Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 4 d'abril de 2001.
Comença la reunió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 41.
Primera reunió.**

 

 

 

 

***Elecció del Síndic de Greuges de la Comunitat Valenciana, d'acord amb la proposta de candidatura elevada al Ple de les Corts Valencianes per la Comissió de Peticions***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Il·lustres diputats, il·lustres diputades, bon dia.

S'obri la sessió.
*(Pausa.
S'interromp la gravació)*

Senyories, pregue que ocupen els seus escons.

Per acord de la Junta de Síndics, el primer punt de l'ordre del dia és elecció del Síndic de Greuges de la Comunitat Valenciana, d'acord amb la proposta de candidatura elevada al Ple de les Corts Valencianes per la Comissió de Peticions.

El procediment per a este punt serà el següent:

Es donarà lectura, per l'excel·lentíssim secretari primer de la Mesa de les Corts, de l'acord de la Comissió de Peticions.

A continuació, el secretari primer, per ordre alfabètic, cridarà nominalment els diputats i diputades; després, els membres del Consell que siguen diputats, i al final, votarà la Mesa.

Cada diputat exercirà el seu dret a vot en una papereta facilitada, i podran votar el candidat proposat o en blanc.
­Senyories, per favor, pregue silenci.
­ La resta de paperetes es consideraran nul·les.

Finalitzada la votació, es realitzarà l'escrutini i serà elegit com a Síndic de Greuges de la Comunitat Valenciana el candidat proposat per la Comissió de Peticions, sempre i quan haja obtingut almenys les dos terceres parts del vot dels membres de la Cambra, és a dir, 60 vots.

Té la paraula l'excel·lentíssim secretari primer, per a donar lectura de la proposta de la Comissió de Peti-cions.

 

**El senyor secretari primer:**

 

"La Comisión de Peticiones de las Cortes Valencianas, en su reunión celebrada el día 3 de abril de 2001, de conformidad con lo establecido en el artículo 2.
3 de la Ley de la Generalitat Valenciana 11/1998, de 26 de diciembre, del Síndico de Greuges, ha acordado elevar al Pleno de la Cámara la candidatura como Síndic de Greuges de don Bernardo del Rosal Blasco, propuesto por el Grupo Parla-mentario Popular, el Grupo Parlamentario Socialista­Pro-gressistes y el Grupo Parlamentario Esquerra Unida del País Valencià.

Palau de les Corts Valencianes.
València, 3 d'abril de 2001.
"

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor secretari.

A continuació, es procedirà a cridar alfabèticament les il·lustres senyories per part del secretari primer.
*(S'in-terromp la gravació)*

*(El senyor secretari crida per ordre alfabètic les diputades i els diputats perquè depositen la papereta en l'urna)*

 

Moltes gràcies, senyor secretari primer.

Finalitzada la votació, anem a procedir, a continuació, a l'escrutini.

 

*(Es procedeix a l'escrutini)*

 

El resultat de la votació és de 79 vots a favor del senyor Bernardo del Rosal Blasco, 1 vot en blanc i cap vot nul.
Per tant, resulta elegit com a Síndic de Greuges de la Comunitat Valenciana el senyor Bernardo del Rosal Blasco.
Enhorabona.
*(Aplaudiments)*

Se suspén la sessió per deu minuts.

*(Se suspén la sessió a les 10 hores i 57 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 11 hores i 29 minuts)*

 

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego).*

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre reconeixement del caràcter oficial de la llengua de signes es-panyola com a pròpia de les persones no oients, presentada pel GP Socialista­Progressistes (RE número 17.
523, BOCV número 84)***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Punt dos de l'ordre del dia.

Els senyors uixers són tan amables de tancar les portes que donen accés a l'hemicicle?
*(Pausa)* Moltes gràcies, senyores i senyors uixers.

Senyories, com havia assenyalat anteriorment, continuem la sessió amb el punt dos, que és: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el reconeixement del caràcter oficial de la llengua de signes espanyola com a pròpia de les persones no oients, presentada pel Grup Parla-mentari Socialista­Progressistes.

Per a la seua presentació i defensa, té la paraula l'il·lustre diputat Ximo González.

**El senyor González Sospedra:**

 

Bon dia, president.
Gràcies.

Bon dia a tots els companys i companyes senyories, diputats i diputades.

I una salutació també a molts companys que me consta que estan en les cadires d'invitats.

Vaig a parlar en castellà.

*(Una intèrpret es dirigeix a un grup de persones de la Federació d'Associacions de Persones Sordes de la Comunitat Valenciana que estan en el pùblic i els tradueix a la llengua de signes espanyola la intervenció dels senyors diputats)*

 

Hoy quiero iniciar mi intervención con una felicitación a todos los compañeros sordos de la Comunidad Valen-ciana por la labor llevada los dos últimos decenios en la sensibilización de la clase política y de la opinión pública, ya que han conseguido que estemos en puertas de lo que tanto han deseado: la normalización de la lengua de signos española.

Los apoyos últimamente son bastante novedosos.
Por ejemplo, un titular de prensa de hace siete u ocho días decía que en Murcia el Gobierno de la Región de Murcia apoya sin fisuras el reconocimiento legal de la lengua de signos española, y se comprometía a fomentar iniciativas que impulsen el reconocimiento legal de la lengua de signos española, este instrumento de comunicación que tienen las personas sordas.
De igual modo, podemos hablar del Gobierno de Castilla-La Mancha ­que no es del signo mismo que el de la Región de Murcia­, Cataluña, Andalucía, Galicia, etcétera.

Tradicionalmente, como es sabido, las personas sordas han venido utilizando para comunicarse el lenguaje de signos, que en la mayoría de casos se ha quedado como instrumento comunicacional entre ellos, manteniendo así una barrera comunicativa entre estas personas, este colectivo, y el resto de ciudadanía de oyentes, barrera que ahora sobre todo ellos están conscientes de que es necesario superar de manera definitiva.

Según algunos estudios e informes elaborados a instancia del propio colectivo, por los colectivos de las organizaciones de personas no oyentes ­federaciones, asociaciones­, una medida fundamental resolutoria de esta problemática comunicacional se basaría en lo que ya he repetido de modo insistente: el reconocimiento oficial de la lengua de signos, la LSE, como ocurre en otros países, como lengua oficial de estas personas sordas, con todo lo que este reconocimiento comporta o reporta a muchos niveles.

Ahora bien, acelerar, afirmar, que es la única o la fundamental medida resolutoria de esta problemática comunicacional, sería mucho afirmar y mucho decir.
Yo en verdad creo, lo digo sinceramente, que atendiendo a la diversidad de la realidad y problemás sufridos por el colectivo, por las personas ­edades, formaciones, culturas, ubicaciones, ciudad, pueblo, etcétera­ tenemos que admitir la necesidad de buscar soluciones con otro tipo de medidas: formativas, educativas, técnicas.
Hablo concretamente de las prótesis, la estimulación temprana, la lectura de labios, la propia habla o expresión verbal, la lectura visual ­lo fundamental en un sordo, no oye pero es la vista, lo que me falta a mí como invidente­, subtitulaciones en ese caso, ayudas visuales técnicas, señales lumínicas y otras que hay actualmente.
Y cómo no, claro, de la lengua de signos, cómo no, faltaría más.
Para eso estamos hoy aquí con esta proposición no de ley.

Otra alternativa, otra manera de ver esto, otra oferta cualquiera no sería bien vista por el propio colectivo de afectados.
No podía pretenderse que fuera sólo la lengua de signos la que solucionara la problemática.
Es irracional.
Como tampoco podría pretenderse que los ciegos lo solucionamos todo con el Braille.
Yo hoy estoy utilizando una mini agenda que me habla y me lee y yo escribo en ella, y no utilizo exclusivamente papeles de Braille, por otras circunstancias personales también, porque la ciencia me permite avanzar.
Utilizamos los magnetófonos, utilizamos internet.
Hay que avanzar.

Centrando el tema, digamos que el objetivo está claro, y es uno sólo: la normalización del colectivo como ciudadanos que necesitan comunicarse con su entorno; el colectivo, por supuesto, de sordos.
Bueno, aquí podríamos decir "personas sordas", eso de "sordo" ya va quedando en el olvido de la historia.
O podríamos decir "sordomudos".
No, no lo podemos decir porque a ellos no les gusta en absoluto que se les diga "sordomudos", y precisamente por una cuestión lógica: porque no son mudos, porque el 99,99%, salvo casos de cuestiones funcionales orgánicas, no son mudos, son sordos solamente, y no del todo ni todos, hay restos.

Vamos a ver, vamos a recapitular un poco.
El objetivo es uno: la integración.
Eso está claro.
Educativa, laboral, de ocio, tiempo libre, cotidiana, en la relación con la Administración, con la vecindad, con todo su entorno.
Para ello, yo creo que hay que utilizar todos los medios al alcance.
Hoy estamos intentando dar un pasito adelante en el tema de la normalización, la legalización, del lenguaje de signos, y que ellos lo vienen reclamando hace mucho tiempo.
Pero tenemos, ya lo hemos dicho antes, la lectura labial, la expresión verbal, etcétera.

Ahora, hoy, pues, esta Cámara tiene la oportunidad ­o esta sociedad, mejor dicho­ de potenciar y apoyar uno de esos instrumentos que ya hemos dicho: el lenguaje de signos.
A ver si nos saturamos del tema.
Pero si nos quedásemos ahí, haríamos un flaco favor, como ya creo que he indicado, a las personas sordas y a su compromiso de lucha por la plena integración.
Hay que ir un poco más allá.
Hay que poner a disposición de los sordos del futuro un abanico de recursos técnico-científicos que han venido demostrando o están demostrando su operatividad integradora total.
Ya lo hemos enumerado.
Con este propósito yo anuncio aquí, ahora, hoy, la entrada de diversas iniciativas parlamentarias en este sentido.

Podríamos decir ya brevemente que han proliferado, yo creo que el mapa autonómico está cubierto en cuanto a leyes de accesibilidad, de barreras, pero el colectivo de sordos manifiesta, y es cierto, que en esos textos legales se tratan más las problemáticas, ya lo he dicho, de accesibilidad, de barreras.
Barreras de la comunicación también, pero sin entrar en estos aspectos que hoy tratamos; por eso hemos creído conveniente traerlo.
Entran en temas de barreras del transporte, barreras arquitectónicas, etcétera, dejando quizás de un lado este aspecto, y que tampoco quizás les toque entrar en estas leyes que sabemos, como la de aquí de la Comunidad Valenciana del 5 de mayo de 1998, la Ley 1/98.

Entonces, no hay ninguna ley en España que reconozca explícitamente, explícitamente, el derecho de las personas sordas ­aunque lo hacen, lo tienen, por supuesto­ a usar su lenguaje, su manera de comunicarse.

A lo largo del tiempo, ya como una pincelada un poco más internacional, la lengua española ha tenido el mismo recorrido que las de otros países.
Son pocos los países en que está reconocido, ¿eh?
Seríamos pioneros.
Yo pienso que el PP en esto podría aprovechar y ser pionero también, y no lo digo con mala.
.
.
con agresividad o con acritud.

Este tema viene ya desde el Congreso de Milán de 1890, o sea, hace 111 años.
Quedó relegada en este plano comunicativo, como he dicho, y solamente fue en 1987 fue cuando el Gobierno en el poder en aquel momento ya tocó el tema, empezó, inició, la publicación de varios reales decretos que fueron apoyando con sucesivas medidas el lenguaje de signos.

En 1993 las aulas de integración de algunos institutos de secundaria, con Gobierno Psoe.
.
.
, y es una de las siete u ocho medidas la que diré solamente, del Psoe, que, vamos, yo lo valoro como positivo y es histórico, como valoro como positivo lo que el PP nos puede sorprender o nos puede ayudar hoy a llevar adelante esto y lo que está haciendo en estos momentos, por supuesto.
Se está trabajando, cómo no, faltaría más.
Se trabajó con el alumnado sordo, se abrió para los intérpretes de lengua de signos una vía implantándose ya la figura del intérprete en el sistema educativo español.
Luego se incorporó también la figura del asesor sordo adulto como modelo lingüístico, y que creo que fue también un avance.
Eso en 1994 o 1994, en estos centros de educación primaria, digo.

Como colofón de esto, en 1995, y en vísperas de dejar el poder, el Gobierno que había publicó un real decreto que establece el título de técnico superior en interpretación de la lengua de signos, lo cual supone el reconocimiento de esta figura como profesional ­digo yo­ de pleno derecho, aunque no lo que los sordos han venido reclamando de modo insistente durante 111 años: el reconocimiento legal de la lengua, no del profesor o del intérprete.

Por ello, creemos ya con todo lo dicho, creemos más que oportuno, creemos necesario, que se pase a otro plano, aunque sea un pasito más, pero que entremos en una dinámica ya de concienciación del tema, del asunto, y se reconozca la lengua, el lenguaje de signos, con carácter oficial ­como ya he dicho­ con todo lo que ello reporta y comporta, como propia de los no oyentes.

Junto a ello, por supuesto, también pedimos que se incrementen recursos, más recursos, siempre más recursos, para facilitar la integración de las personas sordas.
Y posibilitándoles, por supuesto, el ejercicio íntegro de la igualdad de oportunidades.

Yo, ya para terminar, quiero decir que la problemática de las personas sordas es muy grave, sobre todo en el plano comunicacional.
Hay que luchar unidos PP, Psoe, Esquerra Unida en cualquier parlamento, en el nacional, en el estatal, en los autonómicos, a todos los niveles, hay que luchar de verdad, desaforadamente, para conseguir por un lado que los colectivos de sordos se unan en la lucha, porque, vamos, todos los colectivos tienen cosas, ¿no?
, no podían estar exentos de eso los sordos, pero, desde luego, la lucha la van llevando bien, con dignidad, van avanzando, pero hace falta fuertes apoyos de la administración.
Yo sé que el representante del PP me dirá que más imposible, pero no nos engañemos, seamos sinceros con nosotros mismos, porque el engañarnos supone engañar a un colectivo.
No se está haciendo todo lo que se puede y todo lo que se debe, y menos todo lo que se debe.

Yo sí que pido que haya una voluntad de trabajo conjunto, de consenso, en este tema de los sordos, porque la incapacidad de la comunicación, la falta de culturización por la falta de comunicación, comporta una total desventaja para entrar en el mundo laboral, y más en el siglo XXI, comporta un total arrinconamiento de miles de personas en el tema de las nuevas tecnologías, y eso comporta que muchísimos compañeros sordos, y sobre todo los de cierta edad, se sientan absolutamente marginados.
Eso dicho con el lenguaje comunicativo que hayan podido emplear conmigo, que, por cierto, pues tiene que ser de intérprete de signos, para que me traduzca.

Por todo ello, bueno, ya para concluir, pues, resumir que el Grup Parlamentari Socialista­Progressistes hemos traído esta proposición no de ley, creemos que está claro *(remors)* ­sí, gràcies­, pedimos que desde aquí, de la comunidad, utilicemos, usemos nuestro derecho comunitario, derecho de sociedad valenciana, a pedir al Gobierno de la nación que actúe en el sentido que estamos debatiendo y, bueno, en cuanto al tiempo que se pone en la proposición de que se dé cuenta, pues yo creo que es más bien indicativo que en un tiempo prudente, por favor, por supuesto, de tres, cuatros meses, o cinco o seis, faltaría más, que se nos informe a la Cámara de las actuaciones que se hayan podido llevar a cabo, de lo que se ha enviado, de lo que se ha dicho, de lo que se ha contestado, o de lo que se piensa hacer.

Nada más, president, y moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, il·lustre diputat Ximo González.

El grup que ha presentat esmenes.
Pel Partit Popular, Estefanía Martínez té la paraula.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Gracias, señor presidente.

Buenos días, señorías.

En primer lugar, también quisiera felicitar a parte de la comunidad sorda de la Comunidad Valenciana, que se encuentra presente en el hemiciclo hoy aquí, compartiendo este debate con todos nosotros, y desde aquí, desde el Partido Popular, y me imagino que desde toda la Cámara, un reconocimiento, porque desde luego son uno de los colectivos de personas sordas más activas en toda España.

Desde el grupo parlamentario al que represento, voy a defender una enmienda de modificación que hemos presentado al texto de proposición no de ley que el Grupo Parlamentario Socialista ha planteado, y lo hemos hecho por estar en desacuerdo con ella, evidentemente, por tres aspectos fundamentales que se plasman en ella, quitando todo acertado valor a la forma de su propuesta.

En primer lugar, no lo vamos a aceptar porque, tras la lectura detenida de la proposición, hemos advertido un defecto de forma y manera de expresar las cosas.
Una cosa que tenemos todos muy hablada, todas las personas que hemos hablado con el colectivo de personas sordas en la Comunidad Valenciana, sobre todo, que es el ámbito en el que nos estamos moviendo aquí, es que tenemos que hacer un uso correcto del lenguaje.
Es decir, ustedes en el texto expresamente están reseñando a las personas sordas, o "sordos", como sencillamente son y les gusta que les llamen, les llaman "personas no oyentes".
Entonces, claro, al incorporar ya la negación "no" a una persona que no tiene la capacidad de oír, pues, estás expresamente señalando una discapacidad, cuando no hay ninguna necesidad de plantear formalmente las cosas de esa manera.

Otra razón sería la razón competencial.
Es verdad que ustedes aquí pueden plantear a la Cámara.
.
.
es competencia de un grupo parlamentario el poder trasladar a través de una proposición no de ley que las Cortes, mi grupo parlamentario, inste al Gobierno Valenciano para que a su vez éste inste al Gobierno central a que elabore una ley en la que se reconozca expresamente el lenguaje español de la lengua de signos como oficial.
Entonces, un grupo parlamentario, aunque sí que puede hacer eso, vamos a hacer las cosas bien, vamos a ser prácticos: si realmente el Gobierno del Partido Popular está haciendo tantas iniciativas y ayuda a las personas sordas, como seguidamente voy a exponer, seamos prácticos, diríjanse ustedes a sus compañeros del grupo parlamentario en el Congreso de los Diputados de Madrid y plantéenles las cosas y no puenteemos.
Entonces, seamos más directos y prácticos.

Y otra cosa por la que hemos descartado la proposición no de ley que ustedes han planteado, ha sido por el mal tono y exigencias que presenta su proposición: "Hagan la ley, háganla, además en un plazo de cuatro meses, y además dótenla presupuestariamente ya".
Así pensamos que no se pueden hacer las cosas y, por tanto, hemos considerado que no es correcto su planteamiento de proposición, y menos cuando ha sido el Partido Popular quienes, sobre todo en esta comunidad, está realizando el máximo de iniciativas en este sentido y apoyando a la integración, a la participación, se está escuchando a la comunidad sorda y está trabajando junto con ella, como no puede ser de otra manera, para sacar adelante las cosas.
Y siempre en el ámbito de sus competencias.

Por tanto, señoría, mi grupo ha presentado esta enmienda de modificación, más coherente, completa y ambiciosa, en la que se da una presentación mucho más amplia y en la que se insta al Consell para que "al Gobierno de España", voy a leerla otra vez, "las Cortes Valencianas instan al Consell a" tres puntos: el primero, "que siga impulsando las medidas que garanticen el derecho de las personas sordas a aprender y utilizar el lenguaje de signos".
El segundo punto que es donde se hace hincapié a que se aumente la formación, la integración y a que se den más posibilidades, es "que tanto el Consell como el Gobierno de España, a quien debe instar, en el ámbito de sus competencias", siempre en el ámbito de sus competencias, señor Ximo, "impulsen las enseñanzas mínimas y el currículo de ciclo formativo de grado superior", que de hecho se está haciendo, "para que continúen con esa labor y se aumente el número de técnicos superiores e intérpretes del lenguaje de signos que faciliten la comunicación de las personas sordas con el resto de la sociedad".
Porque aquí tenemos que hablar, y en eso sí que estoy plenamente de acuerdo con usted, de integración, de participación.
Y al hilo de esos mensajes está englobada esta enmienda de modificación más amplia, más completa y más ambiciosa.
Dejando abierta la posibilidad de que sea el Gobierno quien desarrolle su labor y, por tanto, les invito a ustedes a que se sumen a ella para su aprobación.

Dejemos pues, por otro lado, que sea el Congreso de los Diputados quien apruebe una norma, si así lo estima, y hagan su trabajo, y no impongamos cosas y menos fiscalizar de una manera tan drástica cuando no nos corresponde.

Y lo que sí quiero dejar de manifiesto es que tanto el Gobierno autonómico de la Comunidad Valenciana como el Gobierno central del Partido Popular son positivos en este tema que nos ocupa, y sobre ello están trabajando.

Por tanto, y ahora tanto en la Comunidad Valenciana como en el Gobierno de España, toda iniciativa a favor de las personas sordas, y siempre planteadas en el foro adecuado, van a ser admitidas para su mejor integración e inserción en la sociedad y será acogida favorablemente por el Gobierno.

Yo quisiera reseñar que tanto en el ámbito nacional, porque me parecía que usted, cuando explicaba las cosas iba un poco desorientado, en el ámbito nacional, señoría, hemos de destacar que existen iniciativas legislativas desarrolladas mayoritariamente por el partido al que represento, que hacen expresa referencia a la lengua de signos como propia de las personas sordas, viniendo referida principalmente al contexto de la educación de los alumnos, de los niños, sobre todo, sordos, y de la formación de intérpretes.

En ese sentido, reseñar el Real Decreto 6.
.
.
96/, de 28 de abril, donde en su artículo 8 dice: "La Administración educativa favorecerá el reconocimiento y estudio de la lengua de signos y facilitará su utilización en centros docentes que escolaricen a alumnos con necesidades educativas especiales".
Existe también otro real decreto, el 2060/1995, de 22 de diciembre, quedando establecido el título de técnico superior de interpretación de la lengua de signos, el currículo del correspondiente ciclo formativo de grado superior que quedó establecido en el Real Decreto 1266/1997.
En ellos, por tanto, se está haciendo un reconocimiento explícito a la lengua de signos en el desarrollo y contenido de esta legislación, y por eso en nuestra enmienda de modificación hemos instado al Gobierno de España a que continúe impulsando y a que implemente las dotaciones en este sentido.

También es importante destacar en el marco de actuaciones que están realizando los poderes públicos, junto con el colectivo siempre de personas sordas representadas en la Confederación Nacional de Sordos de España, unos informes que se gestaron entre los agentes sociales afectados y el Senado, que se concretaron en dos documentos que fueron elevados a los ministerios correspondientes y que hoy día se están desarrollando.

Es decir, de esta manera se observa una real preocupación por el desarrollo, apuesta y uso por la lengua de signos en nuestra sociedad.
Estos informes a los que hago referencia son el estudio de la lengua de signos en el sistema educativo para la atención al alumnado sordo, que fue consensuado por todos los grupos políticos representados en la Cámara alta el 24 de septiembre del 1999.
Asimismo, se reconoció la lengua de signos en el ámbito laboral de la administración laboral y de los servicios sociales, presentado también en diciembre del 1999.

Estos informes han sido presentados ­como ya he dicho anteriormente­ al Senado y han sido elaborados junto con la Confederación Nacional de Sordos de España, que tras su aprobación en el Senado fueron elevados posteriormente al Ministerio de Educación y de Trabajo, que a día de hoy, y en el ámbito de sus competencias, están trabajando para poner en marcha todas, todas, las iniciativas que contienen estos informes.

Estos informes ­como le he dicho­ fueron votados favorablemente por el Partido Socialista en el Senado, se reconoce expresamente que el actual marco normativo en vigor permite hacer operativo el reconocimiento de la lengua de signos en España.
Pienso, señoría, que en este sentido el Gobierno del Partido Popular está impulsando todas las medidas que sean necesarias para llevar a cabo su labor.

En el ámbito nuestro de la Comunidad Valenciana, las medidas adoptadas por el Gobierno del presidente Zaplana y en el ámbito de sus competencias, es decir, la gestión educativa, está implementando e incorporando todas las iniciativas que se han planteado.
Firmemente están trabajando con un propósito para la progresiva eliminación de obstáculos de carácter sensitivo, tanto de forma económica como legal aquí en nuestra comunidad, consiguiendo así la plena.
.
.
por tanto, hablamos también de integración de las personas sordas en la vida cotidiana.

Es muy importante señalar que fue este Gobierno quien en base a su ánimo y como primer paso para alcanzar las más altas cotas de integración, se puso a trabajar, junto con los interesados y ser pioneros en la aprobación de la Ley 1/1998, de accesibilidad, supresión de barreras arquitectónicas, urbanísticas y de la comunicación, donde en el desarrollo de su articulado se hace expresa referencia tanto a las personas sordas como a su medio de comunicación, la lengua de signos.

De manera prioritaria, la administración valenciana procura una atención de primer orden para establecer los factores que favorezcan la calidad y mejora de los alumnos, en los centros donde cursan niños con discapacidad auditiva.
A tal fin, ha adoptado medidas concretas en cuanto a la cualificación y formación de profesorado, dotación de medios económicos y materiales, y la promoción de la innovación e investigación educativa.

Tengo que recordarle, señoría, que existen unos convenios firmados por parte de la comunidad sorda con diversas consellerias como son la de Educación, la de Bienestar Social, y la actual Economía y Hacienda que se ha incorporado las competencias de Empleo.
En este sentido, con la Conselleria de Educación están elaborando materiales curriculares de ciclo formativo en interpretación de la lengua de signos.
Existen otros convenios para la formación continuada del profesorado.
Otros para la edición de materiales de sensibilización sobre la lengua de signos, tales como libros, CD-Roms y demás medios tecnológicos para favorecer su integración y su ayuda.

La implantación de un nuevo ciclo formativo del grado superior de intérpretes en la lengua de signos, todo eso lo está llevando a cabo el Gobierno Valenciano.
Es muy importante que en colaboración también con la universidad, señorías, se ha implementado el ciclo de grado superior en interpretación de lengua de signos, y se imparten cursos de postgrado y especialización.
Esto es una apuesta clara por la lengua de signos, y en el ámbito de sus competencias, la Comunidad Valenciana lo está haciendo.

También en referencia a la Conselleria de Bienestar Social existe vigente y se está aumentando paulatinamente, año tras año, un convenio con el que se da cobertura a la formación y prestación del servicio de intérpretes en lengua de signos, con una dotación actual de 56 millones de pesetas, cosa que no se ha había hecho jamás en la Comunidad Valenciana.

En la Conselleria de Economía, Hacienda y Empleo también existe la formación y titulación de formadores en lengua de signos.
Otras iniciativas importantes.
.
.
bueno, o menos importantes si usted lo considera así, *(so per interferència d'un mòbil)* es en la propia Televisión Valenciana, en Radiotelevisión Valenciana, en el Canal Punt 2, existe -es una muestra- un programa interpretado para personas sordas.
Existe apoyo, colaboración además de trabajo en común con las entidades sociales de ayuda a los sordos, que son una comunidad muy activa y están elevando iniciativas permanentemente, y por eso les felicitaba al principio de mi intervención, porque son una de las asociaciones y de federaciones más activas de España.

Por tanto, en nuestro ámbito de competencias es la gestión educativa, que es en la Comunidad Valenciana la que estamos desarrollando, un amplio trabajo que está dando respuesta a las demandas a que la comunidad de personas sordas tienen derecho.
Aunque se estén realizando muchas cosas, es verdad que faltarán cosas por hacer, y en ello está trabajando el Gobierno, para conseguir la plena integración de los sordos, de las personas sordas.
Por eso, desde mi grupo parlamentario, hemos presentado esta enmienda de proposición, modificando su proposición no de ley para que en esta línea podamos llegar a los mejores resultados.

Por lo tanto, y en conclusión, existen acciones tanto en la legislación estatal como en la Comunidad Valenciana, con expresa mención a la lengua de signos en varias normativas de manera expresa, lo que significa una apuesta clara por este lenguaje.
Y por ello le invito a que acepte nuestra enmienda de modificación, que presenta un contenido mucho más amplio y más ambicioso.

Nada más y muchas gracias.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora Estefanía Martínez.

Per a acceptació d'esmenes o no, té la paraula l'il·lustre diputat Ximo González.

**El senyor González Sospedra:**

 

Gràcies, president.

Señorías.

Veamos.
.
.
Lo que más me ha gustado ha sido lo último, que es seguro que faltarán cosas para hacer.
Pues precisamente eso es lo que nos trae hoy aquí: las cosas que faltan para hacer.
Claro.
Claro que faltan, señoría del PP.
Lo que pasa es que hay tal saturación, por un lado hay tal.
.
.
Voy a razonar, voy a adelantar un tema, voy a razonar que me veo muy imposibilitado para acercar la enmienda del Partido Popular.
De verdad que lo siento.
­Vamos a ver, presidente, por favor, ¿son cinco minutos, verdad, que tengo para hablar, no?
*(Remors)*

No, estaba diciendo que es tanta la saturación por un lado de noticias de bien hacer, y mucho hacer del PP que al final se lo han creído hasta ellos.
Es que yo estoy recibiendo agencias de noticias de tema específico de minusvalías, y entre Valencia, Castellón y Alicante salen cada día.
Anoche he oído que se han creado el año 2000 cincuenta centros especiales de empleo.
Pues vamos a verlos, vamos a ver si salen enumerados.
Porque yo lo que sí que sé que se creó uno en Carlet, que cobró 80 quilos por cuarenta puestos a crear, y ahora hay sólo, ahora, hoy, quedan sólo ocho empleados.
El señor no quiere pagar ni una peseta, se ha quedado con todo, 80 millones más el 90% de las.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un moment, senyor Ximo González.
Un moment, senyor Ximo González.

Senyories, pregue un poc de silenci.
I en segon lloc, per les circumstàncies que tots coneixen, jo avisaré al senyor Ximo González quan falten tres minuts per als quinze que ell té de temps en l'exposició.

 

**El senyor González Sospedra:**

 

Gràcies, senyor president.
Moltes gràcies.
Molt amable.

Entonces, ahora quedan ocho empleados creo que son, pero no con el que inició el tema, sino que intentan constituirse en cooperativa con los restos del naufragio, a ver si, como ya conocen las fuentes del empleo, es decir, las empresas que les envían material para montar piezas, y como saben que es rentable, porque me lo dijeron, dicen: "es rentable, no, super rentable; el día 10 del mes, según nuestras cuentas, y las conocemos de pe a pa, hemos rentabilizado nuestros sueldos".
*(Remors)*

Entonces, ahí sí que hay que hacer.
Ahí sí que hay que hacer.
Entonces no puede ser que haya una imagen de que aquí se está haciendo todo.
Pero, hablemos con sinceridad, ni todo ni nada, claro que no, ni todo ni nada.
Pero en este punto concreto pues falta mucho por hacer.
Y ellos lo que piden es lo que la enmienda del PP, lamentablemente, niega en su texto: lo fundamental, la legalización o el reconocimiento legal, oficial de la lengua.

Ahora, si quieren que hablemos, y luego.
.
.
pues, podríamos hablar.
Pero yo si es con esas condiciones que está, es que lamentablemente lo siento porque desvirtualiza totalmente el sentido de nuestra propuesta.
Que es eso, justamente, dando vueltas, recovecos y embellecimientos bonitos, pues, en definitiva, lo que desde hace 111 años los sordos están esperando.
Ahora, ¿que ustedes quieren defraudar al colectivo?
Pues allá ustedes.
Nosotros hemos traído la voluntad de legalizar, de oficializar.

Yo, con relación a lo que hace el PP en la comunidad.
.
.
No, no voy a hablar mucho.
No tendrá que avisarme el señor presidente con su amabilidad, creo.
Pero vamos, pero unas cuantas cosas sí que voy a decir.
En cuanto a lo que hace el PP en la comunidad, pues yo creo que está trabajando, bueno, digo yo con ilusión de que unos colectivos, en este caso los sordos, pues vayan adelante.
¡Faltaría más!
Por muchas cosas.
Porque somos humanos todos.
Yo diría hasta por.
.
.
convergencia religiosa.
Aquello de la moral y el Papa.
Pues no fuimos a Roma, yo no fui, pero todo aquello de la moral cristiana católica.

Yo creo que es obligación que hagan por los sordos.
¿Cómo que es una cosa graciable y que sale de nuestro bolsillo y de nuestro carácter rumboso y nuestra actitud?
No, no.
Es obligación, moral o política, y hay que hacerlo.
Y en este caso ante una demanda que es la legalización, la oficialización de un lenguaje, el lenguaje de signos, pues tenían que haber respondido como el colectivo esperaba.
Pero claro, claro, es que hay toda una cultura de dependencia.
Y la cultura de dependencia se fundamenta en un bolsillo también, en dinero, y eso es muy malo.

De verdad, señorías del PP, que es lamentable que haya dos colectivos de sordos divididos y que ustedes contribuyan a ello.
Yo puedo decir aquí hoy que, sí, efectivamente, señoría, para el lenguaje de signos ya está en 56, eran 52, 54, 52, antes 50 y antes nada.
Claro que nada.
Como antes tampoco había nada para las amas de casa para que lavaran y ahora hay una lavadora.
Claro.
Claro, faltaría más.
¿Cómo vamos a estar ahora como el año 1982?
No puede ser, no puede ser, es imposible.

Y por supuesto que ahí está, el mérito es suyo, de estar ustedes gobernando y haberlo hecho.
Eso no se puede negar.
¡Faltaría más!
Pero 56 quilos, o millones, ya el año que viene euros, supone una dependencia de síndrome de Estocolmo aberrante.
Aberrante.
Y yo lo conozco muy bien.
Lo intentan por lo menos, aunque los sordos son valientes.
Los sordos son valientes y saben aprovecharse bien.
Los sordos se aprovechan porque saben que tienen que ir adelante con el dinero.
Y entonces están haciendo lo que deben.
Pues nos dais dinero, pues lo utilizamos lo mejor posible.
Por supuesto.
Pero el papel, el problema no está en ellos.
El problema está en la intención del gobernante.
Que yo me estoy leyendo estos días *El Príncipe*, de un tal Giovanni Maquiavelo.
Y digo, jolín esto lo conozco aquí en la Comunidad Valenciana.
*(Remors)* Pero vamos, de cabo a rabo, de verdad.
Y digo, pues, vamos, ¿habrá que hacer lo mismo para gobernar?
Digo, no, no, Ximo, no; que tú no eres cristiano católico apostólico convencido, pero tienes una educación de un padre que te dijo eso.

Pues vamos a ver, ¿saben cuánto ha recibido la otra asociación para todo un colectivo prácticamente igual de niños en estimulación temprana e interacción laboral, etcétera, etcétera, etcétera?
¿Quieren saberlo, señorías, de la izquierda?
Porque la derecha ya lo sabe.
Pues la otra asociación recibe 8 millones.
*(Pausa)*

Y los resultados, y los resultados ellos lo saben muy bien, y me los han dicho a mí, son con relación a esa subvención, por supuesto.
Pero podíamos decir que son mucho más de lo que da en una y en otra.
Yo sí que creo que el PP tiene la obligación de hacer de goma arábiga de los colectivos de sordos.
Se está intentando con el Cermi Pero no tenemos poder, bueno, los minusválidos como minusválidos, el Cermi no tiene poder, el Cermi no tiene dinero para eso.
Y el dinero está en la administración y es de donde debe ayudar.

A ver si con estas medidas se consigue que salgan del, vamos, del ostracismo que está el colectivo abandonado, en tema laboral más que nada, si no fuera por la acción que ha llevado hace varios años una institución que, vamos, pues que me digno que sea de mi casa, como invidente, que es la fundación ONCE, y de eso se ha beneficiado tanto el Psoe cuando gobernaba, como el PP en cuanto a colaboración laboral, social, formativa, etcétera.
*(Pausa)*

Por otro lado, no quiero dejar en el olvido que en esta política es un elemento importante la Dirección General de Discapacitados.
De verdad que si se ha creado para lo que se ha creado, no comprendo cómo está llevando una política que yo diría, y además entre los compañeros se dice, que es.
.
.
­¿cómo era, cómo era?
­ parapeto disuasivo.
Los discapacitados me dicen que la dirección general es un parapeto disuasivo, y retardatario de las peticiones de las demandas y las problemáticas.
Muy bien.
Eso también creo que está dentro del libro de *El Príncipe*, de Maquiavelo, ¿eh?
Y sé dónde está el capítulo.

Yo lamento decir que no podemos aceptar la enmienda del PP, porque entendemos, de verdad, sinceramente, que el colectivo no quiere eso.
Yo sé que ustedes, porque claro, por supuesto me lo ha dicho alguna persona de mi grupo, han estado hablando con los compañeros sordos.
Que ellos se llaman.
.
.
-ya lo diré- sociedad sorda, somos los no oyentes; ellos lo dicen, yo utilizo su lenguaje, su léxico, lo que no quieren ser son sordomudos.
Pero ¿no oyentes?
Claro que son.
Y medio oyentes, como nosotros que somos ciegos y medio ciegos, ambliopes o deficientes visuales, o débiles visuales, o débiles auditivos.

Si entramos en el tema de la nomenclatura, hasta siendo sordomudos les gustaría tener el lenguaje de signos.
Y seguro que si se dijera, bueno, pues dejaos llamar sordomudos y os daremos el lenguaje oficial, y dirían: pues vale.
Porque más que tragan ya.
.
.
Entonces yo siento, lamento, señoría del PP, no poder aceptar la enmienda, pensando en que ellos han estado 111 años esperando que se legalice.
Y, seguramente, pues, van a estar hasta que Dios quiera.
Pero, entiendo que ellos también notarán bien esta actitud del PP de no entender, de no aceptar, de no comprender su demanda ancestral, y aquí sí que podíamos decir de tres siglos, y que no haya sabido por lo menos introducir el que se siga, que siga, que se siga, y haya aceptado la petición que nosotros llevamos de oficialidad.
*(Remors)*

En definitiva, también por eso y también porque entendemos, yo entiendo por lo menos, que con la enmienda del PP simplemente se pide lo que ya hay, y lo que ya hay ellos no lo quieren, quieren más, ellos sólo que hay no lo quieren, quieren más.
Ellos se han entusiasmado con el tema del lenguaje de signos.
Ahora habrá medidas, aquí y en doquier, con relación a la estimulación temprana, al habla, a la verbalización, a los subtítulos, subtitulaciones, etcétera, etcétera.
Y, entonces, veremos también la voluntad del PP, a ver si está todo hecho, cuando ellos están pidiendo.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Perdone, senyor diputat que li interrompa, però és per a complir el que li he dit anteriorment.
Li queden tres minuts.

Gràcies.

 

**El senyor González Sospedra:**

 

Gràcies, president.

Vosté ha complit i jo no.

Simplemente ya finalizar pidiendo que el PP, que si quiere recapacitar el tema y proponer otra transaccional que sí que entre el tema de la oficialización del lenguaje, pues, no tenemos problemas, pero que en estas condiciones no podemos aceptar.

Gracias y hasta luego.

Gràcies, president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, il·lustre diputat, senyor Gónzalez.

Per a rèplica, pel Grup Popular, la señorita Estefanía Martínez, ilustre diputada.

 

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Gracias, señor presidente.

Señores diputados.

Donde el Partido Popular puso 56 millones de pesetas y creó una partida nueva para apoyar la integración de las personas sordas en la sociedad, ustedes no pusieron nada, cero pesetas.
Aquí se están sacando adelante medidas para ayudar, para integrar, para participar.

Yo, desde luego, le he escuchado atentamente y me alegro de que haya consumido el 70% de su tiempo en reconocer los logros del Partido Popular y de que se están haciendo medidas.
Aquí se está trabajando, el Gobierno Valenciano está haciendo en el ámbito de sus competencias todo lo posible, a nivel legislativo y a nivel económico, a nivel de integración y a nivel de participación.
Es la dinámica de trabajo y la línea de trabajo en la que va a seguir trabajando el Partido Popular.
Si ustedes no se quieren sumar a ellas, ni lo quieren apoyar, me parece estupendo.

Y, después, me parece muy poco acertado el comentario que ha hecho usted sobre que el Gobierno da el dinero para comprar voluntades de las personas sordas.
Pero, ¿usted qué se cree?
El Gobierno no compra voluntades de nadie con el dinero.
El Gobierno trabaja, que es su misión.
El Gobierno no compra voluntades porque los sordos ni nadie se venden.
O sea, el Gobierno no está comprando ni negociando voluntades de nadie, y menos de las personas sordas.
Así que eso estaba fuera de lugar.

Por lo tanto, lo que está haciendo el Gobierno es trabajar codo con codo con ellos y sacando adelante, en el ámbito de sus competencias, lo que legislativa y económicamente se está haciendo.

Por lo tanto, con medidas legales, con medidas de dotaciones consignadas en los presupuestos, esas son las maneras de trabajar de un Gobierno, y es así en la línea de trabajo que va a continuar.

Por lo tanto, si quieren sumarse al tren de impulsar medidas que de veras beneficien a las personas sordas, adelante, y, si no, pues, sigan con su manera de decir las cosas y hacer.
Y, si no, pues, póngase a trabajar en cosas de su competencia, hablen con sus compañeros del Congreso de los Diputados, explíquenles bien claro lo que aquí está haciendo el Gobierno del Partido Popular y a ver si allí llegan a un consenso y se plantean iniciativas en el ámbito y en el foro adecuado.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora diputada.

Senyor González, té vosté la paraula.

 

**El senyor González Sospedra:**

Gràcies, president, per la seua amabilitat.
*(Remors)* ¿Se oye bien?
Sí.

Bueno, muy flojita su intervención última, señoría, diputada.
*(Remors)* Yo creo que ya tenía toda la pólvora quemada ­y, por cierto, *(inintel·ligible)*­*,* y ya no quedaba más pólvora.
Pero, de verdad que el Gobierno si no compra será porque no puede.

Yo, desde luego, pienso que los sordos no se dejan comprar, lo que sí que son es muy listos y saben utilizar la situación, que es su obligación, lamentablemente es su obligación.
Yo los felicito y, además, les animo a eso, que utilicen al máximo los medios que el PP pueda poner en sus manos, sean 8 millones o sean 56.

Yo, repito, sí que creo que debe equilibrarse la situación en cuanto al apoyo al colectivo.
Unifiquen el colectivo, ayuden a unificarlo.
Nosotros también ayudaremos.
Desde el Cermi se está intentando.
Desde el Psoe y desde el Cermi me consta a mí, como máximo órgano de representación de los discapacitados de la Comunidad Valenciana, pero no se tienen que ver solos, porque si están solos no pueden avanzar, tienen que tener el apoyo del grupo en el Gobierno, del Gobierno y de la oposición.
La oposición cuenta más de lo que el grupo que está en el poder creo que estima.
La oposición, sobre toda una, que es el Grupo Parlamentario Socialista, es claro que es una alternativa de poder en la comunidad.
Y de eso son conscientes todos.
.
.
Claro, claro, de eso son conscientes todos los valencianos.
Y el respeto a una alternativa tiene que ser máximo.

Yo creo que aquí traíamos una propuesta de plena voluntad de avanzar en este tema y el PP no ha sabido entenderlo.
Pues, nada, voten en contra y, al votar en contra, sepan también que votan en contra a la legalización del lenguaje de signos de los sordos, votan en contra a que desde aquí, desde esta autonomía, donde tenemos capacidad de Gobierno, utilicemos una opción que se ha utilizado muchas veces ­y por ustedes también­ para instar al Gobierno central a que haga una cosa que nosotros aquí no podemos hacer .

Y no hemos entrado en temas, que sí podíamos hacer, podíamos decir que la lengua valenciana, la LSV, la Lengua de Signos Valenciana, pues, podíamos ver todos los recovecos legales para intentar aceptarla como propia, que yo creo que sí que los hay, y, entonces, los sordos tendrían su lengua de signos valenciana.
Pero, no quieren eso ellos.
Esa ya la tienen en su casa y no hay problema.
Ellos quieren un medio de comunicación potenciado, favorecido, con fondos económicos.
.
.
¿Cómo no va a ir acompañada una ley que apoye la legalización de la lengua de signos con adscripción de fondos, señoría del PP, como usted ya me comentaba antes del pleno?
Pero, ¿cómo no va a ir?
Pero, si es lo que ellos quieren, que vaya con fondos, que es lo que hace falta, con todos los recursos que ello comporta.

Entonces, nosotros aquí estamos utilizando un mecanismo establecido en la Cámara, por supuesto, que es pedir al Gobierno central que actúe en una cosa que nosotros no podemos.
Y usted no entendiendo qué juego llevamos entre manos, pues, dice: "¡Hombre, pues, que lo haga eso la señorita Leire Pajín, Leire Pajín!
" "O que lo haga.
.
.
" "Vaya, que lo explique esta señora compañera tuya, Nuria, que ha ido por ahí a Madrid".
¡Hombre, pues, claro que sí!
Pero es que, además, está este mecanismo.
Y desde aquí queremos.
.
.
Como ha hecho Murcia, como ha hecho Andalucía, como ha hecho Castilla-la Mancha ­que lo he dicho antes, pero usted, pues, lleva el guión aprendido.
.
.
ni pajolera vamos­, como lo ha hecho Cataluña, como lo ha hecho Mallorca, como lo ha hecho Aragón, como lo ha hecho Navarra, Madrid.
¡Y nosotros no!
Pues, hombre.
.
.

Nada más y muchas gracias.
Ya no vale la pena.
*(Remors)* 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor González.

Pel grup que no ha presentat esmenes, que és el Grup d'Esquerra Unida del País Valencià, té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats.
Senyores diputades.

Comprovant un poc com van les opinions del Grup Popular, jo pense que hui perdrem una oportunitat, una oportunitat interessant i important d'anar més endavant i de millorar allò que tenim ara ací al País Valencià.

La senyora diputada del Partit Popular ha fet un llistat correcte, ha dit les coses que s'estan fent i tot això, però, nosaltres pensem que no és prou.
És igual com en l'esmena que vostés han presentat que, evidentment, diu que es continue fent el mateix que s'està fent, però pensem que ací amb la proposició no de llei presentada anava un poc més lluny, demanava alguna cosa més que el que actualment existeix.

Per això, pense que haguera pogut ser possible arribar a algun acord que, sense a la millor arribar al límit del que la proposició de llei demanava, sí que haguera pogut ser possible mostrar algun avanç o alguna progressió respecte al que actualment s'està fent.

Però, bo.
.
.

**El senyor vicepresident:**

 

Senyor Cardona, un moment, per favor.

Mire, vosté ha de fixar la posició sobre l'esmena, sobre el que s'ha presentat, no sobre el que ha dit la il·lustre diputada, perquè no és este el moment processal del debat oportú.
Per tant, referisca's vosté al.
.
.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Immediatament vaig a això, però ara he de fixar una miqueta la posició sobre el tema.

Per tant, nosaltres pensem que en el tractament de les discapacitats, en els recursos utilitzats, en el reconeixement legal dels mitjans que ens fan falta per a integrar-se millor en la societat i per a normalitzar la seua vida, nosaltres pensem que sí que cal prendre mesures que vagen cap a una milloria i cap a una progressió.

Partim de la idea que la sordera és una discapacitat molt oculta per a la societat.
No és oculta per a les persones que treballen en ella, no és oculta per als experts, per als tècnics, no és oculta per a les persones que tenen persones sordes al seu voltant.
Però, sí que és molt desconeguda per a la resta de la societat perquè no comporta, en principi, una discapacitat massa evident.
Són persones que poden caminar normalment pel carrer, cosa que quan veiem a una persona cega apreciem les dificultats que té; són persones que no tenen per què tindre una discapacitat motriu, és a dir, externament no ofereixen cap tipus de problema.

I moltes voltes nosaltres pensem que ser sord és com si nosaltres ens tapàrem les orelles i no sentirem el que passa al nostre voltant, però això no és cert.
Sobre tot en el cas de les persones sordes de naixement, la discapacitat és greument afectant, greument discapacitant, genera unes dificultats molt greus no només en la vida quotidiana sinó en la compressió del món que els envolta.

La manca de llenguatge en el moments inicials de la vida comporta una greu dificultat en la comprensió, per exemple, del llenguatge abstracte, que tots els xiquets oients adquireixen d'una manera pareix ser màgica, que no ho és màgica, sinó que estan sotmesos a múltiples estímuls auditius que els permeten anar relacionant els conceptes, les paraules, els significats.

Les persones *(so per interferència d'un mòbil)* que naixen amb una sordesa greu tenen moltes dificultats per aprendre, per exemple, a llegir, perquè la nostra lectura està basada en un paral·lelisme entre les lletres i els fonemes; fonemes que ells no senten.
I, per tant, necessiten modalitats i mètodes d'ensenyament de la lectura molt diferents dels que podem utilitzar els oients.

Eixa dificultat en entendre, en captar el llenguatge abstracte, en aprendre tot el procés de lectura, evidentment la comprensió de les relacions lògiques, que també s'adquireixen a base de l'ús intensiu del llenguatge, fa que les persones que naixen amb una sordesa greu tinguen moltes dificultats de representació del món, de comprensió del món que els envolta, que tots el comprenem per mitjà de la compartimentació del significat que porta el llenguatge, i també els comporta una dificultat molt greu en comunicar-se amb els altres i en entendre el que els altres els volen dir.

És a dir, vull deixar clar la gravetat de la discapacitat que suposa la sordesa, sobre tot quan és molt precoç, quan es té des del naixement o des d'etapes on encara no s'ha adquirit el llenguatge.

Bé.
Per tat, respecte a tot açò, a tota esta dificultat, és evident ­tots estarem d'acord amb això­ que cal posar recursos i cal posar mitjans per a superar estos problemes.
Hi ha molts recursos a utilitzar.
Es pot ensenyar i es pot aprendre, i de fet es fa la lectura labial; es pot ensenyar i aprendre a sonoritzar, a parlar, el que es diu que es pot *desmutitzar* a una persona que ha nascut sorda i que en un principi no té llenguatge oral perquè no el sent.
Es poden utilitzar mitjans tècnics.
Es poden, per exemple, subtitular els programes de televisió, o es poden subtitular les pel·lícules.

En eixe sentit, jo volia recordar que el Grup d'Esquerra Unida a les corts estatals va demanar una proposició, una iniciativa, perquè s'adoptaren les mesures necessàries per a subtitular totes les pel·lícules.
.
.
­que compleixen uns certs requisits, però bé­ que en el cine es puga anar.
.
.
i estar subtitulades totes les pel·lícules, de manera que ells puguen entendre perfectament el que allí passa.
Observem que no es tracta que els oients no puguen vore la pel·lícula o que els subtítols molesten.
És a dir, en les pel·lícules hi ha una banda inferior fosca on es pot posar perfectament el subtítol, de manera que poden aprofitar eixe recurs tant les persones oients com les persones no oients.

Hem demanat, també en les corts estatals, que els programes de televisió se subtitulen també utilitzant el teletext o utilitzant tècniques adequades.
Hem demanat que existisquen en els programes de televisió també intèrprets de la llengua de signes perquè aquells que no es puguen subtitular perquè siguen en directe, puguen ser seguits per les persones sordes.

Per tant, hi ha tot un conjunt de mesures a adoptar i tot un conjunt de mesures que es poden posar en marxa per a superar la dificultat que suposa per a les persones sordes la comunicació amb l'entorn.

I ací entrem una miqueta en la idea.
.
.
en dos conceptes que s'han anomenat per part dels dos diputat que m'han precedit en l'ús de la paraula, que són el tema de la integració i el tema de la normalització.

Bé.
La integració suposa que totes les persones puguen participar en esta societat i puguen aportar-li a ella, igual com rebre d'ella, les coses que realment necessiten.

Però la normalització significa el dret que tenen totes les persones a poder utilitzar els recursos normals que hi ha en una societat.
I quan eixos recursos normals que hi ha en una societat no són prou, no són suficients per a permetre la seua vida quotidiana, el que cal fer és introduir recursos extra, recursos que servisquen per a totes les persones, tant per a les persones oients com per a les no oients, tant per a les persones cegues com per a les no cegues.

En eixe sentit, ficar monitors en les estacions de trens i no dir-lo només de manera parlada, és una ajuda per a les persones sordes, però dir-ho de manera parlada és una ajuda per a les persones cegues.
Però observem que en una estació de trens se superen eixe tipus de barreres de comunicació, donant informació visual i donant informació parlada.
Per tant, tot això és el que cal anar implementant.

I ací és on ve esta proposta que ens diu: Bé, hi ha un instrument molt potent, hi ha un instrument que permet a les persones sordes de naixement adquirir part del llenguatge abstracte, que d'una altra manera no pot adquirir.
Hi ha un mètode, hi ha una manera especialment adequada perquè les persones sordes puguen rebre tots els ensenyaments que els donen, per exemple, en l'escola, i eixe mètode és la llengua de signes espanyola, que és el motiu d'aquesta proposició.

Per tant, nosaltres pensem que el que demana aquesta proposta, que és que la llengua de signes espanyola tinga un estatus superior, que la llengua de signes espanyola estiga reconeguda com una llengua oficial, que la llengua de signes espanyola puga ser utilitzada inclús per les persones no oients, que és l'única manera d'aconseguir la normalització.
És a dir, que inclús les persones no oients coneguen almenys els termes més habituals de la llengua de signes i que, evidentment, les persones que estan compartint, per exemple, l'aula, l'aula amb una persona sorda, puguen utilitzar la llengua de signes espanyola conforme la pot utilitzar la persona sorda, perquè si només la utilitzen les persones sordes, es trenca la comunicació entre les persones sordes i les persones oients.

I, per tant, és en eixe sentit, en el sentit que cal un reconeixement major i un coneixement per part de tots, i un coneixement per part de tot un conjunt de persones que no tenen discapacitat auditiva, però que estan en relació amb les persones que sí que el tenen, és per eixe motiu pel qual considerem tan essencial i bàsic que la llengua de signes espanyola fóra realment oficial, tinguera un estatus legal superior al que té i poguera ser també exigible, voluntàriament, a les persones que conviuen amb les persones sordes.

Nosaltres pensem que esta proposta no suposa l'eliminació d'unes altres actuacions, no és excloent, no lleva res.
El que es reconega l'estatus legal de la llengua de signes no impedeix cap de les accions que abans ens ha comentat la diputada del Partit Popular, sinó que és un complement, i un complement necessari.

Aprovar la legalització, legalitzar d'una manera oficial la llengua de signes no comporta deixar actuar.
I pensem que el que fa esta proposta és exigir un major suport, exigir una major potenciació de totes les mesures que poden suposar una major integració de les persones sordes i una major normalització de la seua vida i de les seues relacions personal i socials.

Per tant, és per este motiu pel qual nosaltres anem a votar a favor de la proposta que ha presentat el Partit Socialista.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.
*(Pausa)*

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, correspon la votació de la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre reconeixement del caràcter oficial de la llengua de signes espanyola com a pròpia de les persones no oients, presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 39 vots a favor, 43 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada.

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre substitució en el terreny de la investigació científica de les actuals beques per contractes laborals adequats a cada perfil investigador, presentada pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 16.
990, BOCV número 71)***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt tres de l'ordre del dia: presa en consideració de la proposició no de llei sobre substitució en el terreny de la investigació científica de les actuals beques per contractes laborals adequats a cada perfil investigador, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la presentació i defensa, té la paraula el senyor Ribó.

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bon dia.

El nostre grup duu avui ací a les Corts Valencianes un tema del qual almenys aquest diputat ha constatat que poques vegades hem parlat: el tema de la ciència, la investigació i els que fan aquesta investigació, els investigadors, sobretot els investigadors més joves.

Ens sembla un tema important, en primer lloc, perquè la investigació és sens dubte una de les activitats que més clarament diferencien al ser humà de la resta de sers que viuen a la nostra terra, una de les més diferencials.
Fins i tot els sentiments afectius es poden veure amb altres espècies.
És molt difícil, pràcticament impossible, veure qualsevol tasca d'aquest tipus en qualsevol altra espècie.

Estem, per tant, davant d'una de les activitats més nobles que pot fer el ser humà, però no és només açò.
Estem davant també, en parlar de ciència i d'investigació, d'una cosa, uns plantejaments que han modificat de forma radical la forma de viure de les persones.

Jo posaria un exemple.
Es va descobrir fa ja molts anys un aparell que es deia la màquina de vapor, i açò va canviar, va produir una revolució industrial.
I açò va suposar canvis socials profunds, canvis de tot tipus a Europa i a tot el món.
Fa molts anys es van descobrir concretament les vacunes, menys anys es van descobrir els antibiòtics, menys anys encara es pot parlar, fa molts pocs anys, es pot parlar de medicina des d'un punt de vista genètic.
I açò ha tingut canvis també molt importants que es poden plasmar en números: l'augment de la vida mitjana de les persones, almenys en les societats més desenvolupades com la nostra.
Fa molts pocs anys que es va inventar un transistor, i avui estem parlant concretament de tota una revolució informàtica i telemàtica, que sens dubte està canviant també d'una manera clara la nostra vida.

El segle XX, per tant, suposa un canvi, entre altres coses també, de la valoració de la ciència, força canvis socials, com hem dit, a tots els nivells.
La investigació i el desenvolupament passen a ser cada vegada més una força directament productiva per a molts països, i és un dels elements d'avantguarda d'aquests països.
Cada vegada més ­jo crec que és un element fonamental­ es redueix el temps que passa entre un descobriment base i la seua aplicació en productes concrets que arriben al mercat.
Les noves tecnologies ­ho sabem­ són un element cada vegada més determinant del creixement de l'economia, per exemple, en l'última dècada, i fins i tot veiem ja elements específics en la borsa respecte a aquest tema.

Per tant, el desenvolupament científic és un paràmetre de primera categoria per a mesurar el nivell de desenvolupament d'un país.

I com estem a Espanya?
Doncs jo crec que no podem ser optimistes.
Jo crec que no seria exagerat recordar una frase d'un filòsof important, don Miguel de Unamuno, que d'alguna manera, al meu entendre, ha definit la política científica d'aquest país, "que investiguen ellos", perquè la seua concreció jo crec que és la concreció d'aquest plantejament.

Segons dades de l'Ocde, concretament, Espanya té sis persones per cada mil ­dades de 1998­ dedicades a la investigació.
La Unió Europea en té 9,5, més del 50% més.
Necessitem per arribar a aquestes mitjanes de la Unió Europea 15.
000 científics de primera categoria, del màxim nivell, per assolir aquesta mitjana i un total de 42.
000 persones, tècnics mitjans, etcètera, fins assolir la mitjana europea.

En els últims cinc anys, per a concretar, de 1995 fins el 2000, les despeses en investigació i desenvolupament han augmentat menys del 5% en pessetes constants en Espanya.
Arribem només al 0,9% del producte interior brut i cal dir que és el mateix percentatge que en 1990, menys de la meitat del que dedica la Unió Europea, incloent a Grècia i Portugal, menys de la tercera part del que dediquen Estats Units, Japó o Corea.

Però la cosa, si analitzem a què es dediquen aquest diners, és més greu encara.
Més del 50% del que es dedica a investigació i desenvolupament es dedica a la construcció, a investigació i desenvolupament en armament militar, avió de combat, fragates, carros de combat, etcètera.
En això sí que tenim el dubtós primer lloc en percentatge d'I+D militar de tota la Unió Europea.

Estem segurs, per tant, que ningú d'esta Cambra mantindrà l'afirmació avui del senyor Miguel d'Unamuno, estem segurs, cap s'atreviria a dir-ho.
"Que investiguen ellos" és una cosa del passat, però no es tradueix en elements concrets.
Estem segurs que tota aquesta Cambra està d'acord que cal potenciar la investigació en el País Valencià.
També estem segurs que per a fer això cal potenciar la formació i el treball dels investigadors.
La recerca, ho he dit abans, el coneixement, les tasques d'investigació, són tasques específicament humanes.
La investigació exigeix parlar, per tant, de formació, exigeix parlar de condicions de treball com elements claus de la mateixa, és el treball humà que més necessita tenir en compte aquest factor.

Però si contemplem el perfil de l'investigador veurem que hi ha un gran número de persones amb unes condicions laborals i socials de treball pitjor que el treball en precari.
Podríem dir-ho en una frase: hi ha treballadors estables, treballadors en precari i becaris, que són dels qui parlem.
No són reconeguts com a treballadors, malgrat que fan més de la meitat de la investigació d'aquest país.
Hi ha tota una gamma de persones titulades superiors predoctorals, postdoctorals, investigadors dependents jeràrquicament de la càtedra o directors d'investigació de torn i amb una contractació, entre cometes, una falsa contractació, que seria la paraula adequada, que és un concurs de beques.
Són beques sotmeses a l'IRPF, però aquestes persones no tenen cap tipus de relació laboral.
Aquestes persones, quan acabe la seua beca, si tenen sort poden integrar-se en la vida universitària i hem de dir que en el futur tindran menys sort que han tingut fins ara, donada la baixa de població universitària que estem veient a través de les piràmides de població.
Hem de dir que esta via és una via que s'està esgotant d'una forma important.
Poden ser captats en algun cas per l'empresa privada, però no és fàcil, perquè l'empresa privada en aquest país tampoc es distingeix per avançar en la investigació.
Poden optar a ser investigadors d'un centre públic, però s'ha de recordar que, malauradament, els centres públics l'entrada està pràcticament col·lapsada.
Poden anar-se'n a l'atur, i hem de dir que se'n van a l'atur sense cap tipus de compensació, perquè no han tingut cap contacte.
O poden emigrar a l'estranger.

Això se'n diu.
.
.
és un acudit, és una paraula clàssica: treballar per a l'anglès.
Evidentment, els formem a Espanya i després es van a treballar a l'anglès de Gran Bretanya o sobre tot, sobre tot, a l'anglès d'Estats Units.
I no és broma.
En aquests moments hi ha prop de tres mil persones treballant a l'estranger.
Estem patint la major emigració de científics en aquests moments, únicament comparable a la que va patir el nostre país després de la Guerra Civil de 1936-1939.

Per tant, aquests becaris no tenen cap relació jurídica laboral, malgrat superar freqüentment els 30 anys.
No es cotitza per ells a la seguretat social; no tenen cap dret al segur de desocupació i altres contrapartides; no consta el seu treball a efectes de pensions.
I hem de dir que si amb 30 anys no s'ha cotitzat per a pensions s'estan arribant a acords sobre pensions de 35 anys de cotització mínima.
Penseu quina edat han de seguir treballant.
És un tema cada vegada més preocupant.

El col·lectiu suposa unes 10.
000 persones a nivell estatal, al voltant de 800.
000 a nivell de País Valencià, i nosaltres pensem que és important.
I vull gastar algun minut de la meua intervenció llegint concretament les seues reclamacions.

El reconeixement, en primer lloc, de la tasca productiva desenvolupada pel personal investigador en formació i perfeccionament a través d'una regulació explícita dels seus drets i deures; la substitució de l'actual sistema de beques d'investigació per altres contractes que proporcione aquest col·lectiu; la cobertura social que tot professional mereix; la promulgació d'una llei de mínims aplicable a tots els organismes que unifique les característiques dels contractes en allò relatiu a drets i obligacions, que s'afirme i estimule la xarxa espanyola d'investigació mitjançant un increment en la despesa dedicada a I+D a la formació de personal investigador, unit a un augment paral·lel en el control del destí dels fons, una implicació més estreta de les universitats i centres d'investigació en el teixit productiu del país, i un millor apropament a les preocupacions i necessitats dels ciutadans.

Jo crec que aquestes són les seues reivindicacions, són reivindicacions importants, són reivindicacions fonamentals que avui nosaltres volem dur ací perquè ens sembla un plantejament que en definitiva estem posant en qüestió el model de desenvolupament del nostre país.
Un país sense un nivell important d'investigació i desenvolupament és un país que a la llarga va a un model productiu basat fonamentalment en poder explotar més els treballadors; un país amb un model de desenvolupament basat en la millora tecnològica, en l'avanç, en el coneixement, és un model de producció on en definitiva els guanys es poden basar fonamentalment en açò.
Estem parlant, en definitiva, de quin model volem, i a Esquerra Unida li importa molt que tinguem una indústria que la investigació, el desenvolupament, siga el factor de millora de la productivitat, que tinguem investigadors que puguen tractar seriosament els gravíssims problemes de medi ambient, que tinguem gent preparada per abordar tots els problemes sanitaris, tots els problemes educatius.

Per tots aquests motius presentem aquesta proposició no de llei que diu el següent: "Les Corts Valencianes insten el Govern de la Generalitat a: 1.
Substituir en el terreny de la investigació científica les actuals beques per contractes laborals adequats a cada perfil investigador amb la mateixa duració prevista per a les beques d'investigació".
Jo crec que és important ressaltar que el nostre país té una varietat de contractes temporals -no estem demanant contractes indefinits, no estem demanant açò, sabem que és personal en formació-, té una varietat de contractes temporals com no té cap país de tota Europa.
Com és possible que aquestes persones no puguen tenir un nivell de contractació, una relació contractual?

El segon punt: "El Govern i les entitats públiques autònomes augmentaran les partides pressupostàries en la quantitat suficient, perquè les contribucions socials, com a conseqüència de la modificació de les actuals beques per contractes laborals no represente una menor quantia dels ingressos del personal investigador llicenciat".

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Ribó.

A esta presa en consideració hi ha dos esmenes presentades, la 24.
971 i 24.
972, del Grup Parlamentari Socialis-ta­Progressistes.
Per a la presentació d'estes esmenes té la paraula la senyora Amorós, en representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

Señora presidenta.

Señoras diputadas, señores diputados.
Buenos días.

Desde el Grupo Parlamentario Socialista quisiéramos empezar diciendo que la proposición no de ley presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida nos parece necesaria.
El debate que se abre hoy en esta Cámara, las Cortes Valencianas, supone el primero de muchos en torno a la investigación, ciencia y tecnología y, cómo no, la innovación, aunque el Gobierno del Partido Popular no tenga todavía muy claro qué es eso de la innovación.

Voy a pasar a defender las enmiendas presentadas por mi grupo parlamentario no sin antes hacerme eco de las palabras de la Asociación de Becarios de Investigación al País Valencià, expresadas en un documento denominado Carta Abierta, con el que se pretendía dar a conocer a la sociedad sus necesidades y, por tanto, sus demandas.

Dentro de las características fundamentales de una sociedad desarrollada, el avance cultural y científico es un indicador seguro y una señal inequívoca del grado de bienestar que esta disfruta.
Es deseable que todas las contribuciones a este crecimiento sean conocidas y apreciadas en su justa medida por la sociedad y que todos los agentes que lo hacen posible reciban la consideración adecuada.
Un gran porcentaje de la investigación que se realiza en el País Valencià se lleva a cabo por el denominado personal investigador en formación, más conocidos como becarios de investigación y, gracias a las políticas del Partido Popular en materia de investigación, también conocidos como precarios de investigación.
Y bajo esta figura se incluyen de manera indiscriminada estudiantes de doctorado, becarios de investigación y otras figuras no muy bien delimitadas.

Este colectivo heterogéneo, fundamental para el funcionamiento del sistema de investigación, sufre de manera común un alto grado de precariedad laboral y profesional.
Voy a enumerar brevemente las contrapartidas que obtiene el colectivo como reconocimiento social y son las siguientes.
No se considera trabajo la labor que desarrolla excepto a la hora de pagas impuestos; no existe una regulación explícita del trabajo que desarrollan en cuanto a sus derechos y deberes.
Todo esto conduce a una situación de dudosa legalidad jurídica.
La falta de una política de futuro para los jóvenes, repito, falta de una política de futuro para los jóvenes investigadores impide, incluso después de largos períodos de formación postdoctoral, integrarse en el sistema de investigación con la consecuente pérdida de un gran potencial investigador en favor de países con políticas científicas más consecuentes.
Y, por último, las retribuciones que perciben son mucho menores que las de un titulado universitario en el mercado laboral, pese a que las condiciones para conseguir una beca son mucho más restrictivas.

Con todo esto creo que nos sobran razones para sumarnos a la proposición no de ley presentada por Esquerra Unida, si bien con las enmiendas que a continuación pasaré a defender.

En lo que afecta a la proposición no de ley de Esquerra Unida, en su primer punto, nosotros como primer párrafo hemos elaborado la siguiente enmienda: "Elaborar i presentar davant aquestes Corts, en el termini de dos mesos, un pla de recursos humans destinat a la investigació científica i desenvolupament tecnològic que permeta enfortir el sistema de ciència i tecnologia a la nostra comunitat i assolir la convergència real amb els països de la Unió Europea en número i qualitat d'investigadors.
Aquest pla contemplarà almenys la creació de noves places de personal investigador, un programa de contractació de doctors amb els organismes i empreses dedicades a la investigació, així com a la creació de noves places de personal investigador predoctoral i el suport a la mobilitat dels investigadors".

Esta primera enmienda obedece a que entendemos que existe un problema estructural que tiene que ver con la financiación.
Creemos que hay una escasez de fondos para la financiación de lo que son políticas de I+D, o, si lo prefieren, de I+D+I.
Leyendo cualquier estadística vemos que estamos estancados en lo que es el gasto de I+D en porcentaje del PIB.
Ahora estamos como en los años 90 a 93, en torno al 0,9, según el Gobierno del señor Aznar y a nivel español.

En 1999 había sido el 0,98, pero el Instituto Nacional de Estadística ha publicado sus datos oficiales y, según los mismos, son del 0,89%.
Pero la Comunidad Valenciana dedica un 0,7 del PIB a I+D.
Esto nos sitúa por debajo del 0,89 del Estado.

En 1990 había un porcentaje aproximado del 41% del personal investigador que trabajaba en empresas.
Y en 1998 sólo lo hacía el 36%.
Algo pasa, señores del Gobierno del Partido Popular.

Por eso, demandamos como primer punto de nuestras enmiendas que se presente ante estas Cortes un plan de recursos humanos que permita una apuesta decidida para saber cuántas plazas realmente se van a convocar desde los organismos públicos de investigación.
Es el momento de demostrar que en el debate de presupuestos de este año, cuando nosotros afirmábamos que el traslado del OPVI a Presidencia se estaba realizando bajo una óptica y un prisma que conducían a una política equivocada, que no suponía ninguna mejora, demuestren que realmente les interesa y su Gobierno es sensible al tema y apuesten por el futuro de esta comunidad.
Ese futuro pasa por apostar por los creadores y los investigadores.

Este plan, a nuestro entender, debería contemplar, en primer lugar, la creación de nuevas plazas de investigador y de apoyo a las universidades, y en el conjunto de los organismos públicos de investigación; en segundo lugar, un programa de contratación de doctores en estos organismos, así como en las empresas, creación de nuevas plazas de becarios y apoyo a la movilidad de los investigadores.

En cuanto a la primera enmienda, nuestro segundo párrafo, pedimos "regular i homogeneïtzar les beques específiques predoctorals per a permetre millores en la situació dels estaments becaris pel que fa a les prestacions socials i d'altre tipus.
Presentem com a referent la situació dels països europeus més avançats en aquesta qüestió com Alemanya, Dinamarca, Holanda o Suïssa".

Aquí quisiera hacer una pequeña introducción.
Nosotros entendemos que la situación de los becarios predoctorales no es asimilable.
.
.
-bueno, más delante explicaré, hay más de 60 modalidades diferentes en cuanto a becas predoctorales­, pero, para nosotros la diferencia fundamental estriba en que consideramos ­consideramos y así es, es decir, no me lo he inventado yo­ que la suficiencia investigadora no la da el haber leído la tesis doctoral, la suficiencia investigadora se adquiere en el momento en que se han realizado y se han aprobado los cursos de doctorado.
Por tanto, para nosotros eso es la línea -lo entendemos así- que da la capacidad o suficiencia investigadora.

Por tanto, entendemos que para los becarios predoctorales que estarían situados en esos dos primeros años en los que se encuentran realizando los cursos de doctorado.
.
.
nos vamos a centrar en ellos, en los que todavía están realizando los cursos de doctorado para la defensa de lo que a continuación voy a decir.

Existen más de 60 modalidades diferentes de becas predoctorales: algunas tienen seguro, otras no lo tienen, algunas tienen ayudas paralelas, otras no, entendiendo como tales los cursos de doctorado, las estancias en centros en el extranjero o en España, las ayudas a la formación, los gastos de desplazamiento, ayudas paralelas a los laboratorios, ayudas al transporte, al desplazamiento, a congresos; otras no tienen ninguna de estas ayudas.
La duración de las mismas en algunos casos son de cuatro años y en otros no excede más de un año.

Todo esto necesita un análisis importante para mejorar el estatus del becario predoctoral que, a partir de hoy, nos gustaría que por tal se entendiera aquél que está realizando los cursos de doctorado y, por lo tanto, no ha alcanzado todavía la suficiencia investigadora y, por tanto, que su beca obtuviera todo este tipo de ayudas a las que hacía referencia anteriormente y, por supuesto, como tal, estuviera exento de retenciones, ya que no se le considera un trabajador.
Y para todo esto existe una obligación por parte del Gobierno de regularlo desde el diálogo y el estudio, con los interlocutores reales, que son, ni más ni menos, que los propios becarios, y los diferentes grupos políticos que componemos esta Cámara, como agentes que dan sustento a las políticas que se adopten y deriven si son acertadas.

En cuanto al tercer párrafo de nuestra enmienda, demanem: "substituir les beques postdoctorals i predoctorals per contractes laborals amb les característiques adequades a aquest nivell de formació i temps determinat, sempre que es donen les condicions de tenir realitzats els cursos de doctorat i haver inscrit en el registre el projecte d'investigació".

Entendemos que aquí queda bien delimitado lo que anteriormente expresaba.
Nosotros entendemos que como contrato laboral deberían tenerlo los becarios postdoctorales más aquellos predoctorales que ya tienen los cursos de doctorado realizados y su inscripción en el registro, me refiero a su proyecto de investigación inscrito en el registro.
Esta sería para nosotros la línea delimitadora de lo que entendemos que debería modificarse o pasar de ser simples becarios a trabajadores.
No existe ninguna duda para el grupo parlamentario al que represento que, tanto para los becarios postdoctorales como para los predoctorales que cumplan los requisitos mencionados, deberían sustituirse sus becas por contratos de trabajo con las características adecuadas a este nivel de formación y por tiempo determinado.

Para terminar con la defensa de las enmiendas del grupo parlamentario al que represento, respecto a la supresión de la palabra "llicenciat", al segundo punto de la proposición no de ley presentada por Esquerra Unida, es simplemente técnico, por las razones que ya he expuesto.
Nosotros no entendemos así para todos los predoctorales y por eso hemos sustituido la palabra "licenciado".

Entendemos que esta proposición no de ley ha de ser aprobada con las aportaciones de mi grupo parlamentario para todos los grupos de la Cámara.
Estaremos demostrando a la sociedad valenciana con ello que no nos oponemos frontalmente a la fuga de cerebros, que en ningún caso obedece a una política de promoción de los investigadores valencianos por parte del Gobierno del Partido Popular, sino a la política precaria y de retroceso en materia de investigación, gracias a la cual los investigadores y los creadores se ven obligados a exiliarse de nuestra comunidad y del estado español.

Las políticas actuales están dando como resultado que en la Facultad de Farmacia de la Universidad de Valencia se dé el caso de determinados departamentos que no realizan ningún tipo de investigación, porque quien realiza la misma considera tan precaria la situación que prefiere no realizarla.

No aboquen con sus políticas actuales a la sociedad valenciana al oscurantismo y a la ignorancia.
Apuesten por la creatividad, la investigación y el conocimiento.
No condenen a nuestra sociedad a simplemente no tener futuro.
Ser europeos no consiste en tener parques temáticos únicamente, consiste en equiparar nuestros niveles científicos a los europeos, y les recuerdo que estamos muy por debajo de la media.
Pero, fundamentalmente pasa por el reconocimiento y la dignidad de nuestros jóvenes investigadores.
Un Gobierno que no apuesta por su juventud está abocando al fracaso, en términos absolutos, el futuro de su sociedad.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Amorós.

Té la paraula, per a acceptació o no de les esmenes, el senyor Ribó.

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bé, bona vesprada.
Bon matí, millor dit.

Vaig a plantejar les esmenes d'entrada resumint i després ho explicaré: anem a acceptar-les, algunes perquè em semblen evidents, altres perquè d'alguna manera modifiquen, i, altres, les anem a acceptar amb menys gust, però, en definitiva, entenem que no totes les coses es poden fer d'un pas, de vegades hem d'anar més poc a poc.

Començant pel final.
És efectivament un error parlar de personal investigador llicenciat per motius obvis.
Hi ha personal investigador que no és llicenciat, per exemple, és enginyer, hi ha titulats mitjans, etcètera.
Per tant, efectivament, eixa està molt clara i, naturalment, s'accepta.

El segon aspecte d'aquesta esmena, que jo volia comentar, anant a la primera part, que és substituir el punt primer d'alguna forma.
El Grup Parlamentari del Partit Socialista presenta una esmena on la primera part és plantejar concretament un pla de recursos humans en el tema de la investigació.
Nosaltres, el nostre grup, quan ens vàrem plantejar presentar aquesta proposta de resolució, ens vam plantejar si valia la pena fer un plantejament més ample, o cenyir-se escuetament al tema dels becaris.
Al final, optàrem per fer un plantejament estricte en el tema dels becaris, tenint clar que col·lateralment o directament moltes vegades molts dels problemes que tenen els actuals becaris d'investigació estan directament relacionats amb la manca d'uns plans adequats de recursos humans en el tema de la investigació.
Personalment, crec que ho he dit d'una forma molt clara en el moment que he comparat les dades d'investigadors que hi ha al nostre país respecte a la Unió Europea i amb moltes altres dades.

Per tant, està clar, quan he parlat concretament, per exemple, del tema de la fuga de persones, de l'emigració; emigració en este cas, eh?
, és curiós, emigració de persones amb un alt nivell de preparació per no tenir llocs de treball en aquest sentit i per, a més, s'ha de dir, haver hagut un taponament general de totes les entrades de personal investigador en els centres públics, també en les empreses ­s'ha comentat abans­, però també, i vull insistir en açò, l'eixida de professor universitari és una eixida que en els propers anys veurem que va a ser molt més limitada com a conseqüència de la disminució, o, almenys, estabilització del nombre d'universitaris.

Per tant, el problema és ara, però previsiblement el problema, si no s'introdueixen camins en aquest sentit, es pot agreujar en un futur pròxim.

Per tant, d'acord amb plantejar el tema més en la seua globalitat, nosaltres sí que pensem des del nostre grup que en investigació i desenvolupament se n'ha de parlar més en aquestes Corts i anem a continuar treballant en aquesta direcció, però entenem que és un bon plantejament i nosaltres l'acceptem.

El que menys ens agrada, i ho he de dir clarament, és el tema de la separació de la nostra proposició.
Nosaltres plantejàvem una cosa molt clara, i és que tots els becaris d'investigació tingueren una forma de contracte, i ens emparàvem en una idea que a mi em sembla evident: al nostre país formes de contracte hi ha des de contractes de cap de setmana fins a contractes indefinits de primera i segona categoria, per dir-ho d'una manera ràpida.
Doncs, bé, en tota aquesta gradació, inclòs els contractes de formació, enteníem que persones que han acabat la seua titulació superior, que no és qualsevol cosa, doncs, estan ja preparades suficientment com per a poder tenir un nivell de contracte.

Insistim que açò em semblava important, perquè és que aquestes persones comencen a tenir una beca de formació de personal investigador, doncs al 22 com a molt poc, però poden ser 23, 24, 25, i poden estar en una situació on, a més dels temes de l'atur, a més dels temes de sanitat, està el tema de les pensions, que jo crec que és un tema que moltes vegades a aquesta edat no es planteja però que estem tenint, repetisc, en aquests moments un debat sobre aquest tema important a nivell estatal i uns acords que també a ells els afecta i no tenir anys treballats també a ells els afecta negativament.

Nosaltres plantejàvem d'alguna forma formes contractuals per a tots els becaris; el que se'ns planteja ací és una diferència entre aquells becaris que tinguen ja acreditat en el registre el projecte d'investigació, açò suposa que hi ha becaris de formació de personal investigador que en els dos primers anys corren molt, pot ser com a mínim un any, en algun cas, doncs, haurien de continuar tenint beca i, per tant, que no li comptara el seu treball.
.
.

Bé, nosaltres sabem que aquestes coses.
.
.
, qui parla ha tingut una beca de formació de personal investigador; per tant és una cosa que no és de dos dies, és una cosa de fa molt de temps, i sabem que aquestes coses no es canvien tampoc en dos dies.
Però, sí que entenem que d'alguna forma és imprescindible que, almenys, aquelles persones que ja tenen consolidat el tema, naturalment, el tema postdoctoral, eixe tema és molt greu.
En aquests moments hi ha persones amb beques postdoctorals, fins i tot de 35 anys, sense cap tipus de relació contractual, em sembla imprescindible, i pensem que aquest vot pot ser un primer pas que nosaltres considerem necessari, per a poder donar un altre pas per a que totes aquelles persones, amb titulació superior que treballen en investigació, tinguen algun tipus de relació contractual.

Per tant, resumint, acceptem les esmenes: una perquè evidentment és un error nostre, una altra perquè suposa una ampliació que ens sembla correcta, i una altra, encara que no ens satisfà massa, perquè entenem que pot ser un primer pas per a poder avançar en aquest sentit.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

El grup que no ha presentat esmenes.
Té la paraula el senyor Ortega, en representació del Grup Parlamentari Popular.

**El senyor Ortega Marhuenda:**

 

Señora presidenta, gracias.

Señorías.

Señor Ribó.

En primer lugar, resaltar con algunas pinceladas las condiciones de trabajo del personal investigador de la Comunidad Valenciana.
En la Comunidad Valenciana existen cerca 5.
000 investigadores, distribuidos en universidades, organismos públicos de investigación, instituciones privadas y empresas.
Las becas de formación de personal investigador son ayudas a subvenciones para la realización de estudios de tercer ciclo, y conducentes a la obtención del título de doctor.

Las formas de selección de los becarios se realiza atendiendo a los principios de igualdad, mérito y capacidad, mediante la valoración del currículum, de la calidad del director de la tesis, y del trabajo de la tesis a realizar.
El beneficio de la beca es incompatible con cualquier otra de características similares, y con sueldos, salarios y retribuciones que impliquen una vinculación contractual.
La beca incluye una aportación entre 115.
000 y 125.
000 pesetas brutas mensuales; la contratación de un seguro de accidentes corporales, asistencia médica extensible a cónyuges e hijos.
El pago de las tasas por matrícula de estudios de tercer ciclo.
La duración es de un año prorrogable hasta tres más.

La Generalitat ha convocado para este año *(so per interferència d'un mòbil)* ayudas y becas para el fomento de investigación científica y el desarrollo tecnológico en la Comunidad Valenciana por un importe de 1.
057 millones de pesetas.
El Gobierno Valenciano tiene la intención de mantener la figura del becario, fomentado su utilización adecuada por parte de los departamentos universitarios y/o los centros de investigación.

El becario constituye la cantera local de los investigadores del mañana y debe ser una figura apreciada por la sociedad, porque su concesión depende, corresponde, a criterios de excelencia del candidato, del director de investigación y de interés de la investigación.
El becario no debe realizar tareas laborales, sino más bien tareas investigadoras que tiendan a la obtención del título del grado de doctor.

El Gobierno Valenciano no va a sustituir las becas de investigación por contratos laborales, pero sí está previsto dentro del Plan valenciano de investigación, desarrollo e innovación, la creación del estatuto del investigador.
El estatuto garantizará la estabilidad laboral del personal dedicado a labores de investigación en la Comunidad Valenciana.
El estatuto del investigador de la Comunidad Valenciana establecerá cinco categorías de investigador en función del nivel de formación, desde catedráticos universitarios, hasta licenciados medios y formación profesional.

El Gobierno Valenciano tiene intención de limitar en sus propias convocatorias el tiempo máximo que puede disfrutar un investigador de una beca de la Generalitat Valenciana, para evitar la prolongación excesiva de la figura del becario en personal investigador.
Se pretende limitar el período de los becarios, y facilitar contratos laborales sujetos a la obtención de resultados, para garantizar la estabilidad del investigador y la del sistema valenciano de investigación.

Dice el señor Ribó que él y su grupo se encuentran sensibilizados con el tema de la investigación en la figura del becario.
El Grupo Popular también.
El Gobierno Valenciano se preocupa por lo menos tanto como su grupo por este colectivo.
Con una clara ventaja por parte del Gobierno ­por supuesto, como es obvio­ y es que desde el Gobierno, además de predicar se puede dar trigo.
Y la prueba está en la serie de actuaciones que se han iniciado dentro del Plan valenciano de investigación, desarrollo e innovación, que se aprobará antes del verano y que se concreta en el desarrollo del estatuto del investigador, y en la creación de la oficina de ciencia y tecnología, *(so per interferència d'un mòbil)* órgano adscrito a Presidencia y creado exclusivamente para potenciar la política científica y de investigación de la Comunidad Valenciana.

Nada más.
Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ortega.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Ribó.

**El senyor Ribó i Canut:**

 

És clar que si haguera de qualificar la intervenció d'alguna forma la faria d'una manera *unamuniana*, de don Miguel de Unamuno.
En el sentit que deia abans.
Que investiguen ellos.
Perquè jo crec que realment vosté el que ens ha dit és efectivament açò.

Li hem estat parlant tot el temps d'un problema important, que és el tema dels becaris.
Hem acceptat concretament una esmena del Partit Socialista, en el sentit de parlar concretament de la transformació de beques en contractes, a partir que s'hagen fet els cursos d'investigació i es tinga el projecte determinat.
Hem acceptat concretament per a rebaixar.

Jo li reitere.
No són personal qualsevol.
Són titulats superiors ja, eh?
Si no és un suficient nivell de formació per a tenir un contracte, a mi em sembla peculiar que algú puga defensar ací què s'ha de ser que no és un nivell suficient de formació.
Són enginyers, són llicenciats, etcètera, estes persones.
I hi ha persones amb 35 anys que en estos moments continuen tenint beques de formació.

I si vosté revisa els treballs d'investigació -és un dels paràmetres possibles per a mesurar el desenvolupament de la investigació d'algun país- veurà concretament que la signatura d'aquests treballs un percentatge elevat és concretament de becaris.
És a dir, que la investigació en el nostre país es fa en un percentatge elevat per persones que no tenen cap relació contractual.

Jo li deia abans, hi ha diversos tipus de treball: el treball amb contracte indefinit, el treball en precari i el becari.
Eixe és el nivell de major degradació.
Perquè no compta ni per a l'atur, no compta per a les pensions, no compta absolutament per a res.
I una persona en 35 anys comença a ser hora que s'ho plantege.
I em sembla fonamental que es plantege.

Nosaltres li hem dit: d'acord en els primers anys, a nosaltres és una proposta que no ens satisfeia plenament, però d'acord.
Mentre s'està fent els cursos de doctorat, que siga concretament una.
.
.
*(inintel·ligible per interferència d'un mòbil)* però després que s'arbitren contractes.

Vosté ha parlat de 1.
057 milions que es dediquen a açò.
El que estem demanant avui és que s'augmente un poc esta partida, perquè aquestes persones -no és el 30% el total-, perquè aquestes persones puguen tenir dret a l'atur, puguen comptabilitzar per a les pensions del futur.
Açò és el que demanem.
No estem demanant contractes indefinits.
El que vosté em respon, senyor portaveu, és que les coses continuaran com ara, com va dir don Miguel de Unamuno.
Eixa és l'expressió més feliç de tot el que ens ha dit vosté.
I a nosaltres ens sembla molt perillós.

Ens ha parlat de l'estabilitat laboral.
De quina estabilitat laboral si no hi ha relació laboral de cap tipus entre els becaris i els seus centres on treballen?
De quina estabilitat laboral parlem?
És impossible!
Si el que demanem ací és una relació laboral.
Es que una beca no és una relació laboral.
No podem parlar d'estabilitat laboral.
Demanem una relació laboral, concretament d'aquestes persones una vegada tinguen acreditats els seus cursos de doctorat i tinguen acreditat concretament el treball de la seua tesi.
Nosaltres ho lamentem.

Ens ha parlat d'un pla valencià d'investigació que vindrà algun dia.
No es poden fer plans d'investigació sense persones.
La investigació està basada en els investigadors i en les investigadores.
I si no hi ha una mínima, unes mínimes condicions de treball, és impossible avançar.
Si açò està clar en molts llocs, en el món de la investigació és més clar que en cap.
És molt més clar que en cap.
És evident.
I per tant, si vostés no volen mantenir cap tipus de relació contractual, laboral, amb estes persones, en definitiva, estan carregant-se l'eix fonamental, la columna vertebral de la investigació.

I aquestes beques que vostés estan donant, que els està donant el Govern, com els donava abans en una quantitat determinada, en part com a conseqüència d'una manca de relació laboral, estan donant beques per a què es formen persones, per a què després se'n vagen a l'atur o per a què emigren.
Estem treballant per a l'anglés.
Estem rebent treballadors totalment desqualificats ­parlarem de la Llei d'estrangeria prompte aquí­, i a la vegada estem enviant a altres països treballadors altament qualificats.
Estem patint en aquests moments una sagnia de cervells important, li he dit abans.
I vostés, en no plantejar-se seriosament unes mínimes millores en les relacions neolaborals o pseudolaborals dels becaris, estan potenciant açò.
Estan potenciant que aquestes persones l'única eixida que tinguen.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó.
.
.
.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
siga la d'emigrar i ens sembla realment lamentable.
Ens estem jugant el desenvolupament econòmic d'aquests país.
Perquè el desenvolupament econòmic d'un país depèn, cada vegada més, del que dediquem a investigació i desenvolupament.
I avui ens han dit que pensen continuar pel camí pel qual han estat avançant.
Jo crec que no han entés res de les demandes dels nous investigadors, dels investigadors que estan plantejant aquestes reivindicacions, i que són reivindicacions fonamentals que algun dia, espere que prompte, haurem d'atendre.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Ortega.

**El senyor Ortega Marhuenda:**

 

Señor Ribó.

Vamos a ver si somos capaces.
.
.
o si yo soy capaz de explicarme mejor.
Lo primero que debemos hacer no es mezclar.
Una cosa son los becarios, otra cosa es la carrera del investigador.
Los becarios son necesarios.
Este Gobierno no se los quiere cargar.
Han existido y existirán.
Es una capacidad del sistema para integrar a investigadores jóvenes.

Lo que es cierto es que no pueden prolongarse en el tiempo.
Hay que limitar el período de los becarios y, una vez que acaben, integrarlos en el estatuto del investigador.
Y garantizar su estabilidad laboral.
Aquí está escrito.
Este conjunto de factores a tener en cuenta es el que ha motivado que el Gobierno Valenciano diseñe y desarrollo el Plan valenciano de investigación, desarrollo e innovación.
Este plan tiene dos objetivos claros.
Por una parte, potenciar la labor de los investigadores, y por otra, recuperar los investigadores valencianos que se encuentran fuera de la Comunidad Valenciana.
Y en ese caso, evitar lo dicho por el señor Ribó, eso de trabajar para el inglés.
Hay que tratar de que vuelvan.
.
.
que no se vuelva a repetir el dicho ese y que vuelvan a trabajar en la Comunidad Valenciana.

El plan valenciano de investigación, desarrollo e innovación, el Gobierno se lo ha tomado muy en serio.
Efectiva-mente, lleva un poco de retraso, pero es porque para su revisión.
.
.
su revisión ha sido consensuada por las universidades, por el sector empresarial y por los institutos tecnológicos.
Ya el presidente Aznar, en su última visita aquí a Valencia quiso expresar también su apoyo a la tecnología y el impulso a la investigación y al desarrollo.

Nada más.
Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ortega.
*(Remors)*

Correspon la votació.
.
.
 *(Remors)* El senyor Ribó vol rèplica?
Rèplica per cinc minuts.
*(Remors)* Un moment, senyor Ribó.
*(La senyora presidenta parla amb membres de la Mesa sense micròfon) (Adreçant-se al senyor Ribó Canut)* No, no hi ha lloc a rèplica, no.
Correspon la votació.
*(Remors)* 

Correspon la votació a la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre substitució en el terreny de la investigació científica de les actuals beques per contractes laborals adequats a cada perfil investigador, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 39 vots a favor, 41 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada esta presa en consideració.

Senyories, se suspén la sessió, que es reprendrà a les quatre i mitja.

 

*(Se suspén la sessió a les 13 hores i 28 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 32 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

***Preguntes números 5.
389/00, 5.
390/00, 5.
391/00, 5.
392/00, 5.
393/00, 5.
394/00 i 5.
395/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre el pont que comunicava Marina d'Or amb Orpesa, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 75).***

**El senyor vicepresident primer:**

Senyories, bona vesprada.

Senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, té vosté unes preguntes que li formula l'il·lustre diputat senyor Ramón Cardona Pla i que van de la 5.
389 a la 5.
395.
Per tant, el senyor Cardona té la paraula per a la seua defensa.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Abans de formular-li les preguntes vull contextualitzar una miqueta l'assumpte perquè, clar, ja fa molt de temps que açò ha passat.
El que va passar és que amb les pluges del dia 22 i 26 d'octubre de l'any passat l'avinguda del riu Chinchilla es va endur el pont que creuava i que accedia, que portava l'accés a Marina d'Or.
Bé, una vegada endut el pont van començar a eixir informacions, la veritat que molt confuses, però al mateix temps que molt confuses preocupants, perquè el que venien a dir era una de les dos coses: en primer lloc, que la reconstrucció del pont li corresponia a la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Trans-ports, que vosté dirigeix, i l'altra informació que anava en el sentit que mentre la Conselleria d'Obres Públiques no actuara que podia actuar ­de fet així es va demanar per part de l'ajuntament- el Ministeri de Defensa, perquè es considerava prioritari, necessari, precís que s'arreglara aquest pont.

A nosaltres estes informacions ens van alarmar, sincerament, per una part perquè este pont era clar que era un pont provisional fet en el moment de començar les obres de Marina d'Or.
A més a més, nosaltres hem mirat els plans d'inundacions i tot açò i la zona de Marina d'Or i el riu Chinchilla, l'albufera d'Orpesa, que està al costat, estan sempre incloses en els mapes d'inundació i rics d'inundacions.
I també perquè tenim antecedents molt clars d'un tracte d'especial favor a aquest empresari.
Recordem que el senyor Zaplana i el senyor Fabra van estar en la posada de la primera pedra d'un balneari d'aigua marina en una zona inundable que han hagut de foradar en plena zona de platja.
Per tant, és per això pel que li formule tota esta sèrie de preguntes, que van adreçades sobre tot a saber si la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports té algun tipus de responsabilitat sobre el pont anterior o sobre el pont que al final s'ha construït.
Si la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports ha fet algun tràmit amb el Ministeri de Defensa per a què es ficara un pont provisional o si la conselleria tenia consciència, tenia coneixement de la provisionalitat d'este pont, de que invadia la zona de protecció marítimo-terrestre.
.
.
en fi, si havia intervingut la conselleria d'alguna manera en este tema.

Paral·lelament, i molt relacionat amb això, és que estes mateixes pluges es van endur el pont, un pont d'entrada a Cervera del Maestre i també el pont de la rambla Cervera de la carretera que unix Sant Mateu amb Xert o en la carretera que va de Vinaròs a Morella.

Per tant, tota esta sèrie de preguntes van adreçades a saber la competència o el que la Conselleria d'Obres Públiques ha fet o ha actuat en este pont concret, que nosaltres considerem que és absolutament privat, a part d'il·legal i que invadix la zona marítimo-terrestre.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

Gràcies, president.

Senyor Cardona.

Contestant estrictament a les preguntes que se m'han fet i sense entrar en un altre tipus d'insinuacions, que crec que no vénen al cas i que poden ser fins i tot de mal gust, he de dir-li que, primer, el pont que s'ha endut l'aigua era un pont construït per la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports?
, pregunta vosté.
No, no té res que vore.
Té algun compromís la Conselleria d'Obres Públiques per tal de construir un pont sobre el riu Chinchilla a l'alçada de Marina d'Or?
No.

Quins vials connectarà aquest pont, que suposadament farà la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports?
És que no hi ha pont; en este sentit el pont que se'n va endur l'aigua, si està construint-lo algú, nosaltres ho desconeixem i no és ninguna actuació de la Conselleria d'Obres Públiques.

Ha intervingut la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport en la petició al Ministeri de Defensa?
No tenim cap notícia que haja intervingut ni que s'haja fet cap petició, ni nosaltres sabem res de res respecte al tema este del Ministeri de Defensa.

Si és més prioritari la connexió del pont de Cervera del Mestre o el pont de la rambla Cervera a l'alçada de la Serafina, he de dir-li que el pont eixe ja està en servici, eixe sí que és responsabilitat de la conselleria i està en servici, o siga, que ho hem fet nosaltres, i que per part de la Conselleria d'Obres Públiques està tramitant-se el projecte del nou pont de Cervera, que es licitarà de forma immediata i començarà a construir-se en breu.

Respecte a l'altre pont de Marina d'Or, ja dic, no tenim res a vore la conselleria, ni el vam construir nosaltres, ni estem construint-lo, ni depén de la Conselleria d'Obres Públiques, en absolut, res d'eixe pont a què vosté feia menció anteriorment.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, jo sempre que vosté em contesta he d'agrair-li la concreció de les seues respostes i que realment em contesta a allò que li pregunte.
A mi amb les seues respostes em deixa clar l'actuació de la Conselleria d'Obres Públiques respecte a este pont i inclús respecte als altres que lli preguntava, el que sí que són competència de la conselleria, sé que un dels pont està acabat i l'altre també es farà.

De totes formes, a vore, no li faig estes preguntes per un capritx o perquè se m'ocorre preguntar-li a vosté, es a dir, és que el gat escaldat diuen que fuig de l'aigua gelada.
I en este cas concret va haver un intent molt seriós d'assignar-li la responsabilitat a la Conselleria d'Obres Públiques, quan nosaltres ja veníem denunciant des de feia temps precisament la irregularitat d'este pont.

Jo li puc dir que nosaltres després sí que hem tingut informació sobre aquest pont i que, per exemple, sabem que la demarcació de costes en València va autoritzar una altra vegada la construcció d'este pont, també de manera provisional.
.
.

**El senyor vicepresident primer:**

Acabe, senyor Cardona.
És qüestió del temps, del Reglament.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Sí, sí, sí.
Per tant, simplement agrair-li les seues respostes concretes i lamentar que moltes voltes intenten ficar la confusió en este tipus d'obres i pareix que es vulguen favors personals.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport:**

Gràcies, senyor president.

Senyor diputat, la contestació és que és així, no podia ser d'una altra manera.
De totes formes, també dir-li que eixa urbanització de Marina d'Or és anterior a la Llei de costes de 1988.
Que al costat del riu Chinchilla es va construir una marina que no es va poder acabar en aquell moment i no té accés al mar.
I l'únic accés actual a la urbanització és pel pont sobre el Chinchilla, que està situat al costat de la costa i que es va autoritzar amb caràcter provisional.
I que, si jo no estic equivocat, crec que també Costes acaba de donar-li l'autorització per a poder-lo construir.
O siga que, bo, nosaltres ahí en este cas no tenim res a vore.

Moltes gràcies.

 

 

***Preguntes números 5.
590/00, 5.
591/00 i 5.
592/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre la construcció d'un dipòsit d'aigua potable a Orxeta, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 84).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Acabat el torn de preguntes que ha formulat el senyor Cardona Pla, passem a les de José Pérez Grau, que són la 5.
590, 91 i 92.
Té la paraula el senyor Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

Moltes gràcies, senyor president.

Senyores diputades i senyors diputats.

Senyor conseller.

Al poble d'Orxeta, que l'altre dia li gastava jo a vosté la broma que ara li han canviat el nom pel poble que desitjava un dipòsit, sempre segueixen parlant-me del mateix, sempre que acudisc per allí, fins i tot l'alcalde m'ho recorda de forma continua.
És important ressaltar que en la comarca ja sap vosté que tenim una escassesa d'aigua total.
Jo parlar-li a vosté de l'escassesa d'aigua de la comarca és com si li parlara al meu professor Valdivia de matemàtiques ¿no?
Perquè se sent totalment superat perquè són els seus coneixements.

Però el que sí que està clar és que duem un temps en què estan arribant al dipòsit, un dipòsit xicotet de 75 metres cúbics, 5 litres d'aigua, que són dels que disposa Orxeta i que quan s'ompli el dipòsit els han de tirar al barranc i aleshores l'aigua es perd.
I que quan hi ha molt de consum resulta que amb el dipòsit no hi ha prou.

I per tot això des de l'any 1997 estan en què duen endavant el tema del dipòsit nou de 1.
000 metres cúbics, que tot el que reben són respostes afirmatives de què sí que van a fer-lo, de què ja està, de què demà serà, de què ja l'hem adjudicat, etcètera, etcètera.
I pareix ser que problemes en l'empresa i altres tipus de circumstàncies fan que a data d'avui encara no tinguen el dipòsit fet.

Per tot això, senyor conseller, és perquè, després de sentir les queixes de la corporació municipal, li faig a vosté les següents preguntes.
Quines són les raons que han fet que a data de hui les obres estiguen encara paralitzades?
Quan està previst que es reprenen les obres?
I quan es calcula que estaran finalitzades les mateixes?

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

Gràcies, president.

Senyor Pérez Grau.

Jo creia que estava informat de tot el tema del dipòsit regulador en Orxeta, però no tinc cap inconvenient en tornar-li a informar sobre l'expedient i este tema en concret.
Vosté sap que és una obra que es va licitar en l'any 1999 pel procediment de subhasta, es va adjudicar -crec que va ser, en el segon semestre de l'any 1999- i que, una volta adjudicades les obres, va haver una sèrie de problemes amb el contractista de tal forma que va renunciar a fer eixa obra.

Quan es va iniciar l'expedient de resolució del contracte, aleshores el contractista va fer la seua oposició perquè voldria alguna indemnització i van tindre que acudir al Consell Jurídic Consultiu que va remetre el dictamen en juliol de l'any 2000.

Mentre que s'acabava amb esta situació d'anular el contracte anterior, es va estar intentant negociar, tant amb eixe contractista com després en el que fora el següent contractista per vore si no era necessari fer una altra tramitació que haguera dilatat més encara l'inici d'eixes obres.
Bo, al final el que puc dir-li és que les obres estan definitivament adjudicades ja al nou contractista, que és el segon, el qui estava segon en la subhasta, es diu Construcciones Civiles del Mediterráneo, Grupo Hermar, Sociedad Limitada.
Que el pressupost que té crec que són 21.
490.
000 pessetes, 24.
573 era el tipus de licitació.
I que el termini d'execució que té és de quatre mesos i el dipòsit una capacitat d'aproximadament 1.
000 metres cúbics; o siga, que s'ha solucionat definitivament l'expedient.
A nosaltres ens haguera agradat que haguera sigut més fàcil, però la tramitació administrativa i burocràtica és la que és, hem de seguir-la, s'ha acabat i ja està definitivament adjudicada eixa obra.

Molts gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Pérez Grau:**

Gràcies, senyor president.

Encara que, efectivament, a nivell personal jo havia tingut coneixement de la situació, perquè vosté me l'havia molt amablement expressada quan li he preguntat, era important que quedara clara una cosa, que ha hagut molt de temps que ha estat perdent-se molta quantitat d'aigua, que s'ha anat pel barranc a la mar; parle aproximadament, segons ells em diuen, en alguns moments de fins i tot cinc litres per segon; jo parle del que m'ha dit la corporació municipal, perquè jo no he estat allí mesurant-la.
I també d'altres vegades que, com li he dit abans, no hi havia prou aigua per atendre al municipi en els moments de màxim consum.

Jo crec que calia deixar constància d'això per a què no torne a ocorre una altra vegada, que des de 1997 que s'inicia la tramitació passen quatre anys fins que finalment, pareix ser, que vaja a dur-se endavant.
I jo crec que, donat que allò principal que hem de defensar és l'utilitzar els nostres recursos i fer que no es perden, jo he considerat important que quedarà constància del fet, també per a tramitar-lo.

I a més de tot això m'agradaria una mica que vosté em comentara exactament si està clar quan van a començar de forma ja definitiva i sense interrupció les obres; si sap exactament quan va a ser terminades i, sobre tot, quin dia va a inaugurar-se el dipòsit a Orxeta, que és el que tots desitgen i m'agradaria estar allí acompanyant-lo per a poder-lo gaudir conjuntament.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

Jo estic molt satisfet de vore l'interés que té el senyor diputat per la problemàtica de l'aigua, em figure que no sols en la comarca de la Marina Baixa i en Orxeta, sinó em figure que serà la problemàtica de tota la comunitat.

Si això fóra aixina, li demanaria que eixa voluntat tan important, eixes ganes que se solucionen els problemes de l'aigua, la demostrara davant del seu partit i que davant del seu partir fóra capaç de defendre els interessos no sols d'Orxeta sinó de tots els pobles de la comunitat.

Orxeta el problema ja el té solucionat.
És un dipòsit que si no en són quatre, en sis mesos estarà acabat.
Enguany està acabat.
Però la comunitat, si depenguera del que vostés estan fent en el tema de l'aigua, podria tindre molts problemes.
Jo li demane que eixa voluntat tant important la fera expressament en el seu partit i s'aclariren definitivament en la postura del Pla hidrològic nacional.

Gràcies.

 

 

 

***Preguntes números 5.
416/00, 5.
417/00 i 5.
418/00, al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre l'hospital maternal de La Fe, que formula la diputada María José Mendoza García del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 81).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor conseller, ha finalitzat ja el torn de control de la seua conselleria.

I passem, per tant, al de l'excel·lent conseller de Sanitat, Serafín Castellano, que va de la 5.
416 a la 5.
418, de la senyora María José Mendoza García.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor conseller.

Señorías.

Las preguntas que hoy formulamos hacen referencia a la aparición de manera reiterada de camas C en la maternidad de la Fe, y sobre todo en aquellas habitaciones de hospitalización de mujeres que acaban de dar a luz, que están pendientes de dar a luz o que sufren una amenaza de aborto.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, senyor Castellano.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señor presidente.

Señora diputada.

Debo decirle que, como usted bien sabe, fueron llevadas a cabo unas obras de climatización en dicho pabellón durante los días 20 a 26 de noviembre.
Cuando las obras alcanzaron la quinta y sexta planta, al disminuir el área de hospitalización en 15 camas, se produjo el problema de espacio que obligó a ubicar terceras camas en algunas habitaciones.

Esta situación, que desde la dirección del hospital se intentó prolongar lo menos posible, tan sólo durante unas horas, se fue resolviendo a medida que fue disminuyendo el número de ingresos y fueron dándose de alta.
Por supuesto, cuando finalizaron las obras de climatización, se acabó por completo el problema al que usted alude.

Y estará de acuerdo conmigo, señoría, que la temporada idónea para llevar a cabo cualquier obra de reforma de climatización es precisamente una vez acabada la temporada estival, y precisamente eso es lo que se hizo en el pabellón maternal de la Fe.

Aunque usted no se ha referido también a su segunda pregunta, cuando pregunta qué ha pasado en los espacios de la segunda, tercera y cuarta planta, como su señoría sabe, ya tuve ocasión de informar por escrito de esta respuesta.

Pero decirle que en la tercera planta se ha ubicado la biblioteca, despachos de jefes de servicio, salas de uso docente y dormitorios de médicos de guardia.
Y donde estaban estas dependencias se ha creado la unidad de rehabilitación, una nueva unidad de hospitalización y un cuarto de estar para las madres de niños ingresados en neonatología.

También decirle que en la segunda planta se ha ubicado la unidad de cirugía sin ingreso y técnicas especiales.
Y a la cuarta planta ha sido trasladado el hospital de día obstétrico, hospital de día oncológico, unidad urodinámica, hospital de día de endocrinología ginecológica, subdirección médica, subdirección de enfermería, unidad del personal subalterno y dependencias de la unidad de documentación clínica y admisión.

Ello a su vez ha posibilitado la ubicación de los espacios liberados del servicio de reproducción humana y del servicio de atención al usuario y la ampliación de la farmacia del maternal, servicios de radiología, sala de espera de familiares y entrega de urgencias.

Aunque ya tuve ocasión de responderlo por escrito, se lo recuerdo a su señoría.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Serafín, senyor Castellano.

Senyora diputada.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señor presidente.

Efectivamente, las obras de climatización la época adecuada de su realización es en invierno, pero tendrían que haber hecho esas obras no este invierno sino el anterior, que es cuando tenía problemas.

Pero, efectivamente, no es la primera vez que ocurre.
En el mes de junio ya se denuncia que en aquel momento la dirección del hospital habló de que se habían instalado 15 camas C sólo durante horas.
Y a pesar de que afirmara el doctor Gil Suay que sólo se habían ubicado 15 camas C, o sea, afectaron a 45 mujeres hospitalizadas en la maternidad, y camas para hospitalización en situación de embarazo y todo lo que lo rodea, creo que hay sólo 66, o sea, que 45 mujeres se afectaron, una semana después sale en prensa que siguen existiendo las camas C.
Me refiero al mes de junio.

Yo he leído sus respuestas, y respecto al número de camas que se habían cerrado en el Hospital La Fe entre 1999 y la fecha en que formulé la pregunta, que era el mes de diciembre de 2000, usted me contesta qué otras cosas se han hecho, pero no me dice qué número de camas se han eliminado.

Mire, está claro que no es adecuado que una mujer que está a punto de dar a luz, o que acaba de dar a luz o que está en situación de amenaza de aborto, tenga que soportar unas condiciones de hospitalización precarias.
Precarias porque el hacinamiento.
.
.
­yo creo que la foto es muy clara­ tres camas en una habitación de dos camas, eso es hacinamiento.
Supone una reducción de espacio que viola algunos derechos que creo que son básicos y que usted reconoce, como es el derecho a la intimidad, el derecho a la atención digna y el máximo confort cuando un ciudadano necesita estar hospitalizado.

Además, ese problema de espacio usted sabe que repercute en que no hay espacio para el acompañante y este tipo de.
.
.
Y tampoco es deseable, porque luego podemos volver a ver la foto, ahí caben escasamente las tres camas, porque son habitaciones de dos.
Entonces, ya me dirá dónde se ubica el acompañante que muchas veces necesitan ­y es aconsejable que tengan este tipo de pacientes­ y las visitas.
Las visitas yo creo que es un derecho claro.
Después, por ejemplo, de haber tenido un hijo, qué menos que puedan acudir los familiares, aunque sea de dos en dos.

También se ha dado la circunstancia que al haber una reducción de habitaciones disponibles y al tener que ubicar camas C, que un momento determinado son 15 camas, que afectan a 45 pacientes hospitalizadas en un momento determinado, no parece que sea deseable que en la misma habitación esté hospitalizada una mujer que acaba de dar a luz con una mujer que está en el periodo previo a dar a luz o con una mujer que tiene una amenaza de aborto.
Las necesidades no son las mismas, ni de descanso, ni la situación psicológica, por ejemplo, de una mujer que está con una amenaza de aborto le permite o parece que sea adecuado compartir habitación con una mujer que acaba de tener un hijo.
Yo creo que sobra, que es una circunstancia especialmente dolorosa y adversa el hecho de que una mujer se enfrente a la pérdida de un hijo deseado y que tenga que compartir la habitación con una mujer con un recién nacido.

Esta situación de escasez de camas.
.
.
porque usted no me ha contestado cuántas camas se cierran ­camas, no para qué otros usos se le da esas habitaciones en el hospital­, camas de hospitalización se cierran en La Fe destinadas a la atención maternal.
Y yo espero que tenga oportunidad ahora de contestarlo.

Mire, la situación en nuestra comunidad autónoma en cuanto a recursos hospitalarios, y me refiero a número de camas, es la última del Estado en número de camas por mil habitantes.
Nuestra media es de tres, frente a las cinco, por ejemplo, de Cantabria, Cataluña, Aragón, Navarra, Canarias.
Y eso según el catálogo nacional de hospitales del Ministerio de Sanidad, cuya última actualización disponible para información pública es del año 1998.

Pero del año 1998 a estas fechas, no han pasado cosas que hayan mejorado esa situación, porque usted sabe que se abre La Ribera, pero paralelamente se cierran 400 camas en el Hospital La Fe.
Y la apertura del Hospital de Villarreal no supone un incremento de camas neto, porque se cierran las 180 camas del Hospital Gran Vía.
Si podemos tener 200-204 en el incremento dentro de todo lo negativo, porque hay 400 camas en La Fe cerradas, hay 80 camas del Hospital General que ustedes no recuentan, pero que está atendiendo a la población del País Valenciano, etcétera.
O sea, que seguimos teniendo desde 1998 hasta ahora.
.
.
al menos ha disminuido, sumando y restando lo que le he dicho, al menos en 105 camas más las 80 del Hospital General, 180 camas.
Éramos la última comunidad autónoma en número de camas por mil habitantes en el año 1998.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señora Mendoza, vaya terminando

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
y ahora evidentemente.
.
.
.

Mire.
Yo lo único que quería que nos diera la oportunidad.
Es que no pueden anunciar.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señora Mendoza, por favor.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Acabo.
Termino ya porque acabo la frase.
*(Remors)*

No parece razonable que no hayan dado la oportunidad a las mujeres que en esos momentos tienen hijos en La Fe, en el mes de junio, en el mes de noviembre, a que puedan disponer de una habitación doble, no que tengan que ser atendidas hacinadas.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
en una habitación tres pacientes.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muy bien.
Muchas gracias.

Señor conseller, para réplica, señor Castellano.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señor presidente.

Señora Mendoza.

Yo creo que a veces usted busca la frase, como dicen, la más gorda, y a veces, como siempre va a golpe de medio de comunicación, tiene que rectificar hasta las preguntas.
Porque en la pregunta usted decía que a fecha de hoy cuántas.
.
.
que se habían ubicado cuatro y cinco camas por habitación en las plantas quinta y sexta, y luego tiene que rectificarlo, porque usted se da cuenta.
.
.
sale en medios de comunicación, usted se limita a copiar las preguntas y se da cuenta de que es una barbaridad, que por el espacio de superficie que tienen las habitaciones no puede haber cuatro y cinco camas, sino tres.

Que es en un momento coyuntural, y se le ha explicado por escrito.
Lo que pasa es que yo entiendo que el papel de su señoría sea armar ruido.
Se le explica por escrito que del 20 al 26 de noviembre, en 15 habitaciones, se tenía que hacer la climatización y que la reformas de climatización hay que hacerlas cuando pasa el verano, que es en el mes de octubre, en el mes de noviembre, en el mes de diciembre, que es cuando se tienen que realizar.
Y que coyunturalmente, y por unas horas, porque también así lo dijo ya en su momento, como muy bien usted ha dicho, el director del hospital, el doctor Gil Suay, ya se dio una explicación perfectamente.

Y, por tanto, solamente hubo el tiempo preciso para la realización de unas obras de climatización dentro de la quinta y sexta planta.
Se hicieron unas obras que lógicamente hizo que durante unas horas tuvieran que estar en algunas camas C, pero nunca cuatro y cinco, porque entre otras cosas, señoría, es que ni caben, ni caben físicamente las cuatro y cinco camas.

Lo que pasa es que usted aprovecha cualquier pregunta para hablar de todo menos de lo que pregunta.
Porque también había una pregunta del plan de humanización, qué que pasaba con él.
Pues que lo estamos cumpliendo a rajatabla, como este Gobierno lo cumple todo.
Y usted preguntaba que cuándo se iban a hacer las habitaciones individuales.
Pues mire usted, el nuevo Hospital La Fe, al igual que los hospitales que ha construido el Gobierno del Partido Popular, como ha sido el de la Plana y como ha sido el de Alcira, el que va a construir ahora nuevamente, que es el de La Fe, van a tener todas habitaciones individuales.
Y eso está especificado en la línea de acción cuatro referente a infraestructura y hostelería del plan de humanización, presentado lógicamente por el presidente de la Generalitat en noviembre de 2000, que dice textualmente: "A semejanza del Hospital de Alcira y de La Plana, la construcción del nuevo Hospital La Fe se diseñará con habitaciones para uso individual".
Y usted no tenga ninguna duda de que eso va a ser así, porque este Gobierno planifica con coherencia, pero además convierte sus planes en realidad inversora.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor Castellano.

Señora diputada, ¿para qué pide la palabra?

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Sí.
Porque se presentó una corrección de errores a la pregunta.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señora Mendoza, ha terminado usted su tiempo, que viene.
.
.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

No, no.
Es un tema de orden.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Perdone.
Mire, señora diputada, con todo el afecto que se merece usted, y con todo el respeto y con toda la estima, pero el tiempo en la pregunta ha finalizado.
Ahora, "¿Para qué pide usted la palabra?
" Y entonces usted me dice: "mire, para tal cosa", y.
.
.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Bueno, por una cuestión de orden.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Mire usted, señora diputada, el orden yo lo veo perfectamente controlado.
Muchas gracias.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Bueno.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

He dicho que está controlado.
Siéntese.
Está todo en orden.
Siéntese, por favor.

Sigamos.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Yo espero que tenga la misma magnanimidad conmigo que con el señor Maluenda, porque la corrección de errores se ha presentado.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señora diputada, le llamo al orden, por primera vez; a la segunda, se lo diré de otra forma, y a la tercera, aplicaré el Reglamento.
*(Remors)*

Señor Maluenda, guarde silencio.

 

 

 

***Preguntes números 5.
584/00, 5.
585/00 i 5.
586/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre la no assistència mèdica de dues persones als hospitals d'Elx i de la Vila Joiosa, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 84).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

La señora Llinares, por favor, tiene la palabra.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

En la primera setmana de desembre de l'any 2000 van ocórrer uns fets en la província d'Alacant que van ser molt desagradables i que, en fi, indiquen una actitud que no s'ha de donar de ninguna manera en els hospitals de la Comunitat Valenciana ni en ningun hospital.

Eixos fets van ser el rebuig en l'hospital d'Elx d'un xiquet marroquí de 16 anys que va anar a curar-se a l'hospital i que ni duia papers ni res de tot això.
M'imagine que es notaria de seguida que era marroquí, perquè això és una cosa que es nota.
I que fins que no van aconseguir que firmara una carta de pagament no se li va curar.

Després, en el de la Vila va ser encara pitjor, perquè la dona va anar allí a tindre el xiquet, a parir, i resulta que volien fer-li firmar que anava a pagar.
La dona no va poder firmar que anava a pagar perquè a la millor no tenia ni diners, i se'n va anar a Alacant a vore si els de Alicante Acoge li aclarien com paria sense que li costara diners i sense problemes.
I li ho van aclarir: en l'Hospital General d'Alacant, i allí va parir.

Tots estos fets, de què vosté també haurà tingut notícies, i que són uns fets verdaderament lamentables, em van fer que li fera una sèrie de preguntats, que m'agradaria que contestara als preguntats que jo li he fet.

La primera pregunta és quines responsabilitats pensa demanar.
.
.
La primera que és la tercera, li les faig en l'ordre invers a com li ho vaig fer.
Quines responsabilitats pensa demanar el senyor conseller davant de la possible violació de drets d'un menor ­i dic "de drets d'un menor" perquè el menor s'ha d'atendre sempre, siga com vulga, siga immigrant o siga espanyol, el que siga, en un hospital s'ha d'atendre sempre un menor, té el dret de ser atés­ i d'una jove embarassada, tots dos d'origen marroquí, en haver-los negat l'assistència mèdica als hospitals d'Elx i de la Vila Joiosa respectivament?

La segona pregunta és: Quines mesures té previstes el senyor conseller dur a terme perquè casos com els ocorreguts a l'hospital d'Elx i de la Vila Joiosa, on s'ha negat l'assistència mèdica a un menor i a una jove embarassada, no es tornen a produir?

I la tercera pregunta, que em pareix que és el mínim: Té previst el senyor conseller fer arribar un plec de descàrrecs pel comportament de l'administració sanitària a l'afectat i l'afectada que no reberen assistència mèdica als hospitals d'Elx i de la Vila Joiosa?

M'agradaria que donara unes explicacions que foren satisfactòries.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Senyor Castellano, senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

Molt gustosament li done les explicacions.
Ja tingué ocasió el dimecres passat de contestar esta mateixa pregunta, formulada en este cas per una il·lustre diputada del Grup Parlamentari Socialista, i li torne a contestar absolutament la mateixa cosa.

Primera, vosté sap perfectament que l'assistència sanitària pública valenciana respecte els estrangers està regulada en el Decret 26/2000, de 22 de febrer, del Govern Valencià, pel qual s'estén el dret de l'assistència sanitària als estrangers que es troben en la Comunitat Valenciana, i es crea també la targeta solidària.

I dir-li, en referència als dos incidents que fa vosté en la seua pregunta, ocorreguts presumptament.
.
.
, perquè li he de dir que tant en un com en l'altre lloc li he d'aclarir que en ningun cas hi hagué denegació d'assistència.
Tots els hospitals públics d'esta comunitat tenen instruccions precises de com atendre tots els immigrants que acudixen a ells, i en ningun cas se denega o se condiciona l'assistència sanitària al reconeixement del dret.
Per tant, jo crec que queda absolutament clar en totes les explicacions i també en totes les investigacions que se feren que en ningun moment hi hagué denegació d'assistència absolutament a ningú.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Castellano.

Senyora Llinares.
*(Pausa)* Vol polsar, per favor?

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Sí que en va haver.
L'únic que passa és que les paraules són molt sofrides, i per tant, és: "bé, si pagues, si pagues o si firmes una carta de pagament o si et compromets a pagar, t'assistim".
I llavors està clar, està clar que no es denega res, però per a no denegar-se res és precís que la persona es comprometa a pagar.
I això no és el que ací s'ha legislat, i no.
.
.
Sí, senyor conseller, per molt que vosté diga que no.
Jo, d'un altre lloc del País Valencià, a la millor no sé, però de la meua comarca sí que sé, i de l'hospital de la Vila, també sé, i de l'hospital d'Elx també sé.
I això, sí senyor que va passar.

Que això no és denegar-li l'assistència?
, perquè diu: "si pagues un milió de pessetes, jo sí que t'opere".
Bé, està clar que no li denegues res, només has de pagar una misèria, un milió de pessetes, i llavors t'atenen.
Però mire, els immigrants ni tenen diners, molts d'ells no tenen la targeta sanitària i tenen necessitats sanitàries, i això és un problema que s'ha de solucionar.
I a mi m'haguera agradat que vosté diguera.
.
.
Bé, com ha dit que no va passar res no té per què fer ninguna disculpa a les dos persones afectades, però vosté a eixos dos hospitals li ha enviat algun escrit per a dir que ni per positiu ni per negatiu que de ninguna manera passe això?
Vosté ha fet alguna cosa?
Perquè simplement negar que això va passar no és de rebut, senyor conseller, perquè passar, va passar.
I si vosté no posa remei, passar passarà més voltes, i passarà d'eixa manera: "O pagues o no t'aclarim.
Ara, si pagues, t'aclarim".
Està clar que de ninguna manera està dient que no se l'atén.
Està clar.
Les paraules i les frases són molt sofrides.
I "clar que sí, clar que l'atenem, que pague i l'atendrem".
Però això no és així, senyor conseller.
I negant la realitat no es solucionen les coses.

I el problema dels immigrants no és un problema, simplement és una realitat, és una cosa que està ahí i que cal anar posant-li no sols bona voluntat sinó cal anar posant-li legislació i, sobretot, justícia, senyor conseller, justícia.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Senyor conseller, senyor Castellano.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

No solament l'hospital de la Vila Joiosa i Elx sinó tots els hospitals de la xarxa sanitària tenen concretament els protocols, les instruccions.
I, a més, en esta comunitat tenim un decret pioner a tota Espanya, a tota Espanya, que és el Decret 26/2000, amb què se crea la targeta solidària i se diu com se regula l'assistència als estrangers, precisament en la Comunitat Valenciana.
I això ho té tota la xarxa sanitària pública.

I a més, li he de dir, com fiu ja menció la setmana passada, que hi han 13.
692 targetes solidàries, a una mitjana en els últims mesos de més de 550 targetes setmanals fetes per les unitats d'acreditació.
I concretament no sols perquè ho diga ja la conselleria, el sindicat Comissions Obreres mateix fon molt clar en el desmentit també del que es fea en l'hospital d'Elx, i a més ho feu per escrit i públicament a tots els mitjans de comunicació, com ja tinguí també ocasió de dir la setmana passada.

Per tant, no hi hagué denegació d'assistència sense demanar prèviament res, el que passa és que han de fer que als pacients, si tenen acreditació, identificació o filiació, amb independència que se li preste o no l'assistència sanitària, s'han de sol·licitar els formularis, com se fa en tots els llocs.
No se genera ningun tipus de facturació ni en un cas ni en altre.

I per tant, no se tracta ací d'eludir ningun tipus de responsabilitats, sinó tot al contrari.
Som la primera comunitat autònoma que té una regulació autonòmica per a l'assistència sanitària.
I que diu molt clar que els estrangers empadronats en qualsevol municipi de la comunitat tenen dret a l'assistència sanitària, com qualsevol altre valencià.
Que els menors de dihuit anys, estiguen o no empadronats, sempre que estiguen en el nostre territori, tenen el dret a una cobertura sanitària completa i universal, com qualsevol altra persona.
Que els no empadronats que es troben en la nostra comunitat tenen dret a l'assistència sanitària pública d'urgència davant la contracció de malalties greus o accidents, sent ampliable esta cobertura sanitària quan la persona no tinga recursos econòmics i mentre se normalitze la seua situació administrativa, que també s'atén absolutament a tots.
I també a les estrangeres que estan embarassades no empadronades, que també tenen el dret a l'assistència sanitària no sols durant el que és el part sinó també durant l'embaràs i en el postpart.
I això són instruccions que tenen absolutament clares no sols eixos dos hospitals sinó tots els hospitals de la xarxa sanitària.

Jo entenc que en un tema tan sensible, en un tema tan important i en una realitat tant important per a tots com és el tema d'immigrants, moltes vegades siga molt fàcil voler fer la crítica fàcil.
I no se tracta ací de fer la crítica fàcil, se tracta de solucionar.
Perquè quan parlem de salut estem parlant de persones, i jo crec que les persones mos mereixen tots els nostres respectes i tots els nostres esforços, sobretot des de l'Administració i sobretot en temes de sanitat.
I aixina s'està fent.
Regulació, la primera comunitat autònoma d'Espanya, i sobretot també amb uns protocols i amb unes accions concretes.

I li he de dir i li reitere, com ho reiterí la setmana passada, que en ningun d'eixos dos casos hi hagué una denegació d'assistència ni se demanà absolutament ningun tipus de facturació ni se generà ningun tipus de facturació.
Per tant, no sols dit per esta conselleria sinó també dit, en este cas, per algun altre sindicat com Comissions Obreres.

Moltes gràcies.

 

 

 

***Preguntes números 5.
554/00, 5.
555/00, 5.
556/00, 5.
557/00, 5.
558/00, 5.
559/00, 5.
560/00, 5.
561/00 i 5.
562/00 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre la construcció d'un institut de secundària a l'Alfàs del Pi, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 81).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Castellano.

Continuem amb el torn de preguntes, iniciant-les al conseller de Cultura i Educació, de la 5.
554 a la 5.
562, del senyor José Pérez Grau, del Grup Parlamentari Socialista­Pro-gressistes.

Té la paraula el senyor Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor conseller.

És la segona vegada que tornem a parlar ací de l'institut d'Alfàs.
El motiu és que jo vaig rebre, supose que vosté també, un vídeo que va fer l'ajuntament en què apareixia el conseller que hi havia en 1998, el senyor Camps, crec, dient que els terrenys eren els idonis, que anava a fer-se i que s'havia iniciat, que anava a inaugurar-se d'immediat.
En el mateix vídeo que ens han passat apareix vosté amb data de febrer de 2000 dient que, efectivament, ha comprovat que els terrenys són els correctes, que la cosa està bé i que va a fer-se i que tal i que qual i que ara que ja tenim els terrenys no hi haurà problema.
Però quan jo li vaig fer la pregunta a vosté ací vosté dia tot el contrari, que la culpa era de l'ajuntament, que els terrenys no s'ajustaven, que no podia ser fer allí les obres perquè no reunien condicions.

Bé, és clar que hi ha una contradicció entre les seues declaracions de febrer i les d'octubre, almenys allò que visualitzem al vídeo.
En qualsevol cas, jo el que li vull dir és que a la gent d'allí li té sense *cuidado* si vosté tenia raó en febrer o la tenia en octubre, el que volen és que es faça l'institut i llevar-se tots els problemes que tenen del damunt, que ara són molt greus.
Però és tots els dies.
Ahir eixia una denúncia de nou en els mitjans de comunicació del sindicat Comissions Obreres dient que s'ha enfonsat allò que és l'aula, una de les aules prefabricades, perquè allí estem parlant d'un institut virtual, està tot a base d'aules prefabricades.
I que no es podia utilitzar, dient que no tenen aula per a plàstica, que no tenen aula per a tallers, que no tenen on canviar-se; per tant, han de fer la gimnàstica amb la mateixa roba amb què vénen de casa i se'n han de tornar suats amb la mateixa.
En fi, tot això a què jo crec que vosté hui intentarà contestar-nos d'alguna manera.

Jo vaig a fer-li les preguntes que apareixen allí d'una forma concreta: Quines són les raons que duen al conseller a fer en febrer d'enguany declaracions sobre la idoneïtat dels terrenys?
Per quin motiu concret canvien les afirmacions a octubre de 2000 respecte les de febrer del mateix any?
Té la conselleria el projecte de l'institut de secundària de l'Alfàs del Pi amb tots els requisits que demana la Logse?
S'ha aprovat el projecte bàsic de l'institut de l'Alfàs del Pi?
I si no és així, quina és la raó?
Entén la conselleria que el conveni que es va signar amb l'Ajuntament de l'Alfàs del Pi està en vigor?
Té previst la conselleria en algun moment donat emprendre les obres pel seu compte?
En quina data té previst la conselleria que s'inicien les obres de l'institut de secundària de l'Alfàs del Pi?
Quin termini d'execució tindran les obres de l'esmentat institut?
I en quin curs escolar es pretén inaugurar l'esmentat institut?

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller, senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura, Educació i Ciència:**

 

Moltes gràcies, president.

Senyor diputat.

Anem a vore, jo li conteste a totes les preguntes de manera conjunta.
Espere no deixar-me res en l'aire.

Diu vosté que n'hi ha unes declaracions contradictòries.
No, no són contradictòries.
N'hi ha un solar, que com a tal és el solar que definitivament ha quedat definit com a solar on se construirà l'institut.
Però en un solar que tenia ­i vosté ho ha de saber­ problemes importants.
Un solar a distint nivell, on l'ajuntament, per a fer possible que nosaltres férem la redacció del projecte, havia de definir moltes coses.
Havia de definir urbanització.
Hi havia possibilitats de distints nivells.
I no es pot fer un projecte si no se sap on estarà la porta.
Una cosa tan simple com eixa.
I això és conseqüència de com ordena els tràfics, o com ordena la urbanització l'ajuntament.

En un moment determinat, fins i tot vàrem arribar a plantejar-nos la possibilitat, si l'ajuntament no podia, li vam plantejar a l'alcalde la possibilitat de parlar d'un altre solar.
A partir d'eixe moment les coses van anar més de pressa.
L'ajuntament va definir la urbanització de la zona, va definir les orientacions, va definir els vials, i va poder començar-se a fer, a redactar el projecte.
El projecte bàsic ja està.
.
.
De manera que no hi ha contradicció respecte al solar.
El que havia és que fer l'ajuntament una sèrie de coses que ja ha fet.

Jo vull dir-li també que, en una reunió que ara no recorde quan, que està entre les dues, la primera pregunta de vosté i esta segona, les coses s'han agilitat moltíssim, i l'ajuntament li ha donat un impuls important a allò que era responsabilitat seua.
I nosaltres li hem donat també, hem pogut donar-li, un impuls important al que era responsabilitat nostra, que és la redacció del projecte.

Mentrestant, l'ajuntament, davant la possibilitat que fóra l'empresa Ciegsa l'empresa que hem constituït, la que fera tot el procés d'adjudicació, d'acord en la conselleria, renuncia al conveni.
La qual cosa és important des del punt de vista de la capacitat financera de l'ajuntament, perquè no ha de suportar l'avanç del cost de les obres.
Per tant, el conveni també s'ha resolt mentrestant.
I les qüestions tècniques queden concretament.
.
.
*(pausa)* ­si em permet­ les qüestions tècniques que feien referència als murs de contenció per a salvar els desnivells, la connexió d'electricitat a peu de parcel·la, les eixides de circulació i d'incendis, estan també resolts, i això va permetre acabar el projecte bàsic.

El projecte bàsic es va acabar, està aprovat.
El dia 20 de febrer d'enguany, crec recordar, es va donar el permís d'obres a l'ajuntament, es va sol·licitar la llicència.
El projecte d'execució està redactant-se.
I si no n'hi ha cap inconvenient, que no té ja per què haver-lo, està en la programació de contractació del segon semestre d'enguany, del 2001.
Si poguérem avançar-lo podria entrar en el primer semestre.
Però jo tampoc m'atrevisc a garantir-ho.
Anem a intentar-ho.
Però sí que és absolutament segur que estarà en el bloc de contractacions que farà l'empresa en el segon semestre d'enguany.
I això pot permetre'ns dir que el curs 2002/2003 estarà en funcionament.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Senyor conseller.

El fet real és que en estos moments n'hi ha amuntegats en aules prefabricades un muntó de xiquets.
El fet real és que els pares de molts xiquets acaben duent-los a la privada per la impossibilitat que tinguen solució i un ensenyament adequat en la pública.
Molts xiquets acaben anant a Benidorm o a Callosa, a la privada, perquè allí no tenen les condicions mínimes necessàries per a tindre un ensenyament de qualitat.
Això és el fet real.

I si vol apuntar-se un tant, entre altres, li diré que ha aconseguit una cosa molt important: que els xiquets tornen a creure en els Reis Mags.
Perquè en la festa passada de Nadal ens van convidar a tots els diputats de la zona i ens van lliurar d'això.
D'una carta als Reis Mags en la que demanaven ­va ser molt simpàtica, esta carta d'ací­ ,en la que a més dels bons nadals i tot això, ens deien que demanaven als Reis Mags, renunciaven als joguets, el seu institut.
I això, bo, ja ha aconseguit alguna cosa, que és fer que creguen els xicons en els Reis Mags.

Però la realitat és que l'ensenyament públic està degradant-se dia a dia en la zona.
Està degradant-se perquè no l'atenem.
I està degradant-se, perquè la realitat que veiem allí és que un xiquet que arriba de casa, i que ha de fer la gimnàstica completament vestit, sua en ella, i se'n torna a anar exactament igual que ha vingut, perquè no té un lloc per a canviar-se ni per a dutxar-se, que no pot tindre classes de plàstica, que no pot tindre classes d'informàtica, i que no pot tindre res de res, incloent, per exemple, una cosa tan important en la Logse, com és la diversificació curricular, perquè no hi ha aules per a fer-la, i de fet hi ha professors que han abandonat la zona per eixe motiu, tot això fa que el que vosté ens diu ens ho creguem.
Però, clar, la realitat és que seguix així.
I ara, de nou ens ho fia per a llarg termini.

Senyor conseller, vosté ens ha donat unes dades que jo transmetré, òbviament, als afectats, a les APA i a l'ajuntament.
De nou ha posat la pilota en la teulada de l'ajuntament, posant-lo com a culpable que les coses no s'hagen fet fins ara.
Perquè segons ha dit, calia que l'ajuntament adaptara el solar, etcètera, etcètera, etcètera.
Bé, així ho transmetrem allí.
Però mire, el que realment cal, i res més, és que quan abans, si pot ser prompte més que tard, els alumnes d'Alfàs i de les zones circumdants que acudixen a Alfàs, tinguen un institut com es mereix qualsevol ciutadà de la Comunitat Valenciana; que no siguen impulsats, per damunt de la seua voluntat, a no tindre més remei que acudir a la privada si volen un ensenyament de qualitat.

Res més i moltes gràcies.
*(Se sent una veu: "*Molt bé*")*

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller, senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura, Educació i Ciència:**

 

Senyor president.

Senyor diputat.

Anem a vore, jo vull fer-li una reflexió, perquè en este debat de les contruccions educatives, podem caure en un error.
La qualitat en l'educació no està en funció de les construccions.
Les construccions són importants i són necessàries, però no són suficients.
De vegades la qualitat.
.
.
hi ha que mirar en unes altres direccions.
Estem fent un esforç, jo crec que fora del comú, per tindre resolt el problema de les infrastructures.
I no és qüestió ara que entrem a parlar dels altres components de la qualitat educativa.

Però en qüestió d'infrastructures, no ens podrà negar ningú que en un pla de 416, *grosso modo*, construccions, de les que n'hi ha 200 ja pràcticament o acabades, o fent-se, o per a contractar, estem fent i hem fet en els últims anys un esforç sense precedents.
És evident que les coses duen un procés, i quan, com en este cas n'hi ha complicacions de sòl que cal resoldre, l'ajuntament no cal que li diguen res.
Bo, si vol, vosté pot fer el que entenga que ha de fer.
Però diguem que els deures de l'ajuntament estan complits.
Ara la pilota qui la tenim som nosaltres, l'administració educativa, l'administració de la Generalitat.

I li puc assegurar que estem abreujant els terminis al màxim possible.
Ja li he dit que la llicència d'obres està demanada, i el projecte d'execució està redactant-se.
Per tant, podrem dins d'enguany, en el segon semestre, jo intentaré que siga abans, intentaré que siga abans, però la construcció de l'institut d'Alfàs serà una realitat en els temps en què ara jo estic comprometent-me, ja resoltes totes les qüestions prèvies i que cal definir per a fer possible l'execució material del centre.

Moltes gràcies.

 

 

 

 

 

 

***Preguntes números 5.
570/00, 5.
571/00, 5.
572/00, 5.
573/00, 5.
574/00, 5.
575/00, 5.
576/00, 5.
577/00, 5.
578/00 i 5.
579/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre l'abocador de Benicarló, que formula el diputat Daniel Gozalbo Bellés del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 81).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Passem al conseller de Medi Ambient.
Desde la pregunta 5.
570 a la 5.
579, ambas inclusive, que formula el ilustre diputado don Daniel Gozalbo Bellés.
Tiene la palabra.

 

**El senyor Gozalbo Bellés:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Agruparem totes les preguntes en una sola intervenció, i així li donarem més agilitat al Ple.
No és això, senyor president?

Senyor conseller, bé, jo crec en primer lloc, cal en nom del nostre grup felicitar-lo i felicitar-nos, per tres nous espais naturals que el Govern Valencià ha aprovat.
Jo crec que és una mesura positiva, i en eixe sentit compartim tots la satisfacció.
Especialment volem felicitar-lo a vosté.

Però no cap dubte que al costat de la glòria de l'aprovació d'una llei fa poquetes setmanes ací, la Llei de residus, o els nous espais naturals, queden encara algunes assignatures pendents.
Per cert, vosté ja és repetidor en alguna assignatura, perquè l'increment quantitatiu ha de vindre al costat en un increment qualitatiu.
Hui és un tema menor el que portem.
Però, senyor conseller, volem i creiem que és important.

Les deu preguntes són dos temes que afecten a l'abocador de Benicarló.
Senyor conseller, els incendis habituals provocats o d'alguna forma espontanis de l'abocador de Benicarló són o no coneguts?
Ha donat indicacions la conselleria o instruccions als responsables?
Ha trobat algun responsable i per tant ha pogut iniciar alguna acció d'algun estil administratiu o no?
Coneix estos grans incendis ocorreguts en octubre i novembre?
Quina política va a seguir en el futur respecte els abocadors il·legals com este cas?

La segona part de la pregunta eren: en concret en este abocador ­igual que en molts­ s'acumulen molts pneumàtics.
El 17 de novembre es van cremar cent tones de pneumàtics.
Quina casualitat que fóra uns dies abans que vosté i el president de la Generalitat inauguraren una planta de reciclatge de pneumàtics.
Què va fer en aquell moment?
Ha demanat alguna explicació al retard manifest dels serveis d'apagar els incendis?
I quina política pensa seguir en els abocadors que continuen tenint pneumàtics i cremant-se d'una forma, com ja he dit, espontània o provocada?

Moltes gràcies, senyor conseller

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Señor conseller, señor Modrego, tiene usted la palabra.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor diputado.

Bueno, en relación con este grupo de preguntas, yo lo que quiero informarles son las actuaciones que está llevando la conselleria, por un lado en concreto sobre este vertedero, y también sobre la política general en la que se tienen que inscribir, pues bueno, las actuaciones de la conselleria en el tema de residuos.

Sin duda usted conoce que, bueno, esta historia, como otras de vertederos, también es antigua.
En concreto en enero del 94, se inició el procedimiento previsto en el artículo 18, de la Ley 3/98, de actividades calificadas, para proceder a la clausura del mismo.
En junio de ese mismo año se acordó el cierre y sellado del vertedero, y se le concedió un mes el ayuntamiento para realizarlo de forma voluntaria.
Sabe usted que es un vertedero de residuos sólidos urbanos, y que según la Ley 10/98, la recogida, transporte y eliminación de los residuos que se produzcan en su término municipal es competencia municipal.
Por lo tanto, estamos en uno de los supuestos claramente de competencia municipal.

No obstante, instruido ese expediente, y transcurrido el plazo sin que se hubiese llevado a la clausura del vertedero, se inicia el expediente de ejecución forzosa, para lo cual se contrata el proyecto de sellado y ejecución de obras, que tiene un presupuesto aproximado de 117 millones, cuya ejecución está paralizada por el juzgado, puesto que existen diligencias de investigación penal en el juzgado de instrucción número 2 de Vinaroz, y el 19 de mayo del 97, por encontrarse en fase de instrucción, el juzgado paralizó las actuaciones de la conselleria.

Vemos que estamos, como por ejemplo en el caso de Ribarroja, en el que la conselleria ha actuado conforme a la legislación vigente, ha propuesto las actuaciones a realizar y nos encontramos en una suspensión realmente muy larga por la práctica de actuaciones judiciales.
Bien, eso lo tenemos que soportar todos, también la conselleria, y no podemos iniciar las actuaciones.
Esa es la situación concreta.

Por otra parte, en la conselleria no tenemos conocimiento.
.
.
bueno, en parte, probablemente, por ser un tema de competencia municipal, si se han producido incendios o no y no hemos iniciado ninguna actuación; por lo tanto, no puedo informarle a ese respecto.

De lo que sí que le puedo informar es que dentro de ese compromiso de resolver la problemática, los residuos en nuestra comunidad, sin duda, pues, bueno, la ley ya es conocida, se aprobó en esta Cámara en noviembre, entró en vigor el mes pasado, los planes zonales están muy adelantados, en concreto el plan zonal de la zona norte de Castellón, dentro de los plazos ­sabe que iniciamos su redacción en septiembre del año pasado­ prácticamente está concluido y los plazos que nos fijamos es entre uno y dos meses para iniciar su exposición al público, plantear ahí el análisis de las soluciones posibles en toda esa zona, proponer las plantas de tratamiento necesarias e iniciar el procedimiento que marca la ley para que dentro de esta legislatura esté construida la planta de residuos, de tratamiento de residuos, que nos permita también el clausurar, no sólo éste, sino otros vertederos que existen en la zona que no reúnen las condiciones ambientales.

Por lo tanto, actuaciones de la conselleria respecto a ese vertedero concreto y actuaciones de la conselleria y del Gobierno dentro de esa política global, verán ustedes próximamente resultados ya con la ley, ya con el plan zonal y con los instrumentos que prevé la ley para el desarrollo del plan zonal, como es el proyecto de gestión y la posterior construcción de la planta de tratamiento.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Señor Gozalbo.

 

**El senyor Gozalbo i Bellés:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, evidentment, jo crec que.
.
.
, però el Govern no pot resguardar-se, cobrir-se, tapar-se sota l'actuació judicial per a no tindre una actuació més diligent en uns casos que entenem que mediambientalment són greus.
I en eixe sentit, si em permet, li diré cinc motius pels quals no estem satisfets.

En primer lloc, perquè entenem que la política de la conselleria continua sent ­diguem­ manifestament millorable en la seua actuació pràctica.
Sí que la seua concreció en les lleis és molt correcta, però, després, l'aplicació, la concreció, la no vigilància mediambiental està en les seues mans i jo crec que actua d'una forma sesgada.

En eixe sentit, he de dir-li que no estem satisfets de l'actuació que vosté està tenint en este abocador i en la resta d'abocadors per la imatge que estem donant.
Ja només, només ­i en esta Cambra ja s'ha discutit en alguna altra ocasió­, d'alguna forma la contaminació ­permeta'm la paraula, i vosté me la permetrà­ visual que s'està produint.
Hui mateix, en periòdics de la nostra comunitat, 4 d'abril: "Los vertederos inundan el entorno de la Universidad".
Fa molts poquets dies: "74 abocadors al llarg de l'autopista A-7".

Vull dir, conseller, que, fins i tot, la imatge que estem transmetent de la nostra comunitat, del país, és una imatge contradictòria.
Estem venent en altres llocs una imatge que després en la pràctica no l'estem tenint en absolut.
No estem satisfets tampoc en l'atenció mediambiental.
No ja la visual, que jo crec que d'alguna forma és secundària.
Mediam-bientalment, vosté sap que, en concret, la contaminació atmosfèrica que es produeix.
.
.
en este cas li he parlat, que vosté no m'ha dit res d'eixe tema, de 100 tones de pneumàtics, 100 tones de pneumàtics, entenem que al costat d'una població tan important i d'una comarca com eixa és un problema que haguera hagut de preocupar-li una miqueta més, ni tampoc estem parlant de la contaminació soterrània de tots els aqüífers que en eixa zona precisament són molt importants.

Però, és que, a més, podria parlar d'altres llocs que vosté m'ha citat, però d'una comarca molt concreta, geogràficament tancada, amb una densitat de població important, amb una indústria terciària basada en el sector turístic ­estic parlant d'al costat mateix de Penyscola­, estem parlant d'una comarca en la qual fa gala i té denominació d'origen en determinats productes hortofrutícoles que afecten el tema, eh?
, estem parlant que tenen denominació d'origen, i estem parlant, en quart lloc, d'una comarca que té una indústria molt interessant, molt creixent i molt dinàmica, que és la indústria del moble, que no se li ha d'ocultar a vosté, que tots els residus de les fàbriques no sabem on portar-los, i, en concret, estem tirant-los ara a eixe abocador i, de tant en tant, vosté sap que tenen unes resines determinades, estem pegant-los foc perquè està totalment col·lapsat l'abocador, no poden abocar-ne més i, aleshores, li peguen foc per a tindre lloc per a continuar tirant-ne.

Senyor conseller, no estem satisfets de la política que vosté està fent en esta comarca, en este problema.
I no estem satisfets.
.
.
La manca d'inversions.
.
.
, ja sé que no es pot escudar vosté que és un problema municipal.
Per què?
Perquè entenem que la manca d'inversions de la conselleria vosté pot solucionar-la d'una forma, de tindre una atenció solidària cap als ajuntaments.
Ens omplim la boca moltes vegades de pactes municipals, pactes locals i, després, ens oblidem dels pactes humans i polítics en els ajuntaments respectius que moltes vegades no tenen recursos.
A la millor, parlar de Benicarló, sí que té recursos econòmics, però parlar de centenars de poblacions de l'interior.
.
.
, vosté hauria de tirar-los una maneta més positiva que la que està tirant.

Per tant, hem d'intentar fer un política que no siga la que vosté està suggerint-me, de dir que com des de l'any 1997 jo no puc actuar, *laissez faire*, deixar fer.
No, senyor conseller, no és bo, des del meu punt de vista, clar està, i amb el major respecte, no és bona política per al conseller de Medi Ambient.

Per tot això, i sense, evidentment, voler esgotar el temps que tampoc és eixe l'objectiu, jo volia concloure que esta és la punta de l'iceberg d'un problema molt real que tenim a la nostra comunitat, molt real.
Podem fer i esperar a què vinguen les lleis, que han vingut; els plans zonals, que ja vindran, però és que ens trobem després que la realitat fa que això no s'aplique.
Més encara.
Ahí necessitarà vosté el nostre recolzament i li'l donarem de manera decisòria, però per a això vosté ha de demostrar voluntat d'actuar decididament.

I en eixe sentit, li suggerisc, m'atrevisc a fer-ho, i ho faré així per escrit en els propers dies, que faça un pla d'actuació prioritària per als residus inerts en les diferents comarques de la nostra comunitat.
En les de l'interior per una problemàtica, que vosté coneix bé, i en les costaneres, on hi ha una densitat demogràfica i una densitat de mitjans de comunicació, de vies de comunicació, d'una altra, en la qual potencie, financie agrupacions supramunicipals, a ser possible comarcals en alguns llocs, per a donar-li satisfacció i solució als problemes de residus d'inerts.

Però, no oblide, senyor conseller, que un dels problemes mediambientals més grans que vosté té en eixa comarca és el tema de la solució dels residus del moble, que no té solució vosté donada.
Més encara.
Crec que la llei seua no s'acaba d'adaptar al problema.
I aquells que ho volen fer bé estem portant-los a una altra comunitat autònoma del costat.
Això no és correcte, el que estem fent.

I, en segon lloc, té un segon problema mediambiental, que tampoc té solució, que és el problema dels residus de l'oli.
Vosté sap que eixa comarca és una comarca productora d'oli tremendament, i vosté sap com de contaminants arriben a ser els productes derivats de tota la manipulació de les olives.

Per tant, senyor conseller, des del meu punt de vista, no ha aprovat encara l'assignatura esta i espere que en el futur, amb les inversions que vosté té capacitat de posar, puga aprovar-la en la tercera o quarta convocatòria ja.

Moltes gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Molte gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor diputado.

Después del repaso que ha dado usted a los residuos, tendrá que convenir conmigo que la herencia que recibo, desde luego, es una carga pesada, porque prácticamente no tenemos nada en ninguno de los sectores, ni en la madera, ni en el aceite, ni en los residuos urbanos ni en los inertes.

Bien, yo, evidentemente, lo que planteo y planteamos desde la conselleria son líneas de trabajo que a veces son complejas, a veces son más lentas, pero que, evidentemente, sí que están orientadas y sí que se concretan en políticas.

Estamos hablando de los parques, que he olvidado antes agradecerle su felicitación, pero en el tema de los residuos, sin duda usted conoce que hace tres meses comenzamos la planta de Villena, firmamos el convenio la semana pasada para iniciar la planta de Jijona, el plan zonal va a dar sin lugar a dudas, espero que dentro de este año o el primer semestre del año que viene, la construcción de.
.
.
, y de la planta de tratamiento de residuos *(inintel·ligible)* de la zona norte, que abarca Vinaroz, Benicarló, San Mateo, en fin, todos los municipios del área, y se van a concretar las actuaciones, tienen su trámite, pero se van a concretar en actuaciones concretas y resolviendo problemas existentes.
Sin duda, el problema de los residuos, como hemos convenido muchas veces, es un problema importante en nuestra comunidad, pero en el que estamos trabajando y se va a solucionar.

Para el tema de los aceites, tenemos unas líneas de subvención en la conselleria próximos a los 100 millones de pesetas, precisamente para ayudar a todas las organizaciones agropecuarias que se dedican a esa comercialización, a realizar unos tratamientos y a tener las infraestructuras.

En el tema de la madera, bien, evidentemente no tiene una instalación próxima, pero sí que por ejemplo tengo que decirle que Reimasa, que es una empresa de Vaersa, dependiente de la conselleria, junto con el sector del mueble de toda el área de Valencia, por primera vez tiene beneficios, ha prácticamente duplicado el volumen de tratamiento, está tratando todos los residuos de la madera del área metropolitana a un precio más competitivo que antes, con un éxito muy grande de aceptación por parte de los industriales de la madera del mueble y, bueno, yo estoy dispuesto a si colectivos de empresarios, como lo hicieron aquí en el área metropolitana, tienen esa inquietud de, evidentemente, de resolucionar ese problema, de colaborar con ellos para montar otra empresa o buscar algún convenio, precisamente, si se estimase su rentabilidad con Reimasa, porque yo creo que atacar precisamente los residuos, pues, cada problemática tiene una solución concreta.

Reiterarle que le pido que demos tiempo al tiempo, no mucho, no mucho tiempo, y también en esa zona veremos soluciones concretas, porque si recuerdo ahora ­en relación con su pregunta­ el tema de los inertes, sacamos unas órdenes de subvención y convenios con los ayuntamientos, y en este caso yo comprendo que usted exija a la conselleria que actúe, pero, bueno, hay distintas administraciones y cada una con su competencia.
Tengo que recordarle que en su momento Benicarló desistió ejecutar, en convenio con la conselleria, un vertedero de inertes porque pensaban realizarlo ellos mismos, Peñíscola así lo solicitó, pero no se pudo realizar por inadecuación del emplazamiento.

Desde luego, estamos actuando, estaremos haciendo este año aproximadamente unos 10 vertederos de inertes repartidos por toda la geografía en aquellos municipios que han buscado suelo, que han mostrado disponibilidad, y, bueno, y esa es nuestra línea de ayuda en completa disposición de toda esa área tan importante de nuestra comunidad, precisamente para ayudarles a que tengan esas instalaciones que mejoren nuestro medio ambiente.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Les preguntes 5.
588 i 5.
589, del diputat Josep Albert Mestre Moltó.
Té la paraula.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

 

Senyor president, simplement dir-li que aquestes dues preguntes que han estat o estan relacionades directament amb el tema del Pla d'organització de recursos naturals de la Serra de Mariola, en tant en quant ha estat aprovat ­i com deia el company Daniel Gozalbo­, hem de felicitar-nos tots i totes per aquesta aprovació, i, en tant que va estar aprovat, repetisc, pel Consell del passat dilluns, doncs, crec que no calen ja.

Simplement, donar-nos l'enhorabona tots, i jo, com a habitant d'aquest territori, com a alcoià, doncs, donar l'enhorabona a la conselleria i donar-nos l'enhorabona a tots els grups polítics que ací dia rere dia hem anat darrere per a aconseguir aquesta aprovació.

Simplement això era el que volia dir.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Señor conseller, ¿tiene usted que hacer alguna manifestación ante las palabras del ilustre diputado?

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Simplemente, agradecer la felicitación y pienso que, bueno, es un motivo de congratulación para todos la aprobación, esta aprobación.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, que conste en el *Diario de Sesiones.*

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Que conste.
Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Passem a les preguntes 5.
594, 5.
595, 5.
596, 5.
597 i 5.
598, que formula Joan Ribó i Canut del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià.
*(Pausa)* No es troba.
.
.
Un moment, per favor.
Esta presidència li agrairia que la mímica que estic observant des dels escons d'Esquerra Unida es convertira en paraula.
Un moment, senyor conseller, per si de cas.
Senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

Gràcies, senyor president.

Dir-li que és que hem sol·licitat que siguen contestades per escrit.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Molt bé, senyora diputada, així serà, es farà per escrit.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

Moltíssimes gràcies, senyor president.
I al senyor conseller, per quedar-se una miqueta, també.

 

 

 

***Preguntes números 5.
617/00, 5.
618/00, 5.
619/00, 5.
620/00 i 5.
621/00 al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, senyor Vicente Rambla Momplet, sobre unes obres realitzades pels alumnes d'una escola taller, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 84).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies també, senyor conseller.

Al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, s'agrupen les preguntes 5.
617, 5.
618, 5.
619, 5.
620, 5.
621, del senyor Ramón Cardona i Pla, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià.
Té la paraula l'il·lustre diputat.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Allà a finals de desembre, a meitat de desembre, vam detectar que l'escola taller de Castelló, que evidentment és una escola taller pagada amb diners públics, estava realitzant unes obres de condicionament d'un jardí d'una plaça en una urbanització privada ­la urbanització és Galera Alta­, i és per això que li formulàvem estes preguntes, en el sentit que no comprenem com s'utilitza una escola taller finançada per fons públics en una obra privada.

I per això les preguntes que li fèiem era sobre qui va demanar aquestes obres i qui les va autoritzar; quin va ser el motiu de realitzar aquestes obres en la zona verda privada de la urbanització privada Galera Alta; si s'ajusta aquesta pràctica als criteris de la conselleria sobre les obres que poden realitzar les escoles taller, considerem que pot ser la pregunta més important en el sentit que pensem que els criteris generals són una cosa important; si pensava adoptar alguna mesura per compensar els recursos públics invertits en una infrastructura privada i, finalment, si no hi havia dins del casc urbà de Castelló uns altres llocs per realitzar les actuacions aquesta escola taller.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:**

Moltes gràcies, senyor president.

Señor Cardona.

Bien, en primer lugar le agradezco el interés que muestra por esta escuela taller de Castellón y por los alumnos que en ella cursan este ciclo formativo.
Y, bueno, es consciente usted también de la importancia que tienen estas escuelas taller como principal herramienta de las políticas de empleo que viene desarrollando el Gobierno valenciano.
Bien es cierto que buena parte de las preguntas que usted ha realizado pueden encontrar respuesta en la orden de 23 de junio de 1999, de la Conselleria de Empleo, Industria y Comercio, que es la que regula todos los criterios de gestión, adjudicación, programación y seguimiento de las escuelas taller, talleres de empleo o casas de oficio.

En cualquier caso, como usted sabe, estas escuelas taller tienen unas etapas de formación divididas fundamentalmente en dos partes: por un lado, lo que se refiere a la etapa formativa propiamente dicha de tipo teórico y una segunda etapa formativa que incluye el trabajo, el aprendizaje y la experiencia profesional como paso previo a salir de esa situación de desempleo y entrar a formar parte del mercado laboral.

Eso es lo que ha desarrollado esta escuela taller, los alumnos de esta escuela taller de Castellón, donde con un presupuesto de 143.
400.
000 pesetas aproximadamente han ido formando a estos quince alumnos en la especialidad de jardinería, quince en albañilería, diez en cerámica y diez en arqueología.

Usted sabe que la entidad promotora, en este caso, ha sido el Ayuntamiento de Castellón, que es el que ha regulado su gestión, el que ha seleccionado a los alumnos y es el que se encarga de la inserción laboral.
La conselleria se reserva las fases de programación y control.
En este control es donde entra lo comentado por usted y no existe, efectivamente, constancia en el expediente administrativo ninguna de una solicitud para realizar unas obras adicionales a las planteadas en los trabajos propios de este taller de empleo.

Pero sí le tengo que decir, en un informe que se solicitó al director territorial de Empleo de Castellón, que esta fue una actuación puntual de una duración de tres días, en un módulo de albañilería, en una urbanización denominada Galera Alta.
No ha generado ningún tipo de facturación que se pueda imputar a la subvención aprobada para la realización de este proyecto de la escuela taller de Castellón.
Y las prácticas formativas, en este caso prácticas, se han desarrollado en un solar que estaba en fase de cesión al Ayuntamiento de Castellón.

Esta actuación concreta podía entrar perfectamente en el artículo 21.
2 de esta orden, pues podrían haber sido valoradas, en el caso que se hubiera solicitado esta autorización, como servicios de utilidad colectiva y de revalorización de espacios públicos y urbanos.
Es por ello que, bueno, una actuación puntual, concreta, de tres días que se ha producido y además en un presupuesto de hecho sobre lo que podía haberse dado ese trabajo concreto, fue merecedor por parte de los servicios de la conselleria de un informe específico en el que se recogieron y se recabaron todos estos datos.
A partir de ahí, la escuela taller ha continuado en la línea de actuación propia de la escuela y, por tanto, se ha sometido, digamos, estrictamente su actuación a los parámetros que se recogían en la adjudicación que se realizó en el mes de junio, creo, de 1998.

Por tanto, esta es la respuesta que en este momento le puedo hacer en relación a la pregunta que usted plantea.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor conseller.

Señor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Sí, senyor conseller, a voltes el problema no es genera, a voltes el problema el generen vostés mateixos, vostés o gent del seu partit.
En este cas la regidora responsable de l'escola taller va reconéixer que els temps en que s'havia actuat era de dos setmanes i nosaltres tenim constància que va durar més de dos setmanes, va durar tres setmanes almenys.
Però jo li podria dir que quan ens enfrontem davant d'estes coses, a vegades un reconeixement de què, bé, esta cosa no ha sigut correcta, la paralitzem i anem a fer-la d'una altra manera, seria convenient.

Però sobre este tema la regidora va insistir en què l'actuació era insignificant, que la inversió havia estat mínima i que el tema no tenia cap transcendència.
Nosaltres, a vore, en el cas de la quantitat podem dir que el tema no té transcendència.
Però en el cas del talant, en el cas del fons i en el cas dels principis sí que té transcendència, perquè s'utilitzen recursos públics per a unes obres que són privades.
A més, la regidora va a reptar a Esquerra Unida a presentar una denúncia a les Corts, cosa que ja s'havia fet el dia anterior.
Però que a vegades el talant en què es contesta a algunes denúncies molt evidents, molt raonables i que no tenim més remedi que fer, a vegades l'únic que fan és agreujar el problema i ficar una altra situació.

Per tant, nosaltres pensem que el tema se situa en el lloc dels principis.
No es pot utilitzar mà d'obra gratuïta, gratuïta per al beneficiat, perquè, com vosté ha dit, el pressupost públic sí que li costa molts diners, simplement perquè té dos funcions: té la funció formativa i té la funció també d'arreglar una infrastructura o de millorar una infrastructura.

Per tant, nosaltres pensem que a vegades la resposta que es dóna a les denúncies és la que acaba provocant un problema greu.
Pensem que els poders públics poden accedir a convenis, on hi ha obligacions mútues reconegudes.
Nosaltres ara, en este moment, no saben si ja s'ha cedit este terreny, no sabem quan de temps ha tardat la cessió.
Tanmateix la urbanització Galera Alta ja fa molt de temps que haguera hagut de cedir uns terrenys per a zona verda.
I el que nosaltres veiem és que havent unes altres *(inintel·ligible)* dins de Castelló, havent uns altres espais públics que requereixen la intervenció, va ser una malaptesa el començar les obres en un lloc privat, però encara més negada va ser la manera de reaccionar davant la denúncia, que no era tan greu i que la cosa s'haguera pogut allargar d'una manera molt més raonable.

Per tant, nosaltres insistim en què els recursos públics s'han de utilitzar en obres públiques i si es fa així no es preocupe que no li posarem cap tipus de pega.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:**

Moltes gràcies, president.

Señor Cardona.

Bien, lo cierto es que nosotros, una vez fuimos conocedores de estos hechos, solicitamos rápidamente un informe al director territorial de Empleo de Castellón, Joaquín Porcar, para que nos informara de estos extremos.
Y en ese informe que, como digo, se realizó el 7 de marzo del año 2001, se considera que pudieran haber existido una posible desviación, leo textualmente "desviación en los objetivos de actuación inicialmente aprobados, no habiendo autorizado ni tenido constancia la dirección territorial de los hechos producido".

Y, de conformidad con el artículo 33 de la orden que antes les señalaba, propuso este director territorial elevar al criterio y consideración de la Dirección General de Formación el que se produzca una minoración y, en consecuencia, la obligación a la entidad promotora, Ayuntamiento de Castellón, de reintegrar parte de la subvención concedida correspondiente al número de días y horas utilizadas en esa labor, que aunque sea de formación práctica en un lugar en el que cabría realizarse en apoyo de la ley, pero que no se solicitó en tiempo, digo, la minoración y reintegrar parte de la subvención a la conselleria.

Con lo cual, entiendo que en este caso sí se ha actuado y, como usted dice, más que paralizar la actuación, porque hay 50 alumnos allí que se están formando, lo que sí que se ha pretendido es actuar, digamos, disciplinariamente, de alguna forma, solicitando esa reintegración.

En cualquier caso, más allá de esta posible confusión sobre la actuación sobre esos terrenos públicos o en vía de ser públicos, no se ha dado sino en esta escuela taller una formación continuada, progresiva y regular y de calidad desde que en 1998 empezó.
Piense usted que además Castellón yo creo que es ejemplo de formación ocupacional, porque no sólo tiene esta escuela taller sino que tiene también otra escuela taller en la autoridad portuaria de Castellón, tiene una casa de oficios en la que se forman algunos disminuidos psíquicos en cerámica, tiene también una escuela taller en la Cruz Roja en Castellón y, por tanto, han desplegado toda una labor en la ciudad de Castellón utilizando esta vía de las escuelas taller, como una de las herramientas fundamentales para insertar los desocupados en la sociedad y en el mercado laboral.

Por lo tanto, entendemos con nuestra actuación cumplida la labor de control respecto de esta escuela taller.
Y, por lo tanto, lo que seguimos es ayudando y contribuyendo a que, como digo, estos alumnos puedan rápidamente insertarse en el mercado laboral.

Nada más y muchas gracias.

 

 

 

 

***Interpel·lació al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre política general de la conselleria pel que fa a l'admissió d'alumnes als centres educatius públics i privats, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla, del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 14.
874, BOCV número 53)***

 

**El senyor vicepresident primer:**

Muchas gracias, señor conseller.

Finalitzat el punt corresponent a les preguntes als consellers, passem a la interpel·lació que està en el punt número vuit, al conseller de Cultura i Educació, senyor Tarancón, sobre política general de la conselleria pel que fa a l'admissió d'alumnes als centres educatius públics i privats, que formula el diputat Ramón Cardona i Pla, del Grup Parla-mentari d'Esquerra Unida del País Valencià.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Li preguntem per la política general de l'admissió d'alumnes, perquè partim d'una constatació.
I la constatació és que els centres concertats no escolaritzen habitualment alumnat afectat de determinat tipus de carències, no escolaritzen habitualment alumnat amb necessitats educatives especials, bé siguen permanents, per exemple provenents d'una discapacitat, o bé siguen temporals, per exemple alumnat immigrant.

Jo li podria dir que este tipus de problema, esta no-escolarització habitual no és en tots els centres concertats.
Jo directament conec centres concertats ubicats en zones, per exemple, de carències econòmiques greus que admeten realment tot tipus d'alumnat.
De fet, moltes voltes s'han ubicat en eixos barris perquè no hi havia unes altres infraestructures educatives i pense que fan una tasca realment molt meritòria d'atenció a gent que té carències econòmiques greus, si estan en situació socioeconòmica dificultosa.

Però, anem a vore, al que m'estic referint és al conjunt.
En general, els centres concertats troben les maneres d'evitar la llei i de no complir-la en el tema de l'admissió d'alumnes en xarxes educatives especials, bé siguen permanents o bé siguen temporals.
Detectem que hi ha centres educatius que tenen algun tipus de recursos per a, alguns alumnes que no són suficientment dòcils, traure-se'ls de damunt, per parlar clar.
Arriba un moment que hi ha una exigència de repetició, si no hi ha una exigència de repetició hi ha una exigència als pares que se'ls enduguen, etcètera.
En eixe sentit, n'hi han denúncies sindicals, n'hi ha denúncies d'alguns pares, encara que jo reconec que pocs per a la gran quantitat d'irregularitats que es donen en este tema.

Fonamentalment, jo volia parlar-li de dos punts fonamentals.
Bé, i a tot açò, jo li podria parlar del que s'ha fet fins ara, és a dir, de com s'han escolaritzat els alumnes fins al curs 2000/2001, i com se'ls escolaritzarà a partir d'ara, perquè ja sé que la Conselleria va a traure un nou decret d'admissió d'alumnes que modifica en alguna cosa els anteriors.
El nou, en algunes coses millora, però en algunes altres seguix repetint els mateixos problemes que els anteriors.

Jo, en principi, me n'aniria un poc, encara que ràpidament, a la Lode, a on diu que s'ha d'escolaritzar els alumnes tenint en compte les rendes, la proximitat de domicili, l'existència de germans al centre, que diu que no se pot discriminar per raons ideològiques, religioses, morals, socials, de raça, de naixement, etcètera, etcètera, i que diu que els centres concertats han de seguir eixa mateixa normativa, i ho diu taxativament en l'article 53.
Els centres concertats, igual.

Després es trau la llei orgànica, la 9/1995, de participació, avaluació i Govern dels centres docents, que en la seua disposició addicional segona, i pense que és un punt clau d'esta discussió que anem a tindre hui, diu que les administracions educatives garantiran l'escolarització d'alumnes amb necessitats educatives especials, i diu en els centres docents sostinguts amb fons públics, mantenint una distribució equilibrada dels alumnes, considerant el seu nombre, les seues especials circumstàncies.
És a dir, que ja diu que els centres d'una zona han de tindre la mateixa proporció per a unes necessitats educatives especials.
Ho diu també en el punt 2 d'esta mateixa disposició addicional, que s'ha de respectar la mateixa proporció per unitat en els centres docents de la zona, llevat d'alguns supòsits en què se considere d'una altra manera.
Finalment, diu que no se pot produir cap discriminació en l'admissió en els centres sostinguts amb fons públics.

Bé, aquí quan diu "en els centres sostinguts amb fons públics" i quan diu que l'admissió "començarà en el nivell objecte de finançament de menor edat", no diu de finançament parcial o total sinó que diu en l'objecte de finançament de menor edat.
I això és rellevant, perquè després, en el Decret 27/1998, que és el que ens porta, en principi, a fer aquí este plantejament, se diu clarament, que se començarà, que se farà el tràmit d'admissió quan comence el nivell finançat de menor edat, però diu "total o parcialment", i ahí.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un moment, senyor Cardona.

Senyor Maluenda, per a què demana la paraula?

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

No vull parlar, senyor president, però si té gust de donar-me-la, jo li l'accepte, i li ho agraïsc.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Perdone vosté, que he vist que li ha fet un gest.
.
.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

No, no, no, estava assegut.
Rarament, estava assegut i callat.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Bé, bé, serà una reacció.
.
.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

No, no es preocupe.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

.
.
.
inconscient.

Té vosté la paraula, senyor Cardona, i perdone.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
I ahí, en eixe punt, és on s'introduïx ja la primera ­nosaltres pensem­ trampa: la que permet als centres concertats triar ells els alumnes, en lloc de ser els alumnes els qui trien el centre.

Tingam en compte que ahí el que se produïx és l'entrada d'alumnes en el segon cicle d'infantil, de tres, quatre, cinc anys.
Eixos cursos no són finançats totalment, per tant les famílies han de pagar, però quan veem el següent punt de l'article 9 diu que quan hi ha un canvi de curs en nivells o s'ha d'accedir a unes altres etapes, a nivells sostinguts amb fons públics, els alumnes passaran automàticament, no caldrà una altra adscripció, una altra admissió, una altra baremació.
I és ahí quan trobem que alumnes que han hagut d'estar pagant en tercer, quart i quint, per tant les famílies han hagut d'aportar una quantitat, passen a primària, que és un nivell totalment finançat amb fons públics, i no hi ha baremació en eixe tall.
Això, nosaltres ho considerem absolutament injust, pensem que se presta a múltiples *artimañas* per part dels centres educatius, i fa que no puga entrar ningun xiquet nou des de fora, que ja els alumnes que han estat fent el Preescolar, la infantil, en eixos centres, són els que poden passar a un altre.

Això es dóna també quan arribem a secundària, perquè també, com fica que mentres seguisquen en el mateix centre o recinte escolar no caldrà un altre procés de baremació, ens trobem que els centres concertats que solen disposar d'infantil, primària, secundària, se fa un pas automàtic sense cap procés de baremació.
Mentres que en la pública tenim un procés de baremació al principi, en infantil, un procés de baremació en primària, un procés de baremació quan se passa de primària a secundària.

És això el que ha permés a molts de centres concertats saltar-se la llei i utilitzar instruments per a no atendre alumnes amb necessitats educatives especials, cosa que considere molt greu.
Els centres finançats amb fons públics, tenen l'obligació d'atendre gent immigrant, tenen l'obligació d'atendre xiquets amb discapacitats auditives, sensorials, discapacitats psíquiques, discapacitats físiques, com tots els altres.
Si no es fa aixina, vosté està creant dos branques de l'educació, dos xarxes educatives: una totalment pública, però que atén alumnes amb greus discapacitats, i una de centres concertats que no atén alumnes amb discapacitats.

Este problema probablement ho comentaré després, pel que ve en el decret futur, en el decret futur se corregixen algunes coses, però unes altres seguixen igual.

Tampoc es complix algunes qüestions, per exemple, el decret, el Reial Decret 986/1991, que diu que els alumnes que seguixen el mateix cicle i etapa, la mateixa etapa, no s'han de vore sotmesos una altra vegada al procés de matriculació.
Però en este moment, quan hi han molts d'alumnes de secundària que encara estan en centres de primària, quan han de passar al centre de secundària, se troben una altra vegada en un procés de matriculació, de manera que els alumnes han de fer una matriculació en tercer d'ESO, cosa que el reial decret prohibix taxativament.

I després tenim un altre problema quan se passa de l'ESO al Batxillerat, perquè com fan l'ESO en un institut, el tercer i quart el fan en un institut, i han de passar a Batxillerat, i això ha passat en l'any anterior, al no garantir-se les suficients places dels batxillerats d'humanitats o de ciències naturals, els alumnes han de canviar de centre també ahí i vore's sotmesos una altra vegada a un procés de baremació.
Aixina, ens trobem com els alumnes d'un centre públic estan sotmesos a un salt d'obstacles, a uns possibles canvis de centre, a uns possibles canvis inclús de zona, mentres que els alumnes dels centres concertats, que sempre seguixen dins del mateix recinte, no es veuen sotmesos a tot eixe procés.

És per això pel que nosaltres pensem que el decret d'admissió d'alumnes que ha estat funcionant fins ara té greus problemes i que la Conselleria no ha controlat i no ha vigilat de manera correcta que es compliren tots estos preceptes legals que li he estat comentant ara.

Ara després, en la rèplica, li comentaré els possibles efectes del nou decret, i inclús li reconeixeré els avanços, però també li ressaltaré que n'hi ha alguns problemes que vostés no han resolt.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller, senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Cardona.

Com vosté molt bé ha dit, el procés d'admissió d'alumnes en centres educatius públics i privats, que a això fea referència la seua interpel·lació, en la nostra comunitat està regulat per la Lode i en la normativa establida en el Decret del Govern Valencià de 10 de març del 1998, per la qual es regula l'admissió d'alumnat als centres docents no universitaris de la Comunitat Valenciana sostinguts amb fons públics, i en l'Ordre de la Conselleria de Cultura i Educació de 3 d'abril de 1998, per la qual es regula el procediment d'admissió d'alumnat als centres d'educació infantil, primària i secundària de la comunitat sostinguts amb fons públics.
8

La política de la Conselleria de Cultura i Educació en matèria d'admissió d'alumnes s'ajusta en conseqüència a eixa legalitat vigent, i es basa en els següent principis: fer efectiu el dret constitucional de l'alumnat a un lloc escolar gratuït que li garantisca l'educació obligatòria.
Tota demanda d'escolarització a la xarxa de centres sostinguts amb fons públics ha segut atesa.
Esta és una afirmació que és fonamental per al seu argument: tota demanda ha segut atesa.

En segon lloc, la possibilitat d'exercir el dret a la lliure elecció del centre educatiu aplicant els criteris socials de la legalitat vigent.
L'oferta de la Conselleria de Cultura i Educació ha segut suficient per a atendre el cent per cent de la demanda d'escolarització.

I en tercer lloc, definir i assegurar l'itinerari educatiu de cada alumne i alumna de la Comunitat Valenciana.

Anem ara a parlar del curs vinent, del curs pròxim, el 2001/2002, en què la Conselleria, tenint en compte la resolució aprovada en el Ple de les Corts Valencianes en la sessió del dia 28 de setembre de 2000, i l'experiència adquirida en el procés d'admissió d'alumnes, considerà necessari introduir modificacions en el decret i en l'ordre que regulen esta matèria, en les següents qüestions, que vénen a resoldre, d'alguna forma, els aspectes a què vosté se referia que devien ser modificats.

En educació infantil, sobre la base de la realitat social i de la generalització de l'escolarització de l'alumnat de tres anys, que inicia el seu itinerari educatiu, s'establirà l'obligatorietat d'ajustar-se al procés d'admissió legalment previst en els casos de promoció del primer al segon cicle d'infantil.

El procés d'admissió als centres docents sostinguts amb fons públics, s'aplicarà a l'alumnat que desitja accedir per primera vegada als esmentats centres, el canvi de curs dins d'un mateix nivell, o l'accés als successius cicles, etapes o nivells sostinguts amb fons públics que s'impartisquen en el mateix centre o recinte escolar al qual va accedir l'alumnat, mitjançant el procés d'admissió establit en la normativa aplicable en l'actualitat, no requeriran un nou procés d'admissió.
No el requeriran, excepte, i és lògic i està precisament en funció pel que vosté es referia de possibilitar la igualtat d'oportunitats, excepte en la promoció del primer al segon cicle d'educació infantil, que requerirà un nou procés d'admissió, a fi que no hi haja un procés de selecció en funció de les capacitats econòmiques en tant tingam un primer cicle que no tinga aportacions de fons públics.

En Batxillerat, en el present curs escolar, s'ha generalitzat la implantació del primer curs del nou Batxillerat Logse, en les seues quatre modalitats: ciències de la naturalesa i la salut, i humanitat i ciències socials, que es donaran a tots els instituts, mentre que les modalitats d'artístic i tecnològic es donaran en alguns instituts, no lògicament en tots, en funció de la demanda.

Respecte a *(inintel·ligible)* el decret d'admissió de 1998 determina.
.
.
O siga, fins ara, l'alumnat que està matriculat en un centre finançat amb fons públic tindrà continuïtat en el mateix fins finalitzar l'Eso, i hi haurà de realitzar un nou procés d'admissió per a cursar l'ensenyament de batxillerat i cicles formatius de formació professional en el mateix institut.
Eixa és la normativa fins ara.

La resolució aprovada en el Ple de les Corts Valencianes, en sessió de 28 de setembre de 2000, insta el Consell que possibilite la continuïtat de l'alumnat d'educació secundària en el mateix institut, tant en la modalitat de ciències de la naturalesa i la salut com en la de humanitats i ciències socials.
Per això, per al pròxim curs escolar s'introduirà la modificació del decret que arreplega el contingut de la resolució aprovada per esta Cambra.

Així mateix, es milloraran les condicions de prioritat d'admissió d'alumnat esportista d'elit i d'alumnat que cursen simultàniament ensenyaments reglats de música o de dansa i ensenyament de règim general, i es podrà constituir amb estos alumnes grups específics en centres amb especials valoracions esportives o en aquells que estiguen ubicats en les proximitats de les instal·lacions en què els alumnes efectuen els seus entrenaments o cursen els esmentats ensenyaments artístics.

I finalment, per a fer efectiu el principi de continuïtat dels itineraris educatius de l'alumnat, especialment en el canvi que es produeix en passar del col·legi a l'institut, per promocionar l'educació primària i secundària, la conselleria, tot i atenent la petició del consell escolar, que és el màxim òrgan consultiu en educació no universitària, regularà en la nova normativa l'adscripció directa de cada col·legi a un institut.

Per tant, senyor Cardona, senyories, la política de la conselleria en matèria d'admissió d'alumnes no és altra que fer possible la lliure elecció de centre, la claredat de perspectives de l'alumne des de que comença, la igualtat d'oportunitats per a poder escollir eixe centre en el marc de la universalització de la gratuïtat de l'ensenyament.

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyories.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat, per a rèplica.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

El greu d'açò és que si tota demanda ha estat atesa, com s'aconsegueix en tot eixe procés que el desequilibri entre els centres públics totals i els centres concertats siga tan gran?
Mire, els centres concertats intentaran el que vulguen, però la conselleria ho ha de consentir, perquè si no, la cosa seria impossible.

A vosté no li han arribat, per exemple, eixes denuncies que si un centre té 20 places, es presenten exactament 20 sol·licituds i les altres no apareixen per cap lloc?
Això fa dos o tres anys ha estat passant, fins que la matriculació ha passat a unes altres instàncies que no foren al propi centre.

Com s'entén que sovint hi haja denúncies de no acceptació d'algun alumne perquè s'ha adonat el centre que pateix algun tipus de problema?
I no és una qüestió que li vaig a traure ací, perquè no són les Corts el lloc de traure eixe tipus de temes, però n'hi ha.
I tenim experiència en certs que ho demostren, d'un alumne que a la millor ha entrat en el mes de desembre en el centre que havia triat, perquè tot eixe temps hi ha hagut resistències.

Per tant, nosaltres pensem que si tota demanda ha estat satisfeta, és clar no ha funcionat per a complir la llei, i la llei no s'ha complit.
La disposició addicional segona de la llei orgànica de participació, avaluació i Govern dels centres docents no s'ha complit, perquè, és clar, la proporció d'alumnes de necessitats educatives especials no és comparable en els centres concertats i en els centres públics.

I ara, quan arriba un nou decret d'admissió, nosaltres volem ressaltar.
.
.
hi ha hagut canvis, hi ha hagut alguns canvis substancials, però nosaltres volem ressaltar el que continua igual i el que farà que les coses continuen de la mateixa manera.

Vosté mateix ha dit que de primer cicle d'infantil a segon cicle d'infantil sí que es baremarà.
I a més, en l'esborrany de decret posa clarament que com no és gratuït, suposaria una injustícia, impossibilitaria l'accés a l'alumnat que no siga escolaritzat en eixe tram educatiu inicial.

És a dir, si és injust des del primer cicle d'infantil a segon cicle d'infantil, no és menys injust des del segon cicle d'infantil a primària, perquè en segon cicle d'infantil també es cobra, ja que el finançament no és total, i en primària no es cobra res.
Per tant, utilitzar el mateix argument que s'utilitza per a fer baremar de primer cicle a segon cicle, s'ha de fer baremar també des del segon cicle d'infantil a primària.

Nosaltres hem llegit amb detall l'esborrany de decret o la proposta de decret, que va eixir molt després que nosaltres presentàrem esta sol·licitud d'interpel·lació, i nosaltres pensem que continua tenint alguns problemes greus.

Per exemple, continua fent-se la baremació en el menor nivell finançat totalment o parcialment i, per tant, torna a ficar en eixa circumstància als pares.
És a dir, el primer nivell on es fa la baremació els pares han de pagar-lo.
I això ja serveix de tall, de discriminació per a les persones que no volen pagar eixa etapa, que després no podran entrar en primària al centre que trien, perquè ja estarà ocupat per tots els alumnes que vindran del segon cicle d'infantil.

Per una altra part, no es garanteix una plaça pública en el segon cicle d'infantil en tots.
.
.
una plaça pública, totalment pública, i és clar no els garanteix una plaça pública per a l'educació secundària.

No es tracta de manera igualitària als centres concertats i als centres públics, no es tracta de manera igualitària.
Les unitats de primer cicle d'Eso en centres de primària deurien estar assignades a un institut directament per a complir el decret este del 91, que vostés no compleixen, per a fer que quan un alumne acaba el segon d'Eso i està en un centre de primària, no haja de fer una nova matriculació per a entrar en un tercer d'Eso, encara que canvie de centre, perquè el decret diu que dins de la mateixa etapa no s'ha de fer cap nou tràmit de matriculació.

Deurien fer l'adscripció de cada col·legi de primària a un sol institut de secundària, a un sol.
No a diversos instituts, sinó que deuria ser a un sol per assegurar l'itinerari continuat, perquè els alumnes de la pública també tingueren clar quins centres van a tindre durant l'escolaritat, si no és que volen canviar de batxillerat.
I haurien també d'abolir el punt discrecional que poden concedir a l'hora de baremar els titulars d'un centre.

Nosaltres pensem que no hi ha prou amb la normativa perquè s'acomplisca la llei.
També cal la voluntat de complir-la, cal la inspecció, cal l'exigència que s'acomplisca tant la lletra com l'esperit de la llei.
I en este moment no s'està complint ni la lletra ni l'esperit, i la prova és que segueix havent eixe desequilibri que li comentava al principi entre els centres concertats i els centres públics.
En els centres concertats aconsegueixen traure's de damunt ­diuen­ els alumnes que tenen més dificultats, quan nosaltres considerem que xiquets amb dificultats en un grup poden ser un gran benefici per a tot el conjunt dels alumnes.

I finalment, només dir-li, per exemple, el que va proposar el consell escolar de la ciutat de València, que per una gran majoria va demanar que es revocara el decret que regula ara la matriculació i va demanar que es baremara als xiquets que passaren d'educació infantil a primària en tots els centres.
I això igualaria molts les coses i faria que la llei s'acomplira no només en la seua lletra, sinó també en el seu esperit.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Cardona.

Estem en una afirmació de vosté, que diguem que és un poc l'essència d'este debat.
Perquè és l'essència del debat?
Perquè és la garantia de la lliure elecció de centre i és la garantia, en definitiva, que tota demanda ha sigut atesa.

És en la llibertat d'eixir-se'n, en eixa intervenció seua que parlava d'itineraris, és la llibertat també que l'hem de donar, d'eixir-se'n de l'itinerari.
L'itinerari que ja s'assegura en el nou decret d'admissió d'alumnes, ha de ser un dret de l'usuari, un dret de l'alumne, un dret dels pares, no una obligació.
L'itinerari ha de marcar una garantia.
.
.
açò és un camí que comencen en infantils.
.
.
centre de primària.
.
.
l'institut que te correspon, però també que tingues llibertat per a eixir-te'n, per a poder exercir eixa llibertat d'elecció de centre.

I quan jo dic que tota demanda ha sigut atesa ­encara que quasi estem en família, però esta és la casa de tots els valencians­, jo crec que és bo que manegem una sèrie de números que poder ser sorprenents o, millor dit, que fan que se sorprenga el conseller quan vosté ha parlat per exemple que existisca una suficient oferta en secundària en els centres públics.

Mire.
Centres públics en la Comunitat Valenciana.
Educació secundària obligatòria.
Vosté sap molt bé que 30 és el nombre d'alumnes per grup.
En este moment la ratio que tenim és de 26,34.
Vol dir que en este moment estan sobrant 27.
000 places de secundària.
Ho ha sentit bé, no?
27.
000 places de secundària en els centres públics.
Vol dir, en conseqüència, que hi ha capacitat de triar absolutament la possibilitat d'estar en el públic o en el concertat, però hi ha una oferta en secundària pública més que suficient.
I si anem al batxiller, estem exactament igual.
35 és el nombre d'alumnes per grup, 27,56 és la mitjana.
Vol dir que estan sobrant en este moment de l'ordre de 10.
000 places.

Anem al concertat, i en el concertat tenim exactament les mateixes possibilitats de lliure elecció.
Quan parlem de secundària obligatòria, sobre un màxim de 30, hi ha 28 alumnes.
Vol dir que estan sobrant 4.
000 places en este moment en la secundària en el concertat, 4.
000 places.
I quan parlem del batxiller, encara que este és un tram no concertat i, per tant, diguem no significatiu en el debat que estem tenint, estan sobrant 7 places per grup, la qual cosa vol dir que en 2.
800 grups, per set, pot comptar vosté que quasi són 20.
000 les places que hi ha en l'oferta educativa.
Vol dir això que la llibertat.
.
.
garantir l'itinerari, però garantir com a dret, i tenint la llibertat d'elecció de centre, es pot exercir absolutament eixa llibertat d'elecció.

Vosté em parla de no acceptació d'alguns alumnes.
Ja m'agradaria que quan hi haja un cas concret, que no ens quedem en la nebulosa, perquè la inspecció educativa està per això, per a actuar.
Quan, efectivament, una persona, una alumna o alumne, uns pares que tenen el dret a fer la lliure elecció de centre i, per tant, poder tindre l'educació que elegeixen per als seus fills, si no se sap, tenint com hi ha, i com jo li acabe de dir, places suficients tant en l'educació concertada com en l'educació pública, no té cap sentit, complint els requisits per a poder ser admés, que no s'admeta.
I, per tant, ahí qui ha d'actuar, i actua sempre, és la inspecció educativa.
I quan es donara algun cas en concret, seria d'agrair que se seguiren els tràmits per a garantir eixa lliure elecció de centre.

I pel que fa al que vosté deia que la nova baremació es produïsca en passar del segon cicle d'infantil a primària, cal tindre em compte que hem entrat, tal com anunciàrem, en un procés d'aportació de l'administració pública de fons públics per al segon cicle d'infantil, de manera que hem entrat en un procés en què el segon cicle d'infantil serà absolutament gratuït en els pròxims anys de manera gradual.
I, per tant, té tot el sentit del món que siga ahí on es torne a baremar.
És a dir, que es bareme precisament en passar del segon cicle d'infantil a primària, de manera que no es coarte cap dret o que no hi haja una selecció en funció de disponibilitats econòmiques.

Estem en eixe procés ara transitori, però el final del camí condueix també a exercir eixa lliure elecció de centre, incloent eixa llibertat d'elecció dels pares també pel que fa al segon cicle d'infantil.
De manera que el que el nou decret, i les mesures que tenim i l'oferta educativa que tenim, tant en el sector de l'ensenyament concertat com en l'ensenyament públic, el que garantix és precisament que seguint-se eixa normativa d'admissió d'alumnes se possibilite la lliure admissió de centre i, per tant, que els pares puguen donar als seus fills l'ensenyament que creguen més oportú i d'acord amb les seues preferències, mantenint i respectant la llibertat d'educació que reflectix i replega la Constitució.

Moltes gràcies, senyor president.
I moltes gràcies, senyor Cardona.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, suspenem ara el Ple durant deu minuts.

*(Se suspén la sessió a les 18 hores i 32 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 18 hores i 54 minuts)*

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

 

 

 

 

***Interpel·lació al conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre política general de la conselleria en matèria de prevenció i eliminació del racisme i la xenofòbia al País Valencià, que formula la diputada Núria Espí de Nabas, del GP Socialista­Progressistes (RE número 15.
136, BOCV número 56)***

 

**La senyora presidenta:**

 

Es reprén la sessió.

El punt següent és la interpel·lació al conseller de Benestar Social sobre política general de la Conselleria en matèria de prevenció i eliminació del racisme i la xenofòbia al País Valencià, que formula la diputada Nuria Espí de Navas del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Té la paraula la senyora Espí.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Señor conseller.

Subo a esta tribuna a desarrollar la interpelación que en su día planteamos a la Conselleria de Bienestar Social sobre racismo y xenofobia en nuestra comunidad.
Y lo hacemos porque estamos preocupados, porque, francamente, nos preocupa el tema, imagino que también a ustedes.

Durante los últimos años, estamos asistiendo a un aumento de comportamientos racista y xenófobos en todo el continente europeo, donde desgraciadamente España y, por tanto, también nuestra comunidad, no es ninguna excepción.

Estas actuaciones racistas comportan en muchísimas ocasiones, en demasiadas, graves consecuencias para los ciudadanos afectados, que incluyen graves daños a las personas y a las propiedades.
No quiero decir con esto, entiéndanme bien, señorías, que la comunidad sea racista, en absoluto, pero hechos concretos ocurridos en distintos puntos de la misma, véase Almoradí, véase el reciente informe de SOS Racisme en el que nos alerta sobre la creación de grupos neonazis en la comunidad, particularmente en Alicante, véase determinadas actitudes en torno a la prostitución inmigrante en determinadas zonas de la ciudad de Valencia, véase la actitud sobre determinadas personas inmigrantes en el tema de tráfico de droga.
.
.
Lamentablemente, el último informe elaborado por el Observatorio.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories, pregue silenci.

Continue, senyora Espí.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Lamentablemente, el último informe elaborado por el Observatorio Permanente de la Inmigración manifiesta que en nuestra comunidad el índice de xenofobia es mayor que la media española, y que está por encima de comunidades como Cataluña, Madrid e incluso Andalucía y Canarias, todas ellas comunidades con índices de inmigración mucho más elevados que la nuestra.

Es perfectamente constatable que estos comportamientos antisociales están produciéndose contra comunidades minoritarias que con frecuencia sufren exclusión, penuria económica u otras situaciones difíciles y acaban padeciendo todo tipo de discriminaciones o abusos.

A nadie se nos escapa, señorías, que estas discriminaciones nunca van en contra de inmigrantes que pueden jugar en equipos de primera división o de árabes que vienen a pasar sus vacaciones en nuestras costas o de los colectivos de inmigrantes del norte de Europa que viven en el litoral de nuestra comunidad en condiciones de plena normalización.

El primer problema con el que nos encontramos, señorías, es que dichos comportamientos no siempre son visibles, pues pocas personas suelen declararse abiertamente racistas y, lamentablemente, sólo se visualiza de forma clara en acontecimientos evidentes, como son las agresiones de *skinheads* o de grupos neonazis, No se perciben como actitudes o con la misma intensidad las actitudes xenófobas y racistas, los insultos, las agresiones a particulares, las pintadas o amenazas racistas, la vulneración de los derechos fundamentales o discriminación laboral de los inmigrantes.
Hoy, sin ir más lejos, yo creo que ninguno de nosotros ha dejado de sonrojarse ante la noticia de la inspección de trabajo en determinadas empresas de nuestra comunidad con relación a la contratación y a las condiciones de trabajo de los inmigrantes contratados.

Y aquí, señorías, quiero detenerme en estas formas de discriminación, porque desgraciadamente ha habido un descenso en la edad de quienes practican estos comportamientos.
El último informe de Injuve el 19 de octubre del 2000 sobre la juventud en nuestro país arroja datos preocupantes en tanto en cuanto se ven todavía determinadas posiciones de carácter prejuicioso ante comportamientos xenófobos y racistas en un importante sector de jóvenes españoles.
Esta situación puede acarrear graves consecuencias para la convivencia en nuestro país, en el presente y, más aún, en el futuro.

Así, en este informe, como les decía, señorías, se indica que un 30 % de nuestros jóvenes cree que el fenómeno de la inmigración será a la larga perjudicial para la raza, y otro 24 % cree que tendrá efectos negativos para la moral y las costumbres españolas.

Como ven, señorías, estos datos deben preocuparnos en tanto en cuanto están creciendo posiciones prejuiciosas en torno a la emigración.
Junto a esto, además, persisten actitudes racistas con las propias minorías étnicas, constituidas principalmente por españoles, como puede ser la etnia o el caso de los gitanos.
Quiero hacer especial hincapié en este tema en un momento en el que el aumento de las diferencias entre los países ricos y pobres, los conflictos y la globalización de la información, entre otros elementos, están impulsando crecientes migraciones de personas hacia los países europeos, que en muchos lugares empezaron hace décadas.

En España la inmigración es un fenómeno reciente, pero es previsible un fuerte aumento de estos flujos.
Es un proceso mucho más rápido y brusco que el ocurrido en muchos países, en los que se inicia antes y de una forma más progresiva.
Países a los que, por cierto, acudimos tres millones de españoles.

Las muestras de intolerancia y los acontecimientos ocurridos en nuestro país en los últimos meses evidencian este riesgo si no lo evitamos a tiempo.
Las últimas cifras del CIS lo reflejan con claridad, el grado de intolerancia de los españoles hacia los inmigrantes ha aumentado en 14 puntos respecto al año 1999.
Además, el 50 % de los encuestados afirma que España es un país racista.

Señorías, como consecuencia hay una evidente relación entre el aumento de la inmigración y las actitudes racistas preocupantes.
En ese contexto se hace necesario un especial esfuerzo de preparación de la ciudadanía, especialmente los jóvenes, para la convivencia en una sociedad multicultural, en la que cada día con mayor nitidez van a desarrollar sus vidas.
Es aquí, precisamente, donde las instituciones tenemos el deber y la obligación de intervenir.

Los grandes avances del sistema educativo desarrollados durante las últimas décadas, y las importantes campañas de sensibilización llevadas a cabo por las administraciones tanto europeas como españolas como también autonómicas, campañas como "Combate el racismo" o "Somos diferentes, somos iguales", ahora finaliza la tercera década declarada por Naciones Unidas como Década Internacional contra el Racismo, que han movilizado a numerosas ONG e instituciones, supusieron un paso significativo de los jóvenes contra el racismo y la xenofobia, pero hoy se da como absolutamente insuficiente.

Los datos citados hoy, que obedecen a encuestas del Imserso y el CIS, no a encuestas hechas desde entidades utilizables por nadie, ponen de manifiesto la insuficiencia de las políticas públicas enfocadas a erradicar dichos comportamientos en los últimos años, dejando sólo en manos de las organizaciones no gubernamentales la realización de campañas de sensibilización como la tarjeta roja de SOS Racismo, las campañas de refugiados del Cear o las del Consejo de la Juventud.

Señorías, nos lo hemos de tomar en serio: la inmigración es el reto más importante que va a vivir nuestro país en este siglo.
Tanto la organización de Naciones Unidas como las instituciones españolas y de la Unión Europea han asumido clara y reiteradamente la promoción de unos valores inherentes a la diversidad cultural y racial, así como la defensa de las personas que son objeto de discriminación.
Existe una amplia coincidencia en el importante papel de la educación y las políticas sociales para avanzar en la lucha contra la discriminación y la desigualdad y para la promoción de los derechos y libertades fundamentales en el marco de una convivencia democrática y basada en el respeto mutuo.

No se puede acabar toda tarea, señor conseller, para combatir el racismo y la xenofobia con la creación del Comité Valenciano contra el Racismo del año 1997, que se inició en mayo y finalizó el 31 de diciembre del mismo año.
Hay que actuar de inmediato, con urgencia, y no basar nuestra política con respecto a estos temas en la iniciativa de los demás, como me refería antes al tema de las ONG.
Como responsables públicos tenemos la obligación de abordar las políticas de prevención de esas actitudes que lamentablemente están surgiendo en la sociedad.

Hay que seguir la pista a esos grupos neonazis que denuncia SOS Racismo.
Hay que evitar situaciones de conflicto con los inmigrantes que se dedican a la prostitución.
Cumplan lo pactado y lo negociado con las entidades y las organizaciones.
Creen de una vez el foro por la inmigración y pongan en marcha el Plan Integral para la Integración de Inmigrantes ya de una vez, en serio, ya, con urgencia.

El PSPV llevamos meses reclamándolo, y estamos hablando con la Dirección General y también con la Conselleria para que se ponga de forma urgente a funcionar.
Hay que hablar y dialogar, señor conseller.
Ir más allá de reuniones formales donde se nos facilite información.
Debemos poner en marcha estas políticas y no sólo decir que las vamos a poner en marcha, cuestión esta en la que usted algo de experiencia tiene, del anuncio de las políticas, pero luego la aplicación tardan un poco más en ponerse en marcha.

En definitiva, señor conseller, señores y señoras diputadas, para terminar, no me resisto a nombrar al autor marroquí Tahar Ben Jelloun ­un poco complicado el pronunciarlo­ en su libro *El racismo explicado a mi hija*, en el que afirma que el racismo está en todas las partes donde hay hombres, no hay un solo país que pueda pretender que no tiene racismo; el racismo y la xenofobia forman parte de la historia de los hombres; es como una enfermedad, más vale saberlo y aprender a rechazarlo, hay que controlarse y decirse: "Si tengo miedo al extranjero, el extranjero también tendrá miedo de mí".
Siempre somos extranjeros de alguien, hemos de aprender a vivir juntos, he aquí la mejor manera de luchar contra el racismo.
Ese aprendizaje, señor conseller, se impulsa desde las administraciones, se hace en colaboración con las entidades de voluntariado, con las organizaciones no gubernamentales, pero nunca debemos dejar de tener la iniciativa, porque tenemos una importante tarea para evitar que se produzcan situaciones que a todas luces serán desagradables para la convivencia, y estamos a tiempo de erradicarlas, hay que invertir, poner medios y recursos, hay que trabajar en educación, hay que trabajar en políticas sociales, hay que evitar lo que ya lamentablemente anuncian las encuestas, y no se resiste la encuesta financiada por el Imserso en que sitúa nuestra comunidad en primer lugar.

Yo intentaría, señor conseller, desde su responsabilidad, intentar averiguar qué es lo que está ocurriendo.
Estamos por encima de la media española, por encima de Andalucía, por encima de Canarias, por encima de Cataluña, por encima de comunidades que, además, tienen mucha más inmigración de la que tenemos nosotros en este momento.

Hay que ponerse a trabajar, no podemos esperar más, se van a dar situaciones que pueden violentar a la sociedad, y lo que no es pensable en una sociedad democrática como la nuestra es que nuestros jóvenes entren en esa dimensión.
Nuestros jóvenes no pueden entrar ahí.
Llevamos años luchando por que se entienda la sociedad de una forma abierta y desde el punto de vista de la convivencia.
No abandonemos la labor que se inició, sigamos las recomendaciones del Consejo de Europa, sigamos las recomendaciones del Observatorio contra el Racismo, y la comunidad estaremos haciendo lo que nos corresponde, y es eliminar de nuestro expediente esa mancha gris, oscura, fea, que nos sitúa en el primer lugar en actitudes de creencia de racismo y de xenofobia.

Nada más, señores.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Espí.

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Señoras y señores diputados.

El propósito de la interpelación consiste en conocer la política del Gobierno Valenciano en temas de prevención y eliminación del racismo y la xenofobia en la Comunidad Valenciana.

Señora Espí, coincido con la base que subyace en su interpelación, porque erradicar las manifestaciones de intolerancia en su totalidad y conseguir una sociedad más justa es una tarea que nos compete a todos.

Quiero señalar que la Comunidad Valenciana es una comunidad abierta, que recibe culturas diferentes con un propósito claro de integración.
No creo, sinceramente, que exista un caldo de cultivo favorable para la actitudes xenófobas en nuestra comunidad, y quiero ofrecerle algunos datos reveladores con independencia de que algunos datos de los que ha dado su señoría, creo que se corresponden igualmente con la realidad que usted ha descrito.

La Comunidad Valenciana tuvo durante el año 2000 una población extranjera inicial de aproximadamente unas 80.
000 personas.
Es decir, representa alrededor de un 10 % de la población extranjera en el ámbito nacional.
Además, gran parte de esa población extranjera procede de países de la Unión Europea, especialmente en el caso de la provincia de Alicante.
Colectivos que, en general, no presentan trastornos para la integración social y cultural.
Tampoco creo que en la Comunidad Valenciana pueda hablarse de minorías étnicas o culturales que generen tensiones o fricciones sociales que justifiquen hablar de xenofobia.

En contra del racismo y la xenofobia, como usted muy bien señalaba, estamos todos, nadie se reconoce racista, salvo algunas opciones políticas, afortunadamente marginales y minoritarias.

Pero últimamente tendemos con cierta frecuencia a asociar los conceptos de racismo y xenofobia con la inmigración, lo cual es un error para quienes así actúan.

Como es bien conocido, España ha pasado en tan sólo 20 años de ser país de emigrantes, de emigración centrífuga, a ser el país receptor de emigración externa.
Nos hemos convertido en un verdadero país de acogida para los inmigrantes.
Y en este punto parece obvio decir que la interculturalidad y el respeto a la diversidad debe abordarse desde la transversalidad, para incorporar las políticas educativas, las políticas sanitarias, las políticas sociales, la promoción pública de viviendas, los programas de creación de empleo y la formación e inserción profesional, por citar sólo algunos de los más claros supuestos.

Centrándome en el campo de los servicios sociales, le diré que desde el verano pasado se ha implantado una especialización de los equipos de base en temas de atención a inmigrantes, de modo que desde cada municipio de la Comunidad Valenciana es posible dar respuesta de orientación y formación y satisfacción de necesidades básicas a las personas extranjeras.
Para el año 2001 hay un presupuesto de 3.
679 millones de pesetas para atender a los equipos sociales de base en toda la Comunidad Valenciana.

Y además se han presupuestado 130 millones de pesetas para programas específicos destinados a las minorías étnicas, especialmente dirigidos a dinamizar las organizaciones asociativas del pueblo gitano y a programas de concordia y convivencia.
Se van a realizar también programas de sensibilización y de integración en el ámbito de las personas inmigrantes.
Disponemos, por otro lado, en la propia ciudad de Valencia de un albergue, y se colabora con ciertas entidades sociales que prestan servicios de alojamiento y manutención a personas extranjeras en situación de necesidad.
Y podemos citar también la novedad de los programas de intervención social específica para inmigrantes en zonas desfavorecidas, que se iniciaron en el año 2000.

Y finalmente le diré que estamos ultimando el texto de lo que va a ser un plan valenciano para la interculturalidad y la atención a las personas inmigrantes, cuya tramitación normativa se iniciará en breve.
Señorías, vamos a impulsar un programa transversal para abordar uno de los grandes retos de nuestra sociedad, que es el de la convivencia en la diversidad cultural, convivencia sostenible, pacífica y enriquecedora, que es la que nuestros ciudadanos y ciudadanas desean.

Como puede usted comprobar, existe un proyecto, hay una política global que pretende estar a la altura de las circunstancias, bajo la convicción de que estamos, como ya le señalé antes, ante uno de los retos más importantes para el futuro de nuestra sociedad, en el que, junto a la responsabilidad de las administraciones públicas, es conveniente también contar con las aportaciones y la colaboración de los partidos de la oposición.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Espí.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Señor conseller.

Vamos a ver.
Yo, en fin, verdaderamente, usted lo ha dicho, pretendía escuchar esa política de la conselleria con respecto a la eliminación de esas políticas, y efectivamente, lamento decir que no coincido con lo que ha dicho, porque ha dicho algo que en un futuro usted ha pensado hacer, pero que no se está haciendo.

No es de recibo que me diga que los 3.
600 millones de pesetas que hay para servicios sociales generales van a influir en ese tipo de campañas, porque tendría que poner partidas extraordinarias.
Los servicios sociales generales, hoy, tal como están configurados, no pueden abordar ese tipo de campañas.
Tendría que ser un sobreesfuerzo de esos servicios sociales básicos que tenemos configurados.

Y hasta ahora no lo ha hecho en los ayuntamientos.
Los ayuntamientos no tienen recursos especiales para la inmigración.
No los tienen.
Dígame cuáles.
No los tienen.
¿Los tendrán?
Los tendrán.
Yo no dudo que los tendrán algún día.
Seguramente, cuando el ministerio ya diga qué cantidad se manda a las comunidades autónomas, usted destinará una parte de su presupuesto a temas de inmigración.
Hoy por hoy no lo ha hecho, no lo ha hecho, y eso me parece preocupante.

Que me parece muy bien, y además me alegro de oírle decir que pretende, para todos los planes que usted tiene en mente hacer en un futuro, en un futuro, que contará con los partidos de la oposición.
Yo así lo he reclamado.
Y desde luego, nuestra mano tendida para trabajar y colaborar absolutamente en todo aquello que sirva para que esas políticas avancen.
Y nuestra intervención, en la medida de nuestras posibilidades, será para que eso avance y para que esas políticas triunfen.

No lo dude, no tenga ninguna cuestión ni ninguna duda con respecto a eso.
Pero aquí estamos hablando de la política de la conselleria, y la política de la conselleria se está viendo, no sé si por la política general de su partido o por la propia de su conselleria.
Aquí hemos vivido una guía que ha sido retirada y que ha sido la irrisión de todo el Estado español.
Y no he oído al conseller de Bienestar Social, no sé si lo ha hecho, pero no lo he oído levantarse y manifestar su posición absolutamente contraria a una imagen de la inmigración de esta comunidad que ha hecho reír a todos los españoles.
Pero al margen de hacer reír, a mí no me hizo reír.
Yo pedí la retirada inmediata.
A mí no me hizo reír.
Daba una imagen de una visión del inmigrante absolutamente desfasada y fuera de lugar.
No lo ha hecho Bienestar Social, lo hizo el conseller de Sanidad, que ha estado aquí antes contestando a nuestra compañera.
Y aquí no pasa nada, y eso es política de inmigración.
Y eso, usted debería también desde su conselleria intentar que esas cosas no ocurrieran.
Y han ocurrido.
Es así, porque las responsabilidades últimas de las políticas sociales con respecto a la inmigración son de su conselleria.
Por eso he presentado la interpelación.

Me está diciendo que se van a hacer campañas.
¿Se van a hacer campañas?
¿Cuándo van a hacer las campañas?
Hacen una campaña con fondos del ministerio y se queda en las estanterías, porque como resulta que primero tenían que empadronar y ahora no empadronan, se queda la campaña.
.
.
, preciosa, por cierto, enhorabuena, pero no se ha repartido a ningún ayuntamiento de la comunidad, porque resulta que se cambia la Ley de extranjería y ya no sirve lo que hicieron.
Hacen una guía, enhorabuena, la guía Rainbow, con fondos europeos, una guía que viene de Europa y que resulta que no sirve, porque como resulta que está hecha con respecto a la Ley 4/2000 no sirve, porque hay que modificarla y hay que hacerla la 8/2000.
Vean la del Ayuntamiento de Gandía, con muchísimos menos recursos, también con fondos europeos, adaptada incluso a temas de contratación, véanla.

Hoy salimos, no sé si tendrá relación, que el mercado de trabajo en nuestra comunidad y que hoy los inspectores de trabajo levanten acta de infracción por las condiciones de trabajo.
Ya no que sean legales o ilegales los inmigrantes, no; hablamos incluso de ellos legalizados y que están viviendo una situación de sobreexplotación.
Ahí no tiene nada que hacer la conselleria ni que decir.
Eso ¿de quién es cuestión?
¿Tendremos que interpelar a todas las consellerias?
¿Por qué no puede haber una política transversal que tenga que ver con políticas activas?

Yo no vinculo el tema del racismo y la xenofobia con la inmigración.
Lo que pasa, señor conseller, es que, efectivamente, se está dando la casualidad y lo está denunciando.
.
.
Esto lo ha hecho el Inserso, mire.
La franja más larga, ¿lo ve?
, la que llega al tres, es la Comunidad Valenciana, y es una encuesta.
.
.
, bueno, yo no sé si le merecerá o no.
.
.
, financiada por el Inserso, datos extraídos del Cires, la realidad social española, Fundación BBV, Fundación Caja de Madrid y Fundación BBK, y además financiada por el Inserso.
Yo no sé si le merecerá o no credibilidad.
Y sobre 16.
154 personas está hecha esa encuesta en distintas comunidades.
Bueno, pues la más larga, la más fuera de todos, la que las personas consideran que se dan mayores situaciones de racismo y de xenofobia es la Comunidad Valenciana.
Pues si no es verdad, cosa de que me alegraré, de que no obedezca a la realidad de nuestra comunidad, tendrá usted que trabajar por desmentir lo que incluso están diciendo las encuestas, porque es responsabilidad de su conselleria que nosotros, señor conseller, estemos dando imagen por lo menos de abordar los problemas que puedan surgir.

Y claro que hay que ser muy cuidadoso con lo que se dice.
Muchísimo.
Y no vincular el tema de la inmigración con temas de racismo.
Pero usted no me puede decir que aquí no hay colectivos determinados o minorías que tengan un problema determinado.
Porque yo le digo que en Crevillente la inmensa mayoría de los inmigrantes son marroquíes, y el problema, que lo tienen, es por integración social por la lengua o para el carné de conducir.
¿Ve?
Es un colectivo determinado y es un grupo de personas, un colectivo poblacional determinado, que tiene unos condicionantes comunes.
¿Sabe cuál es el condicionante común?
Que son marroquíes, inmigrantes y pobres.
Ese es el condicionante común.
O el que pueden tener en la zona del Maestrazgo los rumanos: que son rumanos.
O las gitanas que piden.
Hay mendicidad en las calles de Valencia, señor conseller, hay mendicidad en las calles de Valencia, señoras con bebés en los brazos.
Si no lo ha visto alguno de ustedes, que me lo.
.
.
Porque a lo mejor es que yo estoy sobredimensionando algo.
Y en el centro de la ciudad hay mujeres muy jóvenes con bebés en brazos pidiendo, y aún no he oído que la Conselleria de Bienestar Social, a excepción de las declaraciones del Ayuntamiento de Valencia en su día, haya tomado medidas efectivas para evitar esto.

Nosotros no podemos permitir la mendicidad en la calle, señor conseller.
Y se dan situaciones de reacción contra el colectivo de mujeres rumanas.
Y se dan situaciones de reacción con el colectivo de prostitutas de la avenida del Puerto, que además son inmigrantes.
Y además usted se compromete a hacer un plan que aún no ha firmado la conselleria, que verbalmente se compromete ante el consejo y no aplican nada.
Y no se toman.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Espí.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

.
.
.
ninguna de las medidas, no se aplica ninguna de las medidas.
Y además.
.
.

Bueno, y para finalizar nada más, porque.
.
.
Gracias, señora presidenta, por la flexibilidad.
Aparte de todo eso, señor conseller, decirle que obras son amores y no buenas razones.
Mi grupo, dispuesto a colaborar, pero por favor, no diga "haremos, haremos, haremos" y póngase en marcha, pónganse a hacer algo, porque no lo están haciendo.
Y finalmente lo lamentaremos todos, lo lamentará el conjunto de la sociedad valenciana.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Espí.

Té la paraula el senyor conseller per a rèplica.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Señora Espí.

Yo quiero mantener el tono de la primera parte de la intervención suya, porque si no, yo creo que entraríamos.
.
.
no porque no me apetezca, ¿eh?
, pero yo creo que nos desviaríamos de lo que es quizá la parte más positiva de estas dos intervenciones, que es intentar buscar puntos de encuentro que mejoren la situación de cara al futuro y evitar alguno de los ejemplos que usted ha puesto, que parece que los haya descubierto ahora y precisamente en sitios muy puntuales.

Y yo le vuelvo a insistir que le he hecho en mi primera intervención una explicación de las iniciativas que no es que se tenían que hacer sino que se están ya poniendo en marcha, que algunas de ellas ya llevan mucho tiempo, además, en marcha.
Y le he puesto hasta consignaciones presupuestarias, que no es que estén de cara al futuro sino que ya están realizándose.

Y aunque usted ha hecho un esfuerzo por contraponer dialécticamente su posición a la que yo le he formulado aquí, le insisto en que yo creo que no se trata de contraponer dos modelos, porque eso resultaría bastante fácil de conseguir; sí insistirle en que nosotros tenemos mucho interés en apostar por las políticas en sentido positivo y en intentar de alguna forma ir amortiguando alguno de los fenómenos que usted ha planteado.
Que son ciertos, pero que yo creo que no se puede dar una generalización, porque ni eso está en el ambiente ni se puede sacar de contexto alguno de los ejemplos que usted ha señalado.
Incluso yo diría que alguno de los ejemplos que usted ha indicado yo creo que ya fueron objeto de tratamiento en esta Cámara y que además han tenido la cobertura necesaria.

Una cosa es la materia de extranjería, y relacionada con ella está la cuestión migratoria, y otra distinta es la multiculturalidad social, y unidos a ella, los cauces que habilitamos para la plena integración cultural y social de las personas inmigrantes o de las minorías étnicas que pueden llevar a convivir en nuestra sociedad.

La cuestión primera es la que le he hecho referencia de la extranjería y los flujos migratorios.
Es, insisto, una competencia estatal, que además debe ser tratada con el suficiente consenso, como se ha planteado en distintas ocasiones, por las fuerzas políticas, pues afecta a una de las esencias básicas que es de nuestra convivencia.

La integración social y cultural de la diversidad dentro de unos mínimos de homogeneidad, eso sí que es competencia autonómica y concierne a los sistemas de servicios sociales y a las políticas educativas, culturales, sanitarias, de vivienda y en general al conjunto de la política social.
Y en este ámbito sí que se está realizando un serio esfuerzo por integrar la multiculturalidad en nuestro marco de convivencia.
Y esto es precisamente lo que le he expuesto con anterioridad y que ahora le voy otra vez a reiterar.

Desde el pasado mes de julio los servicios sociales generales se ocupan de atención a personas inmigrantes, dando satisfacción a sus necesidades básicas, es decir, información, orientación, asesoramiento, búsqueda de recursos básicos como son el primer alojamiento, atención sanitaria y acceso educativo.
Y esto lo puede usted comprobar incluso en el mismo ayuntamiento del que usted pone algún ejemplo de referencia.
Sería impensable que esta política se pudiera hacer si no se hiciera también desde los ayuntamientos.

La Conselleria de Bienestar Social dispone además de un servicio de orientación y atención, con personas que realizan funciones de traducción cuando ello es necesario.
Y existe, no hay que montarlo, está funcionando.
Y está funcionando con muchos miles de personas que acceden a estos servicios.

Hemos establecido además un proceso de normalización documental de las normas de estancia en nuestros centros, traducidas a las lenguas que con más frecuencia se utilizan y concretamente a las lenguas eslavas y a la lengua árabe.

La Conselleria de Bienestar Social, a través de convenios suscritos con la iniciativa social, dispone de recursos específicos de alojamiento temporal para personas inmigrantes.

Por lo demás, no es necesario recalcar que todo el sistema de servicios sociales en nuestra comunidad está a disposición de personas extranjeras que lo necesiten.
Todos los servicios sociales de carácter universal están al servicio de las personas inmigrantes, incluidos aquellos que no tienen papeles.
Y usted lo sabe perfectamente.
Y eso no es que cae del cielo, o sea, eso es que está así, está funcionando con recursos públicos.
No es que es algo que se tenga que poner en marcha en estos momentos.
Y lo sabe su señoría perfectamente.

Bien, yo creo que debo quedarme aquí, porque yo creo que es mejor que no que le ponga algún ejemplo que a lo mejor podría representar algún disgusto para usted, en el sentido verbal quiero decir, que le podría a usted inquietar.
Porque yo creo que lo más importante no es quedarnos en una polémica dialéctica respecto de ejemplos que se pueden estirar poniendo usted unas determinadas localidades y yo otras, o poniendo cualquier tipo de elemento que pudiera distorsionar este debate.

Lo importante es que compartimos una preocupación por un fenómeno que puede de alguna manera distorsionar los niveles de convivencia en nuestra sociedad, y que hay que hacer un esfuerzo conjunto por intentar, en primer lugar desde las instancias públicas, poder llevar políticas preventivas para que estos fenómenos no puedan adoptar el cariz de desestabilización de la cohesión social y, por otro lado, intentar que desde estos planteamientos nadie pueda hacer bandera que incurra en planteamientos o en propuestas demagógicas que nada favorecen la solución de estos problemas.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, se suspén la sessió.
Es reprendrà demà a les deu.

 

*(Se suspén la sessió a les 19 hores i 24 minuts).*