Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 17 d'abril de 2002.
Comença la sessió a les 10 hores i 53 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 65.
Primera reunió.**

 

 

 

 

***Debat i votació del dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de la Generalitat sobre el Projecte de llei de creació del Col·legi Oficial de Censors Jurats de la Comunitat Valenciana***

 

**La senyora presidenta:**

 

Bon dia, il·lustres diputades i diputats.

S'obri la sessió.

Primer punt: debat i votació del Dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de la Generalitat al Projecte de llei de creació del Col·legi Oficial de Censors Jurats de la Comunitat Valenciana.

Presentació del dictamen de la comissió.
Té la paraula la senyora Rico per a la presentació del dictamen.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Con la venia, señora presidenta.

Señorías.

Me corresponde, como vicepresidenta de la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones de la Generalitat Valenciana, presentar ante este Pleno el Dictamen del Proyecto de ley del Colegio Oficial de Censores Jurados de la Comunidad Valenciana.
Esta decisión fue adoptada por unanimidad de todos los miembros de la precitada comisión, y una vez que hubo concluido el debate y votación del proyecto de ley.

La cronología de las actuaciones ha sido la que voy a expresar a continuación.

El proyecto de ley fue presentado por el Gobierno Valenciano ante las Cortes el día 7 de septiembre del año 2001, teniendo un registro de entrada número 29.
617, y habiéndose publicado en el *Boletín Oficial de las Cortes Valencianas*, número 116, el día 1 de octubre del año 2001.

El plazo de presentación de enmiendas finalizó el pasado 20 de octubre del año 2001, siendo presentadas dos enmiendas: una a la totalidad por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià y otra por el Grupo Parlamentario Socialista­Progressistes, siendo ambas en-miendas rechazadas en el Pleno celebrado por estas Cortes el pasado día 13 de febrero de este mismo año, de 2002.

No habiendo sido presentada ninguna enmienda parcial, la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones de la Generalitat Valenciana, en su reunión celebrada el día 28 de febrero de 2002, procedió a asumir las funciones que, en su caso, le hubieran correspondido a la Ponencia encargada de informar dicho proyecto de ley, elevando, tras el debate, a dictamen el texto íntegro del proyecto de ley.

Esta ley, como otras sobre colegios profesionales que han sido aprobadas por estas Cortes.
.
.
Actualmente llevaremos un total de unas diez o doce leyes de colegios profesionales, siguiendo una tónica del Grupo Parlamentario Popular y del Gobierno también en la que se pretende regular las relaciones de los profesionales a través de colegios profesionales, y no a través de otras fórmulas, como postula algún que otro grupo de la oposición.
*(Remors)*

En fin, como iba diciendo, esta ley, como otras sobre colegios profesionales que han sido aprobadas por estas Cortes, no nacen por la voluntad del Consell simplemente.
No.
Esto no es así.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Rico.

Per favor, senyories, pregue silenci.

Continue, senyora Rico.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Gracias, señora presidenta.

Como iba diciendo, esta ley, como otras sobre colegios profesionales que han sido aprobadas por estas Cortes, no nacen de la voluntad del Consell simplemente.
Esto no es así.
Es un error en el que cae muchas veces algún sector de la sociedad.
Este tipo de leyes nace de la voluntad de los ciudadanos afectados, que son ellos mismos quienes demandan al Consell un colegio profesional para regular sus relaciones.
*(Remors)*

Y el Consell, acertadamente, y con la sensibilidad que le caracteriza, ante esa petición, *(remors)* inició todos los trámites.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.
Senyories, per favor.
Senyora Rico.
.
.
Senyories, per favor, pregue silenci.

Señora Rico, siga interviniendo en relación al dictamen.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Estoy diciendo el dictamen como ha sucedido, como debe ser.
*(Remors)* Perfectamente.

 

**La senyora presidenta:**

 

Continue, senyora Rico.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Gracias.

Estoy diciendo el dictamen, no estoy emitiendo ninguna opinión subjetiva.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Por favor, silencio.
*(Remors)* Por favor, ruego silencio.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Señoría, tengo que decirle que cuando esté transcrito en el *Diario de Sesiones* se verá lo que estoy diciendo, si estoy diciendo datos objetivos o no los estoy diciendo.
*(Remors)* No tiene por qué dudar de mis palabras, señoría.
Esto es así, y se verá cuando esté transcrito el *Diario de Sesiones*.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Rico, puede continuar con el dictamen.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Gracias, señora presidenta.

Ya no sé por dónde iba.
Bueno, continúo.
Ya la verdad es que he perdido el hilo leyendo el dictamen como tienen los letrados costumbre de prepararnos algunas indicaciones de la cronología de los hechos.
Realmente pido disculpas porque creo que he perdido el hilo de cómo iba leyéndolo.
Voy a repetir el último párrafo.

No habiendo sido presentada ninguna enmienda parcial, la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones de la Generalitat Valenciana, en su reunión celebrada el día 28 de febrero de 2002, procedió a asumir las funciones que, en su caso, le hubieran correspondido a la ponencia encargada de informar dicho proyecto de ley, elevando, tras el debate, a dictamen el texto íntegro del proyecto de ley.

Esta ley, como otras sobre colegios profesionales que han sido aprobadas por estas Cortes, nacen de la voluntad de los ciudadanos afectados, que demandan al Consell un colegio profesional para regular sus relaciones.
Y el Consell, acertadamente, y con la sensibilidad que le caracteriza, *(remors)* ante esa petición, inició el Consell, repito que inicio el Consell todos los trámites.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silencio, por favor, señorías.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

No puedo, no me dejan seguir.

 

**La senyora presidenta:**

 

No podemos escuchar a la diputada que está interviniendo en la tribuna y que tiene la palabra.

Continúe, señora Rico.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Como iba diciendo, como iba diciendo, y estoy leyendo casi textualmente el dictamen que preparan los letrados.
.
.
Yo, como a cualquier persona de cualquier grupo parlamentario, objetivamente, sea yo quien presenta este dictamen o sea una persona del Partido Socialista, del Grupo Parlamentario So-cialista, estoy leyendo casi textualmente ese dictamen.

Bueno.
Como iba diciendo, el Consell, acertadamente, y con la sensibilidad que le caracteriza *(remors)*, ante esa petición, inició todos los trámites para dar satisfacción *(remors)*, para dar satisfacción, repito, a una demanda social.
*(Remors)* De esta manera.
.
.
*(Pausa)*

**La senyora presidenta:**

 

Señora Rico, tiene usted la palabra.
Continúe con el dictamen.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Gracias, señora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Aténgase al dictamen, pero continúe usted, señora Rico.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Repito por tercera vez que me estoy ateniendo a lo que el letrado.
.
.
*(Remors)* Señora presidenta.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Por favor, señorías.
Por favor, señorías.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

No estoy emitiendo ninguna opinión, repito.

 

**La senyora presidenta:**

 

Tiene la palabra, la señora Rico.

Por favor, señora Rico, continúe leyendo el dictamen.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Así no se puede hacer nada.
No es serio este comportamiento que tiene la oposición.
 *(Remors)*

Bueno.
Continúo diciendo: de esta manera se da cumplimiento, una vez más, a lo dispuesto en el ordenamiento jurídico de nuestra comunidad autónoma, que dispone en la Ley 6/1997, de 4 de diciembre, en su artículo número 7, que "la creación de colegios profesionales se hará mediante ley de la Generalitat".

Una vez más hemos de felicitar al Consell porque hemos.
.
.
*(Remors) (El senyor Perelló parla sense micròfon)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Perelló, señor Perelló.
.
.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Señoría, no puedo.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Rico, señora Rico.
.
.
Señor Perelló, no tiene usted la palabra.
*(Remors)* El debate le corresponde.
.
.
*(Remors)* Señor Perelló, señor Perelló, no tiene usted la palabra.
La tiene la señora Rico.

Aténgase al dictamen y continúe, señora Rico.

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Continúo ya.
Para finalizar, como iba diciendo, una vez más hemos de felicitar al Consell porque hemos vuelto a dar una paso adelante (remors) en la consolidación de las competencias que a nuestra comunidad atribuye la Constitución y que, por tanto, viene a suponer un paso más en la consecución de nuestro autogobierno, que es lo que todos deseamos.

Nada más y muchas gracias.
(Remors)

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Rico.

No hi ha esmenes a este projecte de llei.
I, per tant, correspon la votació dels articles i de l'exposició de motius com a preàmbul de la llei.

Senyories, a l'article 1 no hi ha esmenes presentades.
Votació a l'article 1.
Senyories, comença la votació.
(Pausa) ¿Se anula esta votación?
Se anula.
(Remors) (Pausa) Un moment, senyories.
Senyories, un moment.
(Pausa) Hay un problema técnico que se subsana de manera inmediata.
(Pausa) Señorías, los servicios técnicos subsanan en un momento el problema técnico que ha habido.

Senyories, comença la votació.
El resultat.
.
.
(Remors) Repetimos esta votación.
¿De acuerdo?
Señorías, por favor, silencio.

Senyories, comença la votació a l'article 1.
El resultat és de 43 vots a favor, 32 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 1.

Senyories, votació a l'article 2.
Comença la votació.
El resultat és de 43 vots a favor, 32 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 2.

Senyories, votació a l'article 3.
Comença la votació.
El resultat és de 42 vots a favor, 33 en contra, 1 abstenció.
(Remors) Queda aprovat l'article 3.

Votació a la disposició transitòria primera.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 43 vots a favor, 33 en contra, cap abstenció.
Queda aprovada la disposició transitòria primera.

Votació a la disposició transitòria segona.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 42 vots a favor, 32 en contra, cap abstenció.
Queda aprovada la disposició transitòria segona.

Votació a la disposició final.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 43 vots a favor, 33 en contra, cap abstenció.
Queda aprovada la disposició final.

Senyories, votació a l'exposició de motius com a preàmbul de la llei.
Comença la votació.
El resultat és de 43 vots a favor, 33 en contra, cap abstenció.
Queda aprovada l'exposició de motius com a preàmbul de la llei.

Senyories, votació de totalitat del Projecte de llei de creació del Col·legi Oficial de Censors Jurats de la Comunitat Valenciana.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 42 vots a favor, 33 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat el Projecte de llei de creació del Col·legi Oficial de Censors Jurats de la Comunitat Valenciana.

Explicació de vot.
Té la paraula el senyor Peris, en representació del Grup Mixt.

 

**El senyor Peris i Garcia:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Si, normalment, ací, en el segle XXI, cada vegada queda més clar que l'interés general, possiblement, no coincidisca i no s'estiga protegint, sinó al contrari, al moment de crear, en eixa profusió que estem ací fent, en aquesta legislatura, en la nostra Comunitat, col·legis professionals, sembla que hauria d'haver estat superat el moment d'eixa creació corporativa de col·legis professionals, pense que avui aquesta llei ve en un bon dia, ve en un bon dia a discutir-se i a votar-se, perquè si ha quedat clarament demostrat que l'interés general, que l'interés públic, difícilment està defensant, se podria defensar, com diu, al final de l'exposició de motius de la llei que hem votat que no, que se permet dotar a un ampli col·lectiu de professionals d'una organització adequada capaç de vetlar per la defensa dels seus interessos i ordenar l'exercici de la professió, pensem que en aquest moment, justament quan s'ha produït la immensa fallida de les grans empreses d'auditories i no solament espanyoles, internacionals, i tenim clar el cas d'Enron i el cas de Gescar-tera on ninguna de les dues empreses que, per cert, ara a Espanya s'han fusionat les dos empreses, s'ha quedat clarament demostrat que, possiblement siga moment de regular, públicament, aquesta professió.

Segurament siga una demostració claríssima i, ho torne a dir, el cas d'Enron i el cas de Gescartera, perquè no siga la professió la que s'autoregule en un col·legi professional, sinó que alguna cosa haurà de fer l'administració pública, a l'hora de controlar i vetlar la informació del que passa en les empreses, què fan les empreses d'auditories de comptes.

Per tant, cada vegada queda més clar que, si no era moment d'aprovar un col·legi professional, en aquest cas el de censors de comptes, ha quedat claríssimament demostrat, ho torne a dir, per a aquests casos, que no tocaria ara fer un col·legi professional, justament dels auditors dels comptes, des de la defensa dels seus interessos professionals i corporatius.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida, la senyora Llinares, per a explicació de vot.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Senyora presidenta.

Senyories.

En primer lloc, he de rebutjar la presentació del dictamen fet per la senyora diputada, que no ha complit de ninguna manera el que en la comissió se li va indicar que havia de fer.

En segon lloc, hem explicat moltes vegades, ací, ja, per què rebutgem els col·legis professionals.
Cal dir que, en esta llei com en la majoria que seguixen totalment l'estela de Catalunya, Catalunya ha tingut problemes de tipus legal en l'aprovació d'esta llei i mosatros.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Llinares.
Per favor, senyories, pregue silenci.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

No estan molt calladors, no.

 

**La senyora presidenta:**

 

Continue, senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Catalunya ha tingut problemes legals i Aragó ha rebutjat la tramitació d'esta llei, també per problemes de tipus legal.
Però, la posició d'Esquerra Unida ­mosatros molt reiteradament hem explicat en esta trona que no està en consideracions legals, que per això ja tenim els lletrat escaients i ja tenim el Consell Econòmic i Social, ja tenim el Consell Jurídic Consultiu, que són els encarregats d'aquests menesters­ sinó que la nostra posició està basada en consideracions merament polítiques com correspon a un partit polític.

Esquerra Unida no pot acceptar que el govern de la Generalitat abandone les seues funcions de governar, d'organitzar la societat.
Mosatros no podem acceptar que l'organització, els límits ètics d'una professió o activitat, que amb molt èmfasi es denomina d'interés públic, es deixe totalment en mans privades, en mans de les mateixes persones o entitats que van a exercir eixes professions o van a desenvolupar eixes activitats, aconseguint lògicament un rendiment lucratiu.

Aquestes persones viuen fonamentalment de l'exercici d'eixa professió, d'eixa activitat que, elles mateixes, les mateixes persones, han estructurat, o siga, que una activitat d'interés públic és organitzada pels mateixos que van a viure d'ella.

La nostra argumentació es basa sempre ­i en aquest cas concret molt més­ en el fet que l'activitat de revisió i verificació de documents comptables cal que estiga sotmesa al control, supervisió i règim sancionador per l'administració pública.

Ja tenim molts problemes ­i ho acabem de tindre ara mateix­ inclús quan realitzem aquesta tasca organismes de l'administració, com per a deixar-ho en mans privades, eixos auditors tan nord-americans però que després agranen cap a sa casa.
I no els anomene perquè el senyor diputat que m'ha precedit ja els ha anomenat.

O és que astò és el que es pretén?
Que l'administració no tinga mai res a vore i mai puga ser cridat ací, a les Corts, ningú del Govern per a donar explicacions de qualsevol alteració de comptes?

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Llinares.
Per favor, novament pregue silenci.
Continue, senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

I aquest és el gran motiu d'Esquerra Unida.
No es pot privatitzar l'organització de la societat.
No es pot privatitzar el control de les diferents activitats públiques.
I això és el que estem fent amb estes lleis.
Estem deixant en mans privades, en mans dels mateixos interessats l'organització, la manera de treballar, funcions a realitzar, definició de límits ètics ­i torne a repetir­, definició de límits ètics de les diferents activitats que constituïxen tot l'entramat professional de la nostra Comunitat.

Sempre ­cal no oblidar-ho­, seguint l'estela de Catalunya, la guia del Govern Valencià en aquestes qüestions, a vore si copien alguna altra cosa, com per exemple, la llengua i, sobretot, la protecció de la llengua.

Diem que no perquè és organitzar el món del treball en xicotetes agrupacions corporatives, en una clara substitució dels sindicats, ja que aquestes agrupacions es fan, fonamentalment, per a salvaguardar els interessos dels mateixos membres, per a protegir-los de la societat exterior, igual que qualsevol sindicat.
És deixar els sindicats per a obrers de la construcció, els cambrers i totes aquelles professions o activitats que no tenen cap excusa que els permeta muntar-se un col·legi encara que no siga professional, com este de censors.

I si li afegim l'existència de les mutualitats, llei també creada per aquest govern, i les assegurances mèdiques, de pensions, etcètera, que estan proliferant tantíssim, sota l'auspici del govern del PP, el quadre està complet.
L'organització de la nostra societat.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Senyora Llinares, acabe.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

.
.
.
serà totalment privada.
La iniciativa social, que és l'eufemisme que es gasta ara per a dir privatització, estarà completa.
Tot serà privat, especialment l'organització del treball i l'organització de la protecció social i sanitària.

I, per una altra banda, el que hem dit sempre: és precís associar-se en el col·legi professional per a exercir la professió.
S'ha acabat la llibertat d'associació.
Estes lleis anul·len la llibertat d'associació.

 

**La senyora presidenta:**

Senyora Llinares, acabe.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

Ja acabe, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

Ja s'ha passat de temps.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

Sí, però, com vosté ha hagut de fer callar els diputats, ahí una miqueta de temps s'ha perdut.

Estos són els motius pels quals hem votat en contra de la Llei de censors jurats.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Per a explicació de vot i en representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, té la paraula el senyor Mestre.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

En primer lloc i d'entrada, subratllar l'estupefacció en què ha restat el meu grup davant una actitud incorrecta per part de la senyora Rico, de la il·lustre diputada senyora Rico, al confondre dictamen amb valoració política d'un grup polític.
Deixem i volem deixar clar eixe grau d'estupefacció.

 

**La senyora presidenta:**

Senyor Mestre.
Atenga's també a l'explicació de vot.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

Permeta que deixe clara eixa actitud d'insatisfacció i d'estupefacció que ha quedat en el meu grup i denunciar que no ha sigut un dictamen sinó la valoració d'un grup polític, una senyora que sembla estar especialitzada a crear escàndols innecessàriament.
I acabe ja.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Senyor Mestre.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

Perdó.

Entrant ja en el motiu de referència, nosaltres insistim en allò que ja hem dit respecte a este col·legi de censors jurats de comptes en altres ocasions, perquè, com sabran les senyories, ja vàrem presentar la nostra esmena a la totalitat, en el seu moment, i es va, en aquest cas, negar la necessitat d'aquest col·legi professional.

I ho vàrem fer per dos motius fonamentalment.
En primer lloc, perquè el projecte de llei de referència pretén la creació d'un nou col·legi professional, el de censors jurats de comptes de la Comunitat Valenciana, sense tenir en compte els requisits establerts en la legislació col·legial, tant estatal com autonòmica, per a la seua creació.

La Constitució Espanyola protegeix i empara, dintre del seu articulat, els col·legis professionals i, per a gaudir de tal protecció, es requerixen una sèrie de requisits fonamentals mínims que garantitzen les funcions que la carta magna atribuïx als col·legis.

Entre els requisits fonamentals per a la seua constitució és, com indica la seua denominació, que existisca una professió.
En el cas esmentat no es compliria el requisit professional, ja que l'auditoria, segons estableix la legislació vigent que la regula, i segons ha indicat el mateix Tribunal Constitucional, no és una professió sinó una activitat que comparteixen organismes com l'Institut de Censors Jurats de Comptes i distintes professions, fonamentalment economistes, titulats mercantils, però també existeixen auditors que són advocats, enginyers, etcètera.

Els col·legis professionals són corporacions de dret públic que es relacionen amb l'administració a través del departament ministerial competent, però que no estan vinculades a la mateixa.
Pel contrari, l'Institut de Censors Jurats de Comptes, segons estableix l'estatut que ho regula i la jurisprudència, està vinculat al Ministeri d'Economia, pel que tampoc compliria altre dels requisits establerts per a constituir un col·legi.
Existeixen tres corporacions representatives dels auditors.
Pel contrari, en aquest projecte i del contingut del mateix es té la impressió que es pretén una identificació dels censors jurats de comptes amb els auditors, amb un sentit apropiatori i exclusivista de l'esmentada activitat, en detriment d'altres corporacions reconegudes legalment.

Per altre costat, altra de les raons que per a crear un col·legi professional és el seu interés públic, en aquest cas que ens ocupa, en existir ja l'Institut de Censors Jurats de Comptes a nivell estatal, no és necessari, ni per tant d'interés públic, crear una corporació que se superpose a altra ja existent, a través de les agrupacions d'Alacant, Castelló i València, i que crearia duplicitat, aspecte que prohibix la legislació col·legial, tant estatal com autonòmica.

Precisament aquest fonament jurídic que ens fa al Grup Socialista no admetre la necessitat de la creació d'este col·legi és la que han tingut en compte altres comunitats autònomes; segon motiu pel qual ens neguem a la creació d'este col·legi.
Comunitats autònomes com Catalunya, que tenen recorregut davant el Tribunal Constitucional la creació d'este col·legi.
Comunitats autònomes com Madrid, que s'ha negat a acceptar la creació d'este col·legi.
Últimament el departament, concretament de presidència i relacions institucionals del Govern d'Aragó, que també ha desestimat la sol·licitud de creació del col·legi de Censors Jurats de Comptes d'Aragó.

En definitiva, creiem en relació amb aquest segon motiu, que per motius d'oportunitat i de prudència política no es deuria crear este col·legi actualment.
I en estos moments creiem nosaltres que estant a l'espera de la regulació de l'auditoria que es dispose des de Brussel·les, prevista per a l'any 2002, i de la definitiva sentència que dicte el Tribunal Constitucional sobre el conflicte de competència plantejat pel govern de la nació contra la Generalitat de Catalunya ­precisament per la creació en tal àmbit territorial del Col·legi de Censors Jurats de Comptes­, pareix que es *(inintel·ligible)* amb la prudència i oportunitat política més elementals, entrar en allò que indubtablement serà un focus de conflicte en diverses instàncies, una de les quals i per l'exposat serà amb el propi govern de la nació.

En conclusió.
Senyories, per eixos tres motius: primer, pel fonament de dret pel qual es fa veure que no és necessari el.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Mestre, acabe.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

 

Sí, acabe ja, senyora presidenta.

.
.
.
i que inclús qüestiona aspectes de la constitució de la creació d'eixe col·legi; en segon lloc, pel que està passant en altres comunitats autònomes que han rebutjat crear este col·legi, i en tercer lloc, senyories, per motius de prudència política.
Per això el Grup Socialista es nega a la creació d'este col·legi.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Mestre.

Per a què demana la paraula, senyora Rico?
Per a què demana la paraula?

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Por alusiones.
Por unas afirmaciones que ha realizado el señor Mestre.
Por alusiones personales a unas afirmaciones que ha realizado el señor Mestre.
Ha dicho que estoy especializada en crear escándalos, y quería contestarle, señora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

No, senyora Rico.
No té la paraula.
Ho sent molt.

Té la paraula el senyor Ferraro per a explicació de vot.

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

En primer lugar, no tengo más remedio, lógicamente, por una cuestión lógica, que defender a mi compañera de grupo, señora Rico, por cuanto ella se ha limitado a expresar el parecer mayoritario de la Comisión de Coordinación y Régimen de las Instituciones que aprobó esta ley en comisión.
Y por lo tanto lo único que ha hecho es ratificar esa confianza que la comisión.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ferraro, atenga's a explicació de vot.

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

 

Sí, señora presidenta.
Lo único que he hecho, si me permite, es insistir sobre el mismo tema que han hecho los grupos que han intervenido precedentemente.
Muchas gracias.

Entrando en el fondo de la cuestión, pues comparezco ante esta Cámara en nombre y representación del Grupo Parlamentario Popular, en el turno de explicación de voto favorable emitido a la ley que terminamos de aprobar, de creación del Colegio Profesional de Censores Jurados de Cuentas de la Comunidad Valenciana.
El Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, cuya promulgación no debemos olvidar fue en julio del año 1982, en su artículo 31, apartado 22, confiere a la Generalitat Valenciana competencia exclusiva en materia de colegios profesionales y ejercicio de las profesiones tituladas.

He hablado de 1982.
Pues bien, tuvo que llegar el año 1997, para que a iniciativa del gobierno del Partido Popular, se hiciera uso de dichas competencias exclusivas promulgándose la Ley 6/1997, de consejos y colegios profesionales de la Comunidad Valenciana, dejando por tanto en aquella fecha de estar regulados, por la otra parte obsoleta ley estatal anterior a la propia Constitución Española de 1978.
De acuerdo pues con la Ley valenciana de colegios profesionales, éstos son corporaciones de derecho público cuyos fines, entre otros, son la ordenación de la profesión dentro del marco legal respectivo en el ámbito de su competencia, en beneficio tanto de la sociedad a la que sirven como de los intereses generales que les son propios.
Y también vigilar el ejercicio de la profesión, haciendo cumplir la ética profesional y las normas deontológicas que le sean específicamente propias, así como velar por el adecuado nivel de calidad de las prestaciones profesionales de los colegiados y colegiadas, promoviéndose para ello la formación y perfeccionamiento profesional de los mismos.
*(Pausa)*

La censura jurada de cuentas es una función profesional, que se ejerce en la forma que establece el artículo tres de los estatutos del Instituto de Censores Jurados de Cuentas de España, legalmente aprobados y que determina las funciones privativas de dichos profesionales.
Igualmente, los referidos estatutos prescriben que el ingreso en el instituto se verificará por la categoría de censor jurado de cuentas numerario, mediante exámenes de aptitud profesional organizados y reconocidos por el Estado, entre los aspirantes que reúnan los requisitos necesarios, según lo que dispone la disposición adicional séptima del Real Decreto 1.
636/1990, de 20 de diciembre.
Disponiendo, así mismo, que todos los censores estarán adscritos a la agrupación territorial donde tengan su domicilio, bufete o despacho profesional.

La representación legal de las agrupaciones quinta y decimoquinta del Instituto de Censores Jurados de Cuentas de España, que integran a los profesionales que ejercen su profesión en las tres provincias de la Comunidad Valenciana, fueron quienes han solicitado la creación del colegio profesional, teniendo en cuenta que previamente y en sesión del 26 de febrero de 1998, el pleno del consejo directivo del instituto, acordó por unanimidad la descentralización de dichas agrupaciones con el fin de que pudieran constituirse en colegio profesional de acuerdo con la Ley valenciana de colegios profesionales.

Tal y como recoge el Consejo Jurídico Consultivo de la Comunidad Valenciana en su informe al proyecto de ley, la existencia del Colegio de Censores Jurados de Cuentas de la Comunidad Valenciana no resulta contradictoria con la del Instituto de Censores de Cuentas de España, no sólo porque el propio instituto pretende y promueve la creación de colegios autonómicos, sino también porque los fines de los colegios profesionales y del instituto no son coincidentes como se desprende una atenta lectura de la ley estatal de colegios profesionales, la Ley de la Generalitat Valenciana de colegios profesionales y los estatutos del instituto.

Si tenemos en cuenta que lo solicitan los profesionales del sector; que la censura jurada de cuentas es una profesión sustantiva que permite legalmente su organización mediante colegios profesionales; que la concurrencia del interés público está plenamente justificada; que su creación no solapa la existencia y los fines del instituto, el cual, por otra parte, promueve la creación de estos colegios profesionales; que la creación del Colegio de Censores Jurados de Cuentas, según señala el Consejo Jurídico Consultivo de la Comunidad Valenciana, en nada afecta al ejercicio de la auditoría de cuentas, ni comporta una nueva regulación de tal actividad; que al proyecto de ley se incorporó por parte del gobierno, tanto en la observación esencial al artículo tercero del mismo, como algunas sugerencias que sin carácter esencial contiene el dictamen del Consejo Jurídico Consultivo de la Comunidad Valenciana, así como otras realizadas por esta institución en proyectos de ley anteriores de creación de otros colegios profesionales; que por último, y tal como anunció el honorable señor vicepresidente primero del Consell en la presentación ante esta Cámara del proyecto de ley, se aceptó en comisión la anunciada enmienda técnica al artículo tres que disipa cualquier duda en referencia al carácter del ejercicio profesional de los censores jurados de cuentas, si a todo ello añadimos la competencia exclusiva de la Generalitat Valenciana en la materia, y las razones de interés público que aconsejan dotar a estos profesionales.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ferraro, vaja acabant.

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

 

.
.
.
de una organización.
.
.
­termino, señora presidenta­ de una organización capaz de velar por los intereses generales de los ciudadanos y la ordenación y defensa del ejercicio de la profesión en nuestra comunidad, hacen que el Grupo Parlamentario Popular no sólo estime conveniente sino necesaria y oportuna la creación del Colegio Profesional de Censores Jurados de Cuentas de la Comunidad Valenciana.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies.

Senyories, se suspén la sessió per deu minuts.

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 33 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores)*

 

 

 

***Projecte de llei del llibre (RE número 35.
069, BOCV número 135).
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Mixt (RE número 36.
841, BOCV número 146)***

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt 2, debat de totalitat del Projecte de llei del llibre, l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Mixt.

Té la paraula, per a la presentació del projecte de llei per part del Consell, l'honorable senyor conseller de Cultura i Educació.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

D'entre els béns culturals i intel·lectuals el llibre és el principal.
Tota la civilització humana resulta inexplicable sense ell, i total la cultura moderna, amb la seua aspiració democràtica progressiva hauria segut impossible sense la reproducció tècnica massiva del llibre a través de la impremta.
Davant d'altres mitjans, que estimulen la passivitat i la receptivitat dels continguts, el llibre continua sent hui una garantia d'interpretació activa, creativa i plural del món, del saber i de la cultura.
Cap altre mitjà permet com ell la personalització del treball cultural.
El llibre és, en definitiva, una font de llibertat; de la seua defensa i del seu ús depén en gran manera la configuració d'eixe tipus humà sense el qual resulta impossible la democràcia en les nostres societats complexes.

A més de ser un bé cultural fonamental que cal preservar i promoure, el llibre és un bé econòmic que en la nostra comunitat mou un indústria cada vegada més solvent.
Este bé econòmic ha de tindre una regulació i un suport específics, de tal manera que es garantixca que la producció, la distribució i el gaudi es realitzen d'acord amb la condició de dret cultural de tots els valencians i amb les exigències del pluralisme i la diversitat propis d'una societat lliure.
És per això que la dimensió econòmica del llibre no pot ser merament entregada a la llei de la lliure competència.

Estes primeres paraules de la meua intervenció són literal reproducció de l'exposició de motius que determina el propòsit i la filosofia d'esta llei, un projecte de llei, el que hui presente davant d'esta Cambra, resposta de la Generalitat Valenciana a la necessitat de regular i recolzar l'àmbit editorial de la nostra comunitat i dotar d'un marc legal les polítiques que venim impulsant amb el compliment, a més, del mandat estatutari de defendre l'expressió cultural literària en la nostra llengua pròpia.

M'he referit a les polítiques que estem impulsant.
De fet, este projecte de llei no sols assenyala camins de futur, sinó que dota de substantivitat les accions que hem vingut escometent en el món del llibre al canalitzar-les en el marc d'una llei, totes les accions que hem vingut posant en marxa des de la creació de la Direcció General del Llibre.

El llibre és un dels principals actius amb què compta un poble per a garantir la seua llibertat i el seu progrés.
Des de la Generalitat Valenciana som conscients que una societat pot ser considerada madura i democràtica si al seu si ha sabut desenrotllar una cultura del llibre sòlida i articulada, si ha sabut potenciar la universalització del coneixement i del saber que este bé intel·lectual és capaç de generar.
La posada en marxa ara fa tres anys de la Direcció General del Llibre, Arxius i Biblioteques per part de la Generalitat Valenciana va suposar la més explícita afirmació d'este Govern per oferir un nou enfocament a la seua política entorn del llibre.

L'establiment d'un direcció general específica, singularitat, com també ho és esta llei, en el marc de les polítiques autonòmiques del llibre a Espanya, dóna la mesura exacta de la importància que esta administració atorga a este bé cultural i evidencia el caràcter prioritari que este àmbit té en el marc de les nostre polítiques culturals.
Per al Govern Valencià hi ha una necessitat bàsica i essencial de promoure el llibre com bé d'interés cultural i de considerar també la lectura com un dret que ha de ser fomentat, sense deixar de costat la consideració del llibre com bé econòmic, màximament si tenim en compte que la nostra comunitat ocupa la tercera posició a Espanya pel que fa a producció, títols i volum de vendes.

D'altra banda, recents estudis indicatius de l'adquisició de coneixements instrumentals en l'àrea lingüística de l'educació obliguen els governs a portar a terme un esforç singular en la coordinació de les polítiques bibliotecàries i educatives per al foment de la lectura, l'expressió escrita i la comprensió lectora, ja que el llenguatge, junt amb les àrees de matemàtica i càlcul, són fonaments instrumentals en qualsevol aprenentatge.

La promoció de la lectura passa per la recuperació i potenciació de les biblioteques com a llocs d'encontre amb el llibre.
A tal fi, i en col·laboració amb les biblioteques integrades en el sistema bibliotecari valencià, elaborarem programes de foment de la lectura ­reforçarem programes, estem duguent-los ja a terme­ en la línia de les experiències que ja està duguent a terme la Biblioteca Valenciana.
La iniciació primerenca de la lectura és una estratègia clau per a la generació de nous lectors, i, en este sentit, les biblioteques escolars constituïxen un instrument fonamental per a garantir l'accés al llibre des de les primeres edats.

Vullc en este punt destacar el document base per al desenrotllament del sistema de biblioteques escolars de la Co-munitat Valenciana que estem elaborant actualment des de la Conselleria de Cultura i Educació i que completarà i enriquirà notablement dins de l'esperit i la lletra d'esta llei l'objectiu primordial del foment de la lectura.
Només este apunt d'un projecte fonamental en la línia d'esta llei, perquè no és el motiu de la meua intervenció de hui.
En els pròxims dies ­concretament el Dia del Llibre­ donarem a conéixer els detalls d'un ambiciós pla de revitalització de les biblioteques escolars, pla en el que la comunitat educativa i la Conselleria de Cultura i Educació tenim posades totes les nostres il·lusions i que suposarà, sense dubte, un important revulsiu en el món del llibre i la lectura en la nostra comunitat.

Però el que hui complix és exposar la presentació del Projecte de llei del llibre i a ell tornem.
No hi ha cap dubte que són les biblioteques públiques i les que formen part de la xarxa de biblioteques escolars les que actuen com a principals agents de racionalització i democratització del llibre.
Sense elles no és possible pensar en una societat lectora, i en eixe àmbit el present projecte de llei ha vullgut incidir i incidix de manera especial.
Era necessària una llei que insistira en la idea que una societat és tant més moderna, plural i crítica com més consolidada està en ella la cultura del llibre i la lectura.

Era necessària una llei que identificara objectius, establira prioritats, ordenara les actuacions dels poders públics i les coordinara amb els agents socials que intervenen en el procés editorial: autors, editorials, distribuïdores, llibreries.
.
.
Tots els implicats en el complex procés del llibre, des que s'obri amb la creació fins al moment en què s'oferix al públic en biblioteques i llibreries, totes reclamaven l'establiment d'una norma que lluny de considerar-se dirigista o intervencionista, atribuïx a l'administració l'organització de funcions de suport al sector, garantint la participació dels agents que intervenen en el procés, sense els quals, quin dubte cap, seria impossible la democratització de la cultura escrita i la preservació de la diversitat i del pluralisme cultural.

Complim l'exigència de garantir un equilibri necessari que en el món del llibre i en la nostra comunitat atén dos vectors.
El primer, relacionat amb la competència equilibrada dins del mateix sector, i, el segon, entre la producció literària en valencià i la que es realitza en castellà.

Precisament és en el capítol de les mesures de promoció del llibre i dels agents del llibre on la norma, en compliment del dret que assistix els ciutadans de conéixer i usar el valencià segons el nostre estatut, establix línies d'actuació tendents a promocionar els autors valencians i les associacions que estos impulsen, a potenciar la producció editorial en la nostra llengua per mitjà d'ajudes anuals, a promocionar el llibre valencià tant en la comunitat com més enllà de les nostres fronteres.

En definitiva, és una aposta per consolidar el nivell professional dels editors de la Comunitat Valenciana, amb un suport decidit a totes les iniciatives que contribuïxquen a millorar la cultura del llibre en el nostre territori, considerada en la seua doble vessant de bé cultural i bé industrial i econòmic.

La llei que presente hui davant d'estes Corts compromet la Generalitat en un política de col·laboració amb el sector, amb l'objecte de recolzar aquelles actuacions que beneficien la producció i difusió del llibre valencià.
Volem incrementar el grau d'implicació i les possibilitats d'intercomunicació dins del sector, obrint vies de participació a tots els agents, de manera que les funcions que establix la llei puguen vore's millorades en el seu desenrotllament amb l'assessorament i les aportacions d'autors, editors, traductors, dissenyadors, bibliotecaris, distribuïdors i comerciants.

A tal fi, el projecte crea el Consell Assessor del Llibre com a òrgan vertebrador de caràcter consultiu que canalitzarà les relacions entre l'administració i el sector.
Un òrgan integrat per representants de tots el sectors relacionats amb el procés de creació, producció i difusió del llibre, que podran participar en el plantejament de les actuacions de les polítiques del llibre que en este nou marc legal desenrotllarà la Generalitat Valenciana.

Este nou instrument de cooperació suposa dotar-nos d'un àmbit apropiat d'interlocució des d'on es poden fixar les estratègies que permeten un encontre entre els interessos coincidents de la indústria i la cultura.
La integració de tots els agents del llibre en este nou escenari resulta especialment important per a aquells que, sent fonamentals per a la democratització d'este bé cultural, es troben en desavantatge respecte a altres protagonistes del sector ­m'estic referint al cas de llibreries i biblioteques que ocupen pràcticament l'última fase del procés.

La llei preveu l'elaboració per part de la Generalitat Valenciana del mapa de biblioteques públiques i del mapa de llibreries de la Comunitat Valenciana, que eixiran a la llum periòdicament, així com la guia del llibre valencià, publicació que arreplegarà tots i cada un dels actors del sector de llibre en la nostra comunitat.

L'ampli consens que ha despertat el projecte entre tots els sectors implicats en el món del llibre referma la nostra convicció en la necessitat de dotar a este àmbit intel·lectual i econòmic d'un marc legal que permeta seguir establint noves i més ambicioses línies de treball, i que ens comprometa a tots en la promoció, defensa i consolidació d'una cultura del llibre d'acord amb una societat, la valenciana, en la qual volem seguir creixent amb les ferramentes que faran possible un futur que mantinga i supere les actuals quotes de llibertat, pluralitat i progrés.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a defensa de l'esmena a la totalitat, té la paraula, en representació del Grup Mixt, el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i Garcia:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Presentem les raons per les quals el nostre grup considera que aquesta llei no és una llei oportuna ni és una llei amb la qual compartim els principis que la inspiren.
Pensem que és una llei innecessària, aquesta llei, no la protecció del llibre sinó aquesta llei, i volem donar els arguments.

La setmana propera, aquestes Corts celebren, i imaginem que no per casualitat, el 25 d'abril, que és el dia d'aquestes Corts, que és el dia que recorda la batalla d'Al-mansa, que és el dia de la derrota del nostre poble i que és el dia que va provocar després, uns mesos després, en juny, que es promoguera i es decretara pel just dret de conquesta l'abolició dels furs valencians i, posteriorment, després de la derrota d'Aragó i després de la derrota de Catalunya i de les Illes, vindrien els decrets de nova planta, a on comença a estar discriminada la llengua d'aquest poble i a on comença a estar justificat històricament per què avui moltíssims valencians no saben llegir en la seua llengua ni compren llibres en valencià.

Clar, perquè si no partim d'ahí, i crec jo que per això un dia aquestes Corts Valencianes van decidir que el dia 25 d'abril era el dia de les Corts Valencianes, perquè recuperàvem eixe poder, possiblement no fem les lleis que toca ni les centrem com correspon.

Aquell rei, Felip V, que en Xàtiva el tenen així cap avall, com sabeu, entre algunes de les coses dels debats de nova planta que es tenien en la reial audiència, quan preparaven el Decret de Nova Planta, deien: "al mismo tiempo que en las escuelas de primeras letras y de gramática no se permitan libros en lengua catalana, escribir ni hablar en ella dentro de las escuelas y que la doctrina crisitiana sea y la aprendan en castelano".
D'ahí ve la realitat lingüística i del llibre valencià que tenim en aquests moments, d'ahí, és a dir, d'una clara, dirigista i intervencionisme que ara la llei no vol fer i ho diu claríssimament en l'exposició de motius: no volem fer una llei intervencionista ni dirigista.
Si no fem una llei intervencionista i dirigista continuarà la marginalitat del llibre en valencià i continuarà la discriminació real dels escriptors i dels qui escriuen.

Però seguiren, no solament va ser el Decret de Nova Planta, seguiren i en 1768, per si de cas no s'havia fet, apareixia la reial cèdula d'Aranjuez que recordava que en l'ensenyament primari i secundari no s'hauria de poder parlar, ni escriure, ni llegir en la nostra llengua.
Aquell rei i els seus successors.

Pensem que és una llei innecessària, perquè ja hi ha una llei en aquest procés, en aquesta nova recuperació parcial dels nostres drets polítics, del nostre autogovern, ja hi ha una llei que diu que caldrà promocionar el llibre en valencià, ja hi ha una llei.
Aquesta llei no és necessària per a promocionar el llibre en valencià.
I vull llegir-ho també.
La Llei d'ús i ensenyament del valencià, aprovada en novembre de l'any 1983, al seu article 25.
4 diu: "La Generalitat Valen-ciana donarà suport a quantes accions vagen encaminades a l'edició, desenvolupament i promoció del llibre valencià i tot això sense menyscabar la llengua utilitzada però amb un tractament específic als impresos en valencià".
Quasi, quasi, el que diu ara la Llei del llibre.

Per tant, el que toca és promocionar realment el llibre en valencià, el que toca és invertir en recolzar els escriptors en valencià, el que toca és donar suport a les distribuïdores del llibre en valencià, el que toca és donar suport a les associacions d'escriptors en la nostra llengua.
Això és el que toca.
No cal fer eixa llei, és completament innecessària, no cal eixa llei per a promocionar el llibre en valencià.

Però genera més problemes la llei, perquè possiblement la llei estiga establint en llei un posterior greuge per a haver de repartir els diners justament als llibres en castellà i als llibres en valencià.
I vaig a explicar-lo.
I per això estem en contra de la llei.
Què diu la llei?
No diu llibres en valencià, diu llibres valencians; no diu escriptors en valencià, diu escriptors valencians; no diu editors en valencià, diu editorials valencianes.
I per tant les preguntes ens vénen: és que la llei subvencionarà, ajudarà per igual els llibres escrits en valencià, en castellà o en altres llengües?
Perquè pot haver un valencià que escriga en anglés, per exemple.
Ja publiquem, en este país nostre s'editen un 3% de llibres en anglés ja.
És que això és el que pretén la llei?
És que la llei no entén que en aquest moment el 83% dels llibres que s'editen en el nostre territori valencià són en castellà i solament el 19%?
És que no entén la llei que solament lligen en valencià en aquest moment el 19%?

Quin és el problema?
El problema és que ara el marc de llei es podran acollir.
.
.
"No, no, és que vosté també ha d'ajudar a aquest llibre que està fet en castellà, però és valencià".
Eixe és el problema.
I, al contrari, es podria produir el cas de gent que escriga en la nostra llengua publicat el llibre ­i això sí que ho tenim clar nosaltres­ en el País Valencià, en les editorials valencianes, però que no siguen nascuts a València, no tinguen finançament.
Ens preocupa moltíssim.
I ens preocupa moltíssim per la línia encetada de la Conselleria de Cultura i Educació que és llevar dels currículums, com a mínim, aquells autors en la nostra llengua que no siguen nascuts al nostre territori.
Clar que ens preocupa.
O siga, podria donar-se el cas amb el text d'aquesta llei que un autora de Barcelona, poetessa, que guanye un premi en la Diputació d'Alacant, quan es publique eixe llibre no tinga suport perquè no és una autora valenciana.
Eixos són els problemes que ens vénen al cap quan diem que és una llei innecessària, és innecessària, perquè per a dir el que diu ja hi ha la llei.
I que és una llei preocupant, és una llei que no ens queda clar.
El Consell Jurídic Consultiu mateix els ha dit a vostés que hauria d'especificar-se què s'entén quan es parla de llibre valencià, perquè efectivament no queda gens clar.

Nosaltres pensem que per a promocionar el llibre en valencià, els escriptors en valencià i les editorials valencianes, el que cal fer és agarrar-se a una altra llei, que també està, que en el preàmbul d'ella es va posar un informe del Consell Valencià de Cultura que fa les recomanacions claríssimes del que cal fer.
I ja està en una altra llei, està en l'exposició de motius de la Llei de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
I diu: "Reforçament de l'ensenyament del valencià i en valencià en tots els nivells educatius.
Programació essencialment en valencià en la televisió i la ràdio públiques valencianes.
Actitud exemplar de l'administració valenciana en l'ús de la llengua.
Política sistemàtica de promoció de l'ús del valencià en el comerç, en la publicitat en particular i en general en la vida econòmica.
Crida al món eclesiàstic perquè sume en el seu àmbit este impuls de valencianització".

I diu, per acabar: "Tenim dos llengües oficials en la nostra Comunitat, el valencià i el castellà, ambdós, realment, usades pels ciutadans, encara que siga d'una manera descompensada entre ells.
Sortosament el castellà és una llengua tan estesa i potent internacionalment que podem tranquil·lament promoure més i més l'ús del valencià entre nosaltres amb la tranquil·litat que al costat coneixem una segona llengua, també nostra, que facilita la comunicació internacional sense haver de pedrer així gratuïtament una part impagable de la nostra identitat com a poble diferenciat: la nostra llengua pròpia.
Seria vertaderament una llàstima, però també una dimissió lamentable que per manca de diàleg, d'advertiment o encara per una modernitat malentesa deixàrem passar l'ocasió de preservar la llengua que durant tant segles ens ha identificat com a valencians".

És a dir, el Consell Valencià de Cultura ens ho deia clarament: el que cal fer és recolzar el valencià, que el castellà funciona, que el castellà funciona, específicament promoure el valencià.
I ho diu la llei, per tant ho diu la Llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, ho diu la Llei d'ús i ensenyament del valencià, ho diu l'article 7.
4 de l'Estatut d'Autonomia.
Ho diuen les estadístiques, ho diuen les estadístiques: llibres publicats, dipòsit legal, llibres i follets 76,7% en castellà, 18,2% en valencià.
Ho diu el Ministeri d'Educació i Ciència, el Ministeri de Cultura en Catalunya: lligen habitualment en català el 48% i en Balears el 35%; en Galícia lligen en gallec el 25%; en la Comunitat Valenciana el 19% lligen en valencià.

És rotund, és més que evident, és claríssim que el que cal és recolzar el llibre en valencià, els escriptors en valencià, les editorials en valencià i entendre què és un llibre en valencià i explicar-lo en la llei.
Com no, evidentment, com la llei passarà, esperem que les esmenes puguen clarificar el que és un llibre en valencià.
Què és un llibre en valencià per a nosaltres?
Llibre en valencià són aquells publicats per editorials valencianes que estiguen escrits en valencià, ja siguen obres originals o traduccions d'obres escrites en altres llengües, i també aquells llibres d'editorials valencianes que utilitzen altres dialectes, altres parles del mateix sistema lingüístic.
Evident, més que evident, més que evident.
Com a Madrid, a Valladolid, a Sevilla, a Mèxic, a Buenos Aires no hi ha cap problema de publicar llibres en castellà que puguen tindre qualsevol de les característiques dialectals de qualsevol zona del castellà.
És més que evident, és més que evident.
I nosaltres no anem a estar contra les evidències científiques, històriques i culturals.

Llibre en valencià és el llibre que es publica en valencià, en català de Catalunya, en el de les illes, d'Andorra, del Rosselló, de Perpinyà o del País Valencià.
Això també són llibres en valencià.
Com són llibres en castellà els llibres que publica un de Màlaga, un de Mèxic, un de Veneçuela i un d'Argentina.
I si no, i si no, estem sent contraris a qualsevol plantejament científic i cultural reconegut internacionalment.

Per això que em preocupa molt, em preocupa molt que en eixa introducció d'autors valencians, llibres valencians, editorials valencianes s'estiga introduint el secessionisme intel·ligent, no el tosc, no el violent, no el de cremar llibreries, no el d'anar contra les institucions que han defensat durant moltíssims anys ací la llengua i s'han gastat els diners publicant llibres quan no hi havia suport institucional.
No, ara és el intel·ligent.
No, no, és el mateix sistema lingüístic però açò.
.
.
No, no anem a caure en el parany, no anem a caure en el parany.

Per tant, nosaltres ens oposem a l'oportunitat i als principis polítics d'aquesta llei.
Pensem que sobra legislació i manca inversió, manca voluntat política de normalitzar l'ús de la nostra llengua, que cada vegada s'equilibre més en aquesta nostra Comunitat, en aquest el nostre país cada vegada es llija, s'edite i siga més normal anar pel carrer i parlar i viure en valencià.

I no s'ho puguem creure quan ni la pròpia Conselleria de Cultura està fent edificis escolars i no recorda ni les comarques ni les poblacions de domini lingüístic i ahí apareix: "nueva construcción escolar, veintitantas plazas escolares.
.
.
" Jo recorde que per exemple el Grau de Gandia és zona de domini lingüístic valencià i almenys la gent ahí entén perfectament que diguen: "mire, anem a fer un col·legi per a vostés".
Ni se'n recorden de la llei quan parlen dels municipis de domini lingüístic valencià i dels municipis que també, històricament, tenim de domini lingüístic castellà.
Però ells no necessiten eixe suport específic, perquè això ja va, el castellà ja va.

El que no va és el valencià si no té suport, i nosaltres sí que pensem que caldria fer intervencionisme, dirigisme, des de la conselleria per allò d'aquell rei que allà a Xàtiva el tenen així, recordar que va ser per *justo derecho de conquista* i no per voluntat del poble valencià.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Peris.

Torn en contra.
Té la paraula el senyor Ortega, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Ortega Marhuenda:**

Señora presidenta, gracias.

Señorías.

Señor Peris, he estado oyendo atentamente su discurso.
La verdad es que no sé en qué época situarme.
Habla de que esta ley es innecesaria.
Para buscar argumentos se remonta a la Batalla de Almansa, siempre hablando de derrota, en tono negativo.
Y yo le diría que al gobierno usted le culpa de no mirar al pasado y yo pienso que el gobierno vive el presente y piensa en el futuro, no olvida el pasado, pero lo bueno que tenga el pasado, no lo olvida, no.

Dice que esta ley no es necesaria, dice que es dirigista.
A mí me parece que usted desconoce el mundo del libro.
Todo lo que no sea hablar del *valencià* para usted es innecesario, la ley es innecesaria por completo.
Pues no, esta ley viene a regular el mundo del libro; el mundo del libro es mucho más complicado que todo eso, en el mundo de libro hay muchos sectores implicados.

Teme que esta ley trate de ayudar al castellano, al valenciano y a otras lenguas.
Estará usted pensando en la enmienda que ha presentado, en esa enmienda que después puede ser que se comente, porque usted dice que cuando llegue el periodo de defender las enmiendas parciales, porque piensa que no va a prosperar la suya, evidentemente, que ahí clarificará lo que son libros en *valencià*.
Pues vamos a ver.
Ya ha empezado usted hoy a mover a la prensa.
A lo mejor es lo que busca, no lo sé.
Habla de secesionismo y habla de todas sus teorías.
A mí me parece muy bien que lo hable, y así le va.
Yo de lo que voy es a hablar de la ley en positivo, que es lo que toca.

Señor Peris, usted presenta una enmienda a la totalidad al Proyecto de ley del libro por no compartir su oportunidad ni los principios políticos que la sustentan, y pide su devolución al Consell.
Después de seguir atentamente esa intervención, como ha visto que la he seguido, yo le preguntaría: ¿usted ha oído los mensajes que ha dado el conseller?
, ¿ha leído la ley?
, ¿ha leído la exposición de motivos?
Pues yo creo que hay argumentos más que suficientes, tanto en la intervención del conseller como en la exposición de motivos, para convencer a cualquiera, argumentos que hablan por sí solos de la oportunidad, de la necesidad y de los motivos que tiene el Gobierno Valenciano para presentar este proyecto de ley.
A su señoría ya me he dado cuenta de que no le han convencido.
La opinión del Grupo Popular es que la presentación de este proyecto de ley por parte de la Generalitat Valenciana es oportuna y necesaria.

El conseller en su intervención ha ido exponiendo, analizando, cada aspecto que esta ley contempla y que trata de corregir cada uno de los problemas que existen en el mercado del libro: problemas del sector editorial por la falta de conocimiento del propio sector; falta de conocimiento de los escritores valencianos; confusión en el campo de las distribuidoras; falta de datos sobre las librerías y su distribución por la comunidad; necesidad de una política integral del libro; mejora de la estructura, vertebración y organización del mundo del libro; necesidad de hacer visible el libro valenciano en el mercado español y latinoamericano y, por supuesto, ante los propios valencianos; necesidad de promocionar adecuadamente el libro para que llegue al público; ayuda a nuestros autores evitando que tengan que editar fuera; creación de una red de bibliotecas públicas y escolares bien dotadas.

Por todo ello, es un momento oportuno para que el Consell proponga una ley del libro y estas Cortes la aprueben, porque la cultura del libro promueve una sociedad moderna, eficaz, ordenada y crítica.

Los objetivos que propone esta ley son: canalizar, dentro de un marco jurídico, las ayudas que el Gobierno Valenciano presta al sector del libro; crear el Consejo Asesor del Libro; ofrecer una guía del libro; gestionar de una forma más transparente a través de órganos de consulta.

En contestación a la segunda parte de su enmienda a la totalidad, que habla sobre los principios políticos que la sustentan, recordarle que la Constitución Española señala en su artículo 44.
1: obligación de los poderes públicos de promover y tutelar el acceso a la cultura, derecho que tienen todos los españoles.
El Estatuto de Autonomía atribuye a la Generalitat Valenciana en su artículo 31.
4 competencias exclusivas en materia de cultura, derecho y deber de legislar en esta materia.

El libro es el principal bien cultural intelectual.
Es fuente de libertad.
Se debe defender y usar para asegurar la democracia en nuestras sociedades complejas.
Además, el libro es un bien económico que debe ser especialmente regulado y apoyado.
Se ha de garantizar que su producción, distribución y disfrute se realice con todas las garantías de pluralismo y diversidad.
Por ello, la dimensión económica del libro no puede ser entregada a la ley de la libre competencia, lo que podría dar lugar a la configuración de una cultura unilateral en asfixiante dependencia de los objetivos económicos.
En este sentido, el sector industrial y comercial del libro debe ser regulado de tal manera que se produzca una equilibrada competencia capaz de considerar aquellos elementos que hacen del libro un bien cultural.

El Estatuto de Autonomía impone la especial protección del libro escrito en valenciano para que nuestra lengua disfrute de igualdad en relación con el castellano, y acrecentar su condición de lengua literaria activa, para que aumente la estima y el respeto de todos los valencianos.
Está claro que tenemos una visión un poco distinta pero pensamos exactamente igual usted y el Grupo Popular, dentro de las.
.
.
No, por favor, no pensamos igual, ¿eh?
, digo yo que pensamos en el valenciano.
De forma distinta.

Para conseguir estos fines se ha de regular el sector y organizar una política efectiva de promoción y fomento del libro y de la lectura por parte de los poderes públicos, y especialmente por la Generalitat Valenciana.

Los objetivos de esta ley son: garantizar la competencia equilibrada dentro del sector, por una parte, entre grandes superficies y librerías.
Las librerías están concebidas como agentes culturales activos y únicos canales capaces de garantizar el acceso en condiciones de igualdad y pluralidad de todos los valencianos.
Y por otra parte, garantizar la competencia equilibrada entre la producción literaria en valenciano y en castellano.

Esta ley no pretende atribuir a la Administración autonómica valenciana una función dirigista ni interventora.
Solo aspira a ayudar, a apoyar, al sector del libro, y garantizar a todos los implicados en él ­autores, traductores, diseñadores, editores, distribuidores, libreros, bibliotecarios­ la participación y asesoramiento en el desarrollo de estas funciones.

Se crea el Consejo Asesor del Libro como órgano de cooperación entre todos los implicados en el sector y la Administración.
Esta cooperación se manifestará, entre otros modos, mediante la Guía del Libro Valenciano.

Todos estos principios se reflejan en el articulado de la ley, especialmente en el artículo 1, que habla de la finalidad de la ley.
Se lo recuerdo, su objetivo es definir un marco jurídico para promover la creación, edición, distribución, venta y difusión del libro; el fomento de la lectura; la regulación del depósito legal en el ámbito de la Comunidad Valenciana, así como aplicar al sector del libro las previsiones estatutarias de especial promoción y respeto a la recuperación del valenciano.

Le he expuesto los principios políticos que sustentan el proyecto de ley del libro, con los que usted y el partido que representa no están de acuerdo.
Probablemente mi intervención tampoco haya servido para hacerle cambiar de opinión.
Si fuese así, si fuese yo capaz de hacerle cambiar de opinión, no estaría bien, y si no fuese capaz de hacerle cambiar de opinión, tampoco sería una sorpresa.

Este proyecto de ley ha pasado los trámites desde su etapa de borrador.
La secretaría general de la Conselleria de Cultura y Educación ha consultado a 16 entidades para consensuar y enriquecer el texto.
Algunas de ellas han formulado alegaciones y propuestas.
Han sido consultadas las siguientes entidades: Consejo Valenciano de Cultura; Consejo de Cámaras de la Comunidad Valenciana; Asociación Valenciana de Escritores y Críticos Literarios; Asociación de Editores del País Valencià; Associació d'Escriptors en Llengua Catalana; Asociación de Bibliotecarios Valencianos; Agrupación Literaria de Amigos de la Poesía; Asociación de Artes y Letras de Valencia; Asociación de Empresarios, Libreros y Papeleros; Asociación Poesía del Mediterráneo; Asociación Profesional de Ilustradores de Valencia; Asociación Tertulia Literaria la Buhardilla; Asociación Valenciana de Distribuidores de Libros; Gremi de Llibrers de València; Gremi de Llibreters de Castelló i comarques, y Asociación del Instituto de Estudios Modernistas.

De todas las entidades consultadas, han formulado alegaciones el Consejo Valenciano de Cultura, la Asociación Profesional de Ilustradores de Valencia, la Asociación de Distribuidores de Libros y el Gremio de Libreros de Valencia.

Siguiendo los trámites, la Dirección General de Régimen Económico ha elaborado una memoria económica en la que señala que la entrada en vigor de la Ley del libro no comporta ningún gasto adicional que tenga que financiar el presupuesto vigente.
Después ha sido sometido a dictamen del Consejo Jurídico Consultivo, quien ha dado su conformidad siempre que se atiendan sus observaciones.
El texto entregado a la Mesa de las Cortes Valencianas del proyecto de ley para su tramitación parlamentaria por el vicepresidente segundo del Consell incorpora la observación esencial formulada por el Consejo Jurídico Consultivo.

Como ve, todos los pasos legales que ha tenido que dar el Gobierno Valenciano, y en su nombre la Conselleria de Cultura y Educación, se han ido dando, y todos de acuerdo y en consenso, después de consultar a todos los sectores que intervienen en el libro.

El criterio del Grupo Popular es que este proyecto de ley reúne todos los requisitos legales exigidos.
Considera que su presentación a estas Cortes es oportuna y necesaria.
Desarrolla en materia de educación las propuestas con las que el Partido Popular de la Comunidad Valenciana se presentó en las pasadas elecciones y goza de la confianza de todos los sectores implicados.

Para finalizar, en esta Cámara se oye alguna vez la denominación de "enmienda de campanario".
Es para referirse a esas enmiendas que se presentan a la ligera, que son enmiendas vacías, que son enmiendas demagógicas.
Y a mí lo que me da la impresión.
.
.
yo en vez de denominar a esta enmienda "enmienda de campanario" casi la denominaría como de coro, porque en un coro, en una Cámara como esta, una voz como la del señor Peris *(rient-se)* rompe un poco la armonía de cualquier partitura que se interprete, ya sea, como en este caso, una partitura cultural, en otros casos una partitura económica, social, educativa.
.
.

Señoría, este proyecto de ley, a criterio del Grupo Popular, reúne todos los requisitos legales exigidos.
Considera que su presentación a estas Cortes es oportuna y necesaria.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ortega, vaja finalitzant.

 

**El senyor Ortega Marhuenda:**

 

Hace suyos ­sí, señora presidenta­, hace suyos los principios políticos que desarrolla en materia de cultura.
En materia de cultura desarrolla las propuestas con las que el Partido Popular se presentó en las pasadas elecciones autonómicas.
Goza de la confianza de todos los sectores implicados.
Eso es muy importante.
En el mundo del libro no solamente hay que pensar en una ideología, hay que ver la realidad, ver en qué mundo se mueve y tratar de ayudarle.

Por tanto, señor Peris, el Grupo Popular va a votar negativamente su enmienda a la totalidad.

Nada más.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ortega.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Començaré pel final.
Jo lamente vindre ací amb una veu que trenca l'harmonia pretesa, que crec que en aquest cas tampoc va a ser tanta harmonia, crec que tampoc és tanta harmonia.
I en el sector editorial tampoc hi ha tanta harmonia, eh?
Tampoc hi ha tanta harmonia, perquè tant d'escriure a gent, i només en contesten quatre.
No sembla que.
.
.
Només, eh?
Tant d'escriure.
.
.
"Mira, ahí vos enviem la llei", i només n'han contestat quatre, sembla que no hi ha tanta harmonia en aquesta llei.
Però bé.

La llei parla ­i ara vaig a parlar de més coses­, la llei parla que el llibre és un bé econòmic.
I en el tema del llibre en valencià i del valencià, estan fent justament el contrari perquè les editorials dels nostre país que publiquen en valencià tinguen mercat.
Justament vostés estan fent el contrari.
Aquesta llei va a consolidar el contrari: ofegar a les editorials que amb molt d'interés estan publicant llibres en valencià.
Perquè vostés estan reduint el mercat del llibre en valencià justament per eixe plantejament "de autores valencianos, libros valencianos editados en Valencia".
Justament vostés estan trencant eixe mercat.
Se li ha relliscat al portaveu del PP allò "del mercado latinoamericano".
Clar, imagine que el que volen és que els llibres en castellà vagen al mercat llatinoamericà.
En canvi, neguen que ací al País es puguen editar i subvencionar llibres escrits en alguns dels dialectes de la nostra llengua d'altres territoris, que estaríem ampliant el mercat, no per a eixe autor, sinó després al contrari: perquè els autors nostres anaren i pogueren vendre eixos llibres a Catalunya, al Rosselló i a les Illes.

És a dir, vostés, amb aquesta política ­per això deia que és el secessionisme intel·ligent­ el que volen és acabar amb els editors, amb els llibres que s'escriuen en valencià.
Són vostés molt intel·ligents.

I jo he començat a parlar de l'inici de la desfeta, però no de la desfeta de fa tres-cents anys.
La llei d'ús i ensenyament del valencià és de 1983, eh?
El valencià torna a l'escola amb l'Estatut d'Autonomia, eh?
És a dir, jo el que he fet és dur ací com va ser l'inici perquè s'abandonara de la literatura, dels espais educatius, fins i tot dels espais eclesiàstics, la nostra llengua, que és la Batalla d'Almansa, però no ha tornat fins a la democràcia.
No estic parlant de fa 300 anys, estic parlant de fa menys de 30 anys.
No estic parlant de fa 300 anys.
La llei d'ús i ensenyament del valencià és de 1983.
O és que en tots els anys de la dictadura es parlava, s'escrivia, s'ensenyava en valencià?
No, no.
Per favor!
No estem parlant de fa 300 anys, estem parlant que la desfeta va començar de manera intervencionista i dirigista des de fa tres-cents, des del primer Borbó, des del primer Borbó, des del primer Borbó.
Eixe és el plantejament.

Per això nosaltres estem en contra dels principis que inspiren aquesta llei, perquè, a més, va en contra del llibre valencià des dels criteris econòmics.
Està reduint el seu mercat, justament està reduint el seu mercat amb eixe reforçament "de autores valencianos, libros valencianos".
Perquè no m'han donat resposta.
Què entenen vostés per llibre en valencià?
Ahí no hi ha resposta.
Jo, evidentment, tinc la resposta clara, per això estem en contra de la llei.
Llibre valencià serà tot aquell llibre que es publique *en Valencia, Alicante y Castellón*, eixe és el llibre en valencià per a vostés: *Valencia, Alicante y Castellón, las tres provincias*.
Eixe és el plantejament del Partit Popular.
Per això dic que és innecessària eixa llei.
Va a ser contraproduent, va a ser contrària als escriptors en valencià, va a ser contrària als escriptors en valencià.
És una llei intel·ligent, jo ja ho sé, és una llei intel·ligent.
Han abandonat vostés.
.
.
la dreta valenciana ha apostat per acabar amb el país de manera intel·ligent, jo ja ho sé, per això estic en contra.

Perquè nosaltres sí que pensem que cal ser dirigistes i intervencionistes, perquè l'exposició de motius hauria de partir ­torne a dir­ de les estadístiques, que no hem fet nosaltres en eixe campanari que diuen vostés, ni les fa Acció Cultural del País Valencià.
Les fa el Ministeri d'Educació.
D'això hauria de parlar la seua exposició de motius i dir: "A Alacant, Castelló i València es publiquen en castellà el 76,7% del llibres que tenen dipòsit legal, llibres i fullets".

Per tant, com és una situació de clara marginalitat, aquesta llei és específica, com diu l'Estatut, per a promoure el llibre en valencià.
No.
Vostés obvien la realitat, obvien eixe plantejament.
No ho diuen, no ho arrepleguen i obvien, evidentment, la bona voluntat d'aquell Consell Valencià de Cultura, que, per bona voluntat, va donar suport a eixa bona voluntat de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que possiblement tot es quede en bona voluntat.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Ortega.

 

**El senyor Ortega Marhuenda:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señor Peris, es usted un poco exagerado.
Eso de decir que vamos a acabar con la Comunidad Valenciana.
.
.
Bue-no, usted no nombra la Comunidad Valenciana.
Perdón.
Pero a mí me da la impresión de que usted quiere que el Gobierno Valenciano legisle para la Comunidad Valen-ciana, para Cataluña, para Francia.
.
.
Me parece que se pasa un poco, no sé.

Bueno.
Yo tengo que volver a insistir, después de ver el discurso que usted hace, porque sólo va dirigido en una sola dirección, a hacer un discurso más abierto, un discurso que le interese al habitante de la Comunidad Valenciana, al valenciano, al valenciano.

¿Por qué no le pregunta.
.
.
?
Está usted diciendo que solamente han colaborado cuatro entidades.
Señor Peris, han colaborado más.
Yo, en principio, he tomado estas notas a la ligera, pero yo sé que ha habido cantidad de entrevistas, de conversaciones, con todos los sectores que intervienen en el mundo del libro, y que esta es una ley consensuada.
Es una ley que el mundo del libro se ha dado cuenta de que es necesaria.
Esa es, por lo menos, la impresión que tienen las personas que han hecho la ley.

Y ¿por qué no le pregunta entonces al colectivo de editores, distribuidores, libreros, autores, qué les parece la iniciativa que ha tenido el gobierno del presidente Zaplana?
¿Por qué no les pregunta si es oportuna a ellos?
A estos colectivos sí les ha preguntado el gobierno y ha recogido sus problemas, sus inquietudes y sus opiniones de cómo resolver esos problemas.
Esta es la diferencia que existe entre su actitud crítica, sin soluciones, sin soluciones, repito, incoherente, y la actitud responsable de un Gobierno que trata de mejorar el mundo del libro regulándolo y optimizando sus recursos.

En su enmienda a la totalidad, también dice usted, dice su señoría, que no comparte su oportunidad.
Ni el Gobierno Valenciano espera que la comparta.
Eso faltaba, que tuviese que ponerse de acuerdo con usted para hacer un proyecto de ley del libro.
El Gobierno la hace en el momento que el cree oportuno, porque para eso es él el que tiene que decidir cuál es el momento, después, naturalmente, de hacer un diagnóstico de la situación en que se encuentra el mundo del libro.

Y habla usted de oportunidad en su enmienda, dice que no es el momento oportuno.
Yo, cuando hablo de la palabra oportunidad, mezclo oportunismo y oportunista.
Y mejor ejemplo de lo palabra oportunista.
.
.
Me da la impresión de que esa palabra usted la conoce muy bien, porque presenta una enmienda vacía, sin contenido, por el mero de hecho de tener la atención de los medios en esta Cámara, de gozar de minutos.
Y como presiente, además, que esta enmienda no va a ser aprobada, va a ser rechazada, ya ha presentado unas enmiendas, unas enmiendas parciales, para seguir gozando de más minutos en la próxima discusión, en el próximo debate en Comisión y luego en Pleno.

Y fíjese, la verdad es que tampoco el esfuerzo ha sido muy grande.
Ha presentado 13 enmiendas ­¿es así?
­, 13 enmiendas, 13 enmiendas que ni enriquecen ni modifican significativamente el texto.
Tres de ellas, de supresión, sí que tratan de suprimir aquello que a usted no le gusta.
Trata de suprimir que la Generalitat Valenciana fomente la cooperación editorial entre instituciones públicas y privadas para publicar libros, trata de evitar el apoyo a iniciativas distribuidoras que propicien mejor organización y coordinación con editores y libreros y trata de evitar el apoyo a cursos de formación, seminarios y foros de debate para distribuidores.

Cinco enmiendas de modificación.
Tres de ellas solamente cambiando la redacción, que, claro, lógicamente el gobierno piensa.
.
.
No lo sé, porque eso se ha de debatir.
El Gobierno lo ha redactado como cree que debe redactarlo.
Luego la debatirán a ver si usted.
.
.
.
Pero, bueno, digo que no es mucha la diferencia, o no encuentra usted muchos defectos, cuando tan pocas enmiendas ha presentado.
Tres, de las cinco de modificación, hablan de añadir el *valencià*; una, de promocionar el libro valenciano; y luego, la enmienda*.
.
.
(rient-se)* ¡la bomba!
, ¡la enmienda bomba!
, el nuevo artículo 4 bis.
.
.
Porque, fíjese, cuando en esa enmienda de adición para promocionar el libro valenciano, usted se olvida que esta ley gira alrededor de la promoción de libros escritos en valenciano y por valencianos, y repito, porque ese es el argumento prioritario que tiene su señoría.
Ese artículo 4 bis que usted trata de que se le acepte, de que se le apruebe, ya hoy han empezado.
.
.
¡hoy ha empezado el bombardeo!
Propone usted: "se entiende por libro valenciano los publicados por editores valencianos, escritos en *valencià*, obras originales y traducciones de otras lenguas", y luego, la parte más polémica aún, porque eso se puede aún.
.
.
"escritos en lengua propia de Cataluña, Islas Baleares, Andorra, algunas comarcas de la franja oriental de Aragón, de la ciudad sarda del Alguer, de los territorios del Rosselló, el Conflent, el Capcir y el Vallespir, al sur de Francia".
.
.
Todo lo que se escriba allí ¿es valenciano?
Pues, ¡ya veremos a ver cómo reacciona el Estado francés!
, No sé, porque le vamos a quitar la denominación de origen a ellos ¿o qué?
*(Riu)*

La verdad es que eso es un lenguaje que parece que estamos volviendo a la edad media.
A mí me da esa impresión, a lo mejor yo estoy equivocado.
Lo que sí que sé es que el señor Serra, cuando tenga que defender las enmiendas o tenga que oponerse a esas enmiendas o defender su postura, va a tener un trabajo enorme, 13 enmiendas le esperan.

Dice que no comparte los principios políticos que sustentan este proyecto de ley.
Eso no es una novedad, ni es una sorpresa tampoco.
El Grupo Parlamentario Popular está acostumbrado a su posición frontal a cualquier iniciativa que presente.
Si no fuese porque el tema que estamos debatiendo es serio, yo le diría que hasta pensaríamos que nos habríamos equivocado si su voto fuese a favor.

Por otra parte, hacerle una aclaración, y es que es lógico que los principios políticos del gobierno del Partido Popular y los de su señoría no coincidan ni en la presentación de este proyecto de ley ni en la de ningún otro proyecto.

Y para finalizar, porque está usted mirando el reloj, yo le voy a decir, para finalizar, me parece como mínimo atrevido el querer devolver este proyecto de ley, porque.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ortega, acabe.

 

**El senyor Ortega Marhuenda:**

 

­Sí, señora presidenta, acabo enseguida­ .
.
.
porque a su señoría y al grupo parlamentario que representa no le guste.
Además, me parece desafortunada esta decisión, porque en ese proyecto de ley hay un trabajo serio, un trabajo que ha sido consultado con dieciséis entidades, un trabajo que recoge las inquietudes de todos los sectores del libro, autores, traductores, diseñadores, editores, distribuidores, libreros, bibliotecarios.
.
.
En resumen, un trabajo que trata de resolver los problemas que actualmente tiene el mundo del libro.

Por todo lo expuesto, acabo este turno de réplica como lo hice en mi primera intervención, y es, lamentándolo, decirle que no vamos a aceptar su enmienda, señor Peris.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ortega.

Fixació de posició.
Té la paraula el senyor Cardona en representació d'Esquerra Unida.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyors diputats.

Senyores diputades.

Nosaltres, quan hem llegit aquesta llei i hem acudit a l'exposició de motius, la veritat és que ens hem alegrat molt, ens hem alegrat, a vore, amb molta claredat.
En l'exposició de motius diu que el llibre és el principal bé cultural intel·lectual, diu que és una font de llibertat, en l'exposició de motius diu que el valencià com a llengua pròpia s'ha de fomentar en l'edició i en la distribució de llibres, diu que les llibreries són agents culturals actius i qualifica el llibre també com bé econòmic, però diu, per exemple ­cosa que ens alegra molt a la gent d'Esquerra Unida­ que la dimensió econòmica del llibre no pot ser entregada a la llei de la lliure competència, cosa que a nosaltres ens pareix correcta, però és que diu el motiu: "si fóra aixina, es crearia una cultura unilateral en asfixiant dependència dels objectius econòmics".

Això són alguns dels aspectes del preàmbul, de l'exposició de motius, amb els que nosaltres mostrem el nostre acord, ens pareix bé.
Però després, a mesura que anem llegint la resta de la llei, ens trobem que poques d'estes coses que diu en el preàmbul es van complint en la resta de l'articulat.

Nosaltres trobem a faltar fonamentalment les següents qüestions: no es fomenta de manera clara la producció en valencià, el suport a les associacions d'escriptors en valencià, el suport a les editorials que tenen la seua producció fonamentalment en valencià, i ahí pensem que sí que n'hi ha un poc una confusió quan parlen d'autors valencians o autors que escriguen en valencià.
Nosaltres pensem, per exemple, que Blasco Ibáñez és un autor valencià, però evidentment no té la seua obra en valencià, i per eixe motiu nosaltres hem ficat un conjunt d'esmenes en eixe aspecte.

Però és que trobem a faltar fonamentalment compromisos concrets de la Generalitat Valenciana, és a dir, trobem a faltar que realment es fagen campanyes, que es porten plans avant, que es planifiquen programes d'actuació concrets que requerisquen una inversió i que requerisquen unes línies pressupostàries específiques dedicades a este aspecte.
Nosaltres, per exemple, quan veem que en un informe dels oficials per a aprovar esta llei se diu que no suposarà cap despesa addicional, ens espantem, perquè diem: bé, i aixina, com es potenciarà l'edició del llibre en valencià, com es potenciaran les associacions, com es potenciarà l'edició, si no suposa cap despesa addicional?

I també trobem a faltar un tracte de les llibreries més com el que diu en el preàmbul, és a dir, com a agents culturals actius, com a aquelles entitats que poden suposar una dinamització cultural d'un poble, d'un barri, d'una zona en la qual estiguen instal·lats.
Per tant, nosaltres ahí volem proposar que la Generalitat convènie la qüestió de crèdits tous perquè puguen adequar les seues instal·lacions, o que n'hi hagen ajudes per a les programacions culturals que puguen fer les llibreries.

Trobem a faltar també una major incidència en l'aspecte de les biblioteques com a entitats que potencien la lectura i la cultura.
Recordem que el País Valencià és una de les comunitats autònomes amb un menor índex de lectura de tot l'Estat espanyol, i, per tant, nosaltres pensem que les biblioteques s'han de dinamitzar, s'ha de crear una xarxa a on les biblioteques públiques i les biblioteques escolars puguen obrir-se totes al públic i puguen ser utilitzades per tota la població.

Finalment, nosaltres volem també que el Consell Assessor del Llibre tinga una major representativitat que la que la llei indica; a més, presentem també unes esmenes de millora tècnica.
Però, una vegada dit tot açò, també vull dir que el nostre grup va decidir no presentar una esmena a la totalitat a la Llei del llibre.
No la va presentar perquè a l'hora d'anar redactant totes les esmenes parcials ens vam adonar que sí que proposem molts d'afegits a la llei del Partit Popular.
.
.
­bé, a la llei de la Generalitat Valenciana, no mos enganyem, del Partit Popular­, les esmenes eren, fonamentalment d'addició.
És a dir, nosaltres no és que trobem mal el que se diu en la llei, el que passa és que la llei ens pareix molt una declaració d'intencions i poca concreció pràctica, econòmica, pocs de compromisos.

Però pensem, al mateix temps, que no estem en contra, no ens oposem a eixa declaració d'intencions, ens sembla que pot ser un document per a començar a treballar la llei que ha presentat el Consell de la Generalitat.
Per això no hem presentat una esmena a la totalitat, i, en coherència també amb eixe criteri, ens abstindre'm a les esmenes a la totalitat presentades per uns altres grups parlamentaris, coincidint en molts de casos amb alguns dels seus arguments, però pensant que podem aportar els canvis necessaris en les esmenes parcials.

De totes formes, sí que voldria aclarir algun aspecte important.
En aquest moment la nostra valoració de la llei no pot ser positiva.
Si la llei no es modifica de manera substancial el nostre vot serà negatiu, perquè li falten massa coses i massa bàsiques.
Però nosaltres pensem que el treball que ha realitzat el meu grup sí que pot oferir alguna alternativa, pot plantejar al Partit Popular alguns principis o algunes característiques que poden resultar, pensem, molt enriquidores de la llei.

Pensem, per tant, si realment s'establixen les correccions a aquesta llei, si arribem a acords, si transaccionem determinades esmenes i s'aproven algunes altres que Esquerra Unida pensa que són, d'alguna manera, bàsiques o fonamentals, nosaltres pensem que, realment, es pot beneficiar tots els agents socials, tots els agents que treballen en el món del llibre, però, també, el màxim beneficiat, pensem nosaltres, per esta llei, ha de ser la societat valenciana i ha de ser la gent que podrà gaudir d'un llibre valencià més fort i en millors condicions.

Per tant, nosaltres treballarem des de les esmenes parcials, i esperem també que el Partit Popular es mostre obert al diàleg i a l'aprovació d'algunes de les nostres propostes, perquè pensem que esta llei també es mereixeria un suport, el més majoritari possible de la Cambra, en bé de la societat valenciana.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Fixació de posició.
Té la paraula el senyor Colomer.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Sí, senyora presidenta.

Breument, per a anunciar que anem a recolzar aquesta esmena, per compartir bona part dels arguments que ja s'han esgrimit, i perquè en el punt següent ja acabarem d'explicar la nostra posició en relació al Projecte de llei del llibre.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Colomer.

Correspon, per tant, la votació ordinària en el debat de totalitat del Projecte de llei del llibre a l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Mixt.

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 21 vots a favor, 43 en contra, 5 abstencions i 1 nul.
Queda rebutjada l'esmena a la totalitat del Grup Mixt.

 

 

***Projecte de llei del llibre (RE número 35.
069, BOCV número 135).
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes (RE número 37.
219, BOCV número 146)***

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt 3, debat de totalitat del Projecte de llei del llibre, l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Té la paraula, per a la defensa de l'esmena a la totalitat, el senyor Colomer.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller de Cultura.
Senyories.

La idea bàsica quan es presenta una esmena de totalitat és que, evidentment, hi ha diferències significatives i el grup que la presenta estima que el projecte del govern deu retornar al govern si és que aspira a ser un projecte de tots.

Nosaltres pensem que, després de set anys de govern Popular, set anys de govern del senyor Zaplana, encara no s'ha deprés, sobretot en l'àmbit concret de la cultura, que una llei que legislar no deu ser mai una activitat innòcua, en el sentit que una llei i, en el cas que ens ocupa, o val per a transformar o val per a espentar el sector que pretén regular o val per a curtcircuitar, per dir-ho així, una inèrcia tediosa, una dinàmica rutinària que es nociva per al sector que pretén regular, o no aprofita per a ser l'instrument que necessita eixe sector.

No és una qüestió decorativa fer lleis.
No deu ser açò el joc de "ja en tinc una més", per tindre-la, per lluir-la i avant.
Ja no val legislar per a la galeria, sobretot quan la galeria comença a estar farta d'unes lleis buides i ornamentals.

En l'etapa Zaplana s'han fet poques lleis en matèria de cultura, però les que s'han fet ­ja tenim una certa experiència acumulada per a poder valorar­, trobem que, per exemple, la Llei de patrimoni cultural o la Llei de creació de l'institut de cinematografia Ricardo Muñoz Suay, verdaderament no han servit per a inflexionar, per a revulsionar els àmbits de la cultura, els sectors de la cultura que pretenien dinamitzar, que pretenien regular.

El cas que avui ens ocupa, la Llei del llibre, pretén nominalment, nominalment, formalment, tractar moltes coses, però nosaltres pensem que n'atrapa ben poques i arrela poquíssim en el que és el sector que ens ocupa.

És una llei esquiva a l'hora d'assumir compromisos, i molt concreta, molt concreta i molt precisa, a l'hora de determinar sancions.
És l'únic àmbit de concreció, de cristal·lització d'alguna idea clara: el tema coactiu.
Com sempre, no?
El tema punitiu.

Dóna la impressió que el legislador tenia diverses fases, fases de divagacions, de trivialitats, fases, podríem anomenar, estratosfèriques i, de sobte, atacs compulsius de recaptació.
És un poquet la sensació que tenim.
Sols és metòdica, sols és cartesiana, sols és quadriculada en eixe sentit, en l'àmbit de la multa, d'allò punitiu i de la coacció.

Vostés arriben aquí ­i per això justifiquem la nostra esmena de totalitat, que és una esmena que volem que siga interpretada políticament com una crítica i com un suspens que els donem, políticament parlant, a la política del llibre del govern Zaplana després de set anys­, arriben aquí, vull dir, sense l'aval d'una política correcta i d'una política exitosa en el sector del llibre.
I la presentació d'este projecte de llei no ens pot exonerar d'este fracàs.

Hi ha una dada que és molt significativa perquè és la base a partir de la qual s'entén el conjunt del fracàs, que és l'índex lector, l'índex de lectura, d'aproximació al món dels llibres, que presenta la nostra Comunitat.
Som els últims de la fila de totes les comunitats autònomes de l'Estat espanyol.

Esta és, senyor conseller i senyories, la mare de tots els problemes que arrossega el sector.
No s'ha fet encara cap campanya seriosa per a estimular la lectura.
Deu considerar algú que no és esta una bona inversió i no és esta una bona actuació en l'anomenada societat del coneixement.
L'era del coneixement deu ser per a vostés, per a este govern, invertir el que no està escrit en projectes mercantils d'oci, amb ànim de lucre, o l'era del coneixement deu ser, per a vostés, endeutar-se 50.
000 milions en eixa opció avantguardista i defensora de la cultura, eixa opció bolcada en la cultura que és Televisió Valenciana.
Deu ser eixa, no?
la interpretació que fan d'estar complint amb això que s'anomena la societat del coneixement.

No se fa una adequada política de promoció del sector editorial, que és un sector de tots els que afecten l'àmbit del llibre, fonamental per a entendre si gaudim d'una bona salut en el tema que ens ocupa.

Només en catàlegs, hi ha un determinat departament de la seua Conselleria, senyor Tarancón, només en catàlegs, per no parlar d'altres operacions estèrils, hi ha un departament que dilapida 200 milions a l'any, de pessetes ­encara ho comente en este paràmetre.
Caldria dividir per quatre aquesta xifra, sols aquesta xifra, per a aproximar-nos al que dediquen al foment editorial, tot i saber que el foment editorial té el valor afegit de treballar per la cultura, té el valor afegit de l'íntima connexió amb l'objectiu estatutari de promoure la normalització i la recuperació lingüística, té una enorme rellevància econòmica.
No podem oblidar que la indústria del llibre pot generar riquesa, exportació i llocs de treball, a banda que el tipus de preocupació, de cura, de sensibilitat en este sector, marca el tarannà o el prestigi o la reputació d'un país en relació amb sectors tan sensibles i tan identitaris com són els de la lectura i els de la literatura, i els de la cultura en general.

Nosaltres pensem que hi ha un greuge comparatiu tremend en la interpretació que fa el govern de quina classe empresarial o.
.
.
dels segments emprenedors de la nostra Comunitat.

Alguns sectors, que s'emporten cada any ajudes de molts milions de l'erari públic, sectors taulellers, sectors d'altres àmbits de l'economia productiva, que nosaltres ens sembla això formidable, que són els que, a més, generen que en el discurs oficial que sempre hi haja un catàleg, tot un inventari de lloances: que si el sector empresarial valencià és sacrificat, que si té eixa vocació, eixe talant d'inventiva, capacitat de risc, que ha sortit al món a obrir la nostra economia.
.
.
per què no dedicar esforços, per què no interpretar que els empresaris, els emprenedors de la cultura també poden fer mèrits si se'ls ajuda convenientment per a gaudir d'esta, diguem, concentració de qualificatius i de virtuts que se'ls ofereix a altres empresaris, també, d'altres sectors, no?

Jo crec que estem davant d'una situació fonamental, si estem en disposició d'interpretar que això és un sector industrial, que és un sector fonamental de l'economia o tot el contrari.

El problema que tenen les editorials en la nostra Comunitat és que són marginals en el conjunt del panorama editorial espanyol; són febles en la seua estructura de dimensió reduïda; el perfil de l'empresa és que és una empresa fragmentada, hi ha un minifundisme empresarial.
Si es considera que una empresa editorial és menuda quan factura fins a 100 milions de pessetes a l'any.
Si es considera que és menuda i mitjana si factura entre 100 i 400 milions de pessetes a l'any, convindrem que tot el mapa empresarial de les editores valencianes, la gran majoria, estem parlant d'empreses menudes.
Difícilment en trobaríem una o dos de magnitud mitjana i menuda, i cap, per descomptat, cap, de mitjana o gran.

Davant d'aquesta realitat, senyories, es poden fer tres coses: consignar-la, saber-ho i mirar cap a un altre costat; saber-ho i afrontar un canvi, una transformació dinàmica com una prioritat del Govern o, la tercera opció, que és la ignorància absoluta, opció que descarte perquè el seu, bàsicament, no és un problema de manca d'informació; el seu és una problema de prioritats, el seu, per tant, és un problema polític.
I el seu és un problema en l'àmbit de la cultura de complexos no superats, de fantasmes no superats, que encara continuen pivotant a casa de vostés.

Una altra qüestió fonamental que voldria destacar és, senzillament, un fet escandalós, i és un fet que marca el llistó vertader del recolzament que li lliuren al món del llibre i al món dels creadors, dels autors, dels escriptors, des del Govern Valencià: l'absència total d'autors i escriptors valencians en els espais de projecció social, sobretot als mitjans de comunicació públics i, particularment, a Televisió Valenciana.

Esta no és una qüestió incidental, no és una qüestió menor.
És una qüestió que, fins i tot, ha estat tractada lleugerament en el Projecte de llei i que nosaltres entenem que és fonamental.

Avui en Canal 9, l'escriptor valencià és quasi una persona clandestina, invisible, condemnada a l'ostracisme, no perquè no hi hagen possibilitats; simplement, senyories, perquè els altars de Canal 9 estan ocupats per altres grups, pels ídols ­deuen ser els ídols, dic jo­, de la cúpula dirigent de Radiotelevisió Valenciana i del govern autonòmic.
Tota una colla de persones, que no vull qualificar per no degradar la semàntica d'este debat, tota una colla de personatges, entre cometes, que ocupen i arruïnen la televisió de tots, excloent, expulsant, en eixe espai de protagonisme que no el deixen vacant, a altres que deurien rebre, no dic jo, un tracte privilegiat, però sí tindre una presència mínimament digna.
Deurien ser referents socials, deurien ser coneguts i estimats pel públic valencià.

És una llei desconcertant.
En la seua exposició de motius fa ­ja s'ha dit abans per un portaveu­, fa una exhibició de bones intencions i, després, en l'articulat no hi ha, no hi ha, senyories, solució de continuïtat, no hi ha correspondència.
Dóna ­com he dit abans­ la impressió que el legislador o el tècnic que ha preparat l'esborrany o el projecte de llei tenia diverses fases en la seua redacció.
És, per exemple, el tema de quan aborda la qüestió de les llibreries.
El preàmbul parla que, a més, es tracta que un dels vectors fonamentals d'esta llei, dels objectius claus d'aquesta llei, és possibilitar l'equilibri entre les grans superfícies i la llibreria històrica o la llibreria clàssica.
I, després, en l'articulat no hi ha cap mesura i no hi ha cap compromís en eixe sentit.

Es parla, quasi bé, de plantar cara als grans.
Només falta dir allò que: "Mi honda és la de David".
Fan seua la perspectiva del menut i, al final, es queden al costat de Goliat ­per dir-ho així, no?
Es queden al costat del gran.

I sospitós, en este sentit, i preocupant i lamentable, i algú ho haurà d'explicar ­de moment, els que han parlat del Partit Popular han perdut l'oportunitat de fer-ho; no descarte que, en algun moment, puguem sortir del dubte­ és que en un avantprojecte sí que es parlava de la mesura política, administrativa, clau, que mesura la bona voluntat del govern per a preservar els menuts.
És una política practicada a Europa i practicada, també, en algunes comunitats autònomes de l'Estat.
És el tema de la política del preu estable, del preu fix, que apareixia en un esborrany, en un avantprojecte i, en el projecte que tenim avui en debat, ja no apareix.

Pensem que és una qüestió molt preocupant perquè, a més, l'únic referent que els queda a vostés en este moment, l'única bandera que estan onejant és la del decret liberalitzador, que va fer el senyor Aznar, dels llibres de text que tant de mal ha fet a les xicotetes llibreries i que tant de malestar ha causat, sense precedents, en l'àmbit llibrer de la nostra Comunitat.

En el tema dels autors, dels creadors, dels escriptors, senyories, la llei, nosaltres entenem que és deutora, és hereva, forma part de tota esta generació d'actituds, de decrets i d'actuacions marcades per l'ambigüitat calculada, per no dir paraules més greus que caracteritzen en este moment el Consell.

És la mateixa factoria ideològica que ha posat en marxa el decret contra els autors, que censura els autors no naixcuts a les províncies valencianes, per dir-ho així.
Encara que estos autors hagen aportat a la literatura en valencià i hagen contribuït a enriquir i a dignificar el nostre llegat literari i cultural.

En esta llei no trobarien abric, no trobarien abric, no serien subjectes dels drets que suposadament pretén regular i pretén establir esta llei, ni Ramon Llull, ni Mercé Rodoreda, ni Espriu, ni tants altres.
No trobarien ressò, no trobarien, diguem, encaix, en l'articulat d'aquesta llei, no?
I és la poca claredat normativa ­quan parle que és una llei que no naix aïllada, de tota una actuació i una actitud que té este Govern­, la poca claredat normativa, quan encara es pretenen donar ajudes a aquells que continuen en rebel·lia científica, aquells col·lectius que continuen instal·lats en eixes pretensions.

Nosaltres entenem que és molt inquietant la pretensió d'ubicar-nos al món, l'obsessió d'ubicar la nostra Comunitat al món buscant sempre contraris, creant distàncies, construint fronteres i murs.
Justament en un àmbit, com és el de la cultura, incompatible ­almenys nosaltres ho volem interpretar així­, incompatible amb les barreres, incompatible amb els salconduits, no?

I esta llei, este projecte que avui tenim aquí, en discussió, és la primera gran prova de foc després de l'aprovació de la Llei de l'Acadèmica Valenciana de la Llengua, i després del pacte per la llengua.
No és qualsevol llei la que avui estem debatent, és la llei que els encara per primera vegada davant l'espill de la seua credibilitat i de la seua fiabilitat.

Nosaltres pensem que excloure la idea d'escriptor, d'autor, de creador en valencià, al que no siga d'aquí, és molt preocupant.
Perquè l'aquí, des de la Llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, en matèria de literatura ens ajuda a ampliar l'angular, senyor conseller, a parlar d'un territori amb el mateix sistema lingüístic.
I aquesta visió seua, reduccionista, àgrafa, de la cultura, ens ajuda, ajuda malauradament no sols a reduir l'àmbit de la creació, l'àmbit de la literatura, de les arts i de l'estètica, sinó que a més limita i neutralitza moltes possibilitats econòmiques i industrials.
L'autarquia, que pareix que siga l'esperit que busquen vostés, o l'objectiu econòmic que busquen per a la indústria de la cultura valenciana, sempre acaba sent sinònim a inquisició.

La llei, en eixe sentit, hauria de ser molt més ambiciosa del que és.
¿Per què conformar-nos des del punt de vista de la cultura, de la creació, de la literatura, del negoci, si em permeten, del negoci de la indústria, del comerç; de contemplar quatre milions que aproximadament serem a la Comunitat Valenciana, un mercat potencial de quatre milions de consumidors-electors.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Colomer, vaja finalitzant.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

.
.
.
per què conformar-nos amb això, quan podem parlar d'un mercat d'aproximadament dotze milions d'electors que és el que conforma el nostre sistema lingüístic?

Per això ­i acabe, senyora presidenta­ nosaltres demanem que torne al govern, perquè este projecte ha de retrobar el millor que tenia en els seus avantprojectes, que eren qüestions més ambicioses de les que al final han quedat aquí.
I ha de retornar a aquesta Cambra amb una memòria econòmica i financera que faça a la llei una qüestió creïble.
El vertader control de qualitat d'una llei en este moment i en el món civilitzat i en el món democràtic és, bo, si va acompanyada dels diners i del finançament que la facen creïble.
Es podria dir allò que les finances són les venes per les que corre la sang de l'articulat de les suposades virtuts que puga tindre l'articulat.
Sense diners serà una altra llei de patrimoni cultural o les altres que estan en les prestatgeries sense aplicació.

Que torne al Govern perque algú s'estudie de veritat la legislació que tenim ja a la Comunitat Valenciana, la Llei de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
I sobretot, després de set anys ­i acabe senyora presidenta­, que torne al Govern perquè després de set anys de govern Zaplana, algú jubile els fantasmes que tant els angoixen quan es parla de cultura, quan es parla de la llengua, quan es parla de les llibertats.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Colomer.

Correspon a continuació el torn en contra.
Té la paraula el senyor Serra, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Serra Cervera:**

 

Amb la venia de la presidència.

Senyories.

Vull començar esta intervenció per a rebutjar de manera clara i oberta la proposta del Grup Socialista, que mos duu en este debat una esmena a la totalitat a la Llei del llibre, perquè des del Grup Parlamentari Popular considerem i estem convençuts que esta llei és necessària, i que esta llei és un bon instrument per a la matèria que hui estem tractant en este debat d'esmenes a la totalitat.

I vull començar significant un element que crec que és de justícia fer en este debat.
Mos trobem davant d'una iniciativa legislativa del govern del president Zaplana, d'una iniciativa legislativa important com és la Llei del llibre.
I que hem vist que tots els grups de la Cambra no han assumit com a pròpia la iniciativa de dur una esmena a la totalitat, perquè la base de la llei, com a mínim, és bona, i és un bon instrument per a treballar-lo, i tenim mecanismes per a enriquir-lo.
I crec que hem vist com dels quatre grups que conformen hui este hemicicle, estes Corts Valencianes, no ha hagut unanimitat en l'oposició i no ha hagut concordança per a rebutjar este projecte, este text legislatiu que hui estem debatent ací.

L'esmena que mos duu el Grup Parlamentari Socialista ­i vaja per davant el meu afecte personal al portaveu del grup esmenant­ lògicament quan estava escoltant-los jo me preguntava: quina diferència n'hi ha de fons entre el Grup Mixt i el Grup Socialista?
O quina diferència n'hi ha entre el Grup Socialista i el Grup Mixt?
No n'hi ha ninguna.
Vostés han parlat del mateix, i vostés acaben defensant el mateix.
I això lògicament és bo que ho emmarquem dins del que és este debat.

Senyor Colomer, a mi m'ha estranyat que vosté no mos presentara hui cap pla, perquè moltes vegades quan venen mos parlen que vostés tenen un pla, que la seua solució és un pla.
I hui, a la millor, que vostés hagueren vingut a dir-mos que van a aplicar-mos un pla, per a esmenar molts errors d'algun conseller que tingueren vostés al principi de l'etapa democràtica a la Comunitat Valenciana, haguera sigut anecdòtic.
I puc entendre-ho en el marc polític en què mos trobem o més se troben vostés.

Però, mire, esta llei, lògicament, esta llei ve a sistematitzar i a organitzar uns principis polítics que estem duent a terme des de fa molts anys a esta comunitat.
Fa set anys que estem governant, i fa uns quants anys que estem dedicant polítiques i recursos efectius a la política del llibre, una cosa que vostés quan governaven tingueren oblidats.
I en les crítiques que vostés estaven fent que parlaven de finançament, senyor Colomer, li he de recordar: quan vulga, comparem; quan vulga, comparem voluntats polítiques i esforços econòmics; quan vulga, comparem el que feien uns i el que fem altres.

Este text que hui tenim ací aposta per desenrotllar la cultura del llibre.
L'entorn cultural més pròxim del ciutadà és el llibre.
Tot el món té llibres en sa casa.
Tot el món pot tindre llibres en sa casa.
Hui, esta llei aposta per democratitzar la cultura del llibre, per afavorir la cultura del llibre, per a millorar la cultura del llibre a la Comunitat Valenciana.
Esta llei que hui tenim ací és una llei del Govern Valencià, del govern Popular a la Comunitat Valenciana.
I l'he sentit a vosté parlar de fantasmes, de complexes en la política cultural, i jo hui li dic: este govern no en té cap, per això camina en el pas ferm en la política cultural com està fent.

Vostés tenien complexes.
No sabien el que eren.
No sabien on miraven.
Si miraven cap al nord, tenien problemes.
Si miraven cap al sud, als *señoritos* d'aleshores, també tenien problemes.
On estaven vostés?
Vostés tenien molts problemes.
I hui, lògicament, la vida política mos duu que, a la millor, vosté estava però no era, i lògicament no me referisc a vosté, sinó al conjunt del seu grup, senyor Colomer.
I en tot afecte li ho he de dir: quan vosté parla del foment de la lectura no té credibilitat que el Grup Socialista hui vinga a dir això.
Quan vosté sap que milers i milers de xiquets de la Comunitat Valenciana estan participant diàriament en la Biblioteca Valenciana, i estan tenint i construint les seues personals biblioteques des del primer dia, quan s'estan anant en trenta exemplars d'allí, quan vosté sap que estem dedicant recursos econòmics importantíssims a això.

Però clar, per a vostés és molt dur i és molt complicat, que el govern del Partit Popular estiga esmenant la plana, que estiga corregint els dèficits històrics que en esta matèria se donen a la Comunitat Valenciana.
I lògicament mos ha tocat ser a mosatros com en altres matèries de política cultural.

Mire, tenim una doble visió del llibre: com a bé cultural, com a instrument de democràcia, com a font de llibertat; però també, hi ha que reconéixer-ho, com un bé econòmic que és.
Hui el creixement industrial del sector del llibre a la Comunitat Valenciana és una realitat, és una realitat.
Vosté ha estat parlant, i jo discrepe totalment, vosté ha estat parlant del nostre sector editorial i del nivell que el mateix té.
El nostre sector editorial hui és competitiu en l'Estat i en tot el món.
A Bolonya hem triomfat els editors valencians.
Hem triomfat.
I quant dic hem triomfat, ho dic perquè això deu ser un orgull per a tot el món cultural de la Comunitat Valenciana.
I hem tingut un reconeixement internacional com no s'havia tingut abans.
I això no és fruit de la casualitat.
Això no és fruit de les circumstàncies.
Això no és fruit que al partit Popular li ha tocat.
Això és fruit de set anys treballant en una mateixa direcció, de consolidar unes polítiques clares.
I això canvia molt les coses.

Mire, esta llei, esta llei regula un marc legal on els crea-dors, els autors, els editors, els llibrers, els distribuïdors, els il·lustradors, els bibliotecaris, tots se senten a gust perquè estan dins d'ella, i vosté ho sap.
Tots estan dins d'ella.
I esta llei té una marca de la casa que a vostés no els acaba d'agradar: que és una llei que ve consensuada.
Per això, quan vosté presenta l'esmena que presenta, és una esmena que no respon a la realitat.
Esta llei s'ha parlat, s'ha debatut, abans d'arribar ací en els afectats, en els que tenen alguna cosa a dir sobre la mateixa.
I eixa diferència és molt important.

Però esta llei té uns objectius molt clars.
Té uns objectius molt clars.
Un, que és afavorir la participació del sector.
I anem a fer-ho, perquè sabem que la societat civil ha de participar en estos debats.
Perquè sabem que la societat civil ha de participar en el món cultural i especialment en el món del llibre, perquè n'hi ha molts actors que intervenen en el mateix.
I per això, entenem que tindre una figura i un marc perque es faça, és important.
Però esta llei té un objectiu molt especial, i per a mosatros, que hem donat passos importantíssims, passos que lògicament el temps reconeixerà i valorarà, esta llei vol apostar clarament per la promoció i per la recuperació de la cultura literària en valencià, en valencià, de manera singular.
Perquè sabem que estem en una situació de desigualtat històrica, perquè sabem que estem en una situació que no és l'òptima.
Però sabem que hem anat recuperant en els últims anys un camí i hem anat traçant una línia que és positiva, i que ha trencat en dinàmiques anteriors.

I sabem que això és bo.
I eixos objectius que li he dit a vosté, eixos objectius també tenen un altre element, que per a mosatros és garantir la competència entre les grans superfícies i la llibreria de ciutat o llibreria clàssica.
Perquè clar que són importants les llibreries.
Ho foren com a elements democratitzadors i de llibertat en algun moment històric.
Però hui la llibreria seguix sent un element important.
I per desgràcia, en alguns llocs del nostre Estat encara juguen un paper d'antany, un paper històric per al conjunt de la societat.
Hui mosatros volem que les llibreries tinguen un recolzament i un suport important.
I això vostés deurien d'haver-ho apreciat.

Esta llei, jo estic convençut, en un altre moment polític d'esta legislatura no haguera patit una esmena a la totalitat.
I això vull significar-ho per allò que significa respecte a la responsabilitat política dels grups de l'oposició.
Si hui estiguérem parlant d'un altre moment d'esta legislatura, podem estar convençuts que no parlaríem d'esmena a la totalitat, perquè possiblement ni hi hauria Grup Mixt, ni el Grup Socialista haguera donat este pas ni hauria utilitzat este instrument que permet, lògicament, el sistema reglamentari que tenim.

Mire, el compromís d'esta llei és importantíssim.
Vostés diuen: "No hi ha compromisos clars, no hi ha compromisos pressupostaris".
Els pressupostos de la Generali-tat, que fa uns mesos debatérem ací, apostàvem més de 17 milions d'euros per a tota la política del llibre en la Comunitat Valenciana.
Mosatros férem una aposta política molt clara creant una Direcció General del Llibre, que vostés mai passaren de tindre dos o tres despatxos en l'antiga Conselleria d'Educació, quan el senyor Císcar estava al front de la conselleria.

Els compromisos clars d'esta llei es poden vore molt clars en la promoció dels autors en valencià, en la promoció de les associacions d'autors valencians, perquè sabem que eixes organitzacions són positives.
*(Pausa)* I com no podia ser d'una altra manera ­ja ho he dit abans­, la promoció del nostre sector del llibre fora de les nostres fronteres, perquè no podem dimensionar-lo ni reduir-lo únicament i exclusivament a un espai físic com és de la Comunitat Valenciana, i hem fet esforços importants.

Però mire, hi ha tres aspectes que per a mosatros són fonamentals, i esta llei parla d'ells.
I esta llei parla d'ells perquè eixes coses són importants.
Mire, la llengua pròpia per a mosatros és important, i crec que esta llei reflecteix un del seus pilars: el món de les llibreries i el sistema educatiu.
I això està tot nugat.
I en esta llei queda clar quina és la voluntat que tenim mosatros.
Els distribuïdors, els llibrers, els editors, els bibliotecaris, volem que estiguen millor organitzats, volem que estiguen més coordinats i que les relacions amb l'administració siguen més fluïdes i constants.
Volem que tinguen aspectes formatius continus, i en esta llei apostem per això.

Però hi ha un triangle que mosatros hem volgut significar en esta llei i que suposa un vot qualitatiu en la concepció del llibre i allò que d'ell es deriva i quina és la finalitat última.
I és el que significa la biblioteca escolar, el sistema de biblioteques escolars com a embrió bàsic, com a punt inicial de lectura, el que són les biblioteques municipals i el que és la llibreria de ciutat.
I això és un triangle màgic que deu funcionar.
I en esta llei volem que això s'arreplegue i camine en eixa direcció.

Per tant, hui, hui, jo crec que queda patent que la proposta que fa el Grup Socialista, que diu: "una llei que no respon a les necessitats del sector i una llei que no respon a les necessitats de promoció i foment del valencià", queden totalment desvirtuades, queden totalment desfasades, perquè l'activitat legislativa i la voluntat política del govern del Partit Popular ho ha superat de manera clara i evident.

Senyor Colomer, jo li voldria dir a vosté: si parlem de compromisos econòmics, miren vostés el que feien respecte al llibre.
Eren quantitats irrisòries i vergonyoses, eren compromisos que no es podien presentar en públic.
Era donar-li l'esquena al món editorial.

Mire, astò és de l'any 1991, governaven vostés en la Conselleria d'Educació.
Vosté sap què dedicaven a la tasca editorial valenciana, tant producció castellana com valenciana, lògicament?
Tres milions de pessetes en tres projectes singulars d'un milió.
Això són les ordres oficials.
Les ajudes a la traducció, que vostés estaven en eixos moments, la traducció tant en valencià com del valencià a altres llengües, dos milions de pessetes.
Vostés dedicaven quantitats irrisòries, quan hui vosté sap que en els pressupostos de la Generalitat comptem amb partides importants.
Vosté sap que hi ha 42 milions de pessetes aprovats ­ja fa alguns anys que eixa partida existeix­ per a l'activitat editorial en valencià, front als 10 milions de pessetes que hi ha per a l'activitat editorial en castellà.
I això es diu discriminació positiva.

Eixes diferències són importants, i vostés no volen reconèixer-ho.
No passa res.
Vostés pujaran ací a dir que fa falta l'esmena a la totalitat.
Jo li dic que, com alguns grups de l'oposició han demostrat, des de la responsabilitat, des de voler treballar i des de la honestedat política de dir: "tenim una llei i anem a millorar-la", es poden fer les coses.
S'ha avançat molt.
Vostés no estan en una situació de legitimitat en base a la gestió prèvia que tenen per a criticar molt, sinó per a millorar, per a proposar i per a aportar noves idees.
Hui en este debat s'ha vist molt clar.

Vosté sap el que són les lletres valencianes?
Vosté sap esta iniciativa, que lògicament quan vostés governaven no existia, el que significa per als autors de la Comunitat Valenciana, per als editors de la Comunitat Valenciana?
La possibilitat que la seua obra es conega, es divulgue, arribe a tots.
Vosté sap que estem parlant de més de 2.
000 títols anuals en la Comunitat Valenciana?
Vosté sap en estos moments quin és el nivell de la nostra indústria?

El sentit de la responsabilitat deuria d'haver acompanyat esta iniciativa, esta iniciativa que la duu el govern del president Zaplana, però és una iniciativa no sols del Partit Popular, és una iniciativa que ve de la mà del sector i dels interlocutors en el món del llibre.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Serra.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Colomer.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Serra, abans de res, manifestar-li el meu respecte i l'estima personal que també sap que li la professe.

Vosté portava escrit a el front quan sortia, quan baixava les escales, que anava a parlar del passat, anava a situar-se en eixa línia un tant rancorosa de fer l'escapisme, quasi que competint amb el gran Houdini, escapisme del present per tal de buscar el passat i no assumir la responsabilitat, que ja té una antiguitat de set anys des de que vostés governen.

I jo no seria tan presumptuós, senyor Serra, parlant sempre que el sector.
.
.
avui ens toca parlar del sector de llibre, però quan parlem d'altres sectors, allò de.
.
.
deu ser la consigna del sector és meu.
Jo no seria tan presumptuós.
No tinc eixa percepció, però no vaig a fer-lo jo.
És que ningú es pot arrogar aquí la bandera ni la representació de la societat civil i d'un sector concret.

Insistic que jo no tinc la percepció que hi ha una voluntat fervorosa per convalidar tot el que vostés fan en matèria cultural i en política del llibre.
Jo crec que cal ser més prudent, actuar i parlar amb més modèstia.
A més, perquè és una contradicció intrínseca.
Vosté no pot dir que ha escoltat a tot el món, perquè a la millor tots els subsectors del sector del llibre mantenen posicionaments no coincidents i de vegades contradictoris.
I llavors, en què quedem?
Ha fet cas a tots?

Vull dir, més modèstia, perquè una cosa és admetre una subvenció ­i jo sé que este és un tema delicat­ admetre una subvenció, una ajuda de les normals, de les que s'han de gastar i s'han gastat tota la vida.
.
.
Si no, estaríem davant d'un expedient ics, de dir: on van els diners?
Clar que hi ha subvencions i ordres que les regulen, i la gent les agafa i la gent escriu les instàncies i participa d'eixos fons públics; però això no significa identificació amb la política que vostés fan.
Vostés podran tindre la xequera conjunturalment, però la gent guarda la dignitat.
Jo crec que això és una qüestió que li ho dic.
.
.
I si vol fa cas, i si no, també.

En el tema que ens ocupa, vosté ha dit que la gran, diguem, ràbia que podem atresorar l'oposició, o la gran contradicció o el gran revés històric, és que vostés estan esmenant la plana a governs anteriors.
Bé, jo no sé com vosté interpretarà que siguem la pitjor.
.
.
Esmenar la plana, vol dir que ho han fet molt millor i que s'han preocupat més que mai per la cultura i per la literatura, etcètera.
Jo no sé per què som la darrera comunitat de l'Estat espanyol en índex de lectura.
I per què estem tan lluny, si comparem amb les comunitats que tenen llengua pròpia, que és on ens hem de fixar, per què estem tan lluny de Galícia, per exemple, on governen també vostés, que dediquen set o huit vegades més al suport genèric al llibre escrit en gallec.
Ja no parlem de Catalunya, ni del País Basc en eixe sentit.

Jo crec que estes són dades que deurien ­com dir-ho?
­ col·lapsar la conselleria d'inquietud, de preocupació, perquè el fet és excepcional.
I a partir d'eixe índex lector, que és la crònica d'un fracàs estrepitós, insòlit en la història de l'autogovern i de la democràcia nostra, a partir d'ahí, deuria ­torne a dir-ho­ curtcircuitar-se, com dèiem abans, la taula del Consell que es reuneix cada dimarts.
És que és un fet excepcional del fracàs d'una política i de la sensibilitat per una cosa tan important per a la llibertat d'un poble com és la cura per la cultura i, en particular, per la literatura i per l'hàbit lector.
Els ideòlegs, els oracles del poder deurien reaccionar en eixe sentit, i jo crec que no ho han fet.

Vosté parla ­me queda molt poc de temps­, ha parlat que la gran grandesa, la gran innovació és el tema de la preocupació per la lectura escolar, de manera que hi ha una addicional que nominalment, sense esmentar cap tipus de finançament, de calendari ni de res, parla de la creació d'un sistema de biblioteques escolars.
Bé, en aquella època tan denostada per vosté, que ha aprofitat per a fer la seua particular lectura de la política actual i tal, cal dir que el tema este de les biblioteques escolars ja estava no en una addicional, no com un fet anecdòtic, sinó era l'article 10 de la Llei 10/86, d'organització del sistema bibliotecari.
I és també la llei que no van fer vostés, que tractava amb molta més profunditat del que fa està llei el sector del llibre, això que únicament se titulava d'organització del sistema bibliotecari.

I vostés parlen que en totes les escoles a partir d'ara hi haurà grans instal·lacions, biblioteques professionals i tal.
I, clar, és que no són creïbles, que és el que hem dit al llarg del matí d'avui.
En l'era del barraquisme escolar, quan les constants vitals de molts dels serveis educatius convencionals estan per cobrir o estan amenaçades, hi ha un *jaque mate* a la vida funcional dels centres en els serveis que han lliurat a la llum de la Logse, que no els lliuren fins ara, volen incorporar el tema de les biblioteques escolars, que ja estava en la legislació des de 1986, dient que tindrem les millors biblioteques escolars; quan Ciegsa, que és l'empresa que s'encarrega de projectar els centres educatius en estos anys, en este moment, els que està projectant ara, ahir, la setmana passada, el mes passat, fa mig any, des de que existeix, demà, despús-demà, tots estan naixent sense espai, sense preservar espai, sense conèixer, ignorant la idea d'una biblioteca en els centres escolars.
Vull dir, al final aquí la contradicció és tan gran, el papanatisme, si em permeten l'expressió, és tan gran, que és vertaderament insostenible.

Jo crec que.
.
.

 

**La senyor presidenta:**

 

Senyor Colomer, acabe.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Acabe dient que han perdut l'oportunitat ­torne a dir-ho­ de reconciliar-se amb els sectors de la cultura i del llibre, d'acomiadar als fantasmes que tant els han pressionat i estrangulat tants anys.
Jo crec que el tema del projecte de llei del llibre, com he dit abans, no és un fet aïllat.
És un projecte hereu d'un temps, d'un govern marcat pels problemes, pels complexos, per la desconfiança que tenen intrínseca en el món de la cultura.
I el pitjor no són els fantasmes instal·lats a casa de vostés, el pitjor és que amenacen amb quedar-se.

Res més i gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Colomer.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Serra.

 

**El senyor Serra Cervera:**

Amb la vènia de la Presidència.

Senyories.

Rancor, gens, senyor Colomer.
Mosatros no parlem amb rancor del que els valencians van voler que fóra democràticament una part de la història de la seua transició.
Però sí, en el que és el joc democràtic, denunciarem, denunciarem el que va ser malbaratar una confiança depositada en una formació política, com la que vosté hui pertany, que crec que no va respondre a les expectatives que els hòmens i les dones que estigueren en eixe moment històric, jugant papers importants en la política, lògicament, van donar els resultats que van donar, com s'ha vist en el pas del temps.

Però, mire, mosatros no mos arroguem cap representació de cap sector ni de cap societat civil, perquè creem en ells, encara que no pensen en mosatros, i a vostés els ha traït el subconscient, la xequera no és de ningú; la xequera és del poble; la xequera és de la societat civil; la xequera és de tots.
I això, vostés, no acaben d'entendre-ho, perquè, lògicament, provenen d'una altra filosofia política que entén el de tots com més propi que d'altres.

Però, voldria dir-li algunes coses, hui, des d'esta tribuna.
Quan vostés parlen dels índexs de la lectura, per què no són més honestos?
Per què no són més honestos?
Per què no diuen les dades reals que se donen?
Vosté sap que on menys se llig, on punxem, és en la població de més de 45 anys?
Vostés saben això què és el que està dient?
Ahí s'està dient que en anys bàsics se punxà, se punxà en la promoció de la lectura, en la promoció del llibre.

Vosté sap el resultat si les dades que han donat en els menors de 25 anys, on se veuen ja els efectes de set anys aplicant esta política?
Estem molt per damunt de la mitjana de l'Estat.
Per què no ho diuen, això?
Per què fan eixes lectures esbiaixades?
Per què volen plasmar davant de la societat valenciana.
.
.
, per què ixen vostés hui dient que està plovent i que el cel està negre, si hui fa un dia normal?
Per què volen canviar la realitat d'eixa manera?

Senyor Colomer, tenim una oportunitat històrica en esta Cambra de legislar, de regular el sector del llibre d'una manera àmplia i bona.
Mire, a vostés el subconscient els enganya massa voltes.

Per què no veuen amb normalitat que una editorial valenciana edite Harry Potter en valencià i tinga igual o més èxit que Harry Potter en català?
Per què això no ho accepten?
Per què en eixes coses no viuen amb més normalitat i se lleven els fantasmes que vostés tenen?
Per què no donen passos endavant?

Jo crec que hui tenim oportunitats històriques per a parlar del que s'està fent.
Mire, hem dedicat recursos econòmics importants, importants.
Vostés, en l'any 1991, dedicaren 14 milions de pessetes a estes activitats; en l'any 1992, 22 o 23 milions de pessetes.
Enguany estem parlant de més de 170 milions de pessetes, sense recordar-li, perquè no vull recordar, el que en l'any 1994 se féu, que crec que els socialistes valencians escrigueren alguna de les pàgines més tristes de la democràcia valenciana, quan s'utilitzaren eixos recursos per al que se van utilitzar.
I vostés, i alguns que aleshores tenien responsabilitat de govern, saben de què estem parlant.

Però hui, senyories, li ho he de dir: quan vosté parla que la nostra llei l'única cosa que representa, l'única cosa que articula és un règim sancionador.
.
.
però, com poden vostés dir això?
Si els seus exemples, si els passos que vostés han donat en els últims dies, amb les seues propostes, han alçat bambolles en tot el sector del món audiovisual de la Comunitat Valenciana, per la barbaritat que han fet de regular, del règim sancionador que vostés han fet.

Però, en quina contradicció permanent estan vivint vostés?
Mire, senyor Colomer, per a acabar.
Jo li recomanaria que, quan puga, vosté llisga Ernest Lluch, *Las españas vencidas del siglo XVIII*.
Jo crec que ahí vosté tindrà.
.
.
*(remors)* ahí vosté tindrà l'oportunitat històrica de vore quina situació tenia el valencià en la història i quina té ara.

I hui, des d'esta tribuna, li dic: el nom de *demòcrates* el podrem utilitzar els que som demòcrates sempre que vullguem en llibertat, perquè per sort i, a pesar d'alguns, el patrimoni de la democràcia i el patrimoni de la llibertat no és de ningú i, menys, dels que col·laboraren, participaren i ajudaren a escriure les pàgines més tristes de la història de la democràcia recent valenciana.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies senyor Serra.

Fixació de posició dels altres grups parlamentaris.

Pel Grup Mixt té la paraula el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i Garcia:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Nosaltres anem a votar a favor de l'esmena a la totalitat perquè hi ha tota una part de raonaments i explicacions explicats pel portaveu del Grup Socialista­Pro-gressistes, en aquest cas, el senyor Colomer, que compartim àmpliament, i pense que són suficients raons perquè el govern puga plantejar-se que una llei sobre el llibre valencià hauria de tindre molt més consens del conjunt d'aquesta Cambra que la que va a tindre, realment, en la votació.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Per a fixació de posició, té la paraula el senyor Cardona.

Per favor, pregue silenci.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Com hem expressat anteriorment, anem a abstindre-mos en la votació d'esta esmena a la totalitat, però ens preocupen algunes de les expressions comentades pel Partit Popular i esperem que es facen canvis substancials en la llei, en la redacció actual, perquè si no serà difícil que nosaltres també aprovem el text a què pugam arribar.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Votació ordinària en el debat de totalitat del Projecte de llei del llibre, de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 27 vots a favor, 44 en contra, 5 abstencions i 1 nul.

Queda rebutjada l'esmena a la totalitat del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes al Projecte de llei del llibre.

Senyories, se suspén la sessió.
Es reprendrà a les 16:30 hores.

*(Se suspén la sessió a les 14 hores i 8 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 35 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

 

***Pregunta número 3.
891/01 al conseller de Sanitat, Serafín Castellano Gómez, sobre la unitat de referència d'insuficiència respiratòria crònica i ventilació assistida, que formula la diputada María José Mendoza García del GP Socialista-Progressistes (RE 29.
938).***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Buenas tardes, senyories.

Reprenem la sessió.
Moltes gràcies per la seua presència i assistència.

La primera pregunta és al conseller de Sanitat, i té la paraula la il·lustre diputada senyora María José Mendoza García, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Em referisc a la pregunta 3.
891/01.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller de Sanitat.

El motiu de la meua pregunta és la posada en marxa de la unitat de referència de ventilació assistida i tractament de malalts crònics respiratoris de l'Hospital Clínic de València.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller, senyor Castellano.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Gràcies, senyora diputada.

La unitat de referència d'insuficiència respiratòria crònica i de ventilació assistida de l'Hospital Clínic Universitari a què fa referència la pregunta, fou creada en l'any 1985, per resolució de 7 de juliol de 1985.
Les funcions de la unitat van dirigides al tractament, al control i seguiment dels pacients en insuficiència respiratòria crònica que necessiten oxigen continu domiciliari; malalts en patologies de caixa toràcica; malalts en afecció neuromuscular; trastorns respiratoris del somni, i malalts en esclerosi lateral ametròfica; impartint-se, a més, assessorament al respecte tant als pacients com als familiars.

Des de la seua posada en funcionament fins a l'actualitat la unitat ha experimentat una gran evolució tant en el que als recursos com a activitat se referix.
Aixina, en novembre de 1995 s'inicià una consulta monogràfica per al diagnòstic i tractament de la insuficiència respiratòria crònica i ventilació assistida.
En esta consulta s'atenen al voltant de 400 malalts nous cada any i unes 2.
000 visites successives.
Açò representa una relació d'un a cinc, que equival a una mitjana de quatre o cinc revisions a l'any.

Per altra banda, i en el que als recursos humans es referix, volguera destacar el seu augment.
Mentre en l'any 1995 eren set els especialistes del Servici de Pneumologia, en l'actualitat la plantilla està formada per deu especialistes en pneumologia.
També volguera destacar les següents dades.
En un primer moment, la prevalència dels malalts en oxigen domiciliari és superior a 150 per 100.
000 habitants; 60 pacients utilitzen ventiladors tipus Onix; 700 en equips de pressió positiva continua en la via aèria; 120 més en pressió positiva al final de l'aspiració, ventiladors Vinivell, i 45 ventiladors volumètrics.
A més, tots els equips són renovats contínuament i porten bateries d'almenys tres hores d'autonomia.
I tots aquells malalts que la seua vida depén del seu ventilador tenen dos equips en el seu domicili.

Per altra banda, dins de l'àrea hospitalària del Servici de Pneumologia se disposa dels equips necessaris per a les urgències i el control ordinari.
De tres ventiladors Onix; quatre ventiladors volumètrics; cinc ventiladors Vinivell i huit cloxioxímetres; és a dir, també s'ha incrementat els recursos materials d'acord a les necessitats que han anat sorgint.

També he de destacar-li, senyora diputada, que des de l'any 1999 existix atenció continuada els 365 dies a l'any.
I per últim, m'agradaria mencionar entre els objectius futurs d'esta unitat la posada en marxa d'un hospital de dia, aixina com la d'un projecte d'investigació sobre el diagnòstic de la síndrome de les apnees i popnees del somni mitjançant els estudis domiciliaris.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Senyor president.

Senyor conseller.

Efectivament, la unitat de referència es va posar en marxa en l'any 1995, en maig de 1995; després de treballs i activitat prèvia es va fer un procés d'informació pública i es va autoritzar definitivament en l'any 1995.

El que vosté ha comentat de l'increment de recursos no és compartit ni pels professionals del propi hospital Clínic, i així ho demostra una carta recent, un article que publica un dels pneumòlegs de l'hospital Clínic Universitari de València, del 12 d'abril del 2002, en què es posa de manifest que encara existeix una discriminació negativa sobre el tractament que requerixen este tipus de pacients.

Ha parlat de dades genèriques, algunes d'elles que demostren una mala gestió des de la Conselleria de Sanitat, per exemple d'un recurs com és l'oxigenoteràpia a domicili.
Vosté ha donat una dada de prevalència d'utilització d'oxigenoteràpia, que ni en la pitjor zona minera del món n'hi ha eixe nombre de pacients que necessiten oxigenoteràpia.
Per ahí se li estan anant recursos, el que suposa una molt mala gestió dels diners públics.
Eixa dada de 150 per 100.
000 habitants contrasta amb la mitjana de l'Estat, de no arriba a 55 pacients per 100.
000 habitants que necessiten oxigenoteràpia a domicili.

Els professionals i els malalts els hem rebut en les Corts, no sols el Grup Parlamentari Socialista, sinó tots els grups parlamentaris.
Van fer una primera visita en el mes de setembre de l'any 2000 i a partir d'eixe moment l'associació Adela, la Associació de Malalts Respiratoris Crònics i els propis professionals de l'Hospital Clínic.
A partir d'eixe moment iniciàren algunes iniciatives.
Hem presentat en els pressupostos les necessitats específiques d'eixa unitat, orientades precisament als grans malalts neurològics, que necessiten, perquè són malalts que al final el que moren és d'un problema respiratori, encara que la seua malaltia sia neurològica o siga muscular.
Que eixa demanda està hui explícita i reconeguda pels malalts i les famílies, i que la pròpia associació de malalts està recomanant, ha recomanat el tractament en l'Hospital Clínic.

En aquell moment, en el moment del debat dels pressupostos del 2002, els propis professionals xifraven les necessitats mínimes per a posar en marxa el servei en condicions, des del punt de vista de garantir la ventilació mecànica a aquells que no volen morir.
Nosaltres hem defensat el dret a morir dignament, però també hem defensat el dret d'aquella gent que depén d'una ventilació mecànica i que opta per seguir vivint.
Eixe és el grup de pacients que avui estan discriminats, que no tenen suficients recursos, ni des del punt de vista material ni des del punt de vista professional.
Perquè si vosté reflexiona sobre una xifra per a tot l'Hospital La Fe de València, per exemple, només n'hi ha un fisioterapeuta respiratori, i ahí se fan trasplantaments pulmonars ­imagina't la demanda que ha de cobrir un sol fisioterapeuta respiratori­, la situació del Clínic és molt pareguda.

En definitiva, nosaltres en aquell moment plantejàvem, fa molts pocs mesos, unes necessitats de 600.
000 euros per a posar en marxa de veritat, perquè fins ara eixa unitat, i són els propis professionals els responsables de la unitat, i els propis malalts, que consideren que els recursos són absolutament insuficients, i que des de la seua creació en l'any 95 fins ara no s'ha dotat de recursos humans materials necessaris.

L'Hospital Clínic ja estava realitzant estes activitats des de l'any 1991.
Va atendre inicialment a un col·lectiu de pacients especialment greus en problemes respiratoris, són els que tenen cifoescoliosis greu.
Era un equip que havia acumulat una experiència important, en capacitat tant assistencial com docent, i que estava en condicions de poder donar una atenció a un grup, perquè estem parlant de malalties que són molt poc freqüents però que necessiten atencions molt importants des del punt de vista d'utilització de recursos.

Que tanmateix si nosaltres fem un tractament continuat que impedisca que determinades complicacions arriben a produir-se, estalviem sofriment en primer lloc, estalviem sofriment als malalts, estalviem sofriment a les famílies i estalviem diners públics, perquè en tot cas estarien adequadament gastats.
El fet és que, encara en abril del 2002, continua apareixent la denúncia dels propis professionals, que els recursos són clarament insuficients.
I que avui encara tenim un grup que, reduït però que és greu de malalts que no tenen dret a continuar respirant i a continuar vivint.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor Castellano.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora diputada.

Com li he informat abans, esta unitat de referència no se posà en maig del 95, sinó per resolució del 7 de juliol de la Secretaria General de la Conselleria de Sanitat de l'any 1995.
I des d'aleshores, en el mateix any, en novembre del 95, el que es fa és augmentar i posar una consulta monogràfica per a diagnòstic i tractament de la insuficiència respiratòria crònica i la ventilació assistida.
A més, n'hi ha un augment de recursos del Servici de Pneumologia, que n'hi havia set especialistes en l'any 1995 i ara n'hi ha deu especialistes en pneumologia en eixa unitat.
A part, que compta en tots els servicis adequats i els equips necessaris, tant per a urgència com per a consultes ordinàries que anteriorment li he fet relació puntual, i per això ara no li la vaig lògicament a tornar a fer.

Dir-li també que els malalts que depenen realment la seua vida d'un ventilador, tenen dos equips a casa, i en unes bateries que tenen tres hores d'autonomia cada una d'elles.
Per tant, no sols és que s'ha augmentat els recursos, sinó l'equipament també d'eixa unitat de referència; també consultes monogràfiques al respecte, i lògicament totes aquelles necessitats que tinguen les persones que necessiten en este cas d'uns aparells, d'uns equips, en este cas de ventilació per a seguir continuant en la seua vida, no sols tenen eixos dos aparells a casa, sinó que a més els mitjans, i tant en urgències com a control ordinari en eixa unitat de referència.
I tot allò que faça falta junt en les associacions de malalts i junt en els recursos per a millorar el que és la qualitat de vida d'estos pacients, evidentment va a tindre el recolzament d'esta conselleria.

Gràcies.

 

 

***Preguntes números 3.
905/01, 3.
906/01, 3.
907/01 i 3.
908/01 al conseller de Sanitat, Serafín Castellano Gómez, sobre el projecte de construcció del centre de salut Camí Felip-Raval centre d'Elx, que formula la diputada Carmen Osuna Cubero del GP Socialista-Progressistes (RE 29.
962 i 29.
963).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continuem amb les preguntes de la 3.
905 a la 3.
908, les dos incloses, que formula l'il·lustre diputada senyora Carmen Osuna Cubero, del Grup Parlamentari Socialis-ta­Progressistes.
Té la paraula la il·lustre diputada.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor conseller.

Estas preguntas son todas sobre el centro de especialidades de Elche o la unidad integral ambulatoria como ustedes la llaman.
Ya en el año 2000, en declaraciones que hizo usted a la prensa, dijo que se comprometía a que las obras comenzarán en el primer trimestre del 2001, y aún no han comenzado.
Está claro la validez de los compromisos del señor conseller.

Mire, señor conseller, desde la conselleria, usted, desde el Grupo Parlamentario Popular, desde el señor *(inintel·ligible),* desde todos los distintos ámbitos de la conselleria han repetido en varias ocasiones que este centro de especialidades o unidad integral ambulatoria, como a ustedes les gusta llamarla, va a resolver absolutamente todos los problemas que tiene el área 19, que tiene la comarca del Baix Vinalopó en asistencia especializada.
Va a resolver la falta de espacio, va a resolver la lista de espera, va a resolver el hacinamiento de la UCE, va a resolver la falta de camas, lo va a resolver todo.
Yo desde luego no estoy de acuerdo con que esta actuación lo vaya a resolver todo, pero sí estoy de acuerdo con que va a aliviar bastante la situación tan angustiosa que se está viviendo a nivel de asistencia especializada en el Baix Vinalopó.

Lo que me parece, señor conseller, es que es bastante impresentable que reconociendo que hay un problema, que presumiendo de que tienen la solución de ese problema, ustedes dilaten en el tiempo la solución y no la pongan en marcha, no la hayan puesto en marcha ya, sin ningún tipo de justificación.
Es por esto, señor conseller, que le realizo esta serie de preguntas, porque quiero saber en qué fase se encuentra el proyecto, cuándo se va a licitar las obras, cuándo comenzarán estas obras, y cuándo finalizará, y por lo tanto cuándo entrará en funcionamiento, es decir, cuándo los habitantes de la comarca del Baix Vinalopó podrán utilizar este centro de especialidades.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Gracias, señor president.

Gracias, señora diputada.

Decirle que la Conselleria de Sanidad, tras proceder a diversos estudios de posibilidades para llevar a cabo la construcción de un centro de especialidades en la ciudad de Elche, ha decidido, después de esos estudios, diseñar uno de los modelos que responde a los criterios más avanzados de calidad asistencial y de mejor aprovechamiento de los recursos.

La unidad integral ambulatoria especializada de Elche permitirá disminuir los tiempos de respuesta, la mejora de la accesibilidad de los servicios, así como la eficiencia de la gestión del paciente.
Va a estar enmarcada dentro de un proyecto de modernización del Hospital General Universitario de Elche.
Se trata de un diseño funcional basado en la polivalencia y en la integración de áreas asistenciales sinérgicas que supondrá la liberación de espacios del hospital y a través de la cual se podrá llevar a cabo, de una forma integrada, la atención ambulatoria especializada de toda el área 19.

El nuevo centro sustituirá al actualmente en funcionamiento, centro de especialidades de San Fermín, y se ubicará en las zonas anexas al Hospital General de Elche, concretamente en el actual parking del citado hospital, el cual quedará ampliado en cuanto a número de plazas, puesto que el proyecto contempla la ejecución de dos plantas de sótano para uso del aparcamiento.

Contestando a la pregunta de sus señorías sobre si se ha confeccionado el Plan de funcionamiento del centro, me gustaría apuntarle que el Plan funcional de dicha unidad fue presentado tanto a la junta del hospital como también, públicamente, el pasado 29 de octubre, con lo que existe una base firme de actuación a partir de la cual se van a realizar los correspondientes proyectos arquitectónicos.

Respecto a la fase en que se encuentra el proyecto de construcción del centro, decirle que ya ha sido consultado a los técnicos del Ayuntamiento de Elche, informe urbanístico previo de conformidad para la construcción de dicha unidad en los citados terrenos del hospital.
Por tanto, la licitación pública de las obras se llevará a cabo una vez se hayan realizado los trámites correspondientes para ello, estando previsto el inicio de las mismas durante el presente ejercicio.

Me gustaría añadir, para finalizar, que este proyecto, cuya construcción está valorada en 19 millones de euros, permitirá al Hospital General de Elche ganar 166 camas adicionales, que se sumarán a las 430 que tiene actualmente, un quirófano de cirugía programada, un quirófano de urgencias, además de contar con el espacio necesario para desarrollar la actividad docente.

Asimismo, con esta unidad se ganará un quirófano de Ucsi y un quirófano de anestesia local controlada, ocho puestos de hospital de día de oncología, cinco de hematología, cuatro unidades de enfermedades infecciosas, tres puestos de hospital de día polivalente, una sala preoperatorio de Ucsi con seis puestos, cuatro puestos de la unidad de recuperación postanestésica y una unidad de adaptación al medio con doce puestos.

Además, la unidad ambulatoria especializada contará con más de 126 consultas de las áreas medicoquirúrgica, mujer, niño, rehabilitación, diagnóstico por la imagen y extracciones.
Y dispondrá de una sala preoperatoria y cuatro quirófanos en la unidad de cirugía sin ingreso.
En definitiva, es un proyecto que permitirá la organización más efectiva de todo el proceso asistencial ambulatorio especializado del área 19.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor Castellano.

Senyora diputada.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

Gracias, señor presidente.

Está claro, señor conseller, este centro de especialidades o unidad integral ambulatoria lo va a resolver todo, ya lo sabía, ya se lo dije yo.
Lo he oído en muchas ocasiones, no solamente a usted sino a muchos técnicos y a diputados del PP, que este centro lo va a resolver todo, absolutamente todos los problemas que tiene en especializada el área 19 en la comarca del Baix Vinalopó.

Señor conseller, pero ¿cuándo van a empezar las obras?
Ya he visto, que usted me ha vuelto a contar, que ya lo conozco, pero me lo ha vuelto a contar, estupendamente todas las cosas maravillosas que va a llevar, es el no va más, han tardado siete años en hacer el estudio y, claro, tiene que ser algo increíble, porque desde 1995 hasta el 2002 para hacer un estudio de ver cómo lo van a hacer, pues, claro, eso tiene que ser el no va más.
Porque en 1995 ya tenían hecho un proyecto.
Claro, ese no les ha servido y han tenido que estudiar.
Durante siete años ­se tarda menos, creo, en sacar la carrera de medicina­ ustedes han necesitado siete años para estudiar cómo se iba a hacer el centro de especialidades de la comarca del Baix Vinalopó.
Siete años de estudios y una cosa maravillosa, pero no la ponen en marcha, señor conseller.

Y los papeles no sirven, los papeles no resuelven los problemas de los pacientes.
El que usted escriba en un papel todas las maravillas que va a haber, eso no resuelve ningún problema para los pacientes, siguen siendo atendidos en San Fermín, siguen siendo atendidos en un centro de especialidades tercermundista, y usted siga estudiando, siga estudiando.
Ya veo que en este caso usted no ha sido capaz de volverse a comprometer, ya se comprometió una vez, no lo ha podido cumplir y ahora no se atreve a dar otra fecha no vaya a ser que vuelva a quedar mal.

Dice: empezarán las obras ­empezarán, porque claro lo de terminarlas ya ni se le ocurre insinuarlo­, empezarán durante el presente ejercicio.
El presente ejercicio ¿se refiere hasta junio?
, ¿hasta las próximas elecciones?
, ¿se refiere a este año?
El ejercicio se refiere al año, me imagino, es decir, que ahora empezará antes de que acabe el 2002; antes era en el primer trimestre de 2001, ahora antes de que acabe el 2002.
Y así iremos alargándolo en el tiempo, siguiendo contándonos una y otra vez lo maravilloso que va a ser el centro de especialidades, pero mientras la gente, los pacientes, recibiendo asistencia, como le he dicho antes, en un centro de especialidades tercermundista que fue inaugurado por doña Carmen Polo de Franco.
Por si con eso tiene una idea de desde cuándo estamos sufriendo ese tipo de centro en Elche para los ciudadanos de la comarca del Baix Vinalopó.

Señor conseller, me alegro de que haya terminado de estudiar, me alegro que ya sepa lo que van a hacer después de siete años, han sido unos estudios muy largos, pero, bueno, lo han conseguido.
Esperemos que ya una vez que se ha terminado el estudio empiecen las obras.
Pero que empiecen de verdad, no vuelvan a darnos una fecha y otra fecha y otra fecha y vayan dilatando la solución, que usted eso es lo que aporta, que los demás no creemos que eso vaya a solucionarlo todo, pero sí que va a aliviar.
Y, por lo tanto, es necesario, pero es necesario que lo haga y que empiecen a hacerlo ya.
Déjense de ir alargando en el tiempo una y otra vez su solución, porque la nuestra hubiese sido sí a hacerlo en el año 1995 y ya estaría resuelto.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Gracias, señor presidente.

Señora diputada.

Evidentemente este es un nuevo centro de especialidades, una unidad ambulatoria especializada, que es mucho más cualificada, no solamente por su superficie de 14.
000 metros cuadrados, sino por toda la cartera de servicios y sobre todo por lo funcional como está absolutamente diseñado, que va a mejorar sin ningún tipo de dudas la calidad de la prestación ambulatoria especializada en el área 19, va a aumentar la actividad asistencial.

Y yo, desde luego, muy amablemente le he explicado toda la cartera de servicios, le he explicado muy amablemente todo el contenido y las soluciones de lo que va a ser la unidad ambulatoria especializada.
Si ustedes en doce años de gobierno lo hubieran hecho, seguramente, ahora no estaríamos hablando de ese tema.
Y nosotros no estamos desde el año 1995, estamos en un tiempo record, desde hace menos de dos años, estudiando esta situación y está resuelta.

Y también le he dicho, también le he dicho que por ejemplo hemos cursado dos escritos al Ayuntamiento de Elche respecto a unas cuestiones urbanísticas y de volumetría y que estamos esperando aún la respuesta.
Por lo tanto, yo creo que como eso es una cosa de altura de miras, es una cosa de corresponsabilidad de las administraciones, espero que este año, como he manifestado, podamos lógicamente acabar todo lo que son estas cuestiones, iniciar las obras y, desde luego, va a llevar una repercusión y un aumento de la calidad sanitaria, sin ningún género de duda, para los habitantes del área.

Muchas gracias.

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor conseller.

Continuem amb la intervenció de la il·lustre diputada per a les preguntes 3.
905 a la 3.
908.
Senyora Carmen Osuna, té vosté la paraula.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

Gracias, señor presidente.

Señor conseller.

Este bloque de preguntas están todas relacionadas con el centro de salud de Raval centro.
Las presenté en septiembre del año pasado y, como en esta Cámara las cosas van bastante lentas, pues ha dado tiempo suficiente para que el conseller realice algunas actividades desde esa área y a algunas de estas preguntas ya tengo la respuesta.
Lo que me parece muy bien, por cierto.
Me parece muy bien que para que ahora usted aquí me pueda decir que ya se ha adjudicado la obra, como he visto en el *Diario Oficial* del 14 de este mismo mes, que el señor conseller haya realizado los trámites necesarios para llegar a este punto.

Pero aún así queda todavía por saber algunas preguntas, que querría que ahora me las contestará usted, como cuándo finalizarán las obras, cuándo comenzarán, cuándo finalizarán y cuándo se pondrá en marcha el centro de salud de Raval.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Gracias, señor presidente.

Señora diputada.

Respecto a todas las preguntas que me formula respecto al centro de salud Elche centro, sito en camí de Felip Raval, decirle que en cuanto a sus dos primeras preguntas sobre el proyecto de construcción, ya se publicó en el Dogv, número 4.
062, en el año 2001, el 10 de agosto de 2001, se publicó y anunció el concurso de redacción de proyectos básicos y distribución de las obras e instalaciones, así como de los proyectos de actividad y de los estudios de seguridad y salud en diversos centros de salud entre los que se encontraba precisamente este centro.
También, posteriormente, tuvo publicación en el Dogv la adjudicación de este centro.

En definitiva, el proyecto de construcción del centro de salud está, por tanto, ya redactado.
Y además, respecto a las dos cuestiones a que usted hacía referencia, señalarle que estas también fueron licitadas el pasado mes de diciembre, concretamente en el Dogv 4.
156, de 27 de diciembre de 2001, con un presupuesto base de licitación de 2.
973.
421,71 euros.
El 22 de marzo se adjudicaron las obras de dicho centro a la empresa Ecisa, Compañía General de Construcciones, con un importe de adjudicación de 2.
735.
548 euros, también publicándose ese anuncio de adjudicación el 11 de abril.

En definitiva, señoría, el centro de salud Elche-centro es, pues, una realidad al estar ya adjudicado.
Las obras van a comenzar de manera inmediata.
Y, por tanto, la finalización de las mismas está prevista según el proyecto de redacción que los técnicos elaboran a tal efecto.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor Castellano.

El bloc tres.
.
.
vindrà a continuació de la intervenció de la senyora Carmen Osuna.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

Gracias, *(rient-se)* señor presidente.

Señor conseller.

He leído el *Diario Oficial*, ya se lo he dicho antes, y sé cuál es el plazo de adjudicación.
Pero mire, señor conseller, el centro de salud del Pla, el único que el PP que ha construido en la ciudad de Elche, estuvo un año cerrado; un año cerrado una vez que la obra ya se había terminado.
En este caso me imagino que no ocurrirá lo mismo, dado que el plazo de adjudicación termina más o menos coincidiendo con las próximas elecciones autonómicas.
Y, claro, creo yo que el gobierno tendrá bastante interés en ir a Elche y poder inaugurar algo y así, por lo menos, intentar justificar de alguna forma este panfleto que han enviado por todas las casas, pagado con el dinero de la Generalitat que dice "más y mejor" cuando en realidad es menos y peor, porque han hecho un solo centro y además pequeño.
Es decir, no es más y mejor sino menos y peor, después de siete años de gobierno.

Pero, señor conseller, espero, como le he dicho, que en este caso las obras empiecen realmente de inmediato y que además, una vez terminado, una vez que las obras se concluyan, no se queden paralizadas y se ponga en funcionamiento, y se ponga para que los usuarios lo puedan usar, porque al fin y al cabo es para eso para lo que se hace, para que los usuarios lo puedan utilizar.

Y el porcentaje de población cubierta en Elche por el modelo de atención primaria, que en estos momentos es del 50%, por lo menos disminuya con la población que va a cubrir este centro, porque es necesario que no haya tanta discriminación como está habiendo en la ciudad de Elche, que la mitad de la población está recibiendo todavía la atención sanitaria del antiguo modelo, con dos horas de consulta para el médico, visitando a los enfermos en medio segundo por enfermo, porque no tiene más tiempo el médico, por más que quiera no puede.
Medio.
.
.
sí, sí, medio minuto por paciente y muchas veces ni eso, porque les dice hola y ahí tienes el P10 y ve al especialista.
Se lo puedo garantizar que es así.
Entonces, la mitad de la población de Elche está recibiendo ese tipo de modelo.
Y yo creo que esa asistencia debería de haberse terminado ya, debería de estar toda la población cubierta con el modelo de atención primaria.

Al ritmo de siete años un centro de salud, la verdad es que vamos a tardar muchos años en que esa cobertura por el modelo de atención primaria llegue al cien por cien.
Pero estoy segura que en junio del año que viene las cosas cambiarán.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Gracias, señor presidente.

Para matizarle alguna información que tiene usted incorrecta y que seguro que usted contrastará y así se auto convencerá; es decir, su gobierno, en 12 años, hizo dos centros de salud; este gobierno lleva ya inaugurados y hechos dos centros de salud, uno adjudicado que se van comenzar las obras, uno que se licita la semana que viene y dos más en programación.
Con lo cual usted verá la diferencia, no solamente presupuestaria sino en número de centros de salud.
Por eso, como los ciudadanos son inteligentes, optan siempre por las opciones que optan.
Simplemente una matización que yo espero que usted contraste para que se auto convenza porque además es evidente y es absolutamente objetiva.

Como le he dicho, el centro de salud, el que estamos debatiendo en esta pregunta, está adjudicado, se van a iniciar las obras inmediatamente.
También sabe que el de Doctor Sapena se va a adjudicar en este mismo mes, como así está el compromiso, al igual que el del Altet y Torrellano, una vez estén solventados todos los problemas urbanísticos, que yo confío que lo estén pronto, también saldrá a licitación en este mismo año y, por tanto, tendremos el cien por cien de la atención primaria en la ciudad de Elche.

Por tanto, lamento que esa información sea errónea.
La contrastará y usted se autoconvencerá que hemos hecho solamente el doble en siete años de lo que en trece años se había hecho.

Muchas gracias.

 

 

***Preguntes números 4.
160/01, 4.
161/01, 4.
162/01, 4.
163/01 i 4.
164/01 al conseller de Sanitat, Serafín Castellano Gómez, sobre l'Hospital Dr.
Moliner, que formula la diputada María José Mendoza García del GP Socialista-Progressistes (RE 30.
333, 30.
334, 30.
335, 30.
336 i 30.
337).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

El bloc número quatre té les preguntes de la 4.
160 a la 4.
164, les dos incloses, i les formula la il·lustre diputada M.
ª José Mendoza García del Grup Parlamentari Socialis-ta­Progressistes.

Té la paraula la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller de Sanitat.

Les preguntes que formule es referixen a l'alt nivell d'ocupació de l'Hospital Doctor Moliner que posà de manifest una clara insuficiència de recursos d'atenció a malalts crònics i pal·liatius.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor conseller.

**El senyor conseller de Sanitat:**

Gràcies, senyor president.

Senyora diputada.

Com vosté sap perfectament, l'Hospital Doctor Moliner s'emmarca en el grup d'hospitals en servicis i unitats d'assistència a crònics i llarga estada.
La seua missió principal és proporcionar unes atencions de salut integrals al seu col·lectiu de referència, cobrint l'assistència sociosanitària als pacients en l'ambient sanitari, i s'han vingut denominant els malalts crònics i malalts terminals.

En relació amb estos malalts, la Conselleria de Sanitat ve desplegant, des de l'any 1998, el programa Palet, per a pacients, ancians, amb pluripatologia, malaltia de llarga evolució i terminal.
Este programa se conforma com un dels models d'assistència integral, interdisplinar, rehabilitador i integrat, ja que coordina recursos sanitaris entre si i els recursos socials, i que, a més, introduïx el concepte del millor lloc terapèutic elaborat, implementant-lo i constantment adaptant-lo els professionals a este camp.

Per a l'execució d'este programa, la Conselleria de Sanitat compta amb uns recursos assistencials, tant en atenció especialitzada, com són els hospitals de mitjana i llarga estada, com són les unitats d'hospitalització a domicili en 16 hospitals de la nostra xarxa sanitària i com també són les unitats de mitjana i curta estada, també en diversos hospitals d'aguts.

Per altra part, en els hospitals d'aguts se disposa d'unitats de dolor que depenen orgànicament i funcionalment dels servicis d'anestesiologia i reanimació dels centres hospitalaris i que estan capacitats per a la prevenció, el diagnòstic i el tractament del dolor agut, agut recurrent, crònic o rebel a la teràpia convencional.

Dit açò, volguera apuntar algun dels indicadors de l'Hospital Doctor Moliner.
La mitjana de llits funcionals durant l'any 2000 fou de 189 llits; l'índex d'ocupació, com la seua senyoria indica, fou d'un 95,4%, i l'interval de substitució, és a dir, el temps transcorregut entre l'ingrés i l'alta subsegüent fou d'1,6 dies.

Aplegats a este punt, vull assenyalar-li, a la seua senyoria, que si bé és en estiu quan disminuïx la freqüentació en este tipus d'hospitals, és durant les èpoques hivernals quan s'incrementa esta a l'augmentar les compensacions dels pacients crònics, amb la qual cosa l'interval de substitució pot vore's reduït.

Per altra banda, la funció dels hospitals catalogats amb atenció de crònics i llarga estada és proporcionar als hospitals d'aguts, aixina com als centres de salut, la disponibilitat de llits amb l'objecte de donar les atencions específics a estos usuaris i ubicar-los en el millor lloc terapèutic.
En este sentit, la Conselleria de Sanitat està realitzant una aposta important per al que és millorar l'assistència sociosanitària.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

La il·lustre diputada, si és tan amable i vol polsar?
És que es veu que no es transmet bé.
Vol canviar, per favor?
És que no ix bé aquí.

 

**La senyora Mendoza García:**

Gràcies, senyor president.

Les xifres mostren, clarament, que hi ha una insuficiència de recursos.
El 95% d'ocupació no es referix a l'època hivernal sinó a tot l'any i, evidentment, això no és un hotel de Benidorm que quan més ocupat millor, i si no hi ha llocs, doncs, tan contents que estan els hotelers perquè vol dir que estem de bona època.

En atenció sanitària l'*overbooking* és realment perillós, perquè vol dir que en algun moment, algun pacient no tindrà un llit on caure malalt.
Eixa és la realitat.

El que és significativament greu és que en el període 1995/2001 ­estem parlant ja.
.
.
estem en el 2002­, no hi ha hagut cap increment de recursos significatiu ­parle de recursos­, increment significatiu de recursos per a l'atenció a este tipus de malalts.
No es posa en marxa el programa Palet en l'any 1998, ­crec que deuria revisar o bé la seua fitxa o la història més recent.
Efectivament, se publica definitivament en l'any 1995, però els hospitals que avui.
.
.
­1995, hi ha un decret, hi ha una publicació del Palet­, però els hospitals de què es disposa són exactament els mateixos i el nombre de llits, exactament els mateixos que funcionaven en l'any 1995.
I no funcionaven un any o sis mesos abans d'unes eleccions, sinó que funcionaven feia molt de temps.
L'única cosa que s'ha produït és una reducció de llits hospitalaris.

Avui som l'última comunitat autònoma en nombre de llits per mil habitants, per sota de la mitjana i per sota de qualsevol recomanació.
També és cert que unitats d'hospitalització domiciliària només s'han creat tres noves unitats des de l'any 1995.
Revise-s'ho.
.
.
Tres noves unitats: Peset, Sagunt i l'Hospital d'Alzira que és dubtosa la unitat d'hospitalització domiciliària.

Vosté sap molt bé que les unitats d'hospitalització domiciliària no cobrixen tota l'àrea sinó que només arriben on arriben, des del punt de vista geogràfic i, per tant, de malalts, perquè continuen havent malalts a partir de determinades fronteres.
En realitat, el que ha evitat la Conselleria de Sanitat i el Govern Valencià, és una programació rigorosa, seriosa, pública, universal i gratuïta, perquè per algun motiu han endarrerit la inversió necessària per a este tipus de malalt.

I la clau està en l'anunci del president Zaplana en l'últim debat de l'estat de la Comunitat, que parla d'una nova situació per als hospitals de crònics, en la línia que planteja el Ministeri de Sanitat, que és que acabe pagant el malalt la part hotelera de l'estada hospitalària.

Per una altra banda, continue insistint que hi ha dades claríssimes, com el percentatge d'ocupació; la mitjana d'hospitals té un percentatge d'ocupació per damunt del 90% en els hospitals crònics, i l'estada mitjana és molt reduïda en comparació a altres comunitats autònomes i altres països.
O siga, que nosaltres, realment, no tenim hospitals de mitjana i llarga estada, perquè tenim una estada mitjana de 21 dies, normalitzada, l'habitual, i no per mala gestió.
Per exemple, en la comunitat autònoma de Catalunya, en referència als hospitals de llarga estada, de llarga estada, és de 150 dies.

O siga que, algunes dades.
.
.
, però clar, tot depén del color com se pose un les ulleres i com veja les coses, perquè abans s'estava parlant de dos unitats de ventilació mecànica en el domicili i pareixia que cada malalt tenia dos unitats.
Clar, el que vosté no ha dit ­també és un problema d'inversió en atenció a pacients crònics­ és que són dos unitats per a tota la comunitat autònoma.

I que, avui, tenim, avui, el que tenim és el mateix, després de set anys, després de bones condicions des del punt de vista econòmic, després que s'ha endeutat la Generalitat Valenciana, després que s'han fet inversions en projectes no propis de l'administració pública, que s'ha abandonat la sanitat pública, l'escola pública, etcètera, etcètera, ara és quan està anunciant nous projectes per als malalts crònics.

Ara és quan hi ha un nou projecte per a hospital de crònics en l'antic Hospital Peset, en la part antiga de l'Hospital Peset però que estarà *overbooking*, estarà *overbooking* perquè el recurs és tan insuficient ­és la dècima part del recurs necessari­, perquè hauran de reubicar aquells malalts ­perquè també està destinat a salut mental­ que eixiran de Bètera, perquè allí cal fer un parc temàtic de no sé què, un altre projecte d'eixos que tenen poc benefici social i són dubtosos des del punt de vista inclús turístic i cultural, però que són molt adients per a projectes urbanístics i d'especulació que són, realment, inacceptables.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

El senyor conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano, per a rèplica a la senyora Mendoza, té la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Gràcies, senyor president.

Dir-li, senyora Mendoza, que vosté sap perfectament que s'han augmentat de manera important els recursos per a la mitjana i la llarga estada.

Vosté sap que a part dels quatre hospitals que hi havia ja des de sempre, el Doctor Moliner, la Magdalena, la Malva-rosa i Sant Vicent del Raspeig, s'han augmentat de manera considerable les unitats d'hospitalització a domicili.
Actualment tenim 16 unitats d'hospitalització a domicili, concretament a Sagunt, el Clínic de València, La Fe, La Fe infantil, el Doctor Peset, Arnau de Vilanova, el General de València, la Ribera, Xàtiva, Gandia, Dénia, Alcoi, Elda, Elx, General d'Alacant i Oriola, que realitzen més d'onze mil altes a l'any, el que vol dir que les altes que s'estan realitzant pràcticament s'han duplicat respecte a l'any 1995, i que tenen pràcticament al 80%, d'este tipus de pacients.

A més, s'han augmentat de manera espectacular el que són les unitats de mitjana i de curta estada en els següents hospitals d'aguts: en el General de Castelló, en el Clínic de València, La Fe, Doctor Peset, Arnau de Vilanova, General de València, Gandia, Elx, Sant Joan i General d'Alacant, que destinen a este tipus de pacients un total de 200 llits.

I, per altra part, als hospitals d'aguts se disposa també d'unitats de dolor que depenen orgànicament i funcionalment dels servicis d'anestesiologia i de reanimació dels centres hospitalaris que estan capacitats per a la prevenció i diagnòstic i tractament de dolor, també d'este tipus de pacients.

Dir-li, també, que sap que en l'Hospital Doctor Moliner en estos moments s'està construint una unitat de pal·liatius nova i que s'han invertit en estos últims anys, més de 2.
634.
000 euros en el que ha segut el mateix hospital Doctor Moliner.
I que un dels objectius fonamentals que hi ha dins del Pla de salut 2001-2004 és l'ampliació del nombre d'hospitals crònics, de manera que apleguem a unes ràtios de 2-2,5 llits per cada mil habitants de les persones majors de 65 anys; ampliar les unitats de cures pal·liatives com estem fent ja en l'hospital de referència d'este tipus de pacients, com és el del Doctor Moliner; elaborar un pla d'informació per a cuidadors i professionals sociosanitaris incloent els conceptes relacionats en les diferències de gènere i la seua repercussió en la salut; la disminució del 20% de les interaccions medicamentoses en la població major de 65 anys i, també, implantar i analitzar els sistemes d'informació sociosanitària.
.
.

**El senyor vicepresident primer:**

Un moment, senyor conseller.

Senyories, per favor, guarden silenci.
Per favor.

Un moment, senyor conseller.
*(Pausa)*

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Puc ja, senyor president?

**El senyor vicepresident primer:**

 

Quan hi haja silenci.
.
.
*(Pausa)* Té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Moltes gràcies per la seua amabilitat.

I, com dia, analitzar els sistemes d'informació sociosanitaris necessaris per a obtindre uns indicadors que permeten una gestió adequada.
A més, s'està fent ­no és que siga un projecte sinó que estan en obres ja, d'execució, alguns mesos les obres d'execució­ del que és un nou hospital per a salut mental i de mitjana i llarga estada, de 220 llits, en el que era l'antic Hospital Sanjurjo, del qual, com li indique, estan ja en obres i, per tant, estan en execució i, per tant, prompte, també va a ser una realitat la seua ficada en funcionament que s'anirà afegint a este tipus de recursos.

I també està en programació, dins del que és el pla funcional de l'actual ubicació de La Fe, que se construïsca un nou hospital també de mitjana i llarga estada que tindrà al voltant també de 209 llits, amb la qual cosa el que són els objectius que té el pla de salut, en realitats que ja estan en marxa perquè estan en execució o estan programades, fent-se els corresponents projectes, són una realitat.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies senyor Castellano, senyor conseller.

Senyor Rodríguez Marín.
.
.
*(Veus)* Un momento, ¿para qué pidió la palabra?
Un momento, un momento, espere.
¿Para qué ha hecho el gesto?
¿Para qué?

 

**El senyor Rodríguez Marín:**

Señor presidente.

Parece que en algunos momentos hago algún gesto como pidiendo la palabra, pero no ha sido así.
En cualquier caso, muchísimas gracias, pero no la necesito.
Agradecido.

 

***Preguntes números 4.
218/01, 4.
219/01 4.
220/01 4.
221/01 4.
222/01 4.
223/01 i 4.
224/01 al conseller de Sanitat, Serafín Castellano Gómez, sobre problemes amb l'aparell d'esterilització de l'Hospital de la Vila Joiosa, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista-Progressistes (RE 30.
541, 30.
542, 30.
543, 30.
544, 30.
545, 30.
546 i 30.
547)***

 

**El senyor vicepresident primer:**

Muchas gracias.

No, es que en su expresión aparecía como un deseo de manifestar su pensamiento.
Muchas gracias.

Passem al bloc número cinc, preguntes des de la 4.
218 a la 4.
224, les dos incloses, i les formula l'il·lustre diputat senyor Pérez Grau, del Grup Parlamentari Socialista­Progres-sistes, sobre els problemes con el aparato de esterilización del Hospital de la Vila Joiosa.

Té la paraula el senyor diputat.

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Al mes d'octubre, l'aparell d'esterilització de l'hospital de la Vila, estava avariat.
I no es va pensar altra solució que, en lloc de reparar-lo o substituir-lo per un altre, s'agafava un cotxe i es duien les eines de l'operació a la Clínica de Benidorm perquè foren esterilitzades.
Posteriorment, quan es va estropejar també l'aparell en la Clínica de Benidorm es duien a l'Hospital d'Alacant.

Més enllà del tercermundista que pareix tindre que agafar un vehicle per a anar a un altre lloc a vore com esterilitzem el material quirúrgic, s'ha de deixar clar que això va significar que moltes operacions previstes a l'hospital van haver de ser ajornades; i, el que és pitjor i més greu, es va donar un cas que un pacient, una vegada que havia segut anestesiat i dut a quiròfan, el metge que devia intervindre'l es va negar a fer-ho perquè no tenia suficient material esterilitzat.

Com comprendrà vosté, es va ficar en perill la vida d'esta persona sense ningun motiu que ho justificara.
Tot astò fa que, avui, jo li trasllade a vosté les següents preguntes:

Coneix la Conselleria que l'aparell d'esterilització de l'hospital de la Vila estava desbaratat fea més de dos mesos, en l'època que vaig formular la pregunta, òbviament?

Considera la Conselleria que traslladar el material quirúrgic de l'hospital a la Clínica de Benidorm o a Alacant perquè siga esterilitzat és una pràctica habitual i correcta?

Per quina raó l'aparell d'esterilització de l'Hospital de la Vila Joiosa du més de dos mesos sense reparar-se?

Li abona alguna quantitat, la Conselleria, a la Clínica Benidorm per l'esterilització del material quirúrgic de l'Hospital de la Vila Joiosa?
En cas afirmatiu, quina?

Quina és la raó de remetre per a la seua esterilització el material quirúrgic de l'Hospital de la Vila Joiosa al centre privat Clínica de Benidorm havent centres públics per a fer-ho, com l'Hospital Clínic Universitari de Sant Joan d'Alacant?

Quines raons justifiquen el canvi de Benidorm a Alacant en el trasllat del material quirúrgic de l'hospital de la Vila per a ser esterilitzat?

I, per últim, no considera greu la Conselleria anestesiar un pacient per a ser intervingut quirúrgicament i despertar-lo sense haver-ho fet?
No aporta esta pràctica un risc afegit, innecessari, per al malalt.

Res més i moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

El senyor conseller de Sanitat, senyor Castellano.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Me pregunta la seua senyoria sobre diverses qüestions, sobre l'esterilitzador de l'Hospital de la Vila Joiosa.
Per eixe motiu, m'agradaria, prèviament, que coneguera l'equipament de què consta la central d'esterilització d'este hospital.
En concret, està format per dos esterilitzadors a vapor, un esterilitzador d'òxid d'etilé, un esterilitzador de baixa temperatura de formaldehid.

Aixina, realitzada esta breu indicació, passe ja a contestar-li concretament les seues preguntes.

Mire vosté, la recollida de material estèril i el seu transport, quan se fa, complix totes les garanties i controls adequats, portant-se en caixes esterilitzades, amb els corresponents precintes i embalatges.
Dir-li que, quant a l'aparell d'esterilització de l'hospital que ha estat més de dos mesos sense reparar-se, perquè puga entendre el que ha ocorregut, vaig a relatar-li la cronologia dels fets.

El 28 d'agost del 2001, el servici d'esterilització de l'Hospital de la Vila Joiosa comunicà, segons el llibre de registre de manteniment, que botava l'alarma del censor d'òxid d'etilé.
Per eixe motiu, al dia següent, se personà un tècnic de l'empresa encarregat del manteniment de l'esterilitzador que procedí a realitzar un examen de l'equip mostrant dubtes sobre el motiu de la fallada, indicant que podia tractar-se d'un defecte en l'extracció del gas, un error de detecció del censor o una fuga en les canonades que van des de l'alimentador del gas fins l'esterilitzador.

Per la seua part, el servei de manteniment del mateix hospital comprovà que el sistema d'extracció no tenia ningun tipus d'obstrucció i, per si la causa estava en el censor, se procedí a canviar-lo.
A més, se revisà el sistema de subministrament de gas, comprovant-se la no-existència de fugues.

Per eixe motiu, davant de la contradicció de l'informe del servici tècnic de l'esmentada empresa, encarregada del manteniment de l'esterilitzador, en les xifres per dalt del marge de seguretat que marcava el detector de gas, se procedix, el 31 d'agost, a paralitzar el funcionament de l'esterilitzador.

La direcció de l'hospital adoptà esta decisió amb la finalitat de protegir la salut i seguretat dels treballadors, en compliment de la Llei 31/1995, de 8 de novembre, de prevenció de riscos laborals i del Reial Decret 374/2001, sobre la protecció de la salut i seguretat dels treballadors contra els riscos relacionats amb els agents químics durant el treball.

Per tant, durant el mes de setembre, l'esterilitzador funcionà exclusivament per a comprovar les distintes solucions tècniques que s'anaven donant.
Davant de totes eixes circumstàncies, se decidí procedir a l'arrendament d'un esterilitzador de vapor de baixa temperatura, formaldehid, i després de la seua instal·lació i l'oportuna formació del personal, se produí la ficada en marxa de l'esterilitzador en el mes d'octubre que, en l'actualitat, funciona amb plena normalitat.

Quan al motiu del trasllat del material a altres centres hospitalaris, és evident que la raó principal no és altra que la proximitat a l'hospital, en este cas, de la Marina Baixa, i s'adopten les decisions des de les circumstàncies que concorren en cada moment donat.

He de dir-li, també, que respecte a les qüestions que preguntava de si la Clínica, concretament, de Benidorm, havia rebut algun tipus de contraprestació per part de la Conselleria, li he de dir que esta clínica no ha rebut cap contraprestació per este servici, i també li vull apuntar que la major part del material quirúrgic s'esterilitza en els esterilitzadors a vapor.
Que el percentatge que s'esterilitza en biogàs, és a dir, el 9% d'òxid d'etilé, representa una part mínima del total de l'instrumental que s'utilitza en l'àrea quirúrgica.

I també, en l'última pregunta que vosté fea referència respecte a la situació d'un pacient, dir-li que les seues dades, la seua informació, no és correcta, ja que, concretament, el pacient a qui vosté al·ludix, sols fou premedicat en la planta d'hospitalització, és a dir, no fou anestesiat ni portat a ningun quiròfan per a ser intervingut.

Moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continue, senyor diputat.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Donant per sabut que, com ja és habitual, anava a procedir a la lectura d'un paper en què es justificara tot, jo he volgut acompanyar de les declaracions del mateix director de l'hospital, en premsa i a primera plana, reconeixent els fets, inclús, inclús del pacient que va ser anestesiat.

Vull també que sàpiga més coses.
Ha de pensar que, mosatros, els que vivim allí a la zona, i els fem a vostés preguntes, no estem allí fent guàrdia a vore que és el que passa en l'hospital.
El que ocorre és que els mateixos metges, quan ja estan més amunt de la corona de denunciar el tema davant del director, decidixen dir-mos-ho a mosatros perquè ho traguem, perquè si no, no ho podríem conéixer.
És obvi.
I, la qüestió del pacient a qui vosté al·ludix, ha segut dit pel mateix metge.

Bé.
Es van suspendre moltes intervencions i està reconegut pel mateix director.
També cal dir-li que vosté, hauria d'enfocar ja, el tema de l'hospital de la Vila, com un tema no conjuntural del problema en concret que li plantegem ací els diputats, sinó com el que és: un problema estructural.
A la Vila funcionen poquetes coses bé.
Mire, a la Vila és un centre en què vosté es pot trobar un cap de planta que és incompatible; i que, a més de ser cap de planta incompatible i estar operant també en la clínica privada sense tindre aprovada la compatibilitat, quan es dóna de baixa seguix treballant en l'ajuntament, on és regidor, i seguix cobrant pel tema, estant de baixa per un infart.

Pot trobar això, pot trobar qualsevol cosa, perquè allí tots els dies n'hi han de tots els colors i, aleshores, vosté, deuria plantejar-se ja el tema com al que és, un fet que passa periòdicament, no un problema conjuntural; no és un problema conjuntural, és un problema estructural, que vosté deu solucionar i demanar que es complisca l'atenció als pacients com correspon.
I això és el que, d'alguna manera, haurà de fer, perquè no em cap ningun dubte que si a mi vénen a contar-m'ho, a vosté encara li ho contaran més.
O siga, que jo estic totalment assabentat i convençut que vosté té coneixement de tot el que passa a la Vila, exactament o millor del que puga tindre jo.
El que passa és que es limita a dir que tot va bé, a llegir-nos un paper que ho justifica tot, encara que no corresponga.

Perquè, anem a vore, ací quin és el problema?
Que s'ha hagut de deixar sense funcionar l'esterilitzador perquè s'havia d'acceptar i complir la reglamentació laboral?
Clar que calia fer això, però el problema no està ahí.
El problema és que està dos mesos l'esterilitzador sense funcionar, i vostés mentre estan duent els aparells a la clínica de Benidorm.
Eixe és el problema.
I vosté no li ha pagat a la clínica de Benidorm, em diu.
M'ho crec, perquè hi ha tantes formes de pagar i s'ha pagat de tantes maneres, que no cobrar astò és una minúcia.
Per tant, m'ho crec.
Però tampoc entenc per què havent un hospital públic que pot fer el mateix servici, no es duu a l'hospital públic perquè faça el servici.

I amb tot astò, senyor conseller, i per acabar, el que vull dir-li ­i li ho dic amb tota sinceritat, encara que vosté no s'ho crega­ és que allí el que fa falta és un canvi estructural, allí fa falta un canvi de la direcció.
Allí fa falta que vosté vaja, parle vosté amb els metges, no espere que li donen un paper.
I no parle només quan vaja acompanyat en visita oficial.
Vosté té mitjans per a saber realment el que està passant allí.
Vosté vaja, comprove-ho, que estic convençut que pel fet de ser conseller de Sanitat voldrà el millor per a la sanitat de la Comunitat Valenciana i de la Marina Baixa, si vosté va i s'assabenta parlant amb els metges, amb la seua gent de confiança, del que allí està passant, no tinc cap dubte que presentarà mesures serioses.

Res més i moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Mire, senyoria, jo sé que vosté té fixació directa amb l'hospital de la Vila Joiosa, i es preocupa absolutament fins el més mínim detall.
I això és bo, això és bo.
Perquè sempre que parlem de l'hospital me diu sempre els mateixos temes: la compatibilitat de no sé quin metge, que ja tinguérem ocasió de debatre-ho en una pregunta en les Corts, i sempre la mateixa retafila de problemes que estava dient.

Mire, jo li he llegit totes les dades.
A més, li he fet la cronologia dels informes del servici de manteniment per dies, li he fet tota la relació dels mitjans que hi ha en este camp quant a l'equipament i esterilització del mateix hospital.
Li he donat totes les dades tècniques, perquè lògicament vosté entendrà que en esta casa ens haurem de basar en els informes oficials.
A mi me pareix que vosté es guia pels articles d'alguns mitjans de comunicació, cosa que jo li ho respecte perfectament, però entendrà que mosatros ens haurem de basar en informes oficials.
I, en tot cas, el director de l'hospital, en eixos mitjans de comunicació, que jo també els tinc ací, jo també els tinc ací, digué que el problema no ha alterat absolutament en res al funcionament del centre.

Per tant, s'actua de la manera correcta, primer, en previsió que no hi haguera cap tipus de repercussió negativa, segons tota la normativa de la llei de seguretat laboral per al personal.
Es passà a contractar en arrendament un nou esterilitzador d'este tipus perquè hi ha molts més esterilitzadors i, en eixe sentit, està funcionant a ple rendiment.
I, per tant, crec que l'actuació, en este cas, de la direcció de l'hospital, ja que me preguntava també l'opinió sobre això, crec que ha sigut absolutament correcta.

Moltes gràcies.

 

 

 

***Preguntes números 4.
291/01, 4.
292/01, 4.
293/01 i 4.
294/01 al Consell (resposta del conseller de Justícia i Administracions Públiques, Carlos González Cepeda,) sobre indemnitzacions per haver patit presó de manera injusta sota el franquisme, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE 30.
709, 30.
710, 30.
711 i 30.
712)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Castellano.

Les preguntes 4.
218 a 4.
224, de l'il·lustre diputat José Pérez Grau, les ha formulades anteriorment.
I corresponen ara de la 4.
291 a 4.
294, del senyor Ramon Cardona Pla, al conseller de Justícia i Administracions Públiques.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

El 29 de maig de l'any passat es va aprovar la Resolució 127 de la V legislatura d'estes Corts, que era una proposició no de llei presentada pel Grup Socialista i el Grup d'Esquerra Unida, on instàvem el Consell de la Generalitat a prendre determinades mesures per a indemnitzar la gent que havia patit presó i que no havia rebut cap tipus d'indemnització.
És a dir, era gent que entrava dins dels supòsits de la llei d'amnistia, però no complien determinats requisits que demanaven les lleis de pressupostos de 1990 i 1992, que van ser les que van pagar les indemnitzacions a la gent que havia patit presó de manera injusta.

Bé.
Esta proposició va ser aprovada de manera unànime.
I en el mes d'octubre li vaig fer estes preguntes per a seguir una miqueta les activitats, aquelles mesures que havia pres el Consell per tal de donar compliment a la Resolució 127 de la V legislatura.

Per tant, jo li preguntava, senyor conseller, quines actuacions havia fet el Consell per tal d'esbrinar quants valencians i valencianes van quedar exclosos de les indemnitzacions pels criteris que marcaven les lleis pressupostàries de 1990 i 1992.
I jo sé, senyor conseller, que el mes passat el Consell va aprovar l'elaboració del cens de les persones nascudes i residents a la Comunitat Valenciana que no havien rebut indemnitzacions.
Nosaltres ho considerem un pas positiu, senyor conseller, però cal encara fer unes altres coses abans d'arribar a concloure amb el pagament d'indemnitzacions.

Les altres preguntes que jo li feia, senyor conseller, eren: quines actuacions concretes té previstes el Consell per tal d'indemnitzar convenientment a estes persones?
Li preguntava també en quina data tenia previst el Consell tindre acabat el procés, de manera que ja s'haguera indemnitzat a estes persones.
I l'última pregunta era si pensava introduir una partida pressupostària en el 2002.
Evidentment, en el 2002 ja no l'han introduïda, perquè concretament el meu grup va fer una esmena per a introduir 500 milions de pessetes per a pagar estes indemnitzacions i es va rebutjar.
Per tant, la pregunta seria si en el 2003 hi haurà partida pressupostària per a pagar estes indemnitzacions.

Bé, senyor conseller, el temps compta en este tipus de casos, i nosaltres pensem que la qüestió de la urgència és una qüestió exigible al Consell.
Per tant, sí que ens agradaria saber la resposta a estes preguntes, per a vore quan estes persones hauran cobrat la seua indemnització.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Justícia i Administracions Públiques:**

 

Gracias, señor presidente.

Como usted bien sabe, y ya lo ha manifestado, señor Cardona, el Gobierno Valenciano adoptó un acuerdo, de fecha 26 de marzo de 2002, con objeto de habilitar los cauces adecuados para poder averiguar, con el máximo rigor y certeza posible, las personas que podrían ser beneficiarias de esta indemnización.

En tal sentido, el acuerdo del Gobierno Valenciano aprobó la elaboración de un censo de personas, que tengan la condición política de valencianos, que se encuentren incluidas en los supuestos previstos en la Ley 46/77, de 15 de octubre, y que no hayan sido beneficiarias de las indemnizaciones previstas en la disposición adicional 18 de las leyes de presupuestos generales del Estado de 1990 y 1992 y que acrediten el cumplimiento de los siguientes requisitos:

Primero, que tengan la condición política de valencianos, de acuerdo con lo previsto en el artículo 4 del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, y que hubieran sufrido penas de privación de libertad por actos de intencionalidad política por tiempo superior a tres años, de conformidad con la Ley 46/77, de 15 de octubre, de amnistía.
Y, en segundo lugar, que tengan cumplidos 65 años a la fecha de 31 de diciembre de 2000.

En caso de fallecimiento de la persona que cumpla los dos requisitos anteriores, podrán solicita la inclusión en el censo el viudo o viuda de la misma, o la persona ligada al beneficiario con una relación de convivencia análoga a la conyugal, y los hijos de estos que tengan reconocida oficialmente la condición de discapacitados.

A dichos efectos, el acuerdo del Gobierno Valenciano faculta, además, al conseller de Justicia y Administraciones Públicas para adoptar las siguientes actuaciones conducentes al objetivo antes señalado:

Primero, aprobar, mediante orden de la Conselleria de Justicia y Administraciones Públicas, la creación de un fichero informatizado de datos de carácter personal, en los términos establecidos en Ley orgánica 15/99, de 13 de diciembre, de protección de datos de carácter personal.

Segundo, someter a información pública la iniciativa para la elaboración del censo a que se refiere el referido acuerdo del Consell durante el plazo de tres meses, a contar desde la publicación de dicha resolución en el *Diario Oficial de la Generalitat Valenciana*.
En el plazo citado, los posibles afectados podrán solicitar la inclusión en dicho censo acreditando el cumplimiento de los requisitos establecidos en el acuerdo, en los términos que se establezcan en la resolución por la que se somete a información pública esta iniciativa.

Como puede comprender su señoría, todas estas actuaciones, como es fácil de entender, tienen una notable complejidad, ya que el primer paso es crear, mediante orden, la base de datos de carácter personal.
Y esto en sí ya comporta una compleja tramitación, que incluye la determinación de su contenido, alcance y uso, su inscripción en el Registro de Ficheros Informatizados de la Administración de la Generalitat Valenciana y en el Registro de la Agencia de Protección de Datos, dada la naturaleza de los datos que se van a recoger.
En estos momentos nos encontramos elaborando la citada orden.

Una vez creada la base de datos, como he dicho, se abrirá un período de información pública para que los posibles beneficiarios se inscriban en el censo o base de datos creada y se pueda conocer con suficiente aproximación el número de personas beneficiarias.
De este modo será posible, a partir de ese momento, calcular la cantidad que es necesaria consignar presupuestariamente para hacer frente a las indemnizaciones.

A continuación, una vez realizada la oportuna consignación presupuestaria, será posible aprobar la correspondiente orden por la que se aprueben las oportunas bases y se realice la convocatoria para solicitar la indemnización, con la consiguiente tramitación administrativa y económica de las solicitudes.
En razón de la complejidad a la que acabo de aludir, no es posible, por tanto, hacer una previsión concreta de la fecha en que habrá concluido todo el proceso.

En cuanto a la habilitación de la partida presupuestaria, como ya le he dicho, no será posible hacerla hasta en tanto no se haya elaborado el censo de posibles beneficiarios, ya que su número no es fácilmente calculable.
Y, por tanto, no sería nada recomendable establecer una dotación presupuestaria que seguramente sería inexacta, bien por exceso o bien por defecto, con los serios inconveniente que esto conllevaría.

Muchas gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Senyor conseller.

De la seua resposta, hi ha una qüestió que em preocupa, i no sé si és un error o aixina s'ha decidit.
La gent que es va quedar fora de les indemnitzacions va ser perquè no havien complit tres anys de presó.
És a dir, la gent que havia tingut dos anys i mig de presó, dos anys i huit mesos, no va cobrar indemnitzacions.
I precisament el que preteníem amb aquesta proposició era que les persones que havien estat menys de tres anys en la presó pogueren cobrar eixes indemnitzacions.

M'ha semblat escoltar, quan vosté ho ha expressat, que devien haver complit més de tres anys de presó per a cobrar estes indemnitzacions.
En el cas de ser aixina, no s'ajusta ni al text de la resolució aprovada, perquè el que se pretenia precisament era que o bé les persones que no havien complit tres anys de presó en eixa data, o bé les persones que no tenien encara 65 anys en eixa data, pogueren cobrar-les.

Si és aixina, senyor conseller, sent dir-li que no s'adapta a la resolució aprovada, no s'adapta tampoc a ninguna de les altres comunitats autònomes que han aprovat normes en este sentit.
Per exemple, la Comunitat de Madrid sí que exigia un mínim d'un any de presó, però era precisament per a cobrir eixes persones que no havien rebut compensació.

Bé, senyor conseller, espere que m'aclarisca això d'una manera concreta perquè és molt important, ja que molta gent que no ha cobrat és perquè va tindre menys de tres anys en la presó.

Jo li recordaria que hi ha comunitats que ja han aprovat este tipus de normes.
La de Navarra ja des de 1995, la de Madrid en 1999, Astúries, Catalunya, Aragó i alguna altra en el 2000.
I, senyor conseller, en este cas, crec que corre pressa i és urgent publicar les disposicions necessàries.

Vosté em diu que no poden definir la consignació fins que no sàpiguen el nombre, però jo pense que el compromís de l'any 2003 és encara un compromís inclús llunyà.
Encara queden molts mesos, i jo pense que la conselleria faria bé en comprometre's que l'any 2003 hi haguera ja una consignació pressupostària.

En cas contrari, senyor conseller, nosaltres només ho interpretem com que se fan dilacions inadequades.
I en este cas ja li dic que el temps és crític, senyor conseller, perquè la gent que està en estes circumstàncies és gent molt major i gent que no reclama.
.
.
La importància no està en la quantitat econòmica, sinó en el reconeixement que van patir presó d'una manera injusta i per haver fet accions que en un estat democràtic hagueren estat acceptades i hagueren sigut legals, mentres que aquí en una dictadura no ho eren.

Per tant, senyor conseller, a mi l'única cosa que em quedaria és dir-li que a nosaltres ens agradaria la rapidesa i l'eficàcia en les seues actuacions.
Que pense que la diligència en este cas seria agraïda per molta gent.
i que a més nosaltres pensem que és una qüestió de justícia i no únicament d'eficiència administrativa, sinó que precisament per ser una qüestió de justícia caldria posar un plus o una.
.
.
un excés, diguérem de zel, per acabar el més prompte possible.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor González-Cepeda.

 

**El senyor conseller de Justícia i Administracions Públiques:**

 

Señor presidente.

Efectivamente, ha oído usted bien.
El acuerdo del Gobierno Valenciano establece dos condiciones.
Una, que el tiempo que hayan sufrido penas de privación de libertad por actos de intencionalidad política sea por tiempo superior a tres años, pero además que no hayan sido beneficiarias de las indemnizaciones previstas en la disposición adicional 18 de la Ley de presupuestos generales del Estado de 1990 y 1992.
Es un criterio que ha adoptado el Gobierno Valenciano y, como usted entenderá, este conseller lo cumplirá a rajatabla.

En segundo lugar, yo no entiendo esa necesidad imperiosa de establecer una dotación presupuestaria.
Usted ha hecho referencia a algunas otras comunidades que ya tienen establecido este decreto.
Y le puedo decir que la Comunidad de Madrid, haciendo una dotación presupuestaria de cien millones tuvo que hacer una ampliación de mil millones de pesetas.
Es decir, hacer una previsión que luego, con una inexactitud tan grande, más vale ser prudente, saber exactamente cuál es el censo y una vez determinado el censo hacer la dotación presupuestaria.
Porque, aun habiendo hecho la dotación presupuestaria, hasta que no sepamos el número de personas no se va a poder, como es lógico, pagar.

Yo le pongo otro ejemplo que es la Generalitat de Cataluña, donde el número de solicitudes recibidas asciende a 33.
000, pero de ellas no va a suponer más de 5.
000 personas.
Es decir, frente casi a 34.
000 solicitudes sólo podrán acogerse 5.
000.
Dígame usted qué previsión presupuestaria se puede hacer ahí.

Y con respecto al tiempo, que la premura del tiempo a usted le preocupa tanto, le voy a leer textualmente lo que la Generalitat de Cataluña nos ha hecho llegar: "el proceso de valoración de las solicitudes es muy lento debido fundamentalmente a las dificultades de los solicitantes para acreditar documentalmente la privación de libertad".
Si el trámite es lento, ¿cómo voy a establecerme yo un plazo concreto, cómo voy a decirle a usted que lo vamos a hacer en un plazo de seis meses, tres meses, cuando la experiencia de las otras comunidades determina que el período de tramitación es complicado, en tanto y cuanto es compleja la acreditación y el número de posibles solicitudes recibidas va a ser altísimo?

Primero vamos a crear el censo, vamos a ver las personas que se pueden incluir que reúnen los requisitos, y cuando tengamos elaborado el censo haremos las previsiones presupuestarias correspondientes.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor González-Cepeda.
*(Remors)*

Senyories, suspenem el Ple durant deu minuts.

 

*(Se suspén la sessió a les 17 hores i 53 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 18 hores i 13 minuts)*

 

***Interpel·lació al conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre política general de la conselleria pel que fa als centres i serveis d'atenció als nostres majors, que formula el diputat Antonio Torres Salvador del GP Socialista­Progressistes (RE 27.
638)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

*(Inoïble)* .
.
.
la interpel·lació al conseller de Benestar Social, que formula el diputat Antonio Torres Salvador, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Té la paraula l'il·lustre diputat.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor presidente.

Hace unos días tuvo lugar en Madrid, organizada por las Naciones Unidas, la II Asamblea Mundial sobre el Envejeci-miento.
Su objetivo era doble: en primer lugar, aprobar un Plan internacional, con una serie de objetivos a largo plazo para afrontar el envejecimiento, y aprobar también una declaración política que permitiera actuaciones integrales ante el descenso de la natalidad y el incremento de la longevidad.
Es una lástima que ni en uno ni otro documento se hayan recogido las recomendaciones del foro de ONG que proponían una financiación, fundamentalmente para el envejecimiento en los países que están en desarrollo, así como el destino del 10% de la deuda externa para dedicarlo a programas de servicios sociales.

El presidente Aznar insistió en este foro en la necesidad de hacer cambios en el sistema nacional de salud, en los planes de pensiones, en la edad de jubilación, en las políticas de natalidad, la inmigración, y en proporcionar ayudas a las familias para que pudieran atender a las personas mayores y asegurar suficientes recursos asistenciales.
Sin embargo, estas declaraciones del presidente del gobierno se compadecen poco con la evolución negativa del gasto en protección social en nuestro país.

Desde la integración de España en la Unión Europea, todos los gobiernos es cierto que han realizado un notable esfuerzo para converger en el terreno económico y en el terreno monetario.
En España, esa convergencia, desgraciadamente, se ha logrado a costa de una mayor divergencia social.
Según los datos de la oficina europea Eurostad, España se sitúa a la cola de todos los países europeos en gasto social por habitante.
Y es también la penúltima ­sólo está detrás de ella Irlanda­ en gasto social en relación con el producto interior bruto.

En cifras, el gasto en protección social en el año 1990 era en España de un 20,5 del producto interior bruto, y la media europea en ese momento era de un 25,4; es decir, existía un diferencial de 4,9 puntos.
Sin embargo, en el año 99 hay ya una diferencia entre el destino, entre el dinero que se destina en España y Europa, de 7,6 puntos.
En otros índices, como protección a familia, gasto social en vivienda o exclusión social, también se encuentra España a una quinta parte en gastos en familia, a una sexta parte en gasto en vivienda y a una cuarta parte en gasto en exclusión social.
Por lo tanto, las cifras son verdaderamente alarmantes.
Es evidente que España no ha ido bien para el fortalecimiento del estado de bienestar.

Pero siendo preocupante la situación de España, no lo es menos la de la Comunidad Valenciana, y especialmente en lo que se refiere a las personas mayores objeto de la presente interpelación.
Según el censo del año 1998, el número de personas mayores de 65 años de nuestra comunidad era de 640.
000, representando aproximadamente un 16% de la población.
Hoy casi 68.
000 personas son mayores de 85 años, lo que supone un incremento del 70% en relación con los años noventa, y se prevé que a una media de crecimiento de 3.
000 al año, en el año 2005 haya unas 80.
000 personas, con lo cual, en tan solo quince años se habrá duplicado la población mayor de 85 años.
Además, según datos del propio Ministerio de Trabajo, una de cada cuatro personas mayores sufre algún tipo de dependencia; por lo tanto también necesitan algún tipo de ayuda para su propio desenvolvimiento personal.

La presente interpelación pretende llamar la atención del Gobierno Valenciano sobre la necesidad de incrementar los recursos que se destinan a nuestros mayores y especialmente a los más desprotegidos.
Y hemos presentado esta interpelación, porque pensamos que el Gobierno Valenciano en estos últimos años lo ha estado haciendo francamente mal.
Y no lo decimos nosotros, lo dice el Inserso en su informe 2000 sobre la tercera edad, la Sociedad Española de Geriatría y Gerontología, el informe del propio Defensor del Pueblo del año 2000, el Instituto Nacional de Estadística en su informe de la tercera edad de consumo, y otra serie de organismos que trabajan las estadísticas y los gastos en protección social.

Nuestra comunidad, según todos estos datos, ocupa los últimos puestos en cuanto a centros y servicios de la tercera edad en relación con el resto de comunidades autónomas, pese a que, paradójicamente, es una de las más endeudadas del Estado.
Si los recursos, en vez de haber sido destinados a parques temáticos, a ciudades de las ciencias, a circuitos de motor, etcétera, etcétera, se hubiesen distribuido en otras prioridades, sin lugar a duda en este momento estaríamos al mismo nivel de servicios que están otras comunidades autónomas.

Casualmente, es ahora, en el ocaso de la segunda legislatura, cuando desde el PP se intentan corregir los déficits acumulados en el área de bienestar social durante los siete años del gobierno del Partido Popular.
Se saca el concurso de las 9.
000 plazas; el programa Elaia; el concurso en ciernes de las 10.
000 plazas de centros de día.
Empezando por las residencias de tercera edad, es imposible conocer en estos momentos cuál es realmente el número de plazas de tercera edad que hay en nuestra comunidad.
Ha habido una variedad de cifras increíbles.
Desde las 8.
000 que mencionaba en uno de los debates el señor Costa; 10.
768 la señora García Herrero; 13.
062 el señor Blasco en el mes de junio del 2001; 14.
435 el señor Font de Mora en unas manifestaciones cuando el señor Pla presentó el Plan de tercera edad del Partido Socialista, y las 15.
157 últimas de.
.
.
según la versión del propio conseller de Bienestar Social.
Nosotros nos quedamos con la que parece que es la más seria, que es la de 13.
062 plazas, que apareció en el concurso de las citadas 9.
000 plazas.

Lo que sí que parece claro, porque lo dice el Instituto Valenciano de Estadística, es que en el año 2005 habrá casi 700.
000 personas mayores de 65 años en nuestra comunidad.
Y que, con las previsiones que tenemos actualmente, no llegaríamos a tener 3,5 camas por cada persona mayor de 65 años; cuando en este mismo momento hay muchas comunidades autónomas, entre ellas Aragón, Cantabria, Castilla-La Mancha, Castilla-León, que ya han superado la ratio del 4%.
Para nosotros estar a la altura de esas comunidades autónomas tendríamos que crear, de aquí al año 2005, tendríamos que tener 27.
000 plazas como mínimo, y por lo tanto duplicar las plazas actuales.
Y aun así estaríamos muy lejos de la media europea, que es 5,5 camas por habitante.
Y si estuviésemos realmente a los ratios de la Comunidad Europea tendríamos que tener 38.
000 camas en nuestra comunidad.

La escasez de plazas de residencias es evidente, y por eso a nosotros nos preocupa también el procedimiento de selección de los usuarios de la residencia.
Nosotros pensamos que el bono tiene muchos problemas, plantea varios problemas, pero uno de ellos es el que no garantiza realmente la libertad de elección de centro de todos los pensionistas.
Es un sistema perverso, que está permitiendo que se burle la lista de espera por aquellas personas que tienen más posibilidades económicas.
Por eso creemos que es necesario regular un sistema objetivo de ingresos, y que se establezca una única lista de espera para centros públicos y para centros privados.
El concurso para la construcción por empresas privadas de 73 residencias es una prueba evidente de que, efectivamente, hay un déficit de años anteriores, y que hay que corregir de prisa y corriendo.

Del concurso de las 9.
000 plazas nos han sorprendido varias cosas.
Nos ha sorprendido que se proceda a una disminución del personal de atención directa; que se incremente la aportación económica del usuario de cara al futuro; que se eleve el número de plazas de la residencias, y que la mayor parte de las adjudicaciones hayan recaído en empresas constructoras, y también que éstas estén exigiendo, entre comillas, cesión gratuita de terrenos a los ayuntamientos.

En relación con los centros de día, el objetivo que se pretendía en el Plan gerontológico era atender al 2% de los mayores de 80 años, y al 1% de los mayores de 75; es decir, se pretendía atender a 7.
750 personas.
En este momento se está atendiendo a 739, luego estamos atendiendo sólo al 10% de los que deberíamos atender.
También aquí se ha anunciado un concurso y a nosotros nos interesaría conocer, efectivamente, en qué va a consistir ese concurso y qué previsiones hay de crecimiento para los próximos años.

En cuanto a las viviendas tuteladas, la ratio estimada es de una vivienda por cada cien personas mayores entre 65 y 75 años, lo que en nuestra Comunidad significaría que debería de haber 4.
113.

A primeros de 2000, en abril de 2000, el señor conseller de Obras Públicas y la señora consellera entonces de Sanidad, presentaron un plan, el famoso Plan Elaia consistente en la construcción de mil apartamentos tutelados con una capacidad de 1.
500 plazas y un coste aproximadamente de 5.
500 millones, pero del cual poco hemos conocido, excepción hecha de Castalla en donde se están haciendo 47 apartamentos tutelados.
Pero del resto, y después de dos años de estar en marcha ese plan, apenas tenemos noticia.

El programa de teleayuda o teleasistencia, que pretende alcanzar al 12% las personas mayores que viven solas, es decir, unas 15.
000 personas en nuestra Comunidad, en este momento tiene un 50%, es el programa más avanzado de todos.
Pero aun así nos interesaría saber qué previsiones tiene la conselleria de crecimiento de este programa.

En ayuda a domicilio pensamos que el esfuerzo inversor de los últimos años ha sido mínimo, se ha limitado prácticamente al crecimiento del coste de la vida.
En este momento debería haber 51.
000 personas mayores recibiendo la ayuda a domicilio y tan solo la están recibiendo 5.
000 personas, es decir, igual que antes, el 10%.
Por desgracia, y pese a tener nuestra Comunidad Valenciana una estructura perfectamente organizada a través de los equipos de servicios sociales de base, aun así estamos ocupando un lugar destacado en el déficit de plazas con respecto al resto de comunidades autónomas.

Hay otros dos temas que también tienen relación con la tercera edad, y sería el tema de la gestión de las pensiones no contributivas.
Se ha avanzado en relación con el año 1999, pero sigue teniendo todavía en nuestra Comunidad el 15% de solicitudes de pensión contributiva pendientes de tramitación, con lo cual lideramos también por la cola la tramitación de este tipo de pensiones.
Y nos interesaría también conocer qué política va a realizar el Consell de cara a la adaptación de viviendas de personas mayores que necesitan la adaptación de las mismas como sistema complementario del resto de servicios.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Muchas gracias, señor Torres.

Señor conseller, señor Blasco, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Torres.

Ha hecho usted una intervención inicialmente abordando distintas circunstancias que afectan al fenómeno del envejecimiento, la situación tanto a nivel internacional como a nivel nacional.
Sobre algunas de las afirmaciones que usted ha hecho yo podría coincidir y, de alguna forma, incidir también en un debate que ahora mismo forma parte de una de las preocupaciones mayores que tienen los estamentos institucionales.
Y reconociéndole que en esta descripción genérica habría puntos en los que podríamos coincidir, yo creo que usted luego ha empezado a entrar ya en la descripción de la situación de la Comunidad Valenciana y ahí es donde tengo que manifestarle mi absoluta discrepancia respecto de sus palabras.

Yo creo que usted ha hecho una exposición que raya en el catastrofismo y no quiero decirle cuál sería o cuál debería ser la situación del año 1995, último año de los gobiernos socialistas en esta Comunidad, si en estos momentos usted describe cuál es la situación a la que usted ha hecho referencia.
Sería preciso buscarle un superlativo para calificar la situación en la que se encontraba esta Comunidad acerca de los temas que usted ha tratado en el año 1995.

Las contradicciones de su intervención creo que han sido patentes.
Nos ha hablado de los planes del gobierno, de las actuaciones, del crecimiento de la atención a nuestros mayores y de muchas otras cosas que no repetiré porque son sabidas.
Y, sin embargo, continúa afirmando que este gobierno no tiene una política de atención a las personas mayores.
Se ha querido centrar en la atención a los mayores y ha acabado también hablando de los centros residenciales.
Y considero honestamente que ahí es donde radica uno de los errores básicos de su política, de su apreciación.

Las personas mayores son hoy por hoy un sector muy plural, muy dinámico y con una capacidad física e intelectual en la mayoría de los casos en plenas condiciones.
Por tanto, si quiere que debatamos sobre ellos tengamos en cuenta una premisa: los mayores no son un sector homogéneo con unas necesidades genéricas, son hombres y mujeres que en su independencia son tan autónomos como cualquiera de nosotros.
Es cierto que hay un sector en su interior, que denominamos dependientes, al que usted también ha hecho referencia, que son los que requieren de una atención personalizada.
Y, en este punto, somos muchos los que estamos de acuerdo, incluso en su propio partido, aunque en otras latitudes, como ha demostrado recientemente un dirigente socialista como Pasqual Maragall al presentar un Plan de atención gerontológica que coincide con las propuestas que en la Conselleria de Bienestar Social llevamos desarrollando desde hace ya bastante tiempo: su proyecto estrella se basa ­y le cito literalmente las afirmaciones de este dirigente socialista­ en crear 10.
000 plazas de residencia para ancianos de oferta pública en colaboración con la iniciativa social privada.
Frase literal.

Otra dirigente de su partido, Matilde Fernández, que fue precisamente ministra de Asuntos Sociales, en unas jornadas celebradas precisamente aquí en Valencia, postuló una fórmula de gestión claramente coincidente con la que está llevando el gobierno valenciano.
Y me remito igualmente, por no citarle más casos, a la fórmula de creación de plazas residenciales de la junta de comunidades de Castilla La Mancha, a la que usted también se ha referido, que sigue un sistema de predominio de plazas concertadas que evoluciona hacia un modelo prácticamente coincidente con el valenciano.

No sé, señor Torres, si tiene usted una fórmula distinta, y mi consejo es que si la tiene es conveniente que la podamos discutir y por lo menos ver si coincide con aquellos sectores de su partido que está respondiendo y dando solución, o pretendiendo dar solución, a propuestas que siguen más o menos las mismas actitudes que estamos desarrollando en esta Comunidad.
No se puede estar a favor y en contra al mismo tiempo del mismo proyecto.
Pero sobre todo no se puede jugar con nuestros mayores.
Este es un debate que de una vez por todas deberíamos dejar de lado en la disputa partidista.

A mi juicio, hablar de la política general de un sector consiste, primero, en hacer una buena radiografía del mismo analizando de dónde partimos, situar las cosas en el presente y, por último, esbozar una línea política de consenso de cara al futuro.
Entiendo su preocupación y la de su grupo parlamentario por algunas cuestiones, como por ejemplo la gestión de las 9.
000 plazas residenciales cuando con ello se ha alcanzado un hito para nuestra Comunidad.
Pero no entiendo cómo continúan anclados en un debate entre lo público y lo privado, cuando de lo que se trata, en realidad, es de disponer de una garantía social para estos puestos.
Y esto, como muy bien usted conoce, es lo que tiene asegurado este gobierno.

Nuestra Comunidad no es ajena al crecimiento exponencial que sin duda alguna la población de la tercera edad experimentará en las próximas décadas y que usted la ha reflejado correctamente.
Las personas mayores de 60 años crecerán, tal como usted ha señalado, de los 600 millones actuales a casi 2.
000, es decir, un 21% de la población mundial.
Sin embargo, yo no creo que estemos ya ante un problema sino más bien ante un auténtico logro.
El abrumador crecimiento de la población mayor de 65 años se nos presenta claramente como un reto.
Esta misma realidad ha sido debatida, como usted también ha señalado acertadamente, en la II Asamblea mundial del envejecimiento, que se ha organizado por la ONU hace unas semanas en Madrid, y que además ha venido precedida del Foro Valencia de envejecimiento en donde muchas de las conclusiones que aquí se adoptaron por los expertos que estaban en este foro han servido también de deliberación en la Asamblea mundial de Madrid y, además, nos ha permitido ver la coincidencia en algunas cuestiones esenciales de la política que estamos llevando en esta Comunidad respecto de las conclusiones de esta Asamblea mundial del envejecimiento e incluso de las posiciones que ha mantenido la Asociación gerontológica internacional.

Hemos podido observar que nos encontramos ante un fenómeno de dimensión internacional que requiere directrices globales.
Y, sin embargo, yo creo que continuamos todavía haciendo discusiones que se alejan de la esencia de este problema.

Quiero decirle que la opción de este gobierno es una opción clara y por eso hemos abierto tantas vías de solución a esta cuestión al mismo tiempo.
La principal es que el mayor se desenvuelva, mientras sus condiciones le permitan, en su propio ambiente.
De esta forma, desde el cuidado en el propio entorno familiar hasta la atención residencial, lo que prima es la elección del mayor.
Hemos huido de plantear modelos de asistencia única.
Es fundamental ofrecer variedad de recursos y asumirlos con justicia.
Y por primera vez en la Comunidad Valenciana hemos recorrido un camino claro de protección coherente hacia la tercera edad.

A estas alturas es necesario reconocer que se han afrontado con seriedad y valentía algunas cuestiones que no habían sido fáciles de resolver en los años anteriores.
Me refiero, por ejemplo, a la carencia de plazas residenciales con que históricamente contábamos en la Comunidad Valencia-na.
Yo le voy a facilitar unos datos que, claro, dependen del momento en el que uno esté haciendo determinadas declaraciones.
Pero los datos que yo le voy a dar son datos absolutamente contrastados y que están rigurosamente comprobados.
Y le voy algunos datos que en algunas ocasiones también le he señalado, porque yo creo que es conveniente que sean conocidos de forma clara.

En el año 1995 las plazas públicas residenciales en esta Comunidad eran 7.
288 y muchas de ellas transferidas desde el Inserso.
Hoy contamos con 15.
243 en 244 centros.
Y para el año 2005, que es el horizonte que usted señalaba, habremos alcanzado las 24.
000 gracias, precisamente, a un fórmula nueva de gestión.
Son datos reales que usted conoce bien.
Vamos a ampliar en 9.
021 plazas la capacidad asistencial de nuestras residencias y en otras 1.
000 plazas los centros de día.
Esta es una realidad aplastante que va a suponer ponernos a la cabeza del resto de comunidades autónomas en este sector.
Los esfuerzos se han redoblado porque partíamos de un déficit importante, un déficit que además era consecuencia de la desatención que anteriores gobiernos que habían estado durante doce años, hasta el año 1995, no habían cuidado precisamente esta área tan importante de nuestra sociedad.

En cuanto a programas de tercera edad, porque usted preguntaba también por las políticas generales que estamos impulsando para la tercera edad, la variedad es tal que sólo voy a referirme a aquellos que por su novedad han sido los más aceptados.
Hemos puesto en marcha dos programas que combinan ocio y salud de un modo altamente atractivo para nuestros mayores; me refiero al termalismo y al programa de salud y vacaciones.
Las cifras de beneficiarios en el programa de termalismo son muy importantes.
De las 1.
250 personas que optaron por este programa en 1996 se ha pasado a 5.
700 en el 2001.
Considero que son cifras que nos permiten hablar de consolidación de un programa.
Más reciente en el tiempo, pero con resultados también muy positivos, es el programa de salud y vacaciones: de el han disfrutado, eligiendo destino en algún punto de nuestra costa, cerca de 10.
000 personas.

En lo que respecta a la renovación de instalaciones también hay que señalar dos grades actuaciones, como son la adaptación de los tradicionales hogares de jubilados en modernos centros especializados de atención a los mayores, este es un reto de modernización y adaptación a los nuevos tiempos y a las nuevas exigencias que los mayores presentan desde la faceta de la socialización; ahora mismo contamos con 24 instalaciones modernas, que tienen todas las dotaciones equipacionales pertinentes.
Otra de las líneas de actuación, en lo que respecta a recursos, es la construcción de centros de día en paralelo con el régimen residencial.
Apenas inexistentes en 1994, porque solamente habían 52 plazas en toda la Comunidad, hoy superamos las 900 con 42 centros en funcionamiento.
Son datos contrastables y que en su realidad muestran el avance de esta Comunidad en los últimos tiempos.

Me gustaría también mencionar el refuerzo que se ha otorgado al cuidado de los mayores en el entorno familiar como una verdadera alternativa a la atención residencial, mediante tres programas que lideran nuestra política de tercera edad.
Las ayudas a las amas de casa para el cuidado de ancianos a su cargo, inexistentes hasta 1996, han supuesto un paso decisivo en la extensión de las ayudas en el cuidado de personas dependientes.
Empezamos en 1996 con 3.
343 beneficiarios y en el 2001 se ha alcanzado la cifra de 6.
086 personas beneficiarias con un presupuesto superior a 10.
200.
000 euros.
La ayuda domiciliaria se ha convertido en un eje fundamental que permite que 10.
000 personas no salgan de su entorno y disfruten de una atención personalizada.
Y cierra el ciclo la teleasistencia, mediante la cual 5.
000 mayores, como usted ha reflejado, viven en sus propios hogares con independencia y al mismo tiempo con la tranquilidad de sentirse seguros en momentos de crisis.

Todos estos programas se han visto incrementados exponencialmente desde 1996, consolidando una auténtica red socioasistencial con un incremento constante superior al 50% de lo que el gobierno socialista destinaba a estas mismas áreas.
Es más, los datos globales del presupuesto destinado a los programas gerontológicos se ha incrementado en un 80% desde el año 1998.
En aquel año se invirtieron cerca de 5.
400.
000 euros, mientras que para este año 2002 se van a destinar más de 9.
800.
000 euros.

Por tanto, señor Torres, reconozca lo que ya en algunos otros ámbitos de nuestra geografía se ha visto como algo que es sumamente importante el aplicarlo y el desarrollarlo como política de gobierno.
Y a partir de ahí yo creo que podemos coincidir en trabajar para mejorar la calidad asistencial, pero sin dejar de reconocer el esfuerzo importante que está haciendo este gobierno por superar los déficits que existían y colocarnos en unos parámetros que puedan ser competitivos o equiparables con las regiones y con los países más desarrollados de nuestros entorno.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Torres.

 

**El senyor Torres Salvador:**

Gracias, señor presidente.

Señor conseller.

Yo no he querido ser catastrofista; catastróficas son las cifras y las estadísticas que dan los organismos oficiales sobre la situación de la Comunidad Autónoma Valenciana en relación con los centros y con los servicios de la tercera edad.
Por eso yo he dicho antes que lo decíamos nosotros, pero no solamente los decíamos nosotros sino que también lo decían, como he dicho antes, el informe del Defensor del Pueblo, el Inserso en su informe del año 2000, la Asociación española de geriatría y gerontología, Bancaixa en su último informe.
Y entonces ahí aparecen una serie de cifras que son incuestionables.

Nuestra Comunidad no ha hecho el avance que debería de hacer en la creación de plazas residenciales, y en cambio otras comunidades autónomas que estaban prácticamente al mismo nivel que nosotros en el año 1995, sin embargo, sí que han hecho un esfuerzo inversor, bien de forma pública, bien de forma privada, porque yo no he estado cuestionando eso, han estado haciendo un esfuerzo y en este momento están superando el 4%, cuando nosotros estamos a poco más del 2% en plazas de residencias de la tercera edad.

Y en parte también hay una responsabilidad del gobierno central, y por eso he hecho en primer lugar referencia a los datos globales, porque estamos y se está diciendo, en un período de crecimiento económico, en un período de bonanza económica, hemos estado en los últimos años, y, entonces, es de lógica que en un período de crecimiento económico se hayan estado invirtiendo más recursos de los que se ha hecho en los temas del bienestar social.
Entonces, en nuestro país no se ha hecho así.
Y eso lo demuestran las estadísticas de la oficina de Euroestat, que es la única capacitada y la única que tiene la responsabilidad de ofrecer este tipo de datos.
Por lo tanto, no nos los inventamos nosotros.

En nuestra comunidad autónoma, y en relación con los mayores, ya hubo en el año 1991 un plan dirigido a la tercera edad, que era el Plan asistencial de la tercera edad, del cual existe una publicación.
Y en reiteradas ocasiones hemos polemizado sobre las cifras de plazas de residencias de tercera edad existentes en el año 1995 y las existentes en el año 2000.

Yo antes he dicho que desde el Partido Popular el baile de cifras ha sido constante.
El señor Costa Climent, repito, decía que en la Comunidad Valenciana en el año 1995 había 4.
000 plazas, en el debate sobre las pensiones no contributivas del año 1999.
La señora Carmen Mas decía que había 2.
956, posteriormente 4.
294.
La señora García Herrero 4.
066.
Y el señor Blasco, en la última, 7.
222.
El informe del propio Instituto Valenciano de Servicios Sociales dice que había 11.
724 plazas.
Y según el propio documento de la conselleria cuando realizó el concurso para la creación de 9.
000 plazas en la Comunidad Valenciana, en donde se especificaba el número de plazas por cada uno de los diez lotes en que se subdividía el concurso, aparecen un total de 13.
062 plazas.

Entonces, desde el mes de junio del año 2001 hasta aquí no creo que haya subido, porque también usted dijo en junio y posteriormente en septiembre que habían 13.
062 plazas y un mes después el señor Font de Mora, como he dicho antes, dijo que había 14.
345, es decir, incrementó mil y pico plazas.
Aquí hay un baile total y absoluto de cifras.
Y lo primero que se tendría que hacer es coger uno por uno todos los centros, como está en el informe del Instituto Valenciano de Servicios Sociales, con nombres, apellidos y por provincias y decir realmente cuántas plazas hay, porque será la única forma mediante la cual podamos establecer una previsión de crecimiento para los próximos años.

Nosotros no estamos en contra del concurso de las 9.
000 plazas para las entidades privadas; estamos en contra de que sea prácticamente el único sistema por el que se va regir en un futuro esta Comunidad.
Nosotros creemos que las plazas públicas también tienen que seguir creándose, el ritmo de creación de plazas públicas gestionadas por la propia Generalitat ha sido mínimo, solamente ha habido seis residencias iniciadas por el Partido Popular desde que está gobernando en el año 1995.

Y por lo tanto, y para no volver a entrar en polémicas, yo creo que estos temas, efectivamente, son temas que preocupan a los ciudadanos valencianos.
Hay muchas personas, según la evaluación que nosotros hemos hecho, una de cada cuatro personas, que necesitarían en nuestra Comunidad estar recibiendo algún tipo de servicio, bien de los centros o bien de los propios servicios de la conselleria, estar recibiéndolos nada más, y faltan tres personas más por recibirlo.
Sólo uno de cada cuatro lo recibe y tiene, por lo tanto, a su disposición ese tipo de recursos, pero el resto no.

Y eso lo decimos amparándonos en los propios objetivos del plan gerontológico, que en este momento ya están desfasados.
Si tuviésemos que establecer nuevos objetivos, esa cifra crecería más y, por lo tanto, en este momento habría un colectivo de cerca de 75.
000 personas en nuestra comunidad que tendrían que tener acceso a algún tipo de recursos, y en este momento no lo tienen y no sabemos si lo tendrán en el futuro.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señor Torres.

Vuelve usted otra vez a insistir en el baile de las cifras y de los números, pero no existe tal baile de las cifras y de los números.
O sea, yo los datos que le estoy dando son datos numéricos que están contrastados, que puedo aportar certificaciones sobre los mismos y que además depende de la época en la que se digan.
Si están actualizados y hoy se los digo actualizados a fecha de hoy, quiere decir que a lo mejor cualquier otra persona en otra época distinta, hace cuatro o cinco meses, podría haber utilizado otros datos que se correspondían con la situación de un fenómeno que va cambiando diariamente.

Pero le vuelvo a decir lo mismo que antes, pero no ya con afán de polemizar sino porque yo creo que los datos son absolutamente definitivos.
En el año 1995 había 7.
288 plazas residenciales, y muchas de ellas además transferidas del Inserso.
En estos momentos hay 15.
243 en 244 centros, y con el plan que la Generalitat ha impulsado vamos a crear, hasta el 2005, 9.
021 plazas.

Siguiendo la evolución que ustedes habían señalado hasta el año 1995, para tener estas 24.
000 plazas que vamos a tener a finales del año 2005 hubiéramos tenido que esperarnos hasta el año 2025 con el ritmo de creación de plazas que ustedes tenían.
Ha sido gracias a este concurso, sobre el que ustedes no daban ninguna fiabilidad, el que va a permitir que esta comunidad pase a tener en el año 2005 las 9.
021 plazas que van a añadirse a las que ya están funcionando, y haremos un total de 24.
000.

Y esto, le digo, es una progresión exponencial que se corresponde con un esfuerzo inversor por parte de este Gobierno, que, lejos de la autocomplacencia y lejos de considerar, y menos la persona que le habla, que en temas de políticas sociales y de servicios sociales estamos en el mejor de los mundos, porque no lo estamos y arrastramos déficits muy crónicos, lo que es evidente es que en los últimos cinco años se han duplicado los presupuestos y los recursos financieros para las políticas sociales en relación a las etapas anteriores.
Y esto es así de evidente porque es únicamente seguir la regla de sumar los presupuestos de esta comunidad.

Y si quiere, le puedo volver a insistir en algunas cifras, que me parece que, fuera de lo que a ustedes les preocupa fundamentalmente sobre las plazas residenciales en este concurso, que estén ustedes tranquilos porque por muchas informaciones que puedan aparecer controvertidas, en la inmensa mayoría de los casos no contrastadas, esto está funcionando bien y se va a desarrollar con los mejores niveles y estándares de calidad y con la creación de plazas en un número superior al que cualquiera hubiera podido sospechar hace escasamente unos años, le quiero decir que en termalismo social hemos pasado de 1.
250 plazas hasta las 5.
700 del año pasado, que en vacaciones sociales más de 11.
000 mayores pudieron disfrutar de un merecido descanso este año, proyectos que nunca pasaron de tales en la época socialista son una realidad: Ustedes hablan de la tele asistencia; no había nada.
Los teléfonos de asistencia al mayor, el turismo del interior, fenómenos como el de la tele asistencia, que son casos, o lo de la atención domiciliaria, que estamos todavía lejos, estamos todavía lejos, de los porcentajes o de los niveles que hoy son exigibles, pero que estamos haciendo un esfuerzo que va a permitir salir de una situación absolutamente precaria en relación a la que teníamos en épocas anteriores.

Yo creo que esto es lo fundamental.
Y lo que ocurre.
.
.
Incluso voy a acabar, porque usted ha hecho referencia al dato de la atención domiciliaria, donde continuamente incurren en un error, que es sencillamente el no sumar los dos componentes que hay que sumar: Los datos del informe 2000 del Inserso, en el que ustedes se basan muchas veces, habla de 4.
805 personas atendidas en este régimen.
Los datos reales son 7.
671 personas, según el plan concertado que hoy está vigente con el Ministerio de Trabajo y Asuntos Sociales.
Pero además, usted sabe que en la Comunidad Valenciana disponemos de un régimen de ayudas para amas de casa que cuidan a personas mayores que es único en el Estado español y que significa anualmente un total de más de 6.
000 beneficiarias, y que se traduce en otras tantas personas cuidadas en régimen de atención diurna.
Y si sumamos una fórmula y la otra, que luego cuando se hacen las estadísticas, no desde el propio informe de Bancaixa sino de la Caixa, olvidan este otro segmento del que yo estoy hablando, de las ayudas a las amas de casa, nos da un total de 13.
757 personas mayores atendidas en régimen no residencial, lo que significa una ratio del 2,18%, superior, por tanto, en tres décimas a la media nacional, que es del 1,8% al día de la fecha.

Es decir, que no es tanto un problema de bailar o de discutir cifras sino de colocarnos en el terreno de los datos concretos, que permiten ver una evolución que yo creo que no solamente es significativa sino que es la que nos va a permitir salir de un déficit que se arrastraba, que no solamente era preocupante sino injusto para conseguir una sociedad igualitaria y justa como la que pretendemos.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Senyories, es suspén el Ple, que es reprendrà demà a les deu del matí.

 

*(Se suspén la sessió a les 18 hores i 50 minuts)*