Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 4 de juliol de 2002.
Comença la reunió a les 13 hores i 8 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 76.**

 

 

***Proposta de tramitació pel procediment de lectura única, previst en l'article 129 del RCV, de la Proposició de llei d'estatut dels expresidents de la Generalitat Valenciana i, si s'escau, debat i aprovació de la proposició de llei per l'esmentat procediment.
(RE número 40.
253, BOCV número 162).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Continua el segon Ple.
S'obri la sessió.

Primer punt de l'ordre del dia: proposta de tramitació pel procediment de lectura única previst en l'article 129, del Reglament de les Corts Valencianes, de la Proposició de llei d'estatut dels expresidents de la Generalitat Valenciana i, si s'escau, debat i aprovació de la proposició de llei per l'esmentat procediment d'esta proposta.

En primer lloc, se sotmet a votació la proposta de tramitació de la proposició de llei pel procediment de lectura única.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 69 vots a favor, 5 en contra, cap abstenció, 2 nuls.
Queda aprovat el procediment de lectura única.

Correspon a continuació el debat i aprovació de la proposició de llei per l'esmentat procediment.

Torn de defensa d'un grup parlamentari.
Té la paraula l'il·lustre síndic del Grup Parlamentari Popular, senyor Font de Mora.

 

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Aunque sea reiterar argumentaciones que ya se han llevado a cabo a lo largo de la mañana, bueno sería pararnos un poco para efectuar algunas observaciones comparando la legislación existente.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Font de Mora.

Senyories, per favor, pregue silenci.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Decía, comparando la legislación existente en otras comunidades con la proposición que hoy los grupos proponentes traemos a esta Cámara.

Se ha dicho que hay una serie de comunidades autónomas que tienen o contemplan diversas modalidades legislativas o disposiciones gubernativas a la hora de plantearse esta cuestión: el caso de Aragón, Asturias, Baleares, Cana-rias, Castilla-La Mancha, Castilla y León, Navarra, País Vasco, Madrid, Galicia, Cataluña, etcétera.

Las modalidades son muy variadas en cuanto a la tipificación y al rango que se les da.
Por ejemplo, se utilizan leyes específicas, caso de Cataluña en la ley que regula no la figura del presidente de la Generalitat sino la figura del presidente del Parlamento de Cataluña, y hay una proposición de ley en curso en este momento en el Parlamento de Cataluña, en tramitación, que pretende regular también la figura del estatuto del ex presidente.

Hay tratamientos en leyes de gobierno o en combinaciones de leyes de gobierno con otras leyes que modifican otros órganos, como, por ejemplo, los consejos jurídicos consultivos de alguna comunidad; en otras se incluye en las propias leyes de presupuestos; en otras se opera por decretos legislativos; y en otras, por último, por decretos forales.

Los proponentes, a la hora de plantearnos la idoneidad del vehículo escogido, pensamos que la ley, el texto de una proposición de ley, era el más idóneo, precisamente porque con un texto como proposición de ley se permitía lo que aquí está teniendo lugar, que es un debate abierto, un debate donde todo el mundo puede expresar sus opiniones sobre el contenido de la ley, sobre la propia tramitación.

Por tanto, lo primero que quiere plantear aquí este grupo en nombre de los proponentes es la idoneidad, la apertura, la transparencia que se ha seguido a la hora de plantear esta cuestión.
Otras autonomías, por ejemplo algunas bien significadas, como es el caso del País Vasco, eligieron el decreto, y obviaron, por tanto, todo el trámite parlamentario.

También hay modalidades variadísimas en cuanto al contenido.
Hay muchas autonomías ­Baleares, Canarias y otras­ que se plantean asignaciones sin contraprestación ninguna, asignaciones por periodos temporales que en algunos casos pueden llegar a los cuatro años y que simplemente entregan al ex presidente sin ninguna contraprestación.
Pero, es más, muchas de estas asignaciones vienen aparejadas a que, además, se asignan pensiones de jubilación cuando el ex mandatario cumple los sesenta y cinco años y, es más, a estas pensiones de jubilación se les añaden pensiones de viudedad cuando el viudo o la viuda del mandatario resultan serlo.

De manera que, como vemos, esta es una de las modalidades.
Otras optan por compensaciones económicas a criterio del Gobierno, sin mayor matización, y medios materiales que, asimismo, determine el Gobierno, introduciéndolos en las leyes de presupuestos de cada año, e introduciendo así un factor de discrecionalidad en manos del Gobierno.

La mayoría de ellas se ocupan de los medios y de los gastos de representación, personal de apoyo, chófer, vehículos, gastos de oficina, etcétera, y en cuanto al personal de apoyo hay quien designa una persona, hay quien designa dos y hay quien designa hasta tres personas.
Otras veces se asigna una prestación sin contraprestación de ningún tipo, es decir, una asignación sin contraprestación, que a veces alcanza hasta los cuatro años, pero que se les hace efectiva en un periodo corto de tiempo, es decir, se les abona cuatro años de trabajo, pero se les abona en los primeros seis meses después del cese.

Y luego está la modalidad elegida en esta proposición de ley, que es la que nos parece más equilibrada.
Sigue un modelo ya iniciado por Castilla-La Mancha y apuntado también en la Ley creadora del Consejo de Estado, que es insertar la figura de los ex presidentes en el seno de un órgano consultivo, que en el caso de nuestra comunidad es el Consejo Jurídico Consultivo.

A la vista, señorías, de lo que acabo aquí de exponer, me parece que el texto que se propone es un texto equilibrado y es un texto moderado en sus planteamientos, tanto en los planteamientos de medios materiales puestos a disposición, como en el hecho de insertar la figura del ex presidente en el seno del Consejo Jurídico valenciano que, volvemos a decir, contribuye claramente a que ese Consejo Jurídico valenciano vea potenciada su función, porque aquellas personas que han tenido experiencias irrepetibles, y muchas veces son propietarios o son representantes de épocas.
.
.
o depositarios ­como muy bien me apuntan desde la oposición, por una vez­, depositarios de una serie de vivencias políticas que, difícilmente de otro modo podrían tener traslado hacia lo público, pues, nos parece oportuno que ese encaje sea así.

Ya hemos visto a lo largo de la mañana que, por mucho que digamos en esta tribuna, los representantes de la oposición minoritaria del grupo de Esquerra Unida, pues, como si oyeran llover, ellos tienen el piñón fijo, el piloto automático y, por tanto, poco de lo que podamos hacer aquí podrá variar su manera de pensar.
Pero lo que sí he querido hacer con esta primera exposición ­no me quiero alargar excesivamente­ es hacerle ver al grupo de Esquerra Unida cómo si ustedes miran el conjunto de las comunidades, esta comunidad, con esta proposición de ley, no se sitúa con carácter extremo, no opta por soluciones extremadas ni muchísimo menos.

Porque hay una cosa que es bien cierta: algunas comunidades, si analizamos lo que les acabo de decir, suponen para las arcas públicas elementos de gravamen muy superiores a lo que puede ser aquí la figura de un consejero del Consejo Jurídico Consultivo.
Si ustedes lo analizan con criterio desapasionado, verán que eso es así.

Y, por otra parte, se ha escogido también el tema de la lectura única, que hemos votado a continuación, por las cuestiones que antes le he apuntado, efectivamente.
Es decir, aquí, lo que sería un poco grotesco, a nuestro modo de ver, pues sería empezar a ver si el coche se tiene que disponer solo por razones de seguridad o en actos oficiales, a ver qué tipo de actos oficiales son los que atañen a un ex presidente, o si en lugar de un secretario de despacho tienen que tener un asesor o dos o ninguno, o si el despacho debe ser a tiempo parcial, o si.
.
.
, etcétera.

Es decir, yo creo que se ha llegado, viendo el conjunto de lo que hacen otras comunidades, otras comunidades con las que nosotros queremos equipararnos.
.
.
porque aquí viene otro elemento paradójico: hay quien está constantemente efectuando maniobras de comparación con otras comunidades y cuando con una norma como esta nos ponemos, no digo yo a la altura, sino por debajo de lo que se pretende en otras comunidades, nos dicen que nos estamos pasando.
Es decir, que, a veces, aquí, se da ese doble rasero de medir según el cual, cuando nos interesa, consideramos que debemos alcanzar a una determinada comunidad, que tratándose de Izquierda Unida ya sabemos cuál es su "norte y guía", "norte y guía", y cuando nos intentamos equiparar en medidas como esta, pues, entonces resulta que somos excesivamente desmesurados a la hora de plantear esta cuestión.

Y repito que en otras comunidades, esas comunidades que le cito, que son su norte y guía, no solo están en trance parlamentario de contemplar la figura del presidente de la Generalitat, sino que han contemplado ya incluso la figura de los ex presidentes de las cámaras legislativas, con lo cual excuso decirle lo que estarían ustedes diciendo en este momento si alguna de estas medidas se les hubiera ocurrido al grupo proponente.
Porque, evidentemente, de lo que se trata es de aprovechar la cuestión para hacer el discurso que hemos podido oír esta mañana.

Nosotros, y acabo, porque no voy a agotar mi tiempo, señoría, creemos que recurrir a la visión de terceros puede ser aleccionador.
Yo leía un artículo de un ilustre profesor de derecho político y constitucional, que hablaba del tema que nos ocupa aquí, en un periódico nada sospechoso de alinearse con las tesis del grupo parlamentario que hoy represento en esta tribuna, y que hablaba del siguiente tenor literal: "Particularmente demagógicas son las críticas en el caso de la propuesta de que se trata, porque, aquí ­referido a esta propuesta­ no estamos ante un viático o una pensión, a los ex presidentes se les da un trabajo y se les paga por ello ­un trabajo y se les paga por ello­, no veo que esto tenga nada de vergonzoso, más bien merecería ese calificativo derogatorio el que se les asignara una tarea y se prohibiera que la misma fuera remunerada".

Quiero decir que gente que está ajena al debate público, político por lo menos, y que está ajena a las pequeñas pasiones que mueven estos intereses coyunturales en la proximidad de periodos electorales, ve con claridad que personas que han desempeñado cargos de la importancia que tiene para todos los valencianos y valencianas la Presidencia de la Generalitat se les dote de los medios humanos y materiales para hacer frente con dignidad a la continuación de su vida pública, fuera de lo que es estrictamente político-partidario, pero de su vida pública, y ve también con agrado que se aproveche la experiencia de estas personas insertándolos en el seno de una institución tan prestigiosa como viene siendo el Consejo Jurídico Consultivo.

Estas razones son las que nos hacen posicionarnos sin duda a favor de este tipo de solución adoptada.

Nada más, señora presidenta, muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Font de Mora.

Té la paraula, torn en contra, el senyor Oltra, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, senyor Font de Mora, efectivament, ací pareix que tots anem a pinyó fix, o siga, no en un costat a soles, també en l'altre.

És veritat que en bona part, doncs, el debat està fet este matí i, d'alguna manera, el debat en què estem ara es conseqüència i resultat d'aquell.
Per a nosaltres és un debat viciat d'origen, perquè, a més, s'està utilitzant el procediment de debat més antidemocràtic dels legítims.
O siga, de tots els que hi ha, el més antidemocràtic, el que menys participació permet a la resta de forces, eixe és el que s'ha elegit per a un debat com aquest, i s'ha elegit amb tota garantia per algun motiu.

Perquè no és cert que se vullga ser transparent, que se vullga ser obert, perquè si haguera segut això veritat, se podia haver elegit el tràmit normal, que no crec que córrega l'assumpte aquest cap pressa, eh?
, se duen ja massa anys governant i mai ha segut un tema urgent, un tema prioritari.
Per tant, si se fa en estes condiciones, queda clar que és per algun motiu, i és perquè hi ha voluntat de dificultar la informació a la ciutadania, de dificultar la informació i la participació de la resta de grups parlamentaris, i en la mesura que siga possible que passe com més desapercebut siga possible, perquè es tracta d'un tema lleig.
Jo crec que això és evident.

Vaig a citar-li, com una anècdota, una cosa que deuria haver passat este matí a les nou.
Una ràdio pública, Ràdio Nou, tenia previst fer un debat este matí a les nou, en directe, sobre el tema precisament de l'estatut dels expresidents, i per a eixe debat volia que participaren exdiputats dels diferents grups parlamentaris.
Doncs, mire, li he de dir que ahir de vesprada se cridà a l'exdiputat d'Esquerra Unida que estava destinat a eixe debat per a dir-li que havia segut impossible trobar cap exdiputat del Partit Socialista i del Partit Popular que volguera participar en eixe debat.
Ràdio Nou.

I això, jo crec que és molt simptomàtic.
Per què?
Perquè probablement els que estan ací, amb major o menor gana, les coses estan com estan i s'haurà de fer el que s'haja de fer.
Però el que està fora, probablement té una altra visió i uns altres interessos, i de moment el cridaren per a dir que s'anul·lava el debat davant la falta d'intervinents per part d'estos grups.
És un senyal, merament una senyal, una anècdota, però crec que és simptomàtica de quin és l'ambient fora d'aquesta casa.

Aleshores, clar, a partir d'ahí, per a nosaltres aquest debat és un debat molt difícil de dur endavant, encara molt més difícil després del que vostés han dit este matí que sobre la marxa, abans d'aprovar-lo, ja estaven rectificant en punts importants de la proposta.
Clar, a partir d'ahí ja no sabem si això es transformarà en realitat, es quedarà ahí o es faran més coses, etcètera, etcètera.
S'ha impossibilitat un debat com caldria.

I després hi ha un altre pecat original d'aquesta proposta.
I és el de considerar que la dignitat dels alts càrrecs, dels expresidents de la Generalitat Valenciana, se té o no se té en base al que se guanye i en base a l'aparell administratiu o de materials que se té.
I nosaltres considerem que això és un error *de bulto*.
La dignitat tant de l'expresident de la Generalitat com de qualsevol diputat o de qualsevol regidor se té per alguna cosa més.
O s'és digne o s'és indigne, però no perquè se tinguen una sèrie de coses.
Se pot ser molt digne no tenint absolutament res i trencant-se la cara tots els dies contra la paret o contra una majoria absoluta determinada i se pot ser absolutament indigne disposant de sous, de xòfers, etcètera, de no sé quant i no sé quants.
O siga, no és eixe el problema.
Jo crec que això és un error *de bulto* que impregna i contamina la seua proposta *de cabo a rabo*, no?

Perquè cal dir-ho, encara que seria una obvietat: en política s'està voluntàriament.
Jo recorde alguna declaració del senyor Eduardo Zaplana, que en estos moments no mos acompanya, a pesar que està tan íntimament relacionat ell amb este tema que estem xarrant, que quan en la legislatura passada hi havia un debat.
.
.
Perquè açò de la dignitat i este tipus de coses no afecta solament als expresidents de la Generalitat, no hem d'oblidar-mos de moltíssima gent que hi ha per ahí que està treballant i deixant-se tot el que cal en defensa dels interessos col·lectius i que també estan en una sèrie de circumstàncies.
La legislatura passada, jo recorde, eixia en premsa i tal aquell debat, que quan per part d'algú se demanava que se regulara la prestació de desocupació, que hi havien inclús diputats en aquella època que voldrien haver cotitzat això per haver tingut dret a això i que d'alguna manera servia de pretext, perquè alguna gent havia abandonat determinat grup polític en aquella data i tal, s'eixia, per part del senyor Eduardo dient, bé, que és que ací s'està voluntàriament, el qui no vulga estar que no estiga i que açò està molt bé, però té certs riscos.
I això és cert.
Clar, el que passa és que això no se pot dir per a tot el món i, quan m'afecta, a mi resulta que no, que si no és aixina "jo és que no sóc digne, i el meu càrrec" i tal i tal.
Eixe tipus de coses jo crec que són molt perilloses de dur-les endavant.

Nosaltres, ho tornem a dir, ho havíem dit abans, mosatros creem que és convenient regular això.
I no som, digam, entusiastes de la dispersió legislativa que hi ha en tot l'Estat.
Jo crec que això també és resultat que, com no hi ha una norma a nivell estatal que d'alguna manera regule la qüestió, cadascú ha anat fent el que cal fer.
Però, de totes maneres, el que queda clar és que mosatros no estem en la banda baixa, me pareix que estem en la més alta, més alta inclús que el govern de l'Estat mateix.
O siga, ni el president del govern ni els ministres actuals tenen regulat tan generosament com s'ha plantejat ací per part de la proposta que estem estudiant.
I això és perillós, és perillós perquè, clar, al final, si mosatros ho fem, després algú ho copiarà, probablement, perquè, clar, açò és anar sempre superant l'un a l'altre.

És entrar en una dinàmica perillosa, una dinàmica perillosa que comença a desllegitimar les institucions eixes que tant diem després que cal protegir i que cal defensar.
I si comencem a deixar que les institucions i la democràcia representativa comence a desprestigiar-se, l'alternativa està clara.
L'alternativa l'hem tingut fa quatre dies a França d'un senyor Le Pen antisistema, o Haider, etcètera, etcètera.
O siga, compte amb en este tipus de coses.
La política no està per a començar encara a ficar-li pedretes en el camí en este tipus de qüestió, està per a prestigiar-la.
I no se prestigia ni amb mesures com les proposades d'ací ni amb mecanismes de preparar la qüestió de manera dissimulada, de manera fosca, molt restrictiva en la participació, duent-ho a debats d'este tipus.
.
.
Això no facilita la qüestió i no precisament contribuïx que la qüestió siga més admissible i molt més justa.

Per tant, nosaltres, lògicament, el tema de regular eixe estatus quant al protocol i tot eixe tipus de coses, no tenim cap problema.
Però, evidentment, en el tema crematístic, en el tema material, creem que hi ha tota una sèrie de qüestions que cal resoldre.
Perquè, entre altres coses, ara tornarem a parlar perquè a voltes quasi és inevitable: dos persones concretes.
Però se suposa que la norma que s'aprova és una norma de futur, se suposa que s'aprova, encara que, bé, si quedara aprovada així, perfectament seria modificable en el temps.
I nosaltres, per exemple, no sé el dia de demà com estarem, però si tenim capacitat per a això i d'alguna manera se pot fer mitjançant qualsevol combinació, esta seria una de les mesures que plantejaríem la seua modificació radical.
Perquè, evidentment, crec que no és una bona norma.

Però este tipus de normes són perilloses, precisament, per eixa generositat que se planteja sense una contraprestació adequada.
Perquè a nosaltres no ens pareix adequat el tema de la figura del Consell Jurídic Consultiu, que pensem que en este cas s'utilitza com a tapadora, com a camuflatge del que realment hi ha darrere, no?
I és dir, bé, s'ha arribat a un acord de quines són les condicions que s'han de tindre, que és tindre determinat sou i determinades condicions, i ara es tracta, ja que tenim el sant, de vestir-lo, o siga, donar-li un tractament perquè astò passe el més dissimuladament possible.

Inclús se modifica la Llei de creació del Consell Jurídic Consultiu, que, per cert, la Llei de creació del Consell Jurídic Consultiu establix en el seu article 10 que s'hauria de demanar dictamen preceptiu en una sèrie de raons, i entre elles, el punt nou diu: ".
.
.
els assumptes relatius a l'organització, competència i funcionament del Consell Jurídic Consultiu".
Aquesta proposta que avui va a aprovar-se modifica radicalment allò.
No sé si cal o no cal, però em dóna la impressió que no haguera estat de més demanar-li algun tipus d'informació a este òrgan interessat.
I, en tot cas, si se va a fer de cara a setembre, no estaria de més que es fera, perquè es modifica.

Però després, en eixa modificació dels estatuts del Consell Jurídic Consultiu s'introduïxen una sèrie de variants que per a nosaltres poden ser molt delicades, quant al fet que se suprimix, per exemple, una qüestió que consideràvem bàsica, i és que la gent que estiga ahí tindrà una sèrie de contraprestacions, però a canvi d'això té una sèrie també d'incompatibilitats.
I no m'estic referint solament al tema d'altres sous, d'altres treballs, sinó de representació o de càrrecs determinats a nivell de partits polítics, sindicats, etcètera, etcètera.

Jo crec que això no era un capritx quan es va fer la Llei de creació del Consell Jurídic Consultiu que això es posara.
Concretament l'article sis parla que seran incompatibles amb tot mandat representatiu, càrrec polític o administratiu i tal.
Això és el que està en vigor en estos moments, i jo crec que és important.
Ara, amb la modificació que vostés introduïxen en la proposta, això no afectarà als membres permanents, als consellers permanents del Consell Jurídic Consultiu.
Això què vol dir?
Evidentment, que qualsevol d'estes dos persones o dels qui vinguen el dia de demà podran ser alts càrrecs, podran ser inclús secretaris generals dels respectius partit o el càrrec que siga a eixe nivell, sempre i quan no estiga remunerat, i podran pertànyer al Consell Jurídic Consultiu.
És una qüestió perillosa, és una qüestió perillosa perquè el Consell Jurídic Consultiu té una missió molt específica, molt sensible quant a la vigilància de la legalitat i tal.
D'alguna manera és ser jutge i part.
D'alguna manera creem que no se li està fent un gran favor, sinó més bé el contrari, a aquest organisme.

Per tant, nosaltres, evidentment ­tampoc volia esgotar tot el temps­ reiterem la nostra oposició, jo crec que suficientment raonada, a aquest projecte.
Considerem que haguera sigut molt més positiu per a tots, per a tots, ja no estem parlant de la posició nostra sinó del conjunt de la classe política valenciana, d'aquestes Corts, que haguera sigut molt millor de cara al carrer que aquest projecte no arribara.
I, en el cas que ha arribat i davant la reacció que hi ha hagut, més que posar-li un pedaç, una tireta a posteriori, deixar que les coses es facen bé, deixar que les coses se pugueren debatre amb més ampla participació, amb més generositat en eixe debat, i després ja vorem què és el que vota cadascú.
Però jo crec que haguera sigut molt més democràtic, molt més obert, que haguera demostrat que no se tenia por a un tema lleig.
Que al final, de la manera que estem discutint aquest tema, jo crec que si alguna cosa queda clara és que no és un tema defendible, no és un tema que vostés saben que la gent del carrer puga assumir.
Vostés saben que la gent del carrer que té preocupació molt serioses tots els dies, això, el que estem aprovant en estos moments per part de vostés, és un tema lleig i és un tema inadmissible.
S'interpreta, i nosaltres compartim eixa idea, com un abús més que la possibilitat d'un dret que se puguera tindre.
Han estropejat el que podria haver sigut una bona solució per als expresidents de la Generalitat.

Moltes gràcies.

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor Oltra.

¿Sí?
Si quiere pulsar, señor Font de Mora.
.
.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

Para réplica, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Muy bien.
Tiene la palabra.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías.

Señor diputado.

Empezando por el final, vamos a ver, resulta que en esta Comunidad, en esta Comunidad, incluir al ex presidente de la Generalitat, a los ex presidentes de la Genera-litat, en el Consejo Jurídico Consultivo es una cosa ilegítima, lo ha dicho usted, es una tapadera que se hace para tapar no sé qué, o sea, que ese es un tema al que usted de raíz se opone.

Yo le puedo decir, *Diario de Sesiones* de las Cortes de Castilla-La Mancha, página 1 de 35, Pleno número 44: "Debate y votación, si procede, de la toma en consideración y aprobación definitiva, en su caso, de la Proposición de ley de Gobierno y del Consejo Consultivo de Castilla-La Manda, presentada por los grupos parlamentarios Socialista, Grupo Popular y por la representación parlamentaria de Izquierda Unida".
No hubo debate, se aprobó por unanimidad, por unanimidad aprobó Izquierda Unida en Castilla-La Mancha que el ex presidente de Castilla-La Mancha se insertase en el Consejo Jurídico Consultivo, de tal modo que unificó una modificación legal, la Ley 4/200, de 7 de julio, que modifica la Ley de Gobierno y el Consejo Jurídico Consultivo de Castilla-La Mancha.
Y eso no es que lo aprobara usted, es que lo redactó usted con todos los demás.
Es decir, que esa figura que a usted le parece tan monstruosa, que es la inserción en el Consejo Jurídico Consultivo, pues dígaselo usted a sus compañeros.
¿O es que, como ustedes son federales, en cada sitio dicen lo que interesa?

Yo creo que las críticas, señoría, que usted plantea a veces pasan de maximalistas, y debería incluso consultar.
Mire usted, en ninguno de los parlamentos, por ejemplo el de Madrid, donde se ven estos temas en la Ley de presupuestos, en ninguno Izquierda Unida se ha opuesto, y ha aprobado estos temas de protocolo del ex presidente, en todos.
Señoría, lo que pasa es que ustedes aquí, a río revuelto ganancia de pescadores.

¿Y dice usted que es un procedimiento antidemocrático el que está aquí evidenciándose hoy por lectura única?
Pues vaya usted, vaya usted al Tribunal Constitucional y recurra el reglamento de la Cámara, que es el que se está aplicando, es el que se está aplicando.
Porque en esta Cámara le podrá a usted gustar o no el procedimiento, pero no hay procedimientos antidemocráticos.
Es de los procedimientos democráticos de debate el que menos le gusta a su señoría o el que menos le conviene o el que menos le interesa en este momento, pero antidemocrático no es el procedimiento, señoría, entre otras cosas porque no hay ningún grupo, ni el suyo ni ninguno, que pueda impunemente calificar a los demás de democráticos o antidemocráticos.

De manera que esa es otra acusación.
La primera era incoherente con el resto de sus compañeros políticos en otros parlamentos, y esta es absolutamente contraria al espíritu de consenso que dio lugar al reglamento por el que se rige esta Cámara.

Además, le tengo que decir: se cumplen claramente todos los extremos que requiere el artículo 129 para la lectura única, que es la propia naturaleza, fácilmente comprensible, de esta ley y su extensión.
Esta es una ley que tiene cuatro artículos, cuatro artículos, y que se puede leer en mucho menos de lo que estamos empleando en el debate y que queda perfectamente clara en lo que quiere decir.
Otra cosa es que se hayan hecho sobre ella interpretaciones y transmisiones falsas, como ya le hemos explicado el portavoz del Grupo Socialista y un servidor, diciendo que aquí de lo que se trataba era de dar pie a un sueldo vitalicio, cosa que no es así, cosa que no es así.

Dice usted que es un tema feo.
Claro que es un tema feo.
No hay temas feos ni bonitos, los hacemos feo o bonito los que nos enfrentamos a ellos.
Y a usted le pasa lo que a la bruja con el espejo del cuento de hadas, que se mira y dice: "¿hay alguien políticamente más feo que yo?
" Y le dice el espejo: "¡Qué va!
¡Ni hablar!
" Porque claro, usted siempre ve la parte negativa de las cosas.
Compañeros suyos en otros parlamentos no lo ven así.
Y le dejo el *Diario de Sesiones* referenciado.

Nosotros le decimos que este tema se ha puesto en práctica en muchas comunidades.
Y que la posición de esta comunidad es una posición intermedia entre la que puede ser, por ejemplo, la de Euskadi.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un momento, señor Font de Mora.

Señorías, ruego silencio.

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Sí.
Voy terminando, señoría.
Entre la que puede ser Euskadi por un lado o Cataluña por otro, y otras comunidades.
Ocupamos una posición intermedia en lo que aquí regulamos.

Y estoy de acuerdo con usted que una cosa es la dignidad, que es un atributo personal, evidentemente.
Pero yo no he hablado de dignidad personal, que todo el mundo tenemos la nuestra y hacemos con ella lo que queremos.
Hay ilustrísimos señores e ilustres señores que se van a impedir que el conseller del Gobierno ejerza su libertad de entrar y salir de determinados sitios.
Y tienen su dignidad, y van haciendo esas cosas.
Nosotros en eso no entramos.
La dignidad de las personas es la que es.
Yo le he dicho dignidad de sus funciones de presencia en la vida pública.
Y en temas de seguridad, que no los debemos olvidar.
A usted a lo mejor sonríe y no le preocupan los temas de seguridad, pero a nuestro grupo y al Grupo Socialista sí le preocupan los temas de seguridad.

Y acabo.
Mire usted, Le Pen.
Cuidado, cuidado cuando se dice que muchas cosas pueden invocar a ese espectro, y abriendo determinado frasco puede salir el espectro de Le Pen.
Mida usted las responsabilidades de actitudes como la suya, de frases como la suya, de adjetivos como los que ha empleado esta mañana, y tenga usted también una consecuencia propia en las palabras que usted acaba de decir.
Porque usted, creyendo que invoca otra cosa, puede también estar invocando al fantasma de Le Pen.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Senyor Font de Mora, jo comprenc que té una defensa difícil.
Ha de recórrer al que ara acaba de recórrer, a tergiversar les paraules, manipular-les, etcètera, etcètera.
Se diu sempre que no hi ha pitjor sord que el que no vol sentir.
Jo, quan he començat la intervenció, què és el que he dit?
He dit exactament que s'ha utilitzat conscientment per part de vostés el mètode més antidemocràtic dels legítims.
El més antidemocràtic dels legítims.
No pose en dubte la legalitat, però tampoc pose en dubte que és el més antidemocràtic, el que menys participació deixa a la resta de grups.
I això, vosté, per molt que ho adorne, no podrà negar-ho.

Home, per fi ja s'ha tret el conill del barret, que era allò de Castella-La Manxa, que això ja m'ho imaginava.
M'imagine que serà el senyor Molina, que el tindrà ahí.
El senyor Molina és que hui forma part del Psoe.
En eixa mateixa legislatura se'n va anar, i en estos moments és militant del Partit Socialista.
O siga, que són coses premonitòries, probablement, que van passar.
Lamente que potser no tinga més exemples, però jo és que personalment a ell el coneixia.

Després, clar, se diu això, però clar, l'aposta nostra és diferent.
L'aposta que fan vostés és diferent en eixe Consell Jurídic Consultiu, no se compara en aquell cas.
O siga, en el cas que plantegen vostés el càrrec és vitalici, el càrrec és vitalici, cosa que no passa a Castella-La Manxa.
A Castella-La Manxa inclús se regula una cosa, que este matí llegia, que pareix que li ha sabut mal al president Zaplana, que se'n recordara que eixa possibilitat està.
I és que, bé, s'ha donat casos, molt recents, de presidents autonòmics, i altres càrrecs també, que han estat condemnats, condemnats en ferm, per sentències de tot tipus, des de corrupció, malversació de fons, etcètera, etcètera.
I això és un d'eixos temes que vosté, no sé si ara o este matí, deia menors o de poca importància, de no sé què, que com van a discutir eixe tipus de qüestions, o de cotxes i tal.

Doncs eixe tipus de qüestions cal discutir-les, perquè podem trobar-mos, per fer vostés les coses de pressa i a la carrera.
.
.
, que és com han fet les coses i s'ha demostrat en les rectificacions sobre la marxa.
Ja en la Junta de Portaveus mateixa hagueren de rectificar.
El mateix dia que se presentava l'escrit ja hagueren de rectificar una cosa.
Home!
, tinc jo els dos documents, però vaja, en tot cas podem vore-ho després.
Però és que ací mateix altra volta.
Per tant, de què estem parlant?
O siga, eixes coses, o se regulen bé o després hi ha sorpreses, que ningú les desitja, però poden haver sorpreses.
Per tant, quan més regulat estiga tot eixe tipus de qüestions, millor per a tots.

I sort que han incorporat allò d'una legislatura completa, etcètera, i algun detallet més en eixe sentit.
Però, per exemple, el que me pareix delicat, i ho torne a dir, és el tema que pertanyent al Consell Jurídic Consultiu, un organisme d'eixe tipus, se puga al mateix temps estar dirigint un partit polític.
Jo no és que tinga res en contra de dirigir un partit polític, al contrari, el que me pareix és molt delicat.
Eixa confusió d'estar en un lloc i al moment, per la vesprada, anar-te'n a l'altre a debatre sobre un possible projecte de llei que ha presentat el teu partit en una reunió que tu has aprovat, eixa confusió d'interessos, eixa mescla, me pareix molt delicada, molt lletja.
No sé què ha dit el Consell Jurídic Consultiu perquè no he tingut l'oportunitat de comprovar-ho, encara que crec que hauria d'haver dit alguna cosa, però me pareix que no se li està fent un favor en absolut amb eixe tipus de qüestions.

El tema de la dignitat, és cert, m'alegra que vosté estiga d'acord que la dignitat ni se guanya ni se compra.
La dignitat se fa tots els dies.
Però la dignitat és una qüestió que correspon al caràcter personal de cadascú, i cadascú ha de fer i ha d'actuar segons la seua consciència.
I jo i molta gent estem molt orgullosos d'haver estat en determinats llocs, i tenim vergonya de vore el que s'és capaç de fer per rebentar vagues generals.
Vergonya de vore això que se va fer.
I d'assistir a provocacions gratuïtes com aquella que va passar allí.
Una cosa vergonyosa.
Hui, per cert, no s'està ací, s'està quan no cal i hui, per exemple, no s'està.

I també s'ha de dir tot.
O siga, nosaltres, en el tema de la seguretat a què vosté ha fet referència, públicament hem dit que això és una qüestió amb què estem absolutament d'acord.
Com se pot dir que és que a Esquerra Unida el tema eixe no li preocupa?
Home, no se pot faltar a la veritat aixina.
És que ho hem dit i està publicat, i vosté ho sap perfectament.
O siga, rebutge les nostres propostes amb veritats, no amb falsedats, perquè això el que passa és que qualifica que els arguments de defensa de la seua proposta són inexistents.
Al final ratifica que el que nosaltres estàvem dient des d'este matí és cert.
Ha anat a buscar-se una eixida satisfactòria, econòmicament satisfactòria, i després s'ha intentat adornar la qüestió de manera que quede el millor possible.
Passant per on hagen de passar, inclús per damunt del prestigi del mateix Consell Jurídic Consultiu.
Això és el de menys.
Allò important és resoldre la papereta, tindre-la ahí en la reserva per si fa falta; si no fa falta, ja vorem, però per si fa falta, que el tema estiga resolt.

Per tant, nosaltres insistim.
Creem que s'ha comés un error de fons en aquesta proposta.
Creem que s'està a temps de rectificar.
M'imagine que serà impossible, perquè clar, vostés, que són infal·libles, no poden haver-se equivocat.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyor Oltra.
.
.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

.
.
.
Però esperem que si en el mes de setembre o octubre tenim oportunitat de tornar a debatre aquest tema se puga rectificar tot el mal que s'ha fet fins ara.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Per a fixació, té la paraula, en nom del Grup Mixt, el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Malgrat que és un debat que d'alguna manera estem repetint, estem en un moment procedimental diferent.
I he intentat seguir el senyor portaveu del Grup Popular, i crec que ha dit que era una proposta moderada i que era una proposta oberta.

No és oberta.
Estem en un procediment de lectura única, i per tant, no estem davant d'una proposta oberta.
Efectivament, estem debatent-ho ací, o almenys no sé si ha volgut dir que puguem debatre-ho.
Bé, estem debatent-ho, però no puguem esmenar-ho, ni puguem fer propostes alternatives.
No puguem fer ni una esmena a la totalitat.
Solament podem posicionar-nos, podem dir sí o no i abstenció.
Per tant, és un debat molt restringit, és un debat molt restringit.
És un debat que ens retrotrau, una vegada més, als acords de 1982 entre les dos forces majoritàries, al bipartidisme, que acorden, i que les minories no poden aportar, no poden opinar, no poden esmenar.

I no és moderada, senyor Font de Mora.
No és moderada.
Malgrat la comparació amb el País Basc que ha fet, o amb Castella-La Manxa, supera allò del País Basc i allò de Castella-La Manxa, ho supera.
Perquè ni amb eixa modificació anunciada, que no ve avui sinó que vindrà en setembre ­a mi no em cap dubte, vosté ho ha dit i vindrà en setembre, i també ho ha dit el portaveu del Grup Socialista­, però ara han canviat que quatre anys de president poden ser fins a quinze, crec, en base a la legislació del Consell Jurídic Consultiu, fins a quinze, membre del Consell Jurídic Consultiu.

Però és que no s'és membre.
S'és membre amb veu, sense vot, i s'és membre sense contar per al quòrum.
Per a l'únic que s'és membre és per al jornal, és per l'única cosa.
És a dir, no s'és membre del Consell Jurídic Consultiu amb rigor.

A Castella-La Manxa calen sis anys per a poder ser dos anys membre del Consell Jurídic Consultiu de Castella-La Manxa.
I a més, també poden ser-ho els presidents del parlament autonòmic; és a dir, també valoren que la presidència de les Corts de Castella-La Manxa suposa també un rang importantíssim que pot aportar a eixe Consell Jurídic Consultiu.
Ací es discrimina els presidents autonòmics, és a dir, no es valora, ací no es valora.

I a més, diu que se podrà ser del Consell Jurídic Consul-tiu des que s'aprova l'Estatut d'Autonomia.
Ací es diu des de la primera legislatura.
També hi ha diferència.
És a dir, vostés han anat quedant-se models diferents, per això li dic que podia haver estat oberta, hauria d'haver estat oberta aquesta proposta, perquè vostés mateixos han anat picotejant de propostes, i des de diferents majories, des de diferents realitats, des de diferents nivells d'autonomia, s'ha regulat la participació dels presidents o el rang dels expresidents.
Per tant, primer error, que realment no està obert.
Primer error.
Açò hauria d'haver estat obert.
Perquè possiblement més opinions, aquesta modificació que vostés anuncien ara quan ni s'ha aprovat la llei, i ho torne a dir, s'haguera pogut aportar des d'eixe debat si haguera pogut estar obert.
Vostés ho han volgut portar ací tancat.
Torne a dir, model Abril Martorell-Alfonso Guerra, que tanquen l'Estatut i eixe és l'Estatut per als valencians.
És repetició de la jugada en un cas concret.

Hi han molts debats oberts que no s'atrevim a donar, perquè ací s'encobrixen debats.
S'encobrix el debat que fan alguns polítics que poden vindre de sectors dels treballadors, normalment d'esquerres, quan després de molts anys d'estar en la cosa pública tindrien un accés complicat al món laboral.
Nosaltres pensem que eixe és un debat que també s'hauria d'abordar, i que amb aquestes presses, urgències i tancaments ho eviten fer, ho eviten fer.
Per això pensem que no s'ha fet bé, que no s'ha triat el moment ni la manera més oportuna de poder, amb tranquil·litat, amb molta més tranquil·litat, discutir aquest tema.

Per tant, nosaltres pensem que no és moderat, supera moltíssim al que ha anomenat també el portaveu del PP de Catalunya.
A Catalunya es plantegen que hi haurà un 80% del sou que rebien, i a més, tampoc durant quinze anys, ni molt menys; molt menys temps, és a dir, durant la mitat del temps en què han exercit el càrrec.
Ací seria, si són quatre anys en serien dos, si són vuit en serien quatre, és a dir, molt menys temps.
Per arribar a quinze, en eixe procediment caldria ser trenta anys president de la Generalitat Valenciana si, per exemple, haguérem utilitzat per comparació el cas de Catalunya.

Jo pense que ha sigut precipitat, fora de temps, i ho torne a dir, amb un procediment de lectura única que impedix aportacions, impedix tranquil·litat.
I que crec jo que com no és moderat, que és un reconeixement, un sou molt elevat, dels més, jo pense que és el que més reconeixement tindrà de tots els actuals estatuts d'autonomia, almenys eixe debat s'haguera hagut de portar quan la nostra autonomia poguera ser comparable, efectivament, o a la catalana o a la basca, que, es diga el que es diga, no és comparable.

Jo crec que eixa limitació també que siga des de la primera legislatura deixa fora dos presidents del Consell, dos, no un.
En deixa fora dos.
I s'ha parlat molt del segon.
Jo vull dir que deixar fora al primer que durant sis mesos va donar una batalla importantíssima perquè sí que poguérem haver tingut un estatut comparable al català votant un referèndum les tres províncies, després que la major part de poblacions i la major part d'ajuntaments valencians optaren per la via del 151, oblidar-se d'eixes batalles i d'eixe primer expresident, jo crec que també és un error polític important.
I, per tant, jo crec que amb eixes discriminacions que fa la llei.
.
.
tampoc podem votar en contra, perquè nosaltres haguérem aportat en eixe debat, que en compte de parlar de presidents de la Generalitat s'haguera parlat de expresidents del Consell, i a partir d'ahí començar pel primer president que -vull recordar-lo- li dien Josep Lluís Albinyana.

Per tant, hi han tota una sèrie de raons: no és moderat, és excessiu, no és obert, es produïx en procediment de lectura única, i és discriminatori.
En altres comunitats ­torne a dir­ contemplen anteriors presidents i contemplen figures com expresidents de les Corts o presidentes de les Corts autonòmiques, i per totes eixes raons nosaltres votarem en contra de la proposta i, a més a més, perquè considerem que hauria d'haver-se fet en el moment final de la reforma de l'Estatut d'Autonomia.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Pel Grup Parlamentari Socialistes-Progressistes, l'il·lustre diputat senyor Puig té la paraula.

 

**El senyor Puig i Ferrer:**

 

Senyor president.

Senyores i senyors diputats.

A estes hores de debat, ja realment són moltes coses les que s'han dit.
Realment s'han dit moltes més coses que el que diu la mateixa llei.
En qualsevol cas, jo, per fer un poc de referència final a allò que crec que és substancial, crec que la llei que se presenta significa l'enfortiment de les institucions de l'autogovern.
Li donem un nou paper i un nou impuls al Consell Jurídic Consultiu.
Ací s'ha parlat molt del Consell Jurídic Consultiu.
Se l'ha menyspreat molt en este debat, i el Consell Jurídic Consultiu és una eina important de l'entramat institucional de la Generalitat.
No estem inventant res.
És veritat.
Estem inventant i aplicant alguna cosa en el que és l'estat autonòmic.
Però, mire, el Consell d'Estat francés està muntat en gran mesura aixina.
En els Estats Units hi ha un òrgan paral·lel, semblant, que és aixina.
Què és del que es tracta?
Del que és tracta és que hi ha un valor fonamental que és l'experiència.
A mi m'agradaria, no només en política, en política i en qualsevol altre sector de la vida és fonamental la transferència de l'experiència.
I en este cas és fonamental que se puga aprofitar allò que els presidents de la Generalitat han fet en el transcurs del temps i, sobretot, posen a l'abast de tot el món allò que puguen aportar.

En segon lloc, nosaltres volem evidentment un reconeixement i un compromís dels presidents en el futur.
Ser president de la Generalitat ­abans estàvem anomenant distintes institucions­, no és el mateix que ser altre tipus de càrrec.
President de la Generalitat és un ciutadà elegit per tots els altres ciutadans i que en el cas valencià és la més alta autoritat que tenim.
És el referent que necessitem per tal de projectar també la nostra comunitat.
I en eixe sentit crec que n'hi han moltes possibilitats que, fins i tot no estan explorades, i és que en altres llocs sí que han estat explorades per intentar potenciar eixe paper.

Perquè per a mi ­ho he dit al començament de la meua intervenció­, hi ha una qüestió que és fonamental, que és buscar els intangibles que tenim comuns tota la societat.
El que hem d'aconseguir d'alguna manera és que malgrat que el sistema democràtic té un funcionament en base als partits i en base, evidentment, al que són les diferències, hem de buscar punts d'encontre.
És fonamental que busquem punts d'encontre.
I la figura dels expresidents en eixe paper jo crec que poden jugar molt dignament.

En tercer lloc, una altra qüestió que nosaltres plantegem és la dignificació de la política en tot el seu sentit.
Em sembla que tot el paper que s'està, en estos moments, gastant fora i dins d'ací per intentar, d'alguna manera, permanentment dir que la política i els polítics l'única cosa que estan pretenent permanentment és fer-se rics, doncs crec que.
.
.
, ­en algun cas potser és possible, no vaig a negar-ho jo­, però el que és evident és que això no és el sentit comú de tota la gent que està dedicant-se a la política.
Jo crec que en la política n'hi ha molta més generositat que en moltes altres qüestions de la vida, però en moltes altres, que n'hi han altres tipus de picabaralles i altres situacions bastant més complicades des d'eixa perspectiva.

Per tant, nosaltres defensem l'ètica de la responsabilitat i, per això, avui hem recolzat clarament esta posició.

Miren, a mi m'agradaria que isqueren avui d'ací almenys tenint en compte que l'única por que teníem nosaltres al plantejar esta qüestió era la por a la manipulació i a la demagògia.
I eixa és una por que està aixina, perquè és molt fàcil.
És molt fàcil en esta qüestió posar-se, diguem-ne, al públic i al *tendido* a la butxaca, és fàcil, és molt senzill.
Però com és molt senzill moltes altres coses, perquè n'hi han molts de problemes candents en esta societat amb què és molt fàcil posar-se el públic a la butxaca.
I això és populisme, que és una de les pitjors derivacions que existixen en el nostre sistema polític.

En qualsevol cas, és evident que n'hi havien qüestions elementals i alguna d'elles no la puc deixar passar.
Crec que qui no pense que és urgent la qüestió de la seguretat dels càrrecs públics, sincerament crec que això ja és francament intolerable.
Jo crec que és urgent i necessari garantir la seguretat dels càrrecs públics.

És evident que este ha segut un acord que s'ha fet i s'ha bastit des dels partits majoritaris, perquè és una manera prou habitual, entre altres coses, d'anar proposant les qüestions, que després se fa extensiu i se porta ací.
S'haguera pogut fet un decret del Govern.
No s'ha fet un decret del Govern.
S'ha portat ací i no s'ha fet com en altres llocs.
Ací, almenys, s'ha debatut i vostés han pogut explicar perfectament i han pogut prendre decisions i nosaltres hem pogut escoltar les seus posicions.
Això no s'ha fet en altres llocs.
I a això se li ha de posar algun valor.

Per tant, sí que hi ha transparència, evidentment que n'hi ha transparència, i si no s'haguera fet d'una altra manera.
I no s'ha fet d'una altra manera.

Finalment, jo vull dir-li que nosaltres entenem la política i volem participar d'una política diferent.
Volem, entre tots, anar construint en la política valenciana una mirada allunyada del rancor, intentant buscar punts d'encontre, intentant buscar punts de trobada i fugir del rancor.
I, al mateix temps que fa un moment hem votat un Consell Valencià de Cultura que haguera pogut estar perfectament, amb els números en la mà, nomenat per quatre membres del Partit Socialista, i no ha segut aixina, perquè nosaltres creem en la pluralitat i perquè nosaltres volem tendir ponts també amb vostés, creem que n'hi han uns ponts necessaris que han d'afectar-nos a tots, perquè no és possible construir permanentment en la derrota dels altres.

I nosaltres volem derrotar políticament el Partit Popular, però no volem en absolut que el nostre triomf siga només la derrota de la dreta.
Volem crear i participar amb molta altra gent, entre altres vostés, en la creació d'una alternativa sense rancor, una alternança que faça possible que el dia després, amb un govern progressista, ací, tot el món estiga absolutament segur, amb confiança i amb garanties que té també un paper a jugar en esta societat.

Moltes gràcies.

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Puig.

Senyories, votació a la Proposició de llei d'estatut dels expresidents de la Generalitat Valenciana.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 72 vots a favor, 5 en contra, 1 abstenció, cap nul.
Queda aprovada la Proposició de llei d'estatut dels expresidents de la Gene-ralitat Valenciana.

 

 

***Presa en consideració de la Proposició de llei de modificació del decret legislatiu 1/1997, de caixes d'estalvi.
Criteri del Consell.
(RE número 39.
070, BOCV número 153).***

**La senyora presidenta:**

 

Segon punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició de llei de modificació del decret legislatiu 1/1997, de caixes d'estalvis.
Criteri del Consell.

Té la paraula l'il·lustríssim secretari primer de la Mesa de les Corts, senyor Cabot.

 

**El senyor secretari primer:**

 

"José Joaquín Ripoll Serrano, conseller secretario del Gobierno Valenciano, certifico que el Gobierno Valenciano, en la reunión del día 7 de mayo de 2002, adoptó el siguiente acuerdo:

La vigente normativa autonómica en materia de cajas de ahorros data de julio de 1997, fecha en que el Gobierno Valenciano aprobó el Decreto Legislativo 1/1997.
.
.
"

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor secretari.

Per favor, senyories, pregue silenci.

Continue.

 

**El senyor secretari primer:**

".
.
.
Norma que se dicta en desarrollo del mandato recogido en la disposición final primera de la Ley 4/1997, de 16 de junio, por la que se autoriza al Gobierno Valenciano para que, en el plazo máximo de tres meses, elabore y apruebe, mediante decreto legislativo, un texto refundido de la Ley de cajas de ahorros, que integre las normas legales vigentes sobre la materia.

Las modificaciones introducidas por la Ley 4/1997, de 16 de junio, en la normativa en vigor, obedecían a diversas razones que quedaron nítidamente expuestas y justificadas tanto durante la tramitación parlamentaria del texto, como en el preámbulo de la mencionada Ley 4/1997.
Razones que, a entender del Gobierno Valenciano, continúan hoy plenamente vigentes, sin que de la aplicación práctica de la misma se haya podido deducir la existencia de disfunciones o ineficacias en el funcionamiento de las entidades afectadas que pudieran justificar la modificación de la legalidad vigente en la materia.

Pueden resumirse en tres los objetivos principales perseguidos por tal reforma, a saber: 

Primero.
Incorporar a la Generalitat Valenciana en el modelo participativo de configuración democrática de los órganos de gobierno de las cajas de ahorros, dado el progresivo e incuestionable protagonismo que la Generalitat Valenciana ha adquirido en la vertebración social, económica y política de la Comunidad Valenciana.
Incorporación que se realizó en el marco de la jurisprudencia del Tribunal Constitucional, que admitió expresamente que las normas autonómicas puedan prever la existencia de nuevos grupos de representación en la Asamblea General, siempre que representen intereses sociales y colectivos del ámbito de actuación de las cajas.

Segundo.
Propiciar una mayor implicación de las cajas en el desarrollo económico y social de la Comunidad Valenciana, dado el potencial económico y financiero del que disfrutan las mismas en ésta, lo que en la práctica les dota de un papel absolutamente decisivo en el desarrollo regional, en calidad de proveedores de los recursos necesarios para satisfacer las demandas de la economía productiva.

Tercero.
Profundizar en los criterios de democratización, profesionalización, despolitización y transparencia en la configuración de los órganos de gobierno.

Queda, pues, plenamente justificada la inclusión de la Generalitat Valenciana como nuevo grupo de representación, en la medida que difícilmente alguien puede cuestionar que la misma cumple perfectamente con los límites establecidos por la jurisprudencia constitucional, habida cuenta que la Generalitat, como instrumento de la voluntad democrática y del derecho de autogobierno del pueblo valenciano, es el más fiel representante de los intereses generales y colectivos en el ámbito de la Comunidad Valenciana.
Asimismo, el carácter eminentemente regional de las cajas de ahorros y la configuración representativa de sus órganos de gobierno avalan la pertinencia de la citada inclusión.
Además, con ello se intensifica la democratización de las cajas, permitiendo que en sus órganos rectores tenga una mayor influencia la voluntad popular, ejercida a través de representantes nombrados por las Cortes Valencianas.

Por otro lado, es indudable que la inclusión de un nuevo grupo, de la entidad e importancia de la Generalitat Valenciana, determinó la necesidad de establecer un nuevo equilibrio razonable entre el resto de grupos preexistentes, proceso que se realizó inspirándose en un objetivo principal, el de asegurar un modelo organizativo asentado en la participación democrática de los diferentes grupos.
De tal forma que se optó por un modelo de reequilibrio cuantitativo de los principales grupos de representación en la Asamblea General: los impositores, las corporaciones municipales y la Generalitat Valenciana, con un 28% cada uno de ellos, mientras que los empleados pasaban a tener una participación del 11%, y a las personas o entidades fundadoras de las cajas se les atribuía el 5% restante.
Y si bien parece indiscutible que dentro del citado marco legal y respetando los principios inspiradores del mismo cabrían otras opciones políticas de reparto o equilibrio, tal y como se incluye en la proposición, todas ellas igualmente legítimas, el Gobierno Valenciano ya se pronunció expresamente por la opción que consideró la más adecuada para la realidad social y económica de la Comunidad Valenciana.

En cualquier caso, los porcentajes de participación determinados garantizan una representación efectiva de todos los grupos sociales, así como un equilibrio razonable entre ellos, respetando el contenido de la Ley 31/1985, de 2 de agosto, de regulación de las normas básicas sobre órganos rectores de las cajas de ahorros ­Lorca­, sobre la base de su correcta interpretación, ajustada a la jurisprudencia del Tribunal Constitucional.

También cabe apuntar que la reforma de 1997 hizo una apuesta importante por la profesionalización y despolitización de los mencionados órganos rectores mediante el incremento sustancial de las incompatibilidades para los cargos públicos.
En este sentido, los representantes de la Generalitat, designados por las Cortes Valencianas, deben cumplir con el requisito de ser personas de reconocida competencia, prestigio y experiencia en el ámbito de la economía y las finanzas.
Y además, al igual que todos los consejeros generales, deben ejercer sus funciones en beneficio de los intereses de la caja a la que pertenezcan y del cumplimiento de su función económica y social.

Además, y en cierta forma complementando lo anterior, la ley valenciana impide, por primera vez, el acceso al consejo de administración y comisión de control a los cargos electos de las corporaciones locales y miembros de las Cortes Generales, asambleas legislativas autonómicas y del Parlamento Europeo.
Este endurecimiento de las causas de incompatibilidad no tenía precedente legal alguno y significó un cambio de orientación decisivo en la conformación de los órganos de administración y control de las cajas de ahorros.

A todo esto hay que añadir la imposibilidad de la libre revocación de las designaciones realizadas, en particular por las corporaciones municipales, es decir, que los miembros de la asamblea general no pueden ser cambiados durante la vigencia de su mandato, para garantizar una cierta estabilidad en la gestión de estas entidades; y, por último, la limitación temporal del número de mandatos consecutivos que cualquier consejero puede ejercer, con lo que se trata de imprimir un cierto dinamismo y revitalización en la gestión de las entidades, lo cual debe redundar en una mayor eficacia en la consecución de sus objetivos.

Con todo ello, se articula un modelo de organización que tiene por finalidad el profundizar en la democratización, eficacia, transparencia, independencia, estabilidad, profesionalización y despolitización de la gestión y administración de las cajas de ahorros, para procurar su desarrollo y buen funcionamiento, que, en definitiva, son los principios por los que se rige la acción del protectorado de la Generalitat sobre estas entidades.

En cuanto a la pretensión recogida en el texto de la proposición presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià, cuyo objeto es incluir, entre los requisitos exigidos para la elección de los consejeros generales representantes de la Generalitat Valenciana y de las corporaciones municipales, el principio de proporcionalidad, cabe señalar que el régimen legal vigente ha optado por remitirse a las propias normas de funcionamiento interno de las instituciones responsables del nombramiento.

Este régimen legal, que está avalado por la jurisprudencia tanto del Tribunal Supremo como del Constitucio-nal, apuesta por el respeto a la autonomía de funcionamiento de las instituciones afectadas y se considera el más adecuado en la medida en que no entra en contradicción con el sistema mayoritario, que es el que rige en estas entidades con carácter general; así mismo se entiende que el modelo vigente no constituye o plantea obstáculo alguno para que, fruto de la negociación en el seno de las instituciones afectadas.
.
.
"

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor senyories, pregue que ocupen el seus escons i guarden silenci.

Continue.

 

**El senyor secretari primer:**

 

".
.
.
pudiera llegarse a cualquier tipo de acuerdo entre los grupos políticos donde se haga primar, en los términos que libremente se pacten, el principio de proporcionalidad.

Por ultimo, resulta imprescindible igualmente para fijar la postura del Gobierno Valenciano frente a la propuesta presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià, considerar un dato o circunstancia cuya trascendencia es indudable: actualmente, en el Congreso de los Diputados y a iniciativa del Gobierno de la nación, se está tramitando un proyecto de ley de medidas de reforma del sistema financiero, cuya incidencia en temas como el de referencia va a ser más que directa.
En tal sentido, se considera más prudente, desde el punto de vista de la gestión de este tipo de entidades, esperar a que el citado texto, que en gran parte de su contenido tendrá el carácter de básico para las comunidades autónomas, se apruebe definitivamente por las Cortes Generales, con el fin de incorporar, en su caso, todas aquellas modificaciones que se consideren necesarias, ya deriven directamente del texto en cuestión o del ejercicio de las competencias propias que la Generalitat Valenciana detenta en la materia.

De acuerdo con lo anterior, y de conformidad con lo dispuesto en los artículos 118 y siguientes del Reglamento de las Cortes Valencianas, a propuesta del conseller de Economía, Hacienda y Empleo, el Gobierno Valenciano acuerda expresar, en orden a su toma en consideración por el Pleno de las Cortes Valencianas, un criterio negativo respecto a la Proposición de ley de modificación del Decreto Legislativo 1/1997, de cajas de ahorros, presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià.

Para que conste y surta sus efectos, expido la presente certificación en Valencia, a 7 de mayo de 2002.
"

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor secretari.

Correspon, torn a favor, senyor Oltra, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Senyories, per favor, pregue silenci.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Aquesta és una proposició de llei que presentàrem en febrer de l'any 2002.
A pesar que és proposició de llei, que tenen preferència, no ha tingut tanta velocitat com la que abans hem estat xarrant.
També és comprensible, ja hem xarrat prou este matí de per què aquesta li ha passat el que li ha passat i a esta.
.
.

Aquesta proposta l'ha presentada el grup d'Esquerra Unida com a resultat d'una pràctica excloent, acaparadora, poc democràtica i totalment partidista per part del Grup Parlamentari Popular, quant a les caixes d'estalvis.
És la resposta davant d'un pràctica de piconadora en les darreres eleccions de consellers a les caixes, tant de Bancaixa, la CAM, etcètera.

La veritat és que teníem curiositat per saber quin era l'informe, quin anava a ser l'informe, per part del Consell, què se li anava a ocórrer en esta ocasió per a rebutjar aquesta proposta, perquè és, a més, la pràctica habitual, i quan no és aixina, quasi cal posar-se a tremolar encara més, que és el que va passar en allò de la publicitat institucional, o siga, que per a això quasi val la pena que diguen que no, perquè te peguen la vota a la truita d'eixa manera.
.
.

La veritat és que el Consell té imaginació, o siga, que hi ha per a tot, o siga, que per molt que se li pregunte, que se li plantege, sempre hi ha una resposta i segurament per això, doncs, estan ahí.
D'entrada ens explica, bona part del seu text es dedica a explicar-mos per què la Generalitat Valenciana té dret en estos moments a nomenar representants.
.
.
No se li preguntava això en cap moment, i, a més, mosatros estem absolutament d'acord que la Generalitat Valenciana, al contrari del que passava abans, puga elegir representants en les caixes d'estalvis.
O siga, una manera d'ocupar espai, m'imagine, en la resposta del Consell, però que no era això el que se li preguntava.

Diu també, reconeix, que, efectivament, que podria ser d'una altra manera, però, bé, que aixina està fet i que aixina, a més, es troba molt a gust.
Més i menys textualment eixa és la seua resposta.
Després planteja que va ser un objectiu el de despolititzar les caixes d'estalvis.
Ací ja comencem a tindre diferències, perquè, clar, despolititzar les caixes d'estalvis.
.
.
, abans de la reforma del Partit Popular, els ajuntaments podien elegir el 35% de representants; ara, entre ajuntaments i Generalitat Valenciana estem en el 56%, amb la qual cosa, eixa reducció no pareix que haja funcionat.

Jo crec que ahí és a on està un poc un dels grans problemes, que les caixes d'estalvis tenen una representació política exagerada, o de designació política exagerada.
Tant la Unió Europea com inclús a nivell d'Estat, perquè certament està en debat allí una llei de reforma de tot el sistema financer, tot això contempla i advertix que tenim, a nivell de País Valencià, un dels percentatge més alts quant a representació de designació política.

Se'ns diu que és que això, bé, a pesar de tot això, és millor, perquè ara els polítics en actiu no estan en els òrgans de representació de la caixa.
Bé, bé i regular, perquè clar, no estan i no deixen d'estar, perquè els polítics en actiu també estaven, digam, d'alguna manera, controlats via fiscalització, via processos electorals, etcètera, etcètera.
Ara els que estan no es sotmeten a eixos processos electorals, estan designats per unes raons determinades, lògicament, per part de cadascú, i obeïxen, lògicament també, doncs, al poder polític, a la representació política que ostenten en eixe moment.

Això són qüestions de les quals se fa referència ahí i que a mosatros ens preocupen.
Però, per altra banda, podria ser una de els qüestions més preocupants, quan Esquerra Unida planteja davant el que va passar en la reforma, o siga, en la darrera elecció dels consellers de les caixes, que en aquest proposta que nosaltres presentem demanem una cosa que el sentit comú deuria haver obligat que figurara en la llei, i que figura en altres lleis d'altres comunitats autònomes i altres nivells, i és un principi tan bàsic de la democràcia com és el dret a la proporcionalitat.
O siga, que cada força política, siga ací o siga en altres institucions, doncs, d'acord amb la força que té, aixina podrà elegir.

El que no és normal és que una força política com el Partit Popular en aquestes Corts, que ve a tindre al voltant del 55% dels diputats, elegisca el cent per cent dels representants en les caixes.
Això no és correcte, això demostra que alguna cosa no funciona.
Perquè se pot tindre majoria absoluta, i és legítim, el que ja comença a no ser tan legítim és esclafar l'adversari, acaparar-ho tot com s'està demostrant d'esta manera.
Clar, l'argument del Consell és: "sí, això està aixina, podria ser d'una altra manera, però, bé, no passa res, perquè a pesar d'estar així, això permet un joc polític, unes converses, arribar a acords, arribar a una negociació".

Això ho diu el Consell en el seu text per escrit.
Clar, quan lliges això i recordes el que va passar quan se van elegir els representants en la CAM, en Bancaixa, etcètera, etcètera, dius, doncs, home, astò sona a acudit, perquè, clar, o tragues o a la carretera, que és un poc el que per part del Partit Popular es va fer amb aquella proposta.

I, després, l'altre ­digam­ argument de pes que s'utilitza, és el tema, precisament, de l'existència, que és certa, d'eixe debat a nivell estatal, de reforma de la llei de mesures de.
.
.
de reforma del sistema financer.
Esquerra Unida presentà la seua proposta abans que entrara aquesta proposta en les Corts General ­mosatros en el mes de febrer i el Govern en el mes de març­, està previst que eixe debat acabe al voltant del mes d'octubre d'enguany, i nosaltres, a pesar del que diu el Consell en el seu informe, entenem.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Oltra.

Senyories, per favor, pregue silenci.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

.
.
.
entenem que no és gens contradictori, inclús m'atreviria a dir que és complementari.
Perquè, clar, en estos moments, el que estem debatent ací no és aprovar la proposta amb l'articulat que planteja Esquerra Unida, el que estem debatent en estos moments és si s'admet al posterior debat la proposta que presenta Esquerra Unida, amb els articles que van o amb altres que se puguen anar incorporant en un debat que, lògicament, conforme està la cosa i no havent-hi ­digam­ qüestions monetàries pel mig, doncs, potser això se pot fer en el mes de gener o febrer de l'any 2003, no se sap.

O siga, que donaria temps més que suficient que estiguera aprovada la reforma a nivell estatal, amb tota una sèrie de punts.
.
.
, no tots van a ser aplicables, perquè, en este aspecte, també tenim competències plenes a nivell estatutari, però en temes molt concrets, doncs, sí, podria ser absolutament complementari i permetre, a més, que eixe debat estiguera obert.

En qualsevol cas, és cert que la tendència que apunta a nivell estatal és reduir la presència de designació política directa al 50%.
Nosaltres en la nostra proposta la baixem encara més, el 40%, però, en tot cas, lògicament, és un tema que estaria a debat no avui, sinó en eixe moment que vinguera.

Evidentment, sabem i ens consta, perquè hi han hagut declaracions tant del president Zaplana com del conseller Rambla, en el seu moment, dient que no passa res, que ací al País Valencià se té el 56%, però que no és un percentatge tan exagerat i que per ells no el canviarien.
I, lògicament, és normal que no el canviarien, si segurament els faltaran llocs per a col·locar gent!
O siga, com van a canviar això?
, i més amb el sistema este que han descobert d'acaparar el 100%, si és un *xollo*!
O siga, per tant, és lògic, i si el cànvien, no el canviaran ara potser estimant la nostra proposta, si el cànvien serà perquè a nivell de Madrid, a nivell de la Unió Europea, els obligaran a modificar a la baixa eixe percentatge, i segur que es quedaran en el màxim que permeta la norma estatal, si és el 50%, el 50%.
Nosaltres proposem el 20%, com després podrem entrar a debatre això.

I ens preocupa perquè a pesar d'eixe missatge de despolitització de les caixes, això no és cert, no és cert, perquè la gent que ha entrat ahí, fonamentalment en els últims temps, és una gent que ha entrat per uns objectius determinats d'acord amb un objectiu que el Grup Parlamentari Popular s'ha fixat, i entre ells jo crec que és molt clar l'objectiu de treballar de cara a determinades coordenades que a nivell polític se tenen previstes, des del tema de la seua fusió de la CAM i Bancaixa.
.
.
Que és un objectiu ­vaja­ inconfessable i permanent per part de la direcció del Consell, del president Zaplana, en eixe aspecte, a pesar que les mateixes caixes, en la part ­digam­ més professional, més autònoma que tenen, no creuen, no opinen que siga el millor per a elles, a pesar d'això la insistència és permanent i fins i tot, a pesar d'acaparar ells la totalitat de la representació, en estos moments pareix que no se disposa encara d'eixa majoria.
Caldrà esperar, al ritme que van vostés, doncs, a la pròxima renovació, i potser aleshores ja se té això.
Però sí que és una representació que està ahí per a aconseguir eixe objectiu.

Un altre objectiu que també ens pareix perillós és el de desvirtuar el caràcter tradicional de les caixes d'estalvis, que van nàixer en el seu moment, a diferència de la banca, amb un objectiu benèfic, social, d'estar propet de la ciutadania, d'atendre un altre segment del mercat, unes altres demandes d'eixe mercat potencial que podria existir.
Això està desvirtuant-se completament ja en estos moments, i la modificació de la llei estatal va a profunditzar encara molt més, de manera que es pareguen cada volta més a la banca privada i inclús facilitar la seua adquisició per la banca privada.

Per tant, nosaltres considerem important, al mateix temps que plategem el tema de reduir eixa representació política, intentar recuperar allò d'independència, de professionalitat, d'eficàcia, participació de la societat civil.
.
.
, que pensem que està en un clar procés de regressió.
I en eixe aspecte, la Generalitat Valenciana té molta responsabilitat, perquè, ja dic, les competències que el nostre Estatut contempla són importants en aquesta matèria.

D'alguna manera, lògicament, la Generalitat Valenciana, en estos moments, davall del president Zaplana, es troba molt a gust conforme estan funcionant les caixes d'estalvis.
D'alguna manera vénen a ser, un poc per copiar el model argentí, el seu *corralito financiero*.
O siga, les utilitza per a qualsevol cosa.
S'ha apropiat de l'obra social de les caixes, les utilitza per a cobrir responsabilitats que deurien ser de les mateixes conselleries, s'ha perdut eixe caràcter més obert, més professional, més independent, que tenien les obres socials i que sectors importants de la cultura valenciana es beneficiaven amb un caràcter no clientelista d'aquest, s'ha perdut això, perquè avui en dia l'obra social de les diferents caixes no la determinen ja en les caixes, sinó en conselleries molt concretes, que els diuen a on s'han de gastar eixos diners, de quina manera s'han d'utilitzar i, d'alguna manera, s'està aprofitant eixa situació.

Per no parlar del que jo crec que és més escandalós: s'utilitzen les caixes d'estalvis per a fer-les entrar, en moltes ocasions, en negocis ruïnosos, però que políticament interessen el senyor Zaplana, el Partit Popular.
Se'ls ha fet invertir en Terra Mítica, que, des d'una posició objectiva, segur que mai hagueren entrat ahí.
Però, clar, mana qui mana i estant nomenats per qui estant nomenats, doncs, s'entra en Terra Mítica i a on faça falta, en l'hospital d'Alzira, per exemple, i a on faça falta, evidentment!
Això es posar inclús en risc la futura viabilitat d'alguna d'estes caixes, assumint participacions directes i avals per unes quantitats desorbitades que no tenen cap justificació.

Jo crec que la nova llei estatal agreujarà molts d'aquests problemes que estem tenint o que estem denunciant en este moment.
El tema de les quotes participatives és un pas molt important de cara a la privatització, a pesar que de moment se'ns diu que tindran dret a determinat percentatge, no tindran vot, etcètera, etcètera, però s'està, clarament, preparant el terreny per a possibilitar eixa privatització, eixa assumpció de competències de poder dins de les caixes per part de sectors importants.
I, d'alguna manera, també s'està facilitant que per la part de la mateixa banca privada s'elimine una competidora que en estos moments està, d'alguna manera, funcionant correctament.
S'envaïxen, lògicament, competències autonòmiques en esta matèria.

En definitiva, per part nostra, el que plantegem fonamentalment és el reconeixement d'eixe dret a la proporcionalitat, que ens pareix escandalós que no figure, i si no figura, evidentment, per part del Grup Parlamentari Popular, ja que s'han estrenat, van a continuar en eixa línia.
Jo, vaja, crec que ho tinc clar, pot ser que potser te deixen algun lloc solt per a dissimular, però ja que han descobert que se poden quedar amb el 100% de la representació, m'imagine que va a ser el model que van a continuar.

I, fonamentalment, canviar els percentatges de representació.
Nosaltres, en la proposta, pretenem reduir al 20% la representació que en estos moments elegixen directament les Corts Valencianes, de manera que en estos moments està en el 28%, que passe al 20%.
I els ajuntaments, que també està en el 28%, passe al 20%; que els impositors, que estan en el 28% augmenten al 30%, considerem que és la massa que hi ha ahí, els directament més interessats també que les coses funcionen el millor possible; els empleats, de l'11% que passen al 12%; les entitats fundadores, que avui estan en el 5%, que els van reduir moltíssim la proposta inicial del Partit Popular, que es queden en el 10%.

I obrim un nou sector que jo crec que és important, que d'alguna manera la mateixa llei en estos moments també planteja com una possibilitat, però que evidentment no s'està aplicant: plantegem que la resta, el 8%, quede per a diverses entitats d'interés general a la nostra comunitat, a on podrien estar, doncs, des d'universitats, col·lectius socials, sindicats, etcètera, etcètera, gent de la que està menejant-se en la societat civil valenciana, que avui no té representació en unes entitats que deurien estar molt més lligades a la societat i que, d'alguna manera, mitjançant, lògicament, la figura reglamentària que se contempla en altres comunitats autònomes.
.
.
, que això no és res que estigam inventant nosaltres, ho hem copiat, i ho diguem aixina de clar, d'altres comunitats autònomes que sí que ho tenen regulat, i crec que és interessant com a mecanisme d'obrir una institució tan important com són les caixes a la societat valenciana.

Eixes són les propostes que jo crec que són absolutament vàlides, necessàries, inclús, davant el que estem observant.
I insistixc: no és, en absolut, contradictori; entenc que per a vostés siga una.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, vaja finalitzant.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

.
.
.
excusa perfecta dir: "ja que està en Madrid discutint-se.
.
.
", i davant d'eixa pràctica comuna de dir: "esperarem al que diga Madrid", val, és un criteri, però que no servix d'excusa, perquè, evidentment, amb independència del que diga Madrid, no és en absolut contradictori, i m'atreviria a dir que inclús seria complementari.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Torn en contra?
Té la paraula el senyor Costa, del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor vicepresidente.

Consellers.

Señoras y señores diputados.

Señor Oltra, mi grupo parlamentario va a votar en contra de su propuesta, su proposición de ley, no porque no compartamos el fondo de algunos aspectos, sino porque, como intentaré explicar, creemos que no es el momento apropiado para presentarla y no compartimos alguna de las afirmaciones que usted plantea.

Mire, en el año 1995, el gobierno del Partido Popular llegó y se encontró una situación en las cajas de ahorros claramente politizadas, donde no existía ningún tipo de proporcionalidad, usted lo debe conocer bien.
No solamente no existía ningún tipo de proporcionalidad, sino que es que no se respetaba la mínima representación equitativa, la mínima equidad, en los grupos políticos en cuanto a su participación en las cajas de ahorros, ninguna.

Y en el año 1997, y lo dice el criterio del Gobierno, se hizo una importante reforma ­después de una que se produjo en el año 1993, la cual ustedes votaron a favor­, una importante reforma cuyos objetivos eran despolitizar las cajas de ahorros, profesionalizarlas, dinamizarlas y acomodarlas a la realidad económica y social en la Comunidad Valenciana.
Y todo esto para nosotros era muy importante que se consiguiera sin perder algo que era básico.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Costa.

Senyories, per favor, pregue silenci.

Continue, senyor Costa.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

­Gracias, señora presidenta­ .
.
.
para nosotros, como era el carácter social de las cajas de ahorros, que siguieran apostando por esa importante obra benéfico-social en nuestra comunidad.

¿Cómo se buscaron esos objetivos a través de la reforma del 1997?
Se planteó claramente una despolitización incorporando una nueva incompatibilidad para los miembros de los consejos de administración.
Ya ningún concejal, ningún diputado autonómico, ningún conseller, ningún diputado nacional, ningún alcalde, ningún senador, ningún eurodiputado, podía ser miembro de una consejo de administración, ya no te ibas a encontrar a alcaldes de un determinado partido político presidiendo un consejo de administración de una caja de ahorros, y eso para nosotros era un importante paso por la despolitización de las cajas de ahorros en nuestra comunidad.

Se planteó una profesionalización importante, solicitando expresamente en la ley que los responsables, los miembros de los consejos de administración, los miembros de la asamblea general de las cajas, fueran personas de reconocido prestigio y experiencia en el mundo de la economía y de las finanzas.

Se intentó y se plasmó una dinamización de las cajas de ahorros, evitando que los consejeros pudieran repetir durante más de ocho años en el cargo en las asambleas y en los consejos de administración de las cajas de ahorros.

Y se planteó, por último, acomodar a la nueva realidad social, económica, política, de la Comunidad Valenciana en el año 1997, muy diferente a la del año 1993 o a la del año 1990, planteando un nuevo grupo de representación en los órganos de gobierno de las cajas de ahorros; planteando que la Generalitat Valenciana, como entidad vertebradora, como entidad que acaparaba los intereses sociales, los intereses políticos, los intereses económicos de la sociedad valenciana, pudiera estar presente en esos órganos de gobierno.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Rodríguez Marín, por favor, ruego que ocupe su escaño.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

.
.
.
a través de las Cortes Valencianas, que plasmaba la voluntad popular del pueblo valenciano.
Y, además, creíamos que era el instrumento que haría o que lideraría una mayor incorporación, una mayor implicación de las cajas de ahorros en ese desarrollo económico y social de nuestra comunidad.
Y no solo eso, lo hicimos porque también creíamos que era importante reforzar el papel que los ayuntamientos como entidad pública tenían de garantes del carácter social de las cajas de ahorros.

Ustedes se opusieron a todas, a todas las reformas, a todas las propuestas que el Gobierno y el Grupo Parlamen-tario Popular platearon a la Ley de cajas de ahorros.
Los resultados de esa reforma están ahí, hoy tenemos unas cajas de ahorros menos politizadas, hoy tenemos unas cajas de ahorros más grandes, con mayor aportación social, con mejores resultados, que están más implicadas con la sociedad valenciana.

Le voy a dar los datos de resultados económicos de nuestras principales cajas, a modo de anécdota, para que vea usted que desde el año 1997 hasta el año 2001 han experimentado un crecimiento importantísimo en su volumen.
Bancaja ha pasado de ganar 24 millones de euros a ganar 211 millones de euros; la CAM ha pasado de ganar 23 millones de euros a ganar 180 millones de euros.
Eso pone de manifiesto que las cajas de ahorros, lejos de plasmar lo que ustedes están criticando aquí, se han profesionalizado, se han dinamizado, han creado más negocio, más riqueza, más empleo, y han ayudado a que la Comunidad Valenciana siga creciendo y siga avanzando.

Y ustedes, con esta proposición de ley, plantean dos modificaciones sustanciales.
En primer lugar, la reducción pública o de la parte pública en los órganos de gobierno de las cajas de ahorros del 56% al 40%.
Y eso, pues, supone una sorpresa para nuestro grupo parlamentario, no solamente.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Gozalbo, ¿podría ocupar su escaño?
Gracias.

Continúe señor Costa.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

Muchas gracias, por tercera vez, señora presidenta.

.
.
.
no solamente porque limitan o reducen en un 16% lo que nosotros también contemplamos como un garante del carácter social de las cajas de ahorros, como es la participación pública, sino porque lo hacen votando en contra de la misma limitación en el Congreso de los Diputados planteada por el Partido Popular.

Claro, para nosotros es una sorpresa.
Y eso me lleva a decir lo que el Criterio del Gobierno plasma claramente.
En estos momentos, la ley financiera está debatiéndose en el Senado, una ley que probablemente sea aprobada en octubre, una ley que en respeto a las cajas de ahorros ha sido absolutamente, y a pesar de lo que a ustedes les molesta, valencianizada en cuanto a lo que respecta a las cajas de ahorros.

Se han limitado los mandatos de los consejeros, como la ley de 1997.
Se ha profesionalizado y se ha reducido la participación pública con apoyo directo del Gobierno de la Generalitat públicamente, no como otros gobiernos de comunidades autónomas presididos por otros partidos políticos.
Se ha conseguido que se produzca también la irrevocabilidad de los consejeros en sus cargos.
En definitiva, se ha apostado por dinamizar, profesionalizar y despolitizar las cajas de ahorros.

Por lo tanto, lo que a usted le parece una excusa, como es el esperar a que una ley, que afecta en aspectos básicos, en aspectos de legislación básica, al funcionamiento y a la normativa de las cajas de ahorros en el conjunto de España, a nosotros nos parece una medida de coherencia, de responsabilidad y de orden procedimental, porque no es que estemos en contra de que se reduzca la participación pública.
De hecho, mi grupo parlamentario en el Congreso de los Diputados la ha planteado como enmienda respaldada por la Generalitat Valenciana.
Su grupo ha votado en contra de esa medida legislativa.

No es que estemos en contra.
Y tampoco es que creamos que la participación pública pueda hacer mejor o peor la gestión de una determinada caja de ahorros.
Lo que creemos es que las cosas hay que hacerlas en su momento razonable.
Hay que hacerlas de una forma prudente.
Y hay que hacerlas, desde luego, desde el diálogo y el consenso.
Y lo que no nos parece lógico ni nos parece coherente es que ustedes no lo apoyen en el Congreso de los Diputados con carácter básico para todas las comunidades autónomas y vengan aquí, con un discurso claramente demagógico, a hacer una propuesta de reducción al 40%.

Y en segundo lugar, usted plantea la proporcionalidad, la proporcionalidad que ha producido la ley de 1997 y que ha llevado, por primera vez en esta comunidad, la proporcionalidad de los grupos políticos, de los espectros políticos a los órganos de gobierno de las cajas de ahorros.
Y usted lo sabe.
Sabe que a pesar de las críticas que ustedes hicieron en el año 1997 con la reforma, diciendo que era un asalto a las cajas de ahorros, que era tomar el poder por parte del Partido Popular en las cajas de ahorros, Izquierda Unida, el Grupo Parlamentario de Izquierda Unida y el Grupo Parlamentario Socialista, tuvieron mucha más representación que la que tuvo el Partido Popular hasta el año 1997.
Y usted lo sabe.

Porque la proporcionalidad para nosotros no se marca solamente en la ley.
La proporcionalidad ha de reflejarse en los órganos de gobierno de las cajas de ahorros.
Dígame usted qué proporcionalidad se consigue en un ayuntamiento que solo elige a un miembro.
Dígame usted dónde está la proporcionalidad ahí.
Dígame usted dónde está la proporcionalidad en un ayuntamiento con tres fuerzas políticas que elige dos personas.
Dígame usted dónde está la proporcionalidad.
La proporcionalidad tendrá que estar en la asamblea y en el consejo de administración.
Y esa proporcionalidad se ha dado con el 1997, con el 1999 y, a pesar de sus críticas, con la elección en el año 2001.

Y eso es lo que realmente nosotros apostamos.
Porque, hombre, me parece bien que usted ahora incorpore la proporcionalidad en los ayuntamientos, cosa que en 1997 y en 1993, su grupo parlamentario.
.
.
supongo que obvió y dejó correr por motivos políticos y tal, ¿no?
.
Pero yo creo que en este momento hay que ser serios, y si alguien ha mantenido la proporcionalidad, ha potenciado el diálogo, ha querido que todos los espectros políticos, sociales, culturales estén en un solo trabajo que es conseguir que las cajas de ahorros valencianas crezcan, ese ha sido el Partido Popular y eso ha sido gracias a la ley del año 1997, gracias a la reforma del año 1997.

Por lo tanto, señor Oltra, ­y no voy a agotar el tiempo por la hora­, le digo que vamos a votar en contra de su propuesta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Costa.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Senyor Costa, ha començat dient vosté que estava d'acord en el fons en alguns aspectes.
Deu ser molt en el fons, perquè és que jo és que no m'he adonat.
Tot ha segut negatiu, no?

Clar, planteja el tema de la proporcionalitat.
Què passa?
, que perquè abans no estava tampoc vostés havien de posar-la, no?
Però, posada o no posada, la realitat és que no s'està aplicant, i especialment no s'ha aplicat en els últims processos electorals a què abans havia fet referència.

Nosaltres ­i ho hem dit en la intervenció anterior­ estem en contra de la llei que està debatent-se en estos moments en l'Estat.
Per tant, és una llei que nosaltres l'hem criticat políticament, perquè pensem que, a banda d'envair competències autonòmiques, introduïx elements que van a afavorir la privatització i el control polític per part del Partit Popular en algunes caixes, precisament en algunes caixes andaluses, que pareix que si no és aixina no tenen altra manera d'entrar.
Per tant, és una llei que en el seu conjunt estem en contra.
O siga, que no és rara eixa situació.

Insistix vosté a apuntar-se el tant de la despolitització.
És cert que ara no poden haver càrrecs electius en actiu ­jo també havia fet referència a eixa circumstància­, però això no vol dir que els que estiguen ahí no estiguen també d'aquella manera i per a determinats objectius.
Jo crec que això és evident, i això és aixina perquè se'ls ha nomenat per a estar en eixe tipus de qüestions.
I ens pareix perillós que determinades pràctiques cada volta més estiguen ampliant-se i estenent-se en les caixes d'estalvis valencianes.

Per exemple, recentment es va donar a conéixer que és molt freqüent la intervenció, l'actuació de determinades inversions en paradisos fiscals per part de caixes.
Això ens pareix una mesura molt perillosa i políticament impresentable, en unes caixes que tenien un objectiu determinat.
O siga, segurament o faran perquè guanyaran més diners ­per això són paradisos fiscals­, però creem que és una manera on se confirma eixe desviament del que deuria ser una pràctica comuna.

Un altre aspecte també perillós en els molts dels nous gestors, estos gestors despolititzats, etcètera, etcètera que se diu, és el fet, també denunciat en premsa, que s'estan produint increments molt significatius dels crèdits d'eixes caixes a ells mateixos, amb la qual cosa les caixes estan assumint un paper.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, vaja finalitzant.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

.
.
.
molt delicat.
Són també conseqüències que abans no havia tingut temps de comentar però que ens pareix necessari modificar.

I, evidentment, he d'acabar dient que en absolut és contradictori, que perfectament, si s'admetera la proposta que plantegem, el debat, quan haguérem de fer-lo, estaria la llei estatal aprovada i podríem incorporar aquelles coses positives, si en queda alguna.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Costa.

 

**El senyor Costa Climent:**

 

Gracias, presidenta.

Señor Oltra, aspecto a favor: simplemente decirle que nosotros en el Congreso de los Diputados hemos presentado una enmienda, que ha sido votada por su grupo parlamentario, reduciendo la participación pública.
Ese es un aspecto a favor.
Usted la reduce de otra forma y en otro momento.

Y ¿no había proporcionalidad antes, no la hay ahora?
Solo le digo que a partir de la ley del 1997, en el penúltimo acuerdo, de 14 miembros, 12 eran del Partido Popular y 9 del Partido Socialista, y con la última elección hay 7 del Partido Socialista y 14 del Partido Popular.
Yo creo que es proporcionalmente justo, exacto y que representa a esta Cámara.

Ha votado en contra de la ley o no apoya la ley financiera.
Me parece muy bien.
No la apoye, pero apoye la enmienda que pide la reducción de la participación pública, porque si no es una contradicción.

Y, por último, mire, yo no sé en qué invertirán o no invertirán las cajas.
Sí que le digo que la obra social ha crecido en más de un 50% en las dos cajas de ahorros.
Ahora, ustedes tienen un defecto importante, que es querer dirigir los órganos de gobierno de las cajas de ahorros.
Y los órganos de gobierno de las cajas de ahorros, gracias a este Gobierno, no se someten a presiones políticas, están despolitizados y son absolutamente mayores de edad.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Costa.

Per a fixació de posició, té la paraula el senyor Peris, del Grup Mixt.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Per fixar la posició del grup, nosaltres pensem que les caixes d'estalvis haurien de ser unes caixes més valencianes i més plurals.
No pensem que solament per l'augment del guany econòmic això siga el paràmetre o la manera de comprovar que les caixes funcionen realment com pensem que haurien de funcionar.
No solament l'augment del guany, del benefici de la caixa suposa que la caixa estiga realment complint el paper que nosaltres pensem que hauria de tenir.

Les caixes d'estalvis pensem que tenen una clientela normalment de les famílies de les classes populars i de les xicotetes empreses, tenen un caràcter local, estan vinculades moltes vegades a actuacions socials o benèfiques, i tenen un esperit de cooperació major que la banca privada pels seus orígens.
Moltes voltes tenen un origen mutualista, etcètera, etcètera.

Pensem que hi ha una sèrie de qüestions que s'haurien d'augmentar, com és el paper dels impositors, el paper de la societat civil i, fent cas a les propostes que fa la Unió Europea o les recomanacions que fa la Unió Europea, intentar que no sobrepasse la representació pública ­que no és solament la de la Generalitat sinó també la dels ajuntaments­, la representació pública que no sobrepasse el 50%.

Nosaltres pensem que s'hauria d'augmentar el paper realment dels impositors, justament perquè els impositors de les caixes tenen les característiques d'allò de les caixes d'estalvis.
Són famílies, són treballadors, són classes mitjanes i moltes vegades són xicotetes i mitjanes empreses, que són la majoria de les empreses valencianes.
Pensem que està forçant-se massa la línia de les caixes d'estalvis per intentar emular o convertir les caixes en un altre banc.
I nosaltres pensem que les caixes no són un altre banc.
I també, que els interessos de les caixes d'estalvis valencianes, exactament no haurien d'estar en les grans corporacions financeres de l'Estat, sinó a recolzar àmpliament les estructures econòmiques valencianes, que són ­torne a dir­, en la seua major part, xicotetes i mitjanes empreses.

Pensem que hauria d'incrementar-se el nombre de la representació dels impositors, rebaixar-se la representació de la Generalitat i rebaixar-se la representació dels ajuntaments, i augmentar, possiblement també, el paper dels treballadors.
I pensem que s'haurien de modificar també els mecanismes de participació a l'hora de l'elecció dels impositors, perquè realment ells, eixa societat civil, que és la que està en les caixes, que és la que té els diners en les caixes, augmentara en els mecanismes democràtics d'accedir als òrgans de representació, és a dir, la possibilitat de fer d'alguna manera campanya electoral i presentació de candidatures dels impositors que realment estan, tenen els seus diners en les caixes.

En eixa línia, pensem que la proposta d'Esquerra Unida apunta, en alguns dels seus aspectes, a augmentar eixos grups de representació que nosaltres diguem, rebaixa la dels ajuntaments, augmenta la dels impositors i es rebaixa la de la Generalitat.
Per tant, estaria en eixa línia.
I també millora a l'hora de l'elecció.

Per tant, nosaltres, coincidint amb eixes propostes i, a més, obrint la possibilitat que aquest debat s'encete, s'òbriga i es millore en aquesta Cambra, pensem que sí que s'hauria d'aprovar la presa en consideració de la Proposició de llei d'Esquerra Unida sobre la modificació de la Llei de caixes d'estalvis.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Per a fixació de posició, té la paraula la senyora Moreno, en representació del Grup Parlamentari Socialis-ta-Progressistes.

 

**La senyora Moreno Fernández:**

Gracias, señora presidenta.

Vista la hora, vamos a intentar terminar lo antes posible, pero dejando claras las posiciones y dejando claro también que el Grupo Socialista va a votar a favor de la propuesta de cambiar la ley; una ley que el Consell en su texto de no toma en consideración dice que es una ley buena y que no es prudente cambiarla.
Hoy también se ha dicho que no es el momento de cambiarla.

El Grupo Socialista entiende que la modificación de esta ley no sólo no es imprudente sino que es necesaria y urgente.
Nosotros vamos a votar a favor de esa modificación de esta ley por coherencia; por coherencia porque se plantea una ley que mi grupo nunca apoyó, una ley que votó en contra en su día, y que votó en contra, además, apoyándose y basándose en los dos aspectos que ahora mismo se plantea modificar: la rebaja del 50% de la participación institucional y la aplicación del criterio de la proporcionalidad.

Cuando en 1997 el Partido Popular planteó la nueva composición de los órganos de gobierno de las cajas de ahorros, el Partido Socialista, el grupo parlamentario, ya denunció que elevar hasta el 56%, como está actualmente, la representación de las administraciones públicas en los órganos de gobierno de las entidades suponía una vulneración de la naturaleza jurídica de las cajas de ahorros, naturaleza que, según reiteradas sentencias del Tribunal Constitucional, es una naturaleza jurídica privada aunque tenga interés social.

Dijimos entonces, también, que el no incluir explícitamente el criterio de proporcionalidad era poner a las entidades financieras al servicio del Gobierno.
Entonces, el Grupo Popular intentó negar la evidencia, afirmó públicamente y desde esta tribuna que nunca pasaría aquello que la oposición denunciaba, que lo único importante era que no hubiese políticos exconcejales y exdiputados en los órganos de gobierno de las cajas de ahorros, que la representación de las administraciones sería siempre institucional y nunca partidaria, decían ustedes.
Actualmente aún insisten y se atreven a poner por escrito, como han puesto en el dictamen que han presentado estas Cortes, que la Ley que aprobaron en 1997 facilita el consenso.

Hace muy pocos meses, antes de terminar el año 2001, el Partido Popular no tuvo rubor en realizar una lectura interesada de esta ley y llevar a cabo un auténtico golpe de mano en las cajas de ahorros valencianas.
El Partido Popular, entonces, ya no pudo ocultar las verdaderas intenciones que tuvo en 1997 para modificar la ley, el control político de las cajas de ahorros.

Vamos a votar, por tanto, a favor de la modificación de la ley por coherencia, por coherencia porque, justo después de ese golpe de mano que realizaron ustedes a final del año pasado, mi grupo ya planteó esta modificación de esta ley, mi grupo introdujo la propuesta de modificar la ley, la Ley de acompañamiento a los presupuestos de 2002.
Y en el debate que realizamos al final del año pasado, el Grupo Socialista defendió la necesidad de adecuar la ley valenciana a la totalidad de las leyes autonómicas actuales.
Y subrayo actuales, porque el Partido Popular tiene especial querencia en referirse a actuaciones de los ochenta o de inicio de los noventa.
Y, como ustedes mismos han dicho muchas veces, las entidades financieras han cambiado mucho en estos años y no puede uno estar continuamente mirando para atrás.
Y, por eso, la totalidad de las leyes actuales, de todas las comunidades autónomas, las que propician socialistas y las que propician populares, en todas ellas, se contempla la forma de elegir los representantes de las administraciones públicas con criterio de proporcionalidad, y en ninguna de ellas se plantea ningún tipo de problema de cómo hay que elegir a uno o a dos, en todas las leyes autonómicas se plantea el criterio de proporcionalidad.

Vamos a votar a favor de la propuesta por coherencia también con nuestra actitud de lo que hacemos el Partido Socialista en Madrid y de lo que hace el Partido Socialista en Valencia.
El Partido Popular del Congreso, con el valenciano Martínez Pujalte, ha presentado ­y ya se ha comentado aquí anteriormente­ ha presentado hace poco más o poco menos de dos meses, unas propuestas de modificaciones a la actual Ley de cajas de ahorros.
Se ha dicho que se ha valencianizado esa Ley de cajas.
Lo que no se ha insistido bien o al menos yo no lo he oído yo bien es que esas propuestas, esas enmiendas presentadas por el valenciano Martínez Pujalte, han dejado claro que estaban a favor de la proporcionalidad, tampoco tenían problema en si era uno o eran dos, una enmienda por la cual el señor Martínez Pujalte ha presentado la proporcionalidad y ha presentado la reducción de la presencia institucional del 50%.

El Partido Socialista lo dijo bien claro allí y lo dice bien claro aquí: la modificación legal propuesta por el Partido Popular tiene todos los visos de ser anticonstitucional, porque pretende regular aspectos que son competencias autonómicas, aspectos que no se puede plantear que sean de carácter básico.

Porque, miren, que los aspectos que regulan los órganos de gobierno de las cajas de ahorros es competencia autonómica no debería ser discutible, y no sólo porque existen reiteradas sentencias del Tribunal Constitucional que así lo afirman, sino porque esta misma Cámara, esta Cámara, al menos en tres ocasiones, ha regulado en su amplia totalidad esos aspectos, y en ningún caso nadie se ha planteado ningún tipo de limitación, nadie ha cuestionado que no fuese competencia de estas cámaras.
Y por eso esa competencia debería ser defendida, en primer lugar, por el Consell y, desde luego, también, por estas Cortes.

El Gobierno, en su escrito de no toma en consideración, por el contrario, no solamente no reclama la competencia que debe, sino que justifica la no modificación de la ley por prudencia, porque no vaya a ser que en Madrid digan otra cosa.
Eso es cómo entendemos nosotros nuestras competencias, nuestra autonomía.
La verdad es que a veces uno se plantea para qué estamos hablando de modificar el Estatuto de Autonomía si después renunciamos a las competencias que nos corresponden.

Porque la realidad es que el Consell sólo ha hablado de prudencia ahora, a la hora de plantearlo en estas Cortes.
Da la sensación que lo que pasa es que no se han atrevido en dejar escrito negro sobre blanco su postura en contra de la proporcionalidad o en contra de rebajar el 50% la representación de las administraciones públicas.
Pero sí que han querido tener el máximo de tiempo, con ese más del 50% y sin la proporcionalidad.
Ustedes han querido aprovecharse de la ventaja de ese máximo del 50%, pero no se atreven a ponerlo por escrito, porque son conscientes que sus jefes de Madrid no se lo permiten.
Solamente ustedes harán marcha atrás, solamente ustedes rebajarán el 50%, solamente ustedes impondrán el criterio de proporcionalidad cuando sus jefes de Madrid, con el valenciano Martínez Pujalte a la cabeza, les obligue.
Evidentemente, señores del Partido Popular, la coherencia brilla por la ausencia de sus actitudes.

Terminar diciendo que el señor Martínez Pujalte, portavoz de economía en el Congreso del Partido Popular, defendió las enmiendas de Madrid con unos argumentos en los que decía claramente que se evitaba una menor politización de las entidades financieras y, además, que esas enmiendas, la de rebajar el 50% y la de la proporcionalidad, que es lo que estamos pidiendo nosotros, tenían como objetivo asegurar la pluralidad de los intereses colectivos.
Por el contrario, el Partido Popular valenciano dice que con la ley actual, la suya, la de ustedes, la que no contempla la proporcionalidad, la que contempla más del 50%, dice que con su ley permite la mayor politización y ha sido la ley que ha representado únicamente el interés del Partido Popular, y por eso ustedes no la quieren cambiar.

Miren, señores y señoras diputados, como empezamos al principio, la modificación de esta ley para el Grupo Socialista, en estas Cortes, no en Madrid, en estas Cortes, es urgente y necesaria.

Nada más y muchas gracias.

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Té la paraula per a rèplica el senyor Costa.

 

**El senyor Costa Climent:**

Gracias, señora presidenta.

Señora Moreno, coherencia.
En enero de este año el señor Sevilla presentaba la propuesta del Partido Socialista de reducción a un 50% de la participación pública en las cajas de ahorros.
Salía un militante del Partido Socialista en la Comunidad Valenciana, Ricard Torres, y decía: "hemos conseguido que el Partido Socialista a nivel nacional acepte la iniciativa del Pspv de reducir al 50%".
Resulta que llega el señor Chaves con una participación cercana al 71%, el señor Maragall con una participación cercana al 65%, llega el de Asturias con una participación cercana al 75% y dice que de eso ni hablar, que de reducir la participación política al 50% ni hablar.
Y sale el señor Sevilla, corrigiendo al señor Torres, y diciendo que de eso ni hablar y dejándoles en ridículo.
Esa es la coherencia del Partido Socialista en la Comunidad Valenciana, esa es la coherencia.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

Silenci.

 

**El senyor Costa Climent:**

Y, hombre, proporcionalidad.
.
.
Mire, la proporcionalidad ha de darse en la asamblea.
Lo que no puede ser es que ustedes en el año 1997 y en el año 1999, después de decir que habíamos cometido un asalto a las cajas, gracias a nuestra voluntad de pacto y de diálogo, el consejo de administración de Bancaja tenga 12 miembros nombrados por el Partido Popular y nueve miembros nombrados por el Partido Socialista.
Eso es proporcionalidad, señora Moreno.

Y en diciembre de 2001 dicen que no hay acuerdo, que hemos tomado las cajas de ahorros otra vez, que las hemos politizado, y resulta que lo que ustedes proponen rompería la proporcionalidad y sin ese acuerdo que usted dice el Partido Popular tiene en la Caja 14 y el Partido Socialista tiene 7 miembros.
Esa es la proporcionalidad real y esa es la voluntad de diálogo del Partido Popular.

Pero, hombre, es que a ustedes se les ve muy rápidamente, señora Moreno, se les ve muy rápidamente.
Después de acusar, después de aquel pleno, al gobierno del partido Popular de querer controlar las cajas, de no contar con los grupos políticos, a los pocos días, en el Ayuntamiento de Onteniente, el alcalde ­bueno, en teoría es una persona removida por el Tribunal Superior de Justicia, porque nunca podía ser alcalde­ resulta que nombra a los miembros del Ayuntamiento de Onteniente a la caja de ahorros.
¿Y sabe quién va?
De los cuatro, un militante de Izquierda Unida, la jefa de alcaldía del señor en cuestión, el concejal de urbanismo, del Partido Socialista, y un militante del Partido Socialista, siendo el Partido Popular la lista más votada en Onteniente.
Ni un solo miembro, proporcionalidad.
Esa es su proporcionalidad, señora Moreno, la proporcionalidad de la ocupación, del control, esa es la proporcionalidad del Partido Socialista.
*(Remors)* 

Y lo que usted quiere es que volvamos a este grafiquito, a este grafiquito, todo lo rojo son representantes del Partido Socialista en el consejo de administración de Bancaja en el año 1993 y lo azul es el representante del Partido Popular.
Esa es la proporcionalidad que el Partido Socialista ha querido siempre y esa es la proporcionalidad que nunca más va a tener gracias a la Ley de 1997 y gracias al gobierno del Partido Popular.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Costa.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Moreno.

 

**La senyora Moreno Fernández:**

Gracias, señora presidenta.

Mire, señor Costa, ya me gustaría a mí que Maragall ahora mismo tuviese cualquier mayoría.
Yo, sinceramente, en su afán de aplicarle mayorías a los socialistas negativas, según usted, pues también nos pone en el Gobierno los que vamos a estar próximamente, pero todavía no estamos.

Mire, la proporcionalidad es muy sencilla, es creérsela y es instaurarla, es dejarse de retrovisores, es hacer un ejercicio de verdad, de verdad, de democratización.
Yo creo que esta mañana aquí se han hablado de cosas muy serias.
Pues, déjense usted de decir "vamos a hacer lo que hicimos, lo que hicieron".
Vamos a hacer lo que está haciendo todo el mundo; después de ver los errores, después de ver las equivocaciones, empiezan a cambiar las leyes y todas las comunidades autónomas plantean la proporcionalidad, todas.
En 1999, Andalucía, en Asturias en 2002, en Castilla-La Mancha en 1997, en Castilla y León en 1995, la más antigua es la Madrid en 1992, en Murcia desde 1998, en Canarias desde 1995, en Galicia desde 1996.
En todas hay proporcionalidad.
Si hubiesen ustedes en 1997 aprobado esa proporcionalidad, ese ejemplo que ha puesto usted ahora no se hubiera dado.

Por tanto, ¡claro que no se da!
¡pero si no es verdad!
Pero bueno, a pesar de eso, no, si ni siquiera lo hubiera podido hacer, no, porque no tiene sentido, porque estamos hablando de una ley que rige para todos.
No vengan con el ejemplo del pueblo, porque no tiene sentido.

Señor Costa y señores del Partido Popular, insisto, se trata de coherencia, se trata de creer de verdad si las entidades financieras, si las cajas de ahorros, necesitan o no necesitan una reforma, si las cajas de ahorros son del gobierno de turno que llega y gana la mayoría absoluta y el control en una entidad financiera, si son de ellos, ahora les toca a ustedes, a nosotros nos tocará otro día, y ese es un modelo.
Si ustedes quieren ese modelo, díganlo.
Nosotros no lo queremos.

Y desde hace muchos años, desde la década de los noventa, las entidades financieras, como usted bien ha dicho, afortunadamente y en contra de muchos políticos que entran e infieren y hacen invertir en sitios de pérdidas, afortunadamente las entidades financieras y las cajas de ahorros han ganado dinero.
Es el único modelo de entidad financiera que existe en Europa que está funcionando con las características especiales de las cajas de ahorros.

Tenemos la posibilidad de que ese modelo siga en funcionamiento, de que siga siendo singular en Europa, de que siga teniendo beneficios.
No lo destrocen ustedes.
El modelo valenciano de las cajas de ahorros es el peor modelo que existe en España.
Están ustedes ahora obstaculizando que las cajas de ahorros valencianas sean de verdad líderes en ese modelo europeo, europeo, insisto, que está siendo del beneficio de todos.

Nada más.
Y desearles a todos felices vacaciones.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Senyories, votació de la presa en consideració de la Proposició de llei de modificació del Decret legislatiu 1/1997, de caixes d'estalvis.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 33 vots a favor, 44 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada la presa en consideració.

Senyories, s'alça la sessió.

 

 

*(S'alça la sessió a les 15 hores i 12 minuts)*