Educaci%C3%B3%201695.11%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 23 de novembre de 2016.
Comença la reunió a les 16 hores i 44 minuts.
Presideix la diputada senyora Marian Campello Moreno.
Reunió número 14.

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
al secretari de la mesa per vore si tenim quòrum.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Abans de començar, vullc expressar les meues condolences als companys que hui han patit una pèrdua i.
.
.
, vos acompanye en el sentiment, i gràcies per estar aquí, perquè imagine que serà un dia complicat.

Passem al punt número 1: lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
¿Estem tots d'acord?

Proposició no de llei sobre la declaració de bé d'interés cultural immaterial de la Setmana Santa d'Alacant, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 19.
443, BOC número 74)

La senyora presidenta:

I passaríem, ja, al punt número 2: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la declaració de bé d'interés cultural immaterial de la Setmana Santa d'Alacant, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

El grup parlamentari.
.
.
, té huit minuts per presentar la seua proposta.

La senyora Díaz González:

Gracias, señora presidenta.

Traemos a esta comisión la petición de la Junta Mayor de Hermandades y Cofradías de la Semana Santa de Alicante.

Ya, en el cuerpo de la proposición no de ley, han podido ustedes comprobar la antigüedad de dicha tradición y la importante evolución que ha tenido la Semana Santa alicantina a través de sus más de quinientos años de historia.

Quiero aprovechar esta intervención para agradecer a la junta mayor de hermandades y cofradías, y a todos los hermanos y cofrades en la persona de su presidente, Alberto Payá, el agradecimiento de mi grupo parlamentario por el gran trabajo que desarrollan por el mantenimiento de las tradiciones, el desarrollo de la cultura y la promoción de la imagen de la ciudad de Alicante.

Son muchas personas, no solo alicantinos, sino de otras muchas localidades, que durante todo el año participan en la organización y el desarrollo de multitud de actividades que organizan las distintas hermandades y cofradías, y que se ponen en valor fundamentalmente durante la Semana Santa en la ciudad de Alicante.
Agrupaciones de ciudadanos que se asocian en torno a un sentimiento común, manifestado a través de una organización que reúne a personas de muy diversos ámbitos sociales y culturales, y que a través de este gran movimiento asociativo hacen que la ciudad de Alicante pueda realizar un programa de actos de naturaleza cultural y religiosa que atrae cada año a un mayor número de personas para convivir, disfrutar y participar de dichos actos.

Poner en valor este trabajo y el ámbito cultural en el que se mueven las distintas imágenes que procesionan por su reconocido y gran valor artístico es lo que hoy nos hace traer esta petición a esta comisión de cultura, educación y deportes.

La Semana Santa alicantina, además de todo el aspecto cultural que desarrolla para la ciudad y el gran esfuerzo que realiza para fomentar esa forma distinta de sacar la cultura a la calle y acercarla a todos aquellos ciudadanos que quieran disfrutar de ella, también realiza una gran labor de promoción de la ciudad de Alicante, de su cultura, de sus tradiciones, y atrae así cada vez a más turistas que contribuyen al desarrollo del tejido productivo, prioritario en mi ciudad, la ciudad de Alicante.

Según datos de la propia junta mayor de hermandades y cofradías, la capacidad hotelera de la ciudad de Alicante y su área metropolitana durante la Semana Santa de 2015 superó el 85% de su capacidad.
Y en el 2016, aumentó en dos puntos más, teniendo expectativas crecientes para los próximos años.

Cabe resaltar que el propio ayuntamiento de la ciudad, el pasado 24 de marzo de 2015 ya aprobó la solicitud a la conselleria de cultura, educación y deporte de la Generalitat valenciana de la declaración de BIC de interés cultural inmaterial a la Semana Santa de Alicante ante la relevancia de esta manifestación cultural y su importancia a nivel turístico, de acuerdo con lo establecido en la Ley 5/2007, de patrimonio cultural valenciano.

Consideramos la aprobación de esta proposición de máximo interés para el desarrollo futuro de la Semana Santa alicantina.
Y está en nuestro ánimo de apoyo a los más de 8.
600 cofrades que esta comisión y los grupos aquí representados trasladen a la conselleria que realicen los trámites que considere oportunos para que dicha declaración sea efectiva en el menor plazo posible, para poder poner en valor el trabajo desinteresado de alicantinos y alicantinas anónimas que hacen que cada año nuestras tradiciones y cultura tengan más arraigo en nuestra sociedad.

Miren, les puedo poner muchísimos ejemplos.
La Semana Santa de Sevilla y la de Málaga, entre otras, son fiestas de interés turístico internacional.
Las de Tobarra, Cabra, Jerez de la Frontera, Riogordo, Ocaña, Jumilla, Sagunto, Ciudad Real, Teruel, Mula, Astorga, Mérida, Cieza, Badajoz, Burgos, Jerez de los Caballeros, Logroño, Ponferrada, Barbastro, Calagurritana y la Semana Santa marinera de aquí de Valencia son fiestas de interés turístico nacional.
Y, miren, la de Zamora, la de Medina del Campo o la Bercianos de Aliste en San Vicente de la Cabeza ya son bienes de interés cultural en sus respectivas comunidades.
Sirvan estas como ejemplo.

Y aquí tienen el listado de bienes de interés cultural inmaterial de la conselleria.
Podemos encontrar varios y, entre estos, no se encuentra ninguna Semana Santa.
Creemos que la Semana Santa alicantina se merece esa declaración, se merece esa catalogación.
Y, bueno, propongo, porque ya hemos estado comentando con varios grupos, una transaccional para ver si así cabe la posibilidad de que se inicien los trámites para dicha declaración.
Y es añadir.
.
.
, quedaría así: Â«Les Corts instan al Consell a declarar, si procede, bien de interés cultural inmaterial la Semana Santa de Alicante, iniciando de manera inmediata los trámites para que dicha declaración sea efectiva en el menor plazo de tiempo posible.
Â» El segundo punto quedaría igual.

Por mi parte, nada más, y muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Per un temps màxim de quatre minuts, té la paraula la diputada Llum Quiñonero.

La senyora Quiñonero Hernández:

Hola, buenas tardes.

Yo creo que no podemos banalizar los BIC.
Ni las fiestas, ni las manifestaciones religiosas populares en la propia Semana Santa, ni la alicantina ni ninguna otra.

No podemos tampoco poner en la línea de salida una carrera a ver quién llega antes, en donde tengan más peso político o representación parlamentaria consigue el reconocimiento para sus celebraciones.

Las fiestas populares, sean laicas o religiosas, desde el respeto a la libertad de conciencia, deben ser consideradas por las instituciones culturales como un todo y, desde esa perspectiva, considerar su apoyo y tratamiento.

El conjunto de las fiestas de la Semana Santa y, desde esa perspectiva, también considerarlo, cuáles son las razones, lo autóctono, la tradición, en qué ve de forma diferente a sus vecinos, a sus vecinas.
Es nuestra responsabilidad no banalizar la cultura ni provocar agravios comparativos entre una y otra ciudad, entre uno y otro pueblo.

La Semana Santa es una manifestación religiosa con participación popular.
Y en Alicante, lo es especialmente en los últimos años más que antes, que décadas anteriores.
Una participación que ha ido modificándose a lo largo del tiempo, porque hubo décadas en las que la única forma de expresar el dolor y las necesidades de la gente, también en cierto modo culturales, era a través de la religión.

Miro la Semana Santa alicantina y me planteo qué tiene de particular, qué tiene de autóctono, de específico.
Porque sí, es una fiesta, una celebración religiosa que tiene mucha participación ciudadana y mucha participación también de gente que asiste para contemplarla, ¿no?
Pero, ¿qué tiene respecto, por ejemplo, a Crevillent?
La Semana Santa en la que se lucen las imágenes de Benlliure y las masas corales que acompañan los pasos le dan una particular impronta, con voces y música, y numerosos orfeones crecen y participan con sus polifonías renacentistas.

La Semana Santa de Crevillente tiene las procesiones con Benlliure, pero con otros artistas de talla como Antonio Riudavets, García Talens, Carmelo Vicent, Antonio Parera, y ha conformado una Semana Santa de excelente calidad escultórica.

¿Qué pasa con la Semana Santa alicantina?
Es cierto que, con el apoyo institucional en los últimos años, ha tenido un aumento de participación, pero, ¿qué es lo que está ocurriendo en la ciudad?
Claro que hay una tradición religiosa.
Formamos parte de una cultura que eliminó la discrepancia, no ya en décadas recientes, sino durante siglos, de manera que nuestra propia cultura creció sin más opción en torno a las manifestaciones católicas.

En la propuesta, en la PNL se habla incluso de.
.
.
, una razón sin corroborar de San Vicente Ferrer, que parece que pudo estar por allí en el inicio de la tradición, una tradición que dejaba, al paso del santo, cofradías de flagelantes.
Y, bueno, en realidad, prefiero no conmemorar tal asunto.
Tenemos la suerte de que en ocasiones la racionalidad nos ayuda a ser más felices, y no a tanta mortificación.

No banalicemos nuestra cultura.
No banalicemos la genuina creencia religiosa de quienes participan desde la convicción religiosa.
Alacant recuperó la tradición durante los últimos.
.
.
, después de los años cuarenta.
No hay especiales imágenes de relevancia.
Las nuevas son en la mayoría de artistas andaluces.
Antonio Castillo Lastrucci es uno, se lleva la palma con más de quince pasos.

Pero ha sido en las últimas décadas donde en lugar de beber en lo autóctono, se ha apostado por una Semana Santa que copia la Semana Santa andaluza, especialmente la sevillana.
Y una copia no puede aspirar a ser BIC.
Se cantan saetas y se contrata a cantaores para que canten ante un micrófono; los pasos se llaman trono; a la virgen y a las imágenes se las baila; a quienes cargan con las imágenes se les llama costaleros y visten con guantes como en Sevilla; a las manolas, que antes se les llamaba en la ciudad -mi madre misma y tantas alicantinas salieron vestidas con sus trajes de manolas-, ahora se les llama dama de mantilla; las bandas de cornetas y tambores lucen vestuario al estilo sevillano.
No lo digo yo, lo dicen también los comentaristas que retransmiten las procesiones por los canales de televisión.

En el barrio de Santa Cruz tuvieron una iniciativa de cantar albaes, y no se repitió la iniciativa porque hubo quien dijo que aquello eran jotas.
Si vas a Crevillente, si vas a Orihuela, la tradición autóctona pesa, lo local se convierte en relevante.

Y, ¿qué decir de la música, tan fundamental en estas fiestas?
Pues también se apuesta por lo foráneo: Rubén Jordán Flores, que es un compositor alicantino que compone para Andalucía y no para las cofradías alicantinas.
La mayoría de las marchas de procesión.
.
.
, que tocan en las marchas procesionales son de Granada, de Málaga, de Sevilla, maravillosas marchas, pero son andaluzas, no beben en nuestra tradición.

La relevancia se construye bebiendo de nuestras raíces, desde la libertad de conciencia, desde la música, la escultura,.
.
.

La senyora presidenta:

Vaja acabant, senyora Quiñonero.

La senyora Quiñonero Hernández:

.
.
.
la liturgia -gracias, presidenta-, la música, el vestuario.
La Semana Santa es un éxito de público y de participación.
Bienvenida sea, pero de ahí a que sea BIC, pues hay un gran trecho.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Els recorde que hui tenim una comissió molt carregada, amb moltes propostes.
Aleshores, si mos podem ajustar als temps, serà millor per a tots i totes.

Passem ara al Grup Parlamentari Ciudadanos.
.
.
(Algú diu: Â«Un momento, es que quería saber si firma a efectos de trámite la transaccional o.
.
.
Â»)

La senyora Quiñonero Hernández:

Sí, a efectes de tramitació.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Passem ara al Grup Parlamentari Ciudadanos.
¿Alberto?
¿Sí?

El senyor García Salvador:

Bona vesprada.
.
.

La senyora presidenta:

Té un temps màxim per quatre minuts.

El senyor García Salvador:

Bona vesprada, presidenta.

Efectivament, la llei de patrimoni cultural valencià de l'any 1998 fa menció al patrimoni cultural nostre com una de les principals senyes d'identitat del poble valencià.
També, en el seu article 2 parla dels béns d'interés cultural.
I quan parla de béns d'interés cultural, fa referència a aquells béns que tinguen unes singulars característiques i rellevància.

I li he de dir a la senyora Díaz, amb tot l'afecte, que en l'exposició de motius he trobat a faltar.
.
.
, he trobat a faltar treball, he trobat a faltar coses que de veritat demostren que esta Setmana Santa és diferent a altres, que jo no ho dubte.
Però jo penso que s'hauria d'haver acreditat millor.
Jo penso que el que s'ha fet ha sigut una espècie un poc de còpia i pega d'una web que vaig trobar jo de.
.
.
, no sé on d'Alacant i se va posar ahí.
Jo crec que s'hauria de treballar millor.
Però precisament pel que estàvem parlant, perquè no podem banalitzar la cultura.
La cultura és molt important perquè se puga banalitzar.

Jo haguera trobat a faltar unes imatges dels passos.
Quan se parla de les obres de Francisco Salzillo, m'haguera agradat saber quines són, de quina època, un poc les característiques de les obres.
Parlar de la imatgeria principal, com sabem, per exemple, quina és la imatgeria principal que n'hi ha en Crevillent, que efectivament n'hi ha un museu, com dia abans la companya, on estan les obres del museu monogràfic, també al costat de les obres de Benlliure.

L'Estatut d'autonomia atorga a La Generalitat la competència exclusiva sobre el patrimoni històric, artístic i arqueològic.
Jo imagino que vostés, en busca d'eixe informe favorable, hauran acudit a les institucions consultives, perquè és preceptiu, crec que l'article 7 ho reflectix en la llei de patrimoni.
Cal recaptar l'informe favorable del Consell Valencià de Cultura, de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles o les universitats.
Jo espero que això si no s'ha fet es puga fer.

Imagino que hi ha, sobretot, i és tremendament legítim, perquè segurament després la proposta que vaig a plantejar també pot anar pel mateix sentit, hi ha un interés turístic, que dic que és legítim.
Però al nostre punt de vista se ressalten poc els aspectes que podien fer de veritat d'esta expressió cultural, d'esta tradició una cosa singular i diferent, és la meua opinió.

I, torne a repetir, ojo de banalitzar la cultura.
Quan portem ací alguna cosa per a la seua declaració de bé d'interés cultural jo sí que els demanaria, i això val per a mi i per a tots, portar les coses ben acreditades.
Per exemple, en el text que vostés plantegen, en l'exposició de motius se parla de Â«podríamos atarlos a principios del siglo XV o no sería de extrañar que San Vicente Ferrer impulsara y promoviera estas primeras cofradíasÂ».
Jo penso que cal treballar més les coses.

Mire, John Elliott, que és un historiador i un dels grans especialistes mundials en l'Espanya del segle XVII, ho deixa clar i diu que la història no és ni ficció, ni invenció, cal que tinga dades contrastables, dades verificables.
I això és el que jo senzillament trobe a faltar.

Nosaltres votarem a favor de la iniciativa, votem a favor de la iniciativa.
Però li dic que les sol·licituds de BIC, i això és una advertència per a tots, han d'estar ben argumentades, documentades i destacant allò que fa eixe BIC únic, diferent i especial.

Votarem a favor perquè es faça realitat els desitjos de la ciutat d'Alacant, a través de l'acord de la junta de govern local, per a impulsar el turisme, en definitiva, l'economia de la ciutat.
Volem recolzar la tradició de Setmana Santa, independentment de les creences.
Estem parlant de tallers d'imatges, una cosa que és molt important al nostre país, sobretot en el Barroc, o les obres del mateix Francisco Salcedo del segle XVIII, que va treballar exclusivament la temàtica religiosa.

Volem recolzar la història i la tradició.
Volguérem que s'haguera parlat més dels passos, de que tenen una gran bellesa plàstica.
Eixos passos que poden ser d'una sola imatge o autèntiques escenificacions de la processó, que no és un invent espanyol, ja que en els albors del cristianisme, en època de l'emperador Constantí, en el segle IV després de Crist, se processionava en Roma i amb algunes imatges recorria la ciutat i s'aturaven a les esglésies i es nomenaven estacions.

Turisme, millorar l'economia, defensa de les tradicions, la història, la cultura són arguments més que suficients perquè això es puga admetre a tràmit i que la gent d'Alacant veja fet realitat el seu desig.
Però, insistim, quan vinguem a parlar de cultura és molt important no banalitzar la cultura, portar coses singulars, perquè si no correm el perill de provocar una veritable allau de peticions, una veritable allau de peticions per tal que qualsevol poble, veí, entitat, sol·licite la protecció legal d'aquells béns que es puguen entendre com a singulars i extraordinaris sense aportar argumentació de pes i damunt ignorant que tota declaració de BIC comporta una sèrie d'obligacions i actuacions costoses.
Ens haurem d'acostumar tots a que el patrimoni cultural no ha de ser una excusa per a guanyar vots.
Sí que hauria de ser una excusa la seua protecció i la seua conservació.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Passem ara al Grup Parlamentari Compromís.
El senyor Josep Nadal té un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Estem davant una PNL que realment toca temes que en teoria hauríem d'estar parlant com d'una altra PNL normal i corrent, parlant de patrimoni, parlant de cultura.
Però és evident que estem tocant temes delicats ja que parlem de la religiositat, de sentiments i també parlem, fins i tot podem parlar d'història i hem d'anar molt amb compte, perquè si no anem amb compte acabarem altra volta discutint sobre la guerra civil i, de fet, el preàmbul va un poc per ahí.
Aleshores, cal anar amb compte.

I jo pense que és important que en este cas traguérem el debat polític d'ací dins del que és la Setmana Santa.
Hem de tindre en compte que hi ha molta Setmana Santa a tot l'estat espanyol, són milers de pobles a tota Espanya i hi ha milers de setmanes santes.
Com bé ha dit la diputada del Partit Popular no hi ha ninguna al País Valencià que estiga hui en dia declarada BIC, la qual cosa també serà per alguna cosa, pot arribar a ser significatiu.

Llavors, pensem que allò més interessant és que siguen els experts, que siguen els tècnics de cultura i de patrimoni els qui decidisquen si la Setmana Santa ha de ser BIC o no ha de ser BIC.
I és per això que presentem la transaccional de canviar les dos paraules, que diu Â«si procedeÂ», perquè vegem que han de ser els tècnics els qui inicien tot el procés.
I, com deia el company de Ciudadanos, que siga el Consell Valencià de Cultura i les altres instàncies que seguisquen el protocol de declaració de BIC els qui diguen si realment la Setmana Santa d'Alacant mereix ser BIC o no i en quins paràmetres mereix ser-ho.

I per això anem a votar-li a favor.
Nosaltres havíem pensat una transaccional en la qual demanem un informe al Consell Valencià de Cultura per a vore si es podia declarar BIC o no.
Però, tal i com hem estat parlant, evidentment, si no s'inicia el tràmit el Consell Valencià de Cultura en teoria no pot fer eixe informe.
O siga, que s'inicie el tràmit.
Nosaltres anem a votar a favor.
Que s'inicie el tràmit i el Consell Valencià de Cultura i les altres instàncies, a les quals es procedisca dictaminar si això ha de ser BIC o no, que ho dictaminen i d'acord amb què ho dictaminen i que després d'estos informes que siga la conselleria la que decidisca si ha de ser BIC o no.

També perquè podíem estar davant d'un greuge comparatiu important i que, com ha dit la companya de Podemos, podíem (inintel·ligible) .
.
.
com una cursa en què tot el món se posa a córrer.
I, clar, també hi haurà molta gent que podia pensar, Â«és que si fem una setmana santa BIC és que justament a la millor la d'Alacant no és la primera que hauríem de fer BICÂ».
I això semblaria que és més per raons… Bé, jo no vull entrar massa en qüestions tècniques.

Jo, a nivell personal, vull dir-los que estic pràcticament d'acord amb tot el que ha dit la companya de Podemos.
Però estic d'acord a nivell personal, però a més crec que a nivell polític, com he dit al principi, hauríem de traure este debat de les discussions i que siguen els tècnic els qui ho facen.
Estem molt acostumats a parlar de cultura i a parlar de llengua i a parlar de moltes coses i cadascú té les seues opinions que són molt encertades, però en este cas estaria molt millor que ho feren els tècnics.
I per això demanem que siguen els tècnics els qui diguen quin valor patrimonial, quin valor cultural té la Setmana Santa d'Alacant per a vore si entraria dins del BIC o no.

Ja els he dit jo que en la meua opinió pense que hi ha una processó, pel que m'han explicat i el que he pogut vore i tal, que és la del barri de la Santa Creu, que sí que veig que té alguna cosa d'especial i en la meua opinió veig que a la millor sí que podia ser susceptible de ser declarada BIC.
Jo pense i pensa la gent del meu grup parlamentari amb els qui hem parlat que a la millor la Setmana Santa d'Alacant no té prou entitat per a ser declarada BIC en estos moments.
Però tampoc és qüestió del que pensem nosaltres sinó que el que és més important en este cas és el que pensen els tècnics i aixina podem tindre, diguem, una discussió més desapassionada, perquè, clar, si ja comencem tocant tant els sentiments i els sentiments religiosos no faríem res.

Per altra banda, val a dir que mos informen que el ministeri també ha iniciat els tràmits per a crear figures de protecció en totes les setmanes santes de tota Espanya.
Si eixa figura de protecció es donara al final estarien totes protegides i en una figura de protecció fins i tot per damunt del que és el BIC.
I això ho ha fet el ministeri del mateix Partit Popular.
Això sembla ser que està en tràmits.
Llavors, clar, si es donara això igual el BIC ja no faria falta.
Vull dir que ahí hi ha moltes coses a dir.

Per últim dir que nosaltres fem un esforç votant a favor esta iniciativa i fem un esforç per a desviar estes discussions del plànol polític i portar-les al plànol tècnic i patrimonial.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn del Grup Parlamentari Socialista.
Té la paraula el diputat Fernando González Delgado.

El senyor González Delgado:

Gracias, presidenta.

Yo vengo del mundo de la cultura a este de la política y a una alta edad.
En realidad prefiero el mundo de la cultura al mundo de la política.
Pero indudablemente la política está para servir a la cultura y no la cultura para servir a la política o, mejor dicho, la política en ningún caso debe estar para servirse de la cultura.

Aquí los casos que tratamos de la cultura hay un notable postureo o utilización de la cultura como elemento festivo, una frivolización de la cultura, en definitiva, en una comisión como esta.
Una comisión, que lo es también de educación, y veo como se tratan los temas de educación con discrepancias, pero con seriedad, mientras que los temas culturales se tratan a veces con demasiada trivialidad.
No seré yo quien deje de apoyar esta iniciativa como apoyaré otras, pero estoy de acuerdo con el compañero en que hay que tener cuidado con los bienes de relevancia cultural, de interés cultural que tratamos si no queremos que esto sea un Â«viva CartagenaÂ» completamente absurdo.

Resulta que no soy un sospechoso de ateísmo, no porque no sea ateo.
Dice mi síndic que soy un beato ateo, porque es que de pequeño jugaba a las procesiones y conozco mucho el mundo de la imaginería.
Lo conozco y lo he estudiado curiosamente, porque en cultura, como la cultura es trasversal, aquí conocemos muchos de alguna cosa y de otras no.
El mundo de la cultura es muy amplio.
Pero yo de imaginaría sí entiendo algo y sí he visto algo.
Por ejemplo, al imaginero Castillo Lastrucci lo conozco muy bien, porque he vivido en Sevilla y conozco mucho la imaginería sevillana y la Semana Santa sevillana cuyos perfiles en verdad, también, ha tomado la Semana Santa de Alicante hasta el punto de que hay una virgen de la Esperanza, que no se atreven a llamar Macarena, pero que es la Macarena reproducida en Alicante.
En cambio, tenemos imágenes en Orihuela de Lastrucci o de Benlliure que son verdaderamente notables o tenemos en Crevillent una imaginería prodigiosa.

La Semana Santa de Alicante tendrá tantos siglos como todas las semanas santas de todos los sitios, pero en realidad la Semana Santa, tal como hoy se concibe y con el desarrollo que ha alcanzado es de los años cuarenta para acá con nuevos imagineros, solo hay un Salzillo, que yo sepa, y no es verdaderamente notoria, ni notable en cuanto a la expresión artística.
Lo son más semanas santas como la de Crevillent o como la de Sagunt.
Y la de Sagunt no por su imaginería sino por la representación de la pasión que allí es verdaderamente notable.
O lo es la Semana Santa de Vinaroz.
Y no digamos ya la Semana Santa marinera de esta ciudad de Valencia, que es una Semana Santa peculiarísima, extraordinaria, si se quiere un espectáculo, extraña, insólita, pero verdaderamente genuina.
Eso sí merecería el reconocimiento del interés de bien cultural.

De manera que no es que quiera yo negarle a esta Semana Santa de Alicante nada, entre otras cosas porque aquí todos venimos y cualquier día vengo yo proponiendo que se declare bien de interés cultural la bajada de Santa Bárbara en Faura, pueblo donde vivo, para ir allí y hacerme el gracioso y quedar estupendamente.
Y como ustedes se opongan ante el pueblo afear y ante la comarca de Morvedre la falta de adhesión a la expresión maravillosa y cultural de mi Santa Bárbara bendita y quedar estupendamente con mis vecinos.
Esto es hacer política y no cultura.
Y esta utilización de la cultura como instrumento político me parece verdaderamente deleznable.
En ese sentido ganas me dan de irme de esta comisión y hasta de este parlamento.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Passem ara… (Remors) Passem ara a les rèpliques.
Té vosté un temps de quatre minuts.

La senyora Díaz González:

Miren, desde el Partido Popular defendemos las distintas expresiones culturales y no limitamos en absoluto si vienen de un sitio o vienen de otro, cosa que veo que aquí sí que están haciendo.
Tampoco defendemos solo el modelo de sol y playa turístico de la Comunidad Valenciana, creemos que hay mucho más y supongo que en eso están de acuerdo conmigo.

¿Por qué la semana de Alicante?
Pues porque nos lo está pidiendo la gente.
Los alicantinos nos lo han pedido.
Y estamos trasladando una demanda de los alicantinos y una petición que ha hecho la propia junta mayor.
No intentamos hacer política aquí, ni sacar rédito político de esto.
Aquí, independientemente de que aquí se hace política, aquí estamos trasladando la voz de los ciudadanos, estamos trasladando las demandas de los ciudadanos.
Y, evidentemente, estoy totalmente de acuerdo, lo que hacemos aquí es precisamente eso, pedir que se inicien los trámites, pero no hacer de técnicos.
Aquí ustedes, la mayoría de ustedes, han hecho unas valoraciones sobre la Semana Santa de Alicante que creo que no nos corresponden, evidentemente.
Yo no voy a hacer una exposición de motivos en la que esté valorando ya que vaya a ser BIC, porque no me corresponde.

Una cosa es lo que yo considere, que es bastante distinto a lo que ustedes consideran.
Yo creo que sí que tiene las condiciones para ser declarado BIC.
Pero, independientemente de lo que yo crea personalmente, a mí me lo han pedido desde Alicante.
Y por eso lo traslado.
Y no voy a ser yo quien diga si procede o no procede la declaración; que sean los técnicos los que lo hagan.
Lo que estoy pidiendo es que se tramite, porque este trámite se pidió hace tiempo y no está tramitado, no se ha iniciado el trámite.
Lo que estamos pidiendo es que se inicie el trámite para que haya un pronunciamiento al respecto.
Si no se considera procedente la declaración de BIC de la Semana Santa, por lo que sea, pues, que no se declare.

Pero hablan de una carrera, de llegar primero.
Desconozco si hay alguna Semana Santa en la Comunidad Valenciana que haya solicitado ya este trámite, lo desconozco; a lo mejor, hay alguna en trámite en la conselleria.
Yo no lo sé, y tampoco me voy a oponer a ello.
Pero, ¿por qué vamos a declarar BIC el toque de campanas de un determinado municipio y no otro?
Pues, será porque corresponde.
De hecho, se ha hecho así, ¿no?

Ustedes pueden…, bueno, supongo que pueden consultar la lista de bienes de interés cultural inmaterial que hay declarados en la Comunidad Valenciana.
Y hay muchísimos que son y que…, actividades, actos, festejos que igual que se hacen en un determinado municipio se hacen en otro y, sin embargo, está declarado BIC en un determinado municipio y no en otro, porque corresponde, porque procede.

Yo no estoy diciendo aquí que proceda o no.
Estamos diciendo que se tramite y que, a quien corresponda, diga si procede o no la declaración de BIC.

Las valoraciones personales sobre la Semana Santa de Alicante o sobre cualquier Semana Santa creo que aquí sobran.

Nada más.

Les agradecería, no sé, que…, sobre todo, que respetaran a todas esas personas que trabajan y se esfuerzan porque la Semana Santa de Alicante se celebre cada año como se celebra y consiga, además, la importancia turística y cultural que cada año sabemos que consigue y que, además, se incrementa.

Nada más.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Podrem obrir un torn extraordinari de contrarèpliques a què tindrien dret.
¿El demana la diputada Llum Quiñomero?
¿No, sí.
.
.
?
Bé, doncs, aleshores, hauríem d'anar de menor.
.
.
, perquè l'heu demanat tots.
Aleshores hauríem d'anar de menor a major.
Amb la qual cosa, comença el Grup Parlamentari Podemos-Podem.

Els demane, per favor, que se puguen ajustar al temps el màxim possible, que intenten anar un poc a la qüestió determinada i pugam agilitzar la comissió.

Té la paraula la diputada Llum Quiñomero, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Quiñonero Hernández:

Quiñonero, presidenta.

La senyora presidenta:

Quiño.
.
.
Perdone.

La senyora Quiñonero Hernández:

Bé, gràcies.

El asunto no es una falta de respeto respecto a la fiesta ni a los participantes ni a los organizadores y a las organizadoras.
Hay miles de personas.
Mil quinientas mujeres salen desfilando y hasta ocho mil o más de ocho mil… Toda la consideración y todo el respeto a ese trabajo.
Y eso no está en cuestión.
No estamos discutiendo ese asunto.

Estamos hablando de convertir esto en un bien de interés cultural.
Es, por supuesto, un fenómeno extraordinario que tiene una gran participación, que es relevante en la ciudad y que tiene que serlo, que hay que facilitar su realización porque hay mucha gente que trabaja para ello y trabaja bien.
Estamos hablando de otro asunto.
Estamos hablando de convertir esta actividad en una actividad que sea reconocida como bien de interés cultural.

A mí me parece que no hay que sacarlo de ese lugar.
No hay que atribuir a quienes consideramos que es una fiesta muy significativa, muy importante desde la perspectiva también turística, ¿no?
, y para la ciudad y que tiene una importante participación…, esto no tiene por qué considerarse que el oponernos a la consideración o abstenernos ante la propuesta… Claro que tenemos una opinión y debemos tenerla.
Tenemos una opinión política y tenemos una opinión cultural, una opinión asesorada también por nuestra propia investigación de qué estamos hablando.
Por eso, usted ha traído esta propuesta.
La ha traído porque considera que merece la pena ser considerada, si no no la hubiera traído, ¿no?
, considerada no solo la fiesta, sino la consideración de BIC.
Vamos a estudiarlo.

Yo considero que la fiesta es una fiesta muy importante para la ciudad, pero es una fiesta que, desde la perspectiva de ser considerada BIC, hay otras…, incluso, procesiones en la provincia, en el sur, que tienen más raíces locales.
Y hablo, por ejemplo, de la de Crevillente o la de Orihuela, ¿no?

Pero este es el debate.
Estamos en la comisión de cultura hablando de un proyecto político, de una propuesta política.
Y, en esa propuesta política, yo no desestimo el esfuerzo y la participación de la gente, todo lo contrario; lo que quiero plantear aquí es que no tiene una relevancia cultural basada en lo local, que es a partir de lo que se podría establecer que sea un bien de interés cultural.
Lo es por muchos motivos, pero no por eso, ¿no?

En cualquier caso, que quede claro mi apoyo y mi consideración a la fiesta, a los que la organizan y a las personas que participan.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
El diputat Alberto García té un temps màxim de quatre minuts.

El senyor García Salvador:

No, més breument.

Bé, jo crec que és.
.
.
Senyora Díaz, és que és tremendament injust el que vosté està diguent.
És una perversió del debat claríssima.
Però no se pot dir que nosaltres anem en contra de la gent d'Alacant.
Jo li he estat diguent que nosaltres anem a votar a favor, entre altres coses perquè la junta de govern havia decidit això.
Si la gent que representa el poble d'Alacant havia decidit això, nosaltres anem a fer-ho, inclús abans de fer la transaccional, quan vosté ja diu, Â«Les Corts instan al Consell a declarar bien de interés cultural.
.
.
Â», inclús amb això ja anàvem a fer-ho.

Simplement diguem -i en això mos ratifiquem; però això val per a vosté, val per a mi i val per a tots els de la comissió de cultura-, quan vinguem ací a tractar temes de cultura, hem d'intentar, quan se parle d'estos béns d'interés cultural, que són béns que després fa falta sobre ells actuar i tenen un cost i, en fi, no és simplement declarar-los béns d'interés cultural i punt, sobre ells després cal posar diners i n'hi ha (inintel·ligible) .
.
.
Doncs, el que volem és que n'hi haja més informació.
Jo li he demanat falta d'informació.
I li he dit que el que jo havia vist en l'exposició de motius era d'una pàgina web, que jo la vaig trobar i estava calcat.
Jo simplement dic això, que haguera volgut més informació, més informació i que mos diguera, o que mos intentara persuadir per què sí o sí el que n'hi ha en Alacant té una rellevància i és diferent i és distint, que és el que se reclama quan un ve ací a demanar que una cosa del patrimoni siga declarada BIC.
Simplement això.
I jo això no ho veig.

Però en cap moment això ha de ser una taca a la ciutat d'Alacant.
Ja dic, vosté ha pegat la volta i està pervertint el debat.
I a mi això me sap.
.
.
, me pareix un argument, en fi, que ferix la veritat.
No era eixa la intenció.
I en cap cas.
.
.
Hem dit, des del principi, nosaltres hem dit que anem a recolzar això, per turisme, perquè és millor per a l'economia, perquè la gent, si és això el que vol, nosaltres tenim, fins on se puga, la intenció que la gent siga feliç.
Però sí que li dic que, en qualsevol cas, no se pot banalitzar el tema de la cultura, no qualsevol persona que pot vindre ací pot demanar que siga bé d'interés cultural cap cosa.
I, després, cal anar als òrgans assessors de La Generalitat perquè ells te diguen si això serà possible, sí o no.
Però, en primera instància, vosté el que volia és que se declarara bé d'interés cultural i, en tot i això, ja mos pareixia bé.

Però, el que li dic, jo lamento que vosté li haja pegat la volta al debat i ara ho veja com que nosaltres anem a enfrontar-nos a la gent d'Alacant.
Això res més lluny de la realitat.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Passem ara al torn del Grup Parlamentari Compromís.
Per un temps màxim de quatre minuts, té la paraula el diputat Josep Nadal.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Simplement, alertar que el debat hem intentat posar-lo.
.
.
, donar principi al tràmit per a posar el debat en qüestions tècniques i no polítiques i sentimentals.
I alertar també dels perills que té començar a fer argumentacions en el tema del pueblo de Alicante.
.
.
És que és evident.
Si el poble d'Alacant, en este cas, la gent de la Setmana Santa, estan demanant.
.
.
, tenen tot el dret del món a ser escoltats i tenen tot el dret del món perquè s'inicien els tràmits.
Això és el que demanem.

Però, al mateix temps, entenem que una opinió contrària o una opinió diferent sobre la rellevància cultural que puga tindre la Setmana Santa d'Alacant, en ningun cas significa res contra la ciutat d'Alacant, ni tan sols contra la Setmana Santa.
Això és el que entenem.

Entenem que quan.
.
.
Clar, és que sembla que és molt temptador utilitzar políticament certs temes que toquen tant els sentiments, tant els sentiments religiosos com uns altres sentiments que estic adonant-me'n ara, que són quasi més importants, que són els sentiments localistes de la gent, en el sentit que cadascú el seu poble és el millor, el seu campanar és el més alt i la seua Setmana Santa.
.
.
, i els seus sants que ixen a la Setmana Santa són als qui ells els tenen més devoció i, per tant, això és un tema que això pot posar-se a cremar com la pólvora si no anem en compte, no?
I jo volia alertar d'eixe tema.

És que, clar, aneu i pregunteu-li a la gent que té devoció per estes coses si no són els sants de la Setmana Santa del seu poble els més importants del món.
Clar, ahí estem tocant temes tan poc racionals que jo demanaria que no utilitzàrem estos temes per a la confrontació política.

Res més.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn del Grup Parlamentari Socialista.
El diputat Fernando González Delgado té la paraula.

El senyor González Delgado:

Gracias, presidenta.

Voy a ser breve y voy a utilizar este turno en defensa propia solamente.
Porque, realmente, no soy un ignorante en imaginería.
Tanto no lo soy que he sido pregonero de la Semana Santa de Sevilla o de la de Sagunt y de muchas otras Semana Santa.
O sea, que no soy sospechoso de no conocer la imaginería.

Y la señora diputada yo creo que no conoce la Semana Santa de Zamora.
Porque, si conociera la Semana Santa de Castilla, la de Zamora o la de Valladolid, como las conozco yo, pues, seguramente, no las compararía con otras expresiones de la Semana Santa.

Pero aquí me parece que, desde luego, ella no es la experta y lo reconoce, pero los otros no somos tontos, o yo, al menos, no lo soy en este campo.
Y, así como de ingeniería industrial, cuando se ha dado aquí el caso, he tenido que ir a Google para enterarme, o cuando se habla del arte rupestre también, porque soy un ignorante en esa materia, toca la casualidad de que en imaginería y de imaginería sé mucho.

Para lo que he tenido que ir a Google es para conocer los imagineros de Alicante, porque he visitado las iglesias de Alicante y nunca he visto imágenes de enorme notoriedad en la representación de la pasión.
Pero lo es, en efecto, el cristo, que es un cristo antiguo, el Cristo de la Buena Muerte, si no me equivoco; y lo es una virgen de Salzillo que tienen.
Luego, las otras imágenes son más modernas y de otras características.

Quiero decir con esto que, bueno, no todos somos ignorantes y que, además, además, no es un partido u otro el que tiene que arrogarse esto de escuchar a la ciudadanía ni hay que hacer un referéndum para todo.
Porque ahora todo el mundo parece que escucha a la ciudadanía y parece que se hacen grandes asambleas para traer aquí las iniciativas.
Y lo digo por todos, ¿eh?
, porque en eso incurrimos todos o podemos incurrir todos.
Pero esto de traer aquí la representación y la voz de la ciudadanía, a poco que te inquiete cualquier asunto, pues, a veces no es demasiado sincero.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Ara sí, passem a la votació.
Sí que és cert que no ens ha aplegat el.
.
.
(Veus) ¡Ah!
¿Sí lo tenemos?
Muy bien.

Anava a demanar el text definitiu, però pareix ser que sí que el tenim.
(Veus) Sí.
.
.
(S'interromp la gravació)

Procedim a llegir el punt 1, que és el que ha canviat a la proposta que vostés tenien inicial.
I el punt 1 diu: Â«Les Corts insten el Consell a declarar bien de interés cultural inmaterial la Semana Santa de Alicante, si procede, iniciando de manera inmediata los trámites para que dicha declaración sea efectiva en el menor plazo de tiempo posible.
Â»

El punt 2 quedaria tal qual, que diu: Â«Que del grado del cumplimiento de esta resolución se dé cuenta a Les Corts en el plazo máximo de tres meses.
Â»

Estem d'acord, totes i tots?
Passem a votar.
Vots a favor?
Doncs, queda.
.
.
, queda… No, no.
Aleshores, 13?
Està allí Mercedes ahí darrere.
(Rient) 13 vots a favor.
Vots en contra?
Cap vot en contra.
Abstencions?
2.

Molt bé, doncs passem al següent punt de l'ordre del dia.
Es el punt 3.
(Pausa)

Proposició no de llei sobre l'elaboració d'un mapa de centres públics d'ensenyaments artístics de la Generalitat valenciana que donen abast a tot el territori valencià, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 32.
929, BOC número 115)

La senyora presidenta:

Donem la benvinguda als convidats a la comissió que han vingut interessats en el punt al qual ara passarem.
Gràcies per vindre i per estar aquí.

Bé, passem al punt 3, presa en consideració de la proposició no de llei sobre l'elaboració d'un mapa de centres públics d'ensenyament artístic de la Generalitat valenciana, que donen abast a tot el territori valencià, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Té la paraula el diputat Francisco (inoïble per raons tècniques) .
.
.
per un temps de huit minuts.

El senyor García Latorre:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories, convidats dels conservatoris que ens acompanyen hui.

Anem a parlar sobre el tema de fer un mapa de centres d'ensenyament artístic, un tema que des de fa molt de temps jo pense que s'ha estat treballant, inclús valorant en anteriors etapes, però que al final mai s'ha arribat a assolir.
En este cas, les corporacions locals han tingut un paper decisiu en el procés d'implantació dels estudis oficials de música i dansa en la Comunitat Valenciana.

És cert que a mitjan dels anys huitanta, quan teníem una autonomia incipient, la falta d'infraestructures educatives, públiques o privades, va motivar que nombrosos ajuntaments impulsaren i finançaren la creació de conservatoris elementals i/o professionals que, atenent el caràcter públic d'aquest, oferien un servei supracomarcal amb àmplia demanda.

Eren els primers anys del desenvolupament autonòmic, i la Generalitat valenciana, sense l'ajuda de diversos municipis, no haguera pogut estructurar una xarxa pública de centres d'ensenyament oficial de música i dansa tan ràpidament.
La indiscutible col·laboració de l'administració local amb La Generalitat es demostra acreditant l'origen municipal de la majoria dels conservatoris professionals de música que actualment són de titularitat autonòmica.

De fet, en aquell moment se van fer un muntó de decrets, resolucions en què s'anaven autoritzant de manera gradual el que eren els conservatoris.
Així, els conservatoris en este cas inicialment de Dénia, Elx, Elda, Requena, Catarroja, Ontinyent i Utiel, abans de la seua integració a la xarxa de centres de La Generalitat, eren de titularitat municipal.
Fins i tot, el conservatori de Castelló pertanyia a la Diputació de Castelló, no era de La Generalitat.

En definitiva, n'hi havien catorze conservatoris de música, que actualment són catorze conservatoris que són de la xarxa de La Generalitat, que pertanyien en aquell moment o eren iniciatives municipals, o en aquell cas de la diputació.
I fins i tot alguns d'ells, d'eixos catorze, tres fins i tot eren subseus, en este cas, del conservatori de València, com puguera ser Cullera, Torrent i la Vall d'Uixó.

No obstant això, aquest procés d'integració, realitzat principalment a final de l'any 1997 el va desenvolupar sense comptar amb el marc necessari d'un mapa escolar de centres, és a dir, sense un estudi real de les necessitats de llocs escolars, i obviant en este cas criteris demogràfics o territorials.

D'aquesta manera, es va decidir integrar a la xarxa autonòmica determinats centres municipals, deixant al marge altres que reunien els mateixos o fins i tot millors criteris objectius per a això.
En este cas, el reconeixement del paper estructural dels conservatoris municipals més antics que definitivament no varen ser integrats era evident.
I per tal circumstància, van acordar convenis de finançament parcial amb La Generalitat.

I estem parlant de conservatoris que inicialment van ser partícips d'eixa incipient xarxa de La Generalitat, com era el cas de Llíria, Carcaixent, Riba-roja, Xàtiva, Bunyol o Carlet.
Si bé solament Carcaixent ha mantingut el conveni des de l'any 1987 fins a l'actualitat.

Els canvis després introduïts en la política d'ajudes, en l'any 1996, -recordem que en el 1995 n'hi hagué un canvi de govern a la Generalitat valenciana- i l'eliminació gairebé general dels convenis de col·laboració han determinat que l'oferta pública de llocs escolars per als estudis reglats de música i dansa provinga de centres totalment diferenciats.

Per això, d'una banda estan els conservatoris dependents de La Generalitat, que estan finançats al cent per cent i amb taxes assequibles idèntiques per a tot l'alumnat.
Per un altre, tenim els conservatoris municipals, subvencionats a través d'una convocatòria anual d'ajudes que des del primer moment ha resultat insuficient, obligant en este cas els ajuntaments a finançar el servei i a les famílies a abonar taxes elevades i diferents, en funció de la capacitat econòmica de cada corporació municipal.

És important també assenyalar que els dos únics centres municipals que en este cas n'hi han de dansa són el de Riba-roja i el de Novelda, que mai han rebut ajudes per no existir convocatòria, a excepció d'enguany, el primer any en 2016, que en este cas el nou govern sí que ha establert una línia d'ajudes per als conservatoris de dansa.

Així, podem afirmar que a la comunitat, per a cursar estudis oficials de música i dansa, no existix una igualtat d'oportunitats ni una cohesió territorial que done abast a aquests.
Sense dubte, la pitjor conseqüència de l'infrafinançament és que, segons la comarca, per a estudiar ensenyaments reglats de música o de dansa, a més d'aptituds i afició, és necessari disposar de recursos econòmics suficients, la qual cosa resulta totalment injusta, tant per a les famílies com per als municipis que suporten en dèficit restant de recursos a altres àrees.

D'altra banda, cal recordar que actualment els centres públics i privats comparteixen la mateixa ordre d'ajudes, una convocatòria on caldria incorporar nous indicadors relacionats amb la qualitat de l'ocupació per a la seua concessió, ja que en alguns casos es dóna la circumstància que amb diners públics s'estan finançant despeses de funcionament de centres amb ocupació, en este cas precària.
El que cal buscar és un estàndard, en este cas, de qualitat.

Així mateix, és important assenyalar que encara avui seguix sense existir un mapa de centres per a l'ensenyament de música i de dansa a la Comunitat Valenciana, element imprescindible després de les dècades de formació que han servit de base i que justifiquen noves integracions a la xarxa de La Generalitat.
Igual que està elaborant-se un nou mapa també d'escoles oficials d'idiomes, que tampoc existia fins ara.

Durant els últims mesos, diversos ajuntaments, titulars dels conservatoris, han sol·licitat a la conselleria que revise la política d'ajudes i planificació educativa, facilitant l'accés d'un sistema d'ajuda i finançament, conveni o si s'escau, d'integració, traspàs dels seus centres a la xarxa de La Generalitat.

En definitiva, des de l'administració local s'està demandant una major col·laboració de La Generalitat per garantir la continuïtat dels projectes educatius de qualitat, que compten amb nombrosa demanda, i oferir-lo amb les mateixes condicions econòmiques que té l'alumnat dels centres autonòmics.

En aquesta línia, el traspàs del servei ha de donar també una solució integral al personal, ja siga laboral, temporal, fix o funcionari que, havent superat els corresponents processos selectius en els diferents corporacions locals, segons estableix l'estatut bàsic de la funció pública, la llei de la funció pública valenciana, han conformat i conformen les plantilles professionals que durant les últimes dècades han integrat i impulsat els ensenyaments musicals en els respectius conservatoris.

Tot aquest procés, una vegada realitzats tots els treballs d'avaluació i de planificació, ha de culminar amb una norma, en este cas reglamentària o legislativa, o bé a través del govern o bé a través d'este parlament, que emmarque el procés de transmissió del servei, com també la temporalitat en què ha de materialitzar-se, generant un mapa educatiu complet per a tot el territori valencià, i que puga satisfer les necessitats d'educació artística amb igualtat de condicions.

Per això, hem fet estes quatre propostes de resolució, que són: la primera, que Les Corts insten la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport a elaborar el mapa de centres públics d'ensenyaments artístics de la Generalitat valenciana, que done abast a tot el territori valencià, en què en estes quatre propostes de resolució, afegiríem i inclouríem l'esmena que ha presentat el Partit Socialista en les seues puntualitzacions.

I a més a més, també incorporaríem en les quatre propostes, al final una cinquena, que és la que ha presentat el Grup de Ciutadans, que fa referència en este cas als conservatoris superiors, en este cas concretament al de Castelló.
Per tant, les propostes serien: primer, fer el mapa de centres educatius.

La segona, que Les Corts insten el Consell a sol·licitar que, una vegada dissenyat este mapa educatiu d'ensenyaments artístics i establerts els criteris objectius, com ara poden ser la seua situació geogràfica del centre, la demografia, de demanda, d'infraestructura educativa, accessibilitat, mobilitat i mitjans de transport, entre altres, s'establixca quins centres municipals han de passar a ampliar l'oferta pública de conservatoris de la xarxa de la Generalitat valenciana.

Com també cercar diferents solucions de cara al personal que actualment està prestant servei en aquestos, atenent la seua classificació en el moment del traspàs.

Les Corts també insten el Consell que, una vegada establerts els centres municipals a traspassar a la xarxa de La Generalitat, com també la temporalitat en la qual ha de materialitzar-se, es procedisca a cursar el tràmit legislatiu o reglamentari per culminar el procés.

I per últim, Les Corts insten que, mentre es dissenye el mapa, selecció i temporalitat d'actuacions per a integrar i traspassar els centres educatius, que determine i s'estudie la millora de la política d'ajudes econòmiques i els criteris de concessió d'aquestes als conservatoris.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Passem ara al torn dels grups que han presentat esmenes, per ordre de registre, amb la qual cosa, començaríem pel Grup Parlamentari Socialista.
N'hi un acord d'intentar abreviar el màxim possible, ja que a l'haver tantes esmenes, si aprofitem tots els temps que mos diu el reglament no acabaríem segurament esta vesprada.
Aleshores, esta presidència els fa eixa recomanació.

És el torn del Grup Parlamentari Socialista, en un temps de huit minuts.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, presidenta.

Des del Grup Socialista recolzem la proposta que ha presentat el Grup de Compromís, amb l'esmena que a més, com ens ha dit el diputat Paco García, ha segut acceptada.

Nosaltres volguérem destacar el paper fonamental que han tingut els ajuntaments en l'existència dels diferents conservatoris a la nostra comunitat.
Jo crec que s'ha dit i apareix també registrat en la PNL i em pareix de justícia mantindre esta reflexió.

Sense la implicació dels ajuntaments en els anys huitanta, que assumiren una competència que no era d'ells, però que sentiren la necessitat d'ajudar a ficar en marxa tot el marc competencial de la Generalitat valenciana, hui no podríem disposar de la xarxa de conservatoris de música i dansa que tenim a la nostra comunitat.
Per tant, fon molt important la implicació de tots els ajuntaments que, a més, cregueren i confiaren en la paraula de La Generalitat.

Una Generalitat que arrancava la seua etapa, que no disposava de recursos ni d'estructura per a ficar en marxa el que eren els ensenyaments artístics i que trobà un aliat meravellós en els ajuntaments.
Però també és de veres que açò era provisional.

Que els ajuntaments tiraven endavant i ficaven en marxa els conservatoris municipals amb la certesa i amb la confiança que La Generalitat, més prompte que tard, assumiria les seues competències.
Bé, doncs era molta la confiança que tenien els ajuntaments i se retardà pareix que prou.
Com se comentava abans, crec que és important recordar que la majoria dels conservatoris professionals que hi ha hui tots tingueren uns orígens municipals.

En segon lloc, me pareix important la iniciativa, perquè ha aplegat el moment de plantejar una ordenació competencial.
Esta no és una competència dels ajuntaments, esta és una competència de La Generalitat, i La Generalitat ha d'assumir la seua responsabilitat.
I per tant, els ajuntaments tenen les seues competències, La Generalitat la seua, i per descomptat mantindre conservatoris d'ensenyaments artístics per part dels ajuntaments no pareix que forme part de la base competencial dels nostres ajuntaments.

En tercer lloc, jo crec que és molt important recordar que l'educació musical, siga professional o no, pertany al dret a l'educació, i ha de formar part dels serveis públics, gestionada per la comunitat autònoma, d'acord amb el nostre propi Estatut d'autonomia.
Per tant, reivindiquem i demanem eixa xarxa pública de La Generalitat.

Reclamem i exigim la qualitat educativa, el projecte pedagògic, instal·lacions dignes.

A nosaltres ens pareix bé l'esmena que ha presentat Ciutadans perquè sols cal visitar el conservatori superior de Castelló per a adonar-se que les instal·lacions no reunixen els requisits mínims d'idoneïtat.
Per tant, també demanem que eixes instal·lacions siguen dignes.

Demanem que el projecte siga un projecte a llarg termini i que estiga garantit, i demanem també que el professorat estiga qualificat i l'allunyem de la precarietat.

I vullc compartir, senyories, perquè hui m'enterava que el conservatori municipal d'Altea té els seus professors i professores del conservatori dels anys anteriors, a causa de la crisi econòmica, l'ajuntament, en aquell moment governat pel Partit Popular, va decidir que tots els professionals del conservatori de música d'Altea foren autònoms, els falsos autònoms que tant parlem ara.
(Algú tus) Per tant, allí tots els mestres (rient) són autònoms, fins que ha vingut una inspecció de treball i ja vorem Altea com soluciona el problema.
Això és el que no volem que continue passant.

Per tant, nosaltres plantegem ordre i concert, plantegem un finançament adequat, i sobretot plantegem igualtat d'oportunitats.
Els conservatoris que hui depenen de La Generalitat estan finançats al cent per cent per taxes raonables iguals per a tot l'alumnat i el mateix demanem per al cas dels conservatoris.

I l'esmena que ha presentat, presidenta -i amb açò acabe-, el que planteja és que mantingam la doble via oberta.
Apostem per la integració de la xarxa pública de La Generalitat però, mire, a la millor pequem de desconfiats; el conservatori de Carcaixent, que hauria d'haver-se integrat en la xarxa pública de La Generalitat, té trenta-tres anys, o del Riba-roja du ja dèsset anys sent municipal.

Nosaltres creguem en la xarxa pública però també creguem que cal establir mecanismes de transició, i el que no és possible és que un conservatori com el de Carcaixent o el de Riba-roja si no formaren part de la xarxa doncs de sobte tallàrem el finançament i el funcionament de conservatoris que duen trenta anys funcionant.

Per això demanem la integració i també l'opció dels convenis singulars.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos, segons l'acord al qual heu aplegat, amb un temps màxim de quatre minuts.
Però sabent que són huit els que els tocarien, aleshores esta presidència serà un poquet…

El senyor García Salvador:

Bé, gràcies, presidenta.

Efectivament, és cert que els ajuntaments han fet -i estan fent- una labor important en el món de la música, que gràcies a ells es van obrir molts conservatoris professionals de grau mitjà i que part d'alguns d'estos ja formen part de la xarxa autonòmica de la conselleria.

Està bé que es faça ja un mapa de centres professionals per tal de posar ja ordre, però també estaria bé que anàrem reflexionant sobre què anem a fer amb tant de centre i amb tant de conservatori.

Per províncies, València és la que més saturada està, atés que n'hi ha comarques que tenen molts centres com, per exemple, la zona de Llíria, Riba-roja, l'Eliana, Benaguasil; en altres zones de la Ribera, Carcaixent, Cullera, Oliva, Gandia, Tavernes, Montroi, Montserrat, la zona de Bunyol, Bunyol, Requena, Utiel; a Alacant, el mateix Alacant, Elx, Dénia, Xàbia, Benidorm, Albaida i altres privats; i a Castelló, el mateix de Castelló, la Vall d'Uixò, Vila-real, Segorbe, Onda i Benicarló.

Nosaltres el que volíem era introduir un nou element, a part de reflexionar sobre els que verdaderament es necessiten per a atendre les necessitats dels nostres músics, és important també posar èmfasi en els recursos; en els recursos perquè molts d'ells estan molt abandonats i gens actualitzats.

I no només voldríem parlar del que són els conservatoris professionals, volíem parlar també de les escoles municipals de música, una cosa que nosaltres coneguem bé a les nostres comarques, o en els pobles petits, i també parlar dels conservatoris superiors.

Mire, m'ha cridat l'atenció que n'hi havia un article d'El Heraldo de Aragón -em va advertir un músic que el buscara- perquè en el conservatori de Saragossa, en el Conservatori Superior de Música de Saragossa, així com passa també en alguns conservatoris de Castella-Lleó i de Catalunya, en el de Saragossa resulta que dels alumnes que es presenten a les proves a juny només el 22% són aragonesos, i la Comunitat Valenciana és la primera emissora d'estudiants amb quaranta-cinc estudiants.
Vullc dir, tot açò també ha de ser objecte d'estudi.

¿Què és el que està passant?
En els conservatoris superiors, per exemple el de Castelló, que nosaltres agraïm que s'haja atés l'esmena nostra d'iniciar que siga possible una altra ubicació perquè, de fet, estan compartint el conservatori superior, el professional i altres tipus d'ensenyaments artístics, doncs els conservatoris superiors, a banda que molts no estan en les millors condicions, després també ens diuen els professionals que si ve gent de fora, venen a estudiar aquí, a la millor els dissabtes i diumenges no poden estudiar perquè estan tancats.
Estes coses també s'haurien de vore, ¿no?

En qualsevol cas -com també deia-, caldria parlar del que són les escoles municipals de música, per exemple, bé, ara no és el debat, ja em va advertir el company García que no seria temps en este moment però sí que ja avance que nosaltres anem treballant en este sentit perquè les escoles municipals de música també estan reclamant la millora i modernització d'instal·lacions, adquirir material, la formació del professorat, que es puguen convalidar alguns dels instruments tradicionals, nosaltres venim de terra també de dolçaina i de tabal i això mos ho estan demanant, haurem de vore què és el que està passant amb això, i per exemple doncs fer compatible que un professor de música d'un institut o de primària que poguera donar música a les escoles municipals, i a Morella és el cas que n'hi ha gent que ho voldria fer però per incompatibilitats no es poden fer.

En definitiva, nosaltres anem a recolzar -com vostés saben- la iniciativa, mos pareix encertada, mos pareix que ja és hora que es pose ordre amb quins recursos comptem, els recursos materials, recursos econòmics, posar ordre en això i, després, bé, que no passen coses com que en els conservatoris professionals que n'hi ha molta gent, moltes vegades eixos conservatoris mantenen als alumnes amb unes bones qualificacions perquè no volen que els deixen però, després, la bufetada, entre cometes, se la donen quan arriben a la millor al conservatori superior perquè no tenen el nivell suficient.

En definitiva, la música és prou seriosa perquè mos la prenguem de forma seriosa, i aleshores en este moment, que és un bon moment, que es comence a fer el mapa, que sapiguem amb quins recursos comptem, quanta gent podem atendre i podrem atendre bé, què passa amb els professors, si definitivament alguns d'ells i per una qüestió d'equitat perquè, de fet, em deien que ja fa deu anys, ¿no?
, que no es fan oposicions per a poder accedir a professor de música.
Bé, doncs tot això s'haurà de plantejar a vore que tot el món en condicions d'igualtat, els que estan i els que estan fora de la Comunitat Valenciana que s'estan preparant i tenen intenció, o voldrien vindre ací, a la nostra terra, bé, doncs que tot el món tinga les mateixes oportunitats.

No s'hauria de fer això en un termini immediat, caldrà passar uns anys però per a mi tot això és digne d'estudi i s'haurà de veritat ja de valorar d'una vegada, prendre'ns açò seriosament, i avui pot ser el principi d'eixa tasca.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el temps del Grup Parlamentari Popular, per un temps de quatre minuts en principi però… (Veus)

Molt bé.
Gràcies.

El senyor Mulet Taló:

Si tradicionalment les bandes de música havien estat les autèntiques escoles dels nostres músics, amb la recuperació dels ajuntaments democràtics vam veure com les escoles de música per a principiants, i fins i tot de dansa, es transformaven sota la gestió d'ajuntaments i diputacions en els primers conservatoris elementals i professionals de música.

Si és cert que tots volem tots els serveis públics a casa, també ho és que els recursos són limitats.
Per aquesta raó estem d'acord amb una distribució raonable amb criteris de població escolar, demogràfics i territorials, al mateix temps que tècnics.
Per tot això, mosatros votem a favor de l'elaboració d'un mapa de centres, ¡clar que sí!

No repetiré els dos folis d'elogis del ponent tant del nostre patrimoni cultural com de les persones i institucions que ho van salvaguardar, però sí que seria important que al mateix temps que ens felicitem assumírem la responsabilitat des de l'espai que té l'autèntica competència formativa, que no és altre que la Generalitat valenciana.

Aquesta responsabilitat, a més d'allò moral, és quantificable en allò material, així doncs la conselleria de cultura, un cop elaborat el mapa, hauria d'assumir la despesa que suposa aquesta transició i sense fer-ho d'una manera traumàtica, tant per a equiparar en igualtat d'oportunitats a tots els alumnes que estiguen interessats però també al cos docent.
Per la nostra part, tampoc n'hi hauria passat res per utilitzar la forma de concert.

Però, bé, ens sumem a l'argument del ponent en tant que els traspàs del servei ha de donar també una solució integrada al personal de tots aquests centres o conservatoris.

La PNL que avui debatem té com a punt principal l'elaboració del mapa de centres, però va més enllà ja que proposa la materialització física i pedagògica d'aquesta mapa en establir què centres han de passar a formar part de la xarxa de conservatoris de la Generalitat valenciana.

Aprovarem, segurament, i ens agradaria que fos per unanimitat, pel que caldria acceptar l'esmena que nosaltres presentem, aquesta PNL.
Però, senyors diputats, no s'equivoquen, això no servirà per a res si no es transforma en una llei que arreplegue les nostres bones intencions.

Tant en el primer punt de la proposta com en el tercer estem totalment d'acord per les raons que acabe d'indicar.
Amb el quart punt del dictamen també estem d'acord, sempre que l'objectiu de garantir una educació amb igualtat de condicions i de qualitat tinga en compte tant als alumnes com als docents.

Quant a les esmenes de modificació del PSPV, que en principi ens semblen bé, tenim una consideració i un dubte.
La consideració és que l'afegitó del primer punt ens sembla reiteratiu però tant s'hi val; el dubte -que sí que és important i que ens agradaria que ens ho aclariren- és quina és la diferència per a vostés entre traspàs, convenir o transferir.

Vullc aprofitar que estic parlant del PSPV per a arreplegar els comentaris que ha fet la seua representant.
M'agradaria saber quants en queden per transferir i si s'ha fet alguna cosa.

I, després, ens congratulem moltíssim que li parega extraordinària la proposta de Ciutadans sobre el conservatori superior de Castelló, i tindran ocasió de demostrar-ho en els pròxims pressupostos.
L'any passat van negar eixa esmena, enguany l'esmena ha estat presentada una altra vegada, tindran la possibilitat de ratificar eixa bona intenció.

En el punt 3, 4 i 5 estem totalment d'acord, però en el punt número 2 demanem una modificació, una modificació substancial però entenem que coherent al mateix temps que responsable.
Demanem que en el cas dels conservatoris de conveni, tant els que han passat a la xarxa com els que estan pendents de traspàs, es mantindrà al personal en el seu lloc de treball fins a la fi de la seua vida laboral com a places a extingir.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Passem directament al torn de Podemos-Podem.
(Veus)

D'acord, doncs té la paraula el Grup Parlamentari Compromís.

El senyor García Latorre:

Gràcies, de nou, senyora presidenta.

Bé, per anar ordenant el debat, és cert que esta proposta al final és una proposta que el que fa és intentar fer un poquet de justícia després de molts anys -com bé han comentat els companys-, que duguem dècades amb esta problemàtica de dissenyar eixe mapa i que no s'ha solucionat.

Després, també tenim un segon apartat que és el tema de buscar la igualtat, perquè la igualtat d'accés i d'oportunitats de tots els alumnes siga la mateixa quant al tema de taxes i tot el que n'hi ha.

Després, també, un tema competencial és el tema de buscar i dilucidar ja quin és el mapa competencial que han de tindre uns i altres, i sobretot buscar eixa qualitat educativa que és el que al final tenim i volem tots.

Inicialment, en la proposta que fa el Partit Socialista nosaltres acceptem les esmenes que mos han fet que modifiquen, en principi, el que són els quatre punts inicials matisant en el tema de com s'hauria de fer i s'albiren les tres opcions que n'hi ha: el conveni, el traspàs o, en este cas, la integració -crec que és l'altra paraula.

I, en eixe sentit, mosatros entenem que les fórmules, quan es faja o es tire endavant, ja bé siga a nivell legislatiu, que és una fórmula que a mi m'agrada personalment, el tema legislatiu, que n'hi haguera una llei de traspàs que clarificara i en este cas concretara molt quins han de ser els condicionants de fer eixe traspàs que pot tindre aparellat un conveni durant l'època de transició de pas municipal al tema autonòmic, i després també com s'ha de resoldre el tema de la integració del personal en cada una de les seues característiques.

Nosaltres hem vist, en principi, també positiva l'esmena del company de Ciudadanos pel tema del conservatori de Castelló en el que cal buscar una solució, la solució sabem que no serà fàcil, aquell edifici té una difícil continuïtat perquè estan convivint allí el professional, el superior i, en este cas, l'escola de disseny, crec que és la que està allí també (veus), sí, sí, una escola també, sí, sí, són diferents però estan convivint tots en el mateix lloc encara de manera separada però en el mateix indret, és un mateix edifici que els alberga a tots allí.

Per tant, és una cosa que durant els últims vint anys no s'ha donat cap solució i esperem que durant esta legislatura doncs si es pot buscar i es pot albirar eixa solució millor que millor.

I, després, quant a la proposta que fa el Partit Popular, jo, ¡vaja!
, la veritat que amb tota l'estima que li tinc al senyor Mulet, que jo crec que l'ha feta amb tota la bona intenció del món, en este cas quan parlem del tema del traspàs n'hi ha un apartat molt important que és el tema del personal.

Estem parlant que, una volta es faja eixe mapa, s'haja decidit quins conservatoris han d'integrar o han de ser traspassats, o en este cas donar el pas (algú tus) perquè passen a formar part de les xarxes de La Generalitat, el que cal buscar són totes les possibilitats perquè en este cas els conservatoris tenen personal de tot tipus, tenen des de personal que és funcionari al cent per cent de dedicació fins a personal que és laboral, temporal i amb dedicació parcial.
O siga que el ventall de possibilitats és màxim.

Per tant, mosatros no acotem, ni en este cas no concretem -com vostés diuen ahí-, perquè vostés el que diuen és que siga quina siga la situació, en este cas laboral que tinguen, fins a esgotar la seua vida laboral.
I no, caldrà vore quina és la seua situació de traspàs, com es fa, com es convenia i quina va a ser la modalitat que es va a utilitzar.

I, ¡clar!
, el que no anem a fer tampoc és anar en contra de l'Estatut bàsic de la funció pública quant al tema d'accés, que si u és interí doncs haurà de fer la seua prova d'accés; si u és laboral, temporal, haurà de fer també la seua prova d'accés; i si u és funcionari ja ha fet les seues proves d'accés.
Vullc dir, cada u té la seua condició.

Jo pense que en este cas ací es vol donar un pas que, al nostre parer, atempta doncs, bé, contra el que és l'Estatut bàsic de la funció pública, la forma d'accés i fins i tot l'autonomia municipal, perquè ja està parlant no sols que es transferisquen sinó dels que no es transferisquen o els que estiguen en procés.
¡Clar!
, en este cas els que no es transferisquen i continuen en mans municipals, o continuen gestionant-se a nivell del que són les entitats locals, doncs l'entitat local ja decidirà com ha de fer-ho i de quina manera ha de fer-ho.

Per tant, nosaltres el que sí que diguem és que cal fer els passos, i en este cas el que estem establint ací és un full de ruta.
Jo crec que este treball s'ha intentat fer en anteriors etapes, que em consta que l'anterior secretari autonòmic (algú tus) va muntar fins i tot una comissió per a estudiar la manera de com poder tirar açò endavant, i jo crec que amb tota la bona voluntat del món doncs, bé, al final no s'albirà la possibilitat o no aplega el temps de poder tirar-ho endavant, ara tenim l'oportunitat i, sobretot, ací el que establim és un calendari o un full de ruta: primer, definir quins han de formar part de la xarxa de La Generalitat; una volta estiguen definits, buscar a vore com s'ha de fer el traspàs tenint en compte cada u el seu personal que té i com ha accedit cada u a eixos conservatoris; i la tercera és buscar la fórmula alegal, o ho fem a través d'un decret, que ho fa la conselleria directament, o ho fem a través d'una llei de traspàs que ho hem de fer des del parlament.

I mentre això es fa -diguem-, el que està fent-se fins ara, que són totes les ordres d'ajudes doncs que es milloren perquè fins ara no n'hi havia ajudes per al tema de dansa, enguany sí que és la primera ordre d'ajuda que ha eixit, i és una cosa que també caldrà que regular o millorar.
I això és el que fem en els quatre punts que hui duguem a aprovació.

En este cas, mosatros entenem que la proposta del Partit Popular va molt més enllà i en alguns aspectes contravindria, fins i tot, el que és l'estatut bàsic quant al tema de l'accés per a la seua continuïtat perquè mosatros ahí no entrem, i el que entenem és que, no obstant això, este punt serà el següent pas i, una volta es done el tràmit de quina ha de ser la fórmula emprada per a fer el traspàs, buscarem la fórmula de com s'ha d'integrar o dotar al personal o, en este cas, buscar les fórmules.

Per tant, mosatros entenem que esta proposta no podem acceptar-la i així i tot doncs li demanem també el suport al Partit Popular perquè creguem que esta proposta és molt interessant, crec que és el moment de tirar-la endavant i estem en un moment, en este cas polític, que n'hi ha oportunitat d'allò que no s'ha fet en les últimes dècades poder dur-lo endavant.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Bé.

Seria ara el torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
(Veus) ¿Sí?
Sí, si vol fer rèplica és ara.
D'acord.

El senyor Mulet Taló:

Està bé el plantejament que es fa amb molt bona voluntat però, al final, l'única opció que no es tira endavant és la del Partit Popular.

Jo ja tinc molt clar que açò és una PNL, no és una llei el que nosaltres estem aprovant.
Les qüestions legals son suposicions.
No estem parlant d'un col·lectiu de sis-cents, set-cents professors, estem parlant de vint-i-cinc, vint-i-sis professors.
I mosatros estem convençuts que si en esta proposta ja iniciem o, almenys, donem pas a eixe compromís en la resta de la vida laboral d'unes persones que han estat treballant per tots estos conservatoris que mosatros diem, doncs, ¡home!
, és una declaració de bona intenció, perquè açò és una PNL no és una llei, que d'alguna manera també induïx al legislador posterior que tinga en consideració aquesta proposta (algú tus) que mosatros fem.

Jo crec que no era descabdellat acceptar que en eixos casos concrets els mantenim, els mantenim la mateixa relació.
Jo no estava dient d'inventar una altra, ni totes eixes qüestions que ha dit, ¡no!
, ¡no!
, dic que mantenim el que tenen, i en el cas que siguen els ajuntaments, els ajuntaments mantindran el que tenen, se suposa, ¿eh?
No estem demanant una millora ni estem demanant…, simplement això, mantindre.

Com bé s'ha dit ací, n'hi ha persones d'estes que porten trenta-tres anys treballant i que, segurament, en la seua vida laboral els quedarà cinc, sis, deu anys, no els quedarà més, ¿eh?
I és una consideració cap al treball que s'ha fet que mosatros ací avui podíem haver pres en compte.

Per la nostra part, ja he dit i he manifestat que tota la resta em semblaven bé, però si no tenim en consideració el cas concret d'estes persones mosatros ens abstindrem.

La senyora presidenta:

Ara, sí, passem al torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem per un temps de quatre minuts per a fer fixació de posició del vot.

La senyora Mínguez Corral:

Gràcies, presidenta.

Bona vesprada, senyories.

Quería compartir con ustedes mi experiencia como música, que gracias a estas escuelas municipales de música (algú tus) yo pude estudiar y pude ser clarinetista, y dar también las gracias a los ayuntamientos que han hecho posible estas escuelas.
Cuando La Generalitat no se hacía cargo de nosotras y de nosotros en muchísimos municipios pues gracias a los ayuntamientos que sí que lo hicieron y nos dieron esa oportunidad, aunque no con las mismas condiciones y ventajas que en otros sitios.

Bien, como muchos otros procesos que se han elaborado en la Comunidad Valenciana por desgracia en la última legislatura y en el último gobierno, el proceso de integración de titularidad municipal y de diputación a titularidad autonómica se ha hecho sin estudio, sin criterios demográficos, sin criterios territoriales, unos se han integrado y otros no cuando unos tenían muchos más requisitos para integrarse en la red administrativa que los que no.

Y, como bien refleja en la PNL el Grupo Parlamentario Compromís, hoy en día no existen igualdad de oportunidades ni cohesión territorial y es muy importante la igualdad de tasas para todas y para todos, vengamos de la comarca que vengamos y vengamos del municipio que vengamos porque todos tenemos ese derecho de estudiar música.
Es alucinante que no exista hoy en día un mapa de centros para la enseñanza de danza y la enseñanza de música.

Es una buena aportación la enmienda -quería comentar- de Ciudadanos, sin menospreciar y por supuesto apoyando la enmienda que se propone sobre Castellón, que son muy necesarias las modificaciones que se han de hacer en el mismo pero, quizá, en otros centros de la Comunidad Valenciana también están sufriendo y están necesitando esas aportaciones, y quizá esto se tendría que hacer con unos criterios para todas y para todos iguales y mirar dónde realmente hacen falta esas modificaciones, sean en Castellón o sean en cincuenta sitios más de la Comunidad Valenciana pero que hubiera esa igualdad para todas y para todos.
Simplemente apoyar.

Y, para finalizar, es muy importante que este proceso -como bien decís en la PNL- se haga después de una evaluación y después de una planificación, es muy necesario para poder realizar bien este mapa de infraestructuras, este mapeo, perdón, y que sobre todo se haga desde la participación de los que más saben y viven la realidad de la música y de la danza.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Passaríem ara a votar.
Votem la proposta amb la incorporació de les esmenes del Grup Parlamentari Socialista i del Grup Parlamentari Ciudadanos.
Entenc que és així.

Aleshores, ¿vots a favor?
10 vots a favor.
(Veus) ¿Vots en contra?
Cap vot en contra.
¿Abstencions?
5 abstencions.
Moltes gràcies.

Finalitzem el punt 3 de l'ordre del dia i anem a passar al punt 4.
Com deia, moltes gràcies a les persones convidades a este punt.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Fernando González Delgado)

El senyor vicepresident:

Señorías, cállense.
(Rient) ¡Bien empezamos!
, ¿eh?
, ¡bien empezamos!

Proposició no de llei sobre la recerca de solucions a la situació de falta d'accessibilitat i de risc en casos d'accidents per a l'alumnat de l'Escola Oficial d'Idiomes de Quart de Poblet, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 36.
011, BOC número 119)

El senyor vicepresident:

Bueno, pues, pasamos al punto 4, ¿no?
, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre un mapa de centros públicos de enseñanzas artísticas de La Generalitat, en fin, que abarque todo el territorio valenciano.
Lo tienen ustedes ya indicado.

Tiene la palabra el Grupo Parlamentario Podemos.
(Veus) ¡Ah!
, ¿sí?
Bueno, ¿has visto que incompetencia la mía?
Pues se ha tomado en cuenta el punto 4 y no hace falta que me reitere en esto.

Damos la palabra al Grupo Parlamentario Podemos.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyor president.

Diputades i diputats.

L'Escola Oficial d'Idiomes de Quart de Poblet està ubicada en un espai que pertanyia a un edifici que en el seu moment va fer les vegades d'institut de secundària i que va ser descartat en aquell moment, aquesta activitat, per l'evidència de riscos per a l'alumnat i que suposava que ocupara aquell espai, a més a més d'uns problemes d'accessibilitat que en aquell moment no estaven en el debat públic però que encara avui arrossega.

Efectivament, el disseny de l'edifici efectuat ja fa molts dècades no compleix amb gran part de les exigències que la normativa d'accessibilitat actual requereix, tampoc estan garantides les condiciones de seguretat per a l'evacuació en cas d'incidents que puguen posar en risc la seguretat de l'alumnat perquè també en l'interior de l'edifici n'hi ha greus deficiències de disseny.

Esta falta d'accessibilitat ha afectat en el passat a les condicions d'accés als estudis que impartix l'escola; en alguns casos la matrícula s'ha hagut d'efectuar a peu de carrer en no poder accedir les persones a l'aulari, persones amb mobilitat reduïda, en lloc de ser en el hall de l'edifici com fa més del 99% de la població; en altres casos, algunes persones han estat derivades a un altre aulari amb accessibilitat per a poder participar en les classes i, potser, preferien participar en l'aulari de Quart de Poblet.

Però, a banda de les dificultats per a persones amb mobilitat reduïda, que són a les que estem referint-nos, quant a l'accés principal, s'han de tenir altres qüestions en compte.

Una és que l'amplària dels passadissos interns i les escales interiors de l'edifici no permet una evacuació eficient de l'edifici, així com tampoc una mobilitat acceptable per les persones també amb mobilitat reduïda.
Si aconseguírem amb una rampa d'accés fer pujar persones amb mobilitat reduïda amb la seua cadira de rodes pels passadissos interiors, pràcticament eixa persona ocuparia tot el passadís interior i hauria de fer parar la gent que creua en direcció contrària per a poder completar la trajectòria.
També, n'hi ha una impossibilitat de maniobrar de les cadires de rodes, hauria d'arribar fins al punt final per a poder tornar cap a enrere.

Existeix, també, una qüestió que he vist en molts edificis i és que el mateix passadís té unes escales al mig passadís i, per tant, les persones amb mobilitat reduïda han de ser acompanyats o ajudats per a superar els obstacles.

I ja ho parlàrem, l'amplària, ¿no?
Les eixides d'emergència de l'edifici tenen les mateixes problemàtiques que l'entrada principal.
Si estem parlant, o si s'estava parlant en el seu moment quan jo vaig visitar el centre, de facilitar una solució per a l'accés principal doncs hauríem de facilitar un accés o, almenys, una eixida per l'accés secundari que és exactament igual, amb les mateixes escales i a la mateixa alçada, i no permetria una evacuació per l'eixida d'emergència de les persones que hagueren pogut accedir per l'accés principal.

Els corredors d'emergència estan senyalitzats en l'edifici travessant en alguns ocasions les mateixes aules, i tot i que la major part del temps pogueren estar respectats per l'alumnat -que ja els avance que no passa això-, bé, n'hi ha moments en els que l'alumnat ocupa els passadissos d'emergència per qüestions d'espai perquè les aules són molt reduïdes, n'hi ha molt d'alumnat, i aleshores la tendència és acabar ocupant el que són les eixides d'emergència.
Quan es produïra, en el cas fatídic que es produïra una emergència, eixes vies d'evacuació estarien ocupades.

En la visita al centre se'ns va descriure una.
.
.
, bé, aquesta preocupació era recurrent durant molts anys, que en els anys anteriors, davant les reivindicacions, davant les consultes, ni tan sols la consellera d'educació o el conseller d'educació que ocupara el càrrec va aparéixer mai.

Però en esta legislatura ja s'han fet els primers contactes, i s'ha anat a visitar el centre i s'està, efectivament, treballant en una solució.
El que preocupa en el centre i preocupa en l'alumnat és que se donen solucionen parcials.
Se donen solucions, com dia abans, a l'entrada principal i no als interiors ni a les eixides secundàries o d'emergència.

És per això que instem el Consell que prenga una iniciativa que assegure una solució integral, que no es limite únicament a l'accés principal; que s'aborde l'adaptació a la normativa existent en qüestió d'accessibilitat a la normativa actual, que és molt més progressista que la que hi havia en el moment de l'inici o de la ubicació original de l'escola oficial en Quart de Poblet, en l'edifici actual.

I que si es troba que no hi ha cap solució -açò, ja, com a segona solució, solució secundària-, si es troba que eixe edifici no és apte i no hi ha una solució viable, econòmica -perquè també se parlava que les possibles inversions només per a superar l'accés principal eren molt quantioses- i si ens hem de conformar en fer un desembossament molt gran per a no solucionar completament el tema, aleshores el que proposa la nostra PNL és que se decidisca el trasllat de l'aulari a un altre edifici, el més pròxim possible a l'actual, i que sí que reunisca les característiques adequades per a salvar la situació actual.

I, bé, finalment, que se'ns done informació sobre la resolució d'esta PNL en el termini de sis mesos.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Gracias, señor Jiménez.

Tiene la palabra, por el Grupo Parlamentario Compromís, nuestra presidenta Marian Campello.
Bueno, presidenta, en este caso, no.
Pero, en fin, la diputada Marian Campello.

La senyora Campello Moreno:

Gràcies, senyor president.

Bé, de nou, en esta comissió es torna a parlar i a sentir sobre l'aulari de l'Escola Oficial d'Idiomes de Quart de Poblet.
I dic de nou, perquè la manca d'accessibilitat d'este aulari ja ha segut objecte de debat i de preguntes parlamentàries en altres ocasions.

Si tirem un poc d'hemeroteca, veiem com en el 2014 el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida realitzà tres preguntes sobre la problemàtica d'accessibilitat de l'EOI de Quart de Poblet.
Preguntà si se complia la normativa, quines mesures pensava prendre la conselleria per fer l'escola accessible, quan s'aplicaria.

Com dia, això se preguntà en gener de 2014 i prou temps després, en setembre de 2014 -crec que mai han costat tant tres línies-, la senyora Català contestà a eixa pregunta.
I contestà que.
.
.
, la seua resposta fou: Â«Senyoria, us indique que l'Escola Oficial d'Idiomes de Quart de Poblet complix la legislació vigent en matèria d'accessibilitatÂ».
Resposta breu, però bastant clara.
Després de nou mesos tingué temps de fer bé la faena i l'argumentà, com podem vore, prou bé la resposta.

En gener de 2015 és Compromís qui torna a fer una pregunta sobre eixe aulari.
És el diputat Juan Ponce i la seua pregunta diu: Â«L'Escola Oficial d'Idiomes de Quart de Poblet està situada en unes instal·lacions que no complixen les condicions d'accessibilitat exigibles a un centre públic.
En les actuals condicions l'EOI de Quart de Poblet, les persones amb mobilitat reduïda, tant per edat com per discapacitat, es troben amb barreres que impedixen o fan extremadament dificultós el seu accés a este centre educatiu.
Â»

Â»Sobre aquest tema, ¿pensa el Consell fer complir en l'EOI de Quart de Poblet el Decret 39/2004, del 5 de març, pel qual es desenvolupa la Llei 1/1998, de 5 de maig, de la Generalitat valenciana, en matèria d'accessibilitat en l'edificació de pública concurrència i en el medi urbà i, en conseqüència, portar endavant immediatament un pla d'actuacions que elimine les barreres arquitectòniques?
Â»

Com veiem, el diputat Juan Ponce va ser molt concret per a vore si la resposta en este cas podia ser més clara per part de la conselleria.
Ja mai vam tindre resposta a eixa pregunta per part del Consell.

I ara ja és en novembre de 2016 quan ens trobem amb el torn, digam, de Podemos.
Jo li done les gràcies per portar un meló, tornar a posar un meló damunt la taula que ja porta obert massa temps.

Jo espere que si en el 2017 torna este tema a esta comissió, siga per a poder dir que s'ha solucionat la problemàtica d'accessibilitat de l'escola oficial d'idiomes.

Bé, esta és -per si no coneixen l'entrada, perquè l'entrada és el més clar-, esta és l'entrada de l'aulari a Quart de Poblet.
Té no sé quants escalons.
.
.
Ahí la tenim.
No sé si a algú li pareix que açò és accessible.
Jo crec que no, que no és accessible.
Però pareix ser que per a la senyora Catalá, en aquell moment, això era accessible.
Clar, jo me pregunte.
.
.
, no sé, probablement siga accessible per a nosaltres o inclús per a ella, però per a una persona que necessita una cadira de rodes o unes crosses, evidentment, és una accessibilitat molt complicada.

El cas és que esta doble manca de sensibilitat, tant per a les persones amb diversitat funcional i la manca de sensibilitat jo crec que en este cas amb la legalitat, no es dóna només a l'aulari de Quart, sinó que també es donà a l'aulari dependent de l'EOI de Quart de Poblet, que està en Torrent, perquè l'aulari de Torrent depén d'esta escola oficial d'idiomes.

Per això hui presentem l'esmena que ens ocupa, una esmena per incloure l'aulari de Torrent, situat en l'edifici Montecarlo, a la.
.
.
És l'esmena que li fem a la PNL del Grup Parlamentari Podemos-Podem.

La història de per què l'EOI està en uns antics cines i de per què els torrentins i torrentines, i en definitiva els valencians i valencianes en general, han pagat els capritxos electoralistes del PP comença amb la construcció d'una casa del major.
Una casa del major que l'ajuntament va demanar a la Conselleria d'Infraestructures i Transport en un pla.
.
.
en l'any 2009, però, clar, no donava temps per a inaugurar abans d'eleccions, com ells volien.

Aleshores, corria l'any 2011 de nuestra era, però per al Partit Popular era any electoral, amb la qual cosa era any d'inaugurar a corre-cuita, quan es van inaugurar dos centres de majors en Torrent -dos centres de majors inaugurats per la senyora Catalá: el centre de San Enrique i el centre Bellido-, mentres anunciava a bombo i plateret que una tercera casa del major venia en camí.

Una vegada van passar les eleccions -ja parlem del 2012-, l'Ajuntament de Torrent va comunicar la conselleria d'infraestructures la seua sol·licitud per canviar eixe projecte de casa del major perquè fóra una escola oficial d'idiomes, perquè en eixe moment Â«las necesidades de ese grupo de poblaciónÂ» ja no existien.
Curiosament, en eixe moment, ja estaven cobertes totes les necessitats de la gent de la tercera edat en Torrent.

Bé, la conselleria acceptà el canvi.
Sí que hagueren de fer alguns.
.
.
, arreglar incidències, com canvis en la cimentació, en l'estructura, canvis que costaren diners.
I ja en abril de 2013 la conselleria autoritzà la redacció d'un nou projecte modificat, que finalment va ser aprovat en juliol de 2014.
O siga, van passat anys i anys.

Les obres tenien un pressupost de més de 850.
000 euros, sense l'IVA, i es va projectar el seu inici per a gener de 2015 de la nostra era -com dia abans, per al PP, època d'inauguracions a corre-cuita- i la seua finalització a 2016.

Clar, entre tant d'embolic, els alumnes de l'EOI no podien començar el curs en l'any electoral.
I això el PP no podia permetre-ho.
Per això, el PP de Torrent, en l'estiu de 2014, es va posar les piles, signant, finalment, en agost de 2014 un contracte de lloguer de quinze anys a l'edifici Montecarlo per a ubicar l'EOI.

Sé que són moltes les que he dit, però no sé si podem anar fent-mos com una idea de com han anat succeint les coses.
Vostés diran: Â«Si el edificio Montecarlo.
.
.
el edificio Montecarlo té rampaÂ».
I és cert, l'edifici Montecarlo té rampa.
Però no és accessible eixa rampa.
Jo, que vinc de l'àmbit juvenil, doncs segurament un skater, con todas sus cualidades físicas, podrà pujar eixa rampa, però una persona amb mobilitat reduïda jo diria que no pot fer ús d'eixa rampa -bé, vaig finalitzant que se m'acaba el temps.

Sí que volia dir que potser la qüestió que hui inicialment ens ocupa, l'EOI de Quart, tinga solució més prompte que tard, però els més de 850.
000 euros invertits en un edifici modern, accessible, sostenible i tancat, sense cap funció, pagat per tots els valencians i valencianes i amb un contracte de lloguer a quinze anys, signat menys de cinc mesos abans que començaren les obres de l'esmentat edifici, sembla que tenen a dia de hui difícil solució.

De moment, des de Compromís el que sí que volem és no renunciar que totes les escoles de la nostra terra tinguen les millors condicions i l'accessibilitat possible.
Per això, com no podia ser d'altra manera, votarem a favor de la PNL del Grup Parlamentari Podemos-Podem i esperem que accepten la nostra esmena.

El senyor vicepresident:

Tiene la palabra el señor Jiménez.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyor president.

Bé, la veritat és que quan fem les proposició no de llei, a vegades un va informant-se al lloc on l'han reclamat i tal, i no acaba de tindre tota la composició, però ha sigut molt aclaridor el relat que ha fet la companya Campello.

Particularment, jo desconeixia l'existència d'este aulari de Torrent, que seria aprofitable amb una inversió relativament assequible.
I jo estic disposat a acceptar l'esmena i que se trobe una solució al que és el mateix.
.
.
a la mateixa EOI en el conjunt dels seus aularis.

Així que no hi ha cap problema, acceptarem l'esmena i quedarà perfectament integrada.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Por Ciudadanos, Mercedes.

Sí, tiene la palabra el Grupo Ciudadanos.
Muchas gracias.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidente.
Hace muy bien su función de presidente.

El senyor vicepresident:

No, que va.
.
.
Fíjese que he perdido la memoria de su apellido.
Pero digo.
.
.
, por eso dije Mercedes brevemente.
(Algú diu: Â«Ventura, VenturaÂ»)

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias.

Como bien han dicho, las diferentes leyes.
.
.
Yo ahora voy a referencia a la ley de 1998, de 5 de mayo, de la Generalitat valenciana.
Esta ley hace referencia a la accesibilidad y supresión de barreras arquitectónicas, urbanísticas y de comunicación.
Y en su preámbulo contempla la pretensión de fomentar y hacer realidad la efectiva participación de todos los ciudadanos y todas las ciudadanas en el seno de nuestra sociedad, a fin de conseguir un medio libre de barreras de todo tipo, evidenciando la voluntad de integración social y de garantía del principio de igualdad de todos los valencianos y las valencianas.

Hago referencia a esta ley, que ya he dicho que es de 1998, y poco hemos aprendido desde 1998 a la actualidad, porque estamos aún debatiendo un principio muy importante que se recoge en otras leyes, el principio de la inclusividad.
Y la inclusividad no puede ser efectiva si no se eliminan barreras arquitectónicas.

Pero no me quiero basar solo en esta ley, que he dicho que lleva muchos años en vigencia, sino en el real decreto de la legislación de 2013, del 29 de noviembre, pues el texto refundido de la ley general de derechos de las personas con discapacidad y de su inclusión social, pues habla también de que hay que ofertar y hay que eliminar todo este tipo de barreras, porque no eliminarlas incurriría a sus derechos básicos y libertades y condicionarían y obstaculizarían el desarrollo personal, así como el disfrute de los recursos y servicios disponibles para toda la población.

Y también se recogen en las leyes educativas que tenemos que cumplir por la normativa vigente para empezar a tratar el principio de igualdad e inclusividad; si no, estaríamos hablando de medidas segregadoras.

En esta línea, digo que Ciudadanos estamos a favor de favorecer toda aquella medida que fomente la normalización y la accesibilidad del alumnado.
Y creemos que es muy importante tomarse en serio lo que nos ha dicho el compañero de Podemos, de facilitar la participación de los ciudadanos tanto en la vida educativa, como es en este caso, pero, también, la accesibilidad también en la vida política.
Porque también presentamos nosotros en el pleno -que lo que comentó mi compañero Alberto-, que tampoco está accesible este parlamento para gente que tuviera algún tipo de diversidad funcional.

Por lo tanto, tendríamos que ser accesibles en todos los ámbitos, sea educativo, político, económico, cultural y social.

Ciudadanos va a votar a favor de esta propuesta porque no puede ser que las personas con diversidad funcional o con movilidad reducida no puedan asistir a la Escuela Oficial de Idiomas de Quart de Poblet.
Y el Consell, como bien ha dicho, tiene la obligación de eliminar cualquier obstáculo que limite la igualdad de todos los valencianos.
Y en este caso, es un ejemplo concreto de la vulneración de otro tipo de principio.

Asimismo esperamos que el Grupo Podemos pues presente una enmienda a los presupuestos, que nuestro grupo ya adelanto que apoyará, por donde se incluya una partida presupuestaria específica que haga que la escuela oficial sea accesible y que si no es posible pues que busque otro espacio donde se pueda impartir las clases.

Y por último indicar que nos parece un gesto de irresponsabilidad que se siga utilizando este edificio, teniendo en cuenta los riesgos para la seguridad de las personas que supone; y no solo para las personas con diversidad funcional, sino para todos los ciudadanos y ciudadanas.

Y, por todo ello, esperamos que la conselleria tome una decisión de manera urgente.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Gracias, señora Ventura.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, tiene la palabra Mercedes Caballero.

La senyora Caballero Hueso:

Gracias, señor presidente.

Bueno, no voy a relatar otra vez la situación de los edificios, tanto de Quart de Poblet como de Torrent, porque los compañeros, señor Jiménez y la señora Campello, yo creo que lo han definido muy bien.

Lo que sí que le voy a pedir al proponente de la PNL, al señor Jiménez, es una pequeña variación en la propuesta de resolución.
¿Y por qué?
Porque, bueno, los medios de comunicación ya en septiembre daban cuenta de las distintas gestiones que se han ido haciendo, no solo por parte de la conselleria, sino con la total implicación del ayuntamiento de Quart de Poblet, del que una diputada, la vicepresidenta de estas Cortes, es la alcaldesa, la señora Carmen Martínez.

En El Meridiano en septiembre, ya decía Â«Quart de Poblet mejorará la accesibilidad de la escuela de idiomasÂ».
Aquí hablaba solo del aulario de Quart de Poblet, pero ahora integramos el aulario de Torrente.

¿Y de qué gestiones hablamos?
Pues hablamos de gestiones de hace muchos meses en los que, tanto la dirección territorial de la conselleria como el ayuntamiento han intentado coordinar las actuaciones.
Y porque el edificio en el que hoy en día está la Escuela Oficial de Idiomas colinda con un edificio municipal que está, para que me entiendan, las plantas son de altura diferente, pero son colindantes.
Con lo cual, después de inspecciones, de visita de técnicos, arquitectos, ingenieros del ayuntamiento, de la conselleria, etcétera, se ha llegado a tres vías de solución.
Las últimas informaciones que tenemos es que hay tres caminos para solucionarlo: uno es modificar la planta baja del edificio municipal; el otro es subir una estructura del edificio de La Generalitat, y un tercero buscar una ubicación externa.

Ahí están.
Tanto es así que desde la dirección territorial nos plantean que de todas estas soluciones que se están estudiando…, diuen, Â«es troben en fase d'estudi perquè en el primer trimestre de l'any 2017 es realitze la proposta concreta d'intervenció per a donar solució a tots els problemes plantejats.
.
.
Â», no sols l'entrada a l'edifici, sinó tots els problemes que tenen, açò està parlant de l'edifici de Quart de Poblet.

El que dia al principi, que li demanaria al senyor Jiménez una modificació de la proposta de resolució, és que quan diu en el punt 1 Â«prenga la iniciativaÂ», jo ho canviaria per Â«continue treballant juntament amb l'Ajuntament de Quart de Poblet.
.
.
Â», i en este cas també a l'Ajuntament de Torrent, malgrat que ni l'Ajuntament de Quart de Poblet ni l'Ajuntament de Torrent tenen competències, però sí estan donant servici als seus veïns i als seus ciutadans.
Dia, Â«continue treballant juntament amb l'Ajuntament de Quart i Torrent per tal de trobar una solució.
.
.
Â», etcètera, etcètera, Â«de l'Escola Oficial d'Idiomes de Quart de Poblet i de l'aulari de Torrent, depenent d'aquestaÂ».
En el mateix punt 1 s'integren els dos aularis.

I eixa és la nostra proposta.
Per suposat esperem que mos accepte esta modificació.

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Gracias, señora Caballero.

Damos palabra a la diputada.
.
.
(Veus) ¡Ah!
perdón.
Sí, sí.
Réplica.
Réplica, réplica.

El senyor Jiménez Doménech:

Sí, efectivament, quan vam fer la visita vam tindre l'oportunitat de conéixer tota la casuística.
Però, miren, no caiguem en l'error, en l'errada que ja va fer el Partit Popular, de traslladar alumnes d'un institut de secundària perquè era perillós, posar a alumnes d'escola oficial d'idiomes en el mateix edifici.
I ara s'està plantejant que una de les solucions és canviar uns vestidors que hi ha en la planta de baix i posar-los dalt.
Què passarà quan un esportista amb problemes de mobilitat reduïda vullga accedir als vestidors?

En tot cas, en tot cas, li vaig a.
.
.
, era una referència a l'argumentari que vosté ha utilitzat, a l'exposició que vosté ha utilitzat.
Però per a la qüestió concreta que me demana, jo crec que no cal fer una relació tan extensa, una descripció tan extensa de qui està treballant en cada punt, perquè efectivament les competències són de la conselleria d'educació.
Jo sí que acceptaria canviar l'expressió que Â«prenga la iniciativaÂ» per Â«que s'acceleren les gestionsÂ», i l'altre ho deixaria tal qual, perquè no cal (veus) … Sí, sí, Â«que s'acceleren les gestions i continuen els treballsÂ», o una cosa així, però ja no augmentaria el volum el text de la proposta.

El senyor vicepresident:

Gracias, señor diputado.

Cedemos la palabra al Grupo Parlamentario Popular.
¡Ah!
Pensaba que iba a ser la señora Gascó.

La senyora Gallén Peris:

Soy yo, señor presidente.
Gracias.

¿Què s'entén per accessibilitat?
Se pot entendre l'accessibilitat com la possibilitat de tindre accés, o pas o entrada a un lloc o activitat sense limitació per raó de discapacitat.

L'article 9.
2 de la Constitució espanyola exigix als poders públics garantir el màxim de benestar de vida a la tota la ciutadania, tenint en compte l'existència en la nostra societat d'un cercle considerable de ciutadans i de ciutadanes que tenen algun tipus de discapacitat física, psíquica o sensorial, preconitza una política de previsió i integració d'aquestes persones.

Què és l'accessibilitat per a una persona amb diversitat funcional?
És l'oportunitat de disfrutar de la vida amb igualtat de condicions que la resta de les persones, és sentir la llibertat, és tenir la possibilitat de sentir-se autònom i de poder disfrutar sense pensar que és una càrrega.

L'accessibilitat és important per a les persones amb mobilitat reduïda, sí.
Però si som realistes, l'accessibilitat és un benefici per a tots i totes.
L'accessibilitat universal és aquella condició que han de complir els entorns, processos, bens, productes i serveis, com també els objectes, instruments, eines, dispositius per a ser comprensius, utilitzables i practicables per totes les persones en condicions de seguretat, comoditat i de la forma més autònoma i natural possible.

Per als qui volem viure en una cultura de pau, el fet de gaudir dels drets humans defineixen d'una manera molt senzilla el tipus de societat a la qual aspirem.
Per aconseguir-ho són necessàries actuacions que impacten en l'eradicació de les desigualtats i comportaments discriminatoris que conculca els drets de les persones.
En definitiva, en situacions d'injustícia social que vulneren els més vulnerables.

Serveix de molt poc aconseguir edificis d'ús públic accessibles si les persones en discapacitat troben serioses dificultats per a eixir de la seua pròpia casa, per a circular en l'entorn urbà, per accedir als mitjans de transport, etcètera.
No discriminació, més acció positiva, és igual a integració social.

En este sentit és precís fer una cridada d'atenció a totes les administracions públiques perquè s'impliquen en l'adopció de les mesures necessàries per aconseguir la plena accessibilitat.

Podem afirmar que disposen de normativa suficientment garantida en matèria d'accessibilitat per als objectius que se presenten.
No obstant, amb idèntica rotunditat, podem assenyalar que resulta decepcionant l'escassíssima utilització per part de les administracions públiques dels instruments previstos.

Les tres capitals, els grans municipis, les diputacions, els departaments de La Generalitat, han de donar compliment al mandat legal.
Les administracions públiques valencianes han de complir amb la llei, complir la normativa d'accessibilitat, dotar dels instruments que contempla, exercir les seues funcions de control i de foment i, si és necessari, aplicar el règim sancionador.

Per tot l'exposat, votarem a favor d'aquesta PNL.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Gracias, señora Gallén.

Y bueno, en este punto, pues si no hay intervención, no hay ninguna petición de intervención, pues procedemos a la votación.
¿De acuerdo?
Vale.
¿Votos a favor?
No hace falta preguntar si hay votos en contra o abstención.

Y llegados a este punto, cedo mi presidencia a la señora Campello.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marian Campello Moreno)

Proposició no de llei sobre la restauració de la portada dels Apòstols i la portada de les Mares de Déu de l'arxiprestal basílica de Santa Maria la Major de Morella, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos (RE número 36.
019, amb correcció d'errades RE número 36.
456, BOC número 119)

La senyora presidenta:

(Inoïble) … passem al punt número 5 de l'ordre del dia, presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la restauració de la portada dels Apòstols i la portada de les Mares de Déu de l'arxiprestal basílica de Santa Maria la Major de Morella, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos.

Té el torn de paraula el diputat Alberto García per un temps de huit minuts.

El senyor García Salvador:

Gràcies, presidenta.

Per a detallar la nostra proposició no de llei he recorregut a un marc jurídic, en principi, el que és la llei del patrimoni cultural valencià, la llei del patrimoni històric espanyol i la Constitució espanyola.

La llei del patrimoni cultural valencià diu que el patrimoni cultural valencià és una de les principals senyes d'identitat del poble valencià i el testimoni de la seua contribució a la cultura universal.
Els béns que l'integren constitueixen un llegat patrimonial d'inapreciable valor i la seva conservació i enriquiment correspon a tots els valencians i, especialment, a les institucions i els poders públics que el representen.

Així mateix, l'article 46 de la Constitució espanyola: Â«Los poderes públicos garantizarán la conservación y promoverán el enriquecimiento del patrimonio histórico, cultural y artístico de los pueblos de España y de los bienes que lo integran, cualquiera que sea su régimen jurídico y su titularidad.
Â»

Els voldria parlar durant uns segons de Morella, la població on està ubicada la nostra basílica.
I val a dir que Morella és la primera vila de l'antic regne que va passar al domini cristià en el segle XIII.
Aixina ho testimonien els treballs que fan els professors Arcadi García i Vicent García, de la universitat… de l'UJI, que tal como parla l'historiador Josep Alanyà en el seu llibre Urbanisme i vida a la Morella medieval: segles XIII al XV, Morella fou l'estimada de Jaume I, qui va fer d'ella fortalesa i testimoni del poder real, enfront de nobles i ordes militars durant anys, segona vila del regne rivalitzant amb Xàtiva.

Durant molts anys ciutat pròspera i important.
La seva situació era pas obligat de camins.
L'amplitud del seus termes i el comerç de llana amb Florència i Venècia va produir l'enriquiment del que encara hui són testimonis les seues muralles i monuments.

Morella va ser declarada conjunt historicoartístic l'any 1965 i és candidata a ser patrimoni de la humanitat per la UNESCO.

Igualment, l'església basílica Santa Maria la Major va ser declarada BIC l'any 1931.
L'església arxiprestal basílica Santa Maria la Major fou una de les construccions pioneres de l'arquitectura gòtica valenciana i la seva construcció va finalitzar en el primer terç del segle XIV.

Al llarg del mateix segle es van construir les dos magnífiques portalades, la dels Apòstols i la de les Verges.
La porta dels Apòstols i la de les Verges, així com també l'espectacular escala del cor són, sense dubte, tres dels més importants monuments que defineixen el patrimoni artístic valencià.

Esta importància està recollida en diferents publicacions científiques i reconeguda a nivell estatal.
El cor i l'escala han estat una construcció admirada i valorada des d'antic.
El cronista Martín de Viciana escriu en la seua crònica de València, publicada l'any 1563, que Â«en esta iglesia ay dos portadas y una escalera del coro que son tres pieças de las buenas que aya en el reino.
Â»

Igualment, l'historiador Elías Tormo, en l'informe que fa des de la Reial Acadèmia de la Història a la Direcció General de Belles Arts, l'any 1927 per a la declaració de l'església com a monument nacional, va assenyalar que l'església de Morella es Â«el templo gótico más interesante de la Comunidad ValencianaÂ».

Quant a la portalada dels Apòstols, és la porta principal de l'església.
És l'anomenada porta dels Apòstols perquè sobre dos repeus hi ha les imatges pètries dels dotze apòstols distribuïdes simètricament a banda i banda de la porta.
La disposició de la porta és atrompetada, de línies elevades i formant arcs ogivals decreixents.
Les imatges dels apòstols, sis a cada costat, apareixen en peu entre fines columnetes i cobertes per dossers de perímetre octogonal.
Els atributs propis de cada apòstol han estat destruïts pel pas del temps.

Cal dir que les imatges dels apòstols de la portalada de Morella, cal relacionar-les pel seu tractament escultòric, composició de les figures i solució de la indumentària amb les escultures de la portalada dels Apòstols de la catedral de València, amb la portalada de la Col·legiata de Gandia i amb l'església de Santa Maria del Mar de Barcelona.

La porta, amb uns grans batents de fusta clavetejats, (inintel·ligible) .
.
.
d'estil mudèjar, és presidida per una bellíssima imatge de la Mare de Déu i l'infant Jesús titular de l'arxiprestal.
Ací tenen una imatge de l'arxiprestal.
(Rient) Baix el timpà i sobre el fons ocre i emmarcada entre dos bandes ornamentals barroques pintades en or, se pot llegir la inscripció àuria que figura també en la basílica major de San Juan de Letrán a Roma: Â«Non est in toto sanctor orbe locus.
Â» No hay lugar más santo en el mundo que esto.

Les característiques estilístiques i formals de les imatges de volum, els relleus de la portalada dels Apòstols evidencien una de les millors escoles artístiques de l'arc gòtic europeu.

Cal dir que per la seva equilibrada arquitectura, la seva bellesa escultòrica, la seva rica policromia ens trobem davant d'una de les primeres obres gòtiques europees i una de les principals del gòtic català.
Per això mereix que els estudiosos li dediquen més atenció i els poders públics asseguren la seva integritat amb la protecció i les mesures que calguen.

La porta dels Apòstols inaugura el primer taller d'escultura monumental en terres valencianes.
Va ser construïda en els primers anys del segle XIV per l'escultor francés Pierre de Bonhuil, autor del sepulcre del rei Jaume II i Blanca d'Anjou en el monestir de Santes Creus.

La porta dels Apòstols és reconeguda per una alta qualitat escultòrica i per una bona conservació de les policromies de la pedra dels segles XIV, XV i XVII, i és, sense cap dubte, un dels conjunts de policromies històriques millor conservat de tota Europa.

Cal recordar que esta porta no ha estat mai restaurada, per la qual cosa conserva una autenticitat impensable en altres centres escultòrics europeus.

No obstant això, la part negativa de no haver estat mai restaurada és el deteriorament que està sofrint la pedra de base que fa perillar greument la conservació d'este singular monument.

Cal recordar que independentment de la seva adscripció eclesiàstica, és un valor patrimonial que pertany a tots els valencians.

Pel que fa a la porta de les Verges, mirant al migdia, més a l'oest, està l'anomenada porta de les Verges, secundària i posterior a la dels Apòstols.
De menors proporcions, esta portalada posseeix els mateixos elements estructurals que la dels Apòstols.

La portalada té una semblança amb els retaules petris de Sant Llorenç de Lleida i un paral·lelisme temàtic amb la capella de les Verges de la seu de Tarragona.

Les deu Verges són presidides per Santa Úrsula, que està centrada en el timpà.
Les altres verges són de peu, baixa els respectius dossers i sobre mènsules de base piramidal, que descansen sobre l'esquena de mitges figures que representen personatges reals de la història i vida de la Morella medieval.

En esta portada es desenvolupa un original vocabulari que la fa sorprenentment nova.
Traceries, rosetons i imatges coronades amb flors en recorden l'arquitectura italiana coetània.
Les relacions de Morella amb Florència i Venècia són evidents.
Les imatges van vestides com a dames bizantines, amb el cap coronat i els cabells adornats amb perles i flors.

Finalment, l'església durant la seva construcció va ser lloc de visita i pregària dels reis de la Corona d'Aragó i de personatges reials.
Jaume I la va visitar l'any 1259, Pere el Gran i el seu primogènit Alfons el Benigne l'any 1287.
Jaume II en 1311 i 1317.
Pere III el Cerimoniós en 1341, 1342 i 1352.
I l'església era ja acabada i consagrada quan l'any 1409 Martí l'Humà va visitar-la.
Ferran d'Antequera ho va fer l'any 1414.
Joan II de Navarra i Catalunya i Aragó en 1436.
El Príncep Carles de Viana en 1460 i 1461, arran del seu empresonament al castell de Morella.
Més tard, l'any 1528 en ple renaixement, l'església arxiprestal va rebre la visita del rei Carles I d'Espanya i V d'Alemanya, titular del sacro imperio romano-germánico.

A tan bella església, avui basílica arxiprestal, només li ha faltat en la seva història secular una concessió adequada a la seva dignitat i al seu valor històric i artístic: haver-la creat església-catedral.
I a punt va estar de ser catedralícia quan el rei Martí l'Humà l'any 1408 ho va proposar al papa Benet XIII, al papa Luna, però Benet XIII no va accedir perquè segons alguns autors, això implicava desmembrar l'antic bisbat de Tortosa, com no ho va fer tampoc amb Xàtiva per no desmembrar el de València i no ho va fer amb Daroca per no desmembrar el de Saragossa.

Ja, per acabar, el secular abandonament que ha sofert este monument de patrimoni valencià ha tingut l'avantatge que no s'ha fet fins ara cap restauració inadequada, però en estos moments -i ací els mostraré després les fotografies-, la gravetat del seu estat podia fer irreparable la seua conservació.
Sense cap dubte, no només perdria Morella, no només perdria la Comunitat Valenciana, perdria tota la humanitat.

I per acabar, dir que hem fet una transaccional, que l'han firmada tots els grups.
I simplement agrair la seva col·laboració.
¿La llig?
(Veus) Diu: Â«Les Corts insten el Consell a destinar pressupost del capítol VI, del programa 454.
10, patrimoni cultural i museus, per a la restauració de la portalada dels Apòstols i portalada de les Verges de Morella.
Â»

Això és tot.
Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Me comuniquen que… No seria una transaccional perquè no hem tingut esmenes.
Aleshores, seria com una modificació, una proposta alternativa.
(Veus) D'acord.

És ara el torn de paraula del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
La diputada Llum Quiñonero, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Quiñonero Hernández:

Bueno.
Esta tarde hemos tenido una discusión acerca de las declaraciones BIC y lo importante de apoyar nuestra cultura y nuestro arte.
Yo creo que, en este caso, no cabe ninguna duda y la unanimidad lo pone de manifiesto.

Estamos hablando de una ciudad que es candidata a ser patrimonio de la humanidad, estamos hablando de una ciudad medieval, que ya nuestro compañero Alberto García ha explicado perfectamente y en pequeños trazos la importancia que ha tenido… la importancia que tiene históricamente y lo que puede contar sus propios edificios, lo que nos puede transmitir.
El hecho de que…, de la defensa de esta… de este pórtico, de estos pórticos que están dañados y deben ser restaurados, no cabe, no cabe ninguna duda.

Y si el rey En Jaume ya decía que Â«era la seua ciutat estimadaÂ» y ha sido reconocida por historiadores a lo largo de los diferentes momentos de la historia como una de las piezas del arte gótico valenciano más destacada, no seremos nosotros, después de haber comprobado cómo…, estos argumentos son suficientemente de peso, si merece la pena apostar no solamente por el pórtico sino eso lo que significa su restauración de cara también a esta candidatura de Morella como patrimonio de la humanidad.
Supone un paso fundamental y un compromiso de estas Corts con Morella y con esta candidatura.

Así que por parte de Podemos, nuestro apoyo sincero y tan entusiasta casi como la de nuestro compañero Alberto García que lo propone.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn del Grup parlamentari Compromís.
El diputat Josep Nadal té la paraula per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

No cal dir que des de Compromís anem a votar aquesta proposta que ha fet el company de Ciudadanos, després de les pertinents modificacions, en l'acord a què hem arribat entre tots.

Dir que li agraïm la seua exposició apassionada i plena de cultura i, sobretot, d'amor per la seua terra.
I en este cas, val a dir, i ja ho han dit abans alguns, que…, en este cas, no és una església qualsevol.
És una de…, ja n'hi han molts autors que l'han classificada com una de les esglésies més belles del gòtic valencià.

Recordem, a més, que també Morella és una ciutat icònica, és una ciutat especial per a tots els valencians, inclús els que vivim fins i tot a centenars de quilòmetres.

Morella és també.
.
.
és un símbol de turisme cultural i de turisme d'interior i que tots hauríem d'aprendre, per a complementar el turisme de sol i platja en molts pobles del nostre país, hauríem d'aprendre de les coses bones i de les coses roïns també que han hagut a Morella a nivell de turisme sociocultural.

I simplement dir que se mos comunica des de la conselleria que ja han hagut alguns.
.
.
ja s'estan fent treballs des de l'Ivacor per a l'estudi i l'anàlisi i els criteris de conservació de les dues portalades.
I a més, s'està iniciant un projecte, la creació d'un projecte arquitectònic de restauració que valore de quin pressupost estem parlant.

També val a dir que hem arribat a un acord en este punt també per a, d'alguna manera, continuar el criteri que s'està seguint amb el nou govern valencià, que és que no hi hagen línies nominatives o n'hi hagen les menys possibles.

En este sentit, ja n'hi ha una línia de restauració, que és la que està (inintel·ligible) .
.
.
, és la que està en el punt.
D'esta línia de restauració, quan s'acaben els estudis pertinents que valoren què pot valdre eixa actuació, que és la que fa falta ahí, es trauran els diners d'ahí.

I res.
Simplement donar les gràcies al grup de Ciudadanos, al company Alberto, i també a tots els grups per esta unanimitat que hem tingut hui.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn del Grup Parlamentari Socialista.
Té la paraula el diputat Fernado Delgado per un temps màxim de 4 minuts.

El senyor González Delgado:

Por una vez no tengo casi nada que decir (remors) porque realmente he asistido a una verdadera conferencia bien documentada de nuestro compañero Alberto.
Y eso sí, les amenazo con dar una conferencia aquí sobre alguna cosa que merezca la pena, verdaderamente, porque esta conferencia ha sido amenísima.

Luego, por otro lado, pues estoy con mis compañeros…, seguro que tengo contentos a mis compañeros de Castellón, porque Morella es un núcleo importante del interior de esa provincia que para mí es una parte singularísima -el interior de Castellón-, una parte singularísima de esta comunidad.
Y siempre estamos mirando a la costa y mirando al mar, al propio mar de Castellón incluso, pero ese interior es, desde el punto de vista cultural y artístico, riquísimo y lo es, sin duda, Morella.

Alberto, si no tiene catedral es porque el arzobispo no resistía…, porque el obispo que le correspondiera no iba a resistir las curvas esas para llegar a Morella.
Eso es lo que hay que superar.
O sea, para llegar a ese tesoro, (veus) lo que hay que hacer es una carretera ágil, buena e interesante para poder disfrutar verdaderamente de ese tesoro.
Y yo creo que eso, en definitiva, es algo que interesa a todo el interior de Castellón.

Y, bueno, es verdaderamente gratificante, porque no viene a pedir un bien de interés cultural, porque si tuviera que ser…, es bien de interés cultural desde el año 1931, menos mal, desde el año 1931.
Eso sí, ves para eso sí acudí a Google y dije a ver si es que vamos a pedir ahora bien de interés cultural para Morella.
No hace falta, lo es desde el año 1931 y yo creo que goza de la estima de todos.

Voy ahora, hablando un poco más en serio, a decir que no solo me importan acciones como estas en función de la protección de nuestro patrimonio, que para mí verdaderamente es lo más importante de la cultura aquí, en el sentido de que, bueno, alguna vez ha estado más descuidado, por lo menos más que el cuidado, que también se han hecho cosas importantes.
En ese sentido, no hay una pedagogía de manera que lleve a la gente.
.
, que recuerde a la gente lo que tiene, ¿no?

Yo creo que Morella es…, ¡hombre!
, es un poco atrevido decir esto, pero si me apuran, Morella es más conocida fuera que estimada dentro.
Lo que pasa con Morella pasa con cualquier otra cosa.
O sea, yo tengo amigos valencianos, muy valencianistas, que de repente hacen viajes a tierras remotas y no conocen la Sierra de Espadán.
Y yo digo: estos hacen actos de fe nacionalistas y tal, si quieres, levantando la banderita y resulta que luego no conocen su propia tierra.

Entonces, la estima por lo propio en el paisaje, en la cultura, en la música, en todo, pero desde luego en el patrimonio artístico y cultural que tenemos yo creo que hay que hacer una gran pedagogía, una gran pedagogía, una gran pedagogía.

Parece que nos preocupamos de que nuestros artistas tengan trabajo y de que hagamos modernidades en el mejor sentido, quiero decir, aportaciones en el mejor sentido, pero que, en cambio, no se estime tanto nuestro patrimonio -que creo que lo he dicho alguna vez aquí porque lo digo casi siempre a la gente-, que se conoce poco, por ejemplo, el museo de bellas artes que tenemos.

El Museo del Prado, que se conoce mucho, en las calles de Madrid es fácil ver rótulos en las farolas divulgando las exposiciones.
Y aquí resulta que a los ciudadanos no les contamos la exposición Pinazo que hay ahora mismo en el museo de bellas artes y que es importantísima y no va nadie y no va nadie porque nadie lo conoce.
Porque la gente no lee los periódicos y Pinazo no sale en las redes, estamos fastidiados.

Entonces, hace falta una verdadera pedagogía de estima por lo propio.
Yo creo que en los orgullos patrióticos es fundamental las emociones culturales.
Y ese patrimonio…

En fin, voy a terminar yo dando una conferencia como él.
(Rialles)

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn del Grup Parlamentari Popular.
El diputat Miguel Ángel Mulet té la paraula per quatre minuts.

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies, presidenta.

Querido Fernando, a veces te metes en unos jardines.
.
.
, pero sales siempre, sales siempre con gusto.
(Rialles)

Bé, no seré jo el que faça una lloa de la morellana basílica adscrita a Sant Giovanni Laterano de Roma, ni el qui argumente amb dades la conveniència d'aquesta PNL.
Per a això ja està la capacitat, sensibilitat i emotivitat del nostre company, el morellà Alberto García.

Òbviament, el Partit Popular votarà que sí a aquesta proposta, ni que siga per coherència històrica, ja que durant dècades un dels nostres objectius de gestió cultural -un, n'hi havien més-, tant des de La Generalitat com des de la diputació, ha estat la recuperació de tot el patrimoni històric i cultural de Morella i ahí estan els usurpats.
Pel que, repetisc, el nostre vot a favor.

Ja hem parlat del següent, el segon punt.
I a més, Fernando vullc demostrar-te que els de Castelló no només estem per Castelló, estem per algun lloc més, estem per tota la comunitat.

M'agradaria aprofitar aquesta moció, plantejar una reflexió a aquesta comissió de cultura amb els seus membres, més ben dit, i és la següent: està molt bé que anem proposant la recuperació d'elements disseminats del nostre patrimoni.

Però ¿no seria més útil i eficaç o eficient, com és diu actualment, atés que els recursos són limitats, fer un pla director del patrimoni de tota la Comunitat Valenciana i amb criteris tècnics i científics crear un llistat a mode de preferències per a desenvolupar este baix de restauració?

Al marge del vot a favor de la recuperació de les portalades de l'arxiprestal de Morella queda nostra proposta en peu per a consensuar una llei, aprovada per tots els partits, sobre el pla director de recuperació del patrimoni històric i cultural de la nostra Comunitat Valenciana.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Passem a votació, encara que tenim una proposta alternativa, però.
.
.
¿Vots a favor?
Queda aprovada per unanimitat.

Proposició no de llei sobre la capacitació del professorat per a impartir assignatures en anglés, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 36.
434, BOC número 120)

La senyora presidenta:

Passaríem ara al punt 6 de l'ordre del dia, hui crec que anem a tindre una vesprada prou profitosa per anar treient temes.
El punt 6: Â«Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la capacitació del professorat per a impartir assignatures en anglés, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Â»

Té la paraula la diputada Eva Alcón per un temps màxim de huit minuts per a presentar la proposta.

La senyora Alcón Soler:

Moltes gràcies, presidenta.

La PNL que anem a discutir en esta sessió té per finalitat augmentar el coneixement de la llengua anglesa dels nostres joves i amb un horitzó de futur.
Compartiran amb mi que cal prendre mesures per tal que plurilingüisme siga una realitat en el nostre territori.

Algunes mesures ja s'han pres per a millorar el coneixement de primària i secundària per part de la conselleria.
Per exemple s'han incrementat els cursos de capacitació de llengües estrangeres, els cursos d'actualització metodològica; s'han realitzat per anteriors equips i per governs -i per aquest també- jornades de plurilingüisme; les escoles oficials d'idiomes han reservat més places per als docents.

D'altra banda, amb la finalitat de garantir un bon funcionament dels programes plurilingües, s'han convocat 80 places docents en primària i 30 en secundària.

També compartirem que tenim consens sobre la importància de l'anglés com a llengua de comunicació internacional.
I també pensem que de cap manera l'anglés pot ser l'excusa per a no defensar l'aprenentatge de la nostra llengua pròpia.

I així ho reconeix la societat americana de neurociència i l'associació internacional de multilingüisme quan afirmen que la introducció simultània de diverses llengües no produeix cap tipus de contaminació lingüística, ni cap retardament en l'aprenentatge.

Per tant, una educació multilingüe, a més d'afavorir el desenvolupament de les llengües pròpies, afavorirà l'aprenentatge de l'anglés, que és l'objectiu d'aquesta PNL.

Per tant, reconeixent el treball fet fins ara i la importància de l'educació multilingüe, també els he de dir que estic convençuda que els pròxims anys deuríem prioritzar la formació i una adequada selecció del professorat per a impartir docència en anglés i també en valencià, encara que no és l'objecte d'aquesta PNL.

Crec que si no som capaços de fer això, el plurilingüisme no serà una realitat en els centres de titularitat pública.

Al principi de la meua intervenció els deia que és important analitzar el que tenim per a saber cap on anem.
Si mirem el que hem tingut en els últims anys, el que tenim ara, cal que parlem almenys de dos temes: un és el tema d'acreditació de llengües i l'altre els cursos de capacitació lingüística.

Començant per les acreditacions, és cert que es demana al professorat un nivell de llengües, potser el nivell B2 d'anglés, amb el seu certificat.
Però això no sempre és garantia de poder impartir docència en anglés.
I això ho explica les notícies que ens trobem, com gent que diu Â«el colegio no quiere ser bilingüe; es muy difícil explicar la fotosíntesis en inglésÂ».
¡I tant que és difícil!
, sobretot si no hi ha un bon nivell de competència lingüística.

També es va posar en marxa per part de la conselleria, i seguim tenint, cursos de capacitació.

Ara bé, les hores de classe per a obtindre la capacitació en anglés són, per una banda, insuficients i, a més a més, no tot el món pot accedir a les places de la capacitació.
De fet, n'hi ha llista d'espera.
I per si no fóra poc, molta gent no pot fer front als preus que es demanen per a obtindre la capacitació.

Els recomane la lectura d'un article on dia: Â«El rentable negocio de la capacitación lingüística.
Los centros que conceden esta acreditación, en su mayoría universidades públicas y privadas, imparten cursos presenciales y a veces a distancia que superan los 500 eurosÂ».
Per tant, no tot el món podrà fer aquests cursos.

Des del Grup Parlamentari Socialista pensem que és el moment de replantejar-mos el que s'ha fet fins ara i prioritzar una oferta formativa pública que garantisca que, independentment dels recursos econòmics, es tinga accés a una formació adequada per a impartir l'anglés i, especialment, per a impartir assignatures en anglés.

També pensem que és urgent optimitzar els recursos públics.
Sabem que les universitats públiques valencianes formen els futurs professors.

Per tant, és responsabilitat de tots, de l'administració pública i de les pròpies universitats, que tot l'estudiantat que curse graus orientats a la docència puga adquirir les capacitacions lingüístiques durant el seu període de formació.
En el cas d'aquesta PNL, en anglés, però també podria aplicar-se al valencià.

Això es pot fer, i es pot fer molt fàcilment a través dels itineraris que se poden incloure dins dels plans d'estudis.

Finalment, si això seria la formació inicial del professorat, les universitats públiques valencianes tenen una oferta de cursos de grau, de postgrau i màsters que, amb coordinació amb la conselleria, es podrien perfectament oferir com a part de la formació contínua del professorat.

Resumint, aquesta PNL busca, en primer lloc, traure les llengües del debat polític -una cosa que m'hauran sentit moltes vegades dir- i busca solucions concretes per a millorar la capacitat lingüística en anglés del professorat i, per tant, a llarg termini, millorar el coneixement de l'anglés de tota la generació més jove.

Pensem que es pot fer i, per això, demanem, a mode -i vaig resumint-.
.
.
:

Instar les universitat a ofertar les capacitacions lingüístiques a través dels itineraris dels seus graus, sobretot aquells graus orientats a la docència.

En segon lloc, completar la formació inicial -som conscients que la formació del professorat ha de ser al llarg de tota la vida-, completar aquesta formació inicial a través de propostes formatives, tant de l'administració educativa com dels màsters universitaris.

I, finalment, és urgent també buscar mecanismes per tal que en l'accés a la funció pública docent es demostre fluïdesa i capacitat per a impartir les assignatures en anglés, no únicament certificats, moltes vegades comprats i que no tot el món pot assumir econòmicament.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos, que ha presentat una esmena.

Té la paraula la diputada Mercedes Ventura, per huit minuts.

La senyora Ventura Campos:

Moltes gràcies, presidenta.

Bueno, pues, con esta PNL creo que se abre el debate de analizar, como bien ha dicho la señora Alcón, de analizar los nuevos modelos pedagógicos que se deben llevar a cabo para optimizar la competencia lingüística de los maestros y también de los futuros maestros, sobre todo por lo que hace referencia a las lenguas extranjeras.

Es una realidad que los españoles tenemos una asignatura pendiente.
Esta asignatura pendiente, pues, es mejorar el aprendizaje de los idiomas.
Si nos vamos a los datos estadísticos, por ejemplo, por poner un ejemplo que ya lo he mencionado en las diferentes intervenciones, el barómetro del Centro de Investigaciones Sociológicas, nos indica que un 25,2% de la población sabe hablar y escribir inglés de manera correcta.
Podemos entender que es un porcentaje, pues, muy reducido.
Y son inferiores, aún más, cuando hacemos referencia al aprendizaje o a la escritura y al habla de otras lenguas extranjeras.

Este dato nos aleja de ser competitivos a nivel internacional, sobre todo cuando nos comparamos con la media europea, donde el 50% habla un idioma extranjero como mínimo.

Este diagnóstico en competencia lingüística nos tiene que servir… nos tiene que servir a todos y al gobierno para que reflexionemos, para que reflexionemos y pongamos medidas de actuación dirigidas a subsanar esta limitación que merma nuestro futuro profesional.

No solo hay que crear conciencia, sino que hay que saber, como mínimo…, no solo crear conciencia de saber qué conocimientos tenemos de los idiomas, sino hay que crear conciencia de los padres, profesionales, de que, por lo menos, tenemos que saber un idioma extranjero.
Y para ello, a través de esa conciencia, pues, tenemos que plantear estrategias que vayan encaminadas a conseguir este objetivo, porque podemos hablar mucho de plurilingüismo, pero no sumar sinergias para conseguir este objetivo.

Y a nivel estatal, he estado recopilando datos y lo tienen claro.
El ministerio de educación, pues, ha marcado como objetivo que para el año 2020 los docentes estén capacitados para impartir docencia en inglés, como mínimo, dentro de un sistema educativo multilingüe.
El cómo lo van a hacer, pues, no lo indican; ese es el problema.
Y qué presupuestos, tampoco lo indican.

Por eso digo que sí, que lo sabemos, todos somos conscientes de que hay una limitación, pero queda muy ambiguo el cómo, el cómo se va a llevar a cabo.

Si apostamos por un modelo educativo plurilingüe y queremos ofrecer un nivel óptimo a nuestro alumnado y al profesional en el aprendizaje de los idiomas, pues, hay que contar con recursos para ello y hay que contar con docentes preparados.

Y el primer paso: hay que capacitar a nuestro docente actual, así como al futuro docente, tal y como indica el ministerio.
El ministerio nos indica que los docentes que vayan a impartir su materia en una lengua extranjera han de tener acreditado, como mínimo, el nivel C1 de referencia.
Se considera que esta es la capacitación adecuada porque, teóricamente, esta titulación capacita al docente a comprender una variedad de textos con cierto nivel de exigencia y expresarse de forma fluida y espontánea.

Pues conociendo lo que nos indica el ministerio, yo he querido analizar qué visión tiene la Comunidad Valenciana y este Consell.
Y, como bien ha dicho la compañera, hay que analizar lo que tenemos para saber hacia dónde queremos ir.

He querido indagar sobre la Comunidad Valenciana y he recogido el porcentaje de capacitaciones que tenemos en la Comunidad Valenciana.
Y los datos tengo que decir que son alarmantes.
Son alarmantes porque de todos los maestros y maestras y profesores, haciendo un cómputo general, que tenemos en activo, solo un 5,5% tiene el B2, un 0,1% el C1 y un 8,7% tenemos docentes habilitados con la especialidad del inglés.
Por lo tanto, hay mucho trabajo aquí que hacer.

Los datos nos indican que estos resultados, pues, está bien conocerlos, pero hay que marcarse unas líneas estratégicas y hay que marcarse unos objetivos.
Y, sobre todo, lo que hay que marcarse son las líneas presupuestarias para aumentar esta competencia lingüística.

Y ¿por qué digo esto?
Digo esto porqué yo en los presupuestos -y yo sé que no es el foro- veo que se habla de la competencia lingüística y en inglés, pero no se especifica qué partida presupuestaria.
Yo sí que sé que van más de catorce millones de euros a la promoció i l'ús del valencià, pero no sé qué cantidad va para la promoció i ús de l'anglés, o, por lo menos, que tengamos esta competencia.
Por lo tanto, yo creo que aquí existe una ambigüedad.

También en esta línea, en el punto 2 de la propuesta de resolución, se indica que…, bueno, que ya hay un decreto que indica que hay que formar al docente, hay que formar al docente.
Pero me gustaría saber…

Bueno, en el punto 2 se indica que hay que formar al docente, (soroll de papers) presentar un plan de formación continua del profesorado… Esto ya lo indica un decreto que se presentó por la conselleria.
Pero yo me pregunto: ¿cómo se va a trabajar para mejorar la competencia lingüística de la lengua extranjera?
Como es formación, ¿vamos a ofrecer los mismos modelos pedagógicos que se están ofreciendo hasta este momento?

Me gustaría conocer más sobre la situación.
Y por eso nosotros quisimos, desde nuestro grupo parlamentario, hacer un foro de expertos para conocer cómo se puede trabajar y qué modelos de innovación, a nivel pedagógico, podemos llevar a cabo.
Porque, ¡ojo!
, imponer otra vez lo que hay no funciona; y, algo que no funciona, pues, no esperemos unos nuevos resultados.
Hay que ser innovadores y creativos a nivel pedagógico.

Por lo tanto, también quiero decir que tampoco se está tomando en serio la oferta formativa en idiomas extranjeros.
Y la prueba es que aumentan las tasas de matrícula en la escuela oficial de idiomas.
Y no se amplían las plazas y las escuelas de idiomas, siguiendo… año tras año teniendo una gran lista de espera.
Y también elevando el precio de los cursos de capacitación, donde no todo el alumnado puede acceder.
Pues, en este sentido, ¿cómo vamos a mejorar la competencia lingüística extranjera con este panorama?

Y, en segundo caso, hay que contar también con la colaboración de otros docentes a nivel internacional.
Y, por tanto, he incluido una enmienda, que espero que la tenga en consideración, donde se recoja que hay que incrementar el número de colaboraciones internacionales entre centros educativos de diferentes países para favorecer la movilidad entre el profesorado y el estudiantado, porque creemos que es la mejor forma de aprender un idioma.
¿Cómo?
Practicándolo.
Practicando se aprende…, practicando el día a día es la forma mejor de interiorizarlo y mejorar esta fluidez.

En este caso, creemos que es muy importante dar la oportunidad tanto a docentes que estén en activo como a futuros docentes, que sería nuestro alumnado.
Y por lo tanto, la conselleria se tiene que implicar, en general, en estos convenios para que se puedan hacer estos intercambios.

Finalmente, comparto su propuesta de resolución sobre revisar el plan de estudios de maestros, no solo para que sea plurilingüe, sino para apostar por nuevos modelos pedagógicos para acabar con el fracaso y el abandono escolar.
Y aquí les invito a que reflexionemos si deberíamos de hacer un símil al MIR del magisterio para capacitar más al profesorado.

Finalmente, no olvidemos que el fin de la educación es capacitar a nuestros jóvenes para que se puedan incorporar con éxito a un mundo laboral globalizado.
Y, ¡ojo!
, que si, por lo menos hablando, si no se habla por lo menos una lengua extranjera, pues, no estamos capacitándolos a su perfección.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És el torn ara, una altra vegada, de.
.
.
, (veus) -sí, sí- de la diputada Eva Alcón.
Té un torn de quatre minuts.

La senyora Alcón Soler:

Gràcies, presidenta.

Gràcies, senyora Ventura, per la seua intervenció.

Jo li he de dir que algunes coses no les compartim.
Jo crec que no és el moment d'obrir un debat.
Jo crec que el debat ja fa temps que està damunt la taula.
Jo crec que el diagnòstic està clar fa molt de temps, a nivell estatal també; i jo mateixa vaig participar en el diagnòstic que vam fer a petició del govern nacional.
El diagnòstic està fet i, per tant, jo crec que és temps de portar a terme mesures.

I crec que la PNL que hem presentat avui presenta tres mesures molt concretes, que són: inici, continuació i accés a la funció pública.
I la centrem en l'objectiu de la proposició, que és la formació del professorat.

Vosté ha parlat de pressupostos.
Jo crec que -i vosté ho ha dit- no és l'objectiu ni el moment de fer-ho, ni tampoc és el moment de parlar de fracàs escolar.
La PNL que estem tractant avui és molt concreta, busca donar solucions a una sèrie de problemes que tenim.

I sap ¿per què?
Perquè la gent ahí fora el que vol és que se solucionen els problemes.
La gent vol que porten els seus fills a una escola pública i que puguen aprendre anglés.
I a mi el que me passa últimament és que a vegades vaig conduint i únicament veig els centres privats, aquells on els estudiants podran aprendre anglés, si no prenem unes mesures de manera urgent.

Per tant, no diagnòstic, no debat i jo crec que sí que és el moment de, a poc a poc, anar prenent mesures.

Vosté me pregunta: Â«¿Cómo se va a trabajar?
Â».
Molt bona pregunta.
¿Sap el problema que tenim, almenys en la meua opinió?
És que en educació tot el món parla.
Jo em pregunte si açò estiguérem parlant d'un tema de com mitigar els efectes d'una quimioteràpia, segurament cap dels qui estem ací ens atreviríem a parlar.
Però, quan és el tema de com eduquem o com s'aprenen llengües, tots els qui estem ací ens convertim en experts.
I eixe és el problema que té l'educació.

¿Com s'ha de fer?
Doncs, no fa falta que facen cap experiment ni que facen cap taula redona.
Simplement, anem i estudiem el que sabem sobre aprenentatge de llengües.
N'hi han tres condicions bàsiques: exposició a l'input, exposició a l'output i feedback.

De les tres, n'hi ha una que no la podem controlar, que és l'exposició a l'output, la capacitat de contacte en la llengua, que ahí el factor socioeconòmic pot influir; però n'hi ha unes altres dos que sí podem controlar des de la formació, i són: l'input, l'exposició a la llengua, que normalment la produïxen els mateixos professors i ahí és on ha d'incidir la formació; i el feedback que reben en les aules, i ahí també, de nou, la formació del professorat és clau.

A partir d'ahí, a mi sempre m'escoltaran dir que cal anar molt més enllà de l'aula i que únicament una formació en l'aula no garantirà un aprenentatge de l'anglés.
Però el primer pas fem-lo aixina, no cal fer més reunions ni més trobades ni buscar a més experts.
.
.
Si és que ho sabem.
L'únic que tenim és.
.
.
actuar.

L'esmena que vosté presenta.
En la seua intervenció ha dit: contractar docents a nivell internacional, en la seua intervenció.
En la seua esmena no deia docents.

De l'esmena sí que estic d'acord, perquè vosté la seua esmena que fa és, d'alguna manera, encoratjar la mobilitat, encoratjar la internacionalització, cosa de què sempre n'estarem a favor.

Això de contactar a docents a nivell internacional, que ha dit en la seua intervenció, això tampoc ho compartim.
Perquè avui en dia no fa falta anar fora a buscar docents internacionals, sinó el sistema de globalització fa que molts recursos per a aprendre l'anglés els puguem tindre en el nostre territori, ¿val?

Però, bé, l'esmena mosatros la incorporaríem.

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
diputada.

Sí, té contrarèplica, sí.

Té un torn de quatre minuts, senyora Mercedes Ventura.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias.

Muchas gracias, por… Yo sé que usted es una gran profesional en el tema multilingüe.
Y, entonces, yo aquí escucho la voz de la experta, ya no como diputada sino como experta, y comparto todo lo que usted ha indicado.

Sí que es verdad que he querido hacer referencia a los presupuestos porque, por mucha voluntad política verbal que se diga, si no se plasma y si no se ofrecen recursos económicos, se va a quedar en voluntad.
Y la voluntad está muy bien, pero hay que ir más allá.
Hay que ir más allá, porque todos estamos muchos años hablando de que hay que ser competentes a nivel lingüístico, pero no se está haciendo nada y no estamos avanzando en la materia.

Entonces, yo creo que hay que tomar medidas, como usted ha dicho, medidas para que se marque una línea, yo digo una línea estratégica.
¿Cuál es mi objetivo?
Pues voy a diseñar mi objetivo, voy a diseñar mi camino, pero no que se quede blanco sobre negro, y ahí se queda muy bonito.
En el papel está muy bien…, queda muy bonito sobre el papel, pero no se lleva a cabo.

Y sí que es verdad que -a ver- hemos hablado mucho del plurilingüismo, pero el cómo se lo dejamos a los expertos.
Pero me gustaría saber cómo lo vamos a llevar a cabo.
Porque a mí sinceramente me tiene intrigada saber qué va a marcar la diferencia de este gobierno al anterior gobierno en este tema.
Me tiene un poco intrigada.
Entonces, me gustaría conocerlo.

Y nada, para finalizar, sí que es verdad que hablaba de centros educativos, de la movilidad de centros educativos.
Estaría muy bien también contar con expertos.
Pero dentro de contar con expertos de otros países, hago referencia a la movilidad, únicamente a la movilidad.

Y nada, agradecerle que haya tenido en consideración nuestra enmienda.

Y gracias.

La senyora presidenta:

D'acord.

Doncs continuem en el posicionament de vot.

És ara el torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Té un temps de quatre minuts.

La senyora Mínguez Corral:

Moltes gràcies, presidenta.

Creo que todas y todos estamos hoy de acuerdo, estuvimos de acuerdo en el pasado y estaremos de acuerdo en que todas queremos para nuestra comunidad, para nuestro país, un país multilingüe, un país plurilingüe.
Y además, queremos que nuestra educación así lo sea, que sea multilingüe y que sea plurilingüe.
Y creo que también todas y todos estamos de acuerdo en que nuestra primera lengua extranjera sea el inglés.
Creo que todas y todos estamos de acuerdo, compartimos esa tesitura.

Bien, quería centrarme en la certificación de los idiomas para el profesorado en general, de capacitación o de lo que sea.
De todos es conocido que puedes sacarte esta certificación o bien por empresas privadas o bien por empresas públicas…, empresas, perdón, por la administración.
Cuando tú obtienes el título por la administración, bien es cierto que es muy difícil acceder a esas plazas para poder sacártelo y que también es muy difícil el examen, como ha de ser, de esas certificaciones.

Pero siempre podemos optar a la segunda la opción.
La segunda opción es sacártelo por una empresa privada, que tiene un coste de más de 500 euros.
Por lo tanto, no todos podemos obtenerlo.
Y que a veces es cuestionable el grado de adquisición y de examen de los contenidos que se tienen que dar en la certificación del mismo, comparados con los de la pública.

Y quizá esto debería ser una cosa a plantearnos todas y todos también.
Cambiar este método porque crea injusticias; crea injusticias porque no todos podemos acceder a la certificación bajo las mismas condiciones, por una simple razón económica y por una simple razón de preparación también.
No acabas igualmente preparado con la misma certificación de la pública que de ciertas empresas privadas.

Al final, lo que muchas veces acabas comprando es el título -y seguro que todas y todos conocemos gente que así lo ha hecho, por desgracia-, para poder acceder a ciertos puestos en los que se les exigía.

Para finalizar mi intervención, para poder tener una población multilingüe o plurilingüe, está claro que necesitamos hacerlo a través de la educación principalmente.
Y para ello, necesitamos la formación, una buena formación del profesorado, una buena formación en inglés.

El Consell sí que es cierto que ha dado un primer paso.
Aquí estuvo explicando que ha incrementado en presupuestos esa formación en inglés, pero necesitamos más.
Y le agradezco a la diputada Eva Alcón que presente esta PNL, porque enriquece y nos acerca un poquito más hacia ese objetivo, aunque queda un largo camino por recorrer, pero avanzamos un paso para conseguirlo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn del Grup Parlamentari Compromís.
El diputat Jordi Juan té la paraula per quatre minuts.

El senyor Juan i Huguet:

Moltes gràcies, presidenta.

En primer lloc, voldria comentar que esta PNL s'hauria d'haver portat a ple.
¿Per què?
Perquè normalment quan parlem de qüestions relacionades amb el multilingüisme, plurilingüisme i coses així, al final acabem parlant més de política que altres coses, el debat acaba agafant un caràcter extremadament polític i, en fi, no traguem ningun tipus de trellat.

En este sentit, agraïxc la PNL que ha presentat la diputada Alcón, perquè trobe que va més enllà del que és un debat purament ideològic del multilingüisme i sí que fa èmfasi en un tema procedimental.
I açò és molt important.
És molt important perquè hi ha vegades que, com sol dir-se, les fulles no ens deixen vore el bosc, o coses aixina.

La gent que venim del món de la docència, quan sentim parlar d'estos temes, penses: Â«Haurem de xafar un poc terraÂ».
Dius: Â«¿Com anem a demanar tot açò si els mateixos professors, els mateixos mestres no dominen l'anglés?
Â»

Per posar un exemple -i està relacionat amb la PNL esta-, en el punt primer, en què es demana a les universitats públiques valencianes que en el pla d'estudis de la carrera de mestre es faça una revisió, doncs bé, jo tinc la plaça en la facultat de magisteri de la Universitat de València i moltes vegades, quan escoltes polítics parlar del multilingüisme, penses: buf, faça el favor vosté de vindre ací a la facultat, on formem els futurs mestres, mire ja només el nivell que tenen ells, quan, en fi, són persones que.
.
.

No estem parlant d'un mestre que puga tindre ara seixanta anys, sinó que són persones que ja tenen una formació més moderna i, per tant, que hauria de ser més complementària en el que és l'estudi de llengües.
Però realment, i conforme ha dit la companya Ventura, esta és la nostra assignatura pendent.

Per tant, que des d'ací de Les Corts entrem més enllà del debat ideològic i ens centrem en un tema procedimental, com és este, doncs jo ho considere força interessant.

Ara bé, un xicotet matís, sense obsessionar-nos.
Perquè l'altre dia parlant precisament en el plenari de qüestions d'estes, em preguntava la diputada i catedràtica Alcón sobre qüestions d'avaluació, de com accedir a la funció pública, en este cas em preguntava per l'accés a la funció pública en la universitat.
.
.
.
I, clar, hem de tindre en compte que quan es demanen requisits i requisits i requisits s'ha de fer molt ben fet.

I això ho dia en el sentit de la part resolutiva, la part 2b.
Es demana que treballe per a millorar el sistema d'accés a la funció pública docent, per tal que el professorat demostre fluïdesa i capacitat per a impartir assignatures en anglés, no sols certificació de nivell de llengua o certificats de capacitació.

Vullc dir, a vore si per intentar evitar paperets que al final la gent, com moltes voltes ha apuntat la companya de Podemos, acabem comprant bé a una institució privada, perquè ens interessa que algú que tinga la capacitat de certificar diga que tinc un B2, això s'ha d'evitar.
Però també intentem evitar carregar de burocràcia i intentem anar al gra, perquè efectivament el professorat i aquells alumnes que aspiren a ser professorat estiguen formats, puguen donar classes en anglés sense la necessitat d'anar pegant altres vies, com altres acreditacions que ara no vénen a compte.

Sense més -ja se m'ha acabat el temps-, i concloc que nosaltres anem a donar suport, com no, a esta proposició no de llei.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn del Grup Parlamentari Popular.
(Veus) Doncs és el torn ara del Grup Parlamentari Popular, per un temps de quatre minuts.

La senyora Gascó Enríquez:

Gracias, presidenta.

Bueno, antes que nada, decir que vamos a votar a favor de esta iniciativa.
Coincidimos en la totalidad de los puntos, pero me gustaría hacer algunas matizaciones.

La primera, y no está dentro del texto, pero sí que ha hecho referencia la diputada Alcón en su exposición, cuando hablaba que hay personas o hay grupos -no sé exactamente cómo lo ha dicho-, que muchas veces se opina -y también se acaba de repetir ahora- sin tener la experiencia suficiente.
Yo debo decir que es un lujo tener aquí una catedrática experta en estos temas y escucharla siempre es un placer.

Ahora bien, a mí esto me gustaría dejarlo claro.
El hecho de que los demás, en este caso, no seamos catedráticos, no seamos expertos de un determinado tema, de un BIC, de una iglesia en concreto, de una ciudad en concreto, no nos deslegitima para defender ciertas causas.

Al final, nosotros aquí no estamos para dar clases magistrales o ponencias, sino para representar a la ciudadanía y trasladar una determinada forma de ver las cosas, porque para eso están los expertos, pero a lo mejor para otro tipo de foros.

En las Cortes, evidentemente, aquí todos lo que hacemos es trasladar las inquietudes de una determinada forma de pensar.
He dicho esto con todo el cariño y sabiendo que siempre es un lujo escuchar a la señora Alcón en el foro que sea, ¿eh?
Dicho con todo el respeto, pero sí que quería hacer la aclaración.

Ahora, dicho esto, sí que me meto en el texto de la PNL.
Quiero empezar haciendo una aclaración o una aportación o una reflexión sobre cuestiones que se plantean en el preámbulo.
En concreto, dice Â«la importancia de una educación multilingüe y sobre la importancia del inglés como lengua para la comunicación interculturalÂ», entrecomillado textualmente.

Y también me ha gustado mucho la frase de que no se debe convertir el inglés en una amenaza.

Bueno, estas frases las compartimos por completo.
Por supuesto que sí.
Yo creo -también lo decía la diputada Sandra Mínguez-, yo creo que todos estamos de acuerdo en la necesidad de una educación multilingüe en el sistema educativo valenciano.
El problema -y esto lo comentaba la diputada de Ciudadanos- es cómo lo aplicamos en el sistema educativo valenciano.

A esta propuesta -y usted lo decía muy bien, son propuestas concretas- vamos a votar a favor.
Pero queremos dejar muy claro que el modelo que está proponiendo el actual Consell de cómo aplicar… ese multilingüismo aplicado en las aulas, al Grupo Popular no nos gusta.
No nos gusta porque consideramos que no hay un reparto equitativo de las tres lenguas que queremos que se aprendan en el sistema educativo.
Pero son cosas diferentes.

Ahora vuelvo a la PNL, porque esta es muy concreta y lo comentaba Compromís, y así ya hago referencia a todos, que ese no es el debate.
Ya hemos tenido otros debates quizás más de multilingüismo, más generales, y esta propuesta es muy concreta.

Pero por supuesto que se hablaban de datos también, yo también quiero dar uno.
Por supuesto que es una necesidad social.
Ahora mismo, por ejemplo, tenemos solamente el 24% de alumnado en secundaria con el B1 o el B2, cuando el marco de referencia europeo dice que en esos niveles de estudios tendrían que alcanzar el 50%.
Por lo tanto, es evidente que tenemos una asignatura pendiente.

Me ha gustado mucho que usted reconociera el trabajo que se ha hecho hasta ahora, porque es verdad que muchas veces no se visibiliza porque es un trabajo que quizá no luce, entre comillas, la formación del profesorado, pero bueno… Se empezaron destinando 8.
000 plazas, en concreto, para formación en inglés, al curso siguiente se multiplicaron, se destinaban más de cinco millones de euros.

Y me consta que ahora se sigue trabajando en la misma línea, porque todos somos conscientes de la necesidad de formar al profesorado.
Entonces, agradecerle su reflexión sobre el trabajo hecho hasta ahora, tanto por el gobierno anterior como por el actual.

Respecto al punto uno, decir que nos parece bien que se les solicite a las universidades la revisión del plan de estudios.
Pero echo una cosa de menos -y voy terminando, porque tenía muchas cosas escritas y no me va a dar tiempo-, echo de menos que en la PNL no se incluya un punto donde diga que se nos rindan cuentas.

Porque, claro, si la conselleria traslada esta PNL a las universidades, que se modifique el plan de estudios, a mí me gustaría que hubiera una reversión y que dentro de tres meses nos dijeran las universidades si están dispuestas a modificar el plan de estudios o no están dispuestas a modificar el plan de estudios.
Y, en caso afirmativo, que nos dijeran en qué va a consistir.

Y termino con una duda-pregunta.
Me ha quedado más claro después de escucharle su explicación, pero leyendo la PNL tenía dudas.
Porque, claro, aquí se pone en cuestión el que un profesor que tenga una capacitación y un determinado nivel de inglés esté capacitado o no para dar una determinada asignatura en inglés.

Entonces, claro, estas pruebas realmente yo quiero creer -porque si tuviera alguna duda de que alguna universidad, tanto pública como privada, está haciendo alguna irregularidad, se denunciara-, yo quiero creer que sí que se tiene el nivel después de superar unas pruebas objetivas.

Entonces, claro, el no basarnos en esas pruebas objetivas, cualquier otra forma de establecer un procedimiento para evaluar o valorar si un profesor está capacitado para impartir una asignatura en lengua extranjera, pues creo que se podría caer en una subjetividad.
Y eso es muy peligroso.

Y ahora sí que termino, resumiendo brevemente lo que he dicho.
Es decir, multilingüismo sí, pero respetando la proporcionalidad de las lenguas -nos parece muy importante.
Que se nos dé cuenta a las Cortes de lo que se decida, tanto por parte de la conselleria como por parte de las universidades.
Una cosa muy importante es que también se dé cabida a las EOI en la formación, no solamente a las universidades, que creo que es importante también.

Y por último, y bajo ningún concepto, que se tengan criterios subjetivos para valorar si un docente está capacitado o no para impartir lenguas extranjeras.
Y ya está.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara.
.
.
, té.
.
.
Eva Alcón demanava la paraula per contestar algunes preguntes de les intervencions.
Té quatre minuts per a contestar a eixes preguntes.

La senyora Alcón Soler:

Moltes gràcies, presidenta.

Començaré pel final, perquè ho tinc més fresc, contestaré a la diputada Gascó.

En primer lloc, jo volia agrair-li la matisació, però vullc fer-li una matisació a la seua matisació, perquè igual no m'he explicat bé.
Quan jo me referia als experts, no me referia als experts respecte als diputats de Les Corts.
Jo em referia que en general tot el món parlem d'educació, siga en este cas llengües o siga en el cas de la conveniència o no dels deures escolars o.
.
.
Tenim eixa tendència a parlar.
En cap cas és la meua intenció donar lliçons magistrals en estes Corts.
De fet, els que me coneixen saben que jo faig una distinció entre el que és un currículum polític i un currículum acadèmic.
En el currículum polític qualsevol de vostés me superen.
Vullc dir, que jo tinc clar quin és el marc d'aquestes Corts.

Vosté ja ha dit que el decret no era l'objectiu d'esta PNL i així és.
I a més, li vaig a dir és deliberadament no l'objectiu d'esta PNL.
Perquè jo sí que crec que hem de passar del debat polític a les accions concretes per a millorar el coneixement de llengües.
I l'única manera de fer-ho és intentar buscar aquells llocs, aquells punts que compartim, i una vegada compartim alguna cosa, continuem avançant.

Diu de rendir comptes.
És que les universitats rendixen comptes anualment a la conselleria.
No ens oblidem que les universitats depenen directament de la conselleria.
Aleshores, en la negociació de les accions i dels plans estratègics és un bon moment per a fer-ho.
Dependrà de les dos parts implicades, la conselleria i les universitats, que això ho vulguen materialitzar.

Jo entenc la pregunta, perquè a mi moltes vegades me passa.
Me passa que pense: bé, estem ací a Les Corts, però ¿realment el nostre treball té una incidència directa en la vida de la gent?

Clar, aleshores me faig la següent reflexió: és que n'hi ha una distinció entre el poder executiu i el legislatiu.
I mos pot agradar més o menys, però ni vosté ni jo en estos moments tenim capacitat de governar, sinó tenim capacitat d'instar que es puguen fer accions.
Per això crec que és una cosa que també ho compartirem.

La capacitació, que ho han comentat tant la diputada Sandra Mínguez com Jordi Joan, el diputat Jordi Joan i vosté.
¿Són procediments objectius?
Bé.
La capacitació és un requisit, és com quan a un li donen un títol.
¿És que si li donen el títol de mestre està capacitat per a ser mestre?
Bé.

Però, ¿què passa?
Que una vegada tens el títol passes un procés selectiu i és ahí on jo vull incidir.
A mi m'agradaria.
.
.
No fa falta que ho facen tots els mestres, perquè no fa falta que tots els mestres sàpiguen anglés.
Això també hem de desdramatitzar-ho.
Vull dir, no fa falta.

Però aquells que sí que van a encarregar-se d'impartir docència en anglés hem de garantir que ho puguen fer.
¿Com se pot garantir?
Que en el moment de les proves demostren capacitat i fluïdesa a impartir una assignatura en anglés.
Això jo sóc conscient que és difícil, però eixe és l'objectiu on hem d'arribar.
La diputada Mercedes Ventura dia: Â«És que hauríem de tindre una fulla de ruta.
Â» Eixa hauria de ser la nostra ruta.

La nostra ruta seria: traem les llengües del debat polític, intentem consensuar quins punts compartim, cap on volem anar i comencem pel més fàcil, que és quan el professorat s'incorpora a la funció pública, en els primers estadis, perquè ahí ho tenim fàcil.

La gent jove utilitza les llengües, perquè utilitzen les llengües de la mateixa manera que utilitzen les noves tecnologies.
I ahí tenim una primera espenta per a poder introduir i garantir que no passe el que està passant ara en molts centres on s'impartixen assignatures en anglés que, amb molta bona voluntat del professorat, no podem arribar als criteris de qualitat que voldríem.

Per tant, per això en la PNL insistíem en una formació inicial, una formació continuada i després buscar els mecanismes perquè les proves selectives.
.
.
, no tots, no tots, aquells que vagen a optar a fer docència en anglés demostren eixa capacitat.
Perquè si el professor Jordi Joan és professor de magisteri, ens ha posat damunt la taula.
.
.
ens ha posat una cosa que és real.
No tot el món en estos moments el tenim preparat per a fer aquesta tasca.

I crec que ja amb això he contestat.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

D'acord.
Doncs el Partit Popular té un temps de quatre minuts com.
.
.
(Veus) ¿Sí?
¿Tenim més paraules?
Molt bé.
Endavant.

La senyora Gascó Enríquez:

Rápidamente, presidenta.

Señora Alcón, es que ha comentado dos cosas que creo que hay que matizarlas un poco.
Respecto a la hora de rendir cuentas a las universidades, yo sé que las universidades solamente tienen que rendir cuentas a la conselleria, pero creo que usted ha hecho una afirmación que es peligrosa respecto a la separación de poderes del ejecutivo y el legislativo porque, entonces, nos vamos todos a casa.

Es decir, (veus) no, claro, sí, sí.
A lo mejor no es consciente de lo que ha dicho, pero ha dicho que no hacía falta que nos dijeran absolutamente nada porque nosotros no estábamos gobernando.
Que las universidades, al final, podían hacer un poco lo que quisieran.
(Se sent a la senyora Alcón que diu: Â«No, no, no,Â») Bueno, cuando vuelva a la intervención estoy convencida que a lo mejor matizaría alguna de las palabras.

A mí lo que me gustaría dejar claro es que -y lo ponemos en la mayoría de PNL precisamente por eso- es que las Cortes, cuando le mandan un mandato al poder ejecutivo, al gobierno valenciano, es para que se dé cumplimiento.

Pero si todos los grupos políticos nos ponemos de acuerdo para aprobar una proposición no de ley y luego esta proposición no de ley el gobierno no la hace efectiva, nos vamos todos a casa.
A eso me refiero.

Entonces, esta proposición no de ley la vamos a votar todos a favor.
Entonces, la conselleria se va a poner en contacto con las universidades.
¿Tendremos que saber en las Cortes qué han dicho las universidades?
Â«No, no, es que rendirán cuentas a la conselleria porque hacen una memoria anual.
Â» No, no, esa memoria está fenomenal y nos la estudiaremos también.

Pero yo quiero saber respecto a este acto legislativo en concreto qué posicionamiento van a tener las universidades.
Y por eso me ha sorprendido que en la PNL no tuviera ese punto de regresión, porque ese feedback me parece fundamental para nosotros los parlamentarios.
Eso por un lado.

Y luego la última matización -y con esto termino-, usted decía que había que sacar el tema lingüístico del ámbito político y que había que consensuar puntos de unión.
A mí me gustaría aprovechar este espacio -puesto que usted lo ha dicho- para decir que nos hubiera gustado y que hemos perdido una oportunidad.
Se está aprobando un decreto de plurilingüismo que ahora mismo está en exposición pública y a nosotros nadie nos ha dado la oportunidad de hacer absolutamente nada.

Se nos dijo que iba a ser algo dialogado, consensuado.
Por eso se rechazó la opción de Ciudadanos de hacer una comisión de estudio para el tema lingüístico.
No se quiso hacer una comisión de estudio y tampoco se ha querido escuchar a los diferentes grupos.

Entonces, hablar de consenso por parte de los grupos que sustentan al gobierno cuando venimos de una ocasión totalmente perdida, pues quizá me parece un poquito incoherente, señora Alcón, se me lo permite.

Con esto ya no digo nada más.
Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Passem a votació de la proposta.
¿Vots a favor?
Queda aprovada per unanimitat.

Pronunciament de la comissió sobre sol·licitud de compareixença de la directora general de Cultura i Patrimoni per tal de presentar i explicar el pla estratègic de cultura, sol·licitada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 20.
823) i pronunciament de la comissió sobre sol·licitud de compareixença de la directora general de Cultura i Patrimoni per a explicar quina consideració es dóna al museu d'art contemporani de Vilafamés, quin tipus d'ajuda es donarà en 2016 i si es mantindrà el compromís existent de finançar la climatització del museu, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 28.
246)

La senyora presidenta:

En els següents punts els propose, si tot el món està d'acord i no té inconvenient, en fer una votació conjunta, el punt 7 i el punt 8.
Estaríem tots d'acord?
(Veus) ¿Sí?
Passem directament a la votació.
¿Algú vol fer exposició de motius, vol fer.
.
.
?
Res, ¿no?
Llegim els punts i passem a votació.
Perfecte.
(Veus)

Punt 7, pronunciament de la comissió sobre la sol·licitud de compareixença de la directora general de Cultura i Patrimoni per tal de presentar i explicar el pla estratègic de cultura, sol·licitada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem.

El punt 8 diu: Pronunciament de la comissió sobre la sol·licitud de compareixença de la directora general de Cultura i Patrimoni per explicar quina consideració es dona al Museu d'Art Contemporani de Vilafamés, quin tipus d'ajuda es donarà en 2016 al museu i si es mantindrà el compromís existent de finançar la climatització del museu, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

¿Vots a favor?
Queden aprovats els dos punts per unanimitat.

Gràcies, diputats i diputades per una vesprada tan productiva i efectiva.

Sí m'agradaria comentar-los que en el proper ple, el dimecres, jo els aproparé els punts pendents.
I si vos pareix bé, el mateix dimecres que mos ajuntem els portaveus i quedem en el dia que fem la comissió, el portaveus i si volen els companys de la Mesa també.
Quedem així i el proper ple posarem data a la següent comissió.

Gràcies.

(S'alça la reunió a les 19 hores i 53 minuts)