilment doblable.
Per tant, la seua distribució i comercialització és més senzilla.
A més, és un producte que no caduca, ja que els xiquets no es cansen de veure els dibuixos i es poden reprogramar cada cert temps.

Cal destacar que l'animació té uns temps de producció i de desenvolupament de projectes més llarg i més costosos que la ficció.
I, per això, és important el recolzament de la cadena autonòmica i l'impuls de projectes de coproducció amb altres cadenes que permeten tirar endavant coproduccions d'animació de major pressupost.

Apostar per l'animació és apostar pel públic infantil, tan necessari en una televisió que té intencions de renovació.

També entra en este bloc del pressupost l'adquisició de nou equipament.
Parlant de tecnologia, és més rendible econòmicament llogar que adquirir, perquè la tecnologia perd valor en el moment en què es compra i queda obsoleta als pocs mesos.
Per tant, no és una inversió.

Tenint en compte que ja fa dos anys que es va tancar la televisió i que l'equipament tècnic no estava massa actualitzat, no considerem convenient invertir diners en la renovació de l'equipament tècnic.
Seria més convenient externalitzar tots els serveis audiovisuals tècnics que siguen possibles, per a no haver de renovar tot l'equipament que estiga obsolet.

Per què volem que s'externalitze?
Perquè estes empreses tècniques de serveis audiovisuals són les que tenen l'equipament i la tecnologia més actualitzada.
Disposen de tot el necessari: platós, càmeres, grues, il·luminació, tècnics especialitzats, i evitarien a la cadena invertir en un equipament tecnològic que de seguida es queda obsolet i cal renovar-lo.
Evitarien a la cadena tindre contractats tècnics que no sempre tenen continuïtat de treball.
Per això és molt important que la cadena faça un procés d'homologació d'empreses de serveis audiovisuals per a auditar la qualitat tècnica que oferten.
I també és molt important que la cadena marque unes tarifes de contractació d'eixos serveis audiovisuals i tècnics.

El tercer bloc del pressupost, també amb un mínim de cinquanta milions d'euros es destinaria a la producció pròpia externalitzada de programes d'entreteniment i ficció per part de productores audiovisuals valencianes, i ressalte això de les productores audiovisuals valencianes.
És molt important que la cadena externalitze tota la producció de ficció i entreteniment, i ho faça confiant el treball a les empreses audiovisuals de la comunitat.
Perquè sols així la televisió es convertirà en un motor per al sector i sols així generarà llocs de treball, més enllà dels estudis de Burjassot.

Els motius per a confiar l'externalització en les productores valencianes són diversos: dinamització empresarial, generació de llocs de treball, canalitzar el talent, impuls de la creativitat, creació d'un star-system, i a més perquè n'hi ha una obligació legal.
No podem oblidar l'obligació legal que tenen les televisions públiques per la Llei 7/2010, general de la comunicació audiovisual, de destinar el 6% dels ingressos anuals de la cadena al finançament anticipat de la producció europea de pel·lícules cinematogràfiques, pel·lícules i sèries per a televisió, documentals i pel·lícules i sèries d'animació.

A més, la llei diu que el 50% de la inversió s'ha de realitzar en obres de productors independents i que el 60% de la inversió ha de destinar-se a obres produïdes en qualsevol de les llengües oficials d'Espanya.
És a dir, estem parlant d'una inversió obligatòria per llei d'entre 4,5 i 9 milions d'euros en finançament de produccions independents valencianes.

Cal que la cadena tinga confiança en els professionals valencians.
Tenim talent de sobra i bons professionals, i som capaços de dur endavant qualsevol producció que es plantege.
S'ha demostrat anys enrere, quan s'ha confiat a les empreses valencianes la producció de sèries de ficció que donaren títols com Autoindefinits, Socarrats o L'alqueria blanca.
O divulgatius, culturals i educatius, com Trau la llengua o Gormandia, donaven bons registres d'audiència parlant de coses pròximes, i reflectint en pantalla la nostra cultura, tradicions i en la nostra llengua.

I el més positiu és que es va crear un star-system valencià que ha permés que en estos dos anys molts actors i actrius valencians hagen emplenat els teatres.
Del talent dels professionals valencians ha quedat constància també en l'última gala dels Goya.
Amb la que està caiguent en l'audiovisual valencià, teníem huit professionals valencians nominats als premis de l'acadèmia.
Talent i creativitat sobren en esta terra.
El que falten són oportunitats.

Bé, em diu el president que he d'anar acabant.
No vull deixar de passar per un aspecte que també considere que és important.
A vore si el trobe.
.
.
Sí, volia parlar també de l'errada que considerem que és l'externalització per blocs.
A l'any 2002 es va posar en marxa una externalització per bloc en l'última etapa de la televisió.
És una opció que sols beneficia el grup mediàtic guanyador, rebaixa el preu de la producció, rebaixa la qualitat de la programació i frena la dinamització del sector audiovisual local.
D'aquesta manera no s'aconseguix dinamitzar el sector audiovisual, ja que sols una productora és la beneficiària de tota la programació.

Pensem que l'externalització de la producció pròpia ha de fer-se programa a programa i temporada a temporada, per a evitar que les empreses d'altres territoris desplacen infraestructura empresarial al nostre territori.
Si l'externalització per blocs, adjudicada poc abans de tancar la cadena s'haguera posat en marxa, el sector audiovisual valencià sí que estaria a hores d'ara mort i sense possibilitat de reviscolar.
Perquè tota l'adjudicació, el cent per cent de l'externalització li la donaren a un conglomerat d'empreses liderades per la madrilenya Vértice 360.
Si això s'haguera dut a terme, haguera sigut la mort absoluta sense possibilitat de resurrecció del sector.

Mai en comunitats autònomes, com Catalunya o el País Basc, cedirien la producció de tota la programació de la cadena a una empresa ubicada fora del territori.
Hauríem de prendre nota.
Està clar que va ser un procés legal i transparent, però també la major barbaritat comesa en els vint-i-quatre anys d'història de la cadena.

L'última línia que vàrem marcar va ser crear una televisió de proximitat.
Hi ha necessitat de crear un canal temàtic de la proximitat, és a dir, que tot el que vegem en la televisió valenciana ens ha de resultar pròxim.
No té sentit emetre continguts nacionals i internacionals que ja estan emetent altres cadenes.
Com a espectadors, eixa oferta ja la tenim al nostre abast.
Cal que la televisió siga pròxima, tant en els informatius com en l'entreteniment i la ficció.
Hi ha un aspecte que juga al nostre favor, i és que les tendències de consum televisiu han canviat en les televisions autonòmiques.

S'han deixat de banda les retransmissions de futbol i els grans esdeveniments esportius, així com les grans produccions cinematogràfiques.
I ara l'aposta és pels informatius de proximitat, la ficció pròpia i la producció d'entreteniment, de caràcter cultural i educatiu.

Ja, per acabar, sí que tinc una recomanació urgent: cal posar ja en marxa la producció de continguts per a la nova televisió, perquè cal tenir continguts preparats de cara a l'obertura del canal.
S'està sentint que la idea és obrir el canal per a la pròxima tardor.
Pensen que per a estrenar una sèrie de ficció a l'octubre hauríem d'estar ja començant la producció d'eixa sèrie.
Una sèrie de ficció necessita huit mesos de producció abans de l'estrena.
La producció d'animació té encara els terminis més llargs.
Els documentals no es produïxen d'un dia per a l'altre.

Cal crear una bona safata de productes de la qual tirar mà el dia en què la televisió òbriga les seues portes.
Els productes que contractem demà els podrem veure a l'octubre.
Si esperem a contractar-los al juliol, no tindrem productes fins febrer de 2017.
La Llei 12/2015, en la seua disposició transitòria tercera, ho permet.
No cal que els done detalls d'eixa llei, perquè coneixen perfectament aquesta norma.

S'ha consignat pressupost.
Si no m'enganye, són quinze milions d'euros per al 2016.
Per tant, econòmicament també és viable posar-se a produir continguts.
És urgent traure el sector audiovisual de l'angoixa, perquè ja no pot aguantar més.
El sector no ha produït continguts per a la cadena ni en 2013, ni en 2014, ni en 2015.
I els anys 2011 i 2012 ja van ser catastròfics en nivells d'externalització de la producció.
Per tant, el sector porta cinc anys sense recolzament de l'administració pública.

I vaig a deixar-ho ací, perquè crec que no tinc més temps.
Deixe la paraula als il·lustres diputats per a atendre les consultes, i intentaré resoldre-les.

Gràcies.

El senyor president:

Molt bé.
Efectivament ara és el torn dels grups parlamentaris, i després tindrà ocasió tant de contestar a eixes preguntes i/o reflexions, com d'afegir, si vol, alguna cosa.

Moltes gràcies, senyor Carbonell.

Comencem amb el torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Té la paraula l'il·lustre diputat i síndic Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Hola, bona vesprada, senyor Carbonell.
Moltes gràcies per la seua exhaustiva exposició.

La veritat és que a mi em preocupa.
.
.
Crec que és cert que el sector audiovisual ve patint des de fa anys, no des del tancament, sinó fins i tot d'abans, com vosté ha dit ara, a l'acabar, una estrangulació, ve patint una situació catastròfica.
I sabem ben bé que n'hi ha un 90%, o més, també d'impacte econòmic negatiu, de situació d'atur en el sector audiovisual.
Hem parlat moltes vegades d'això en el fòrum parlamentari i fora també.

El que sí que em preocupa és com garantir els criteris per a l'encàrrec a empreses valencianes.
Com garantir efectivament que els productes siguen de producció en el nostre sector audiovisual.
M'imagine que vosté ha estudiat els casos d'altres comunitats autònomes, en un sector audiovisual potent i en llengua pròpia, i d'això, per tant, mos podrà il·lustrar.

Em preocupa també una qüestió i és com se produirien les relacions laborals entre les productores i els treballadors.
Perquè, clar, ja hem dit en alguna ocasió que, efectivament, no a soles la radiotelevisió valenciana pública cobrirà les necessitats de treball dels professionals que n'hi ha en la comunitat, sinó també el sector privat.
I m'agradaria saber això de les clàusules de garantia perquè les relacions laborals salarials dels treballadors en estes empreses, en estes productores estiguen garantides.

També com podem establir uns mínims perquè es puga promocionar el teixit empresarial audiovisual més enllà de radiotelevisió.
És a dir, jo crec en un sector audiovisual que s'ajuda a si mateix.
Sé que la radiotelevisió valenciana ha de ser un motor, però crec que deuríem pensar també en un sector audiovisual competitiu que arrisca, que ix a l'exterior, que lluita i que competix.
Em preocupa que siga massa subsidiari del favor públic.

Després, em preocupa també en el disseny que vosté ha fet, no sé si ha contemplat els nous formats electrònics, les xarxes socials i altres elements que deurien formar part d'una plataforma multimèdia, que és com pensem en una televisió del segle XXI.

També m'imagine que va en el paquet, en el segon paquet, en el segon bloc, el recolzament a la indústria cultural valenciana: música, teatre i altre tipus d'activitat lligades a la cultura valenciana, i no a soles al món de l'audiovisual, sinó a altres elements que m'imagine que estaran ahí.
Tal vegada no ha tingut vosté temps de dir.

I també la idea d'alinear els continguts de la producció aliena en les línies i valors bàsics del servei públic també em preocupa, i caldria vore quins mecanismes té vosté previstos també.
Pense vosté que quan parlem de desgovernamentalització, de despolitització de la radiotelevisió, també, com dia molt bé abans Fernando Delgado, això també és un sentiment, i també els productors d'alguna manera incorporen valors i punts de vista als seus productes.
I per tant, no n'hi ha risc de politització a soles en la producció pròpia o en els informatius, sinó també transmissions de valors en els productes aliens.

I per últim, em preocupava una cosa que ha dit vosté, i és la crida urgent que ha fet vosté.
No pensa vosté que avançar massa sense tindre clar el disseny en la producció de continguts pot ser que incidixca ja o condicione la graella de la televisió futura?

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

És ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
Té la paraula l'il·lustre diputat Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Bona vesprada, senyor Carbonell.

Moltes gràcies per la seua exposició.
Llàstima que no tinguem temps d'escoltar tot el que portava preparat, perquè pel grossor del paper, crec que portava per a trenta minuts més.
(Rient)

En primer lloc, vosté ha parlat d'un consell d'administració professional.
Exactament, a què es referix com a professional?
Com s'elegiria eixe consell d'administració i quina funció deuria tindre?

També ha parlat d'un consell de redacció independent.
Independent és referix que no siga manipulat pels polítics o independent és que siga de fora de radiotelevisió valenciana?

M'agradaria que ens explicara un poquet més, perquè m'he quedat aixina un poquet amb ganes de saber més coses, sobre la compra de producció aliena, però que siga producció valenciana per a l'exterior.
Exactament perquè em pareix molt interessant, perquè veig que és un altre punt de destinació dels diners nostres ací al sector audiovisual.
Ja li dic que el nostre grup parlamentari, si té dos objectius clars per obrir la nova radiotelevisió valenciana, un és recuperar el dret d'informació de proximitat, i un altre és crear ocupació en el sector audiovisual, recuperar el sector audiovisual.
No tenim més objectius per a reobrir televisió valenciana.
Aleshores, crec que és un tema molt interessant el que vosté ha apuntat ahí.

Després, vosté -i pel que li he dit abans-, parla d'una televisió cent per cent en valencià.
Cent per cent en valencià, ¿significa fins als anuncis publicitaris en valencià?

Nosaltres, ja li he dit que tenim dos objectius per a reobrir radiotelevisió valenciana: un és la reactivació del sector audiovisual i un altre és el de recuperar el dret de la informació de proximitat.

Fent una televisió cent per cent en valencià no estem donant-li el dret d'informació de proximitat a les zones castellanoparlants de la Comunitat Valenciana.
D'alguna manera, ¿han pensat com es pot solucionar açò o no creuen que siga un aspecte a solucionar?

I, per últim -no m'estendré més-, coincidisc amb el senyor Montiel i crec que és essencial que es quede clar com podem posar en la llei que la inversió de producció externalitzada es quede en el sector audiovisual valencià.

Vosté ha parlat que mai a Catalunya o al País Basc es contractaria una empresa de fora del seu territori.
¿Com ho fan sense que siga il·legal?
, ¿no?
, perquè moltes vegades en estos territoris sí que és veritat que a vegades no es complix la llei (rient) com es complix ací, a València, no sé si és que som nosaltres més que uns altres, ¿no?
, però m'agradaria saber com perquè supose que d'alguna manera no podran estar saltant-se la llei una altra vegada perquè vosté ha parlat de quan ens obliga la llei, ha dit Â«territori europeuÂ».

Aleshores, ¿com podem fer -que jo crec que és essencial, repetisc- que els nostres diners es queden en el sector audiovisual valencià?

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela, algun dia m'explicarà vosté com s'ho fa perquè li sobre sempre temps.
És un autèntic goig.
(Rialles)

És ara el torn per al tercer grup parlamentari, en aquest cas el Grup Parlamentari Compromís.

Té la paraula l'il·lustre diputat, el senyor Josep Nadal.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyor Carbonell, per haver vingut i, sobretot, per la seua exposició que realment m'ha semblat molt interessant perquè ha sigut una exposició completa.

Però sobretot m'ha semblat interessant perquè s'ha mullat vosté fins i tot donant percentatges i parlant de diners, ¿no?
, la qual cosa per a la gent que estem en esta comissió doncs dóna la sensació que estem avançant més, ¿no?
, que ja estem en un temps que comença a ser el moment de començar a parlar de coses serioses, la qual cosa fa que moltes de les preguntes que jo tenia pensat fer-li, sobretot referides al món de les productores, moltes estiguen respostes.
Però, anem per parts.

Al principi, preguntar-li quin percentatge de la producció, dels continguts de tota la programació hauria d'estar feta per productores pròpies externes, o siga, el que vosté dia Â«productores valencianesÂ».
Vosté ha dit que totes, ¿no?
, que totes haurien de ser valencianes, els dos companys han dit el mateix.

Moltes vegades és complicat fer polítiques proteccionistes de la cultura o de l'economia pròpia -diguem-, del paisatge neoliberal que tenim arreu d'Europa i és realment complicat.
M'agradaria que mos donara idees, a banda del tema lingüístic pròpiament dit, que sempre és una idea per a aconseguir enfortir les arrels.

Més endavant, i també volia preguntar-li, tenint en compte el que ha dit vosté al final com una cridada ja d'emergència, començar ja a invertir en productes de cara a la pròxima obertura de radiotelevisió valenciana, jo volia fer-li ací unes quantes preguntes, ¿no?

La primera és, ¿en base a quins criteris s'haurien d'atorgar estos contractes?
Vosté ha dit que de manera individualitzada i no per blocs, la qual cosa em sembla molt bé, però també saber ¿qui hauria de ser en este moment, qui ho hauria de decidir i més quan la societat encara no està formada?
, ¿no?
Estem invertint en una cosa que serà per a la propera radiotelevisió valenciana, una societat que no està formada, ¿qui hauria de prendre esta decisió de gastar-se eixos quinze milions d'euros?

També, d'alguna manera si d'estos quinze milions d'euros que estem parlant, si estaríem parlant només de continguts de ficció o n'hi hauria també continguts d'actualitat i com es podria fer això, si obriríem la televisió només amb continguts de ficció o n'hi hauria, perquè, clar, si comencem avui no podem tindre continguts d'actualitat d'ací nous mesos, ¿no?
És una mica la reflexió que em faria jo.

Després, algunes consideracions sobre el que ha dit vosté.
En el tema del doblatge o la subtitulació m'ha semblat entendre que vosté aposta per un doblatge integral tant de pel·lícules, com de sèries, com de dibuixos animats en general, ¿no?

I el tema d'aprendre de llengües el deixarien més vostés per al tema del multilingüisme, si tecnològicament és possible.
¿Què opina?
Perquè n'hi ha una certa idea que s'ha parlat diverses vegades en Les Corts que per a aprendre llengües, sobretot anglés, s'hauria de posar molta producció en versió original, ¿no?
I m'agradaria saber què pensa vosté d'això.

Després, n'hi ha una altra cosa que m'agradaria que m'aclarira i és que en el tema d'animació (algú tus), que ha estat parlant vosté d'animació, l'ha ficat en el segon bloc, en el 33% de producció pròpia i no l'ha ficat en el 33% de producció pròpia externa que haurien de fer les productores quan m'ha semblat que estava referint-se també a productores externes, ¿no?
I m'agradaria que mos aclarira això.

I, per últim, ha dit vosté que la nova ràdio i televisió valenciana hauria de ser molt oberta i en contacte permanent amb la gent jove, ¿no?
Ho ha dit vosté tant per a cobrir places de treballadors com també per a la formació que n'hi ha com el seu paper docent.

Jo el que voldria, també, és que m'aclarira que, a banda de la gent jove referida als treballadors com a tal de la cadena, ¿què hauria de fer la nova radiotelevisió valenciana per a obrir-se també no ja als treballadors joves, que això és una part, sinó també a les productores joves de nova fornada que no estaven fa cinc anys, que van eixint-ne noves i que, també, evidentment, aporten un dinamisme i una formació en les noves tecnologies que abans no es tenia?
(Soroll de papers)

I, per últim, també, m'agradaria que em parlara sobre el paper de les productores en el futur, sobretot pel que fa a l'actualització tecnològica i a les plataformes transmèdia.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Nadal.

És el torn, ara, del Grup Parlamentari Socialista.

Té la paraula la il·lustre diputada, la senyora Mercedes Caballero.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, president.

Bé, senyor Carbonell, primer de tot, moltes gràcies per la seua exhaustiva explicació.

Hem parlat un poquet de tot, jo em vaig a centrar en alguns dubtes que tinc perquè ací estem per a fer, almenys, que la nostra siga la millor de totes les televisions, amb la qual cosa estem sentint models de tot arreu i la participació, en este cas, de productors audiovisuals, i hem tingut la setmana passada i esta -i en tindrem més- d'altres especialitzacions.

A mi m'ha quedat algun dubte del que vosté ha explicat, però em preocupa, fonamentalment, el tema quan ha palat vosté de les externalitzacions -que ha parlat-, que és ficció i entreteniment, ha parlat que es pot fer de dos maneres: per franges o lots de producció o per programes, ¿val?

I ací, amb este esquema, ¿com pensa vosté, com pensa la federació que és la millor manera de donar més joc a les empreses d'ací, del País Valencià?
Perquè, clar, per una banda tens les grans empreses, que és veritat que tenen la facilitat de fer una millor inversió perquè tenen més mitjans, però això no t'assegura que eixe producte que et van a fer siga el de millor qualitat; i, per altra banda, les xicotetes empreses, moltes voltes, o la majoria de voltes, no poden optar a un concurs d'un gran paquet de producció perquè no tenen els mateixos mitjans ni tenen el recolzament d'un aval bancari, etcètera.

Voldria que em diguera, des del punt de vista de la federació, quina és la millor fórmula respecte a la qualitat del producte, almenys d'eixida, i com pensa que es donarien més oportunitats a les petites i mitjanes empreses valencianes.

Respecte al mercat laboral, ¿de quina manera pensa vosté que s'hauria de ficar en la nova televisió pública alguna clàusula per a contractació en empreses audiovisuals perquè estes empreses audiovisuals mantingueren les condicions laborals dels seus treballadors al mateix nivell que als treballadors propis de la televisió autonòmica?

Insistia en el fet de ¿qui pensa que pot fer producte de més qualitat respecte a l'especialització, si les xicotetes, mitjanes empreses o les grans empreses?

Volia preguntar-li pel tant per cent del pressupost que des del seu punt de vista s'hauria d'aplicar a cadascuna de les branques, però ja ha dit que dins d'un pressupost -que ha dit vosté- seria més o menys el 33%.
Però em queda un dubte.

En el 33% -que ha parlat vosté- de producció pròpia, informatius, esports i esdeveniments ha parlat també de doblatge, o l'he entés jo malament.
¿Vol dir açò que les empreses de doblatge no entren en el 33% restant de producció pròpia externalitzada, entren les empreses de doblatge o doblatge dels treballadors de la televisió?
Eixe és un dubte que jo no he entés, no m'ha quedat clar.

I per mi -crec- fins ahí.

Veus, a mi també em sobra temps.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Caballero, és d'agrair.

És el torn, ara, del Grup Parlamentari Popular.

Per tant, té la paraula l'il·lustre diputat, el senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies.

Moltes gràcies, senyor Carbonell, la veritat és que, bé, ja havíem tingut ocasió en altres moments de parlar amb el sector i conéixer quina era la seua opinió respecte a estes qüestions, però la veritat és que ha fet vosté una exposició molt clara i, a més (rient), crec que representant molt bé els empresaris.

Ha dit molt clarament què és el que vol, com ho vol i ho ha estat quantificant, cosa que li agraïsc.
Ha estructurat molt bé la seua intervenció, que la tele ha de ser pública, en valencià i sostenible econòmicament, ¿no?
i, a més, marcant qüestions clares, com la prohibició de l'endeutament.

Però, jo volguera fer-li -a vore si també aconseguisc que em sobre algun segon-, volguera fer-li cinc preguntes respecte al que vosté ha dit perquè -com li dia- ha sigut molt clara tota la seua exposició.

Vosté ha exposat que la mesa va acordar una distribució d'eixe pressupost en base a eixa previsió -crec recordar- de sis euros per habitant, vint-i-set euros per habitant, però fa una distribució d'eixos cent cinquanta milions en blocs de 33%.

M'agradaria que m'ho explicara perquè, possiblement, ho hagen fet en antelació però no ho recorde en estos moments, però perquè conste també en el Diari de Sessions m'agradaria que ens explicara per què eixa distribució del 33%, en què es basa eixa distribució del 33%, si es basa exclusivament, que estaria molt bé, siguent vosté i representant vosté a qui representa, si es basa exclusivament, bé, quan una major part del pressupost de la tele doncs vaja a les empreses del sector audiovisual valencià millor per a les empreses del sector audiovisual, o si es basa en una altra consideració que nosaltres desconegam en estos moments.

Quin nombre.
.
.
S'ha banyat vosté dient el nombre de treballadors que -entenc- hauria de tindre la radiotelevisió valenciana, bé, doncs, eixa dada ja la coneixíem.
Però ha fet en la seua intervenció superdetallada o detallada, doncs ha parlat de tots els sectors dins del sector audiovisual, però no ha fet vosté una valorització.

Sí que m'agradaria -i crec que també seria important per a la societat valenciana- que en estos moments poguérem conéixer una valoració, una aproximació de quants llocs de treball es podrien crear en el sector audiovisual valencià amb independència dels treballadors del mateix ens de la radiotelevisió.
M'agradaria conéixer eixe fet.

Conéixer, també, encara que vosté ha fet un apunt, però com es pot garantir la producció valencià, és a dir, que tot el que es vaja a produir, tant alié com externalitzat, siga valencià i desenrotllat pel nostre sector audiovisual.

I encara que crec d'açò ja ha comentat alguna qüestió el senyor Montiel però sí m'agradaria.
.
.
, el senyor Montiel parlava de la transmissió de valors dins de la producció que s'estiga fent, en este cas per la producció aliena, ¿quin control té eixa producció aliena, amb eixa transmissió de valors, dins del mateix sector audiovisual.

I, per últim, i amb açò sí que acabe i me sobraran quatre segons, quan parlen vostés de ficar en marxa la producció, que és el que diu.
.
.
, quan parlen vostés no, la llei diu.
.
.
, parla de ficar en marxa la producció, doncs faria la mateixa pregunta que crec que ha fet el senyor Nadal: sí, però, ¿com creuen vostés que caldria fer açò i qui?

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

Té ara el difícil repte de respondre a totes les qüestions en deu minuts el senyor Carbonell.
De totes maneres, hi haurà flexibilitat i pot contestar vosté amb tota calma.

El senyor Carbonell Górriz:

Gràcies, president.

Una cosa que preocupa a diferents diputats és com garantir que la producció siga valenciana, perquè, clar, això no ho podem posar en llei perquè aniríem contra la llibertat.
.
.
Primer, amb voluntat, que no n'hi ha hagut.
És a dir, si tenim voluntat que siga la producció valenciana, serà valenciana.
Si no ens ho creem, serà madrilenya o serà catalana o serà d'uns altres.
.
.
d'uns altres llocs, però el primer és voluntat.

I, segon, hi ha una eina que jo crec que és important, que és l'homologació.
La cadena pot fer una homologació de les empreses amb qui vol treballar i tindre uns criteris per a homologar-les.
I eixa homologació pot ser: la trajectòria que les productores tinguen en formats de proximitat, la trajectòria que tinguen de producció en el territori valencià, el nombre de professionals valencians que vagen a contractar, la subcontractació que vagen a fer de proveïdors valencians de serveis, la subcontractació que vagen a fer de proveïdors homologats per la cadena, la possibilitat que tinga el producte de ser coproduït, les propostes transmèdia que puguen incloure en eixos projectes.
És a dir, si posem uns condicionants del que volem i decidim quines empreses complixen eixos condicionants, podrem fer una selecció de amb quines empreses volem treballar, i eixes empreses seran les valencianes, espere.
(Rialles) Però sí que no podem posar-ho en la llei que tota la producció serà per a les empreses valencianes, però podem crear els mecanismes perquè les empreses que treballen siguen valencianes, i el mecanisme crec que és l'homologació, tant per a les productores, com per a les empreses de doblatge, com per a les empreses de serveis audiovisuals tècnics.

Bé, el tema de la urgència.
Si no és avançar massa, si no condicionaria la programació.
Potser condicionaria la programació, però no estem parlant de decidir ja tota la programació de la cadena.
Estem parlant de posar en marxa aquells continguts que tenen un llarg procés de producció.
¿Quins tenen llarg procés?
La ficció, els documentals i la producció d'animació, bàsicament.

Si hem de fer un programa d'actualitat, lògicament ja ho farem quan òbriga la tele.
Això no cal urgència.
Ja ho contractarem en el moment.
Si hem de fer un concurs, el podrem fer també en el moment, perquè té uns terminis més curts per a producció.
Però si volem que quan òbriga la tele hi haja una sèrie, o dos, o tres de ficció de proximitat, o comencem ja, o obrirà la tele sense ficció.
I això és el que hem de decidir ara.
¿Condiciona la programació?
Doncs en una part sí, però no el cent per cent de la programació.

També pense que ací podem traçar les línies generals de la cadena, però no podem decidir la programació en Les Corts.
Pense que la programació s'ha de decidir en altres fòrums o per altres professionals, no pels legisladors.

I també m'heu preguntat com se faria eixa selecció de projectes.
Bé, jo pense que el pressupost, ara, està assignat a la Secretaria Autonòmica de Comunicació.
Per tant, seria la Secretaria Autonòmica de Comunicació qui hauria de fer eixa selecció de projectes.
Perquè va a ser La Generalitat qui en estos moments contracte els projectes, no la cadena.
Serien propietat de La Generalitat, entenc.
¿Com se pot fer?
La mateixa Secretaria Autonòmica de Comunicació pot fer una comissió d'experts professionals per a fer eixa selecció dels projectes.
Se fa en altres conselleries.
La conselleria de cultura ho fa per a seleccionar els projectes que va a subvencionar, llargmetratges, curtmetratges, etcètera.
¿Per què no se pot fer cas?
Si ja s'està fent.
Si això ja està inventat.

I, a més, se demana a les associacions professionals que proposen experts perquè facen eixa selecció, i és la mateixa conselleria o, en este cas, la secretaria autonòmica qui decidix qui forma part de la comissió de selecció.
Jo pense que no és una cosa que hem d'inventar.
És que ja està inventat en el sector, perquè ja se fa en la conselleria de cultura per a la selecció de projectes a subvencionar.
És el mateix, però traslladat a la Secretaria Autonòmica de Comunicació, que és qui té en estos moments el pressupost consignat.

Més coses.
¿Com es garantixen els drets laborals dels treballadors que treballen en productores valencianes?
Primer, respectant el conveni col·lectiu.
Segon, perquè jo crec que, amb l'homologació i amb els contractes, la cadena pot marcar quines són les tarifes.
És a dir, ¿quant va a costar el realitzador del programa?
La cadena és la que pot marcar els preus de tot el que facen les productores també, amb l'homologació i amb els contractes.
D'eixa manera, està supervisant que el que se fa fora, se fa en unes condicions dignes salarials per als treballadors.
Perquè no pot ser que n'hi haja desequilibri, que és el que passava abans, que treballar dins de la casa estava molt bé i treballar fora no estava tan bé.
Aleshores, tot el món volia entrar.
Molta gent entrava, i altres no.
Això no ha de passar, perquè n'hi haurà més mobilitat del personal entre dins i fora, perquè no serà tan beneficiós treballar dins com treballar fora, i la gent podrà a la millor triar on vol treballar.

El mateix, amb els valors.
La cadena pot controlar la producció.
Sempre hi ha un productor delegat de la cadena controlant què s'està fent en la productora que produïx els continguts.
I és qui ha de vetlar perquè els continguts tinguen els valors que estem demanant i el projecte es complisca com s'ha generat.

Aprendre anglés.
Jo no crec que La Generalitat siga qui haja de defendre que la tele siga en anglés perquè pugam aprendre anglés.
És que jo quan vull sentir una peli en anglés, no posaré la valenciana.
Buscaré una pel·lícula en versió original o una sèrie en versió original per a sentir anglés original.
¿Té sentit que per a aprendre anglés jo senta televisió valenciana?
És que no ho entenc.
Jo crec que La Generalitat ha de defendre que la televisió siga en valencià.
És que defendre que la televisió siga en anglés jo crec que no toca.
Crec que el paper de La Generalitat és defendre que la televisió valenciana siga en valencià per a defendre la nostra llengua, perquè en anglés ja tenim molta oferta.
Si volem tindre pel·lícules o sèries en anglés, ja tenim oferta, i informatius en anglés també en tenim, i en castellà també en tenim.
¿Quants en tenim en valencià?
Cap.
Ahí és on ha d'estar La Generalitat, en la meua opinió.
Si tècnicament és possible, ho doblem tot a l'anglés i al castellà i ho posem.
Però si tècnicament és possible, i sempre sense llevar espai al valencià, perquè crec que és on ha d'estar La Generalitat, defenent la llengua minoritària.

El tema de l'animació, m'heu dit, està en el bloc del 33% de producció aliena, però podria estar en el producció pròpia.
És cert, podria estar en el de producció pròpia l'animació.
Problema: que els projectes d'animació com són molt cars sempre se fan amb coproducció.
Aleshores, són projectes que no compra la cadena directament.
.
.
La cadena no encarrega tota la sèrie o tota la pel·lícula d'animació, sinó que compra drets d'emissió, perquè n'hi ha altres cadenes que també estan recolzant.
És a dir, no és una producció pròpia de la cadena, sinó una compra de drets d'emissió el que se fa normalment en l'animació.

L'assumpte transmèdia jo el veig molt important.
Crec que els projectes haurien d'anar sempre amb una proposta transmèdia i tenir un bon portal transmèdia.
Perquè els joves tenen altra manera de consumir la televisió i si no anem cap a eixe camí, no captarem eixa audiència, que és molt important que anem als continguts que ja estan.
.
.
, ja no és la programació lineal, ja és un portal on tu pots vore la televisió quan vols.
.
.
vaja, els portals a la carta que tots coneguem, amb molta més informació de tots els projectes i, bé, uns altres usos de vore la televisió que hauríem de tenir en compte en tots els projectes, perquè la televisió tradicional està canviant i hem de tindre-ho en compte en una televisió que volem que siga moderna.

¿Per què la distribució del pressupost que proposa la Mesav?
Bé, en Mesav hem de tindre en compte que n'hi ha catorze associacions de tot tipus, professionals, empresarials, inclús d'extreballadors de la cadena.
És a dir, allí tenim actors, tècnics, productors, empresaris de doblatge, extreballadors de Radiotelevisió Valenciana.
N'hi ha molta diversitat.
Si eixa diversitat ha arribat a un acord que el pressupost s'ha de repartir al 33%, hauríem de sentir eixe acord, perquè ahí estan els productors, però estan també els treballadors, i junts han decidit que és correcte que es repartisca el pressupost en eixos percentatges.
És a dir, quan jo he exposat açò, les empreses de serveis saben que estan en el bloc tal i que tenen cinquanta milions per a compartir amb les de doblatge i amb les de producció aliena.
I els treballadors saben que tenen un 33%, és a dir.
.
.
(Algú diu: Â«La pregunta era si responia a una distribució d'altres televisions autonòmiques o altres televisions europees.
Â»)

Sí, en l'informe de Deloitte, que he comentat, també es parla de quina és la distribució dels pressupostos a nivell europeu en les televisions regionals.
I la televisió sol ser un 70% del pressupost total per a continguts i un 30% per a infraestructura.
Eixe 30% per a infraestructura és el que estem parlant nosaltres del personal i l'altre 70% serien diners que es destinarien a les coses que hem de vore per als continguts.

I no sé si me queda alguna pregunta.
(Veus) Ah, sí, els treballadors.
No tinc ací les dades exactes, però sí que tenim fet un estudi dels llocs de treball que es crearien.
I jo, si no li importa, els el fem arribar perquè tinga eixa dada, que considere que és molt important, de quants treballadors es generarien amb aquesta inversió.
I.
.
.
, no sé, crec que ja està tot.

Moltes gràcies.

M'he permés el luxe de fer una còpia de la intervenció, que els donaré, i de fer un recull de catorze propostes d'article per a la llei.
No sé si els facilitarà el treball o els complicarà, però si volen llegir-se eixa.
.
.
, és un full sol, amb catorze.
.
.
amb catorze idees, que crec que poden llegir i els ajudarà per a la redacció de la llei.

Gràcies.

El senyor president:

Molt bé, si ens ho fa arribar a la presidència i als serveis de la cambra.
.
.
, i ho farem arribar a tots els grups parlamentaris.

Senyor Carbonell, moltíssimes gràcies per totes les seues aportacions.
La veritat és que tot allò.
.
.
tot allò que ens ha dit segurament ens serà de molta utilitat.

Faríem un descans de sis minuts.
.
.
¿D'acord?
Fins ara.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Bé, doncs, reprendríem la sessió de la comissió.

En aquet cas, tenim la presència de Rosa Vidal, exdirectora general de la corporació de Radiotelevisió Valenciana.

En primer lloc, volíem donar-li les gràcies, en nom de tota la comissió, per la seua compareixença.

Disposarà vosté de vint minuts.
I, després, serà el torn dels grups parlamentaris, per tal de poder fer-li preguntes, comentaris, etcètera.

Té la paraula.

Compareixença de la senyora Rosa Vidal Monferrer, exdirectora general de la corporació RTVV

La senyora Vidal Monferrer:

Gracias.

Buenas tardes.

Pues, por un lado, les doy las gracias por considerar que podía ser de interés escuchar lo que yo pudiera señalar, pese al breve tiempo en el que estuve ejerciendo estas funciones o este trabajo.

Yo, la verdad es que he seguido un poco el proceso que están llevando, a través de la prensa, fundamentalmente.
Y, a través de la prensa, pues, lo que voy viendo y de lo que han ido aprobando también, que están en un momento de decisión de aprobación posterior de la nueva ley de la televisión valenciana y, por tanto, pues, que están escuchando distintas posiciones, con el fin de intentar, pues, sacar la ley…, yo me imagino que lo más consensuada posible en este momento.

Y, en esta línea, pues, lo que considero más interesante es contar un poco lo que, desde mi punto de vista, deben ser las bases de una televisión pública que, en el fondo, pues, fueron las bases de la televisión pública que intentamos realizar en esos siete meses y medio que duró de verdad la gestión.

Esos principios esenciales, desde mi punto de vista, siguiendo además lo que en ese momento marcaba la legislación, como no puede ser de otro momento -pero, con los que estoy bastante conforme con dicho modelo-, eran básicamente tres:

En primer lugar, el reforzamiento del servicio público, es decir, el servicio público Radiotelevisión Valenciana.
Desde mi punto de vista, este es un elemento fundamental para la vertebración de la Comunidad Valenciana.

En ese momento, la ley lo que trató es de crear una radiotelevisión valenciana.
Y creo que lo que debe ser es entendida como un auténtico servicio público para todos los valencianos, donde, además, cupieran todos los valencianos, cualquiera; es decir, todos los valencianos tenían que tener cabida en esa ley.

Desde mi punto de vista, la lengua valenciana es el elemento fundamental que, junto a la vertebración, da verdadero sentido a una televisión pública.
Es decir, si en algún sitio tiene verdadero sentido y verdadera esencia una televisión pública autonómica, desde mi punto de vista, es, sin ningún lugar a dudas, allí donde hay una lengua propia en esa comunidad, como es nuestro caso, junto al elemento vertebrador.

Este servicio público, de los valencianos y para los valencianos, solo puede lograrse a través de una verdadera independencia de dicha entidad respecto al titular del capital de dicha entidad, es decir respecto al Consell que, al final, es el dueño de la misma.
Esa entidad independiente significa distintas cosas a las que después haré una referencia, porque considero que es una base fundamental de la televisión pública.

Debe ser independiente.
Independiente es una palabra siempre discutida.
¿Independiente de quién?
Pues, independiente, desde mi punto de vista, del Consell.
No independiente de los valencianos; no independiente, por tanto, de estas Cortes, es decir, de las Cortes Valencianas, es decir que son, realmente, pues, la esencia donde están representados los representantes, a su vez, de todos los ciudadanos.

El segundo punto fundamental, entiendo que esa televisión debe tener una gestión económicamente sostenible, debe ser austera y debe ser eficiente.
Para ello, considero -y esto es un elemento que lo utilizan ya muchas de las televisiones públicas- que hay que separar claramente dos tipos de actividades dentro de lo que es el servicio público de una televisión autonómica, que es el sistema de financiación.

Desde mi punto de vista, el sistema que contemplaba la anterior ley es un sistema muy adecuado, donde se distingue, perfectamente, entre la financiación pública con cargo a los presupuestos de La Generalitat, a través de la figura del contrato programa que da estabilidad y que asegura, por tanto, una financiación básica de esa televisión durante un determinado período de tiempo; y, por otro lado, un sistema de financiación puramente privado, pues, a través de la publicidad, a través de los patrocinios y a través, por tanto, de los mecanismos que se utilizan en otras televisiones.

En segundo lugar, que tenga el establecimiento de una organización y una estructura suficiente y adecuada para realizar su contenido.
Es decir, considero que es esencial que tenga una estructura suficiente, pero también adecuada.
Es decir, no es necesario un sobredimensionamiento de este tipo de entidades.
Además, creo que los ciudadanos -y en esto me incluyo como ciudadana- no estamos como para permitir que se sobredimensione este tipo de entidades.

Y, en tercer lugar, la implantación de una gestión basada en criterios de transparencia empresarial.
Es decir, cuando hablamos de transparencia empresarial estamos hablando, pues, de una palabra que es muy manida actualmente, que es la transparencia pública.
Pues, desde la perspectiva pública, se habla de transparencia; desde la empresa privada, se habla de cumplimiento normativo, se habla de (inintel·ligible) … Al final…, es decir, estamos hablando de una gestión absolutamente ordenada, una gestión adecuada y una responsabilidad por parte de quienes gestionan; eso es fundamental.

Y, en tercer lugar, una gestión democrática, una gestión plural y una gestión independiente del Consell, pese a ser La Generalitat la titular de la misma.

Esta gestión, desde mi punto de vista, solo a través de la independencia podrá garantizar realmente la pluralidad, la transparencia y el acceso de todos los grupos sociales, no solo los grupos políticos -los dos, los grupos políticos y los grupos sociales-, a este servicio público.
Es decir, creo que uno de los grandes beneficios de una televisión pública es el acceso de los grupos sociales.

Y recuerdo, en este punto, que uno de los temas que realmente más trabajo nos llevó fue, por un lado, la redacción del contrato programa…, nos llevó bastante trabajo.
La propuesta que hicimos desde la dirección general, pues, llevó trabajo.
Pero más trabajo llevó el consenso que esa propuesta del contrato programa tuvo en el consejo de administración, es decir, cuando allí discutimos la propuesta y estuvimos párrafo a párrafo revisándola.
Y la verdad es que esa propuesta llevaba dos puntos fundamentales:

Cuando hablamos del contrato programa parece que estamos hablando siempre de presupuesto público.
Efectivamente, estamos hablando de qué parte del presupuesto público una administración pública, como es La Generalitat, cuyos recursos son limitados -como son todos-, decide destinar a este servicio público.
Y eso es una elección.
Es decir, qué importe del presupuesto público se va a destinar.

Pero, además de eso, que es muy importante, que es garantizar la sostenibilidad económica de esa entidad, hay una segunda parte, que es garantizar también la rentabilidad social de este servicio público.

La finalidad de radiotelevisión valenciana, desde mi humilde punto de vista, solo se puede fundamentar en rentabilidad económica, pero en rentabilidad social.
Esa rentabilidad social…, dedicamos un apartado bastante importante, dedicamos por lo menos tres horas, entendería yo, que del consejo de administración, tres horas, ¿eh?
, tres horas de personas que habían estudiado ese documento previamente y que traían propuestas, para ponernos de acuerdo y para ponernos de acuerdo en cuál iba a ser la rentabilidad social de esa televisión.
Y redactamos toda una parte del contrato programa dedicada al acceso a Radiotelevisión Valenciana de distintos grupos sociales.
Es decir, entendíamos que ese debía ser uno de los puntos fundamentales de esa nueva Radiotelevisión Valenciana.

Y yo no quiero dejar de destacar lo que, para mí, es la base de todo esto que he señalado.
Es decir, si no hay una independencia de esta televisión pública, desde mi punto de vista, difícilmente se va a conseguir que la gestión sea democrática, que la gestión sea plural, que la gestión sea sostenible.
Es decir, desde mi punto de vista, si no hay independencia, va a ser difícil poder sostener todo esto.
O la práctica…, no la televisión únicamente, sino muchísimas empresas en España -no solo en esta comunidad; en España-, pues, hemos tenido un resultado que no es el más adecuado, desde el punto de vista de gestión empresarial.
Y, por eso, creo que es fundamental asegurar esa independencia de la televisión.

¿Qué significa independencia de una televisión pública?
En primer lugar, desde mi punto de vista, significa que las decisiones empresariales deben tomarse de forma independiente por la empresa, es decir, sin un control gubernamental; y me estoy refiriendo a las decisiones empresariales, es decir, a las decisiones de RPT, del análogo a la RPT en una empresa pública, exactamente de la promoción de estas personas dentro de la empresa pública, de las condiciones laborales… Estamos en una empresa y, por tanto, es un tema de gestión empresarial, no de gestión política ni de gestión gubernamental.

En segundo lugar, desde mi punto de vista, significa que la empresa no debe tener dependencia orgánica, funcional ni material de la administración titular, sino dependencia del parlamento, es decir, dependencia de las Cortes Valencianas, que, al final, es en estas Cortes donde estamos representados todos los valencianos.

En tercer lugar, que los responsables de esa empresa, evidentemente, responderán por una gestión empresarial por la vía ordinaria de la legislación adecuada.
Pero responderán y deben responder ante los ciudadanos en este parlamento, es decir en las Cortes Valencianas.

Y, por último, que al responsable máximo de esa empresa entiendo que lo debe nombrar, y a su vez lo debe cesar, es decir, lo debe separar, las Cortes Valencianas, es decir el parlamento autonómico.

Desde mi punto de vista, todo eso significa independencia en una televisión pública.

Hablar de independencia no significa, por otro lado, que la empresa pueda hacer lo que quiera, no significa que no deba rendir cuentas.
Al contrario, debe rendir y bastantes cuentas, y más aun siendo una empresa pública.

Debe rendir cuentas ante su socio único.
Evidentemente, es la administración de la que es titular.
Y se tendrá que someter al control, a la fiscalización de la intervención de La Generalitat; de la Sindicatura de Cuentas; si es necesario, del Tribunal de Cuentas, en su caso.
Es decir, por supuesto ante la administración titular y máximo financiador.

En segundo lugar, ante las Cortes, antes estas Cortes Valencianas, que es quien nombra y cesa o quien, desde mi punto de vista, debería nombrar y cesar a los consejeros y a la dirección general.
Creo que eso es fundamental, esa independencia de la dirección general respecto al Consell.

Y, por supuesto, debe rendir cuentas ante la Sindicatura de Cuentas, en nuestro caso, es decir, ante el órgano autonómico encargado del control de las cuentas públicas.

En segundo lugar, tampoco significa que la empresa pueda actuar libremente como considere.
Esto no es una empresa privada donde las decisiones las toman los dueños de la empresa, representados en una junta general.
No es eso.
Esto es una empresa pública en la que se deben tomar, desde mi punto de vista, decisiones de gestión empresarial, las que son de gestión empresarial, pero con absoluto respeto a una legalidad y a un servicio público; es decir, a la legalidad que nos marca que aquí lo que se está prestando es un servicio público y, como tal servicio público, está al servicio… Yo cuando digo siempre la palabra Â«se trata de un servicio públicoÂ», siempre la utilizo como corresponde.
Es decir… Â«¿Qué va a hacer usted?
Â», me decían cuando se me propuso.
Digo, ¿que qué voy a hacer yo?
, pues, prestar un servicio, es decir, estar al servicio público, que es lo que hacemos, pues, los funcionarios públicos y el personal al servicio de la administración.
Y esos servicios públicos están sometidos, como marca la Constitución española, como marca el Estatuto de autonomía y como marca la legislación, a la normativa legal aplicable.

Es decir, que no se trata de ser independiente y hacer lo que quieren quienes en ese momento estén gestionando.
No es así.
Hay unos principios básicos que deberán estar contenidos en esa normativa.
Por eso, es fundamental que en esa normativa, que es la ley que actualmente, pues, están ustedes pensando…, es decir, qué ley realmente van a aprobar.
Pues, desde mi punto de vista, que sea una ley desde el consenso, que sea una ley, además, muy… Creo que esta labor que se está haciendo aquí es muy muy positiva, en el sentido de que están escuchando, me da la sensación, muy distintos puntos de vista, lo cual es muy importante para poder llegar a una conclusión.
Y, además, para poder aprobar una ley que signifique, al final, que una televisión pública sea respetada por todos los ciudadanos.

Desde mi punto de vista, uno de los problemas o una de las cuestiones que más difícil nos resultó en ese período de tiempo fue cambiar la cultura, cambiar la forma de actuar.
Es decir, había una ley que alguna de las cuestiones que he dicho lo recogía.
Es decir, la ley ya recogía que había una dependencia directamente del parlamento valenciano y de las Cortes.
Y decía, expresamente, que Radiotelevisión Valenciana no recibirá instrucciones de La Generalitat.
Desde mi punto de vista, eso, pues, estaba en la ley, pero realmente requiere mucha cultura general, cultura de empresa, cultura de creérnoslo muchísimas personas -y creo que básicamente nos lo creemos, nos lo tenemos que creer todos.

¿Qué significa, al final, por tanto, la independencia en una televisión pública?
Desde mi punto de vista, significa cuatro principios básicos:

Independencia gubernamental.
Por el contrario, dependencia de Les Corts, del parlamento.

En segundo lugar, gestión eficiente, con cumplimiento estricto de las directrices marco que prevea la ley del servicio público de Radiotelevisión Valenciana que estas Cortes Valencianas decidan aprobar.
Y, por tanto, quién ahí se ponga para dirigir, para presidir esa entidad, deberá respetar estrictamente el mandato que le haya dado este parlamento.

Y por eso, creo que es tan importante que esa ley se consensúe y que sea el resultado de lo que todos los valencianos aquí representados queramos, no lo que le guste al que en cada momento sea director general, presidente de La Generalitat o de quien dependa en cada momento esa televisión.

Y el contrato programa.
Creo que la figura del contrato programa sí la deberían tener en consideración, porque es un buen acierto.
Y la verdad es que las televisiones que lo tienen, e incluso otros servicios públicos que utilizan la figura del contrato programa, suele resultar bastante positivo al tener un período de tiempo bastante largo.

En tercer lugar, la transparencia.
Otro de los principios básicos para que realmente un servicio público pueda salir adelante, y esto no es propio de la televisión solo, es la transparencia por encima de todo, y el control.
No habrá una verdadera corporación pública de servicios audiovisuales, de medios audiovisuales, si no tenemos alguno de estos principios básicos, desde mi humilde punto de vista.

Y con ello ya, pues, me someto a las cuestiones que ustedes quieran.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Comencem ara el torn, per tant, dels grups parlamentaris.

En primer lloc, correspon el torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Té la paraula l'il·lustre diputat i síndic Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Moltes gràcies.

Buenas tardes, señora Vidal.
Agradecerle que esté aquí.

Bueno, usted fue responsable de Radiotelevisión Valenciana, fue directora de Radiotelevisión Valenciana unos meses convulsos.

Yo quiero hacerle varias preguntas.
En primer lugar, si usted cree que el cierre de Radiotelevisión Valenciana, el cierre abrupto de Radiotelevisión Valenciana se podía haber evitado.

En segundo lugar, cuál es su percepción personal sobre cuáles fueron los auténticos motivos de aquel cierre lamentable, que además fue un episodio, en fin, que yo creo que nos avergonzó a todos por la proyección que tuvo en el mundo.

Cree usted que… tiene usted… -ya me imagino que si tiene usted alguna impresión o algún indicio lo hubiera puesto en conocimiento de la justicia-, pero ¿cree usted que sin la existencia del caso Gürtel, se hubiera llegado a una decisión como la del cierre de Radiotelevisión Valenciana?

Me gustaría….
Ha dicho usted una cosa que me ha parecido interesante, porque usted hablaba de no solo el director general, sino incluso los… -me ha parecido entender- sino que incluso los consejeros pudieran ser elegidos por las Cortes.
Y, bueno, me parece interesante que desarrolle usted esa idea.
Porque lo del director general estamos de acuerdo, lo de los consejeros no lo había pensado y tal vez me gustaría que desarrollara usted esa idea.

Me parece importante también que nos…, como el tiempo que usted estuvo, se habrá formado una idea de cuál debe ser el criterio ideal para el nombramiento de cargos directivos, más allá del director general, pero incluso también de cargos intermedios.
Si debería haber también un mecanismo de control para la regulación del ejercicio de la dirección o qué criterios de valoración profesional se deberían tener en los nombramientos.

También su opinión sobre el funcionamiento del comité de redacción, el que hubo, y cómo debería ser, en su opinión, el que deba crearse.
Cómo debería establecerse la relación, la comunicación entre esa estructura del comité de redacción y la dirección.

Y luego también me parece importante que haga…, en fin, no le pido que haga una valoración genérica, pero sí que… Usted sabe que la Ley 12/2015, la ley que aprobamos para la recuperación del servicio, se hablaba de la posibilidad de arbitrar mecanismos que reconozcan la experiencia y el acceso de los extrabajadores de radiotelevisión que accedieron por oposición a una… a la nueva… a la futura radiotelevisión valenciana.

Me gustaría saber qué opinión tiene usted de cómo se podría llevar a término esta situación, cómo se podría gestionar esa recuperación de la experiencia acumulada para aquellos trabajadores que accedieron por un sistema que garantizase la publicidad, y el mérito y la capacidad.

Y también cómo debería arbitrarse la incorporación de nuevo personal, no solo si se puede establecer vinculado a la nueva plataforma multimedia en la que queremos que se convierta la futura radiotelevisión, sino con carácter general.
Si se pueden arbitrar mecanismos que garanticen la recuperación de la experiencia acumulada y, por otra parte también, de una nueva cultura, de unos nuevos jóvenes que salen de las universidades.
Cómo sería compatible ambas cosas.
Si cree usted que puede apuntar algo al respecto.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Moltiel.

És el torn ara del Grup Parlamentari Ciudadanos.
Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Antoni Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Gracias, presidente.

Bienvenida.

Lo primero disculpas, porque creo que me he cruzado con usted ahí fuera y no la he saludado.
Lo segundo, enhorabuena por su reciente nombramiento dentro de su empresa.

Y ya, bueno, puestos en el asunto, usted nos dice aquí que, según usted, la radiotelevisión valenciana tendría que ser independiente, tendría que ser austera, eficiente, estructura suficiente pero adecuada, gestión basada en transparencia, gestión democrática plural… Se la compro ya.

Creo que los siete meses que estuvo usted al frente de Radiotelevisión Valenciana son un pequeño conato de lo que queremos que sea la nueva radiotelevisión valenciana.
Por lo tanto, estoy encantado de tenerla aquí y que nos cuente todo lo que usted pueda.

Le voy a hacer unas preguntas.
Sobre los órganos de control que garanticen la independencia y la pluralidad, ¿qué órganos cree usted que son necesarios e imprescindibles?
, porque hay algunos proyectos publicados que hablan de crear muchos órganos.
Nosotros, el grupo parlamentario, somos partidarios de una estructura más clara, más limpia y sin tantos órganos de control.
Me gustaría saber cuántos son o cree usted que son imprescindibles.

Ha dado unas pinceladas sobre el consejo de administración.
¿Cree usted que deberían ser profesionales de la gestión o responsables políticos el consejo de administración?
Lo digo…, pregunto por el consejo de administración, porque los consejos de administración que ha habido hasta ahora, realmente creo que han valido para poco.
No me voy a poner a criticar exactamente o muy en profundidad qué han hecho o que han dejado de hacer los consejos de administración.
Pero, ¿ve usted viable, por ejemplo, una estructura, una entidad que no necesite consejo de administración?
¿Cree que sería posible y legal una estructura sin consejo de administración?

Y, por último, usted como -ya que la tenemos aquí-, como jurista también, me gustaría preguntarle cómo cree usted que se podría solucionar el problema laboral que tenemos ahora mismo, que creo que es el primer problema que tenemos que solucionar.
¿Cree que el camino que se ha escogido de crear un ente nuevo es el correcto?
¿Cree que no supondrá una continuidad de empresa y que los extrabajadores acabarán denunciado ese camino que se ha escogido?
¿Qué opciones cree que podrían existir además de la que se ha escogido?

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

És el torn ara del Grup Parlamentari Compromís.
Té la paraula la il·lustre diputada Mònica Álvaro.

La senyora Álvaro Cerezo:

Moltes gràcies.

Benvinguda.

L'1 d'octubre de 2012 fou l'última volta que vosté va seure en esta cambra.
I aleshores, vosté no volia parlar del passat, ni tan sols d'un ERO, al qual després havia d'enfrontar-se quant fóra nomenada com a directora general.
Avui, amb un intent de construir, des de Compromís li demanem que responga a diversos qüestions del passat, perquè ací ens trobem reunits per a evitar que certes coses es puguen repetir, per a evitar tornar a caure en els errors i per a construir.
I per això, la seua presència avui de veres que ens resulta per al nostre grup de molta utilitat.
I li ho volíem agrair.

Tot i que vosté en aquella compareixença va insistir que no es devia al Consell i no va voler fer menció explícita a la persona que li havia oferit el càrrec, malgrat que li ho preguntàrem amb insistència des del meu grup, en entrevistes posteriors sí que ha deixat entreveure que l'oferiment fou directament fet per una persona amb la qual vosté havia mantingut contactes a raó de la seua feina a Castelló.
Persona que després, tal i com va aparéixer en els mitjans de comunicació, la va responsabilitzar del tancament de Radiotelevisió Valenciana i va comunicar als mitjans de comunicació abans que a vosté mateixa el tancament de la Radiotelevisió Valenciana.

En novembre de 2013, vosté demanava en un mitjà de comunicació que Â«ya era hora de que los políticos asumieran responsabilidadesÂ».
I ara li agafe la paraula.
¿Quines creu vosté, si en queden, de responsabilitats, que s'haurien d'assumir?

En entrevistes posteriors, vosté va adjudicar-se també, i ací també ho ha fet, l'autoria d'haver redactat el contracte programa de Radiotelevisió Valenciana.
I jo li pregunte: ¿en què va fallar o què es podria fer per millorar aquest contracte programa i fer-lo realment una eina útil?
Com redactaria ara un nou contracte programa amb els punts dels quals ha parlat avui, que ha fet vosté tanta insistència i que nosaltres perfectament compartim, com és ara la independència.

I tornant a la seua compareixença del 2012, aleshores es va comprometre a moltes coses, entre elles, promoure la difusió i el coneixement de les produccions valencianes, impulsar el desenrotllament del sector audiovisual valencià, la dinamització econòmica i social, la creació d'ocupació, a fomentar una producció d'audiovisual valencià.
I al final de la seua gestió, hi havien 1.
700 hores d'externalització i una divisió per lots i franges horàries.

¿Creu vosté fermament que eixe era el millor model per a afavorir l'audiovisual valencià en aquell moment?
¿Es va plantejar, tal i com li demanàvem des de Compromís, un conveni amb el sector audiovisual valencià, i com ja tenien altres radiotelevisions autonòmiques?

M'agradaria també saber si vosté estiguera d'acord, quin seria el seu model a aplicar en un consell de l'audiovisual autonòmic, sobretot amb el que vosté ha remarcat hui i que ja li dic que estem completament d'acord, que és la independència.

I, per últim, vostés també va qualificar la sentència de l'ERO dels treballadors com a molt dura.
I tal com li han sol·licitat els nostres companys anteriors, m'agradaria saber, ens agradaria saber quina seria la seua forma de procedir actualment com a jurista davant del problema que ens trobem.

I moltíssimes gràcies avui per estar ací.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Álvaro.

És el torn ara del Grup Parlamentari Socialista.
Per a la seua intervenció, té la paraula la il·lustre diputada senyora Rosa Peris.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, presidenta.

Señora Rosa Vidal, bienvenida a esta comisión.

Quiero además mostrarle el agradecimiento por estar aquí.
No sé si es lo que más le apetecía, pero también es cierto que si queremos cambiar las cosas, hay que empezar.
Y difícilmente podemos hablar de pluralidad si no la ejercitamos.
Yo me acordaba de aquella frase preciosa de Clara Campoamor, cuando decía que Â«la democracia se alcanza ejercitándolaÂ».
Pues la pluralidad también.

Y, por lo tanto, nos parecía importante escuchar su voz, porque estuvo al frente, como han dicho muchos de los compañeros, de una etapa compleja, difícil, seguramente inolvidable para usted, pero especialmente para los valencianos y valencianas y para todas las personas afectadas, sin duda.

Pero consideramos que ahora que tenemos la responsabilidad de trabajar en este proyecto, de volver a recuperar en la Comunidad Valenciana un servicio público, un servicio de comunicación público, nos parecería interesante escuchar su opinión, como última directora, y también de aquellas cosas que usted considerara que pudieran ser relevantes.

Mire, señora Rosa Vidal, la palabra independencia es probablemente la que más ha nombrado usted en su comparecencia, y no sé cuántas cosas.
Y permítame que comparta simplemente una reflexión personal.
Si estas eran sus convicciones, si estas eran sus opiniones, me resulta difícil entender cómo aceptó el cargo de directora general viniendo del Partido Popular, porque en los últimos veinte años la gestión de la Radiotelevisión Valenciana podría haber sido cualquier cosa, pero, desde luego, independiente, independiente no había sido.

Voy a plantearle algunas preguntas, algunas otras ya las han hecho.
Pero hace una semana estuvo aquí el director general de la televisión gallega y él decía que no hay países sin sistema de comunicación propio.
Yo le pregunto si usted mantiene y comparte esta visión de la necesidad de un servicio público, que es fundamental y es insustituible.

Le preguntábamos y le planteábamos también si la radiotelevisión pública es un dinamizador autonómico de primera y, por lo tanto, de máxima necesidad para tener esa televisión de proximidad, y un elemento garante de nuestra lengua, como manera de difusión de la lengua.

Mire, sin duda, la radiotelevisión puede ser y debe ser un motor de la industria audiovisual.
Aquí, de la televisión galega y de la antigua Canal 9 hemos hablado de cuál era la producción que se externalizaba.
Los datos de Canal 9 no son buenos.
En definitiva, están al final de todos ellos.
Por eso yo le planteo ahora cuál considera que debería ser el sistema mejor para fomentar, de verdad, el sector audiovisual en la Comunidad Valenciana, teniendo en cuenta su realidad y es que las empresas del sector audiovisual valenciano, pequeñas, algunas medianas, requieren probablemente de un sistema no tan grande, pero que permita poner en valor su creatividad.

Y, por último, sobre el tema de gobernanza.
Dicen muchos expertos que las televisiones autonómicas tienen dos problemas que la colocan en la diana, que es su politización partidista o su gobernamentalización y su endeudamiento.
Nosotros también compartimos el objetivo de buscar la independencia y la transparencia.
Necesitamos ese contrato programa, necesitamos los mecanismos de control, necesitamos que el nuevo director general o directora general del servicio de la radiotelevisión valenciana sea elegido por el parlamento.
¿Por qué no lo exigió usted, señora Rosa Vidal, ser elegida por mayoría cualificada por el parlamento?

Y, por último, en el tema del endeudamiento, por supuesto, estamos de acuerdo que hace falta el equilibrio presupuestario si no queremos cargarnos…

Solo me queda una última pregunta.
¿Usted considera que es posible en la Comunidad Valenciana volver a tener un sistema de comunicación pública?

Gracias.

El senyor president:

Gràcies.

És el torn ara del Grup Parlamentari Popular.
Té la paraula l'il·lustre diputat Rubén Ibáñez.

El senyor Ibáñez Bordonau:

Muchas gracias, señor presidente.

Buenas tardes, señora Vidal.

Yo creo que, si no estoy equivocado, usted ha venido aquí a comparecer dentro del plan de trabajo que ha aprobado estas Cortes para la elaboración de la futura ley.
Yo en la futura ley no he visto, ni en ese plan de trabajo, que entre las personas que vienen aquí a comparecer estén determinadas cuestiones a las que aquí se ha hecho referencia sobre su opinión, sobre cuestiones del pasado, sino más bien sobre el futuro.
Y sobre el futuro yo quiero ahondar, porque es al final lo que nos interesa, qué es lo que podemos construir, no qué es lo que podemos destruir, evidentemente.

Aquí se han puesto sobre la mesa algunas consideraciones que me va a permitir que bajo mi modestísimo punto de vista me sorprende, además de determinadas personas que me han antecedido.
Aquí se ha hablado que no se había caído en que los consejeros podían ser nombrados por las Cortes, que podría ser una buena medida.
Oiga, es que eso ya estaba en la Ley 3/2012, yo no sé qué ley habrán leído o qué es lo que habrán mirado.
Pero, bueno, que determinadas personas digan esto es cuanto menos sorprendente.
Los consejeros ya se elegían por las Cortes y el director general se elegía por las Cortes, porque es que la ley lo recoge, es que era lo que decía la Ley 3/2012, la ley que había.
Incluso el contrato programa, al que usted ha hecho referencia, que está en el artículo 4 de la ley, también venía recogido.

Yo de su intervención creo que usted ha asentado unas nuevas bases con algunas modificaciones, que creo que son oportunas, de la ley existente, la Ley 3/2012.
Fíjese que hasta unas palabras que yo creo que usted ha repetido en varias ocasiones, como rentabilidad social, venía ya en el preámbulo de esa misma ley, es decir, el término rentabilidad social ya venía.
Usted ha hablado de rentabilidad social, ha hablado del contrato programa, ha hablado de esa independencia y esa dependencia del consejo de este parlamento.
Todos esos aspectos ya venían en la Ley 3/2012, todos.

Por lo tanto, yo creo que donde deberíamos ahondar es en qué medios debe tener esa nueva televisión, teniendo claro que debe ser una televisión sostenible, austera y eficiente, como usted ha señalado, en lo que estamos totalmente de acuerdo.

Pero yo creo que aquí el caballo de batalla durante mucho tiempo ha sido el del personal.
Hoy hemos podido oír cómo se hablaba de que el personal podría rondar las seiscientas personas, no dista mucho de la última vez que usted estuvo a cargo, creo que eran quinientas ochenta y algo las personas que había por aquel entonces.

Por lo tanto, a mí me gustaría saber, dentro de esa eficiencia, qué parte va directamente dirigida al personal, es decir, con qué personal cree usted que es factible una televisión.

Tirando de hemerotecas, usted ha señalado antes que estuvo breve tiempo.
Pero hay que ponerle en valor algo.
En el breve tiempo que estuvo, usted dio unos resultados positivos, usted dio un superávit.
La televisión por más que los gritos fueran abundantes en cuanto a la desgraciada limitación de personal, porque no podía ser de otra forma, y es triste para el personal, obviamente, pero es cierto que hoy todo el mundo cae en la cuenta de que el personal tiene que ser infinitivamente menor que el que era.
Y usted dio una rentabilidad en aquel momento.

Es cierto que había que cambiar y que hay que cambiar determinadas cuestiones.
Y ahí va la clave.
¿Qué modificaciones, dado que todas las intervenciones dan por sentado, aunque lo desconocían, que la Ley 3/2012 recoge lo que aquí hoy se ha hablado, qué modificaciones haría usted de aquella ley, tomándola como base, para mejorar todavía más la futura ley de radiotelevisión?

Y sobre todo y muy importante, el personal.
¿Cuál sería para usted el número óptimo para poder trabajar dentro de esa eficiencia que usted pretende?
Y también la selección del mismo.
Porque aquí, me va a permitir, depende del momento unos hablan de los ex y otros hablan de futuros universitarios, depende del foro en el que se esté.
¿Puede haber una mezcla?
¿Debería respetarse el valor, el trabajo, la experiencia que ya tienen los extrabajadores y por lo tanto debería de primarse esa prioridad sobre ellos?
¿Cuál es su punto de vista?
Porque yo creo que, al final, es eso.

Y, por último, y acabo ya, señor presidente.
¿Cree usted que esa nueva televisión, dentro de ese contrato programa debería fijarse un techo de gasto infranqueable, es decir, no puede haber nuevas modificaciones presupuestarias sobre un techo de gasto ya fijado?
Es decir, ¿debería ser esa una norma que debería hacerse constar también en la ley?

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ibáñez.

Es el torn ara per a la compareixent Rosa Vidal per a contestar a les qüestions dels grups parlamentaris, comunicant-li des de la presidència que hi haurà flexibilitat en el temps.

La senyora Vidal Monferrer:

Muchas gracias.

Con carácter previo a entrar a contestar a la mayoría de las cuestiones que se me han planteado, sí quería señalar que, evidentemente, yo ni en el tiempo que tengo aquí, ni en lo que procede, yo puedo dar la solución a un tema que tiene muchísimas aristas, que además es muy complejo jurídicamente, es decir, muy complejo humanamente y muy complejo en la gestión; es decir, es muy complejo todo el tema de la resolución actual de los distintos conflictos jurídicos, de personal y todo lo que previamente ha ocurrido.

Por tanto, es que a esa cuestión ni siquiera me voy a referir, porque sería, además, incluso una soberbia por mi parte que en dos minutos yo pretendiera dar aquí una solución a un problema complejo que requiere de una solución compleja, consensuada y pactada.

Por tanto, esto no es una solución de que llega una persona, que es jurista, y da su fórmula mágica, porque esto no se resuelve con varitas mágicas, se resuelve de otras maneras y requiere, además, un tema extenso y largo.

Yo parto de la base de que a mí se me ha invitado aquí a venir a hablar en el marco de la reflexión y de una nueva ley.
Y, por tanto, de aportaciones referentes a una nueva ley, a una nueva legislación, que es lo que se está hablando.

En segundo lugar, podemos hablar de gestión, podemos hablar de gestión también grosso modo, porque hablar de gestión al final, y tengo experiencia en eso, es estar todos los días en los problemas concretos y en la resolución de los problemas concretos.
Eso es gestionar todos los días, no es otra cosa.

A partir de ahí, entrando a las cuestiones que se me han planteado, por parte de don Antonio Montiel me ha preguntado Â«si usted cree que el cierre se podía haber evitadoÂ».
Yo no estaba en la posición de quienes tomaron esa decisión, pero si los motivos son los que estaban en la ley por la que ese acordó ese cierre, evidentemente sí que creo que se podría haber evitado, completamente.

En segundo lugar, Â«cuáles fueron los verdaderos motivosÂ».
Lo desconozco completamente.
Yo sé los motivos que constaban en una norma, que fue aprobada y que allí se dijo que eran motivos de naturaleza económica.
A mí me da la sensación de que una institución pública contemplada en el Estatuto de autonomía de la Comunidad Valenciana no es ni sitio, ni lugar, la exposición de motivos de una norma dictada con carácter urgente, rápido y en un ratito cargársela por la vía rápida.
No me parece ni la forma, ni el lugar adecuado.
¿Cuáles son los verdaderos motivos?
Yo creo que todos podemos tener idea de que son muchos los que llevaron a esa situación, seguro, y que no es uno, seguro que son muchísimos.
Y de nuevo creo que sería una soberbia por mi parte decir cuáles son los que tuvieron otras personas, que no fui yo.

En cuanto a los consejeros sí, le puedo decir que, sí, que mi propuesta es esa, pero es que ahí es lo que estaba en la ley.
Es decir, ya en la ley que en ese momento estaba aprobada…, -y yo ahí sí que tengo que hacer un matiz, en relación también con lo que me ha preguntado la señora Peris-.
A mí cuando se me invita o se me ofrece esta posibilidad yo no tengo ninguna necesidad de hacerlo, pero sí que me parece un gran reto y me parece, además, el reto, es decir, me parece el reto en esta comunidad, porque hay varios casus belli y uno realmente es la televisión valenciana.
Entonces, me parecía un gran reto ponernos a hacer eso con un equipo, con un equipo de personas.

¿Y aun así yo qué hago, dónde voy?
A una nueva ley, yo me leo la ley.
Yo soy abogada del estado.
Les puedo decir que el artículo de la Constitución donde dice que las administraciones públicas actúan con sometimiento expreso a la ley y al resto de ordenamiento jurídico, es decir, el artículo 103 de la Constitución lo llevo en vena, lo canté muchísimas veces y me lo sé, el 103 y el artículo 3 de la Ley 30/1992.
Entonces, yo, automáticamente, para mí actuar en el servicio público es cumplimiento absoluto de la ley y el resto del ordenamiento jurídico.
Y el resto de cosas podrán decir, Â«fue usted una ingenua, fuiste…Â» Y otras cosas.
Pues, a lo mejor lo fui o a lo mejor no lo fui, a lo mejor jugué a eso, a ser una ingenua.
No lo sé.

Pero lo cierto es que yo cumplí la ley y eso es lo que decía la ley.
Yo me leí la ley y la ley decía, mire, señora, ustedes los eligen, son independientes del Consell, se eligen por un período de tiempo distinto del que se elige el gobierno valenciano…, eso es una muestra también de independencia, que yo eso creo que debería seguir recogiéndose en la nueva normativa.
Y no solo el director general, es decir, a los consejeros.
Y los consejeros siempre se han elegido por el parlamento, es decir, eso siempre ha sido así.

En todas las leyes tradicionales que hay en España, tanto en televisión autonómica como estatal ha habido, siempre se han elegido.
Ahí las novedades son siempre si el director general también debe elegirse por las Cortes o si el director general debe ser un director general más del gobierno y, por tanto, elegirse por el propio gobierno al margen, mejor dicho, por ese consejo de administración ya designado por las Cortes.

Esta ley daba un paso más que ya seguía lo establecido además por la ley estatal cuando crea la corporación española, cuando crea Radiotelevisión Española, que ya fue concretamente además, con el gobierno el señor Rodríguez Zapatero, el que estableció esa medida y que posteriormente aquí se copió en la ley de 2012.

¿Yo qué hice?
Leerme la ley.
La ley me pareció que era un modelo en el que yo era capaz de sentirme cómoda, porque estábamos ante una televisión independiente, una televisión que decía que era plural, que tenía que garantizar la rentabilidad económica y la rentabilidad social, la que tanta importancia le doy.
Porque para la rentabilidad económica solo para eso están las televisiones privadas, es decir, pero para la rentabilidad social ahí es donde tiene que estar el servicio público.

Y con ello le contesto a usted también, señora Peris, cuando me pregunta si creo que debe existir un sistema de comunicación público.
Lo creo, lo creo.
Yo soy muy partidaria de un modelo de comunicación pública, creo que ahí es donde está la esencia de un sistema democrático.
Pero para eso debe ser gestionada como corresponde.
Porque una televisión privada nunca va a poder tener la independencia que como ciudadanos le podemos pedir a una televisión pública.
A una televisión pública le debemos pedir independencia absoluta.

Y lo que en una televisión privada puede estar sujeto a unos controles económicos, a unos controles de línea editorial, que para algo alguien gestiona y se deja su dinero y alguien decide poner en riesgo su dinero en una televisión privada, pues en una televisión pública todo lo contrario.
En una televisión pública debemos tener acceso todos los grupos y todos los ciudadanos.
Por tanto, creo que es básico en un sistema democrático contar con este tipo de entidades.

Y ya lo he dicho anteriormente.
En una comunidad que cuenta con lengua propia, no tengo ninguna duda que debe tener televisión valenciana.

En cuanto a cómo se deben nombrar cargos directivos, cargos intermedios.
Está todo regulado en la normativa.
Y en esto yo no me separaría un ápice del estatuto de la función pública.
El estatuto de la función pública lo dice muy claro, es decir, los cargos directivos, y solo son cargos directivos, y lo reitero, cargos directivos no son segundos mandos, terceros, ni cuartos.
Cargos directivos son aquellas personas que rinden cuentas ante el órgano de administración, que es únicamente el consejo de administración.
Quien rinda cuentas ante un consejo de administración es cargo directivo.
Y solo esos podemos no ir a un sistema de concurso público.
Así lo dice el estatuto de la función pública, exige una acreditación de mérito y capacidad.

Y, de hecho, en esa ley de 2012 había un trámite de idoneidad previa, que había establecido ya la televisión española, es decir, ya lo había establecido en la legislación anterior, la que estableció el señor Rodríguez Zapatero, es decir, la misma se copió en la ley de 2012.
Y a mí me parecía un trámite además muy adecuado para una televisión que tenía que responder ante las Cortes.

En cuanto a los temas del comité de redacción no lo viví, es decir, yo en Radiotelevisión Valenciana no teníamos comité de redacción y les aseguro que no llegué a ese nivel de detalle, ni de gestión en siete meses como para llegar a ver qué hacíamos en un ámbito donde había que planteárselo.
Evidentemente había que planteárselo.
Y no tengo una opinión a fecha de hoy.

Por otro lado, creo que me han preguntado si el consejo de administración creo que debería estar formado por profesionales de la gestión en representación política, creo que me lo ha preguntado usted, señor Subiela.
Yo creo que el consejo de administración, tal y como estaba regulado en la ley de 2012 estaba muy bien regulado, es decir, personas con profesionalidad, pero elegidas por las Cortes.
A partir de ahí, libertad, es decir, que estas Cortes decidan quién tienen que ser esas personas que representen en el consejo de administración.

Para mí no tiene que haber ni una representación de partidos políticos, y eso no es lo que se quiere.
Creo que tienen que estar representados los distintos grupos políticos, sociales, personas que se considere que pueden aportar.
Pero esas personas, que son el consejo de administración, no son quienes están gestionando el día a día.
Eso es otra cosa.

Ahí sí que creo que en la gestión y en la dirección general deben de haber personas expertas en gestión profesional.
El consejo de administración, evidentemente, es el órgano encargado de la gestión, pero no del día a día.
Y ahí creo que también debe de haber una parte, evidentemente, de cumplimiento de la ley, de personas de representación realmente, de representación social y política.
Y lo pongo al mismo nivel.

Sin consejo de administración no conozco ninguna empresa que realmente se pueda gestionar, ni pública, ni privada si no tiene un órgano de administración.
Le pueden llamar consejo, le pueden llamar órgano colegiado, llámele como quiera, pero al final tiene que haber un órgano.
Y dejar todo en manos de una persona me parece una responsabilidad no adecuada, es decir, al final, las gestiones, y además en la administración pública, deben ser colegiadas.
¿Es legal?
Perfectamente legal sería, puede haber un director general, pero a mí no me gustan los sistemas tan presidencialistas.

¿Ente nuevo?
Me preguntaban si ente nuevo o no ente.
La verdad es que ahí y solo en un minuto, es decir, sí que les diría que ante la complejidad que sí llegó a alcanzarla, es decir, la complejidad jurídica de las diversas leyes que aquí se han ido aprobando, los recursos que en este momento creo que siguen en marcha, creo, no lo sé, pero creo que siguen en marcha una serie de recursos… El recurso que está interpuesto contra el expediente de regulación de empleo final, es decir, toda la complejidad con las distintas leyes que aquí se ha vivido y la situación de ese ente, de esa Radiotelevisión Valenciana con la deuda que en ese momento asume y a su vez la asume La Generalitat, creo que todo eso lleva a que una solución más rápida y más fácil sea la creación de una nueva entidad.
Eso creo que es lo más, si me lo preguntaran a mí diría que creo que es lo más adecuado.

En cuanto a cuestiones, señora representante de Compromís, respecto a cuestiones anteriores, la verdad es que no creo que este sea el lugar para pronunciarme sobre esto.
Hoy yo no ocupo ningún cargo público, me dedico al sector privado y a mi vida privada.
Por lo tanto, yo creo que aquí yo no tengo por qué hablar de nada de todo esto… (Remors) No, no, no, perdone.
A mí me han invitado, a Rosa Vidal, creo que por haber sido directora general, evidentemente, pero yo soy hoy una profesional, no hoy, hace más de dos años y medio que yo soy una profesional que me dedico a otras cosas.
Yo ya hablé de todo lo que tuve que hablar en su momento.
Y está todo recogido, creo que di cuentas en todos los sitios que debía de dar.

¿Cómo mejoraría el contrato programa?
La verdad es que, supongo, que hoy, viendo la fecha de hoy, tendrá muchas cosas que mejorar, pero muchísimas cosas que mejorar.
Y sobre todo lo que sí que tiene es que no se ha llevado a la práctica.
Por lo tanto, no es mejorar es que hay que empezar a vivir, hay que empezar a aplicar y hay que empezar a gestionar.

Y, por último, me estaban diciendo, me planteaban si creía que había países sin sistema de comunicación pública.
Desde mi punto de vista, en un sistema democrático es absolutamente esencial contar con un sistema de comunicación pública y así lo he señalado.

En cuanto a esa televisión dinamizadora autonómica de proximidad como garante de la lengua, lo he dicho en mi intervención inicial, no tengo ninguna duda que debe ser así.
Y que debe ser, pero a su vez debe ser una televisión de proximidad.
Para eso creo que necesitamos los valencianos una televisión valenciana, no para otras cosas, es decir para eso, para tener una televisión de proximidad.

Dinamizador.
Pues creo que es básico y eso lo pueden decir, la verdad, supongo que personas que habrán pasado por aquí y habrán hablado del modelo, pero sobre todo sí vemos que ha ocurrido con la industria valenciana en los dos últimos años que lleva cerrada Radiotelevisión Valenciana.
Basta solo con tener en cuenta la realidad para saber que es un absoluto dinamizador.

No obstante, yo soy partidaria de un modelo incentivación.
Yo no soy partidaria de un modelo subvencionado, soy partidaria de incentivación.
Y creo que el sector público debe ayudar mucho a empezar, debe ayudar mucho a nacer, pero después la gestión, el desarrollo de las empresas hacen que vayan y que tengan que tener libertad y no estar completamente vinculadas a una cadena pública y vivir de una cadena pública.
Yo no creo en ese modelo de economía absolutamente subvencionado, creo que debe ser ese mix.

Sector valenciano, ya lo he dicho.

Y señalaba usted que los dos problemas que le veía a Radiotelevisión Valenciana básicamente eran el problema del endeudamiento y, por tanto, el equilibrio presupuestario.
Y el segundo, no lo recuerdo, no recuerdo cuál ha dicho.
¿Cuál ha dicho?
(Remors) Ah, su politización.
Pues, evidentemente, evidentemente, aún no me he referido bastante al tema, no le he llamado la politización, le he llamado la necesidad de la independencia, así creo y en eso he señalado bastantes medidas.

Y en cuanto al problema del endeudamiento, el endeudamiento hay que entenderlo como es.
El endeudamiento significa haber incumplido un principio que está recogido en España desde hace, pues desde la Constitución en el 134 y siguientes.
Es decir, que hace muchísimos años que todas las administraciones publicas deberían haber aplicado el principio de equilibrio presupuestario, que quiere decir que los ingresos no deben ser superiores a los gastos.
Y eso no lo dice ni la legislación actual, ni la reforma de hace cuatro años y medio cuando nos lo impuso Europa.
Eso lo decía ya la legislación anterior.

Por lo tanto, ante esa situación, creo que la no existencia de equilibrio presupuestario no es un problema de la televisión pública, es un problema de la administración en general que debe tener una solución general.

Creo, y lo uno con la pregunta que me ha hecho también un diputado del Partido Popular, si creo que debe haber un techo de gasto infranqueable, absolutamente.
¿Y una de las soluciones puede ser la que había en la ley de 2012?
Puede ser, puede ser.
Ahí se ponía que en el supuesto de incumplir el presupuesto del contrato programa en más o en menos, creo que era de un 3% del presupuesto anual, eso sería causa de cese automático del director general y de los miembros del consejo de administración.
Por supuesto, por supuesto creo que debe ser así.

Hubo un momento en España, yo no sé si lo recordarán, pero hace dos años y medio, donde se llegó a hablar de modificar el Código penal, de modificar el Código penal, porque todos los ciudadanos demandamos ya que no se superen los gastos públicos con respecto a los ingresos de que dispone esa entidad.

Yo sí que les digo que estuve siete meses y medio y, como han señalado, en siete meses y medio conseguimos que unas cuentas que tenían un déficit y tenían un déficit de 3.
200.
000 euros, y la cifra la recuerdo de memoria, 3.
200.
000 euros, pasamos en noviembre a tener beneficios.
Y eso se hizo con gestión empresarial normal y corriente, pero bien hecha.
Por lo tanto, creo que en esa línea hay que ir.

Y, por último, en cuanto a la creación de muchísimos órganos o no.
De verdad creo que no es un tema de creación de muchísimos órganos.
Ya hay muchísimos órganos creados en España.
Ha hablado de un montón de órganos ante los cuales se rinde cuentas.
Le recuerdo que la anterior ley y las anteriores establecían que se rendía cuentas ante las Cortes, ante la Sindicatura de Cuentas, ante el Consell Valencià de Cultura, ante los juzgados y tribunales.
¿Cuál es la realidad?
Que se ha incumplido un montón de normas y esas cuentas no se han rendido como correspondía.
¿Eso quiere decir que no existían esos controles?
Los controles existían, pero no se estaban aplicando.

Por tanto, yo en el fondo no pido creación de nuevas entidades, por lo menos al principio.
Porque cambiar estructuras y empresas tan, tan grandes, como son las administraciones públicas, requiere muchísimo tiempo.
Y no por poner en una ley que vamos a aplicar esto o vamos a aplicar lo otro o vamos a crear cinco órganos de control mañana se va a crear una entidad que vaya a cambiar.
No.
Estas cosas, desde mi punto de vista, requieren un período de madurez e ir haciéndose poco a poco.
Por tanto, se puede empezar mínimamente con estos órganos de control, pero creyéndose, de verdad, que las cosas deben ser así, creyéndose lo que dice la norma.

Y con ello, seguro que me he dejado alguna cuestión y expresamente no he entrado en el tema de resolver el problema laboral, no porque lo quiero eludir sino porque creo que es demasiado complejo para resolverlo aquí en dos minutos.

Gracias.
(Un diputat intervé amb el micròfon desconnectat)

Yo le cuento, yo le cuento, que en realidad he contestado a la pregunta que me hacía también el señor Montiel cuando me preguntaba cuál era modelo para contratar.
¿El modelo?
Es que está en la ley, es decir, la ley de función pública del estatuto público, donde se regula personal laboral, personal funcionario, funcionario interino y personal eventual.
Y está muy clarito.
Con aplicar lo que allí dice, ese es el modelo.
Es decir, forma de entrar en el sector público: mérito y capacidad, oposición, concurso-oposición.
Esos son los principios básicos, aplicando los principios básicos que dice la norma y haciéndolo bien no tendríamos por qué estar haciéndolo mal, se tendrían que hacer las cosas bien.

Y ahora ya lo otro.
¿Cuántas personas debería tener?
Yo les puedo contar mi experiencia.
Es decir, yo me encontré con una situación en la que la televisión la pasamos a gestionar con, si no me equivoco eran quinientas setenta personas de las cuales habían relevos y parciales unos cuarenta o cincuenta.
Por tanto, en el fondo, la estábamos gestionando con personal a tiempo completo, la estábamos gestionando, creo recordar, con cuatrocientas noventa personas aproximadamente.
Creo que se podía gestionar de sobra.

También es verdad que es muy difícil pasar de una empresa de mil seiscientos trabajadores a una empresa de cuatrocientos ochenta trabajadores y pretender que se siga haciendo lo mismo, que se siga trabajando todos los días, que no cierren un día y que se siga haciendo, no igual, porque no queríamos que se hiciera igual, queríamos que se hiciera mil veces mejor.

Por tanto, como queríamos que se hiciera mil veces mejor para que se dignificara el servicio público, porque si tengo que decir que cuando dije de aceptar esto a mí me daba vergüenza, a mí me daba vergüenza, entonces había que dignificar, y creo que a muchos, esa televisión.
Eso es muy difícil, es decir, en gestión es muy difícil pasar de esa barbaridad de rebaja de personal.
Y lo hicimos.
Y la verdad es que lo hicimos.

En ese sentido, los números… Tengo aquí unas horas… Mantuvimos ¿Cómo lo hicimos?
Pues con unas cuatrocientas ochenta personas, evidentemente los equipos mucho más reducidos, hay que empezar a hablar de transversalidad del personal, tuvimos que hacer una modificación del convenio colectivo.
Tengo que ahí dar las gracias absolutamente al comité de empresa que lo entendió y se hizo una comunicación con el comité de empresa y se hizo un cambio en el horario que, evidentemente, como en todas las empresas públicas y privadas, esas cosas generan unos ciertos temores, unas ciertas preocupaciones, pero se pactó, se habló todo y se pactó.
Y, en ese sentido, se pudo empezar a trabajar de otra manera similar a cómo se hace en una televisión privada o en una radio más privada, que se utilizan mecanismos de gestión.

Sí que quiero decirlo que con esas cuatrocientas ochenta personas evidentemente no se podía hacer una programación completa de dos canales de televisión.
En ese momento había dos canales de televisión, Canal 9 y Punt 2.
Punt 2 lo suprimimos y pasamos al 24 Hores, que era el que funcionaba como Punt 2, suprimimos la programación, no la emisión.
Les recuerdo que siempre se mantuvo en marcha la emisión, nunca quisimos perder esa posibilidad de volverla a recuperar, la verdad.

En ese sentido, con ese número de personas, hacíamos 1.
900 horas al año, y eso lo empezamos a hacer el 1 de septiembre, 1.
900 horas al año manteniendo toda la línea de informativos y de deportes con personal propio, con personal de la casa.
Mantener todo lo que es la proximidad de los informativos y los deportes con personal de la casa que cubrían 1.
900 horas, es decir, desde las siete de la mañana hasta las nueve de la mañana.
El informativo de mediodía, el informativo nocturno y todos los programas que colgaban de informativos y deportes, que eran bastantes.

Esas 1.
900 horas, y lo reitero porque es importante para que vean el presupuesto público, las 1.
900 horas más esa serie de programas al margen, Societat Anònima, Confidencial, La taula esportiva, programas que cuelgan de ahí, se hacían todos y estaban todos programados con personal propio de la casa.

Por otro lado, hicimos un concurso público, no era obligatorio, no lo era, pero quisimos romper una lanza por la transparencia y por el concurso público.
Y con doce millones de euros de presupuesto público, con una rebaja además que se hizo en la licitación, se hacían 1.
400 horas de programas, es decir, 1.
400 horas de contenido, no programas informativos y deportes, sino de contenido, doce millones de euros, dieciocho programas a cómputo de horas, es decir, a cómputo de horas de programación.
No pagábamos por los programas, pagábamos por las horas de programación con la obligatoriedad de cumplir con una serie de programas.
Tengan en cuenta esas horas para saber luego lo que cuesta una plantilla.
Al final la plantilla estaba haciendo, iba a hacer, a partir del 1 de septiembre, que no llegamos a hacerlo todo, 1.
900 horas, es decir, mucho más de lo que se iba a hacer con los programas externos.

¿Y una ratio que me parece adecuada?
La ratio que pusimos en el contrato programa, que trajo lo suyo, era una ratio entre personal con respecto al presupuesto público, gastos de personal en una empresa así, pues, en realidad, y les digo, pusimos una ratio si no me equivoco, no lo tengo aquí, pero pusimos una ratio del entorno, creo recordar, del 35% aproximadamente, que los gastos de personal no superasen el 35% del presupuesto.
Es una ratio que, hablando con economistas, hablando sobre todo con el equipo económico, todo el mundo lo veíamos bastante adecuado y se estaba cumpliendo.
Con ese presupuesto del entorno de setenta millones de euros, con la plantilla de quinientos trabajadores aproximadamente, se cumplía perfectamente ese ratio, es decir, que es viable.

Y con ello ya finalizo.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Vidal, per les seues aportacions, que esperem que puguen ser moltes d'elles d'utilitat.

Passaríem ara a l'última compareixença, la del senyor Andrés Boix, professor de Dret Administratiu de la Universitat de València.
(Pausa)

Senyories, no hem fet descans, els pregaria poder continuar.

Doncs, bé, com estava dient, és un plaer també per a la Comissió de Radiotelevisió Valenciana i Espai Audiovisual poder comptar amb un expert en Dret Administratiu.
Per tant, sense més preàmbuls, done la paraula al professor Boix.

Compareixença del senyor Andrés Boix Palop, professor titular de Dret Administratiu de la Universitat de València

El senyor Boix Palop:

Amb la vènia del president de la comissió, moltes gràcies.

En primer lloc, bona vesprada a tots i gràcies per estar ací, també als qui esteu perquè teniu interès en sentir el que anem a dir, a més dels diputats.
I gràcies a la comissió i als dos grups parlamentaris que han proposat que vinga a contar-vos algunes idees.

Molt ràpidament, perquè no n'hi ha molt de temps, us parle un poc de la raó per la qual puc contar-vos algunes coses.
I és, bàsicament, perquè jo des de fa anys m'he encarregat de la docència a la Universitat de València sobre dret de la informació i amb eixa dinàmica, amb els professors que fan també (inintel·ligible) .
.
.
de la informació a les diferents llicenciatures que hi ha a la universitat, hem anat fent coses i a poc a poc s'ha generat una dinàmica de creació d'un grup d'investigació.
I fa uns anys, abans del tancament de Radiotelevisió Valenciana, a 2011, decidírem tractar de demanar això.
En la universitat, quan s'ha assolit una certa massa crítica, se creen estructures més o menys estables demanant finançament a l'estat, una cosa que són projectes d'investigació competitius, projectes de recerca competitius.
I ens en van donar un, que jo crec que a l'estat espanyol és el primer que hi ha hagut, sobre qüestions de regulació d'un model audiovisual des d'una perspectiva jurídica en les últimes dos dècades.

I, a partir d'ahí, nosaltres teníem una programació de feina.
Bàsicament volíem dedicar-nos a estudiar les coses que pensàvem que eren importants en eixe moment, que eren dos: la regulació dels mercats privats a l'audiovisual, com es combinava l'activitat de regulació de les administracions públiques amb una dinàmica cada vegada més de mercat, en el marc audiovisual, i el futur dels mitjans públics, que ja veiem que estaven trontollant i que estaven patint dificultats d'adaptació al nou entorn econòmic.

Ens donaren el projecte d'investigació i després, poc després, va passar tot el que va passar amb radiotelevisió valenciana.
I encara que no era evidentment el que teníem previst, doncs, hem fet alguna cosa.
I des d'eixe moment hem estat treballant.
Per cert, una de les persones que era part del grup d'investigació, perquè ha fet durant molts anys recerca i docència a la Universitat de València, és José María Vidal, als qui tots conegueu, que ho sapigau que és company de la universitat i hem treballat moltes vegades junts.

Dit això, el que vaig a dir jo avui és el que pense jo, és a dir, no parle ni en nom del grup d'investigació, ni en nom de la universitat; parle a partir del que pense jo, com per altra banda és normal.

Dit això, una xicoteta introducció sobre el plantejament general que jo em faig.
I és a dir, jo vaig a tractar de contar-vos coses que pense que resulten útils, que us puguen resultar útils en la vostra feina i en la vostra tasca, perquè partisc de la base que moltes dades ja les teniu i que des de fora, des de la dinàmica de la universitat, que ens critiquen moltes vegades que estem ahí a la torre d'ivori, allunyats de la vida real, i vosaltres en canvi esteu ahí i heu de prendre decisions que siguen pragmàtiques i funcionals.

Bé, evidentment, afrontem les situacions des de plantejaments diferents.
Però jo crec que pot ser paga la pena que de vegades us plantegem idees, potser extravagants, ocurrències, que s'allunyen un poc del que és el marc estable, que s'allunyen un poc del que normalment se viu.

I nosaltres per això tenim l'avantatge que mirem un poquet a fora, que estem allunyats d'eixe pressions quotidianes, mirem molt el que se fa a altres països, mirem molt al que se fa a Europa.

A mi una de les coses que me fa gràcia, no sé si dir, que em crida l'atenció, és que en tot aquest debat que tenim al voltant de radiotelevisió valenciana -i a la comissió s'està veient.
Jo vaig estar ací també dimarts passat, perquè tenia interés en veure la dinàmica- s'està posant molt de model el que fan altres comunitats autònomes, el que fa Radiotelevisió Espanyola en l'època de Zapatero.
No sé.

Jo sincerament pense que això és com si en Aràbia Saudita estigueren tractant de veure com han de tractar les dones i posaren l'exemple de la legislació dels diferents països del Golf Pèrsic.
Espanya en matèria de televisió pública és l'equivalent a l'Aràbia Saudita en el tractament de les dones.
Hauríem de mirar referents comparats una mica més ambiciosos i no els tenim tant lluny, és a dir, és passar els Pirineus; tenim la Viquipèdia, que té servix per a mirar com funcionen les televisions públiques d'altres països europeus; tenim ara companyies aèries low cost, és a dir, que és barat anar-hi.

Jo, en compte de mirar.
.
.
, no sé, Canal Sur, Televisió Espanyola, la de Zapatero, Televisió d'Aragó i tal, jo miraria també un poquet més enllà.
I entenc que pot ser la dinàmica del dia a dia ho fa complicat, però nosaltres, des de la universitat, sí que ho podem fer.

I també, des d'eixa perspectiva, un poc això, obrir nous debats que fins ara no han eixit.
El primer dels quals és que en el debat crec que falta un poquet d'originalitat, de mirar cap a fora, (inintel·ligible) .
.
.
i també falta ambició.
Jo en el que estic veient de moment, en tot el debat que portem ja un any llarg al voltant de la televisió valenciana, és que en general la societat valenciana, i els partits polítics són representants i reflex d'eixe sentiment general, sembla que per a reobrir una televisió valenciana, que hauria de ser un motiu de festa, sembla que estem tots de funeral; que és molt complicat, és un desastre, és un drama, quin embolic.

Home!
, jo crec que hauríem de plantejar-nos això d'una manera més, no dic festiva, però sí ambiciosa.
Perquè estem parlant de fer una inversió que com a mínim estava parlant algú de huitanta milions d'euros, setanta milions d'euros, hi ha altres compareixents que estan parlant ja de cent cinquanta milions d'euros.
És a dir, per posar un exemple, huitanta milions d'euros, noranta milions d'euros, són universitats, a l'any, la despesa anual, universitats com la Jaume I de Castelló o la Miguel Hernández d'Elx.
O siga, imagineu el que és per a una societat tindre una universitat sencera nova, el que suposa d'alegria, d'il·lusió, d'importància per al teixit econòmic, per als ciutadans.
I ja cent cinquanta milions d'euros és la Universitat d'Alacant, o siga que ja és una universitat gran.

I ací estem de funeral i sense tractar de pensar bé com anem a gastar eixos diners.
Eixos diners, tanta quantitat de diners, com han de ser gastats perquè siguen importants per al teixit productiu valencià, per a la societat valenciana i per a tots els valencians.
És a dir, hem de tractar, ja dic, d'obrir un poc el camp i ser més ambiciosos i ser el més moderns i originals que siga possible.

I ahí vaig a parlar de tres coses essencialment.
Per què volem radiotelevisió valenciana?
I a partir d'ahí parlar un poc de l'evolució europea i què s'està fent per ahí, un poc del com i, sobretot, i és el tema estrela i crec que és el més important, perquè això ha sigut catastròfic a Espanya, ja dic, l'Aràbia Saudita de les televisions públiques, per què necessitem una radiotelevisió valenciana que siga sobre tot un instrument contramajoritari i independent.
Contramajoritari vol dir que siga un contrapés del poder polític.

Radiotelevisió valenciana, per què?
Deia en la compareixença que va fer dimarts passat Javier Marzal que la previsió exterior que te dóna el sector audiovisual és absolutament essencial per a un país, que si no al món actual estàs mort.
Estàs mort si eres una empresa, estàs mort si eres una universitat, estàs mort si eres una societat, i té tota la raó.

Aleshores, haurem de fer alguna cosa per a veure, amb eixa pretensió, on se situa un sector públic i redefinir la idea del sector públic.
No podem a l'any 2016 crear una televisió pública repetint els esquemes mentals del que és el servei públic audiovisual de 1980.
I estem en un debat en què encara estem ahí.
Estem en un moment en el qual eixa gestió pública anquilosada, burocratitzada, de quasi tots els ens públics, nosaltres sabem que existix.
.
.
Ve ací el director de la radiotelevisió galega, que va ser molt interessant el que va dir, però també el que se li va entendre, i bàsicament el que se li va entendre és una cosa així com Â«tant de bo jo poguera començar de zeroÂ», i no parar atenció a això.
No parar atenció al que està fent la BBC al Regne Unit; no parar atenció al que la gent que estudia estes coses al Regne Unit, a les universitats alemanyes, va vindre fa poc per ací a València gent com Des Freedman o com Damian Tambini, que són gent que ha estudiat moltíssim això i que conten els problemes actuals que té el model BBC, que no saben molt bé per on tirar per a revigoritzar la idea de servei públic en un context que és cada vegada més de mercat.
I els productes audiovisuals d'èxit cada vegada més són de mercat.

D'eixa identitat que projecten les societats en el món audiovisual, cada vegada més depén d'ens privats i no d'ens públics.
Què ha de fer ahí un ens públic?
Hem reflexionat sobre això?
I això estem parlant de la BBC, que encara té vora un terç de l'audiència, és a dir, d'un model d'èxit.
I ells ja són conscients que ho canvien o se'n van a pic.

I això, ho va explicar també Javier Marzal, passa per assumir això del transmèdia i els altres modalitats d'emissió.
Però això no és dir, ah!
, transmèdia, altres modalitats d'emissions.
Això ho has de repensar des de zero i has de tindre clar.
.
.
, i parlaven molts dels diputats dimarts passat dels seus xiquets preocupats pels continguts que veien a la televisió.
Â«És que els meus xiquets joves veuen talÂ», crec que ho deia el senyor Montiel.
I vosté deia Â«els meus adolescents encara pitjor, que veuen coses pitjorsÂ».
No només és el que veuen sinó com ho veuen.

Els xiquets ara i els adolescents com veuen la televisió?
Doncs, ahí anem.
Un model públic clàssic serà un model públic paulatinament invisible per a tota eixa gent.
I hem d'anar i tindre clar que una nova radiotelevisió valenciana no ha de ser una televisió que faça una programació sinó que ha de ser una mena de plataforma pública per a difondre producció audiovisual, de molta qualitat i molt ambiciosa, pública i privada de tota la societat valenciana i treballar a partir d'ahí.

I treballar a partir d'ahí canviant el xip, canviant el xip també respecte de les relacions amb el sector privat.
Compte que la desaparició provisional de radiotelevisió valenciana ha donat peu a una situació interessant, com a mínim.
I és que les televisions privades autonòmiques i locals valencianes, que eren roïníssimes, de sobte fan coses; de sobte Mediterráneo Televisión està fent coses, Levante Televisió està fent coses.
Hi ha una xarxa de televisions locals que s'han posat d'acord per a fer i produir notícies en comú i tenen una xarxa cooperativa incipient.
Estan fent coses.
Compte!
, analitzem això i veiem com ho fent perquè la nova corporació pública no es carregue tot això sinó que, al contrari, servisca per a dinamitzar-lo.

Noves relacions amb el sector productor privat, que no pot ser -ho deia fa una estona Rosa Vidal-, no pot ser que siga un monstre que done cosetes de manera discrecional, per no dir arbitrària, a unes productores que s'acostumen a viure d'això i viure del favor de torn de qui mana en televisió valenciana.
Això ¡no pot ser!
, no pot ser.

Hem de tindre una plataforma de difusió que siga ambiciosa cap a dins, que tinga molta ambició interior, molta més de la que ha tingut mai, que per una vegada complisca amb un mandat constitucional que diu que els mitjans públics i tots els mitjans públics han de donar veu a tots els actors socials i polítics representatius i aconseguir, per dir-ho d'una manera potser cursi, que tot el que és bonic i xulo i de qualitat que passe al País Valencià, a la Comunitat Valenciana, que tinga un reflex audiovisual puga aparéixer per la nova televisió dels valencians; tot el que facen col·lectius socials, tot el que facen televisions locals publiques, tot el que facen instituts quan estan fent pràctiques els xiquets, tot el que facen universitats, perquè n'hi ha moltes d'eixes coses que són molt interessants i que han de tindre un canal d'expressió, i la corporació pública hauria de fer un esforç grandíssim perquè tot això tinguera una difusió, que n'hi ha xiquets per ahí que estan fent youtubes que tenen milers de visites i que són vistos per moltíssima gent.

L'altre dia em passava una antiga estudiant, justament de Periodisme de la Universitat de València, que té un canal You Tube sobre un programa de llibres de mitja hora, parlant de llibres, cada setmana, ¡i ho veu moltíssima gent!

Doncs, a eixes coses ha de parar atenció la televisió i estar pendent.

I ha de ser ambiciós també cap a l'exterior, perquè si tu vols donar una imatge audiovisual del país, en primer lloc, has d'estar atent a tot el que passe al país i crear una estructura que servisca per a difondre tot el que passa al país, tot el que és guai del país que aparega ahí, però també has de tindre clar que si això es queda al país no servix de res.
Si tu no fas un model audiovisual ambiciós cap a fora, això és com si no servira de res.
L'alqueria blanca, molt bé, molt bonic, ho feien els valencians, a ma casa doncs a la meua dona li encantaven totes estes coses, però es veia a Tarragona com a molt.

¿Això servix per a eixa difusió de la identitat valenciana?
¡Està molt guai!
¡Ha d'estar!
Però hem de fer més coses, i ahí hem de tindre clar que mirem al que es fa fora.

Tenim una llengua, tots tenim clar que la radiotelevisió valenciana hauria, haurà de ser en valencià.
¡Mirem el que es fa fora!
Mirem experiències que porten vint-i-cinc anys funcionant, i ací encara no ens hem adonat, com per exemple la de la 3 Sat dels països de llengua alemanya que tenen un canal específic, que és la 3 Sat, on ¿què fan?
, posen el millor de la seua programació, les millors pel·lícules, les millors sèries, per a veure-ho entre tots.

Que la reciprocitat està molt bé i és molt important, però ¿encara estem en el debat de la reciprocitat dels anys huitanta?
¡Ara que tenim internet!
¡Ara que tenim de tot!
¿Encara estem en el debat de la reciprocitat?
Anem a superar eixe debat i a dir: reciprocitat, molt bé.
Però, a més, la televisió valenciana, ¿no hauria de començar a ser valenta i a dir, Â«jo he de treballar amb els catalans, amb els mallorquinsÂ», i a fer coses liderades de vegades per uns, liderades de vegades per altres per a fer productes de moltíssima qualitat que puguen aspirar, no tots podran aspirar però alguns puguen aspirar a eixir a Europa?

No debades, quan vegem la televisió, nosaltres vegem productes audiovisuals alemanys -supose que us passarà com a mi-, que en les televisions espanyoles ara vegem pel·lícules alemanyes a dojo (veus), ¡a dojo!
¿Per què és?
¿És per casualitat?
No és per casualitat, és perquè tenen un model pensat per a difondre els seus productes, per a crear productes més o menys competitius i per a difondre'ls amb una vocació externa perquè han sabut teixir aliances i coordinar-se.

Jo veig més pel·lícules sobre Hamburg o sobre Munic a la televisió espanyola que sobre València o Castelló, fetes a València o Castelló.
Jo conec més quasi, no només Times Square i les places de Nova York sinó les places d'Hamburg i de Munic que les del País Valencià.
Perquè eixa identitat pròpia per a exportar-la o eres ambiciós o no servix de res.
I això ho hauríem de tindre molt, molt, molt clar i deixar-nos de localismes absurds.

Segona idea, radiotelevisió valenciana, ¿com?
Ahí vaig a parlar -ja dic- molt poc perquè -crec-, per exemple, en matèria d'organització interna de gestió, quin sentit té que jo diga coses quan, per exemple, Rosa Vidal us ha estat contant una experiència molt recent i jo crec que.
.
.
de la qual se pot aprendre molt.
Però sí marcar dos coses que, a més, tenen relació amb l'última cosa que estava dient.

La primera, n'hi ha una tendència generalitzada en aquesta comissió -ho han dit alguns compareixents i ho han dit també molts dels diputats que pregunteu i teniu eixa preocupació- sobre com protegir les empreses valencianes.
¡No s'ha de protegir les empreses valencianes!
Les empreses valencianes han de fer productes de qualitat, i si no són capaces, una empresa que està ací a València, de fer millor que una empresa de fora un producte relacionat amb el teixit productiu valencià, amb el que és la societat valenciana, en llengua.
.
.
, en valencià, millor que un de fora, sincerament, ¡que tanque la paradeta ja!
, ¿no?
És que jo ho veig claríssimament; és com si me digueren, Â«a la universitat, per a contractar a un professor que faça classe en valencià, els que sigueu nascuts a València heu de tindre prioritatsÂ».
Jo diria, ¡home!
, mira, si arriba un tio que fa millor la classe de dret i parla millor valencià i ha nascut a Glasgow que jo, jo és que ¡directament me retire!
, ¿no?
¡No vullc la protecció!
No cal la protecció, és que me retiraria.

Aleshores, les empreses valencianes haurien d'assumir que és bo per a elles assumir que han de competir fent un producte bo.
Jo no vullc en eixa televisió nova porqueries valencianes.
Vullc coses bones que parlen del País Valencià i servisquen per a això, ¡ja està!
, i que estiguen fetes en valencià amb temes d'ací.

I estic convençut, perquè estic convençut, que pràcticament totes eixes coses estaran fetes per valencians perquè tenen la capacitat, tenen els mitjans, tenen la professionalitat i són d'ací i ho faran millor, i estic absolutament convençut que no n'hi ha cap problema en eixe sentit.

Ara bé, si la gran preocupació és eixa -que ha eixit moltes vegades-, no patiu, jo sóc professor de Dret Administratiu -ací n'hi ha també més juristes en la comissió-, no patiu, jo us done la solució.
No n'hi ha cap problema, la llei de contractes espanyola és una basura que permet fer el que em dóna la gana i no n'hi ha cap problema en contractar només valencians.
¡No passa res!
Està previst a la llei.
Els contractes que són de creació artística i tal i no sé què, no tal.

Però és que, a més, si ets una empresa pública, ni tan sols has d'aplicar la llei de contractes per a estes coses.
¡No passa res!
¿O televisió espanyola fa concursos i en eixos concursos ha de donar el mateix tractament als estrangers, als alemanys i als francesos?
¡No!
, ¡són tots espanyols!
Quan fas El ministerio del tiempo, ¿has fet un concurs?
¡No!
Doncs, ¡ací igual!
És a dir, per això no patiu.

Ara bé, és dolent, és dolent, els ho ha dit Rosa Vidal abans, us ha dit Rosa Vidal, Â«no, si nosaltres férem un concurs però no feia falta, però pensàvem que era bo fer un concursÂ».
Doncs és que no fa falta, té raó, o siga, que no teniu eixe problema.

Però, ¡home!
, jo sí que us demanaria que en eixa nova televisió per a fer la gestió tractàreu de fer concursos, objectivitzar i tractar de fer les coses obligant la gent a competir i a demostrar que són millors, no perquè siguen d'ací.

Segona qüestió, molt ràpida sobre això, les famoses xifres, ¿no?
, per habitant i la famosa taxa capitativa per ciutadà i estes coses.
Bé.

Jo, primera cosa, per a donar consells des de la universitat, no vaig a tractar de donar-ne molts sinó coses que si us servixen bé i, si no, tal, però sincerament, informes de Deloitte, Price Waterhouse i tal, per favor, ¡no!
O siga, a colp de clic, us n'aneu a la pàgina d'Eurostat, ¿no?
, que té desagregades les estadístiques de despesa pública per habitant en diversos serveis i un dels serveis és Serveis Audiovisuals i Mitjans Públics de Comunicació.
I ahí teniu el que està gastant cada estat de la Unió Europea en PIB per capita respecte dels seus mitjans públics.
Per cert, Espanya gasta prou, en contra del que ens diuen habitualment en estos informes extravagants que, per exemple, computen la despesa de les televisions regionals de la resta de països europeus com ara França o Itàlia que no en tenen, una cosa que jo no sé d'on la computen, i diuen Â«França i Itàlia tenen una mitjana de despesa en televisió regional de tants euros per habitantsÂ», ¡si no en tenen!
I ací, a Espanya, no se computa mai Televisió Espanyola.

És a dir, Â«nosaltres farem una radiotelevisió valenciana de trenta euros per habitant, menys que la mitjana europeaÂ».
¡Ah!
, ¿però que ací no paguem Televisió Espanyola?
Perquè Televisió Espanyola són altres vint-i-cinc o trenta euros per habitant que hauríem de sumar per a veure si estem per dalt o per baix.
És a dir, consell: un tractament de les xifres curós.
¡Ja està!

I segona qüestió, compte amb el finançament, ¿eh?
N'hi ha coses a la Unió Europea sobre finançament de mitjans públics que s'han de tindre en compte perquè estem en un entorn, ¿no?
, on el model de servei públic o és servei públic clarament o cada vegada més la Unió Europea està restringint el que t'accepta que pagues amb diners públics, i has de definir molt clarament què és servei públic perquè anem a un context.
.
.
I què us vaig a dir jo amb el TTIP -que, a més, crec que n'hi ha una majoria de la cambra ací que està a favor-, però el TTIP, ¡mireu!
, bé, no se pot mirar perquè de moment és secret però, quan se puga, mireu el que diu sobre els serveis audiovisuals i els productes culturals.

És a dir, anem a un model de mercat, i en eixe model de mercat el finançament públic se pot dedicar a una sèrie de coses i de tal.
¡Compte amb això!
I compte amb models com la taxa, ¿no?
, la fernsehen gebühren alemanya, o la licensing anglesa, que nosaltres tenim un model molt millor que ells, el finançament per impostos és molt millor que el d'ells per una sèrie de raons sobre convergència, i ells ara tenen un problema que és que abans pagaves per aparell i ara per aparell no se pot pagar perquè tots tenim mòbil, tots tenim tablet, tots…

¿Què fem amb això?
Aleshores, els alemanys ¡ho han canviat!
, i han dit, Â«ara, cada casa, casa llar, una mateixa quantitatÂ», i els anglesos ho volen canviar a un sistema pressupostari.
El sistema pressupostari és molt millor, entre altres coses perquè és redistributiu.

Per últim -que ja veig que vaig fatal de temps-, radiotelevisió valenciana ha de ser un instrument per a complir bé aquesta funció, a més de tot això, ¿no?
, tot això és el sector empresarial, per a què servix, la difusió, tal; però, a més de tot això, des d'una perspectiva política radiotelevisió valenciana ha de ser un instrument de control al poder, contramajoritari i independent.
¡Clar!
, ací tu dius que una televisió pública autonòmica ha de ser un instrument de control al poder i, no sé, no s'ha rist ningú però no sé per què, perquè és per a riure's.
No, doncs el que s'ha de tractar de fer.

A Espanya pensem que això és impossible perquè venim d'una tradició audiovisual i una mente franquista.
Estem acostumats que les televisions són del poder, són del govern, són de qui mana.
Les televisions -i les televisions públiques- no han de ser del poder, no han de ser del govern, han de ser de la gent.
I ho lamente per l'eslògan populista però han de ser televisions de la gent, perquè una televisió pública és una televisió dels ciutadans.
I això no és impossible de fer, el que passa és que a Espanya venim d'eixa evolució franquista.

¿I què pensem?
No, en eixa evolució franquista, i perquè no eixim fora a veure el que se fa fora, hem pensat que garantir la independència passava per, Â«no, doncs, mira, ara en compte de nomenar el govern que nomenen Les Corts, però que nomenen amb tres òrgans de control indirectament arbitrats que entre ells es controlen i els polítics en compte de majoria absoluta, majoria de tres quints, i ta, ta, ta, ta, i amb això estem i portem vint anys, i som l'Aràbia Saudita de les televisions públiques.

Canviem el xip, canviem el xip mirant simplement cap a fora, és a dir, eixe model està passat, no servix, ho hem acreditat.
Però és que, a més, és un model pràcticament únic a Espanya, eixe model va assolir el seu zenit en la famosa reforma del comité de savis de Zapatero de Televisió Espanyola, i encara eixa Televisió Espanyola era molt, molt, molt, molt decebedora.
Hem d'anar més enllà d'ahí.

¿N'hi ha possibilitats?
¡Clar que sí!
Mirem com la BBC nomena el director general, ¡que no és tan complicat!
, és fer un concurs com es fa en una empresa privada però assumint que açò és una empresa pública per a determinar una sèrie de perfils professionals i a partir d'ahí amb transparència fer una elecció que siga controlada.

¡Mirem què se fa a Alemanya!
Es va comentar també ahir -ho va comentar el representant de Compromís- que el Bundesverfassungsgericht, el tribunal federal alemany, en 2014 va declarar inconstitucional la llei sobre com se gestionava el segon canal de la televisió pública alemanya, la ZDF, la Zweites Deutsches Fernsehen, va declarar que era inconstitucional perquè en el consell d'administració un 44% dels membres del consell d'administració, és a dir, menys de la meitat, un 44%, eren nomenats per partits polítics, i el tribunal constitucional alemany va dir, Â«però, ¿què esteu fent?
Â».
Això equival a controlar-la políticament, això és inconstitucional perquè els polítics no han de controlar la televisió.
I va dir, Â«o és menys d'un 30% o, la llei, inconstitucionalÂ».

És a dir, és una cosa normal que passa per ahí fora.
¿És possible a Espanya?
¡Clar que és possible!

Vindrà a esta comissió, he vist que l'heu cridat i us felicite per això, Enrique Bustamante.
Enrique Bustamante va ser un dels membres del comité de savis de Zapatero, i és una persona que ell mateix, anys després ha dit, Â«no, és que, mire, és que això no servix, és que a Espanya això no servixÂ».
I ell ha fet una associació que es diu Teledetodos, que té una pàgina web superxula, i tenen quatre línies, ¡quatre línies!
sobre com organitzar una televisió pública per a garantir la independència superevidents i superxules, que és: no nomenen el consell d'administració els polítics; es nomena a partir de col·lectius professionals i tal.
I, a partir d'ahí, comencem a parlar.

¿Què podria fer-se?
Per posar un exemple, a partir de dir, anem a fer-ho contramajoritari, anem a fer que els partits polítics que estan clarament a l'oposició, el Partit Popular i Ciutadans; Podem està des de fora, ¿no?
, donant suport crític, dient, Â«d'esta televisió jo me fieÂ», ¿no?
, doncs, per exemple.
Però -ja dic-, sobre això se pot parlar.

Un consell de l'audiovisual, que és evident que ha d'estar, ¿no?
Eixe consell de l'audiovisual, ¿quin sentit té que estiga si no té competències?
En molts dels models que s'estan ací debatent n'hi ha un consell de l'audiovisual que no té competències, però no té competències que té el consell de l'audiovisual francés des de fa ¡vint anys!
, com donar les llicències, o que té el català des de fa deu anys.
¡Home!
, si teniu un consell de l'audiovisual, ¡que done les llicències privades!

Si tenim un consell de l'audiovisual, que estiga nomenat amb estos criteris que proposa Teledetodos o propis dels alemanys; és a dir, n'hi ha productors audiovisuals, doncs que ells trien una persona; n'hi ha periodistes i representants de periodistes i associacions de periodistes, que ells nomenen una persona.
Jo vinc d'una universitat, ja sabeu que els universitaris tenim el defecte de considerar que sempre la universitat, ¿no?
, però, bé, ¡vaja!
, les universitats que proposen una persona.
No, no sé si m'explique.
És a dir, els polítics, els partits polítics i les Corts Valencians que proposen també, però que no siguen una majoria, que no siguen una majoria perquè hem comprovat que el sistema no funciona.

Eixe consell de l'audiovisual, per exemple, que nomene el director general, que siga ell però a partir d'un concurs públic, que la gent es presente, que presente el currículum, que es veja, i si volem donar més pes a l'oposició i que eixe mecanisme contramajoritari funcione encara millor, que nomene el consell de l'audiovisual però que la proposta li la faça l'oposició; de tots els candidats, que l'oposició diga, Â«mire, este o estos tres són els millorsÂ».
I com el consell de l'audiovisual és independent, si ha de decidir que siga un que no siguen eixos doncs que se descare i que ho motive, i ho justifique.

I normalment així -vullc dir-, tots diem, Â«no, és que les normes no servixen de res, és que els espanyols passem de totÂ».
Això no és veritat, les normes servixen i molt.
I quan tu tens normes que generen una determinada dinàmica de comportament i incentiven un determinat comportament, doncs allunyar-se d'elles és molt complicat.
I si tu tens un tio que té un currículum clarament millor o tres tios que tenen un currículum clarament millor i l'oposició els identifica, i públicament els identifica.
Eixe consell de l'audiovisual independent, per a designar un altre que siga molt pitjor, sincerament, ho té molt complicat, ho té molt complicat.

I després, nomenes un consell d'administració, igual, com diu Teledetodos.
És a dir, (inintel·ligible) .
.
.
de fora.
Professionals, però nomenats per eixos col·lectius.
Això respecte dels òrgans de gestió.
Però després, tu tens a Les Corts un control extern, polític, clar que sí.
I funcionaria molt millor, perquè estaries controlant un altre òrgan.
Tens la comissió de control de radiotelevisió valenciana de Les Corts, controlant un altre òrgan que està funcionant externament.
Tens eixa comissió amb el contracte programa que és una eina, una arma molt bona per a determinar per on han d'anar les coses, perquè està pagant.
.
.
Estic acabant.

I per últim, els consells de redacció, totes estes coses que diem.
N'hi ha un consell de redacció, els treballadors.
.
.
Com que hi ha un consell de redacció que proposa, que suggerix?
El consell de redacció determina la política informativa.
Però que és això de: no, es que podrà proposar.
.
.
?
O els caps de les seccions informatives tindrà deu.
.
.
Com que tindrà deu?
Que ho determinen ells.
Que ho determinen ells.
Són treballadors públics, seleccionats perquè entenem que són els millors per a fer eixa tasca, i estan ahí perquè entenem que són els millors.
I eixa selecció objectiva dels millors els permet donar eixa llibertat perquè treballen ells, controlats per eixe consell d'administració que determina què s'ha de fer de manera independent, i per Les Corts des de fora.

I molta gent dirà: Â«Ah, però això és que hi ha una cosa pública que gestiona molts diners públics i que és molt important, que està controlada pels mateixos treballadors i per òrgans independents, en compte de pel poder polític.
Això no pot ser.
Â» Com que no pot ser?
Passa habitualment a Europa i vaig a dir una altra cosa: passa a Espanya, i no passa res.
O què són les universitats públiques?
Les universitats públiques són coses que fan millor o pitjor la seua funció, però que tots considerem que són importants, i per això estem disposats a donar cent milions d'euros a unes, a la Universitat de València més encara, més de dos-cents cada any, per fer una sèrie de funcions públiques.
I qui les gestiona?
Confiem en la gent.
Per què?

Perquè, tindran molts problemes les universitats públiques, però tenim clar que la millor manera per a garantir la independència d'eixes universitats respecte del poder polític, i ningú pot dir entre els problemes de les universitats públiques espanyoles, que un siga que són dependents del poder, en tindran molts altres, però eixe no el tenen.
Per què?
Perquè confiem que eixa gent que està seleccionada és la que ha de gestionar-se i la que ha de decidir com fa el seu treball.
Evidentment, no a la seua bola.
Evidentment, hi ha unes lleis aprovades pel parlament que els diuen què han de fer, com s'ha de fer, però la gestió la fan ells.
I no arriben les Corts Valencianes a dir-me a mi o al meu degà de la facultat que les classes s'han de donar d'una manera o una altra.

Doncs amb la tele hauria de ser el mateix.
Perquè les universitats tots tenim clar que són les universitats de la gent, dels valencians, i no del govern.
I la tele hauríem de fer un sistema institucional per a garantir el mateix, que fóra dels valencians, no del govern dels valencians.

Moltes gràcies.
I disculpa, que m'he passat.

El senyor president:

Molt bé.
Moltes gràcies, senyor Boix.

Abans de començar el torn dels grups parlamentaris, sí que volia dir-li, senyor Boix, que ha fet una distinció entre polítics i professors universitaris.
He de dir-li que alguns professors universitaris, de manera momentània ara exercim com a polítics, però també som professors universitaris.

El senyor Boix Palop:

No, no, no he fet eixa distinció.
Els polítics són de tot.
(Remors i rialles)

El senyor president:

Molt bé, començaríem el torn d'intervencions corresponents als grups parlamentaris, amb la intervenció del diputat i síndic del Grup Parlamentari Podemos-Podem, Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Bona vesprada, senyor Boix, Andrés.
Amb tu mai s'avorrix ningú.
Això està garantit.
Molt bé, moltes gràcies.

Jo crec que ha segut una glopada.
.
.
, en fi.
.
.
, un ventall d'energia i també d'idees per a canviar el xip.
Jo crec que algunes de les coses són prou interessants, que efectivament de tant en tant ens quedem ahí, molt apegats a allò administratiu, a allò normatiu.
Jo estava sentint-te i estava recordant que Adolfo Suárez va començar aixina.
Va ser director de radiotelevisió valenciana abans de ser ministre-secretari general del Moviment.
I després, un dels que va encapçalar la transició.
O siga, que alguna cosa del que dius té certesa històrica, té fonament històric.
I no parlarem d'altres exemples.

Però jo el que he vist també en el que planteges, que n'hi ha alguna qüestió que cal plantejar-se, perquè efectivament suposa un canvi cultural, que és allò de.
.
.
Quasi tu parlaves d'una llei d'autonomia de la televisió, com la llei d'autonomia universitària.
Encara que tu i jo també, i alguns més sabem que en la universitat també haurien de fer-s'ho mirar de tant en tant.
Però alguna de les qüestions de.
.
.
Clar, és cert que ens hem quedat a la millor curts quan parlem de televisions autonòmiques, mirem models comparats, mirem Televisió Espanyola.
Però clar, també és cert que nosaltres al final n'hi ha una.
.
.
És que venim de molt enrere.
No tenim una llei de l'audiovisual estatal, per exemple, que tal vegada crec que som l'únic país que no tenim una llei estatal de l'audiovisual.

Deuríem replantejar-nos també el model de concessió de les llicències de TDT, per exemple, i d'altres moltes, perquè al final el sistema té una tutela sobre l'espai radioelèctric, sobre l'espai públic radioelèctric, i la resta, i també sobre el que són les empreses privades que operen en el sector audiovisual.
I clar, sembla que precisament no tenim massa control sobre eixe tema, o fins i tot que el sector privat marca una mena com al sector.
.
.
No vull ficar l'exemple del sector elèctric, però em recorda prou l'oligopoli elèctric.
Ara tenim també una mena d'embrió d'oligopoli comunicatiu.

Sembla també que tenim un marge per a la il·legalitat, tant en ràdio com en televisió, etcètera, monstruós.
És a dir que no tindre lleis o tindre-les a la millor tampoc és determinant de la permissivitat en la qual s'ha mantingut el sector, on no es fan complir tampoc les mínimes condicions a l'hora d'operar.

Clar, l'autoritat del consell d'audiovisual, perquè jo crec que deu ser un organisme de control real també del sector privat, perquè si no estaríem fent.
.
.
Ja sé que la competència i la riquesa del conjunt del sector vindria d'una competència adequada, però és que tenim un sector públic molt disminuït, massa menut per a competir amb alguns grans operadors.
I per tant, m'agradaria continuar desenvolupant eixa idea.

I després n'hi ha una cosa: ja sé que la llei de contractació del sector públic és una llei fàcilment manejable, però també abans s'ha parlat de l'Estatut bàsic de l'empleat públic per a regular l'accés del personal a la radiotelevisió, i nosaltres en la Llei 12/2015 hem inclòs una disposició addicional segona que d'alguna manera parla de tindre en compte compromisos adquirits amb els treballadors de Radiotelevisió Valenciana.
I jo crec que també hem d'arbitrar un sistema que puga fer compatible eixos drets, eixos compromisos, amb la pura i simple remissió a l'Estatut bàsic de l'empleat públic.
M'agradaria saber la teua opinió.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

Seria ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
Té la paraula l'il·lustre diputat, el senyor Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Sí, bona vesprada, senyor Boix.

Mire, jo no el coneixia.
He llegit ací Â«Andrés Boix Palop, professor titular de Dret AdministratiuÂ», i he pensat, Â«uf, per acabar la vespradaÂ».
(Rialles) Però, mire, la veritat és que he de donar-li l'enhorabona per l'exposició.
Estic d'acord amb vosté que crec que falta ambició, molta ambició.
Crec que falta alegria.
Potser que per a això sí que n'hi ha una resposta.
Estem ací pel que jo crec que pot ser una tragèdia que va ser tancar Canal 9.
Estem ací amb uns problemes que no hem resolt encara, problemes personals dels treballadors.
Potser que encara ens falte molta alegria, encara que l'objecte siga per a tindre-la.

Però, mire, m'agradaria que s'ho prenguera com un afalac.
No vaig a fer-li cap pregunta.
Perquè és que no tinc cap dubte.
És que estic totalment d'acord en tot, en tot el que vosté ha dit.
És més, el meu grup parlamentari hui, ara mateix, li encomanaria que preparara la nova llei de l'audiovisual.
(Rialles) És veritat, ho faria aixina.
Perquè crec que té raó en tot, en tot, en tot el que ha dit.
I la veritat que li torne a donar l'enhorabona per l'exposició i li done les gràcies per acabar la vesprada d'esta manera.
Perquè, de veritat que hui (rient) almenys a mi que porte tot el dia ací dins me feia falta.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

Veig que soparem a una hora raonable també, gràcies a la seua brevetat.

Correspondria el torna al Grup Parlamentari Compromís.
Té la paraula el diputat i síndic Fran Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Boix, la veritat és que, com diuen els meus companys, vosté ens ha omplit d'energia este final de vesprada, i això sempre és d'agrair.
I sobretot energia positiva, perquè vosté ha parlat que sembla que la reobertura del mitjà de comunicació públic dels valencians estiga, en lloc d'estar ací celebrant que estem camí d'això, la veritat és que sí que és cert que sembla que estem de funeral últimament, i bé, que d'alguna manera ho vejam d'una manera més positiva.
I la part positiva és que precisament, ara que estem generant una nova llei que definirà el nou model, tenim obertes totes les possibilitats, perquè no n'hi ha res que ho impedixca, canviar eixe model.

I per això nosaltres coincidim amb vosté que cal anar més enllà d'eixe model que està establert en totes les comunitats autònomes, i que partix del mateix model de Radiotelevisió Espanyola, que com vosté ha dit, és un model que ve del franquisme, que després en els huitanta es va tirar cap a un altre model.
Però que dista molt del que tenim en el nostre entorn a la resta del països europeus, inclús en França que pot ser que tinguen el model més semblant a nosaltres en els anys huitanta, ara inclús és molt diferent al nostre.

I creiem que dins d'esta innovació, cal incidir sobretot en la independència i autonomia de la televisió, com vosté bé ha dit.
Perquè tendim més cap a un model de com funcionen les nostres universitats, que no cap al model que coneixem tradicionalment de ràdios i televisions públiques i que, per tant, ninguna de les lleis que fins ara han passat per este parlament d'alguna manera recullen eixa necessitat d'independència, perquè totes elles reproduïen un model per a nosaltres caduc i que no servia.

Nosaltres, des de Compromís no volem una televisió ni del partit del govern, ni del govern, ni tampoc de l'oposició.
Volem una televisió, com vosté ha dit, de la gent.
Una televisió que realment en el seu consell d'administració no siga directament tot triat per estes Corts.
Com bé ha dit vosté, ficant dos terços ja es pensen que es garantix eixa pluralitat.

I creiem que la llei també, a banda de parlar de la televisió, cal afrontar també, amb les mateixes premisses de limitació del poder, partidista, la creació del consell de l'audiovisual, que hauria de vetlar també perquè les TDT, les televisions privades, compliren aquesta llei.
O un marc de regulació de les ràdios i televisions públiques d'àmbit local.
Vosté veu necessari que en esta llei parlem de tot això o creu que haurien de ser dos lleis separades?

Després, la regulació dels mitjans privats del nostre àmbit, nosaltres considerem que també haurien d'estar en aquesta llei de l'audiovisual.
Què opina vosté?

Quant a la independència i l'autonomia de ràdios i televisions públiques, nosaltres pensem que s'ha de notar de forma transversal, com vosté ha dit, en el seu model de governança i també en la seua programació.
I d'ahí sí que m'agradaria que ens parlara d'experiències on existix eixa presència de la societat civil en l'administració, en el consell d'administració, però també en les franges de programació.
Quins models, quines experiències n'hi ha arreu d'Europa?

Ens agradaria que ens parlara, ens donara més informació sobre models europeus en matèria de governança, especialment en aquells països on estan reconeguts socialment, eixos models de governança com a models de governança d'independència del poder polític, del poder governamental, millor dit.
I de quina manera es pot garantir la independència i autonomia, mantenint un cert punt de control parlamentari i democràtic sobre la seua gestió.

I, finalment, quant a la contractació de personal d'obres i serveis, quin és el marge que tenim per a regular en esta llei, la que anem a elaborar en esta comissió, els procediments, les garanties, els criteris de valoració, el control, etcètera, etcètera.
Perquè, clar, si caminem cap a l'autogestió d'algunes àrees, caldrà també que garantim que qui decidixca ho faça de manera objectiva, amb els criteris de mèrit, capacitat, i ací també, per exemple, en la contractació de personal, garantir i contemplar l'experiència.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

És el torn ara del Grup Parlamentari Socialista.
Té la paraula la il·lustre diputada Rosa Peris.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, senyor Andrés Boix, per la seua xutada d'adrenalina i d'optimisme que, a més, també ens fa falta en esta comissió.
Perquè és molta la informació, moltes les propostes, moltes les idees, i al final també probablement necessitàvem segurament hui una visió més dinàmica, més moderna, sobre el que podem i deguem fer amb la nova radiotelevisió valenciana.
Jo li ho agraïsc, jo crec que com la resta dels meus companys, enormement.

Per què volem una radiotelevisió pública?
És evident.
Com la volem, és el quid de la qüestió i el gran repte que tenim per davant.

Vosté ens plantejava que miràrem Europa.
La setmana passada vam tindre el representant de Circom ací i va fer la seua exposició, però tampoc és de veres que ens donara ningun model o ninguna proposta que poguérem identificar.
No sé si perquè analitzen televisions diferents o perquè tenen un model distint.
Però, bé, qui en teoria vingué a esta comissió per a parlar-nos d'eixos models europeus no pareixia que tenia la mateixa percepció que vosté.

Jo també pense que no tenim un problema en el nostre país legislatiu.
Ací, a la Comunitat Valenciana, evidentment tenim un tancament abrupte, una televisió que hem de tornar a elaborar el marc normatiu de la nova radiotelevisió valenciana.

Tenim un problema de compliment de les normes.
I algun compareixent, no recorde qui, va dir que en el tema de l'objectivitat era una qüestió d'actitud i de voluntat política.
Perquè hi ha voltes que amb les mateixes normes tenim dirigents polítics que tenen la vocació, el compromís i, per tant, l'actitud de respectar i de ser objectius, i amb les mateixes normes altres fan verdaders abusos.

Per tant, jo sí que crec que és un tema cultural i probablement vosté té raó, en el sentit que des del poder polític o des de.
.
.
, sí, des dels poders polítics hem, en conjunt, de començar a pensar d'una manera diferent.

Qualitat i audiència.
Vostés, la meua opinió després d'escoltar-lo, és que són dos vectors necessaris que se retroalimenten.
I moltes voltes les dos coses en els models que tenim no vénen ben referenciades.

Jo crec que una ràdio que no s'escolta i una tele que no es veu no ens serveix.
I, per tant, hem d'articular que la gent ens veja, no?
, i a més, si és possible, com vosté deia, la qualitat és una garantia d'audiència.

I, per últim, vosté feia referència a la corporació de radiotelevisió espanyola.
Probablement és un model que ja se mos ha pogut quedar antic.
Però mire, mire, mire, mire si és antic que el nou govern ha pegat tres passos endarrere i ha retrocedit sobre un model que segurament ja era antic després de deu anys.

Però eixa televisió publica espanyola tingué un consell, vosté ho sap, un comité de savis -Emili Lledó, Fernando Savater, el mateix Enrique Bustamante que vindrà ací-, un model d'elecció del director general per majoria qualificada del parlament i, per tant, en algunes mesures transgredí el sistema que teníem fins a eixe moment.

La realitat fon: més transparència, més objectivitat, increment important d'audiència.
Televisió Espanyola durant molt de temps fon líder d'audiència.
Hui tenim menys transparència, menys objectivitat i una televisió pública que està pràcticament.
.
.
no compta en la conformació de l'opinió pública de la ciutadania.

Encara que siga antic, jo crec que a partir d'ahí hauríem de construir també el nou model que volem ací.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyora Peris.

I per acabar ja el torn dels grups parlamentaris, correspon ara el torn al Grup Parlamentari Popular.
Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Vaig a intentar guanyar-me la seua felicitació sent breu en esta intervenció.

Dir-li, senyor Boix, que preparant esta compareixença seua i esta intervenció, he llegit molt del que vosté ha escrit respecte a Radiotelevisió Valenciana, respecte dels models audiovisuals i respecte al que no és això.
I he de dir-li que estic radicalment en contra de moltes de les coses que vosté ha escrit i ha expressat.

No estic totalment d'acord en tot el que ha dit vosté ací.
Però he de dir-li que lamente una cosa; només lamente que el meu grup parlamentari, que jo mateix no haja proposat que vosté vinguera a comparéixer a esta comissió.
Crec que no només s'ha portat una nova visió del tema, sinó que ha sacsat vosté tots els representants dels grups parlamentaris a l'hora de tindre una visió distinta del que estàvem afrontant, que és la redacció d'una nova llei.
Per tant, només vull dir-li això, que estant radicalment en contra de moltes de les coses que vosté pensa, no estic totalment d'acord en tot el que vosté ha dit hui ací, però lamente que no se li haja ocorregut a este grup parlamentari convidar-lo a vindre a comparéixer a esta comissió.

Moltes gràcies.
(Rialles) (Els diputats parlen entre ells amb el micròfon desconnectat)

Ah!
, del que ha dit hui?
Home!
Jo no sé respecte a qüestions importants, com per exemple el tema dels percentatges o l'aportació d'una visió nova, la plataforma pública per a difondre programació pública i privada.
Bé, n'hi ha coses que caldrà discutir-les.
No són fàcils de parlar ací.
Però, per descomptat, el que li agraïsc és que vosté mos haja donat eixa nova visió, perquè jo crec que, vaja, del que hem estat, i vosté diu que ha estat en les compareixences, del que hem estat sentint fins hui ningú mos havia obert els ulls a qüestions que, torne a dir, no estic d'acord amb moltes d'elles, però… xico!
, ha estat bé i ha sigut important.
(Rialles)

Jo crec sincerament que sí que s'han de prendre decisions, per exemple, de protecció del sector audiovisual valencià.
Però entenc perfectament el que vosté ha dit, i crec que és una nova visió, torne a dir-li, no només una nova visió, sinó que ha sacsat, ha menejat des del fons la forma que jo crec que tots els grups parlamentaris estàvem afrontant la redacció de la futura llei.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Molt bé.
Gràcies per la seua brevetat.

I sí, efectivament, el senyor Boix ens va acompanyar la setmana passada i, per tant, havia estat escoltant altres compareixences.
Molt bé.

El senyor Boix Palop:

En fi, tractaré de vindre més i, si no, per You Tube, no?
El vici és el que té.

Moltes gràcies, moltes gràcies pels seus comentaris.
I bé, m'alegre que hem compensat el temps que m'he passat un poc, no?
, que després, gràcies a la seua amabilitat, heu estat més breus que jo.
I bé, si més o menys ha sigut entretingut, una cosa que ens hem emportat tots.

A vore, respecte de les coses que m'heu comentat, què és el que pense jo respecte d'una sèrie de qüestions.
Bé, en primer lloc, no?
, i ja dic, que agraïsc moltíssim les coses que m'heu dit, no?
Però també, una cosa que jo pense que és molt important és que la llei la facen Les Corts.
És a dir, que crec que d'este procés de debat, de confrontació d'idees, de no estar d'acord i tal, segur que sorgirà una cosa molt millor de la que faria una persona a soles.
I si açò ha servit un poc per a mirar més enllà, fantàstic, i per aportar alguna obertura, fantàstic.
Però no es refieu tampoc massa del friqui oficial este, no?
, que podria ser perillós.

El que sí que crec és que, i per això jo abans, quan havia parlat d'alegria, havia dit.
.
.
, que no volia dir alegria, però que era un poc ambició, entusiasme més que alegria, no?
, perquè ja sé que l'origen de tot açò és una tragèdia des de molts punts de vista i també personal i per això.
.
.
Però també per a resoldre en part eixa tragèdia és molt important que hi haja una tele.
I perquè eixa tele dure i aguante anys, que no siga un projecte que tinga una vida curta, al context al que anem, s'ha de ser ambiciós, i s'ha de mirar al futur i s'ha de tindre la pretensió de dir, anem a fer la millor televisió pública d'Espanya, cosa que, per cert, és supersenzill, no?
, però ja que estem anem a fer una siga potent a nivell europeu.

I ahí me preguntàveu per models comparats.
M'ha preguntat el senyor Ferri i m'ha preguntat també la senyora Peris respecte de models comparats concrets.

Jo crec que ahí el que sí que és intel·ligent és pensar quin tipus de model d'audiovisual tenim nosaltres, a qui ens voldríem assemblar.
I també, des d'una perspectiva d'estructura de l'estat, a qui ens assemblem.
Per exemple, no som Ucraïna, no?
, per parlar d'un exemple que va eixir la setmana passada.
Però hi ha pocs estats a Europa que tinguen un nivell de regionalització de les televisions públiques equiparable a l'espanyol.
I un d'ells, i a més que té una indústria audiovisual potent, i a més és un país civilitzat i a més és un país al qual no està malament assemblar-se i imitar coses és Alemanya.

Aleshores, jo, humilment, jo els recomanaria parar un poc l'atenció al que fan les televisions públiques alemanyes.
Per exemple, un estat poblacionalment -crec que li ho preguntàreu la setmana passada al representant de Circom, no?
, se diu, Circom-, li ho preguntàreu.
Models equivalents per potencia poblacional i comunicativa?
Doncs, per exemple, l'estat de Hesse, a Alemanya, l'estat Hesse, és on està Frankfurt, té vora cinc milions i mig, sis milions d'habitants, i té una radiotelevisió pública, l'HR, no?
, que funciona molt bé.
I és una radiotelevisió pública d'un land només i funciona molt bé, i té audiència i tal.

Quin tipus de productes fa?
Fa de tot.
Fa sèries, fa pel·lícules, fa moltíssimes coproduccions amb altres televisions públiques alemanyes, participen en productes en la televisió pública alemanya que coproduïxen, participen en 3 Sat, fan moltes coses, i fan productes culturals molt potents.
La televisió alemanya té una part també molt potent de teatre, d'òpera, de llibres.
Tenen audiència i, ja dic, funcionen bé.

És a dir, que hi ha models, hi ha models per ahí als quals mirar.
Països poblacionalment o regions poblacionalment semblants a la nostra i que tenen una televisió pública.

Hi ha altres lÃ¤nder alemanys que el que fan és unir-se amb altres.
Ací açò és anatema, no?
Però ens dóna una pista de com d'important és la cooperació.
És a dir, hi ha altres lÃ¤nder alemanys que directament han dit, mira, nosaltres amb dos, tres milions d'habitants no anem a poder tindre una televisió potent i que ho faça bé, doncs ens unim amb el land del costat i fem una per a dotze o quinze milions d'habitants, amb desconnexions regionals, amb seus regionals molt potents, però.
.
.

L'escala és molt important en el mercat audiovisual, i d'això s'ha de ser conscient.
Tu amb una televisió valenciana no podràs anar amb tots els teus productes ni amb una majoria dels productes al mercat, però si vols anar almenys amb alguns per a fer això de disseminar identitat cultural valenciana, o ho fas també tractant de buscar sinergies amb els que pots compartir coses o no hi ha manera.

Per cert, sinergies que s'haurien de compartir també amb Radiotelevisió Espanyola, a la qual s'hauria de fer canviar el xip radicalment en tot.
O siga, no és possible que en una televisió en un país tan centralista com França siga més habitual en França que hi haja sèries o pel·lícules fetes per la televisió francesa que passen a Niza, o a Marsella, o a Lyon o a Lille, i ací tot passa a Madrid.
He posat abans l'exemple de El ministerio del tiempo, no?
, unes portes que algú en l'Edat Mitjana quan Madrid tenia quatre-cents habitants va posar en Madrid i aleshores tota la història ja.
.
.
, estan en Madrid.
I per això la sèrie ha de ser en Madrid, no?
No sé, podria haver sigut en.
.
.
quina era la ciutat important espanyola en eixa època?
Toledo, Valladolid.
.
.
Però no, no.
És a dir, no hi ha un xip ací.

Només les sèries localistes se'n van fora, quan és una cosa d'un.
.
.
, això, localisme agrari, no?
, això folklore.
Per això, per a fer canviar el xip a Televisió Espanyola des d'ací també hauríem de fer propostes, productes, dir-li a Televisió Espanyola, nosaltres hem tingut.
.
.
, doncs pensem en l'última època de Radiotelevisió Valenciana, productes audiovisuals superdignes, superinteressants, jo què sé, Da Capo, les històries de Gormandia, L'alqueria pot ser era més localista, però vull dir productes molt interessants.
No hem tractat tampoc d'aconseguir disseminar-los a Espanya.
I això ho hauríem de fer.
Això les televisions alemanyes regionals ho fan i ho saben fer.
També és de veres que l'estructura de la televisió pública alemanya estatal és totalment diferent, eh, és totalment diferent.
Que hem de canviar el xip!
Però, vaja, vull dir, que açò és poquet a poquet, perquè la televisió alemanya.
.
.

Després.
.
.
(Un diputat intervé amb el micròfon desconnectat) Sí.
No, no, està clar.
No, però vaig a dir, però vaig a dir, vaig a dir en seu de Corts Valencianes una barbaritat, una barbaritat.
(Veus) O siga, no és possible que entre la televisió balear, catalana i valenciana fer un gran producte audiovisual compartit, en compte de per a cinc, set, o un milió d'habitants, per a dotze, catorze?
Com és possible que no haja sigut possible en vint-i-cinc anys de televisions autonòmiques?
Això ens ho hem de fer mirar tots.
I els alemanys això ho fan amb tota normalitat.

Ja dic, jo me miraria eixos models, me miraria eixos models.

Després, respecte al canvi cultural, ho comentava el senyor Montiel i ho comentava també la senyora Peris.
És de veres que tot això suposa un canvi cultural i els canvis culturals són lents.
Ara bé, jo crec que no és només un canvi cultural.
És a dir, que els espanyols no som diferents a les persones d'altres països.
Nosaltres funcionem amb un sistema d'estímuls i incentius.
Jo m'enrecorde, i se posa sempre eixe exemple, la llei antitabac del govern.
Tothom deia Â«no, a Espanya és impossible que això se compliscaÂ».
Miren, quatre sancions fetes a quatre bars.
.
.
I clar que hi ha incompliments, però en general se complix.
És a dir, si tu poses mecanismes de control i tens mecanismes equilibrats que generen dinàmiques correctes de funcionament, normalment ens adaptem tots, ens adaptem.

Aleshores, si fem un bon disseny institucional, a poc a poc -això no serà d'un dia per a un altre-, però a poc a poc se generaran noves dinàmiques, que no se basaran només en nomenar un director general de radiotelevisió valenciana que siga recte, perquè -jo ho lamente, però ni de mi mateix me fiaria-.
.
.
És a dir, tu has de posar les persones el més rectes i competents possibles, però en un entorn institucional i de control, amb un regles que servisquen perquè facen les coses i les tries bones.
I això es fa amb controls, amb transparència i amb eixos mecanismes per a garantir la independència que més o menys jo havia pensat.

I està clar que la tele de Televisió Espanyola de Rodríguez Zapatero, del govern de Rodríguez Zapatero, dins el model espanyol i l'evolució, és el màxim al qual hem aconseguit arribar a Espanya.
I era més o menys presentable, però comparat amb el que n'hi ha per ahí, encara era molt governamental.

Ara bé, ¡home!
, millor això que altres exemples que ara mateix tenim a Espanya, a la televisió nacional i a moltes autonòmiques.
¡Clar que sí, molt millor!
Però jo tractaria d'anar un poquet més enllà, perquè estem en eixes condicions.
És a dir, perquè podem fer això, tindre la millor d'Espanya.
Els valencians tenim la millor d'Espanya i una de les millors d'Europa.

Després, el tema del sector públic i el sector privat -ho comentava el senyor Montiel, ho comentava el senyor Ferri-.
Evidentment, si se fa un consell de l'audiovisual, ja dic, jo el faria amb eixe model independent, com el que planteja també Teledetodos.
A eixe consell, li has de donar competències.
Però, vull dir, com és normal, com té el consell català.
I això que estem en un model molt poc…, no tan ambiciós com podria ser el català, però ho té amb tota normalitat.
I com el té el francès.
Però és que el francès determina quines empreses tenen les llicències, nomena el director de les televisions públiques franceses…

És a dir, és una cosa absolutament normal, fins i tot en models no massa ambiciosos.
És a dir, si ho crees és per a fer coses.
Bàsicament, la regla és: si tinc un consell de l'audiovisual valencià és perquè el govern valencià no tinga res a decidir important en matèria de regulació del mercat audiovisual.
Punt.
Totes les competències de regulació del mercat audiovisual privat, al consell de l'audiovisual.
La regla és supersenzilla.

I una altra cosa.
Això no vol dir que el Consell no puga fer després polítiques de promoció, que són molt importants, d'ajudes públiques i tal, i no sé què, però la regulació del sector, al consell de l'audiovisual.
Si no, no el crees.
Per a tindre un òrgan ahí per a no fer res… Per exemple, l'andalús a Espanya.
Â«No, és que és consultiu i fa informes.
Â» Sincerament, basta mirar Canal Sur.
És que…

S'ha de parlar de mitjans privats a la llei.
A vore.
Jo no tinc clar -això és una decisió vostra-… jo no tinc clar que siga convenient que en la llei de radiotelevisió valenciana hi haja massa coses sobre la regulació del mercat privat de l'audiovisual o sobre la regulació del consell de l'audiovisual.
Jo crec que són coses diferents i que convé que la llei de radiotelevisió valenciana siga la llei de radiotelevisió valenciana.
I després l'altra, la del consell de l'audiovisual i el sector audiovisual.
O dos.
Eixes sí que podrien potser anar juntes.
Però esta és millor que siga jo crec una específica, entre altres coses també, perquè vaja més ràpid, perquè hi ha certa urgència per a certes coses.

Però, en la llei de radiotelevisió valenciana, si tu dius que te va a nomenar el director general el consell de l'audiovisual, ja estàs predeterminant competències del consell de l'audiovisual, que després la llei futura del consell de l'audiovisual haurà de tindre en compte.
És a dir, estàs predeterminant una sèrie, una sèrie de decisions.

Més coses que també plantejava el senyor Ferri.
Els temes de contractació, tant de personal com contractació en general.
La regla fins ara és que una empresa pública, crees una empresa pública, eixes empreses públiques tenen moltíssima llibertat per a contractar, tant serveis, per a contractar programes, com per a contractar personal.
Al meu parer, al meu parer, estaria bé -i això és una proposta també que podeu fer ací a Les Corts, que les Corts Valencianes foren un dels primer parlaments autonòmics, perquè només hi ha una llei de contractes a Navarra, i sobre empreses públiques molt poca cosa que s'allunye de la legislació estatal vigent-, estaria bé que el parlament valencià es plantejara si les empreses públiques han d'estar regulades, les empreses públiques valencianes han d'estar regulades com fins ara, que bàsicament la regla és: Â«Tu fes el que vullgues quan contractes la gent i quan contractes personal.
Â»

Jo crec que no estaria de més un enquadrament legal que diguera: Â«Mira, els valencians hem detectat que hi ha un problema -perquè hi ha un problema no només ací, però també ací-…Â» I dir: Â«Està molt bé gastar el dret privat, però, mira, açò és una empresa pública, no és estrictament privada, i anem a…Â» Serà menys flexible, serà menys tal, però, per exemple, per a seleccionar personal, anem a establir unes regles clares, que no depenguen de la bona voluntat del consell d'administració de torn, encara que el consell d'administració de torn pot ser ell qui prenga la decisió, però que li vinga autoimposada des de fora que per a triar personal ha d'establir una sèrie de criteris.

Això connecta, quan parlem del personal, amb el tema.
.
, que també m'ha preguntat el senyor Montiel, sobre la situació dels extreballadors.
Ací tothom ha esquivat el tema en la comissió.
I en general, no…, crec que ho dia abans…, no sé qui ho dia.
Alguns diuen: Â« Els extreballadors…Â» Però a la vegada diuen: Â«Tots, però només seran sis-cents, però a més han d'entrar els de les universitats…Â» És un poc la retòrica habitual.

A vore.
El meu plantejament és que els extreballadors tenen uns drets que estan reconeguts per l'ordenament jurídic i que, a més, ells han lluitat per ells, i és evidentment de justícia reconéixer-los, i a més, els tenen en l'ERO que està aprovat.
Això, evidentment, les Corts Valencianes, quan posen en marxa la radiotelevisió pública, han de tindre en compte això, eixa previsió, perquè la mateixa Generalitat es va comprometre a això i així està pactat.

Ara bé, és evident que jo no tinc ni idea de quants treballadors ha de tindre una televisió pública, perquè jo no em dedique a això.
Jo puc saber d'això, de models de regulació per a garantir la independència, però de quants treballadors té una televisió pública, no tinc ni idea.
Jo sent a Rosa Vidal i dic: Â«Esta dona ho sabrà.
Â» Però jo què he de dir ahí.

Però el que tinc clar és que tu definixes quina televisió vols i què vols fer, parafrasejant el nostre govern valencià, definixes el què, què vols fer, quants canals, quin tipus de televisió.
I una vegada tens definit el què, els que saben d'això té diuen els quants.
I una vegada saps els quants, els han de seleccionar.
¿Com?
Respectant eixos drets.
Però, ¿amb quin criteri?
I me sembla també superevident.
Si volem una tele que funcione, que siga bona, que puga fer tot el que jo he dit i que els pugues dir a eixos treballadors, Â«¡eh!
, que esteu ahí i la tele serà informativament vostra, aneu a manar vosaltres, aneu a marcar la línia informativaÂ», hem de garantir que eixos treballadors siguen els millors, els millors.

Un procés de selecció, on es respecten els drets dels treballadors, on es compte l'experiència, que, per altra banda, és un element normal a comptar quan una empresa pirvada també contracta.
Tenim extreballadors que han estat en televisió valenciana, que han estat treballant molts anys i que han demostrat moltíssima experiència, que saben fer les coses fenomenalment… I els millors, els millors.
¿Qui ho ha de seleccionar això?
Doncs ho hauran de seleccionar els organismes de la nova televisió, que jo no tinc tampoc ni idea d'audiovisual i jo no sé quin càmera és millor que un altre, però jo supose que la lògica diu que s'han de seleccionar els millors.
I a partir d'ahí, estarem en condicions de tindre un sector audiovisual el millor possible.

Però, vaja, no tinc cap dubte que eixos extreballadors estaran entre els millors.
El que passa és que no estaran tots; si no, van a ser-ne mil sis-cents.
Per això n'hi hauran uns i n'hi hauran altres que no.
També si eixa televisió publica funciona i el sector audiovisual funciona, n'hi haurà més feina en el sector.
Però, vaja, vull dir… Ho dic per tractar de ser sincer i dir el que pense i no esquivar la qüestió.

I respecte de més temes.
Per acabar, el tema de la qualitat és molt evident que si tu fas eixos productes ambiciosos i de qualitat, servix la tele; si no, no.
Però eixa és una cosa que crec que és important que en fer la llei, se tinga molt clar.
És a dir, fer una televisió perquè tinga una audiència ínfima i fer un xurro dels huitanta que després no tinga cap presència social i cap importància informativa, encara que per condemna -perquè com Televisió Espanyola ho fa tan malament i els mitjans privats tampoc no arriben-, per condemna, acabarà mirant la gent, sobretot, els informatius, perquè no hi ha altra cosa, no hi ha… Però encara així, si ho fas malament, tindrà molt poca repercussió.
Però per a fer això, no ens posem.

Aleshores, jo, el que els desitge és moltíssim èxit, que treballen molt bé i espere haver sigut… (Veus i rialles)

El senyor president:

Jo crec que el que toca… (Veus i rialles) Jo crec que el que toca sí que és posar-se… (Veus) A vore, un segon.
Demana la paraula la il·lustre diputada Rosa Peris.
Diga, senyora Rosa.

La senyora Peris Cervera:

No.
Simplement perquè en la rèplica Andrés ha parlat que pareix que la meua compareixença haja sigut entretinguda.
No.
Jo crec que no ha sigut entretinguda.
Jo crec que el correcte seria dir que vosté ha oferit una visió radicalment diferent d'allò escoltat fins ara.
I, per tant, també li ho agraïm.
Però no se tractava d'entretingut.

El senyor president:

Molt bé.
Agraïm al professor Boix la seua presència en la compareixença, li ho agraïm molt sincerament.

I s'ha anomenat hui en diverses ocasions el professor Bustamante.
He de dir-los que en la pròxima sessió vindrà el professor Bustamante a comparéixer.
Ahí en conversa telefònica li ho contava jo a un amic que venia el professor Bustamante, i com estem pràcticament a un quart d'hora d'horari Champions, la resposta del meu amic va ser: Â«¡Carai!
, porteu el Messi de la televisió.
Â» (Rialles) Doncs, la setmana que ve.

S'alça la sessió.

(Se suspén la reunió a les 20 hores i 27 minuts)