Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text8 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text9 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text10 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text12 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:black;
}
.para5 {
line-height:14px;
text-align:justify;
}
.para1 {
margin-right:29,2px;
line-height:14px;
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 28 de
novembre de 2007.
Comença la sessió a les 10 hores i 42
minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes, senyora
María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió
plenària número 14.

Dictamen de la Comissió d'Economia,
Pressupostos i Hisenda sobre l'informe de fiscalització del
compte general de La Generalitat corresponent a l'exercici de 2005
(BOC número 272)

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
la sessió.

Se me ha comunicado el acuerdo de los síndicos
para proceder primero a la votación del primer punto del orden del
día y luego a la explicación de voto por parte de los grupos
parlamentarios.

La senyora presidenta:

Empezamos con el primer punto.
El primer punto es
debate y votación del dictamen de la Comisión de
Economía, Presupuestos y Hacienda sobre el informe de la
fiscalización de la cuenta general de La Generalitat correspondiente
al ejercicio 2005.

Comienza la votación.
Votos a favor, 50; votos
en contra, 35.
Queda aprobado el primer punto del orden del día, es
decir, la cuenta general de La Generalitat correspondiente al ejercicio
2005.

Pasamos al punto número 2: toma en
consideración de la.
.
.
Perdón, perdón.
Procedemos
a la explicación de voto por parte de los grupos.
Tiene la palabra
el representante de Compromís.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Estem d'acord amb allò que va plantejar
l'anterior grup parlamentaria l'Entesa.
Entenent les
argumentacions que en la Comissió d'Economia se plantejaren
per a diferir de l'informe presentat per la sindicatura i votar en
contra d'aquest, el Grup Parlamentari Compromís ha volgut
recolzar aquestes argumentacions que se feren des de l'anterior grup
parlamentari i, per tant, hem votat que no per aquesta raó.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, muchas gracias.

Tiene la palabra la representante del Grupo
Socialista.

La senyora Moreno Fernández:

Gracias, señora presidenta.

El Grupo Socialista ha votado no a un informe de las
cuentas que ha valorado, esas cuentas, como unas cuentas tramposas y
deudoras; unas cuentas que han dejado de contabilizarse en ellas 1.
130
millones de euros; unas cuentas que han asumido compromisos de futuro por
más de 20.
000 millones de euros -quiero recordar que estamos
hablando del año 2005-; unas cuentas que reflejaban, o que
reflejan, esas cuentas, en el 2005, deudas en las empresas públicas
por más de 4.
000 millones de euros.

Hemos votado no a un informe de auditoría que
refleja y relaciona irregularidades en las contrataciones públicas
de todas las consellerias y en las contrataciones públicas de todas las empresas
públicas.

Hemos votado no a un informe que refleja
irregularidades en la contratación de personal de todas las empresas
públicas.
Se ha llegado a hablar del servicio de empleo del Partido
Popular de las empresas públicas.

Hemos votado no al informe porque, actualmente, no
podemos votar directamente las cuentas de La Generalitat.
Es bastante
llamativo el hecho que estas Cortes debatan un presupuesto durante dos
meses, pero ese presupuesto y su gestión no sean votados finalmente
cuando se liquidan estas Cortes.

Hemos votado en contra porque entendemos que el
informe tenía que haberse ampliado en muchos aspectos.
Nosotros
entendemos que los expedientes de contratación con irregularidades
deberían detallarse y saber quién, cómo y por
qué y exigir responsabilidades a quienes hayan cometido las
irregularidades.

Entendemos que las empresas afectadas por causas
judiciales, como puede ser el Ivex o como puede ser la Sociedad Proyectos
Temáticos, deberían tener una auditoría
específica.

Entendemos que aquellas empresas, como el Inaceps, en
las cuales, al gerente, cuando le pillan devuelve 14.
000 euros o que
desaparece material inmovilizado por 8.
000 euros, tal y como figura en este
informe, entendemos que esas empresas deberían tener una
auditoría específica.
Así lo pedimos, así lo
pedimos nosotros en su día y así también lo
pidió el propio gerente de esa empresa, de la empresa Inaceps;
así pidió el gerente que se realizara la auditoría.
En
un medio de comunicación público, por escrito, el gerente
quiso y pidió y solicitó que se realizase una
auditoría de su empresa.
El Partido Popular lo votó en
contra.

Todas estas ampliaciones, no sólo la de
Inaceps, fueron votadas en contra por el Partido Popular, la mayoría
absoluta del Partido Popular que no permite la transparencia y que no
permite la claridad.
Porque el Partido Popular se ha empeñado en
dejar el informe de la sindicatura tal y como entró en estas Cortes,
porque el informe -y este informe tal y como se
presentó- tiene.
.
.
queda cojo y tiene muchas carencias.
Es
un informe que se realiza con los pocos medios que tiene la sindicatura en
poco más de seis meses.
Por eso son necesarias esas ampliaciones y
por eso nosotros las solicitábamos.
La votación y el rechazo
del Partido Popular a que se amplíen todos estos tipos de casos que
detectan irregularidades, lo único que hace es dejar cojo el
informe; lo único que hace es dejar en mal lugar a todos los
trabajadores de la sindicatura que han trabajado con dedicación, con
todo el esfuerzo que pueden, pero con los pocos medios que tienen para el
trabajo que hacen.

Por tanto, no es justo, ni para la sociedad valenciana
ni tampoco para los trabajadores de la sindicatura, que le dedican mucho
esfuerzo, que este informe se quede cojo.
Por todo ello, hemos votado que
no.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Moreno.

Tiene la palabra el representante del Grupo Popular.

El senyor Mundo Alberto:

Bé, moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats, acabem de votar
l'informe de la Sindicatura de Comptes corresponent a
l'exercici 2005, el qual va ser explicat pel síndic de comptes
en la comissió de 27 de febrer de 2007 i, posteriorment, el que vam
procedir és a votar -diguem- el que van ser.
.
.
en una
altra comissió se va tractar una mica de sol·licituds per
part dels grups.
Però l'informe que hem votat aquí
-com bé deia la representat del Partit Socialista-
és un informe que és l'informe que va sortir des de
Sindicatura de Comptes.

Per tant, nosaltres, en això, estem.
.
.
tenim
molt de respecte a allò que, en este moment, l'informe
conté i vaig a referir-me a alguns dels seus apartats.

Estem, per tant, davant d'una proposta de
dictamen sobre un informe de sindicatura, on dóna la complida
informació sobre l'anàlisi del comptes, tant de La
Generalitat com de les societats i com de les fundacions que depenen
d'esta.

Conclou l'informe dient.
.
.
parlant de la bona
gestió econòmica i pressupostària del Consell i una
millora en la gestió i també indica, sobretot, i deixa molt
clar que no hi ha cap situació que fos susceptible de
responsabilitats comptables.

Per tant, és un informe que tots deuríem
aprovar.
Amb el seu vot negatiu, l'únic que volen significar
és no estar d'acord amb els treballs realitzats per la
sindicatura, amb tot el personal que treballa en ella, i és
totalment -pensem- incongruent que des d'aquí
qüestionem eixe treball del personal.
Han arribat des de
l'oposició -i nosaltres recollim- unes paraules
del mateixos síndics, en les quals, quan li deien quin era el
personal amb què comptava per a fer tot eixe treball, anunciava i
deia clarament que comptava, en l'any 1983, amb un pressupost de mig
milió d'euros i 25 persones i en el pressupost del 2007 compta
amb un pressupost de cinc milions d'euros i 89 persones.
Per tant, ha
variat molt substantivament la quantitat de persones que hi treballen.
Indubtablement, arriben a fer els informes d'acord amb allò
que s'han incrementat totes les conselleries i tots els ajuntaments
en el seu treball.
Per tant, ell era conscient de la faena que havien de
fer i que arribava a tot.

Però el que vertaderament és important
dins de l'informe, també són totes les recomanacions
que mos estan donant des de la Sindicatura de Comptes, recomanacions que
arriben a totes les conselleries i a tots els organismes.
Arriben a tots.
Este any se n'han enviat a 44 departaments diferents.
De les 440
recomanacions, 396 s'han contestat per allò que són els
diferents organismes, vol dir l'atenció que mereix, des del
govern, tots els informes, totes les recomanacions que van des de la
sindicatura.
Per tant, l'única cosa que estan demanant eixos
informes és que nosaltres, l'any que ve, podem avaluar-los i,
en este, estem avaluant totes les recomanacions que van fer l'any
2004.
I diuen, en el seu informe, que són.
.
.
les recomanacions han
sigut acceptades en la seua majoria i, per tant, seguim un informe positiu
i que tire endavant.

A més d'això, cabia ressaltar els
aspectes també positius que ressalta l'informe, com és
que en este any 2005 vam arribar a l'equilibri pressupostari
reconegut pel Consell de Política Social.
Per tant, el govern del
senyor Solbes va reconéixer que dos anys abans d'arribar a
allò que és el termini que tenim fixat per
l'equilibri.
.
.
per obtindre l'equilibri pressupostari, hem
arribat i, per tant, també cal reconéixer les coses positives
que dins de l'informe mos estan dient.

Al mateix temps, també, un altre dels aspectes
importants que sempre anava dient l'informe, era sobre el tema de les
obligacions no reconegudes de sanitat, sobretot de sanitat.
Any rere any,
anaven pujant i en este informe està reconeixent que eixes
obligacions no reconegudes han baixat un 8,8%.
Vol dir que si han baixat
hem recuperat, d'allò que teníem d'endarreriments
des de l'any 1983, que sempre era un costum incrementar eixes
partides, i pressupostàriament hem agarrat i hem anat contrarestant
eixe dèficit arribant a tindre una quantitat d'un 8,8%.
Jo
crec que això és important i mos marca una tendència,
que les mesures que ha pres la Conselleria de Sanitat de cara a reduir el
gasto farmacèutic han arribat a un moment que estan sent positives.

Per tant, eixos aspectes són els que penso que
nosaltres hem d'analitzar, com la situació i la difusió
dels gastos en més d'un 97% d'allò que és
el pressupost, i que els ingressos han arribat a un 103% sobre els
ingressos pressupostats.
Vol dir que era seriós el pressupost que es
va presentar l'any 2005, que nosaltres, de l'increment del que
són els impostos cedits a nosaltres, els impostos cedits han pujat
un 108,2%.
Això vol dir que la racionalitat en la proposta de
pressupostos fa que no hi haja cap partida que tinga unes quanties
superiors a les normals en el seu pressupost i marca la prudència
que té este govern en el moment de fer els pressupostos
d'ingressos, quant que tots han pujat respecte al que hi havia
pressupostat.

I en relació a les recomanacions, estic.
.
.
repeteixo el que deia en un principi: reconeix l'informe que
s'han recollit moltes d'eixes recomanacions, que s'han
corregit moltes de les coses que mos indicava en el pressupost de 2004.
Per
tant, és molt positiu en eixe aspecte.

I res més.
Per a finalitzar, sols ressaltar el
bon treball realitzat pels funcionaris, als quals, des del Grup Popular,
valorem molt positivament el seu treball i per això, a les seues
recomanacions els donem una gran importància i són la guia
per a futurs informes, on podem observar, en tres anys, millores i menors
incidències.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Proposició no de llei, de tramitació
especial d'urgència, sobre la derogació del decret llei
signat per la vicepresidenta primera del govern el 18 de juny de 2004, pel
qual es va derogar el transvasament de l'Ebre a la Comunitat
Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número
4.
682, BOC número 27)

La senyora presidenta:

Pasamos al punto número 2: toma en
consideración de la Proposición no de ley de
tramitación especial de urgencia sobre la derogación del
decreto ley firmado por la vicepresidenta primera del gobierno el 18 de
junio de 2004, por el que se derogó el trasvase del Ebro a la
Comunidad Valenciana, presentada por el Grupo Parlamentario Popular.

Para su presentación y defensa, tiene la
palabra el señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Amb la vènia de la presidència,
senyories, la proposició no de llei, que en nom del Grup
Parlamentari Popular defenc davant d'esta cambra, és
l'últim tren que tenen els socialistes valencians per a
pujar-se al sentit comú i per a fer seua la justícia
distributiva, l'interés general i la solidaritat entre
territoris.

El Grup Parlamentari Popular, senyories, no necessita
alçar la veu més del que és necessari per a
reivindicar allò que és just, per a demanar, d'aquells
territoris on sobra, l'aigua que ens falta als valencians.

La nostra exigència és una
reivindicació que diu que el que és de tots és per a
tots.
Ara, hui, fa tres anys, cinc mesos i deu dies, el govern de Zapatero
deixava sense efecte l'única llei, que després
d'una històrica reivindicació, oferia una
solució definitiva i real al dèficit de l'aigua que
sempre ha patit esta comunitat.

Ara, fa tres anys, cinc mesos i deu dies, la
vicepresidenta del govern, actualment diputada per Madrid, després
de ser-ho per Jaén i per Segòvia i hui autoproclamada
candidata del PSPV, María Teresa Fernández de la Vega,
presidia el Consell de Ministres on va rubricar per la via del decret la
derogació del transvasament de l'Ebre, tal com estava previst
en el Pla hidrològic nacional.
Fa ara tres anys, cinc mesos i deu
dies, Maria Teresa Fernández de la Vega es va convertir en
l'autora material de la decisió política que més
ha perjudicat la Comunitat Valenciana al llarg dels últims segles.
Tres anys, cinc mesos i deu dies després d'aquell menyspreu i
d'aquell infame menyspreu al principi de solidaritat territorial, el
temps ens dóna la raó: el transvasament de l'Ebre
continua sent l'única solució real i factible al nostre
dèficit hídric.

Hui per hui no hi ha remei que pal·lie el
nostre dèficit hídric en condicions i garanties que no siga
el transvasament de l'Ebre.
Senyories, no hi ha alternativa al
transvasament i no n'hi ha a estes hores, perquè no n'hi
havia aleshores i vostés ho sabien.

Senyories, la derogació del transvasament de
l'Ebre va ser el pagament d'un peatge del Partit Socialista
quan va assumir la disposició antitransvasista que figurava en l'acord per un govern catalanista
i d'esquerres en la Generalitat de Catalunya, més conegut com
el Pacte del Tinell.

Calia acontentar en aquell moment Carod, Saura i
Maragall i en aquell moment va aparéixer la vice per València i va firmar.
Calia girar factura pels vots prestats i la
vice ho va fer i va firmar.
I ho va fer sense
que li tremolara el pols, senyoria.
La vice per València va firmar el decret que deixava
esta terra sense aigua amb la mateixa tranquil·litat amb què
preguntava al govern del Partit Popular per les inversions del Pla
hidrològic nacional quan era diputada per Segòvia, com
arribaria l'aigua a Segòvia.
En aquell moment se sentia
més segoviana que el mateix Cándido.

Per a reclamar més recursos hídrics per
a Segòvia, la vice sí que va tindre temps, sí que va dedicar
esforços per a exigir inversions i obres que milloraren la
disponibilitat de l'aigua dels segovians i el benestar
d'aquella província.
I no ho sabrem mai, senyories,
però ¿pot ser que l'interés vinguera donat per
la necessitat de garantir-se el subministrament d'aigua del xaletet
de 500 metres quadrats que se va fer en la província de
Segòvia per a descansar en les etapes estivals?

Hui diu que se sent valenciana, però en
l'any 2003 demanava l'aigua per a Segòvia.
Hui diu que
se sent valenciana, però en l'any 2004 tallà
l'aigua als valencians.
Li diuen María Teresa Fernández
de la Vega i és la pitjor candidata, senyories, (aplaudiments) la pitjor candidata
que podien tindre vostés per València i no saben el que
mosatros ens alegrem, no s'ho poden imaginar.

Perquè és la mateixa que ens va passar
el compte d'Esquerra Republicana de Catalunya a tots els valencians,
encara que tallar-li l'aixeta a l'aigua a esta terra
significara posar en risc el 45% del nostre PIB; a la mateixa que ens va
passar la factura del Tinell no li tremola el pols quan posà en
perill 500.
000 llocs de treball, que són molt sensibles a les
disponibilitats dels recursos hídrics a la Comunitat Valenciana.

María Teresa Fernández de la Vega va
passar la factura.
Carod, Saura i Maragall van cobrar.
I els valencians
pagàrem aquell pacte.
Des d'aquell moment, el consens que
havia existit al voltant de l'aigua va desaparéixer.
El
consens al voltant de la política hídrica va deixar pas als
privilegis que el govern socialista ha instal·lat i la
planificació a la improvisació, quan no a la mala
ocurrència.
Vostés mai van tindre una alternativa al
transvasament de l'Ebre.
Es van limitar a complir el código rojo que va
marcar Carod Rovira.
El govern de Zapatero mai va estar preparat per a ser
govern i sempre se li ha notat al llarg de tota la legislatura, senyories.

Per això, als quatre mesos de la
derogació del transvasament, el programa AGUA que presentà la
senyora Narbona, que hui no sé per quin motiu ja no volen que torne
a xafar estes terres fins després de les eleccions, cabia en deu
fullets.
Un document presentat a presses i a carreres.
Per això, en
estos tres anys, i després d'haver derogat el transvasament de
l'Ebre, les hem vist de tots els colors.

Primer derogaren el transvasament
Júcar-Vinalopó estant executat al 50%.
I això, en el
meu poble, es diu garbejar aigua.
Més tard van revisar de forma
precipitada la legislació d'aigües; un dia van dir que
estaven a favor d'un mini transvasament de l'Ebre,
vostés, i a l'endemà la ministra Narbona els va
desautoritzar.
Un altre dia dien que totes les dessalinitzadores del
programa Auia per a la Comunitat Valenciana estarien adjudicades en
l'any 2005 i la majoria operatives en l'any 2007.
A
l'endemà Acuamed afirmava que les dessaladores estarien en
l'any 2008.
Un altre dia, en el Senat, i a preguntes d'un
senador d'este partit, la ministra afirmava que totes les
dessaladores estarien finalitzades en l'any 2006.

Senyories, falta un mes perquè arribe el 2008.
La dessaladora d'Oropesa no dóna aigua perquè no
està ni construïda.
La de Moncofa no està ni adjudicada.
La de Sagunt no està ni en fase de construcció encara.
La de
Xàbia no està ni licitada.
La de Dénia no ha
començat a construir-se.
La d'Alacant 2 no està ni
acabada.
La del Campello ni construïda.
La de la Vega Baixa ni
licitada.
I la de Torrevella no saben ni com acabar-la.
De totes aquelles
dessaladores que anaven a portar més aigua, més prompte i
més barata que el transvasament no n'hi ha ni una sola gota
d'aigua que estiga eixint de la mar.

Senyories, Zapatero mai va tindre una
planificació per a resoldre el dèficit hídric a la
Comunitat Valenciana.
I el pas del temps no ha fet més que
confirmar-ho.
Amb els governs del Partit Popular, la qüestió
hídrica, la política de l'aigua era un lloc de trobada,
de treball, de diàleg i de grans acords.
La política de
l'aigua era una política de consens.
Ara, amb María
Teresa Fernández de la Vega, és una política de
decret; és una política insolidària i és una
política que està pervertint l'interés
comú.
(Aplaudiments) Perquè, senyories, no ens enganyem, quan es tracta de
gestionar este recurs estratègic, l'interés general
sempre coincidix amb l'interés d'alguna zona governada
pel Partit Socialista.
O siga, interés el tenen tot, però de
general res de res.

Per això, quan es tracta de repartir en Espanya
aigua que fa falta algunes vegades i només se porta a alguns llocs,
significa que alguna cosa està fent-se prou mal.
No falta aigua quan
el ministeri autoritza transferències del canal del Tajo per a fer
macrourbanitzacions de luxe en Ciudad Real.
I no falta aigua quan es
planteja la possibilitat de posar en marxa un transvasament de 350
hectòmetres cúbics del Segre a Lleida.
I no fa falta aigua,
senyories, quan es projecten més de 6.
000 vivendes de luxe en el
Delta de l'Ebre, aquell verger, senyories, que volien conservar i
preservar.
I jo dic que no faltarà aigua quan s'amplien en
més de 50.
000 hectàrees de regadiu en els Monegres i
serà que no falta aigua quan en eixa mateixa zona desèrtica
s'està projectant un mini Las Vegas per a Espanya.

Per tant, senyories, quan es pretén fer un
altre transvasament de l'Ebre al camp de Tarragona per 120
hectòmetres cúbics és que no falta aigua.
O quan a una
comunitat com Aragó el consum agrícola aconseguix 2.
000
metres cúbics per habitant, enfront dels 372 metres cúbics
que tenen en la Comunitat Valenciana, és perquè no falta
aigua.
Ací sols falta aigua quan cal dur-la a Castelló, a
València, a Alacant o a Múrcia, senyories.
(Aplaudiments)

L'aigua com a recurs natural estratègic
és garantia de futur i de progrés.
La seua presència o
absència determina les possibilitats de sectors industrials i
productius tan importants per a qualsevol economia com l'agricultura,
com la indústria i, per descomptat, per al futur dels nostres espais
naturals.

El dia que la vice per València, María Teresa
Fernández de la Vega, va firmar el decret de derogació del
transvasament de l'Ebre sabia el que feia.
Sabia que l'aigua
que en el seu dia va reivindicar per als veïns de Cerezo de Abajo,
província de Segòvia, no arribaria a la Comunitat Valenciana.
I sabia que la seua incidència sobre el nostre creixement era i
és decisiva, igual o més decisiva que ho és per als
amics segovians de María Teresa Fernández de la Vega.

Des del punt de vista econòmic, una piscina
d'un hotel de Benidorm o un camp de llegums en Alboraia tenen el
mateix valor estratègic.
I les dos coses es moren sense aigua.
I els
valencians tenim dret a la piscina i als llegums, tant de dret com els
catalans, els andalusos o els manxecs, ni més, ni menys, exactament
el mateix.

I, senyors diputats del Grup Socialista, aparquen el
seu discurs sucursalista que tenen, com sempre, i diguen en esta tribuna
que a Espanya no falta aigua, tinguen el coratge de pujar i dir que a
Espanya no falta aigua.
Perquè quan canvie este govern, que
canviarà, perquè els ciutadans volen que canvie, voran com a
Espanya no falta aigua; el que falta és voluntat política per
a distribuir-la i que de les conques excedentàries arribe a les
conques deficitàries.
(Aplaudiments)

Encara que només siga perquè en Espanya
eixim a 2.
800 metres cúbics per habitant/any, admetent, senyories,
que en Espanya no fa falta, en estos moments no hi ha escassessa
d'aigua.
Encara que només siga perquè cada dia
l'Ebre tira al mar 35 hectòmetres cúbics d'aigua,
admetem per una vegada que a Espanya no falta aigua i que el que sobra en
altres llocs pot ser repartit entre tots; encara que només siga
perquè un veí de Tarragona disposa de huit, huit vegades
més d'aigua que un veí de Torrevella.
Admetem que no
té molt de sentit convertir una de les nostres capitals
turístiques en una fàbrica de CO2, com pretén el
govern socialista del president Zapatero.

Al llarg, senyories, d'estos tres anys i mig hem
assistit a la consolidació d'una política
hídrica insolidària, on l'aigua ha passat de ser un
element de cohesió social i de riquesa per a convertir-se en un
motiu de desunió i de tracte privilegiat.

El Partit Popular creu que la política de
l'aigua ha de ser objecte d'un consens d'estat.
El Partit
Popular continua creient en la necessitat de recuperar el gran acord
nacional que en el seu dia va possibilitar l'aprovació del Pla
hidrològic nacional; un pla que s'ha demostrat eficaç
en tots els seus punts, com demostra la seua vigència i que
només va ser cruelment mutilat pel que fa a l'arribada
d'excedents i sobrants de l'Ebre a la nostra terra, senyories.

Senyories, l'aigua no és de ningú,
és un bé de domini públic que ha de ser reflex de la
solidaritat entre els territoris i que no pot estar sotmesa a conjuntures
polítiques, ni interessos locals i d'uns pocs.
Qui nega
l'aigua que sobra d'un territori a altres on falta està
sent insolidari i, a més, poc democràtic, senyories.
Aixina
és, senyories, els privilegis mai han sigut cosa de la
democràcia.
Sense solidaritat, difícilment hi haurà
igualtat.
I sense l'una i sense l'altra, la llibertat per a
continuar progressant serà una realitat per a uns poquets que alguns
volen i una ficció per a la resta de la societat.

La Comunitat Valenciana necessitat solucions
definitives, no remeis puntuals.
En la nostra reivindicació ens
avala la immensa majoria dels valencians, que han demostrat en reiterades
ocasions la seua frontal oposició a l'alternativa contaminant
impulsada pel govern de Zapatero.
Ens avala el sentit comú, que diu
que només estem demanant una vintena part del que el riu Ebre
està tirant a la mar per a saciar la nostra set i la dels nostres
camps, senyories.
Ens avalen els esforços en estalvi i en
gestió de l'aigua.
Però tot açò, que
és el nostre aval, pot ser que no servisca de res si continuem
depenent d'un govern que només sap fer política
hídrica trencant consensos i imposant els decrets.

Per això hui, en estes Corts, en un acte
més de compromís amb el poble valencià,
sol·licitem la derogació del decret llei firmat per la
vicepresidenta primera del govern, María Teresa Fernández de
la Vega, el dia 18 de juny de l'any 2004, pel qual es va derogar el
transvasament de l'Ebre a la Comunitat Valenciana, de manera que
recobre la seua vigència la norma derogada per aquell decret i que
puguem una vegada més reivindicar, amb absoluta dignitat, el que
és un compromís del poble valencià en una de les seues
grans necessitats, com és l'aigua.

Moltíssimes gràcies.
(aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Serra.

Tiene la palabra el representante d'Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís para la defensa de la enmienda.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies.

Bon dia a tots i a totes.

La veritat és que hui parlar d'este tema
ací realment no mos fa molt feliços.
No mos fa molt
feliços perquè al que estem assistint el dia de hui no
és a un debat sobre.
.
.
, en realitat, no és a un debat sobre
els problemes de l'aigua al País Valencià, sinó
a un debat estrictament partidista, de caràcter electoral, que
té molt poc, per no dir res, a veure amb el plantejament del que dia
el representant del Partit Popular: les solucions definitives del problema
de l'aigua.
Després entrarem sobre eixa qüestió.

Potser si els partits majoritaris escoltaren el
consell dels experts en estos temes, potser si els partits majoritaris
-especialment el Partit Popular- des de primera hora, en compte
de fer demagògies sobre esta qüestió, haguera tractat de
plantejar-se realment la solució dels problemes que existixen,
potser en estos moments eixos problemes ja estarien solucionats,
perquè hem estat perdent una gran quantitat de temps, un temps
preciós per a resoldre eixos problemes.

I partim de greus problemes conceptuals, que a voltes
potser serien interessants si realment es tractara això, de
diferències de concepte.
Però darrere de les
diferències de concepte s'amaguen altres qüestions,
s'amaguen interessos i s'amaga la recerca de solucions, que tot
el món sap que no són les adequades.

I és que el transvasament de l'Ebre no
és la solució, sense dubte no és la solució
definitiva.
I no és la solució per quatre qüestions.
Perquè té uns costos ambientals inassumibles, per un costat,
pels efectes sobre el mateix riu; per un altre costat, pels efectes que les
obres generarien en els llocs on ha de passar i, en tercer lloc, per
l'elevat consum d'energia que suposa eixe transvasament
perquè l'aigua no corre cavallera, sinó que cal fer-la
pujar i baixar muntanyes.

En segon lloc, perquè el proveïment no
és estable i no està assegurat, perquè
lògicament és un riu, el riu té cicles, i per tant no
sempre podria tindre aigua ni la mateixa quantitat.

En tercer lloc, perquè representa un
autèntic desficaci econòmic que va ser perfectament.
.
.
,
perfectament no, va ser mal camuflat pels estudis que justificaven
açò.
L'agricultura s'ha utilitzat com a moneda de
canvi quan no va a ser la principal beneficiària perquè el
cost que té el metre cúbic d'aigua és
inassumible.
I, en segon lloc, perquè a més no s'ha
analitzat en cap moment els costos d'oportunitat, en cap moment, eh,
els costos d'oportunitat del transvasament.

I, en quart lloc, en quart lloc, perquè el
model de transvasament ha sigut un fracàs.
I podria recórrer
a exemples molt llunyans, com la política hidràulica
desenvolupada en la Unió Soviètica durant molt de temps, que
demostra el fracàs absolut d'això.
Però no ens
en hem d'anar tan lluny.
El transvasament Tajo-Segura ha sigut un
absolut fracàs que, en compte de resoldre els problemes de
l'aigua a la regió de Múrcia, el que ha fet ha sigut
agreujar-los.

I, en cinqué lloc, perquè a més,
per molt que es diga ací, el transvasament de l'Ebre arribaria
molt tard, perquè quan es parla del transvasament de l'Ebre el
Partit Popular oculta de forma molt clara que el transvasament de
l'Ebre tardaria prop de quinze anys en estar completament finalitzat.
I, per tant, d'ací a quinze anys l'únic que
generaria serien expectatives i no solució dels problemes.

I per a què el transvasament de l'Ebre?
No per a regar els camps, no perquè la gent bega aigua, sinó
per a sostindre un model urbanístic que no és sostenible, i
al qual nosaltres ens oposem.
Ens oposem ací, ens oposem en el Delta
de l'Ebre i ens oposem en Los Monegros.
No tenim cap empatx en
reconéixer que això no pot continuar.

Les dessaladores són una solució
immediata que són millors, com recordem en la nostra
proposició, en la nostra esmena, però que tampoc creiem que
siguen la solució definitiva.
Perquè el que cal, el que cal
de deveres, és canviar les línies estratègiques de la
gestió de l'aigua.

Què pensem?
Pensem que per arribar a una
gestió sostenible de l'aigua i resoldre de forma permanent els
problemes que tenim cal canviar la perspectiva.
En primer lloc, cal adaptar
i fer que les nostres polítiques hidràuliques s'ajusten
a la directiva marc de l'aigua europea.
Una directiva marc que,
evidentment, planteja qüestions que hui en dia no estan produint-se de
forma adequada.
La directiva marc de l'aigua obliga a un model de
gestió que posa els accents sobretot en la qualitat de l'aigua
i que es marca com a objectiu l'assoliment de garanties suficients
per als usos sostenibles d'eixa aigua i obliga també a
mantenir i a restaurar l'estat ecològic de rius, zones humides
i costes.

Per tant, l'única garantia per aconseguir
deixar de tindre problemes d'aigua no és gestionant
l'oferta i permetent que l'oferta d'aigua cresca de forma
indefinida i incontrolada, sinó fonamentalment a través de la
gestió de la demanda.
Així ens trobem amb paradoxes tan grans
com que en un país en què hi ha escassesa d'aigua es
permet que activitats que tenen un elevadíssim cost
d'oportunitat econòmic i ambiental, com són, per
exemple, els camps de golf, consumisquen aigües reciclades, que
són molt cares, molt costoses i molt necessàries per a altres
tipus d'activitats.
Què fem?
En compte de substituir demandes
existents a partir d'ofertes que es generen de nou, el que fem
és generar noves ofertes.
Per tant, el problema no se soluciona,
és una permanent fugida cap endavant.

Per tant, i amb això entrem en el contingut del
que nosaltres proposem, insistim, proposem un gir copernicà, un gir
copernicà en la gestió en la política de
l'aigua.
I demanem que el Consell, en compte de reclamar tantes
vegades el transvasament de l'Ebre, assumisca les seues
pròpies responsabilitats: elaborar els plans de conca i aplicar
estrictament la directiva marc de l'aigua; que es reforme el
catàleg de zones humides del País Valencià,
incloent-hi totes les zones, ampliant els seus perímetres de
protecció i no consentint que s'ataque i que es posen en
perill estes zones humides a través de desenvolupaments
urbanístics insostenibles.

Volem que es constituïsca ja
l'Agència Valenciana de l'Aigua perquè La
Generalitat puga, lògicament, desenvolupar les seues
competències al respecte; que s'elaboren eixos plans, i
programes i projectes hidrològics en l'àmbit de les
conques internes; que s'administren i es controlen els aprofitaments
hidràulics i que s'exercisca la funció executiva de
policia domini públic i hidràulic; que es promoga, es
construïsca i s'explote el manteniment d'obres
hidràuliques per part de La Generalitat, i una sèrie de
qüestions més que teniu explicitades en la nostra proposta.

Volem que s'aprove, que es redacte, es propose,
i per tant després s'aprove una llei valenciana de la qualitat
de l'aigua.
Volem que es pose l'accent sobre la qualitat,
perquè només es parla de la quantitat de l'aigua.
Ningú ha explicat els valencians que l'aigua de l'Ebre
és una aigua d'una qualitat dolentíssima, que, si
arribara, en molts casos hauria de ser inclús dessalada, dessalada,
perquè la seua conductivitat és molt alta, hauria de ser
dessalada per a poder ser utilitzada com a aigua per a beure.
I que la
trampa del transvasament Xúquer-Vinalopó residix precisament
ahí, i que això no ha sigut admés en cap moment per
part de cap polític del Partit Popular.

Volem que es desenvolupen ja, que no es tarde
més en desenvolupar els plans territorials previstos per a la Llei
d'ordenació del territori.
I que l'ordenació del
territori s'ajuste als recursos hídrics disponibles, i no com
fins ara que permet un desenvolupament a costa d'una oferta
d'aigua, que vindrà o no vindrà, però que
l'únic que genera són perspectives.
I a més
pensem que l'increment de l'oferta que es puga donar, sobretot
a través via d'eixes dessaladores, s'oriente, per un
costat, a les necessitats de la població existent -i ens
referim sobretot a les necessitats urbanes- i, en segon lloc, a la
recuperació ambiental de les nostres masses d'aigua que es
veuen amenaçades i deteriorades tant pels efectes del canvi
climàtic, com també pels efectes de les polítiques
desplegades pel Consell i per altres administracions.

Que s'aproven i que es posen en marxa
disposicions necessàries per a promoure una gestió
pública, racional i sostenible de recursos hídrics, que prime
l'estalvi, l'eficiència, la reutilització i la
depuració integral de les aigües, reduint com a objectiu clar
-que no apareix normalment- les pèrdues en les xarxes de
distribució urbanes i també en altres tipus d'usos
públics.

Volem que es fixe com a objectiu la depuració
integral de les aigües, utilitzar el sistema terciari.
I volem que hi
haja un compromís perquè en l'horitzó
d'esta legislatura totes les poblacions de més de 2.
000
habitants tinguen eixe sistema terciari implantat.

Volem que es promoguen també polítiques
tendents a la realització d'un tractament separat i
diferenciat des de l'origen de les aigües de procedència
industrial, i també, per què no?
, de les de
procedència urbana, per a poder reutilitzar més adequadament
les aigües diferenciant-les segons els seus usos i, per tant,
diferenciant també els tractaments.
Hui ens trobem que les
aigües que van a parar als claveguerams urbans van totes juntes, siga
l'origen o la procedència que siguen.
Industrials i urbanes
van al mateix lloc i, per tant, això suposa costos afegits en la
depuració de les aigües i, a més de costos afegits,
problemes en la depuració de les aigües que afecten la qualitat
d'aigües que es troben.

Si a més introduírem la separació
de les xarxes de les aigües residuals dins dels propis sistemes
urbans, aconseguiríem separar el que s'anomena aigües
negres d'aigües marrons, dotant-les d'usos diferents i,
per tant, permetent la seua reutilització, en un cas, i la seua
depuració de forma més fàcil en l'altra.

Per tant, s'ha de promoure a més que la
indústria busque tancar els cicles de l'aigua, i reutilitzar i
autodepurar la quantitat més gran d'aigua per tractar de
reduir un dels consum més importants de l'aigua, que és
precisament el conjunt d'origen industrial.

Volem que es continuen fomentant tècniques de
reg més eficaces, incrementant l'estalvi i
l'eficiència del regadiu.
Volem que s'estenguen els
sistemes de reg moderns, via goteig i altres, i que no es faça, com
s'ha fet fins ara en massa ocasions, que amb l'excusa i
utilitzant programes de, teòricament, millorar
l'eficiència del regadiu, el que es fa, en canvi, és
incrementar la superfície de regadiu introduint tècniques
noves de goteig, amb la qual cosa no es fa o no es complix l'objectiu
que es vol complir, que és reduir el consum de l'aigua;
sinó que el que fa, al contrari, és que augmenta.
Sí
que és millor en els regadius, però millor en regadius que no
existien, i per tant el que fa és posar-se de nou en regadiu.

I, sobretot, que es promoga una tarificació
racional de l'aigua.
Sabem que les competències del Consell en
eixe sentit són limitades, perquè això són
competències municipals.
Però sí que és cert
que el Consell té un mecanisme molt poderós on no
s'aplica eixa tarificació progressiva, que és
l'entitat de sanejament i el que es cobra per les aigües en la
tarifa de reciclatge i de depuració d'aigües.
Ahí
seria molt important que, en compte de parlar tant del transvasament de
l'Ebre, introduírem eixes tarificacions que el que farien,
lògicament, seria desincentivar els grans consums d'aigua.

Què volem dir amb tot això?
L'esmena que presentem és molt llarga, no entra
lògicament a considerar la qüestió tal en els termes en
què la planteja el Partit Popular.
I això és per una
raó molt, molt, molt senzilla.
La raó és la que
apuntava al principi: cal canviar la política d'aigua, i, el
que és més important, és possible, és possible
una altra política hidràulica diferent tant de la que
planteja el govern de La Generalitat com en una mesura important
també de la que planteja el govern del Partit Socialista a Madrid.
És possible, cal canviar la perspectiva.
Jo dic més, no sols
és que és possible, sinó que, a més, anava a
dir necessari, no és necessari, és imprescindible canviar
l'orientació, perquè l'aigua.
.
.
no podrà
ser resolt el seu problema utilitzant el mecanisme dels transvasaments.

Els mecanismes dels transvasaments suposen una
permanent fugida cap a endavant que no resol ningun problema, només,
només cal vore el resultat que ha tingut el transvasament
Tajo-Segura en el riu Segura: no ha servit per a resoldre eixos problemes,
sinó per a convertir el riu Segura en una claveguera.
Eixe ha segut
el resultat del transvasament.

Podríem discutir molt d'eixa
qüestió, evidentment, perquè és un tema complex,
però els estudis dels científics més reconeguts
així ho avalen.

Si el Partit Popular en compte de fer demagògia
i utilitzar políticament i electoralment el tema de l'aigua,
es dedicara a resoldre els problemes de l'aigua dels valencians i de
les valencianes -insistisc- probablement eixos problemes ja
faria molt de temps que estarien resolts.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Para la aceptación de enmiendas, tiene la
palabra el ilustre diputado señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Senyories.

Vosté ja sap, vosté ja sap i ho ha dit
ací, pràcticament, que no anem a acceptar l'esmena a la
totalitat que ha presentat, perquè realment vosté no
presentava una esmena perquè no isquera la nostra, sinó
vostés han utilitzat un mecanisme que tenim els grups parlamentaris
per a estar dins d'este debat.

Jo li puc dir que en totes les diferències
ideològiques que tenim el seu grup i el nostre, les
experiències en els transvasaments lògicament a vostés
els fan no creure.
Vosté mos ha parlar dels transvasaments de la
Unió Soviètica.
És normal que no creguen en els
transvasaments de l'antiga Unió Soviètica -com
vosté ha dit-, però a vostés políticament
els transvasaments tampoc els han funcionat massa bé.

Hi havia un moment on pensaven que anava a
transvasar-se una gran il·lusió col·lectiva de
l'esquerra, de l'esquerra del Partit Socialista a través
de vostés i no han segut capaços de ser eficients, de ser
eficaços i de recaptar més il·lusió al voltant
del seu projecte polític.
(Aplaudiments)

Senyories, este debat de hui no ens fa feliços
a ningú.
És que este debat de hui no s'havia
d'haver fet mai.
Este debat de hui se fa perquè una senyora,
que és vicepresidenta del govern, que li diuen María Teresa
Fernández de la Vega, un 18 de juny presidint el Consell de
Ministres, firmà de puño y letra el que ací no arribara ni una gota del
transvasament de l'Ebre, que era el gran acord nacional de
l'aigua que per primera volta s'havia aconseguit en Espanya.

I vostés, vostés, he de recordar-los que
ací són el que són, però en el pacte del Tinell
estan més còmodes.
Vostés en eixe gran acord
progressista i d'esquerres i catalanista que governa en Catalunya
estan molt d'acord en la política de transvasaments.
I quan
del Segre poden eixir 350 hectòmetres cúbics, ¡que bons
que són!

Però, mire, quan vosté està
ací parlant del que parla, vosté no està parlant de la
veritat.
Vostés en Catalunya estan recolzant els transvasaments,
vostés en Catalunya estan recolzant una cosa com esta, que és
el delta de l'Ebre parc natural, 6.
000 vivendes de luxe i camps de
golf dibuixats, i ahí estan vostés pressionant en el
Parlament de Catalunya i pressionant en les decisions del govern, en estos
moments del senyor Montilla; i estan encantats de la vida, i estan
encantats de la vida.

Clar, que no ens fa feliços.
Este debat mai
s'havia d'haver fet.
Perquè hui el debat que
hauríem de tindre en estes Corts és vore en quin nivell
d'execució, com estava executant-se en este cas el
transvasament de l'Ebre i com estaven arribant les aigües
excedentàries.
.
.
(aplaudiments) les aigües excedentàries de l'Ebre a
esta terra.
Clar que no!

Però, miren, vostés dins de la
incongruència, dins, al final -jo crec- d'eixe
fruit del fracàs del transvasament electoral que han tingut, han
acabat abraçant el programa AGUA.
Vostés en la proposta que
fan ací, en la proposta que fan ací diuen que la
denominació del programa AGUA, diuen: «Esta alternativa
constituïx un avanç important respecte al transvasament.
»
Doncs, jo li dic a vostés que el dessalatge massiu per a
vostés, la contaminació massiva per a vostés.
I al
final en esta terra (aplaudiments), al final en esta terra no volem que passe el que
vostés volen que passe en el casc urbà de Torrevella.

Al final, senyories, cal ser seriosos, cal ser
coherents.
¿Saben vostés en el seu programa electoral, en el
que concorregueren a les eleccions i els ciutadans pareix ser que no
acabaren de creure i de confiar, què dien de l'aigua,
què dien de la gestió de l'aigua?
El mateix que dien
estos senyors, res de res.
Perquè no tenien ni concepte, ni tenien
voluntat política d'assumir compromisos en matèria
d'auia.
Perquè al final el sucursalisme de Madrid, el
sucursalisme del govern de Zapatero a vostés està
començant també a endur-se'ls la corrent.

Senyories, vostés s'han equivocat una
vegada més, les dessaladores no són la solució, i
vostés diuen que és: «La solución
mediata.
» No, no, ni mediata, ni immediata.
No es solució.
El
dessalatge estava previst en el Pla hidrològic nacional com a
solució puntual on no arribava l'aigua del transvasament de
l'Ebre, i vostés ahí s'han confós una
vegada més, senyories.

I vostés que no tenien propostes d'auia,
vostés que no sabien res del que volien fer en matèria
d'auia, perquè, clar, vostés no esperaven governar, en
tot cas esperaven col·laborar, en tot cas, esperaven tindre un altre
gran acord progressista i d'esquerres en la Comunitat Valenciana, que
no va acabar de forjar-se, no va acabar d'eixir i, al final, el
transvasament electoral que vostés pensaven fer no se produí.
Simplement, el gran transvasament que havia construït el Partit
Popular des de 1995 és el que donà cabals
d'il·lusió, cabals de vots a un projecte polític
sòlid, com era el nostre.

Senyories, vostés en la seua proposta,
sí he de dir una cosa que diré al final, que reconeixen per
primera volta alguna cosa que ha fet bé el Partit Popular.
I dic que
ho ha fet bé el Partit Popular, perquè ho han fet els governs
del Partit Popular des de 1995.
Però de la resta de coses, és
increïble que vostés demanen una llei especial d'auies.
Este govern, ja ho he dit, este govern ja s'ha compromés
ací, quan se presentaven les línies generals per a esta
legislatura.
Els compromisos en matèria d'auia en el nostre
programa electoral estan clars en nom i cognoms, i vostés ho saben.

Però al final, senyories, negre sobre blanc.
Cal donar la cara, cal pujar a estes tribunes i explicar quins són
els compromisos.
Vostés hui defenen el mateix que el Partit
Socialista, vostés en política d'auia són igual
que el Partit Socialista.
Per tant, la societat valenciana sap que
vostés estan en contra de que les auies que sobren, que
s'aboquen al mar, 35 hectòmetres d'aigua diaris, 35
hectòmetres cúbics diaris se'n vagen a la mar, no
puguen arribar ací una mínima part per a donar la resposta
als camps valencians, a les indústries valencianes i a tots els
teixits empresarials que mos fan créixer.

Vostés s'han amagat en un tema,
s'han amagat en un tema que pensaven que anava a donar-los
rèdits electorals: en els camps de golf.
No passa res.
Vostés
ací diuen una cosa, en Catalunya en diuen una altra, en Andalusia en
diuen una altra.
.
.
perquè en tots els llocs se fan camps de golf, se
reutilitza auia, se depura auia, se millora i no passa res.
(Aplaudiments)

Però en canvi ací.
.
.
en canvi
ací.
.
.
en canvi ací, senyories, la situació és
distinta, com ací governa el Partit Popular, parlar de golf
és parlar d'especulació.
Parlar de golf, parlar
d'agricultura, parlar d'indústria, parlar de necessitat
d'auia és parlar de futur, és parlar
d'inversió, és parlar de creiximent i és parlar
d'un model social que volem, molt distint al de vostés.
Perquè vostés no volen que cresquem més.
I
vostés pugen ací i ho diuen.
Vostés pugen ací i
diuen: «Senyors, ací el que hem de controlar és la
demanda, que no hi haja més demanda, que ningú necessite
més auia.
»

Doncs, mire, en Espanya, en Espanya no falta aigua, en
Espanya estem parlant de 2.
800 metres per persona/any.
El que volem
és justícia distributiva.
El que volem és que
d'on sobra puga vindre on fa falta.
I això és una cosa
que algú ho ha impedit, això és una cosa que hui
mosatros estem pronunciant-mos, perquè el govern de Madrid, el
govern socialista a Madrid, el senyor Zapatero i la seua vice por Valencia són els que mos han motivat a dur este debat.
Perquè al final -ja ho he dit- mosatros estem encantats
de tindre en altres formacions polítiques eixes confrontacions
electorals.

Però vostés no tenen espai i el
transvasament se'ls endú.
No tingueren transvasament electoral
de vots perquè no foren capaços d'il·lusionar a
una mínima part de la població.
Realment, la societat els
donà l'esquena.
I hui, en estos moments, senyor Torró,
li ho he de dir, mosatros anem a continuar treballant pel transvasament.

En estes Corts s'ha treballat molt durant molts
anys, en estes Corts han hagut grans acords, en estes Corts ha comparegut
molta gent: molta gent qualificada, molta gent de reconegut prestigi, molta
gent que ha parlat a favor dels transvasaments.
I eixe debat, clar que
està superat!
Però està superat a favor del
transvasament, està superat a favor que les auies
excedentàries, les auies que s'aboquen al mar puguen anar a
les zones que necessiten eixa aigua, que la reclamen.
I, en este cas, la
província d'Alacant, la província de València i
la província de Castelló són deficitàries i
són necessàries.

Per tant, estem parlant de justícia
distributiva: d'on sobra duguem-la on se necessita.
I estem parlant
d'auia, senyories, estem parlant d'auia, si parlàrem
d'altres béns, si parlàrem d'altres
matèries podríem buscar altres solucions.
Clar que el
transvasament és una solució definitiva i per a
moltíssims anys!

Senyor Torró, vosté diu que cal dessalar
l'aigua de l'Ebre, un element nou per al debat, que mos
introduïx.
Continuen vostés amb eixes tesis, continuen
vostés en eixes postures.
Ací n'hi han 54 parlamentaris
que representen la majoria del poble valencià, i n'hi han
molts en estes files que no s'atrevixen a dir-ho, que estan a favor
del transvasament de les auies de l'Ebre.
(Aplaudiments) N'hi han
molts, senyories.

La majoria, la majoria del poble valencià
està a favor del transvasament.
Perquè el transvasament no
és fruit de la casualitat, el transvasament no és fruit de la
conjuntura política, el transvasament és fruit d'anys
d'acord, d'anys de consens i d'haver aconseguit el 85% de
la taula de l'aigua, al voltant d'una mateixa solució.

I n'hi ha algú que no creu en
això, que són els que governen amb el decret a la mà,
als que els agrada el decret.
Però això és un altre
model, això és un altre model, que d'ell ja parlarem i
que tindrem molt de temps per a contrastar.

Però sí que els dic a vostés que
es queden sense espai.
El transvasament els arrossega, o per un costat o
per l'altre, senyories.
El transvasament electoral no
funcionà, vostés ho saben i ho reconeixen de manera
contínua.
I el transvasament intern que tenen, doncs, tampoc
funciona: de dalt baix, de baix dalt, d'un costat a l'altre,
vull dir, al final l'únic transvasament que de veritat ha
funcionat és el que han recolzat els ciutadans.
L'únic
transvasament que de veritat vol la societat és el que han dit
tantes i tantes vegades que volen que se porte endavant, i és el
transvasament de les aigües de l'Ebre, senyories.

Jo li dic a vosté que hui no ens fa
feliços el debat, però és necessari, és just,
és una qüestió de dignitat dels valencians.
Els
valencians han votat, han votat i han dit que volien el transvasament, ho
han dit, ho dúiem en el programa electoral, ho han dit: «Volem
el transvasament.
» I ací n'hi han 54 parlamentaris que
tenen l'obligació de tirar endavant en eixe projecte.
I
ahí també n'hi han alguns, i ahí també
n'hi han alguns que estan d'acord amb eixe projecte, senyories.

Mire, vosté diu en la seua proposició
una cosa que jo crec que cal ressaltar perquè és en
l'únic que puc coincidir totalment.
I vostés diuen que
se continuen fomentant les tècniques de reg més eficaces
incrementant l'estalvi i l'eficiència en el regadiu.
Clar que s'han de continuar fent.
És que des de 1995 li hem
pegat la volta, des de 1995 les inversions dels governs del Partit Popular
en matèria de reutilització, de depuració, han segut
tremendes, han segut milionàries, i això ens ha situat a,
hui, ser la comunitat autònoma capdavantera en reutilització
i en depuració d'auies.

És que estem reutilitzant quantitats
increïbles d'aigua.
És que som un exemple per a la resta
de comunitats autònomes.
És que objectivament és
aixina.
¡Clar que anem a continuar, perquè el compromís
és seriós, perquè el problema de l'auia no
és un problema conjuntural, no és un problema com l'han
vist els socialistes valencians o com el vegué Maria Teresa
Fernández de la Vega, «era una situación
coyuntural».
.
.
No.
Tenim un problema estructural que cal solucionar i
l'única manera de solucionar l'auia és dur-la
d'a on sobra a on falta, i de manera selectiva.
.
.
, ho diguérem
en el Pla hidrològic nacional, de manera selectiva, alguna
dessaladora farà falta.

Vosté diu que està d'acord amb el
programa AGUA: me pareix molt bé; vosté diu que aposta pel
dessalatge massiu, que ho comporta el programa AGUA.
Quan u assumix algunes
coses, assumix allò bo i allò roín, i vostés,
per primera volta, una cosa que diu «verds», en
l'anagrama del seu grup, els verds en la Comunitat Valenciana aposten
pel dessalatge massiu.

Per tant, senyories, eixa és la seua
solució, eixa és la seua proposta i eixa la seua alternativa.
És una alternativa que no té crèdit, és una
alternativa que no té base social, és una alternativa que no
és respectuosa amb la Comunitat Valenciana, és una
alternativa, senyories, que, una vegada més vostés
s'han equivocat.
El dessalatge massiu no és la solució,
el dessalatge massiu no és el que necessita la Comunitat Valenciana,
senyories.
El dessalatge massiu és una cosa que mos ha imposat
María Teresa Fernández de la Vega via decret des del dia 18
de juny de l'any 2004.

I este grup parlamentari no va a recolzar-ho, este
grup parlamentari, senyor Torró, li ho diu: no anem a acceptar, no
l'anem a acceptar ni en el fons ni en la forma.
El que vostés
demanen per escrit, el que vostés demanen, que no és una
solució ni molt menys al dèficit hídric que té
la Comunitat Valenciana, no servix per a res, i no s'han atrevit a
fer una proposta de futur, una proposta seriosa, distinta de la del Partit
Socialista.
Fagen alguna cosa distinta, fagen alguna cosa pròpia,
perquè mosatros sí que teníem una proposta
absolutament distinta, que era la proposta de la majoria de la societat,
era la proposta del consens, era la proposta de l'acord.
Vostés, ahí, crec que estan perdent una gran oportunitat, una
gran ocasió per a saber diferenciar el que són les pures
situacions d'estratègia, d'estratègia
política, per a convertir-se en lleials col·laboradors de la
societat valenciana en una solució definitiva i per a sempre al
problema de l'auia.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Para la réplica.
.
.

El senyor Torró Gil:

Bé, anem a vore.

Podia haver comptat també les al·lusions
que ha fet a la vicepresidenta del govern, però me s'ha
oblidat i quan me n'he adonat ja no ho havia fet, però als
transvasaments electorals sí que els he fet: ¡cinc voltes!
Cinc voltes ha parlat de transvasaments electorals.
Jo crec que no
estàvem parlant d'això.
Crec, crec, a la millor
m'equivoque, però crec que ací estàvem parlant
de política d'auies, i ha segut incapaç de rebatre ni
un sol dels arguments que he posat damunt la taula, ¡ni un!
(Veus) ¡Ni un!
,
¿eh?
, ¡ni un!

Simplement, s'ha parlat de transvasaments
electorals, que no sé què té a vore això ara
ací, vull dir, no sé què té a vore això
ací; ha parlat que nosaltres recolzem el programa AGUA i que som
incongruents, que no tenim programa d'aigües.
.
.
El que
està en la moció és un brevíssim i atapeït
resum dels punts més destacats del que nosaltres proposem en
política hidràulica.

El que jo volia, i el que volia el grup, era que
parlàrem d'això, però vosté no sap parlar
d'això, perquè són uns artistes tirant balons
fora, i no es discutix del que s'havia de discutir.
(Veus) ¿Vosté
sap que el riu Ebre, en el Baix Ebre, els valors de conductivitat que
té eixa aigua estan per damunt dels valors d'aigua prepotable
que marca la directiva marc europea?
¿Vosté ho sap,
això?
Segurament no ho sabrà.
I si això és
aixina, eixa aigua no pot donar a beure a ningú, perquè no es
pot fer potable sense tindre un tractament previ, i això és
el que tindrien de dir, perquè això és el que ajudaria
a resoldre els problemes de l'aigua.
Però això no ho
diuen.

Parlen que el dessalatge contamina, però
és que el transvasament de l'Ebre també contamina, i
contamina més, ¡i contamina més!
I, a més, la
grossa de tot açò, el que és més gros i
més indignant de tot açò, és que
¡vostés ho saben!
¡Això és el que
és realment indignant!
: és que vostés saben totes
eixes coses.
¡Les saben!
, perquè hi han informes
tècnics científics reconeguts, que s'han reconegut per
tècnics independents de la Unió Europea, que desmunten una a
una totes les fal·làcies del transvasament de l'Ebre,
¡totes!
: que si n'hi ha aigua excedent.
.
.
El concepte
d'excedent és un concepte molt delicat, ¿eh?
¿Com es mesura l'excedent o el dèficit d'una
cosa?
¿A partir de quins criteris?
(Veus)

Ací presumixen que reutilitzen molta aigua.
Vaig a posar un exemple molt senzill per a entendre per tot el món.
Resulta que tenim una ciutat, ¿val?
, que consumix 1.
000 x d'aigua i té
un dèficit de 200, li'n fan falta 1.
200.
Reutilitzem, depurem
i reutilitzem les aigües i aconseguim que, d'eixes 1.
000, pugam
reutilitzar-ne 800.
¿Val?
Si eixes 800, en compte de dedicar-se a
cobrir el dèficit de les 200 les utilitzem per a regar un camp de
golf, seguim tenint un dèficit de 200.
I això és el
que vostés estan proposant, ni més ni menys que això.
I per a això és per al que vostés utilitzen les
aigües depurades residuals.
I això no és resoldre els
problemes de l'aigua, sinó allargar-los indefinidament i,
quasi amb tota seguretat, augmentar-los.

Eixa és la política d'aigua que
defensen vostés.
I eixa política, que ha segut un
fracàs en la Unió Soviètica, a on no sé si
hauran rectificat ara o no, que ha segut un fracàs en els Estats
Units, en Califòrnia, on sí que han rectificat, ha segut un
fracàs ací: el transvasament Tajo-Segura havia de resoldre
tots els problemes.
.
.
Franco el va planificar per a resoldre tots els
problemes de la conca del Segura.
¿N'ha resolt algun?
¡Ni un!
, ¡ni un!
, perquè ni podia dur tota l'auia
que tenia de dur, ¿val?
, ni molt menys anava a dedicar-se als usos
que es dia que anava a resoldre.

Mentres l'aigua del transvasament Tajo-Segura
venia o no venia, el creiximent del regadiu en la conca del Segura va ser
espectacular, i quan va vindre l'auia, que, a més, ve molta
menys que podia vindre, resulta que tots els camps estan secs.
Estem
generant demandes que no satisfem: ¡no generem demandes!
I no es
tracta d'altra cosa que això, que tindre un ús racional
de l'aigua, i després ja veurem.
Insistixc, el concepte de
sobres, que vosté diu que té l'Ebre, és, per a
començar, molt difícil d'argumentar, ¿eh?

I després parla dels camps de golf i de
rèdits electorals.
Mire, li ho dic sincerament: si nosaltres
tinguérem de defensar eixes coses per rèdits electorals, no
estaríem defensant-ho, no estaríem defensant-ho,
perquè és una qüestió de convicció i
és una qüestió de què és el que és
la realitat i què és el que no és.

¿Quin és el cost d'oportunitat de
l'aigua d'un camp de golf?
¿Per què no ho
comptabilitzen, això?
Jo, des del primer dia que vaig pujar a esta
tribuna, i crec que acabaré els quatre anys que puga estar
ací dient el mateix, insistixc, hi ha un concepte bàsic en la
teoria econòmica que és el cost d'oportunitat.
¿Què costa?
¿Quin cost té si en compte de
dedicar això a una cosa la dediquem a una altra?
I vostés
¡no ho comptabilitzen mai!
per descomptat, el transvasament de
l'Ebre és un clar exemple d'això, perquè
no es van fer anàlisis econòmiques, només es van fer
anàlisis financeres, no es van analitzar els costos
d'oportunitat, que és la base de qualsevol anàlisi
econòmica d'un projecte així.
I el resultat és
que l'aigua vindria molt més cara del que vostés dien
en eixe transvasament.
(Remors)

En definitiva, perquè el temps me s'acaba
i jo vull acabar, m'agradaria que es parlara de l'aigua,
m'agradaria que es parlara de l'aigua.
.
.
, i no es parlara de
María Teresa Fernández de la Vega o de transvasaments
electorals.
.
.
Que parlem de l'aigua perquè això
és per al que estem ací.
Estem ací per a tractar de
resoldre els problemes dels valencians i de les valencianes, i tractar de
resoldre els seus problemes de l'aigua i no dedicar-se a especular
sobre transvasaments electorals, sobre si la senyora Fernández de la
Vega es presenta en un lloc o en un altre.
.
.

Mire, a mi, això, particularment, no
m'importa massa.
Però sí que m'importa que el meu
govern resolga els problemes de l'aigua que té este
país.
Per descomptat, mentres vostés seguixquen governant i
mantinguen eixos plantejaments, és ben evidentment que no és
que no els resoldran, sinó que aniran agreujant-se amb el pas del
temps.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per a la rèplica, té la paraula
l'il·lustre diputat senyor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Senyories, clar que estem ací per a resoldre
els problemes del ciutadans, clar que estem ací per a això,
clar que estem ací per a parlar del que a la gent li preocupa, clar
que sí.
Per això vostés estan ahí i mosatros
estem ahí, per això vostés són els que
són i mosatros som els que som.
Simplement per això, tan
senzill com això.

Mire, senyor Torró, vostés s'han
equivocat abraçant les polítiques d'auia del govern
socialista.
Vostés, en la seua proposta, i li ho torne a dir, han
assumit el programa Aiua com una cosa pròpia, i això
té pros i contres.
La seua proposta, ho diuen, que és la
solució, i vosté ho ha dit ací, que el dessalatge era
la solució immediata.
I jo li dic que no, que el dessalatge massiu
que comporta el programa Auia no és la solució ni immediata
ni a curt termini, i és un model que el Partit Popular no recolza.

En estes Corts s'ha debatut, en estes Corts hi
ha hagut gent, hi han hagut científics, hi han hagut estudiosos, hi
ha hagut gent que ha vingut de tot el món, ¡de tot el
món!
, i de totes les tendències, i han parlat molt clar sobre
totes les possibilitats de futur.
I quan el Govern d'Espanya va ser
capaç en el seu moment de consensuar el 85% de la taula de
l'auia al voltant d'un gran acord, estava parlant d'una
cosa que tots assumien.

Vostés, a on governen, qualifiquen les coses
com volen.
Vostés, a on governen, el cost d'oportunitat canvia
absolutament, en el concepte i en la forma.
El cost d'oportunitat de
vostés ací res té a vore amb el cost
d'oportunitat que tenen vostés en el nord, no té res a
vore.
En Catalunya, el cost d'oportunitat se diu inversió, se
diu transvasament, se diu camps de golf i se diu generar riquea.
Ací, tot el contrari, ací, vostés, el que volen
és única i exclusivament controlar la demanda.

Esta societat no és com vostés volen.
Esta societat camina en una altra direcció.
El poble valencià
s'ha manifestat clarament en contra del dessalatge massiu.
¿O
vosté se pensa que en Torrevella els ciutadans estan dispostos a
suportar el tindre dins del casc urbà, com tenen, la dessaladora, la
tercera dessaladora més gran que vostés volen fer en el
món, senyories?
És que això és inassumible.

Mire, el cost mediambiental del transvasament de
l'Ebre era menys de la mitat que el projecte AGUA, era més
barat i era més ràpid d'executar, i vostés ho
saben, i vostés ho saben.
Vostés saben que el que mosatros
estàvem fent estava ben fet.
Simplement hi havia un problema: que
qui havia aconseguit el consens i l'acord de l'estat era el
Partit Popular.
I estic convençut que si altres governs hagueren
segut capaços, en altres moments, d'arribar a eixos acords i a
eixos consensos, hui estaria fent-se.
L'únic problema que hem
tengut els valencians ha segut tindre de pagar un peatge d'un govern
d'una altra comunitat.

Les necessitats de la conjuntura electoral del Partit
Socialista són les que han fet, les que han conduït i les que
han produït la derogació, la mutilació parcial, del Pla
hidrològic nacional en tot el que afecta la Comunitat Valenciana.
No
és un altre motiu, no és un concepte distint, és
simplement una conjuntura electoral.
I els valencians no estem dispostos a
pagar eixes conjuntures electorals, i els valencians denunciarem el Govern
d'Espanya, denunciarem qui signà el decret de
derogació, la vicepresidenta del govern, i cada vegada que estiga en
València li ho recordarem, perquè tenim un compromís
amb més d'un milió de ciutadans que han apostat
electoralment amb mosatros per un projecte de govern que teníem per
a esta terra.

I l'auia, senyories, és de tots.
¡En Espanya no falta auia, en Espanya sobra auia!
L'única cosa que tenim de fer és tindre la capacitat de
distribuir-la, la capacitat de dur-la d'a on sobra a on falta.
I
vostés, (veus) junt amb el Partit Socialista, han assumit una posició
numantina, una posició de defensa, de coste el que coste,
d'una postura distinta a la del govern de La Generalitat.

Mentres vostés van en eixa direcció, els
valencians i les valencianes aposten pel transvasament.
Alacant,
València i Castelló ho han dit de forma contínua.
I el
nostre grup parlamentari té firmat el contracte social, el pacte
polític més important que se pot tindre, que és el
contracte amb la societat valenciana.

Per tant, li puc dir que mentres tinguem
responsabilitats de govern -i espere que siguen molts més anys
dels que vostés pensen- lluitarem perquè l'aigua
excedentària de l'Ebre arribe a la Comunitat Valenciana,
arribe a Múrcia i arribe a Almeria.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Serra.

Por parte del Partido Socialista, como grupo que no ha
presentado enmiendas, tiene la palabra el señor Puig.

El senyor Puig i Ferrer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

No sé molt bé en quin moment de la
història, d'esta història recent, al Partit Popular, la
dreta valenciana, va deixar d'importar-li res la qüestió
de l'aigua, tret de dos qüestions: la seua vinculació
electoral i el sentit de la confrontació que porten damunt de
vostés.
En qualsevol cas d'esta qüestió no cal
parlar molt, perquè ja fa molt de temps.
Per tant, el company,
portaveu d'Esquerra Unida, demanava que el Partit Popular se
preocupara de l'aigua; això fa ja molt de temps que al Partit
Popular no li interessa gens.
(Aplaudiments)

El que és més pròxim, el que
és més recent, al meu parer, és l'abandó
de l'acció política autonòmica a favor de la
submissió absoluta de La Generalitat al disseny de la campanya
electoral del senyor Rajoy.

Al senyor Camps no li preocupa en absolut que els
valencians tinguen per al futur aigua garantida, aigua suficient, aigua de
qualitat.
.
.
Però, el que és més greu, des de
l'inexistent programa d'investidura que ací va donar,
és que al senyor Camps ha deixat d'importar-li la Generalitat
valenciana com un instrument de progrés i de benestar per als
ciutadans.
És que al senyor Camps, de fet, el senyor Camps, li ha
deixat d'interessar la Comunitat Valenciana, està sols
interessat a fer campanya per al senyor Rajoy.
L'únic que li
importa al senyor Camps i al seu partit és humiliar les institucions
valencianes per a posar-les al servei de Génova, al servei de la
dreta conservadora espanyola.

L'exemple pot ser esta proposició
d'avui, però podria ser qualsevol de les preguntes
d'autobombo que li fan vostés al president en una estranya
sessió de control que tracta de controlar el govern de Madrid, un
president que no està ací, que està allà; el
controlen vostés totes les setmanes, i, a més, a
través d'un argumentari potent, a través d'eixos
mitjans de comunicació al seu servei, que paguem tots, un
argumentari molt potent per a atacar tots els dies el senyor
Rodríguez Zapatero.

Però, ara ja no és només el
senyor Rodríguez Zapatero, ara, a pesar de que no els causa cap
molèstia, no sé, a pesar de tot això, ara
l'objectiu número 1 és la vicepresidenta del govern.
I
tot val per a això.
Des que anuncià la seua candidatura per
València han aconseguit gran part del seu discurs destructor fins
situar-la, d'una manera absolutament insòlita, com avui, com a
blanc de tir d'este absurd, incoherent i insensat projecte que
presenten avui.

Una proposta que no mereix cap esmena; només
mereix l'exigència de retirada perquè va contra els
interessos dels valencians i a favor de la manipulació de les
institucions.
De fet, ho presentaren vosté mateix, senyor Serra, i
el portaveu del seu grup, dos dies després que s'anunciara la
candidatura de la vicepresidenta.
Ràpidament van contraatacar esta
qüestió perquè sabien que el compromís de la
vicepresidenta amb els valencians ha sigut un compromís ben acollit
per la ciutat valenciana.

I, ara, durant este matí, hem escoltat ja un
muntó de desqualificacions, però que no poden amagar la
realitat.
I la realitat és que en vuit anys de Rajoy al govern
d'Espanya: zero pelotero, (remors) zero litres d'aigua per a la Comunitat Valenciana, zero!
(Aplaudiments) En quatre anys, en
quatre anys de govern socialista, 335 hectòmetres (inintel·ligible) .
.
.
(Aplaudiments) Eixa és la
realitat, i és l'important.
I l'important i del que hem
de parlar hui és que els valencians tenim garantida l'aigua
per al futur, aigua per a sempre.
I eixa és la diferència.
Si
la diferència està molt clara, la diferència
està entre la mentida (remors) com a senyal d'identitat de l'actual projecte
del Partit Popular, enfront de la realitat dels fet i dels compromisos del
govern socialista.
(Aplaudiments)

Tot el muntatge, tot el muntatge que han fet
vostés avui ací està basat, a més, en la
derogació del Real Decret 2/2004, 18 de juny, que va signar en
absència del president la vicepresidenta, i també el va
rubricar el rei, per si de cas, no?
, per si de cas el criden també a
declarar.

Demanen vostés una derogació impossible,
perquè el Decret 2/2004, de 18 de juny, ja no està en vigor.
(Remors) El govern
d'Espanya no pot derogar un decret que ja fou derogat per la Llei
11/2005, de 2 de juny, per la qual es modificà la llei del pla
hidrològic.
(Remors) Una llei, una llei que, per suposat, passà tots els
requisits parlamentaris i que té, mes a mes, molt més suport
que la llei aprovada en el seu moment pel Partit Popular.

Per cert, no tornen a mentir també en el tema
del Tinell.
És que és massa recurrent.
És que resulta
que en el 2001 nosaltres, el Grup Socialista en Madrid, va presentar una
proposta alternativa al seu pla hidrològic, que és la que ara
ha sigut la llei.
Eixa ha sigut la llei.
(Remors)

¿Al señor letrado le pasa algo?
¿Le pasa algo al señor letrado?
Espero que no.

Bé, en qualsevol cas, el que vull dir és
que en aquell moment qui parlava català en la intimitat.
.
.
¡era Aznar!
, ¡no nosaltres!
, ¡era Aznar!
(Aplaudiments)

I és el seu partir el que trenca els consensos,
i una vegada més s'ha situat al marge de la resta de grups
parlamentaris.
Per tant, com saben molt bé, qui derogà el
transvasament no va ser una mà malvada de la vicepresidenta,
sinó va ser la majoria del Congrés dels Diputats, la majoria
absoluta del Congrés dels Diputats.
(Aplaudiments) És ben senzill.
.
.
, la democràcia,
senyories, que ací servix i allí també.

Per cert, ¿per què no li demanen amb
esta contundència d'ací, allí, al Congrés
dels Diputats, ara, al Congrés dels Diputats que se posicionen
respecte al transvasament de l'Ebre?
O, ¿per què en
estos moments.
.
.
, a la millor seria més important que li
transmeteren esta proposició al senyor Rajoy, a vore si els fa cas?
(Remors)

Els valencians han de saber que el PP no ha esmenat
els pressupostos per demanar el transvasament, perquè sap que ni
és la solució ni té el suport suficient en el seu
partir ni se farà mai.
Els valencians han de saber que Rajoy ja no
parla del transvasament de l'Ebre, que als mítings, a
més d'unitat d'Espanya, ni parla d'aigua, i
ací i a Múrcia parla de transvasaments en genèric, res
més.

Òbviament, solucionar el problema de
l'aigua no els preocupa, perquè si no ho prioritzarien en els
seus pressupostos i, en qualsevol cas, col·laborarien amb el govern
d'Espanya en el programa AGUA.

Gràcies, senyor Font de Mora.

Si de veritat els importara l'aigua i tingueren
un major apreci pels comportaments democràtics, deixarien de
finançar una fundació creada exclusivament per a fer
propaganda partidista, amb fons de tots els valencians, i dedicarien eixos
recursos a abastir pobles que, encara, per la seua
in-com-pe-tèn-ci-a, encara a l'estiu han de beure en aigua de cubes.
(Aplaudiments) Si de veritat els
preocupara l'aigua, augmentarien considerablement les inversions per
evitar que es malbarataren cada any 370 hectòmetres d'aigua
depurada que van a la mar.
Si de veritat els preocupara l'aigua, no
hagueren disminuït el 19% les inversions en infraestructures
hidràuliques.
Però mentrestant, mentres continuen tirant
l'aigua depurada a la mar, mentres continuen fent de l'aigua un
instrument electoralista, mentres continuen baixant les inversions en
infraestructures.
.
.
, el govern d'Espanya per als pressupostos del
2008 situa 400 milions d'euros en actuacions de caràcter
hidràulic.
(Remors) Exactament, importants.
.
.
, són importants.

Rajoy i Camps, propaganda i confrontació.
I el
govern de Zapatero, fets i compromisos, complint amb la societat
valenciana.
(Aplaudiments)

Mentres els administradors de La Generalitat se creuen
propietaris de les institucions i posen la televisió pública
al servei de Rajoy, en episodis tan escandalosos com l'apagada que li
fan a la vicepresidenta, que no ens preocupa, però no la deixen
eixir en la tele.
(Veus) Ha passat a la clandestinitat als ulls de Canal 9, sí.

Mentres apliquen a
rajatabla eixa famosa eina
propagandística que qui diu una mentida contada moltes vegades acaba
convertint-se en veritat de l'opinió pública, el govern
d'Espanya i els socialistes valencians treballem per esta terra.
Treballem per esta terra i garantirem -i hem garantit ja,
començat a garantir- aigua per a sempre.
Si és veritat
allò que ara diu Rajoy i vol consens en una qüestió tan
central per al desenvolupament del país, retiren esta iniciativa,
col·laboren amb el govern d'Espanya, siguen lleial, deixen de
posar obstruccions als projectes que està fent el govern
d'Espanya.

No, senyories, no volen la solució als
problemes.
L'únic que els interessa és atacar la
vicepresidenta, arribant a desqualificacions personals impresentables,
algunes masclistes, enmig dels ridículs espantosos
protocol·laris com el protagonitzat pel senyor Camps a Roma.

Senyores i senyors diputats, amb el senyor Rajoy no
tinguérem en vuit anys res de res, ni d'aigua ni de moltes
altres coses.
Rajoy només és garantia de sequera.
Senyors del
PP, ja està bé, prou de mentides, canvien de projecte, de
projecte a la mentida passen al projecte de la veritat, perquè els
conservadors espanyols, les persones de dreta valenciana honrades, ho
necessiten, que n'hi haja un PP que abandone la mentida.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per al torn de rèplica, té la paraula
l'il·lustre diputat senyor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Senyories.

Amb la vènia de la presidència.
Jo crec
que el tema està clar.
Hui hem vist un Partit Socialista que
representa el socialisme de més ranci llinatge que hi ha hagut en la
Comunitat Valenciana: el lermisme, (aplaudiments) el lermisme, que ha tornat el lermisme, el ranci
llinatge de casta socialista.

I he de dir-los, senyor Puig, vosté no
té crèdit, canvie d'opinió.
Jo crec que
vosté podria pujar ací a parlar quantes vegades ha canviat
d'opinió en la presó d'Albocàsser, de la
seua circumscripció electoral.
(Aplaudiments) ¿Quantes vegades ha variat?
¿Quantes
voltes li ha pegat al mateix?

Però vostés al final se basen en la
falsedat, en la confusió i en la propaganda, que ara són a
deu per hora.
Cada hora són deu anuncis del «Gobierno de
España» que diu: «Coma manzanas, salga a pasear,
conéctese a Internet.
.
.
» Són deu per hora els anuncis
que estan fent en estos moments, senyories.
I vostés.
.
.
, eixos
anuncis continuen.
I vaig a ensenyar-li un que és molt
graciós.
Un molt graciós en teoria, perquè és
la falsedat més gran que han fet.
Vostés fan un gran anunci
que se diu el pla AGUA, i totes les dessaladores en la Comunitat
Valenciana.
.
.
, i diuen que han arribat 335 hectòmetres.
No
n'ha arribat cap.
Eixos 335 hectòmetres estan previstos tots
en el Pla hidrològic nacional, el que falten a eixos són els
350 del transvasament de l'Ebre que ningú ho diu.
(Aplaudiments) I estan enganyant,
i estan mentint els ciutadans.
En la Comunitat Valenciana, miren
vostés fins a quin nivell han d'arribar que fins als pous
d'emergència estan comptabilitzant-los com a auia que duen a
la Comunitat Valenciana.
¡S'ha de tindre barra!
, s'ha de
tindre barra.
(Remors)

Miren, senyories.
.
.
Li ho dic amb tota, amb tota
l'alegria del món per al nostre partit.
Vostés, clar
que fan transvasaments, i clar que la vicepresidenta fa transvasaments.
Mire, el transvasament electoral de la vicepresidència:
començà en Jaén, perdent diputats a favor del Partit
Popular; se n'anà a Segòvia, on no només
pergué diputats, sinó milers de vots (remors); i després se
n'anà a Madrid, a on també pergué davant del
Partit Popular en les últimes eleccions.
Eixe és el
transvasament que mos duen vostés.
Si estem encantats amb la
candidata!
Si és fantàstica la candidata!
Una candidata que
mai guanya al Partit Popular, que sempre perd escons i que sempre perd
milers de vots.
Jo crec que l'escenari és magnífic.
Quan el president del govern se la lleva de la llista de Madrid,
l'envia a la llista de València, se'n du un
alacantí a la llista de Madrid de número dos.
.
.
, alguna cosa
està passant.
I mosatros estem encantats.

Vostés, vostés li han fallat al poble
valencià de manera constant.
Des de 1995 no saben on estan.
Hui
s'han retrobat, hui han tornat a l'essència.
Jo, quan el
sentia a vosté ací, senyor Puig, veia un discurs sòlid
d'aspirant a liderar els socialistes valencians, un discurs de talla,
un discurs modern, un discurs nou, un discurs
d'il·lusió, un discurs per eixir al carrer (aplaudiments) i que continuen
les coses com estan.
Ací, cinquanta-quatre, i ahí cada vegada
menys, i ahí cada vegada menys.
(Veus)

I li ho dic: auia, tota; auia, tota.
L'auia del
transvasament, eixa és la que volem.
L'auia que
 diguérem als ciutadans que anàvem a dur i que (aplaudiments) Maria Teresa
Fernández de la Vega tallà amb un decret, tallà amb
una firma abans de canviar de circumscripció, abans de canviar de
circumscripció, perquè era Jaén, Segòvia,
Madrid i ara València.
Tenia un cosí a Jaén,
perquè tenia un cosí a Jaén, després a
Segòvia tenia moltíssima família i a Madrid se sentia
madrilenya de veritat.
Però ella és de València, (protestes) ella és de
València.
(Aplaudiments) I ara ho ha dit.
Se n'ha adonat que ella és de
València, senyor Puig.
(Aplaudiments)

I jo li ho dic: vostés no han dut ni una gota
d'auia del transvasament de l'Ebre, vostés no la van a
dur.
Vostés han enganyat els ciutadans, perquè al final,
l'engany és la pedra angular i filosofal del Partit Socialista
quan governa.
Ho fea ací Lerma, i ha hagut de tornar Lerma per a
ensenyar-los a vostés (protestes) quina és la direcció.
(Aplaudiments) Ha hagut de tornar,
ha hagut de tornar!
Si no sabíem on estava, senyories!

Senyor Puig -li ho dic-, vosté
coneix molt bé Lerma de fa molts anys, de fa molts anys.
Vosté sap el que són les cubes d'auia en la província de Castelló, quan
vosté estava en la diputació.
El repartiment d'auia en cubes pels pobles, quan la
diputació de Castelló no gastava ni un duro, quan la
Generalitat valenciana, en la qual vosté estava, no invertia ni un
duro per a dur auia als pobles.
I això ha canviat, i ha canviat per
a bé dels pobles menudets, ha canviat per a bé dels pobles
intermedis.
I no sols duem auia, duem auia en condicions, amb qualitat i
millorant.

Jo sols li diria una cosa per anar acabant este debat,
que estan clares les posicions.
Vostés creuen que la vice por
Valencia ho ha fet fantàsticament
derogant el Pla hidrològic nacional, i mosatros pensem que és
una aberració al poble valencià, que l'únic que
ha dit electoralment des de 1995 és que vol el transvasament
d'auies de l'Ebre.
I una cosa tan senzilla com eixa
vostés no ho entenen, una cosa tan senzilla com eixa vostés
no la volen entendre.
Per una cosa molt clara: perquè entendre
això és reconéixer el fracàs històric, i
una vegada més, i una vegada més, el sucursalisme que han
tingut vostés sempre al Partit Socialista de Madrid.
Jo estic
convençut que d'ací uns anys el PSPV no existirà
com a tal, estos debats ja no els podrem fer, ja no demanarem auia, ja no
li demanarem auia al PSPV.

Però jo li dic a vosté: el PPCV, el
Partit Popular de la Comunitat Valenciana, el contracte de dignitat que
té amb el poble valencià va a respectar-lo, va a
mantindre'l i va a contraure'l totes les voltes que faça
falta, fins que arribe l'auia de l'Ebre a la Comunitat
Valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Té la paraula l'il·lustre
diputat.
.
.

El senyor Puig i Ferrer:

En la mesura del possible, estaria molt
bé.
.
.

La senyora presidenta:

Por favor.
.
.

Tiene la palabra el ilustre diputado
señor.
.
.

El senyor Puig i Ferrer:

Li ho he agraït tres vegades.

Jo crec que, senyories, seria molt important que de
tant en tant li deixaren la paraula al senyor Font de Mora, perquè
enyora el seu estatus de portaveu, i no para.
Aleshores, estaria bé
que continuara.

Mire, senyor.
.
.
Serra -moltes
gràcies.
Serra, sí; sí, Serra, sí-, mire,
hi ha una cosa que és increïble, que vostés
s'atrevisquen a vindre ací a parlar de temes interns.
Mire, jo
sóc molt respectuós amb el sistema de partits, per una
qüestió bàsica: perquè ho diu la
Constitució i perquè, a més a més, crec que
és l'únic element de participació, i és
fonamental que entre tots preservem els partits polítics.
És
bàsic, perquè ja hi ha molta gent que es dedica a
deslegitimar-los permanentment.

Però, clar, que vosté vinga ací a
parlar de les crisis dels partits.
.
.
Però, per favor, que parle
de qui va ser secretari general, no sé què.
.
.
Però
anem a vore.
¡Si tots vostés han participat de
l'homicidi polític més gran que hi ha hagut en els
últims anys en esta comunitat!
(Aplaudiments) ¡Si tots vostés han sigut pràcticament
partícips del genocidi polític d'una part del seu
partit!
(Protestes) Com
pot ser possible, com pot ser possible.
.
.
?
Polític,
polític.
Com és possible, com és possible que vinguen
ací a donar-mos lliçons, a donar-mos lliçons?
Com
és possible?

Mire, n'hi han dos diferències
fonamentals entre el Partit Socialista i el Partit Popular.
.
.
(Veus) No me deixen parlar.
N'hi han dos diferències fonamentals.

La senyora presidenta:

Señores diputados, por favor, guarden silencio.

El senyor Puig i Ferrer:

N'hi han dos diferències fonamentals
entre el Partit Socialista i el Partit Popular.
N'hi han més,
però n'hi han dos.
Una, el comportament democràtic
sempre del Partit Socialista en l'elecció dels seus membres.
No com a este senyor, al president, que el va elegir el senyor Zaplana.
¡Que mal li va anar després!
Però aixina va ser.
Eleccions democràtiques.

I, en segon lloc -també és molt
important-, que nosaltres tenim diferències -clar que
sí- i tenim projectes en moments de discussió.
Però sap el que passa?
Que nosaltres estem discutint per vore com
podem millorar la ciutat valenciana, com podem oferir als valencians
millors propostes de progrés, com podem avançar, mentres que
vostés estan repartint-se els PAI.
I eixe és el problema.
El
problema de les seues discussions és el repartiment dels PAI, no les
discussions polítiques de veritat.
Eixa és la realitat.

Respecte a les qüestions de fons, s'ha
demostrat perfectament que a vosté no li importa gens en absolut
l'aigua.
Això que he hagut de fer jo ha sigut per contestar-li
a vosté.
A vosté no li importa gens, perquè si li
importara, efectivament, haguérem parlat de la qüestió.
I haguérem parlat, per exemple, de com vorà vosté
d'ací uns anys en el Diari de
Sessions quan diguen tot el que diuen
vostés ara de les dessaladores.

Perquè Califòrnia, per exemple,
és una país mediocre i tal, i és el país que
té més dessaladores del món, després
d'Aràbia Saudí.
No passa res perquè els
americans no saben res d'això.
Les dessaladores eren bones
abans, quan les fea el Partit Popular.
I ara saben quin problema tenen les
dessaladores?
Que les fa el Partit Socialista.
Eixe és el gran
problema que tenen.

I el seu respecte al canvi climàtic.
.
.
, no
facen bromes, perquè el cosí ja ha dit que això del
canvi climàtic no és problema.
Però, en qualsevol cas,
el problema real, el problema real del canvi climàtic, que sí
que està, és clar, no se fa fent el que han fet
vostés, aplicant, com han aplicat, tan malament el projecte de noves
tecnologies aplicades a les noves energies alternatives, perquè som
els últims en eixa qüestió.

Per tant, realment, crec que en la
qüestió.
.
.
en el fons d'esta proposició no de
llei no hi ha res que sustente la seua posició.

Pel que fa al Xúquer-Vinalopó, saben
perfectament vostés que l'única solució viable
tècnicament, socialment i econòmicament és la que ha
adoptat el govern.
I si no ho impedixen, i si no ho impedixen
vostés, que fan tota la traça d'impedir-ho, a
l'any que ve hi haurà aigua al Vinalopó.
Però,
bé, a la millor ho fan impossible.

I respecte al Tajo-Segura, que no han dit avui.
.
.
Clar, per què no ho ha dit avui?
Eixe és el quart punt, el
quart punt que tenia la proposició no de llei, i no ho han dit.
I
saben per què no ho han dit?
No han dit per una qüestió
fonamental: perquè ahir el jefe seu de Castella-la Manxa va dir «que se ha acabado,
que ni una gota más», que va a proposar que s'acabe el
transvasament.
(Veus)

Per tant, açò de l'Espanya plural
és realitat, és realitat, vullguen o no vullguen.
I
s'ha dit perfectament que avui per avui el problema greu que tenen
vostés és que Rajoy no s'atrevix a dir allò del
transvasament de l'Ebre.
I el problema real que tenen és que
este senyor, l'absent, el president, cada vegada pinta menys, i
pintar menys que el d'Aragó, que està en
l'oposició, ja és pintar poc.

Per tant, li dic una cosa: el Partit Socialista fa
cent vint i tants anys que existix, i continuarà existint, estiga
tranquil.
Mosatros som accidents de pas, i som el resultat de moltes
generacions que ha treballat.
I que, afortunadament, avui estem en
parlaments democràtics.
Abans, fa molt de temps, hem estat al carrer
perseguits.
Però això no és problema, perquè la
ideologia, el sentiment i la voluntat de millorar les classes populars, les
classes treballadores, la majoria social d'este país, ho
tindrem ara i sempre.

I li dic una cosa per acabar, i li dic per acabar una
cosa.
(Aplaudiments)
Vostés van mentir en la guerra d'Irak, van mentir dient que hi
havia armes de destrucció massiva, i sabien que no n'hi
havien.
Van mentir l'11-M i ara mentixen amb el transvasament, (protestes) mentixen amb el
transvasament de l'Ebre.
Saben que no hi haurà mai
transvasament de l'Ebre.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra.
.
.
(Remors) Por favor, señores diputados, cualquier miembro
del gobierno puede intervenir en cualquier momento del debate.

El senyor conseller de Cultura:

Señora presidente, señora presidenta,
voy a pedir la palabra por el artículo 69, por alusiones.
(Veus i remors) Quedo al
arbitrio de su presidencia.

La senyora presidenta:

Señor Font de Mora, tiene usted la palabra por
alusiones.

El senyor Font de Mora Turón:

Sencillamente, señorías, ha aludido a
mí diciendo que yo tengo añoranza de no sé qué
cosa.
Si aquí ha habido un discurso de añoranza, ha sido el
del señor Puig.

Y además, hablar de homicidio político,
con un dirigente socialista político valenciano de cuerpo presente
en esta cámara, me parece una indignidad.
(Aplaudiments) (La senyora presidenta desconnecta el
micròfon)

La senyora presidenta:

Señores diputados, señores diputados, (remors) señores
diputados.
.
.
Procedemos a la votación.
(Protestes i veus) Comienza la
votación.
(Veus) Señora Moreno, por favor.
Señora Moreno.
.
.
Votos
a favor, 47; votos en contra, 2; Queda aprobada la proposición no de
ley.
(Aplaudiments) (La senyora presidenta
desconnecta el micròfon)

Señores.
.
.
(Remors) Señor Luna.

El senyor Luna González:

(Inoïble) .
.
.
que conste en acta la protesta de mi grupo por
la utilización parcial del reglamento que está haciendo su
señoría, porque no ha habido alusión que implique
desdoro hacia la persona representante del Consell al que usted le ha dado
la palabra.
Sin embargo, sí que ha habido una alusión que
implica desdoro hacia el miembro de mi grupo parlamentario al que usted no
le ha dado la palabra.

Por tanto, que conste en acta, al menos, la respetuosa
pero enérgica protesta del Partido Socialista.
(Aplaudiments i protestes)

La senyora presidenta:

Perdón.
Recordarle al síndico del Grupo
Parlamentario Socialista que el artículo 69 dice que «cuando a
juicio de la presidencia».
.
.
(Veus) Lo que quiere decir que la presidencia es quien decide en
qué momento.
(Aplaudiments)

Tiene la palabra.
.
.
Y doy por zanjado,
señores, doy por zanjado, señores, este tema.
Y pasamos al
siguiente punto, (protestes) que es el.
.
.

Tiene la palabra el portavoz del Grupo Parlamentario
Popular.
(Veus)
Señor Camarasa, señor Camarasa.
.
.
(Veus)

El senyor González Pons:

Señora Presidenta, yo, aunque hay algún
diputado que no lo entiende, creo que cuando un grupo fija posición,
el resto de los grupos somos iguales en derechos para fijar
posición, por más que a algún diputado presente le
pueda doler.

La alusión al señor Font de Mora, en
opinión de mi grupo, ha sido directa, clara y, además, con el
ánimo de ofender a través de la ironía.
La
alusión a algún miembro del Grupo Parlamentario Socialista,
se ha realizado sin pronunciar ningún nombre.
(Veus).
 Si el portavoz del Grupo
Socialista sabe a quién se refería, ellos sabrán por
qué; nosotros, no, señora presidenta.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la portavoz de Compromís,
señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

La veritat és que no era ànim de
tercerejar en este debat, que em sembla poc menys que indecorós en
el seu conjunt, però este grup parlamentari no ha pogut sentir el
començament de la votació i, per tant, el que no anem a
consentir és que se conculque el nostre dret a vot perquè
ací alguns vulguen muntar guirigall i per -jo crec-
alguna desafortunada actuació -jo crec- de la Mesa
també, eh?

Per tant, les al·lusions.
.
.
alguns són
molt sensibles ací quan se'ls al·ludix, però no
són tan sensibles quan alguns parlem en la trona i ni tan sols
sentim el que nosaltres mateixos diem.

Aixina és que jo demane respecte a tothom i
demane que esta votació se puga repetir per tal que el meu grup puga
participar en esta votació, que és un tema que sí ens
interessa, el de l'aigua, el de l'aigua ens interessa, i volem
participar en esta votació que no hem pogut participar perquè
ni hem sentit el començament de la votació.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Señora Oltra, lo que esta presidencia no puede
hacer es repetir las votaciones, porque entendemos que la mayoría de
los diputados, de los diputados, han oído y han podido ejercer el
derecho a voto.
Quizás no sea un problema ni de la Mesa.
Sea un
problema de otra índole, que yo lamento mucho.

Pero, dicho esto, señores, pasamos.
.
.
doy por
zanjado este punto y pasamos al punto número 3: toma en.
.
.
Por
favor, señor Luna.

¿Sí, señor Luna?

El senyor Luna González:

(Intervé amb el
micròfon desconnectat) .
.
.
para
qué?
Hemos reabierto el debate, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Se la he dado a ellos porque antes se la he dado a
usted.
(Veus) Si
usted.
.
.
y porque lo dice el reglamento.
Si todos intervienen, pues puede
ocurrir que estemos toda la mañana aquí, porque cada vez que
intervenga uno quiere intervenir y puede intervenir el otro.

El senyor Luna González:

Señora presidenta, yo he pedido la palabra
porque mi grupo ha sido objeto de un atropello y quería hacer
constar una protesta.

Celebro que el Grupo Popular, en contra de lo que ha
venido haciendo en los últimos plenos, apoye claramente la actitud
de la presidenta.
Celebro que, por primera vez en tiempo, apoye a la
presidenta.

Pero quiero hacerle constar a su señoría
que si el reglamento le permite a usted juzgar si un diputado ha sido
aludido o no ha sido aludido, le obliga a darle la palabra durante tres
minutos exclusivamente para hablar de la alusión y no para entrar en
el contenido del debate, como ha hecho el señor Font de Mora.

Por tanto, yo respeto y apoyo la labor de su
señoría, pero también le ruego que aplique
completamente el reglamento, no solamente la parte que le permite a usted
actuar con libertad.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Bien.

Proposició no de llei, de tramitació
especial d'urgència, sobre la precarietat laboral del personal
al servei de la Conselleria de Sanitat, presentada pel Grup Parlamentari
Socialista (RE número 3.
209, BOC número 16)

La senyora presidenta:

Señores, pasamos al punto número 3: toma
en consideración de la Proposición no de ley de
tramitación especial de urgencia sobre la precariedad laboral del
personal al servicio de la Conselleria de Sanidad, presentada por el Grupo
Parlamentario Socialista.

Para su presentación y defensa, tiene la
palabra.
.
.
señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Señora presidenta, señoras y
señores diputados.

Miren, señores y señoras diputados del
Partido Popular, si lo que intentan ustedes, además de no escuchar,
es acallar la voz de la oposición, están equivocados.
Vamos a
seguir haciendo la oposición donde nos han puesto los ciudadanos,
pero haciendo oposición aunque ustedes no quieran y aunque nos
quieran hacer callar.
¡Eso no lo vamos a consentir!
(Aplaudiments)

Y mire, (veus) la salud de los ciudadanos no es un asunto exclusivo de
los profesionales de la salud ni responsabilidad única de los
servicios sanitarios, sino que precisa de un enfoque multisectorial.

La salud depende de políticas públicas
de casi todos los sectores de actividad de un gobierno: medio ambiente,
educación, tráfico, vivienda, infraestructuras,
políticas de empleo.
.
.
En definitiva, la salud es un asunto de
todos y de todas.
Los sistemas nacionales públicos de salud son la
mejor forma de protección de la salud de los ciudadanos y,
además, son un elemento de cohesión social.
Los verdaderos
protagonistas han de ser los ciudadanos y los profesionales de la salud.

El conseller de Sanidad afirmó el día de su comparecencia
ante esta cámara que esta legislatura estaría centrada en el
personal sanitario, que es el auténtico motor del sistema valenciano
de salud.
Y dijo que su deseo.
.
.
y yo espero que el deseo de un conseller no quede en la mera
especulación dialéctica y que pueda suponer algo más
que una declaración meramente voluntarista.
Pues bien, el conseller dijo que su deseo
es trabajar en la mejora de las condiciones laborales, en la
disminución de la interinidad, en la actualización de los
procesos de selección y provisión de puestos de trabajo y en
el establecimiento de nuevos acuerdos retributivos.

Asimismo, afirmó que quiere que los
profesionales asuman mayores responsabilidades, tanto clínicas como
en la gestión, y que iba a poner en marcha una serie de medidas,
tales como reconvertir en plazas de plantilla las plazas estructurales
debidamente presupuestadas, tales como las de acúmulo de tareas, y
ofreció 1.
500 plazas los años 2007, 2008 y 2009.

Asimismo, anunció la convocatoria de dos nuevas
ofertas de empleo público y de dos nuevos concursos de traslado y la
creación de un observatorio para formación y especialidad en
ciencias de la salud para conocer lo que nos hace falta en cuanto a
recursos en esta comunidad.

Miren, todo esto está bien, está muy
bien.
Pero parecen propuestas de alguien que llega por primera vez como conseller y alguien que llega por
primera vez al gobierno y acaba de detectar la problemática en
materia de personal.
Pero claro, la realidad es muy distante.
La realidad
es que ustedes llevan 12 años gobernando y mirando para otro lado,
no siendo capaces, en el mejor de los casos, de detectar la
problemática o en el peor, si lo han detectado, no han sido capaces
de solucionarlo.
Vamos, que o no han podido o no han querido y, desde
luego, en el caso del conseller tampoco es nuevo.
El conseller lleva cinco meses en su cargo, pero lleva cuatro años
en cargos de gestión en la conselleria, tanto con el señor Rambla como con el señor
Blasco posteriormente.

Y la realidad de la Comunidad Valenciana, en materia
también de política personal sanitaria, dista mucho entre lo
que dicen, lo que hacen y el resultado final.

La realidad es que estamos ante unos ratios de
personal bajos.
La realidad es que estamos ante unos salarios -como
le demostré el último día y que ustedes no han querido
comprobar, porque tienen a su disposición las nóminas de cada
una de las comunidades-, estamos ante unos salarios por debajo de un
porcentaje muy importante de comunidades.
La realidad es que hay unos
problemas en la planificación, en cuanto al número de
profesionales.
La realidad es que hay una falta de incentivación y
motivación de los profesionales.
La realidad es que hay una escasa
participación de los profesionales.
Y la realidad es que hay una
precariedad laboral tal y como veremos.

Voy a analizar detenidamente alguno de los temas.

Mire, bajos ratios de personal, cualquier estudio
serio sabe que cada médico de atención primaria tiene 250
cartillas más que el resto de la media del estado español.
¿Qué importancia tiene eso?
Que, lógicamente, los
tiempos de consulta son reducidos: seis minutos de media la consulta.
¿Qué importancia tiene eso?
Que se pone, ante un problema
importante, la posible calidad en la asistencia.

A la asistencia especializada, el informe del CES
-que me imagino que no tendrán ustedes muchas dudas del
mismo- decía en su último informe que había 500
trabajadores menos en asistencia especializada que el año anterior y
lo resaltaba como un aspecto clarísimamente negativo y como un
aspecto clarísimamente a mejorar.

Y, ¿qué no decir de algo que les molesta
a ustedes tremendamente, el bajísimo ratio de camas que tenemos en
nuestra comunidad?
Un 1,9 -sí, aunque les moleste- 1,9
camas por mil habitantes; resto del estado, tres camas por mil habitantes.
¿Qué problemas tiene el tener ese bajo ratio de camas?
Que
tenemos un bajo.
.
.
bajas.
.
.
tenemos pocas infraestructuras; que al
haber déficit de infraestructuras, hay déficit de personal y
al haber déficit de personal, ¿a qué nos está
llevando?
A unas listas de espera que se siguen incrementando.

Lo que dice el señor conseller de los 40 días,
es que eso no se lo puede creer ni él.
Es que tiene que ver los
centros.
Es que se tarda más de cuatro meses en una
ecografía; más de cinco meses en un TAC; más de un
año en hacer un estudio del sueño; más de un
año en muchas operaciones.
Y no lo digo con alegría, lo digo
con pena.

Pero solamente desde el realismo y solamente desde la
realidad, se podrán intentar solucionar los problemas.
Y esto nos
lleva a colapsos a las urgencias.
Y esto nos lleva a colapsos en los
hospitales, como estamos viendo últimamente.
Y esto es como
consecuencia del déficit de infraestructuras.
Y no vale que me digan
que si «tenemos el 80% de ocupación», que «tenemos
otras técnicas de gestión como la hospitalización a
domicilio o las técnicas de intervención.
.
.
».

Mire, esto -se lo dije ayer en la
Comisión de Sanidad- lo hacen en el resto de las comunidades.
O ¿es que se creen ustedes que el resto de las comunidades no hacen
este tipo de intervenciones?
¿Es que se cree usted que en
París, en Londres, en Berlín o en Roma no se realiza este
tipo de actuaciones?
Y todos ellos tienen un ratio de camas muy superior al
nuestro.

La realidad, faltan 5.
000 camas en la Comunidad
Valenciana para llegar a la media del estado español.

Los salarios, por debajo.
Ya se lo comenté.
Los
salarios están por debajo y, cuando quieran, tienen a su
disposición las nóminas.
No las querrán ver,
evidentemente.

Falta de profesionales, entre otros motivos por falta
de planificación, pues ustedes tenían que haber advertido
este tema hace años y haberlo planificado.
Ahora anuncian la
creación de un observatorio que estudie esta problemática.
¡Tarde!
Pero claro, hay que tomar decisiones y hay que tomar
soluciones y, por eso, ayer aprobamos, entre otras cosas, un incremento en
el número de residentes.

Escasa participación, escasa
participación de los profesionales.
No les han implicado ustedes, a
los profesionales.
Deberían de haber propiciado mayor
autonomía en la gestión, flexibilidad en la gestión,
presupuestos reales, evaluar según los resultados, vincular tanto a
los ciudadanos como a los profesionales en la toma de decisiones.

Miren, aquí tengo dos cartas -ustedes que
hablan- de representantes de los departamentos 1, 2 y 3 donde les
piden, por favor, que reúnan de una vez a los consejos de salud de
departamento, que llevan un año sin reunirlos, un año.
Ese es
el modelo de participación.

Y, finalmente, decirles que existe una importante
precariedad laboral.
Personal eventual, la tasa de personal eventual de
esta comunidad está por encima del 40%.
Miren ustedes, aquí
tengo un recorte donde, en un periódico de Alicante, se habla de que
el 42% del personal sanitario de la comarca del Baix Vinalopó es
eventual.
Esa es la realidad.

Y, desde luego, contratos en precario; contratos en
precario, contratos de atención continuada y contratos que superan
-están en algunos sitios- el 14%; siempre superior al
10%.
A pesar de las medidas que ustedes dicen que van a tomar, aunque fuera
así, serían lentas.
Seguirían castigando a muchos
trabajadores a continuar con contratos en precario y esto provoca
inseguridad, intranquilidad y desmotivación.
No pueden seguir siendo
atendidas las urgencias por un número tan alto de trabajadores con
contratos precarios.
Y quien dice las urgencias, dice en otros muchos
servicios.

Yo, hace poco, ha estado hablando con una profesional
-por ejemplo- de una unidad de cuidados intensivos que
-no digo con desesperación, pero sí
lamentándose- llevaba muchísimo tiempo con un contrato
de estas características y esto no es sostenible, señoras y
señores del Partido Popular.

¿Cuál es la consecuencia?
Que en cuanto
tienen un contrato más estable o en mejores condiciones,
lógicamente, se van de ese centro y esto nos está ocurriendo
en la comunidad.

Tenemos un sistema a presión que, como he dicho
en otras ocasiones, solamente se salva por el buen hacer de los
profesionales; profesionales que trabajan con una fuerte presión
asistencial, sin las contraprestaciones necesarias ni en cuanto a la
calidad de lo que pueden hacer en su trabajo, ni en cuanto a los incentivos
profesionales, ni en cuanto a lo que debiera ser la normalidad en lo que
debe ser la investigación clínica y epidemiológica
cotidiana, no esa investigación que les gusta a ustedes -que
también hay que hacerla- de los grandes eventos porque, entre
otras cosas, al final no se sabe si el protagonista es el profesional, si
el protagonista -quien debe ser, que es el paciente- termina
siendo el conseller de
turno que se hace la foto y que es lo que les gusta.

Pero mire, para que un sistema funcione la estabilidad
laboral es importante, la estabilidad laboral es fundamental y está
claro que no es el caso de nuestra comunidad, donde, en estos momentos,
persisten más de 6.
000 personas con contratos en precario, de
acúmulo de tareas y de atención continuada-guardias.

A mí me parece indignante que un profesional o
una profesional, tras más de diez años de formación o,
en el caso de la enfermería, tras tres o más años de
formación y con evidente capacidad, tengan que trabajar con este
tipo de contratos; que habitualmente, además, y si por ejemplo si
son de atención continuada es peor todavía porque cobran como
si hicieran guardias y trabajan con absoluta normalidad.
Están
ustedes ahí haciendo un abuso y jugando con los profesionales y con
su capacidad de trabajo.
Eso no es motivar.
Eso no es considerar al
profesional el motor del sistema.
Eso no es estimularlo.
Eso no es
comprometer al profesional.
Eso no es mejorar sus condiciones laborales.

Por todo ello, yo espero que aprueben la
proposición que les hacemos y que viene recogida también
-tendrán una segunda oportunidad en las enmiendas de los
presupuestos en el caso de que no lo aprobaran ahora, (remors) por ahora no, ¿verdad?
,
pues bien, qué le vamos a hacer- para que en el año
2008, para que en el año 2008 todos los contratos de acúmulos
de tareas y de atención continuada con más de seis meses
-que además los contratos de acúmulo de tareas no
pueden estar más de seis meses, lo que pasa es que ustedes a los
seis meses rompen uno o dos días y vuelven a hacer el
contrato-, pues estos contratos pasen a ser interinos, es decir, se
reconozca la plaza como tal dentro del sistema sanitario, y que, por lo
tanto, posteriormente la conselleria en las siguientes OPE saquen inmediatamente estas plazas a
concurso.
Eso, evidentemente, dará estabilidad, tranquilidad a los
profesionales.
Y no me digan que ustedes lo van a hacer, no me digan que
ustedes lo van a hacer.
Llevan suficiente tiempo, 12 años, para
haberlo hecho.
Los compromisos del conseller en su comparecencia son lentos e insuficientes.

Les insisto, hoy, y en las enmiendas, tienen ustedes
dos oportunidades para demostrar que efectivamente están con los
trabajadores y que quieren solucionar sus problemas; si no, volverán
a demostrarles más que sus compromisos son sólo de palabras,
que no defienden a los trabajadores y que, como consecuencia, no defienden
el buen funcionamiento del sistema valenciano y, como a ustedes tanto les
gusta decir, tampoco defienden adecuadamente a esta comunidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer,
senyor José Cholbi Diego)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor Subías.

Pel Grup Parlamentari del Compromís, senyor
Morera, té vosté la paraula.

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Sí.
Moltes gràcies, senyor president.

Vinc ací en substitució de la meua
companya de grup, Marina Albiol, per a defensar la posició del
nostre grup respecte a esta proposició no de llei.

En principi, nosaltres estem d'acord, i crec que
podrà estar també d'acord el Grup Popular, amb un
objectiu que tots mos hem de plantejar, i és: dur endavant en esta
legislatura un pla d'estabilitat del personal interí de
l'administració del Consell i en l'àmbit de
l'administració sanitària.

Entenem que la temporalitat s'ha incrementat
d'una forma important, i el que hauria de ser un recurs
extraordinari, s'ha convertit en un recurs fix, i considerem que no
és el millor camí.

Des del nostre grup parlamentari entenem que tenim que
una sanitat pública bona, però ens preocupa que ens els
últims anys s'està deteriorant d'una forma molt
important.
La sanitat pública valenciana té molt menys
recursos que la sanitat pública del conjunt de l'estat, ens
faltarien uns 900 milions d'euros per a equilibrar-nos a la sanitat
que tenen altres ciutadans d'Espanya, i això redunda en una
atenció pitjor que la que se rep en altres comunitats.
Calen 900
milions d'euros.
I per aconseguir eixos 900 milions d'euros
és evident que necessitem un nou model de finançament que
tinga en compte estes necessitats.

Al remat, la falta d'inversions i de recursos en
la sanitat pública ho paguen en gran mesura els usuaris i, per
què no dir-ho, també els professionals que atenen la sanitat
pública.

Jo he de dir-los, com a gran usuari de la sanitat
pública, que comptem, i com tots nosaltres crec que hem utilitzat,
que tenim uns grans professionals a la sanitat pública, que comptem
amb uns magnífics metges, odontòlegs, infermers, amb una
especialització altíssima.
De fet, vénen
d'altres zones de l'estat i d'Europa a operar-se i a
utilitzar la nostra sanitat pública.
Però em preocupa que per
la mala gestió i per falta de recursos la nostra sanitat
pública puga acabar com la britànica, amb una situació
molt negativa.

Tenim bons professionals, tenim pocs recursos, i els
professionals estan sotmesos a un nivell d'estrés, de
dedicació, molt important.
I en eixe sentit crec que esta
legislatura hauria d'aprofitar un dels dèficits que tenim els
valencians i les valencianes, i és la precarietat laboral en el
conjunt de l'administració de La Generalitat, però
també en la sanitària.

En eixe sentit, la temporalitat no ha fet més
que agreujar en termes quantitatius, però també qualitatius,
el problema del personal interí, i se continua afegint amb la
utilització massiva de contractes temporals, i per això
suposa l'acumulació de tasques i càrregues sense que es
puga determinar la finalització d'eixos contractes temporals o
interins.

En eixe sentit, mosatros considerem que la
solució, la solució a este greu problema, passa per establir
i fer complir els sistemes de selecció de personal amb un
funcionament transparent dels sistemes de provisió temporal, amb una
planificació de les necessitats i dels mitjans disponibles per a
l'adequació del finançament dels serveis sanitaris i
assistencials.
Eixe seria un inici de solució a curt termini.

I a llarg termini, nosaltres considerem que les
disfuncions entre les necessitats i els recursos disponibles, recursos que,
evidentment, pel baix finançament de la nostra autonomia per un
sistema injust, hem de recordar que seria convenient que vostés
proposaren la publicació de les balances fiscals, els ho deixe de
passada.
Balances fiscals que, per cert, el ministre Solbes va dir que si
es publicaren a Espanya seria un escàndol majúscul.
Com que
no tenim eixos recursos i les disfuncions entre les necessitats i els
recursos poden ser puntuals, entenem que han de ser cobertes per aquells
contractes arreplegats en la legislació laboral, això
és lògic.
Però el que no crec que és
convenient, que és el que està passant ara, que estos
contractes no poden ser la norma, la temporalitat, sinó que haurien
de ser l'excepció.

Per tant, des del nostre punt de vista, cal una
reconversió del personal que acumule un cert període de
temps, sis mesos o un poc més, i que en estos moments que
s'estan cobrint les necessitats estructurals de la sanitat valenciana
seria millor aconseguir un nivell d'estabilitat més gran,
transformant els seus contractes en nomenaments interins per a poder
acollir-se, si és el cas, a aquelles convocatòries que hauran
de publicar-se per reduir la temporalitat a les taxes que el mateix Consell
s'ha marcat, i que no hauria, en cap cas, de superar el 10%
-estem en estos moments en un nivell de temporalitat del 10%-,
sinó que la xifra òptima hauria de ser la del 5%.

Bé, amb diners, torrons.
Done una cita que li
agradarà molt al senyor Ferraro, que ell és expert en cites i
dites valencianes.
Amb diners, torrons.
No tenim els diners, mos falten 900
milions d'euros.
No s'han posat vostés d'acord, ni
govern central ni govern autonòmic en millorar la nostra autonomia,
i això ho paguen els usuaris i ho paguen els professionals que han
de treballar amb menys professionals del que seria recomanable.

En eixe sentit, crec que esta legislatura podria
aprofitar per a fer una exigència d'aquells recursos que ara
no disposem, ja siga perquè sigam els valencians o perquè
estem infrafinançats.
I, per tant, jo els recomane a tots, govern,
oposició, oposició i govern en el Govern d'Espanya,
que, com a valencians, utilitzaren esta legislatura per a conciliar eixos
recursos necessaris per a invertir en la nostra sanitat.

Hem de recordar que els diners que ha invertit la
sanitat pública valenciana estan molt per baix del que
s'invertix com a mitjana a Espanya, i això és una nafra
que paguen els usuaris i els professionals.
Per tant, intentem que esta
legislatura siga profitosa per a superar un dels dèficits tan
importantíssims que tenim que els valencians.

Res més.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, il·lustre diputat senyor
Morera.

Com no hi ha rèplica pel Grup Parlamentari
Socialista, té la paraula el Grup Parlamentari Popular, per un temps
de cinc minuts.

Senyora Roca, té vosté la paraula.

La senyora Roca Castelló:

Moltes gràcies, senyor vicepresident.

Senyores i senyors diputats, com hui és el
primer dia que intervinc en esta cambra i des d'este lloc,
permeten-me, senyories, que done les gràcies al president Francesc
Camps per la confiança depositada en mi, i que espere no defraudar.

Me vaig incorporar al Grup Popular en Les Corts
més tard que els meus companys, l'última.
He de donar
les gràcies a tots ells per l'acollida que vaig rebre.
Vull
saludar cordialment els diputats i les diputades del Grup Socialista i
d'Esquerra Unida-Bloc-Els Verds-IR: Compromís.
Hui, més
que mai, pense que he de dir que desitge que entre tots mantinguem la
línia de treball que mos correspon com a representants
públics, elegits democràticament, per a benefici dels qui ens
han encarregat portar endavant els seus interessos, i que són els de
tots els ciutadans i ciutadanes de la Comunitat Valenciana, és a
dir, de tot el poble valencià.
Moltes gràcies.

Señor Subías, presenta hoy usted, en
esta cámara, la proposición no de ley de tramitación
especial de urgencia, que hace referencia a lo fundamental de la
estabilidad laboral, por diversas razones, tranquilidad del trabajador,
funcionamiento del propio sistema sanitario, utilizando las mismas palabras
que describe en la exposición de motivos previa a la propuesta de
resolución.

No sólo estamos de acuerdo, sino que la
relevancia es de tal calado para nuestro gobierno que ya está en
marcha.
Señor Subías, la Conselleria de Sanidad, como ya lo
hizo en la legislatura pasada, vuelve a estar centrada en dos ejes claves
-como ya comunicó el conseller de Sanidad-, en dos ejes claves, que por un lado son
las políticas de atención al paciente y, por el otro, las
políticas de atención al personal a su servicio, al personal
sanitario.
Y he de remitirle, para recordarle, las palabras que el propio conseller de Sanidad dijo en su
comparecencia, tal y como figura publicado en el mes de septiembre de este
mismo año, que usted también ha recordado: «Voy a
seguir trabajando en la mejora de las condiciones laborales, en la
disminución de las interinidades, en la actualización de los
procesos de selección y provisión de puestos de trabajo, en
el establecimiento de nuevos acuerdos retributivos y sobre todo en seguir
desarrollando la implementación de la carrera profesional.
»

Recordando la legislatura anterior, el Consell
realizó un esfuerzo en el capítulo I del presupuesto de la
Conselleria de Sanidad.
Durante este período, éste
creció un 44%.
Aumentó la plantilla de 44.
000 profesionales a
53.
000.
Además se pudieron asumir los costes derivados de las
sucesivas mejoras salariales, el aumento de la hora de guardia, la
productividad, el autoconcierto y el acuerdo con los MIR, con los
médicos internos residentes.
Se ha logrado un alto grado de consenso
con los sindicatos representados en la mesa sectorial de sanidad.
Se han
suscrito 12 acuerdos retributivos desde el año 2004, y cuyo coste
económico podemos cifrar en más de 200 millones de euros.
Se
ha previsto para esta legislatura tres medidas relevantes en materia
laboral.
Y continúo citando las palabras del conseller en su comparecencia:
«En materia de estabilidad laboral seguiremos reconvirtiendo en
plazas de plantillas las plazas estructurales, debidamente presupuestadas
por aquellas que existen actualmente como acúmulos de
tareas.
»

El acuerdo, de 13 de abril de 2007, del Consell, sobre
racionalización del sistema de guardias y atención continuada
en las instituciones sanitarias dependientes de la Conselleria de Sanidad,
en su punto décimo, prevé la transformación en puestos
de plantilla de aquellos contratos de acúmulo de tareas que tengan
carácter estructural.

Dicha medida se concreta en la transformación
de 4.
500 contratos de acumulación de tareas en puestos de plantilla
en el período 2007-2009, a razón de 1.
500 puestos por
año.

Actualmente ya se ha cumplimentado este compromiso
adquirido en lo que se refiere al año 2007, 1.
500 plazas
reconvertidas.
De ellas, 230 plazas han sido en centros de atención
primaria y en sus unidades de apoyo a primaria.
Se está en
disposición de continuar cumpliendo el compromiso en los dos
ejercicios siguientes.

En relación con los contratos de
atención continuada, guardias, el citado acuerdo, en su punto
undécimo, recoge, asimismo, el compromiso por parte de la conselleria de llevar a cabo en
el seno de la mesa técnica para el análisis, estudio y
valoración, de las guardias de atención continuada, el
estudio y plasmación de un documento que contenga un nuevo modelo
organizativo en la prestación de las guardias y atención
continuada, así como la implantación de nuevas modalidades de
contratación para la prestación de las mismas.

Tal como se prevé en el acuerdo, este
compromiso debe cumplirse antes de la finalización del primer
semestre de 2008.

Se anuncia también, en segundo lugar, la
convocatoria de dos nuevas ofertas de empleo público y de nuevos
concursos de traslado.
Se encuentra en marcha la oferta de empleo de 2005,
que convocará 2.
236 plazas, y se está trabajando en la nueva
oferta del 2007, en la que se incluirán los 1.
500 por acúmulo
de tareas que ya se han reconvertido.
En la siguiente, 2008, irán
los otros 1.
500 por acúmulo que reconvertiremos.

Se quiere aumentar la periodicidad de las ofertas de
empleo, dada la necesidad de renovar nuestras plantillas, para poder
incorporar como plazas fijas las 4.
500 plazas reconvertidas.

Como tercera medida, y usted la ha nombrado
también, es la creación de un observatorio para
formación especializada en ciencias de salud.
Saber la falta de
recursos humanos que se necesitan, las actuales, y en un futuro, para
minimizar el impacto negativo que provoca la falta de personal y el
envejecimiento de la plantilla.

Meses atrás, como ya comenté en su
momento en la comisión, se ha presentado un informe, realizado en
conjunto con la Universidad Politécnica, donde se analiza y se
valora este problema.

Con estas medidas y algunas otras más,
jubilación a los 70 años, es el profesional sanitario
también objeto, también objeto, de la atención de la conselleria en esta
próxima legislatura, junto a la que se desarrolla en materia de
atención asistencial.

En conclusión, y por lo expuesto, queda claro
que ya se han adoptado las medidas necesarias para conseguir el objetivo de
aumentar la estabilidad laboral del personal sanitario, con plazos
concretos y realistas, consensuadas y acordadas con los agentes sociales.

Por tanto, nuestro grupo no votará a favor de
la propuesta de resolución en la cual, y a mí me
gustaría que nos explicara, se solicita un plazo que es
incomprensible e irreal, que yo se lo agradecería.

Quisiera, además, puntualizar que usted ha
dicho que ayer se aprobó por unanimidad -a mí me
pareció muy bien-, la aprobación de 22 plazas de
residente.
No aprobamos la aprobación de las 22, sino instar, a
través del Consell, a la Dirección General de Recursos
Humanos del Ministerio de Sanidad que hiciera el favor, el favor de
conceder la tramitación, que algunas de ellas están iniciadas
en el año 2006, de conceder esas nuevas plazas de especialidades;
especialidades, además, acordes con las necesidades y las demandas
de nuestra comunidad, que hasta ahora no están cumpliendo.

Por mucho que le pese o por más que le pese, es
imposible no continuar con las cifras.
El índice de ocupación
que estamos teniendo por término medio es del 80%.
¿Eso
qué quiere decir?
Que a lo largo de todo el año nosotros,
todos los días, tenemos ese 20% de camas libres en la Comunidad
Valenciana.
La cantidad de presión asistencial que en ocasiones
ocurre en esta comunidad y en otras tantas no es ni más ni menos que
producto de situaciones puntuales.

Y algo más que quiero puntualizar.
Término antiguo, término obsoleto: índice de cama por
habitantes.
¿De qué tipo de cama estamos hablando?
¿Necesitamos las mismas camas en esta comunidad, con el perfil o la
diana de paciente que tenemos, que en Castilla-La Mancha?
Tienen ustedes
que modernizarse.
No hablen de número de camas, hablen de acciones
llevadas a cabo dentro de la sanidad, actuaciones quirúrgicas,
actuaciones de tipo médico.
.
.
Y, sobre todo, implementen y
contribuyan a apoyar las alternativas a la hospitalización
convencional, que son en beneficio del paciente, disminuye muchísimo
la infección nosocomial -algo que no le tengo que
explicar- y, por supuesto, minimiza los gastos generales dentro de la
conselleria.

Con esto, voy a terminar ya.
Y por estos motivos no
podemos apoyar la propuesta que usted nos realiza.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora
María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Para réplica, tiene la palabra el señor
Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señora Roca, en primer lugar, darle las gracias
por el tono que ha utilizado, darle las gracias por el torno que ha
utilizado durante su comparecencia.

En segundo lugar, decir que lamento que además
de usted y de la mayoría de los miembros de la Comisión de
Sanidad, no esté hoy aquí el conseller de Sanidad para poder escuchar algunas de estas reflexiones.
Me imagino que tendrá muchas cosas que hacer, pero yo creo que
cuando se habla en el parlamento de un tema determinado, no está de
más que el conseller correspondiente esté para escuchar las ideas que se
proponen, aunque sean desde la oposición, aunque sean desde la
oposición.

Mire, ustedes, me imaginaba.
.
.
La verdad es que le
tengo que repetir algo que ya le dije ayer.
Tras cinco meses de andadura en
esta legislatura, sorprenderme, la verdad es que no estoy sorprendido, pues
mi capacidad.
.
.
(Veus) Quizá el tema de la sanidad no les interese
excesivamente, pero si no les importa, voy a intentar seguir hablando de
sanidad.

Mire, insisto que la capacidad de sorpresa con
ustedes, para mí se agotó hace tiempo.
Y digo esto, por
ejemplo, por la experiencia lamentable de ayer.
Ayer asistimos, en la
Comisión de Sanidad, a una situación donde desde la
oposición éramos capaces de apoyar medidas que presentaba el
gobierno, porque nos parecían razonables, y ustedes eran incapaces
de apoyar medidas que intentaban mejorar la salud de los ciudadanos.
Y se
lo dije ayer y se lo vuelvo a repetir hoy.
Los niños y las
niñas, los jóvenes de esta comunidad en su momento les
pedirán responsabilidades por lo que ustedes ayer no aprobaron en el
tema de salud bucodental, como siempre, porque ustedes ya lo están
haciendo.

Miren, su actitud es de rechazar todo lo que llega
desde la oposición.
Criterios: o lo están haciendo o lo van a
hacer.
Contestación: no contestan a nada.
Su principal argumento:
que han ganado las elecciones.
Pues miren, nosotros no las hemos ganado,
estamos en la oposición y vamos a seguir haciendo oposición.
Y no van a conseguir, como le he dicho antes, callarnos, y no van a
conseguir que no sigamos haciendo oposición, la seguiremos haciendo
en defensa de los intereses de los ciudadanos de esta comunidad.

Y mire, voy a ser muy rápido y voy a hacer algo
que hicieron ustedes el día que el señor Camps, que no
defendió absolutamente nada cuando subió aquí, nos
preguntaba: ¿Sí o no?
Yo les voy a preguntar:
¿Señoras y señores del Partido Popular, hay más
del 40% de contratos eventuales en esta comunidad?
¿Sí o no?
¿Hay más de 6.
000 trabajadores con contratos precarios en
esta comunidad?
¿Sí o no?
¿Hay un 1,9 de ratio de
camas por mil habitantes, aunque les pese?
¿Sí o no?
¿Han realizado solamente tres hospitales durante los doce
años que llevan gobernando?
¿Sí o no?
Díganme
si en atención primaria en la Comunidad Valenciana, cada
médico tiene 200 cartillas más que el resto del estado.
¿Sí o no?
(Veus) ¿Es verdad que dice el CES que hay 500 trabajadores
menos en asistencia especializada que el año anterior?
¿Sí o no?
¿Tienen más de 1.
000 millones de
euros de facturas no reconocidas?
(Veus) ¿El gobierno, el gobierno de la nación, el
gobierno de José Luis Rodríguez Zapatero ha puesto 20
millones de euros para La Fe?
¿Sí o no?
(Veus) ¿No?
Sí.
¿Se invierten 160 euros menos por habitante y años en la
comunidad?
¿Sí o no?
(Veus)

No les voy a hacer la última pregunta, y es:
¿van a aprobar ustedes nuestra moción?
, porque ya sé a
qué han respondido claro.
No.
Y también se lo tendrán
que explicar a los trabajadores sanitarios de esta comunidad, que ustedes,
tras doce años, se siguen dando plazos: el próximo
año, siguiente año.
.
.
Porque, además, sus palabras
se las lleva el viento en muchísimas ocasiones.
Y como siempre, o lo
han hecho o lo están haciendo o lo van a hacer.
Pero asumir que
alguna idea es buena viniendo de la oposición, también es
claro.
No.

Dejen de moverse en la comunidad de «mundo
ilusión», bajen a la realidad y bajen donde estamos muchos
ciudadanos -ustedes no- en la Comunidad Valenciana, y afronten
los problemas de los mismos, entre otros, los problemas de los trabajadores
de la sanidad, entre otros, los problemas de la Comunidad Valenciana.
No
defienden ustedes mejor la Comunidad Valenciana con autocomplacencia.
La
Comunidad Valenciana se defiende desde el respeto, desde el trabajo, desde
el reconocimiento de los problemas e intentar trabajar por ellos.

Gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra la señora Roca.

La senyora Roca Castelló:

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, señor Subías, por un momento he
creído estar en el parvulario de doña Úrsula.
(Veus) Ha convertido usted el
parlamento en un hazmerreír.
No se puede considerar con seriedad
hablar de temas sanitarios y que usted haga lo que ha hecho: demagogia
sanitaria barata, única y exclusivamente.
(Aplaudiments)

Mire, no voy a entrar, no voy a entrar en esas
preguntas tergiversadas y sacadas de contexto (veus) -perdone- que usted ha realizado.
Pero
fíjese, sí que voy a hacer una cosa importante.
Yo le he de
agradecer que ayer en la Comisión de Sanidad, ayer en la
Comisión de Sanidad, nombrara un autor, además muy importante
-para mí querido, querido por lo que lo he podido estudiar y
lo he aplicado, y además que me lo creo-, que es Deming.
Cuando me preguntó usted si había trabajado con Deming
-con las teorías y los puntos de Deming, claro
está-, le dije que sí y que había tenido esa
ocasión.
Y me alegró que lo nombrara.

Yo he tenido esta oportunidad, al nombrarlo usted, de
volver a recordar esos 14 puntos que Deming, como padre de la calidad
-ahora asistencial, hablaremos, porque la hemos situado en
sanidad-, y estudioso de la misma, pudo hacer una persona nacida en
1900, estadounidense, pudo hacer, digo, salir a un país denostado y
arrasado, como Japón, tras la II Guerra Mundial, pudo hacerlo salir
de su hoyo y convertirlo en una potencia económica mundial.

Deming, ese padre de la calidad, le dije además
que sus teorías podían ser perfectamente aplicadas.
Y leyendo
nada más básicamente los principios, con una sola palabra,
hoy por hoy, y viendo cuál es el tipo de trabajo que se realiza en
la Conselleria de Sanidad, yo le puedo decir que leyendo los enunciados de
esos 14 principios, verá usted como están tremendamente
actualizados y que, afortunadamente, hoy se llevan a cabo en nuestra
sanidad pública.

Primero, primer principio de Deming -son
14-, constancia en el propósito de mejora, productos y
servicios.
Ahí entra innovación, brindar empleo,
investigación, mejora constante y mantenimiento.

Segundo, adaptarse a las nuevas filosofías, a
la demanda, a lo que el ciudadano pide, en la cual se negarán y
evitaremos errores y negativismo.
Trabajamos con personas.

Tercero, mejorar en el proceso de principio a fin,
continuamente, revisión continua, mejora de calidad, que se
está haciendo en la sanidad pública, actualmente.

Cuarto, acabar con la práctica de adjudicar
contratos de compra, basándose exclusivamente en el precio.
Criterios de calidad para la sanidad pública, mejorar continuamente
y por siempre los sistemas de producción y servicios.

Sexto, constituir la capacitación en el trabajo:
sanidad, formación.

Séptimo, liderazgo.
Cada uno de los
trabajadores en el sector público sabe mejor que nadie cómo
resolver la problemática del mismo y, por lo tanto, cómo
poderla solucionar y llevarla a cabo.
Séptimo, liderazgo, cada uno
en su puesto de trabajo.

Octavo, desterrar el terror al cambio,
adaptación a las nuevas tecnologías.

Nueve, derribar barreras entre los diferentes
estamentos.
Potenciemos el trabajo en equipo multidisciplinar para poder
conseguir un tratamiento integral de aquellos pacientes que solicitan
nuestros servicios.

Décimo, eliminar los lemas y las metas de
producción para utilizarlo como fuerza laboral, utilizando algo
importantísimo: la implicación en la gestión del
trabajador público.

Once, eliminar las cuotas numéricas.
Adaptémonos a la demanda -esto lo decía Deming, este
señor nació en 1900, y continuó insistiendo-,
eliminar las cuotas numéricas, no se agarren a.
.
.
, no se agarren, no
se agarren a principios obsoletos y decimonónicos.

Doce, derribar las barreras que impiden el sentimiento
de orgullo que produce un trabajo bien hecho, el reconocimiento.
Esto hoy
se hace en sanidad, incentivación, productividad.

Trece, establecer un riguroso programa de
educación y entrenamiento, formación e investigación
-y está en el programa de Sanidad.

Y catorce, y por último, tomar medidas para
lograr la transformación.

Y esto lo está haciendo la Conselleria de
Sanidad.
Y usted, recuerdo que al final de su intervención dijo:
«Deming es antiguo.
» Pero es antiguo, pero no obsoleto, y
reúne principios de efectividad y eficiencia.
Más antiguo es
san Agustín y hoy está totalmente vigente para mí.

Nada más, muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Roca.

Señores diputados, ¿son tan amables de
ocupar sus asientos?

Comienza la votación.
Votos a favor, 37; votos
en contra, 50.
Queda desestimada la proposición no de ley.

Proposició no de llei, de tramitació
especial d'urgència, sobre la regularització dels
mecanismes de salvaguarda dels refugis, edificis militars i la resta de
deixalles de la república i la guerra civil, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE
número 2.
822, BOC números 18 i 29)

La senyora presidenta:

Pasamos al punto número 4: toma en
consideración de la Proposición no de ley de
tramitación especial de urgencia sobre la regularización de
los mecanismos de salvaguardia de los refugios, edificios militares y los
demás restos de la república y la guerra civil, presentada
por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana:
Compromís.

Para su presentación y defensa, tiene la
palabra el ilustre diputado señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Bé, recentment, arran de les obres del metro de
València -la T2- s'ha posat a la llum, s'ha
descobert un refugi antiaeri de l'època de la guerra civil.
La
veritat és que moltes ciutats, al llarg i ample del país,
estan plenes d'aquestes infraestructures de defensa passiva
-com s'anomenaven-, datant, fonamentalment, de
l'època de la guerra civil i, especialment, dels anys 1937,
1938 i 1939 que van ser els anys que, una vegada que va caure l'illa
de Mallorca en mans de l'exèrcit anomenat nacional, les
instal·lacions, des de l'illa, l'aviació italiana
va bombardejar tota la costa mediterrània.

Bé, és important recordar el que va
significar açò.
Només a València van haver 442
bombardejos amb un balanç de més de 900 morts, quasi 3.
000
ferits i més de 900 edificis destruïts.
I això va
obligar a crear tota una sèrie d'infraestructures per a eixa
defensa, fins al punt que l'any 1939 hi havien més de 73
refugis que podien donar aixopluc a unes 40.
000 persones.
En un recent
dictamen, el Consell Valencià de Cultura ha aconsellat, a
més, que aquestes infraestructures es declaren com a béns de
rellevància local, referint-se fonamentalment a les de la ciutat de
València, i, a més, que es tinga una política activa
en la seua conservació, en la seua habilitació com a espais
visitables o d'altres tipus, i també amb la seua
reconversió en museus.
De fet ja n'hi ha alguna ciutat del
país on s'ha practicat açò amb algun refugi.
Va
ser concretament a la ciutat d'Alcoi on s'ha rehabilitat un
refugi, s'ha convertit en un museu.

És molt important recordar açò,
fonamentalment perquè la reconversió dels refugis no sols
permet l'habilitació d'uns espais que alguns
d'ells tenen un valor arquitectònic patrimonial realment
singular, sinó a més també perquè recorden uns
fets que van ser viscuts dramàticament per la població civil.
Hui en dia quan aguaitem a eixa finestra al món que és la
televisió, o a través del cine, podem vore la gent com patix,
moltes vegades guerres, i patix la trista situació de viure
bombardejos sobre poblacions civil.
Eixe fet que per a nosaltres resulta un
fet, certament llunyà, no ho és tant quan recordem que fa a
penes seixanta anys ací estàvem sofrint situacions molts
semblants a eixes que es patixen hui en dia en altres llocs del món.
Bombardejos en van haver en molts llocs, he parlat dels de València,
però també en van haver -i només una passadeta
per alguns d'ells- en Torrevella, en la Vila, en Manuel, en
Alcoi, en Dénia, en Castelló, en Xàbia, en Alacant
-en Alacant va haver un bombardeig molt fort el 25 de maig de 1937,
en el mercat central, on van morir 313 persones; hi va haver un bombardeig
amb més morts que ferits, cosa que és estranya i que demostra
la virulència del mateix bombardeig i com va afectar,
particularment, la població civil.

Per tant, reconvertir eixos espais en un lloc de
memòria, en un lloc perquè la gent puga identificar clarament
com se sentia la població civil quan s'havia d'acostar a
eixos llocs -algunes de les persones d'ací probablement
tinguen edat suficient com per inclús recordar alguns d'estos
fets.
Jo.
.
.
, particularment mon pare va viure els bombardejos en Alcoi quan
tenia set o huit anys, i se'n recorda perfectament
d'això, del terrible efecte que suposa els bombardejos i el
pànic que genera en la població civil, a banda del mal que
fa, el mal, diguérem, de caràcter psicològic, que
també afecta.

I, per tant, per tractar d'inculcar a les
generacions presents i a les futures eixe esperit de cultura de la pau i
procurar que aquest tipus d'esdeveniments no es tornen a repetir mai
més, és per la raó que entenem que és
especialment important conservar eixos elements, habilitar-los i
rehabilitar-los en el cas que siga convenient, i, si no tots, almenys
alguns d'ells, transformar-los en espais que servisquen per a
rememorar eixos fets i fer comprendre a la gent que és molt
important que això no torne a passar mai més.

D'ahí que presentem eixa
proposició no de llei que té quatre parts.
La primera
és la de fer un inventari, un inventari de tots els refugis,
però també d'altres tipus d'instal·lacions
de caràcter militar que puguen tindre valor patrimonial, com
trinxeres o edificacions militars de l'època, de la
república i de la guerra civil, moltes d'elles abandonades o
inclús oblidades, per a la seua posterior utilització
després d'un procés de rehabilitació.

També, lògicament, que es facen els
treballs necessaris per a poder habilitar estos espais, que es conserven,
que es tinga cura d'ells una vegada que estiguen inventariats i que
no es perden.
Hi ha molts d'ells -almenys per
l'experiència que jo conec- que no van a poder ser
habilitats com a espais, però almenys sí que s'ha de
tindre una cura especial perquè no desapareguen com a restes, que a
més, per regla general, es troben situades baix terra i que, per
tant, no molesten -per dir-ho d'alguna forma-,
però que es poden conservar com a elements patrimonials.

En tercer lloc, que s'elabore un projecte
didàctic, precisament per a recuperar la memòria
històrica d'aquests fets i que, insistisc, les generacions
futures puguen conéixer-los per a no repetir-los i,
lògicament, com se sol posar en totes les proposicions de llei, que
en el termini de sis mesos des de la seua aprovació, doncs que reten
comptes de la qüestió.

Eixa és la proposta i això és el
que espere que la cambra puga votar favorablement.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Para fijación, tiene la palabra el señor
Camarasa.

El senyor Camarasa Albertos:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

El Grupo Socialista piensa dar apoyo a esta iniciativa
que va dirigida a recuperar, a conservar y a utilizar lo que queda de los
restos del patrimonio arquitectónico militar que desde la Guerra
Civil Española existe en distinto grado de conservación, es
verdad, en nuestra comunidad.

Y vamos a apoyar esta iniciativa,
señorías, porque entendemos que las administraciones
públicas de la Comunidad Valenciana, con el Consell a la cabeza,
tienen la obligación de recuperar y preservar una serie de
construcciones militares de nuestra pasada contienda que sin duda tienen,
no sólo un alto valor ya histórico, sino también
cultural, y que pueden tener también hasta unos usos -y no
tienen ninguna connotación negativa, a mi juicio-, hasta unos
usos turísticos, ¿no?
, que se puedan visitar.

Una serie de construcciones en las que, además,
como es el caso de los refugios antiaéreos, los valencianos, junto
con otras poblaciones del Mediterráneo, fuimos pioneros en su
construcción y utilización.
Así ocurrió
-lo saben ustedes perfectamente- en Valencia, en Valencia
capital, después de los primeros bombardeos de la aviación
fascista italiana que bombardeaba desde las islas Baleares y que provocaron
cerca de 1.
000 muertos, más de 3.
000 heridos y la destrucción
de más de 1.
000 edificios civiles, ¿no?

Es a raíz de estos ataques aéreos,
señorías, cuando la junta de defensa pasiva de esta ciudad
comenzó a construir los refugios antiaéreos que debían
de servir para proteger a la población civil.
Están
documentados, solo en Valencia ciudad más de 173, aunque el
número total debió de superar los 300, muchos de ellos,
señorías, de excelente factura y diseño como los de
las calles de Serranos, Ripalda, Balmes, Germanías, la calle Alta y
el ubicado en los bajos del Instituto Luis Vives, este último en
bastante buen estado de conservación.

Otros pueblos y ciudades de nuestra comunidad
también construyeron refugios.
Alcoy, sin ir más lejos, que
lo tiene en una exposición turística en la página de
turismo; Alicante, en Campoamor; El Puig, Pobla del Duc, Sinarcas,
Gandía, etcétera, etcétera, cuentan también en
sus cascos urbanos y alrededores con construcciones de estas o similares
características.

Pero el patrimonio histórico
arquitectónico, señorías, militar originario de la
Guerra Civil Española es mucho más rico y variado.
La
situación geoestratégica de la zona mediterránea y, en
ella, primordialmente, el territorio valenciano, con Valencia como capital
de la república durante meses, posibilitó la
realización de un notable conjunto de trincheras, fortificaciones y
demás edificaciones defensivas en el frente, que formaba la llamada
línea XYZ que abarcaba desde Almenara hasta Santa Cruz de Moya.

La proposición no de ley que hoy debatimos
pretende, y vuelvo a repetir que el Grupo Socialista coincide en esa
pretensión, poner en valor todo ese valioso patrimonio
histórico.
Mi grupo, el Grupo Socialista, cree que las actuaciones
que se proponen pueden servir para, trascurridos casi setenta años
desde la finalización de la guerra civil, no solo recuperar parte de
nuestra memoria, sino también para que las generaciones más
jóvenes que visiten estas construcciones puedan reflexionar sobre
las repercusiones que las guerras tienen sobre la humanidad y la
importancia de la paz como valor esencial para la convivencia.

Muchas ciudades del estado español han
acometido, con ayuda de las administraciones más cercanas,
actuaciones dirigidas en este sentido.
Ejemplos como Cartagena,
Almería, Barcelona -en El Poble Sec-, Alcoy, como
decía antes, y repito, sin necesidad de ir más lejos, han
puesto en valor los refuerzos antiaéreos y los han convertido en
espacios de memoria que, además, contribuyen a potenciar la oferta
turística de estas ciudades.

Las fortificaciones, trincheras y otros elementos
defensivos diseminados por nuestra geografía también son
historia y también deben recibir protección inmediata para
que, en un futuro, puedan ser habilitados como aulas de historia, parques
temáticos, itinerarios medioambientales, senderos o, simple y
llanamente, lugares de recreo.

Estas construcciones, entre las que podríamos
señalar las defensas de costas, las líneas defensivas
interiores, Portichol, El Puig, aeródromos militares como los de
Requena, Utiel, Sinarcas, cuevas y refugios de guerrilleros, podrían
ser recuperadas y preservadas para, posteriormente, ser habilitadas, ya he
dicho antes, como parques temáticos o aulas de memoria.

Otro apartado importante también, de menor
cuantía, pero importante, que requiere especial protección es
el patrimonio gráfico también procedente de esta etapa de
nuestra reciente historia, como son pinturas y rótulos del periodo
republicano que todavía existen en algunas escuelas y en algunos
lugares, en algunos pueblos, como es, concretamente, en Requena con las
escuelas Ferrer i Guardia, ¿no?

Señorías, apoyando esta
proposición no estamos haciendo nada nuevo ni extraordinario que no
hayan hecho otros países de nuestro entorno.
Como bien conocen,
Francia, Italia, Alemania e Inglaterra ya hace muchos años que se
implicaron en la recuperación y rehabilitación de todo tipo
de construcciones defensivas militares, fundamentalmente de las procedentes
de la Segunda Guerra Mundial.

Buen ejemplo de ello, señorías, son los
búnkeres o refugios antiaéreos de Berlín, de Dresde,
Londres, o las fortificaciones o líneas de defensa en Francia
-la Línea Maginot- o Italia -el denominado Vallo
Alpino-, o las edificaciones defensivas construidas por los alemanes
en la costa de Normandía, que, junto con los memoriales y
cementerios de Bayeux, Caen, Avranches, etcétera, presentan la
imagen de los horrores de la guerra y del sufrimiento de la
población civil y sirven de homenaje a los caídos, a la par
que constituyen un reclamo cultural y turístico de primer orden en
la actualidad.

En resumen, señorías, y termino, mi
grupo, el Grupo Parlamentario Socialista apoya esta iniciativa y espera que
la aprobación de la misma sirva, entre otras cosas, para relanzar
una catalogación exhaustiva de los refugios.
Dos, establecer el
nivel adecuado de protección para edificación militar o
defensiva.
Tres, declarar bien de interés cultural para las
construcciones más importantes y mejor conservadas.
Cuatro, para
elaborar proyectos de rehabilitación, para que algunos refugios, los
mejor conservados, puedan servir de espacios museísticos; y, cinco,
estudiar alternativas para el disfrute público del resto de
edificaciones militares como las fortificaciones, líneas de defensa
y trincheras.

Deseo, señorías, que transcurridos casi
setenta años desde la finalización de la Guerra Civil
Española seamos capaces de recuperar un importante legado
histórico y cultural que hasta ahora ha permanecido en el olvido y,
lo que es peor, desapareciendo por el transcurso de los años y el
desarrollo urbano.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Para la fijación de posiciones, tiene la
palabra por parte del Grupo Popular el ilustre diputado señor Giner.

El senyor Giner Giner:

Senyora presidenta.

Senyories.

El nostre grup ha proposat la firma d'una esmena
transaccional.
M'agradaria començar la meua intervenció
al fil de les paraules, de l'esperit d'eixes paraules que ha
pronunciat el senyor Camarasa en esta trona que compartim.
Estic
referint-me a les paraules amb què ha culminat la seua
intervenció.

He d'agrair en nom del meu grup tant al
representant del Grup Compromís com al representant del Partit
Socialista la predisposició des de la responsabilitat, entenc que
des de la responsabilitat, a fer possible un acord que ha estat en la base
d'esta esmena transaccional, buscant allò que mos unia en un
tema en què n'hi han sensibilitats i en què mosatros
volíem respondre a eixa mateixa preocupació de
conservació i de recuperació d'un patrimoni que, al
final, es vullga o no es vullga, té un valor  històric i
cultural.

Per tant, reitere la gratitud en nom del meu grup per
haver pogut arribar a esta esmena transaccional, en la qual mosatros hem
vullgut substancialment mantindre l'esperit i el contingut tant del
punt primer com del segon que contenia la proposició no de llei
presentada pel Grup Compromís, i hem fet una matisació i una
petició que puguérem eliminar el punt tercer, per les
connotacions que en algun moment podia tindre o per les lectures que podia
tindre.
Crec que hem arribat a una fórmula acceptable i bona per a
tots.

I dic açò perquè en ocasions
existix un clar desconeiximent de les mesures preses per
l'administració per a salvaguardar eixe patrimoni
històric i cultural, que té una notable magnitud, com han
assenyalat els dos diputats que m'han precedit en l'ús
de la paraula.

La variació quant al valor social d'eixe
patrimoni és evident que va canviant i ha canviat al llarg del
temps, però per regla general no existix una correspondència
entre eixa valoració social i, en ocasions, en el cas que ens ocupa,
el valor material o arquitectònic o artístic, però
té un valor indubtablement, des del punt de vista històric,
d'eixos vestigis.

I açò, és clar que resulta
comprensible, si pensem en la limitació de mitjans, en la
provisionalitat d'eixes construccions, en la seua utilitarietat, en el poc temps que es
va utilitzar en el seu moment per a la construcció, que estan en la
base, estan en eixa base de la seua pròpia concepció original
dins d'un conflicte, que és el que mos ocupa en esta
proposició no de llei.
Això té com a
conseqüència que difícilment estes herències
puguen rebre un reconeiximent del més alt nivell, és a dir,
rebre un reconeiximent de béns d'interés cultural, de
BIC.
Però és evident que sí que tenen suficient
entitat per a integrar-se en la secció segona de l'inventari
general del patrimoni cultural valencià, que és el que
està fent l'administració autonòmica i, per
tant, poder recórrer a la figura subsegüent, que és la
de béns de rellevància local, que garantix igualment una
consideració patrimonial que, quan resulta convenient i necessari,
facilita la seua conservació i puga fer possible, al temps, en el
seu cas, la posada en valor del bé.

A més, cal comprendre que la finalitat que va
motivar la seua construcció, com assenyalava el senyor Camarasa en
la seua intervenció, implicava una traducció física
monofuncional, normalment seriada i repetitiva i excepcionalment
particularitzada a les circumstàncies de cada lloc, però
quasi sempre d'escassa flexibilitat per a acollir altres funcions,
incloent el casos en què la qualitat constructiva i estructural ho
podia permetre.
Però també és cert que n'hi han
construccions que són perfectament utilitzables en este moment.

De tot el que he expost, cal deduir que tindrien de
fer una selecció ben fonamentada de béns a preservar,
reconeguent-los i establint una tutela proporcionada a cada cas i
documentar exhaustivament aquells vestigis dels quals es tinga
notícies i que puguen eixir a la llum en un futur, que en poden
eixir de nous en un futur.

En congruència amb les circumstàncies
descrites, senyories, la llei valenciana de patrimoni cultural de 1998 i,
des d'aquell moment, davant el conflicte entre el desenrotllament
urbanístic, en ocasions, i les troballes de vestigis, des del 1998
que es va aprovar aquella llei, La Generalitat sempre ha vingut aplicant
per mitjà dels òrgans competents en matèria de
patrimoni cultural una protecció cautelar de tipus general que
requerix el seu sancionament previ en tota intervenció.

El catàleg de béns i espais protegits
que els ajuntaments han de proveir i homologar, d'acord amb la
legislació urbanística, deu garantir, en això estarem
tots d'acord, la supervivència dels valors associats a estos
vestigis.
La, per aquell temps, l'any 1998, Direcció General
de Patrimoni Artístic va promoure una primera investigació a
càrrec de.
.
.
, o posteriorment, de Francisco Taverner Pastor,
arquitecte, investigador i professor de la Universitat Politècnica
de València, entorn precisament dels refugis documentables i
existents en València i als quals cal afegir, com s'ha
assenyalat ja també ací, els d'altres ajuntaments en
altres llocs de la nostra comunitat, que van a recollir-se, com li dia este
matí, en una revisió homologadora del planejament general pel
que a la ciutat de València es referix, que està actualment
en redacció.

Senyories, ja hem manifestat que la figura adequada,
d'acord amb les troballes realitzades i amb el dictamen, el mateix
dictamen del ple del Consell Valencià de Cultura del passat 23 de
juliol del 2007, la figura de reconeiximent i protecció oportuna,
com els dia adés, és precisament la de béns de
rellevància local.
Esta línia tutelar que ha regit per a la
ciutat de València, s'aplica de manera exhaustiva a tot el
regne, de manera conseqüent amb la llei que assenyalava anteriorment,
i aniran completant-se, en eixe sentit, els catàlegs de patrimoni,
els catàlegs municipals, baix la supervisió de la
direcció general.

I en eixe sentit, dir que bon exemple del que
està ocorreguent en estos moments en el Parc Natural del
Túria, particularment en l'entorn de la Vallesa, en què
ha transcendit l'existència de nombrosos vestigis dels fets
bèl·lics del 1936 al 1939, la protecció i posada en
valor dels quals ha d'enriquir necessàriament el valors
naturals i patrimonials ja acreditats en la zona.

En efecte, em consta que el corresponent expedient
declaratiu d'este parc natural ja inclou la previsió
d'assumir esta exigència.
Per tant, al nostre juí, La
Generalitat estava treballant en eixa línia.
Hem matisat i hem fet
un plantejament per consens, per acord, que està en l'esperit
que jo els agraïa a l'inici de la meua intervenció.

És cert que en 1978 aprovàrem una
constitució que va ser superadora de tantes històries
d'aquell temps, que va permetre assentar les bases de
l'època més llarga de democràcia, de llibertat,
viscuda en tot el nostre país, a Espanya i, per tant, amb eixe
esperit, crec que s'ha impregnat la solució que, al final, hem
adoptat entre els tres grups parlamentaris d'arribar a esta esmena
transaccional.

I acabe reiterant-los la gratitud en nom propi i del
meu grup.

Moltes gràcies, senyora presidenta.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Giner.

Señoras, señores diputados, por favor,
tomen asiento.

Antes, vamos a proceder a la lectura del texto
transaccional presentado e inmediatamente procederemos a la
votación.

Señora secretaria primera, por favor.

La senyora secretària primera:

Sí, senyora presidenta.

L'esmena transaccional, proposta de
resolució: «Les Corts acorden, primer, instar el Consell a
seguir fent inventari de tots els refugis, trinxeres, fortificacions i
resta d'edificacions militars i incrementar les actuacions en les
construccions citades que, per la seua importància així ho
aconsellen, amb l'objecte de permetre la seua visita, coneixement i
utilització posterior com a elements del nostre patrimoni
històric nacional de la resta dels vestigis materials de la
república i la guerra civil.
I, segon, instar el govern de La
Generalitat a incrementar, en els casos necessaris, els treballs que es
vénen realitzant de neteja, consolidació i restauració
de les esmentades restes del nostre passat recent; i tercer, i
últim, el govern retrà compte davant Les Corts del compliment
d'aquesta resolució en el termini de sis mesos des de la seua
aprovació.
»

La senyora presidenta:

Señores, procedemos a votar el texto de la
transaccional.
Comienza la votación.
(Aplaudiments)

Votos.
.
.
votos a favor, 85.
Queda aprobada la enmienda
transaccional por unanimidad.

Se suspende la sesión hasta las 16:00 horas, es
decir, las cuatro de la tarde.

(Se suspén la sessió a les 13 hores i 43
minuts)

(Es reprén la sessió a les 16 hores i 10
minuts)

La senyora presidenta:

Se reanuda la sesión.

Pregunta 75/07 a Consell, que contesta el conseller de
Benestar Social, senyor Juan Gabriel Cotino Ferrer, sobre el foment de
l'associacionisme juvenil, que formula la diputada senyora Mireia
Mollà Herrera (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís)
(RE número 5.
015).

La senyora presidenta:

Continuamos con la pregunta número 75/07
formulada por la diputada Mireia Mollà, del Grupo Parlamentario
Esquerra Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís
-por favor, si son tan amables, las señores y señores
diputados, de guardar silencio-, formulada al Consell sobre fomento
del asociacionismo juvenil.

Tiene la palabra la señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Quines mesures està adoptant el Consell per a
fomentar la participació dels joves en la vida política i
social del nostre país i, particularment, quines mesures pensa
adoptar per a fomentar l'associacionisme juvenil?

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el honorable conseller, señor
Cotino.

El senyor conseller de Benestar Social:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyora diputada.

El Consell de La Generalitat impulsa una
política integral de recolzament a la joventut, una política
de participació, inserció i integració dels
col·lectius juvenils en l'àmbit de la seua vida.

Des de l'Institut Valencià de la Joventut
plasma les seues línies d'actuació, unes línies
d'actuació que es veuen any rere any impulsades per nous
projectes i per noves mesures, especialment en aquells temes que són
importants per a la joventut, com l'impuls de la creació de
noves empreses, el tema del lloguer de la vivenda -tan necessitat,
cada dia més- i infinitat de projectes que es duen endavant.

En concret, es duen sis línies bàsiques
de recolzament a l'associacionisme juvenil.
Estes cinc línies
són les actuacions en activitats de voluntariat juvenil, en la
formació d'animadors juvenils, les subvencions del Consell a
cada una de les associacions que participen en els consells territorials.
I
açò ha tingut un increment d'ajuda, en esta
última legislatura, d'un 40% respecte a la legislatura
anterior.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula la senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, el meu grup parlamentari va fer cas
d'una demanda que va fer el Consell de la Joventut fa unes setmanes
sobre el tema de com es troba la situació de la política
juvenil, el poc foment que està patint per part del govern
valencià, i ens han demanat que li trasllade un escrit que ells van
fer reclamant aquestes qüestions.

El passat dijous, 14 de novembre, es va celebrar una
trobada entre la comissió permanent del Consell de la Joventut de la
Comunitat Valenciana i el director general i la secretària de
l'Institut Valencià de la Joventut, de l'Ivaj.

Es tracta de la segona reunió que mantenen els
dirigents d'ambdues entitats.
La primera trobada va tenir lloc en el
mes de setembre, i els temes que es van tractar varen ser els mateixos que
en aquesta ocasió, ja que amb anterioritat no es va donar cap tipus
de resposta.

A pesar que en l'inici de la legislatura, el
vicepresident social de la Generalitat valenciana, Juan Cotino, es va
comprometre amb la comissió permanent del Consell de la Joventut de
la Comunitat Valenciana a mantenir un diàleg i treball comú
entre l'administració valenciana i els joves associats, la
realitat després de sis mesos de rodatge és que als joves
se'ls ha donat l'esquena a l'hora de fer
polítiques de joventut.

Sobre la llei de joventut diu: «Durant el
desenvolupament de la reunió, el director general de l'Ivaj,
Adrián Ballester, va anunciar que la futura llei de joventut
entrarà en Les Corts el mes de febrer de l'any que ve, un any
després d'haver finalitzat la seva negociació.
»
El text de la futura llei ja havia superat tots els tràmits legals
prevists al seu debat abans de les passades eleccions autonòmiques
del mes de maig.
I des de llavors, no hi ha hagut cap tipus de
notícia o informació sobre aquest text.
El director general
de l'Ivaj va comunicar als responsables del CJCV que el text
serà remés al debat a Les Corts, tal i com es va consensuar
fa un any.

Sobre l'Ivaj, un altre tema abordat és la
composició del consell rector, òrgan de participació
de caràcter consultiu en matèria de joventut, que
pretén ser punt de trobada de l'administració amb la
societat.
El director general va comunicar que només podran
participar tres representants de l'associacionisme juvenil i la resta
de membres, prop de 30, seran de l'administració local i
autonòmica.

En l'anterior etapa del consell rector, a
més de tres representants amb què compta el CJCV,
participaren altres sis organitzacions juvenils de la Comunitat Valenciana,
per la qual cosa amb la mesura es reduïx al mínim les
possibilitats de participació de la societat civil en
l'esmentat consell.
En tota la història democràtica del
consell rector de l'Ivaj, serà l'ocasió en
què estarà present un menor nombre de joves
d'associacions.

La comissió permanent fa una valoració
negativa de la mesura, ja que es trenca i es tanca la porta de la
participació de joves a l'hora de poder aportar el seu punt de
vista a les polítiques de joventut.

També es valora que la mesura atempta
directament contra l'article 48 de la Constitució Espanyola,
pel qual es garantix que els poders públics promouran les condicions
per a la participació lliure i eficaç de la joventut en el
desenvolupament polític, social, econòmic i cultural.

L'associacionisme juvenil perd amb la proposta
de l'Ivaj capacitat propositiva i de treball.

Per tant, la comissió permanent fa una
invitació al president de l'Ivaj, i al vicepresident Juan
Cotino i al director general, perquè repassen totes les actes de la
història del consell rector i comproven que els joves que han
participat en este òrgan no sols han opinat, sinó que han
desenvolupat un treball constants.

Sobre el tema dels albergs juvenils, una altra mesura
que ha sembrat el desconcert ha sigut l'anunci que ja no es
cedirà cap alberg juvenil per a realitzar activitats de les
organitzacions juvenils de la comunitat.
Segons Adrià Ballester,
«els albergs costen diners i són deficitaris, per la qual cosa
les associacions que vullguen fer activitats hauran de pagar de la mateixa
manera que qualsevol persona que passe per les esmentades
instal·lacions fent turisme».

La comissió permanent es mostra també
sorpresa perquè s'equipara la utilització individual
per a fins turístics amb les activitats d'interés
social realitzades per les associacions.

Sobre aquests temes, i açò és un
escrit que fa el Consell de la Joventut de la Comunitat Valenciana, que
representa a les associacions juvenils del nostre País
Valencià, vosté, vosté tindrà alguna cosa a
dir.
I crec que haurà de fer cas a aquestes associacions,
perquè representen, representen, a la joventut de la Comunitat
Valenciana, a l'associacionisme valencià.

Per tant, voldríem que reflexionaren sobre les
polítiques vertaderes que fan vostés en el tema de joventut.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller,
senyor Cotino.

El senyor conseller de Benestar Social:

Moltíssimes gràcies, senyora presidenta.

Moltes gràcies per donar lectura a un escrit
que, com és normal, vosté ha llegit, segons
l'opinió de les persones que l'han escrit.
Discrepem de
l'escrit que vosté està dient, en els fets que
allí es varen ocórrer, segons l'altra part que estava
allí, que era l'Institut Valencià de la Joventut.

Respecte al tema de la participació,
l'Institut Valencià de la Joventut té la possibilitat
d'anomenar sis membres en eixe consell.
I es va creure oportú
que eixos sis membres foren sis regidors, regidores, d'ajuntaments,
perquè creem que el municipalisme té una base essencial en
l'estructura del que és l'associacionisme juvenil.
La
gent, la immensa majoria d'associacions estan en un àmbit
municipal.
Això no vol dir que hi hagen associacions que tinguen
cobertura en l'àmbit comunitari, però essencialment en
l'àmbit municipal és on desenrotllen la immensa majoria
de les seues activitats.
Activitats que, en molts casos, són
ajudades conjuntament pels municipis i per l'institut de la joventut.

Per tant, la voluntat que eixes sis persones siguen
sis persones representatives del municipalisme, creem que és una
bona mesura per a ajudar a l'associacionisme juvenil.
Per tant,
això ho anem a fer.

L'altre tema que vosté me proposa, no
conec el detall.
Certament, l'ús de qualsevol
instal·lació o de qualsevol alberg, vosté sap com jo
que val uns diners.
Diners que, lògicament, si és per a
activitats totalment reglades d'una associació, podrà
tindre uns descomptes corresponents, però el que està clar
és la immensa majoria d'activitats que es fan en qualsevol
alberg les organitzen les organitzacions, i a més, hi ha un preu
públic que caldrà pagar.

Moltes gràcies.

Pregunta 51/07 a la consellera d'Agricultura,
Pesca i Alimentació, senyora Maritina Hernández
Miñana, sobre la plaga del morrut roig, que formula el diputat
senyor Diego Macià Antón (GP Socialista) (RE número
4.
396).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor conseller.

Pasamos a la pregunta número 51/07, formulada
por el diputado Diego Macià del Grupo Parlamentario Socialista a la consellera de Agricultura,
Pesca y Alimentación sobre la plaga del picudo rojo.

El senyor Macià Antón:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Senyora consellera.

El palmerar d'Elx ocupa una extensió de
més de 6 milions de metres quadrats, dos d'ells en el casc
urbà, i és un paisatge cultural únic, de valor
excepcional i significació universal, com ha reconegut la Unesco al
declarar-lo patrimoni de la humanitat en l'any 2001.

I tal com arreplega l'exposició de motius
de la llei que aprovà precisament estes Corts Valencianes en
l'any 1986, les plantacions de palmeres són un testimoni
únic, d'un aspecte singular de la història i de la
cultura del poble valencià.
I el seu caràcter singular
d'este patrimoni el constituïx, fonamentalment, el que és
un patrimoni viu i, per tant, que té també els seus perills i
té una sèrie de singularitats quan parlem de la seua
protecció.

El 16 de setembre es va detectar una plaga important.
El dia 6 d'octubre més de 3.
000 palmeres van haver de ser
arrancades i destruïdes en una plantació.

I davant esta situació no s'entén
per què la conselleria incomplix un acord unànime de les
Corts Valencianes en el qual es demanava al govern valencià que
signara un conveni amb l'Ajuntament d'Elx, amb la Universitat
Miguel Hernández d'Elx, per treballs importants,
fonamentalment investigació i tot allò que ha de vore amb el
desenvolupament de mesures fitosanitàries per a treballar en
mantindre en les millors condicions i previndre l'extensió de
la plaga.

Per tant, la pregunta, la pregunta és per
què la conselleria, després de més de dos anys amb
aquest problema, incomplix l'acord que unànimement prengueren
tots els grups representats en les Corts Valencianes.

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable consellera
d'Agricultura, Pesca i Alimentació.

La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i
Alimentació:

Senyora presidenta.

Senyor Macià.

Efectivament, hi ha una resolució de Les Corts
que van aprovar el 8 de febrer de 2007 i una resolució per consens
presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Verds-Esquerra Valenciana:
l'Entesa, transaccionada i recolzada pel Grup Popular i signada pels
tres grups parlamentaris.

De la resolució de Les Corts, que constava de
nou punts, el senyor Macià únicament ens pregunta per quatre,
però considere que és necessari referir-se a la
resolució en el seu conjunt per tal de no donar una visió
parcial d'esta qüestió tan rellevant no sols per a
l'Ajuntament d'Elx, no sols per a Elx, sinó per a tota
la Comunitat Valenciana.

El primer punt d'eixa resolució insta a
esta conselleria a seguir aplicant la seua ordre de 24 de febrer, com
vosté dia, de 2004.
Ordre per la qual es declara
l'existència oficial de la plaga Rhynchophorus a la Comunitat Valenciana i que qualifica
d'utilitat pública la seua lluita, i per la qual
s'establixen mesures obligatòries per
l'eradicació i es preveuen ajudes indemnitzatòries per
arrancada i destrucció d'exemplars de palmeres afectades.
El
cost estimat per a este exercici 2007 ja supera els 320.
000 euros.

Este punt està complit, donat que en el present
any la Conselleria d'Agricultura ha seguit amb la seua
política de control de la plaga, declarant, mitjançant
resolució, els focus de Dénia, de Pilar de la Horadada i de
la Vila Joiosa, i adoptant, en conseqüència, totes les mesures
fitosanitàries previstes en l'ordre citada.

Des que es va declarar el primer focus en gener de
2004 fins ara, la conselleria ja ha declarat 17 focus a tota la comunitat.
La superfície de vigilància activa és de més de
22.
000 hectàrees a Castelló i a València i
d'unes 14.
000 hectàrees a Alacant.
S'han retirat i
destruït ja 8.
848 plantes, d'elles 4.
595 ja retirades a Elx.
En
total, la conselleria ha destinat des de 2005, 570.
000 euros per a
subvencionar la destrucció d'estes palmeres que hem anat
retirant.
I s'ha instal·lat un total de 2.
926 trampes amb
cairomona i feromona en totes les zones detectades amb esta infecció
amb la finalitat doble d'incidir sobre el nivell de la
població de la plaga, concentrar-la i reduint el número de
noves infeccions i evitar, sobretot, la seua expansió cap a altres
zones no afectades.
I, al mateix temps, les trampes ens serveixen per a
tindre un indicador clar del nivell poblacional de la plaga, que és
el que ens permet lluitar contra esta.

Pel que fa als tractaments preventius, des que
començaren els treballs a la campanya de detecció s'han
tractat més de 200.
000 palmeres i s'han utilitzat 2.
262 litres
de producte fitosanitari.

En relació al segon i tercer punt a què
fem referència era el d'instar el govern de la nació i
la Comissió Europea a l'enduriment del control de les
importacions, perquè a vosté no li s'escaparà
que el fet que tinguem esta plaga ací és precisament una
falta de control en duanes.
S'ha actuat tard en este punt i
reconéixer la plaga i procedir al seu rebuig ha suposat un augment
de la contaminació que nosaltres tenim en este moment en els nostres
palmerars.
Considerem, no obstant, que el ministeri no ha actuat, per tant,
amb la necessària diligència i la suficient
insistència davant a les institucions europees i han reaccionat molt
tard per a evitar que entrara en este nivell massiu la plaga en els nostres
palmerars.

Tornant a la resolució de Les Corts, en el seu
punt quart, es demanava que l'IVIA continue desenrotllant la
investigació en la lluita contra la plaga del morrut roig de la
palmera i les actuacions en hivernacles, túnel de quarantena i
altres mesures adequades per al millor desenrotllament del projecte i la
seua total eradicació.

Senyories, l'IVIA en este moment està
desenrotllant cinc línies d'investigació vinculades a
l'objectiu de la lluita contra el Rhynchophorus.
Respecte a l'última línia
d'investigació, que és la introducció de
parasitoides en quarantena, cal dir que estem fent-ho en convenis amb
universitats estrangeres.
I el pressupost per a 2007 d'este projecte
han sigut 123.
000 euros i per a 2008, 50.
000 euros.

Però anant als punts que a vosté li
preocupen i que podrien suposar un incompliment, dir-li que esta
conselleria ha fet tots els seus deures en relació al conveni amb
l'Ajuntament d'Elx.
Tenim l'informe favorable de
l'advocacia general de La Generalitat, l'informe favorable del
registre de convenis de La Generalitat, l'informe de
l'Agència Valenciana de Foment i Garantia Agrària,
l'informe favorable de la intervenció delegada i la
modificació pressupostària que permet tindre els diners, el
pressupost adequat, per a este conveni.
En concret, en els pressupostos de
2008.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señora consellera.

Tiene la palabra el ilustre diputado señor
Macià.

El senyor Macià Antón:

Senyora consellera, li
recorde que en l'any 2004, quan aparegué la primera
manifestació d'esta plaga i demanàrem al govern
d'Espanya que aplicara el tancament de fronteres, governava el senyor
Rajoy.
A partir d'ahí també li diré que,
efectivament, han fet moltes coses.
El que he de dir-li és que la
firma del conveni permet que totes les despeses que està fent
l'ajuntament, juntament amb la conselleria, pogueren pagar-se amb les
subvencions que el Ministeri d'Agricultura, amb una quantitat de 7
milions d'euros, ha anat donant des de l'any 2005, 2006 i 2007.

El Ministeri d'Agricultura donà per a
este fi en l'any 2005 més d'1.
900.
000 euros; en
l'any 2006, 3 milions i en l'any 2007, 2.
013.
000 euros
perquè poguérem signar este conveni i poguérem, per
tant, fer front a eixe treball de manera conjunta.

El que jo li pregunte és una cosa molt concreta:
quan pensa la conselleria signar este conveni?
Pensa la conselleria tornar
a formar part de l'estació Fènix, que és un
centre d'investigació en què participava i que des de
l'any 2005 abandonà la participació en este, deixant
sol a l'ajuntament i a la Universitat d'Alacant i d'Elx,
fent front a més de 500.
000 euros de cost en línies
d'investigació importants si era no només, com deia
vosté, per al palmerar d'Elx sinó per a una planta que
està pràcticament en tota la comunitat d'una forma molt
especial i que, com s'ha demostrat, els treballs que portava endavant
l'Ajuntament d'Elx en l'estació Fènix han
sigut pioners i han sigut una forma de donar resposta a esta plaga.
que des
de l'ajuntament veníem avançant que es podia produir?
I
també si pensa o no signar els convenis que amb la Universitat
Miguel Hernández d'Elx estan portant-se endavant?

El que vull comentar-li és que, més
enllà de declaracions en les quals es demostra
l'interés que es té per un patrimoni únic i
singular, que no només la Conselleria d'Agricultura
sinó també la Conselleria de Cultura es preocupen per un
patrimoni que depén d'ells en la seua preservació, i
que si Agricultura no col·labora i Cultura continua endavant,
boicotejant el Pla especial del palmerar, acabaran entre Agricultura i
Cultura amb un bé cultural i de l'agricultura d'esta
comunitat.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Pregunta 54/07 al conseller de Medi Ambient, Aigua,
Urbanisme i Habitatge, que contesta la consellera d'Agricultura,
Pesca i Alimentació, senyora Maritina Hernández
Miñana, sobre el programa d'actuació sobre zones
vulnerables, que formula el diputat senyor Lluís Torró Gil
(GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número
4.
594).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Pasamos a la pregunta número 54/07, formulada
por el diputado Lluís Torró i Gil, del Grupo Parlamentario
Esquerra Unida-Blocs-Verds-Izquierda Republicana: Compromís, al conseller  Medio Ambiente,
Agua, Urbanismo y Vivienda, sobre el programa de actuación sobre
zonas vulnerables.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró i Gil:

En gener de 2000, el govern
valencià va emetre un decret pel qual es designaven els municipis
vulnerables a la contaminació de les aigües per nitrats
procedents de fonts agràries.
Des d'aquell moment s'han
publicat una sèrie d'ordres, lleis i decrets que tenen
relació.
En destaquen especialment dues: l'Ordre de 3 de juny
de 2003, per la qual s'establia un programa d'actuació
sobre zones vulnerables, amb un termini de quatre anys; i el Decret de 30
de gener, pel qual s'ampliaven les zones vulnerables.
Quin ha estat
el balanç d'aquest programa d'actuació, el
termini del qual ara acaba d'expirar?

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la
honorable consellera.

La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i
Alimentació:

Senyora presidenta.

Senyor Torró.

Una part molt important de l'activitat.
.
.
Perdó.

Efectivament, en gener de 2000, per decret del govern
valencià, es designà en l'àmbit de la Comunitat
Valenciana els municipis declarats com a zones vulnerables a la
contaminació de les aigües per nitrats procedents,
fonamentalment, de fonts agràries.
Esta relació de municipis
es va ampliar posteriorment en 2004.

Per la seua banda, la Conselleria d'Agricultura,
d'acord amb el que estableix el Reial Decret 261/1996, trasllada la
directiva comunitària a la nostra normativa, en virtut de les
competències que tenim atribuïdes, i tot allò en el
programa d'actuació sobre zones vulnerables designades a la
nostra comunitat.

El programa d'actuacions es va establir per a un
període de quatre anys, 2003-2007 i amb caràcter
d'obligat compliment en les zones declarades com a tal.
Tal i com
és recollit a l'ordre, l'objectiu del programa era
desplegar sobre estes zones actuacions necessàries per a reduir la
contaminació per nitrats per davall dels 50 mil·ligrams per
litre.
En el programa s'establixen els tipus de fertilitzants,
recomanats a les zones vulnerables, la determinació de les dosis que
deuen aplicar-se, els períodes de prohibició i les
èpoques adequades per a fer-ho.

I, a fi de millorar l'eficàcia del
programa d'actuació, s'han dut a terme durant estos
quatre anys programes de vigilància de la qualitat de les
aigües utilitzades per a reg amb les especificacions que ja estaven
establides en esta i que són, en resum: un pla de mostratge per a
conéixer la qualitat de les aigües.
Per això s'ha
dividit el territori de la comunitat en deu sectors, on s'han
mostrejat totes les zones declarades com a vulnerables, prenent un
mínim d'una mostra i un màxim de 105 per terme
municipal.
S'ha establit una xarxa de pous pilots que comprenen tot
el territori de la nostra comunitat i, en especial, d'aquelles zones
que presenten un elevat grau de contaminació.

Així mateix, i amb la finalitat
d'aconseguir els objectius del programa d'actuació, es
van prendre les mesures següents.
En primer lloc, incloure en cursos
de formació per a l'obtenció del títol
d'agricultor i tècnic qualificat un mòdul formatiu
sobre l'aplicació d'estes mesures, contingudes totes
elles en el codi valencià de bones pràctiques
agràries.
En segon lloc, facilitar un ajustat càlcul de les
necessitats d'aigua per als cultius, adaptant-se a la demanda real
del clima, per mitjà de les dades de transpiració i pluja de
les estacions.
Addicionalment, la conselleria, a través de les seues
estacions experimentals i oficines comarcals, facilita plans orientatius de
reg per als distints cultius i els procediments per adaptar-los a
l'evolució de les dades climàtiques.
En tercer lloc,
facilitar una correcta fertilització, i per això utilitzant
el programa informàtic Ferticit.
En quart lloc, hem promocionat
entre els llauradors i ramaders la realització periòdica
d'anàlisis del sòl, d'aigües de pou, de
material vegetal i de fem de les seues finques per adequar els plans de
fertilització a les necessitats del cultiu.
I, finalment,
també hem fet una feina de divulgació de possibles
alternatives per a la gestió de residus ramaders, incloent un
mòdul formatiu de duració sobre este tema en els cursos de
ramaderia programats per esta conselleria.

En estos moments, ens trobem al final del
període de vigència del pla 2003-2007, com deia abans.
I ja
podem avançar algunes dades comparatives dels nivells de nitrats amb
les dades obtingudes en l'execució d'este primer pla.
A
l'inici del període, el número total de mostres
analitzades van ser 427, corresponents 297 a aigües de pou, 60 a fonts
i les 70 restants es van prendre en cursos d'aigua superficials,
rius, envasaments, canals, séquies.
La xarxa de pous pilots que es
mostregen mensualment està composta per 26.

Al finalitzar el període, el nombre totals de
punts va ser de 500, corresponents: 324 a aigües de pou, 73 a fonts,
103 a curs d'aigües superficials.
A l'inici del
període es va realitzar una anàlisi per punt de presa de
mostra; no obstant, per consideracions hidrogeològiques, es va
considerar que era més convenient realitzar dos preses per punt,
sent una d'elles en la primavera i l'altra, per motius obvis,
en la tardor.
D'altra banda, s'han incrementat també els
punts de presa de mostres per a poder tindre una visió completa dels
nivells de nitrats a tota la nostra comunitat.
El total de mostres que
poden comparar-se és de 333, corresponents 216 a aigües de
pous, 55 a fonts i 61 a aigües residencials.

Podem dir ja que el 35% de les anàlisis tenen
una reducció forta, el 10% una reducció moderada i el 19%
s'han mantingut estables.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies,
senyora consellera.

Té la paraula el il·lustre diputat
senyor Torró.

El senyor Torró i Gil:

Realment, per un costat,
s'agraïx la resposta detallada i, per un altre, es fa ara
difícil aprofundir en la pregunta, perquè realment ja no li
queda temps a la consellera per a poder dir més coses.

A mi m'agradaria saber algunes coses que si vol
fins i tot li cedisc una part del meu temps perquè em puga
contestar, perquè crec que estaria molt bé aclarir, primer,
què entenen per disminució forta, moderada o estable?
Eixa
seria la primera.
I, la segona, o no he entés jo bé les
xifres o no em quadren els números, perquè 35 i 19 i 19 no
són 100.
I si són 35 fortes, 19 moderada i 19 estables, ha
d'haver algun error o l'error l'he comés jo.

I de tota manera està molt bé
açò, m'agradaria que es fera algun balanç o que
es publicara d'alguna manera a través de la pàgina web
bé de la Conselleria d'Agricultura o bé de la
Conselleria de Medi Ambient per a poder fer un balanç clar del que
estem dient, què són eixes reduccions moderades, què
són reduccions fortes i sobretot també zonificar-les.
Perquè crec que
és molt important, per a poder establir un balanç adequat de
les mesures que s'han pres, realment, vore quins llocs, en quins
llocs han sigut més i si això té alguna cosa en
relació, tenen coses.
.
.
o no tenen a veure amb la implantació
o no d'estos programes i, sobretot, també perquè supose
que el programa este s'acaba ara i, a partir d'ara,
m'imagine que hi haurà una segona fase.

Per tant, com a mi em queda temps, si la presidenta no
té cap inconvenient, li'l cedisc perquè acabe
d'explicar-mos el.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra la honorable consellera.

La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i
Alimentació:

(Inoïble) .
.
.
de temps.

Presidenta, moltes gràcies.
Senyor
Torró, moltes gràcies per este temps que m'ha cedit.

Efectivament, no havia ni acabat d'explicar els
sumatoris.
Són treballs absolutament tècnics i que responen a
valors analítics dels mil·ligrams de nitrat que hi ha per
litre d'aigua, com vosté bé sap.

Per baix de 50 mil·ligrams per litre se
considera aigua utilitzable per a qualsevol tipus d'ús i ja se
va graduant en nivell de forta moderada o molt forta en funció
d'eixa quantitat.

Dir-li que la part que no feia el sumatori fins a
cent, efectivament, són les aigües que no han tingut una
millora significativa.
.
.

Pregunta 66/07 al conseller de Medi Ambient, Aigua,
Urbanisme i Habitatge, senyor José Ramón García
Antón, sobre l'aigua que es rep, que formula el diputat senyor
David Serra Cervera (GP Popular) (RE número 4.
887).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora consellera.
Muchas gracias.

Pasamos a la pregunta número 66/07, formulada
por el diputado David Serra, del Grupo Parlamentario Popular, al conseller de Medio Ambiente,
Agua, Urbanismo y Vivienda sobre el agua que se recibe.

El senyor Serra Cervera:

Sí, honorable conseller, el calendari, de
vegades, és graciós i vol que hui puguem aprofundir en temes
que ja hem tingut l'oportunitat de parlar i poder tindre les opinions
dels grups al llarg del matí.
Però crec que és un bon
moment per a conéixer, en este cas, quina és la
informació que té el Consell de La Generalitat respecte a les
informacions de la ministra de Medi Ambient, la senyora Narbona, al voltant
de l'arribada de 300 hectòmetres cúbics d'aigua a
la Comunitat Valenciana a l'any.
Eixa informació, dita com
s'està dient, pot dur a engany, pot dur a confessió i
pot dur, com tantes vegades passa, que se confonguen solucions a problemes
importantíssims, a problemes estructurals de la Comunitat Valenciana
referents a la matèria de l'aigua.

Este grup parlamentari, el Grup Parlamentari Popular,
sap vosté que un dels eixos centrals i un dels eixos que anem a
continuar treballant al llarg dels pròxims mesos, és la
reivindicació de l'aigua, la reivindicació dels
transvasament de l'Ebre, la reivindicació d'eixos 350
hectòmetres cúbics que estaven pactats dins d'un gran
acord al voltant de l'aigua.

Per tant, senyor conseller, volem que ens explique,
volem que concrete, vostés, com a govern valencià,
vostés com a responsables de la política hídrica en
l'àmbit de la Comunitat Valenciana, quina informació
tenen al respecte de quines actuacions està fent el Ministeri de
Medi Ambient -concretament, el departament de la senyora
Narbona- al voltant d'esta matèria.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra l'honorable conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i
Habitatge:

Señora presidenta, señoras y
señores diputados.

Efectivamente, señor Serra, desde hace
algún tiempo venimos escuchando como, desde el Ministerio de Medio
Ambiente, se dice que han llegado 355 ó 335 hectómetros
cúbicos más de agua, que a consecuencia de no sé
qué milagro que se ha hecho desde el Ministerio de Medio Ambiente
-porque no obras- han llegado 355 hectómetros
cúbicos más.

La verdad es que yo creo que para hablar del programa
AGUA no queda más remedio que hacer referencia a lo que
ocurrió hace aproximadamente casi cuatro años -creo que
es junio de 2004- cuando se derogó el trasvase del Ebro;
cuando, una vez derogado, la propia ministra Narbona se fue al delta del
Ebro a brindar con algunos no sé si usuarios o ecologistas de
aquella zona para decir la satisfacción del gobierno central, del
gobierno de Zapatero, por haber eliminado del mapa político del
Partido Socialista lo que era ese trasvase del Ebro, que venía a ser
la solución del agua para la Comunidad Valenciana.

Eso se lo debemos, sin ninguna duda, a la ministra
Narbona, al gobierno de Zapatero y al pacto para gobernar.
(Veus)

Como parece que no tenían suficiente con la
eliminación de ese trasvase del Ebro, pues estuvieron una año
y pico viendo a ver qué hacían con el
Júcar-Vinalopó.
Y, durante ese año y pico, pues
recuerdo como.
.
.
bueno, algunas visitas se hacían a las obras,
que estaban todas adjudicadas y todas en marcha, donde, además,
había un consenso importante y lo había habido porque todo el
mundo había acudido a la colocación de las primeras, de las
segundas piedras y celebrábamos que una obra con acuerdo y consenso
de todos los valencianos -y más allá de los
valencianos- estuviera por fin en marcha.
Eran más de 400
años los que se venía solicitando ese tipo de
actuación.

Bueno, pues resulta que -más o menos creo
que es- sobre el 10 de julio de 2005 aparecieron por allí
alcaldes del Partido Socialista y no del Partido Socialista, del
Vinalopó, usuarios, a ver las obras con el propio ministerio.
Y
nada, y viendo esas obras decían: «Nada, no pasa nada.
En
cuestión de un año, esto va a estar terminado y el
Júcar llegará al Vinalopó sin ningún
problema.
» Diez días después, el entonces secretario
general del Partido Socialista reunió a los usuarios del
Vinalopó, a los alcaldes para decir «esa obra se va a
paralizar; eso no se va a hacer y habrá una solución
nueva» -que nadie la quería y que continúan
intentándola hacer cuando los usuarios no la quieren.

Esos son los 335 hectómetros cúbicos
nuevos: la eliminación del trasvase del Ebro y la suspensión
del Júcar-Vinalopó.
De lo otro, -como diríamos
en valencià-
res de res.
No hay
ninguna obra nueva terminada, ninguna obra que se precie de serlo.
Si algo
se ha aportado nuevo es la terminación de alguna desaladora
empezada, empezada porque era desaladora puntual, para problemas puntuales
en la zona de Alicante.
Se terminó la depuradora, se inauguró
en el 2003 y hubo una ampliación que se inauguró luego,
posteriormente, y vino Narbona y yo la acompañé a inaugurar
esa ampliación.

Luego se están haciendo puntualmente algunas
desaladoras, algunas, sin autorización total, sin tener los permisos
necesarios.
Pero obras terminadas, ninguna.
O sea, que el programa AGUA,
eso que decían de «más agua, más pronto y
más barata» se ha convertido ¿en qué?
Suspensión de las obras que iban a hacer aquí; las obras que
se están haciendo son de agua mucho más cara -veremos
cuándo se terminan.

Por lo tanto, no hay más agua: cero de agua,
cero de agua.
Porque no se puede considerar que si se ha terminado una
modernización de regadíos que hemos hecho nosotros o el
gobierno del Partido Popular en aquel momento, como era la
conducción general de la acequia Real del Júcar, esa que
tanto dicen.
Pues la conducción general, la más importante
para ahorrar agua se hizo con el Partido Popular; alguna
modernización, que junto con la agricultura e infraestructuras,
también ha hecho el Ministerio de Agricultura y que venía
haciéndose, y que venia haciéndose, pero mínimas
comparado con lo que hay.
No hay nada de nada: una compuerta en un embalse
y cuatro cosas.
O sea, es una vergüenza.
Lo que ha habido es
paralización.
.
.
(veus) paralización y la política más nefasta
de agua que se pueda hacer.
(Aplaudiments)

Porque ha sido política insolidaria,
política desvertebradora y política que ocasiona
enfrentamientos territoriales, lo que ha hecho el Partido Socialista.

Gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 67/07 al conseller de Medi Ambient, Aigua,
Urbanisme i Habitatge, senyor José Ramón García
Antón, sobre el canvi climàtic, que formula el diputat senyor
Mariano Castejón Chaler (GP Popular) (RE número 4.
888).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Señor Vicente, por favor.

Pasamos a la pregunta número 67/07.
Pasamos a
la pregunta número 67/07, formulada por el ilustre diputado
señor Castejón, del Grupo Parlamentario Popular, al conseller de Medio Ambiente,
Agua, Urbanismo y Vivienda sobre el cambio climático.

El senyor Castejón Chaler:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, en estos passats dies, la ciutat de
València va acollir als pràcticament 3.
000 experts en clima,
delegats de 130 països, que van participar en
l'elaboració del definitiu quart informe del Panell
Intergovernamental sobre Canvi Climàtic -allò que es
coneix com l'IPCC.

Amb les conclusions de l'IPCC, els
científics van demanar als polítics de tot el món, van
demanar que prenguen un germen, unes mesures per a frenar el problema que
ha deixat de ser una amenaça i s'ha convertit en una
evidència inqüestionable: l'impacte, que és
mundial, i un impacte que és greu.

El secretari general de l'ONU, Ban Ki-moon, va
presentar a València un autèntic full de ruta contra el canvi
climàtic amb un missatge molt senzillet.
Ens deia que els perills
són reals i hi ha mitjans assequibles per a poder-ho combatre.
Això va dir Ban després de rebre de mans del titular de
l'IPCC l'informe final d'aquesta trobada.

L'Estratègia espanyola del canvi
climàtic i energia neta, horitzó 2012, estableix la
necessitat que les comunitats autònomes vagen contribuint, en la
mesura de les seus competències i les seues responsabilitats, a la
consecució del compromís generals.
Per a això, hauran
d'elaborar les seues pròpies estratègies amb eixe
mateix horitzó temporal, havent d'estar desenrotllades i
harmonitzades en la primera meitat de l'any que ve.

Fa pocs dies, el mateix vicepresident del Consell ens
va anunciar que l'estratègia valenciana per al canvi
climàtic és el principi.
.
.
el principal instrument
d'una acció pública que La Generalitat portarà a
terme per a definir i coordinar, fonamentalment, la mitigació
d'este canvi climàtic i la seua adaptació al mateix en
l'àmbit -naturalment- de la nostra comunitat.

Sabem que es configura amb un instrument fonamentat en
una sèrie de mesures, 125 per a ser exactes.
És per
això que sabem que s'intenta treballar d'una forma
solidària amb tot el conjunt d'Espanya, amb el conjunt de la
comunitat europea i internacional.

I, per això, senyor conseller, partint
d'eixes premisses, i abans de conéixer amb profunditat totes i
cadascuna d'estes 125 mesures contra el canvi climàtic que
s'arrepleguen en aquesta estratègia 2008-2012, avui, senyor
conseller, volem preguntar-li quines accions està impulsant el
Consell de La Generalitat en relació al canvi climàtic.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller
García Antón.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i
Habitatge:

Gràcies, presidenta.

Senyors diputats.

Señor Castejón, sin ninguna duda que la
lucha contra el cambio climático es una política que
está asumida por La Generalitat desde hace -yo creo-
mucho tiempo.
De hecho, se cuenta con resultados positivos y se cuenta ya
con medidas concretas que se están aplicando desde hace algún
tiempo.

Si atendemos a lo que son sectores regulados, es
decir, el industrial y de producción energética, los
resultados en la Comunidad Valenciana, desde que se empezó a aplicar
el Protocolo de Kioto, nos indican que en este comunidad hay una
sensibilidad muy especial para evitar esas emisiones de gases de efecto de
invernadero, de CO2, a la atmósfera.
Podemos ver que mientras la
contribución del producto interior bruto de la Comunidad Valenciana
en el total nacional es del orden del 10%, el peso de las emisiones de la
comunidad es del orden del 7,5%.
Pasaría algo parecido en la
población.

Nuestro aumento además de población,
desde el año 1990 al 2005 -yo hablo del año 1990 porque
es el año de referencia que siempre se toma en Kioto, y que se toma
para las emisiones de futuro de gases-, desde el año 1990 al
2005 nuestro aumento de población ha sido del 22% frente al 13% de
crecimiento de la población en España.
Crecemos en
número y generamos más riqueza, pero somos capaces de ser
cada vez más eficientes ambientalmente y eso creo que es muy
importante.

Por ejemplo, y diré.
.
.
-apoyaré
esto con esta afirmación-, en el 2005, en el sector regulado,
emitimos 365.
400 toneladas de CO2 menos respecto de lo previsto; o sea, la
emisión fue de un 4% menor de lo que se tenía asignado.
En el
año 2006, la emisión ha sido de un 7,7% menor de lo asignado
por el ministerio, cerca de 900.
000 toneladas menos de lo asignado por el
ministerio.
Y esto son emisiones en el sector regulado, es decir, el de la
industria y el de la producción energética, que suponen
aproximadamente un 40% del total; el otro 60% de emisiones de CO2.
.
.
, que
es a lo que se ha referido prácticamente la reunión que se
celebró, la importante reunión donde tuvo lugar este informe,
el IV informe, de Valencia, del grupo interparlamentario para el cambio
climático, es a ese 60% de emisiones difusas.
.
.
, que son las
emisiones que producimos todos los ciudadanos por nuestros hábitos
normales: el transporte, el hogar, la construcción, la
agricultura.
.
.
, y también en este ámbito, que es
básico para la lucha contra la contaminación, desde el
gobierno de La Generalitat se han ido aplicando medidas concretas desde
hace tiempo: materia de ahorro energético, gestión de los
residuos, puesta en marcha de energías alternativas, transporte
limpio.
.
.
Pero creo que aquí es donde vamos a dar un paso muy
importante, y creo que cualitativa y cuantitativamente, que se trata del
documento de la estrategia de lucha contra el cambio climático que
va a ser, sin ninguna duda, ese tema fundamental en esta legislatura.

El compromiso de nuestro presidente, el presidente
Camps, es que en esta legislatura el trabajo para evitar el cambio
climático va a ir más allá de esa continuidad de
políticas que veníamos haciendo, y se va a convertir,
realmente, en un puntal básico del gobierno de La Generalitat.
Por
ello acabamos de crear la Comisión Delegada de Coordinación
de Políticas ante el Cambio Climático de la Comunidad
Valenciana.
Esta misma se constituyó el lunes pasado, donde tuvimos
la primera reunión, y en esa comisión.
.
.
que va a ser el eje
de coordinación de todas las políticas sectoriales que
inciden en el cambio climático.
Además, para impulsar y
agilizar los trabajos va a funcionar con esa comisión otra
interdepartamental de coordinación de políticas de
prevención de carácter técnico, integrada por todas
las direcciones generales relacionadas con esta cuestión.

En la reunión del pasado lunes, de la
comisión delegada -que fue la primera, como he dicho-,
se presentó un documento inicial -entendemos que muy
importante-, que es «125 medidas contra el cambio
climático».
Este documento constituye la base de lo que ha de
ser esa estrategia valenciana de cambio climático.
Las medidas se
estructuran en ocho áreas.
La primera es de cooperación y
coordinación institucional.
La segunda, de actuación sobre
los sectores difusos -iré más rápido porque veo
que se acaba el tiempo-.
La tercera, sobre los sumideros.
La cuarta,
sobre captura y almacenamiento de CO2.
La quinta, sobre difusión y
sensibilización para la conciencia y cooperación ciudadana.
La sexta, investigación, desarrollo e innovación
tecnológica.
La séptima, medidas horizontales.
La octava,
medidas de adaptación.
Y dentro de esas hay algunas que se han ido
desarrollando de forma muy concreta y puntual.
Por ejemplo, los planes de
transporte público limpio de calidad energéticamente.
.
.

Pregunta 72/07 al conseller de Medi Ambient, Aigua,
Urbanisme i Habitatge, senyor José Ramón García
Antón, sobre construccions en zones no urbanitzables a
l'Atzúvia, que formula el diputat senyor Enric Xavier Morera
Català (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE
número 4.
913).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor conseller.

Pregunta número 72/07, formulada por el
diputado señor Morera Català del Grupo Parlamentario
Esquerra-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís al conseller de Medio Ambiente,
Agua, Urbanismo y Vivienda sobre construcciones en zonas no urbanizables en
Adsubia.

El senyor Morera Català:

Sí, moltes gràcies, senyora presidenta.

La pregunta que li formule té una dualitat,
però tot té el mateix origen en una possible irregularitat
urbanística, i és quina valoració fa la conselleria
davant la construcció en zones no urbanitzables per part de
l'ajuntament.
.
.
en el municipi de l'Atzúvia?
, per una
banda.
I, segona, quines són les actuacions previstes per la seua
conselleria davant el Síndic de Greuges respecte a la
construcció de tres PAI en l'esmentada població?

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller
García Antón.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i
Habitatge:

Gràcies, presidenta.

Senyor Morera, com vosté sap, la
valoració que fa la conselleria davant de qualsevol
construcció de vivendes en sòl no urbanitzable, siga en
Atzúvia o siga en qualsevol altre lloc, és la
valoració que se deriva de la llei: complir la llei o no complir la
llei.

En el cas d'Atzúvia li puc dir que a
principis de l'any 2007 la conselleria va tindre una denúncia
respecte a unes vivendes en sòl no urbanitzable.
Se van fer els
esbrinaments oportuns, se va realitzar la visita d'inspecció,
se va demanar informació a l'ajuntament, se va requerir
perquè n'anul·lara algunes, se van rebre
al·legacions de l'ajuntament i se va sol·licitar
més documentació.
Finalment, vam impugnar davant la
jurisdicció contenciosa administrativa huit d'eixes
llicències, i després de comprovar que no comptaven amb
l'autorització prèvia.
Per tant, crec que els fets
demostren amb tota claredat quina és la valoració de la
conselleria respecte a eixes actuacions urbanístiques.

Respecte a la segona part de la seua pregunta, jo crec
que ahí.
.
.
Parla vosté d'un informe elaborat pel
Síndic de Greuges.
Pareix referir-se vosté a un informe sobre
eixes construccions en sòl no urbanitzable, però jo crec que
se referix -com ha dit ara- a una sèrie
d'actuacions, programes, plans parcials d'actuació
integrada en el sector 1, 3 i 7 de les normes subsidiàries
d'Atzúvia.
D'eixe informe se va fer una sèrie de
recomanacions respecte a la tramitació i aprovació
d'estos PAI; bàsicament recomana que abans dels PAI deuria
aprovar-se un pla general; a més se suspén el procediment
mentres no n'hi haja informe favorable de la Confederació del
Xúquer i d'altres informes d'impacte ambiental.

Com vosté comprendrà, des de la
conselleria no podrem fer una altra cosa que complir la llei, que fer el
que estem obligats per complir la Llei del sòl, la Llei
d'urbanisme valencià -la LUV- i qualsevol
legislació que li afecte a estos temes.

A més, després entraré, potser,
en algunes consideracions de confederació i altres punts.

Gràcies.

El senyor Morera Català:

Gràcies, senyor conseller.

La senyora presidenta:

Té la paraula, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Estic d'acord amb vosté que s'ha de
complir la llei i, com que sé que el seu govern és un govern
equànime, que actua amb independència del color
polític de l'ajuntament en qüestió, no sé
per què vosté no suspén (remors), suspén la competència urbanística de
l'Ajuntament de l'Atzúvia, perquè hui mateixa
s'està complint il·legalitat a l'Ajuntament de
l'Atzúvia.
Hui mateixa s'estan construint vivendes en
sòl no urbanitzable de la mateixa manera que es feia a Catral.
No
sé per què vosté no fa complir la llei, tenint en
compte que és una competència seua, la del sòl no
urbanitzable.
I no sé per què.
.
.
amb la connivència de
l'ajuntament.
.
.
que no ha paralitzat l'obra de forma efectiva
i, per tant, recau sobre vosté eixa responsabilitat, no sé
per què amb el patrimoni urbanístic de tots els valencians,
amb el territori de tots els valencians, uns pocs estan fent grans negocis
especulatius.

Té vosté la competència i, per
tant, aplique-la.
Jo li demane, que de la mateixa manera que van actuar en
Catral, actuen en l'Atzúvia, perquè és un
escàndol d'unes dimensions ja desproporcionades.
Este desordre
urbanístic té eixos gran beneficiaris.

I, per altra banda, el seu govern va anunciar,
ací -no sent vosté conseller, sinó sent
conseller el senyor Esteban González-, que faria un cos
específic de funcionaris d'inspecció.
S'està fent per part del govern central, i crec que seria bo
que se fera al govern autonòmic, perquè l'excés
urbanístic que s'està produint en el sòl no
urbanitzable del nostre país és d'unes dimensions
increïbles.
Jo li demane i li exigisc hui ací que vosté
actue en la defensa de l'urbanisme valencià del nostre
territori, en este cas concret, en el qual uns pocs, amb la
connivència d'uns irresponsables polítics, estan
destrossant una zona valiosíssima del nostre país.

Pel que fa al segon punt, el mínim que es pot
demanar d'una conselleria és que responga als afectats, que
responga a aquelles persones que han qüestionat de forma
administrativa la presentació de tres PAI a l'Ajuntament de
l'Atzúvia, ¡que done resposta!
, que no hagen de vindre
ací a exigir-li a vosté que mos diga.
.
.
Vosté mos ha
dit que va a fer complir la legalitat, doncs conteste als interessats.
Que
d'una població de 600 habitants, no sé si fer 1.
600
vivendes en tres PAI, això es un urbanisme sostenible, social?
.
.
.
, i
acaba vosté de parlar del canvi climàtic i tot això.
.
.
Actue, actue i responga als afectats, i no deixe eixa situació en
l'aire.

Vosté sap -ho acaba de
reconéixer- que eixos tres PAI tenen uns greus problemes en la
seua tramitació.
Rebutge'ls, afecten el parc de la marjal
Oliva-Pego, afecten el PORN d'este valuós paratge,
d'este parc natural valencià.
No n'hi ha informe
hídric.
I, per altra banda, vosté sap que és
competència seua haver exigit a l'ajuntament que se fera el
Pla general d'ordenació urbana.

Estem davant d'una situació que no
m'explique com no actuen vostés d'ofici, amb
independència del color polític que governe
l'ajuntament.
I com sé que vostés són
equànimes i actuen sense tindre en compte el color polític de
l'ajuntament en qüestió, i sé que vostés
estan per un urbanisme responsable i sostenible.
.
.
, per una banda, conteste
vosté ràpidament, anul·le eixos tres PAI que atempten
una zona valuosíssima del nostre territori i, per altra banda,
suspenga vosté, ja, les competències en matèria
urbanística d'un ajuntament que s'està comportant
de forma irresponsable perquè esta empresa.
.
.
-no diré
el nom, perquè esta va ser una pregunta que se va derogar, no
diré el nom-, perquè una empresa estiga fent diners
milionaris a costa de l'entorn del nostre territori, el nostre
patrimoni natural amb la complicitat d'un ajuntament.

No m'agradaria que la Generalitat valenciana, la
seua conselleria, fóra còmplice també d'este
atemptat al nostre patrimoni natural.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula, l'honorable conseller.

El senyor conseller de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i
Habitatge:

Gràcies, presidenta.

Senyor Morera, no li càpia ningun dubte de
ningun tipus que no sols no som còmplices, sinó que farem
complir la legalitat.
No li càpia ningun dubte.
Per això,
possiblement, encara estem aquí.

Per descomptat, no té res a vore el cas
d'Atzúvia amb el cas de Catral.
En Catral estàvem
parlant de 1.
200 vivendes il·legals, en Atzúvia estem parlant
de 8 vivendes denunciades en tràmit de legalització.
Crec que
la diferència és notable.

D'altra banda, pel que fa referència als
PAI.
Tots els PAI tenen una tramitació, i no li càpia ningun
dubte que aquí va a fer-se tota la tramitació.
Mosatros hem
demanat a l'ajuntament que inicie un pla general, per suposat, i crec
que l'ha iniciat; però no necessàriament un PAI
necessita que un pla general estiga fet, perquè per això hi
ha unes lleis, i per açò hem de complir.
Sí necessita
altres qüestions que s'han demanat a l'ajuntament.
I es
complirà o els plans no s'aprovaran.
Sí cal fer la
declaració d'impacte ambiental, que cal fer-la, haurà
de complir-la; si no, no s'aprovarà.
Si no té
accessibilitat, si no té auia.
.
.
Tots els problemes estaran resolts
per a poder-se aprovar, i no fa falta ni que la síndica ni
ningú -però agraïm qualssevol informes- mos
done lliçons en eixa direcció, perquè els faré
complir més que ningú.

Gràcies.

Pregunta 68/07 al conseller de Justícia i
Administracions Públiques, senyor Fernando de Rosa Torner, sobre la
prevenció i l'eradicació de la violència, que
formula la diputada senyora Asunción Quinzá Alegre (GP
Popular) (RE número 4.
889).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable conseller.

Pasamos a la pregunta número 68/07, formulada
por la diputada senyora Quinzá del Grupo Parlamentario Popular al conseller de Justicia y
Administraciones Públicas sobre la prevención y
erradicación de la violencia.

La senyora Quinzá Alegre:

Gracias, señora presidenta.

Honorable conseller, hace escasamente tres días, en concreto, el pasado
domingo día 25 de noviembre, celebramos el Día Internacional
de la Eliminación de la Violencia contra la Mujer.
Esta lacra, que
se cobra la vida de muchas mujeres cada año, es una asignatura
pendiente y por la que cada día, acción tras acción,
tenemos entre todos la obligación de erradicar.
Hay que poner un
punto final a esta injusticia social.
Más que nunca debemos seguir
haciendo de todos el principio de «ante los malos tratos, tolerancia
cero».

Si nos esforzamos en erradicar la
discriminación de la mujer avanzaremos en la lucha contra violencia
de género, porque tras los malos tratos se esconde una
concepción machista de la mujer como objeto propiedad del hombre: el
violento debe de ser rechazado por la sociedad.
Afortunadamente, cada vez
se está logrando una mayor atención y actuación frente
a la violencia basada en el género y se están desarrollando
diferentes medidas para hacer frente a este problema, pero todavía
nos queda mucho para hacer, para crear y mantener un ambiente donde todas
las mujeres puedan vivir libres de cualquier amenaza.
La Comunidad
Valenciana ha sido y sigue siendo pionera en la lucha contra la violencia
que se ejerce contra las mujeres.

El plan de medidas del gobierno valenciano para
combatir este tipo de violencia es una estrategia articulada que ofrece una
respuesta específica ante la alarmante situación que padecen
las víctimas de la violencia, a través de una
coordinación interinstitucional y sectorial fundamentada en
distintos ámbitos y en medidas concretas de actuación.

Entre las nuevas competencias atribuidas a la
Conselleria de Justicia y Administraciones Públicas, en concreto, el
Decreto 122/2007, de 27 de julio, del Consell, se encuentra la de
contribuir a la prevención y erradicación de la violencia,
con especial atención a la ejercida sobre la mujer.
En este
contexto, ¿qué actuaciones se tiene previsto desarrollar con
tal fin?

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra el honorable conseller De Rosa.

El senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques:

Señora presidenta.

Señora diputada, como ya expuse en mi
intervención, en las líneas generales que guiarán a
esta conselleria durante
la presente legislatura, la prevención y erradicación de la
violencia constituye uno de los principales compromisos asumidos por este
departamento.

De nuevo quiero precisar que cualquier acción
de gobierno en ese sentido debe abordarse de una manera integral y
coordinada, sin olvidar que la violencia social reviste muchas y muy
variadas manifestaciones.
Para todas ellas hemos de tener una respuesta
unánime de alerta y freno, y tantos mecanismos de
intervención como los distintos casos requieran.
En este punto,
estamos trabajando en el texto de la futura ley integral de
prevención de la violencia en el ámbito de nuestra comunitat cuya
tramitación se iniciará el próximo año y
establecerá las distintas estrategias de actuación
estructuradas en tres niveles de intervención, la de
prevención propiamente dicha, la de reducción o freno de su
impacto, y el dirigido a evitar la reincidencia, una medida que se
complementará con la creación de la figura del delegado del
Consell para la prevención de la violencia.

Seguimos apostando por el sostenimiento de las 37
oficinas de atención a las víctimas del delito existentes, 3
de ellas, las de Nules, Albocàsser y Vallanca implantadas en lo que
llevamos de legislatura, y la última abierta anteayer en la
localidad de Paiporta.
Y para cerrar el año, en la localidad de
Llutxent, que hará la número 38.

En el ámbito de la prevención de la
violencia familiar, con especial protección a los menores inmersos
en situación de conflicto familiar, también incorporaremos
nuevos puntos de encuentro familiar a la red, que ya cuenta con diez de
estos puntos, al que sumaremos el de la provincia de Castellón, y
durante los próximos cuatro años los de Vall
d'Uixó, Villarreal, Sagunto, Liria, Requena, Xàtiva,
Benidorm, Villena y Torrevieja.
Y para asegurar el correcto y
homogéneo funcionamiento de los mismos, el Consell autorizó
el pasado día 16 la tramitación del anteproyecto de ley
reguladora de los puntos de encuentro familiar de la Comunidad Valenciana.

También pondremos en marcha a principios del
próximo año la escuela de padres, que de manera itinerante
recorrerá los puntos de encuentro familiar de la comunitat para atender los
problemas de agresividad que por las circunstancias familiares puedan
presentar los menores, además de fomentar pautas de crianza que
establezcan una comunicación positiva entre padres e hijos, actuando
de esta manera con carácter preventivo.

En el ámbito de los menores, y
específicamente en la violencia escolar, desarrollaremos los
convenios de colaboración suscritos el pasado mes de marzo con la
Conselleria de Educación, poniendo a disposición de la
comunidad educativa, alumnos, profesores y familias, los recursos de las
oficinas de atención a las víctimas del delito, para la
atención, asesoramiento y coordinación en esta materia.

Los centros de educación de menores
canalizarán, asimismo, una importante función preventiva, ya
que la labor está orientada al tratamiento del menor para su
recuperación social.
Dedicaremos, por tanto, un particular cuidado a
estos centros.
En este sentido, vamos a inaugurar en las próximas
semanas el nuevo centro de menores localizado en la localidad de Picassent.

Su señoría, en la formulación de
la pregunta se hace eco de la especial atención que dentro de la
prevención de la violencia hemos de dedicar a la violencia ejercida
sobre la mujer y, por lo tanto, me voy a referir a ella de forma
singularizada.

La creación de nuevos y exclusivos juzgados de
violencia sobre la mujer es una medida que considero fundamental en esta
lucha.
El mes que viene entrarán en funcionamiento cinco nuevos
juzgados en el partido judicial de Torrent, Paterna, Denia, Orihuela y
Benidorm, que se sumarán a los siete ya existentes, para alcanzar
durante el transcurso de esta legislatura un total de veinte, avanzando
así en la territorialización de estos juzgados, que
supondrá una inversión de 10 millones de euros.

Que las mujeres perciban que, si denuncian, hay
justicia, es el lema que queremos transmitir a la sociedad, para que la
mujer se sienta segura.
La protección, por tanto, es esencial.
Seguiremos con el sistema de telealarma que otorgan los centros Mujer 24
Horas para aquellos casos en los que no existe orden de protección.
Actualmente, 62 mujeres cuentan con este dispositivo, de las cuales, 28 han
sido dados de alta en lo que va de año.

Pero la seguridad ha de entenderse en un sentido
amplio y que comprenda la asistencia integral de la víctima,
prestando el apoyo y asesoramiento necesario que eviten la duplicidad de
actuaciones y una doble victimización.
Para ello, se pondrán
en funcionamiento protocolos de coordinación entre las oficinas de
atención a las víctimas del delito y los centros Mujer 24
Horas, y crearemos casas de acogida exclusivas donde profesionales expertos
en violencia de género y atención a la infancia proporcionen
una atención específica, así como crearemos un centro
integral para proteger a las mujeres de alto riesgo que existan en esta
comunidad.

Por otro lado, hay que destacar que se sumará a
la información facilitada por el teléfono gratuito 012 de La
Generalitat y también pondremos a disposición con el
teléfono estatal 016.

Por último incidiendo en la atención
preventiva.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor conseller.

El senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques:

.
.
.
también haremos la reeducación y
tratamiento de agresores en Castellón y Valencia.

Gracias.

Pregunta 69/07 al conseller de Justícia i
Administracions Públiques, senyor Fernando de Rosa Torner, sobre la
interacció a través de les noves tecnologies, que formula el
diputat senyor Rafael Ferraro Sebastiá (GP Popular) (RE
número 4.
890).

La senyora presidenta:

Pasamos a la pregunta número 69, formulada por
el ilustre diputado señor Ferraro del Grupo Parlamentario Popular al
conseller de
Justicia y Administraciones Públicas, sobre la interacción a
través de las nuevas tecnologías.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Honorable senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques.

L'impuls a la incorporació per part de
l'administració de les noves tecnologies per a donar resposta
a les demandes dels ciutadans i disposar de vies més àgils de
comunicació a través d'estos nous marcs
tecnològics que s'incorporen cada volta més a la vida
quotidiana, requerixen una adaptació permanent dels instruments
conduents que utilitzen les administracions públiques en el seu dia
a dia.

Les possibilitats que oferix la incorporació de
les noves tecnologies de les comunicacions i la informació per part
de l'administració, constituïx, a més d'un
objectiu estratègic de les relaciones amb els ciutadans, un
imperatiu i un condicionant de les accions que adopten estes
administracions.

En este sentit, a fi de millorar la interacció
a través de les noves tecnologies entre els ciutadans i
l'administració, sabem que hi ha molts projectes que
actualment es poden realitzar, com la utilització del certificat
electrònic per a efectuar pagaments de taxes, d'imposts,
etcètera.

En relació a tot això, em
permetrà, honorable senyor conseller, formular-li la pregunta
següent: ¿La Generalitat desenrotllarà algun mecanisme
d'interacció entre el ciutadà i
l'administració a través de l'ús de les
noves tecnologies que millore l'actual i que puga desenrotllar
més tràmits administratius?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller De
Rosa.

El senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor diputado, es una evidencia que las nuevas
tecnologías han provocado cambios muy significativos en nuestras
vidas en las relaciones sociales y comerciales y también en los
ámbitos de las administraciones públicas, afectando
particularmente a los trámites administrativos que se derivan de las
actuaciones entre esta y los ciudadanos.

En este sentido, las modernas tecnologías
ofrecen a la administración nuevas posibilidades para el logro de un
mejor servicio público, aportando inmediatez, trasparencia y
seguridad.
El desarrollo de la administración más eficiente y
ágil, donde el exceso de trámites, de papeleo, de burocracia,
son conceptos en desuso, debe ser el referente de nuestra acción
política y en este punto se presenta como un elemento clave.

Sin duda, las nuevas tecnologías nos brindan la
oportunidad de hacer la vida más cómoda y fácil a los
ciudadanos, cuyo bienestar debe ser el punto de partida de toda
acción administrativa.
Por tanto, uno de los objetivos prioritarios
de este gobierno es continuar progresando en la modernización de
nuestra administración, apostando por nuevas iniciativas que adecuen
las realidades y demandas sociales al momento y a los constantes cambios
que existen en la actualidad, con el fin de garantizar el progreso
sostenido y solidario.

En este sentido, el sistema integrado multicanal de
atención al ciudadano, el SIMAC, es un proyecto que nace en el
contexto del plan estratégico para la consolidación de la
sociedad tecnológica y del conocimiento de la Comunidad Valenciana,
como un paso más para lograr la materialización de la
administración inteligente y orientado a empresas, ciudadanos y
administraciones públicas.

Se trata de un proyecto en el que el ciudadano se
erige en el epicentro de todas sus actuaciones, dirigidas a alcanzar los
objetivos de facilitar su acceso a la administración.
Para ello, a
través de la implantación de una plataforma
tecnológica robusta, se está desarrollando un nuevo modelo de
relación con los ciudadanos que permitirá la
teleadministración o tramitación telemática de los
servicios de La Generalitat, como solicitudes, registros, notificaciones,
pagos, etcétera.

En la actualidad, nuestra administración
electrónica dispone de 296 servicios telemáticos implantados,
y los portales actuales de La Generalitat serán reemplazados por el
nuevo portal integrado por www.
gva.
es, que será su nueva imagen en Internet.
Se
implantará el sistema de información que permitirá la
gestión integral y única de la información necesaria
para dar respuesta a las necesidades de atención al ciudadano, que
abarca las oficinas PROP y el servicio de atención telefónica
012 e Internet.

Esta plataforma también posibilitará la
interoperabilidad, facilitando información entre La Generalitat y el
resto de las administraciones, evitando al ciudadano la presentación
de documentación que ya consta en poder de otra
administración; analizar las interacciones ciudadano-Generalitat,
conforme el llamado «historial del ciudadano», para actuar
proactivamente y resolver sus necesidades de forma personalizada.

Pero no serviría de nada avanzar en la
implantación tecnológica, si esta no va acompañada de
una adecuada y óptima utilización por los usuarios.
Por ello,
a fin de generar confianza y familiaridad, el IVAP, el Instituto Valenciano
de Administración Pública, va a realizar, juntamente con el
denominado proyecto Internauta, un curso diseñado y que está
dirigido especialmente a aquellos colectivos que tienen menores
posibilidades de conocer y utilizar Internet como, por ejemplo, los
discapacitados, emigrantes, personas mayores o aquellas que demandan
empleo, para que puedan acceder en estos cursos y poder estar al día
tecnológicamente.

Desde que se iniciaron estos cursos en octubre del
año 2005, 58.
000 alumnos se han beneficiado de los mismos, y existe
una media diaria de 98 alumnos al día que se inscriben en nuestra
comunidad, ascendiendo a 7.
754, los matriculados en la actualidad.

Por último, la ley de régimen
jurídico de la administración electrónica y de los
procedimientos administrativos telemáticos en la que estamos
trabajando, y que reconocerá y regulará los derechos de
acceso electrónico de los ciudadanos a los servicios públicos
y a los procedimientos administrativos.

En definitiva, señoría, estas son
algunas de las actuaciones tecnológicas que desde el gobierno de La
Generalitat se están llevando a cabo para la incorporación
segura y eficiente de los medios electrónicos a la actividad
administrativa.
Y estoy seguro de que su utilización
redundará en beneficio de las relaciones entre las distintas
administraciones públicas y entre estas y los ciudadanos.

Pregunta 32/07 al conseller de Justícia i
Administracions Públiques, senyor Fernando de Rosa Torner, sobre la
conciliació laboral i familiar en el col·lectiu
d'advocats d'ofici, que formula la diputada senyora
María Dolores Huesca Rodríguez (GP Socialista) (RE
número 3.
208).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable conseller.

Pasamos a la pregunta 32/07 formulada por la diputada
señora Huesca, del Grupo Parlamentario Socialista, al conseller de Justicia y
Administraciones Públicas sobre la conciliación laboral y
familiar en el colectivo de abogados de oficio.

La senyora Huesca Rodríguez:

Buenas tardes,
señorías.

¿Va la conselleria a firmar un protocolo con los Colegios Profesionales de
Abogados de la Comunidad Valenciana para facilitar y/o conseguir la
conciliación laboral y familiar en el colectivo de los abogados de
oficio?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el honorable conseller De Rosa.

El senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señora diputada.

Señoría, la conciliación de la
vida laboral y familiar es un compromiso al que nos debemos todos los
responsables políticos.
Un propósito que comparto plenamente
y que personalmente me gustaría lograr en todos los sectores y
ámbitos laborales.

Sin embargo, en este ámbito concreto a que se
refiere la señora diputada, lamento no pueda ofrecer una respuesta,
ya que la Conselleria de Justicia y Administraciones Públicas carece
de competencias para articular este tipo de medidas respecto a las
profesiones liberales.

La Ley 1/1996, de 10 de enero, de asistencia
jurídica gratuita, determina la obligatoriedad de prestar este
servicio, al tiempo que regula su procedimiento, obligando a la
administración a crear una comisión de justicia gratuita con
ámbito provincial que tiene la competencia para efectuar el
reconocimiento del derecho a la tutela judicial efectiva.

Esta norma atribuye a las juntas de gobierno de los
colegios de abogados la organización de estos servicios y garantiza
la autonomía profesional a los abogados inscritos en el servicio,
aunque con sujeción a las normas que disciplinan el funcionamiento
de los servicios colegiales de justicia gratuita.
(So per interferència d'un telèfon
mòbil)

Por tanto, las normas vigentes impiden la
intervención de la administración en establecimiento de
protocolos, convenios o cualquier otra medida encaminada a regular estas
condiciones.

Ahora bien, desde el departamento que dirijo se ha
mostrado siempre un enorme interés para mejorar los aspectos que
afectan al servicio de asistencia jurídica gratuita y, en especial,
a las personas que hoy lo integran.
Un interés que hemos patente con
la firma con el Consejo Valenciano del Colegio de Abogados, un convenio
para subvencionar las actividades formativas de los letrados inscritos en
el turno de oficio y repercutir en una mayor calidad y mejora en la defensa
de los intereses de los ciudadanos; o en el convenio suscrito para sufragar
las indemnizaciones derivadas de accidentes de los abogados en el
desempeño de sus funciones en la justicia gratuita.
(So per interferència d'un telèfon
mòbil)

Por otro lado, fíjese usted si existe
interés en conciliar las obligaciones laborales con la familiares,
que en el marco de nuestras competencias sobre personal no jurisdiccional
de la administración de justicia, la semana pasada firmamos un
acuerdo con todas las organizaciones sindicales, por el que la totalidad de
los funcionarios de justicia ya se han pasado a beneficiar de las medidas
contenidas en el estatuto básico del empleado público de la
ley de igualdad y del Decreto 275/2006, regulador de las condiciones de
trabajo del personal al servicio del Consell.

Quiero con esto mostrarles, señoría, que
mi interés por compatibilizar con éxito el derecho al trabajo
y el ejercicio de las responsabilidades familiares es una realidad.
Pero al
mismo tiempo una realidad trasladada al personal sobre la que esta conselleria ostenta
competencias y que -le repito- no abarca al colectivo de
profesionales que ejerce la abogacía.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la
señora Huesca.

La senyora Huesca Rodríguez:

Gracias, presidenta.

Señorías.

Señor conseller, como usted bien ha dicho, estaba segura de que usted
estaba de acuerdo conmigo en la dificultad que tienen los abogados y las
abogadas  cuando deciden formar una familia.

Usted se ha referido a los funcionarios, pero yo me
refiero específicamente a abogados y abogadas del turno de oficio.
Sabe usted que gracias a la lucha por los derechos de igualdad entre
hombres y mujeres, existe en la sociedad del siglo XXI un reconocimiento
pleno de la integridad de la mujer.
.
.
de los derechos de la mujer en
igualdad y a no ser discriminada.

No obstante, existen en la actualidad situaciones de
hecho que no han sido reguladas por nuestro legislador, que afectan a los
derechos reconocidos en la Constitución española.
En este
sentido, existe una laguna legal en esta comunidad en la actividad del
profesional, de las abogadas y de los abogados, que no recoge expresamente
ni el parto, ni el riesgo al aborto, ni por supuesto la adopción
como causa de suspensión de los plazos procesales.

Siendo usted el responsable de traer aquí esa
legislación que posibilita disfrutar de los permisos de maternidad
para este colectivo, sabiendo, además, que no hay ningún
protocolo firmado en este sentido en esta comunidad, ¿tiene usted
voluntad para consensuar este problema y no discriminar estas familias, que
acaba de decir?
¿Qué diferencia hay entre estos trabajadores
y el resto?
Yo creo que ninguna.

Los innegables y consolidados derechos de la madre
trabajadora, en cuanto a la suspensión de la actividad laboral que
vienen reconocidos en nuestra legislación, se encuentran
vacíos de protección en el específico caso de las
abogadas.

Una abogada gestante con complicaciones
médicas, una abogada que acaba de dar a luz recientemente, o una
abogada que debe de viajar o un abogado que debe de viajar a un país
extranjero a recoger a su hijo adoptado, se ve desamparada legalmente,
imposibilitada de conciliar sus derechos como el resto de las mujeres en
esta misma situación.
Se ve imposibilitada de conciliar estos
derechos con el derecho del cliente a que sea defendido por la abogada en
la que ha depositado su confianza y con el derecho a la libre
elección de abogado.

Como bien argumentó una compañera ante
la negativa de un juez a suspenderle un juicio por su reciente maternidad,
cuando alguien encarga un cuadro a un pintor espera que ese cuadro lo acabe
ese mismo pintor y no lo acabe otro.

Dado que no hay una regulación
específica con respecto al embarazo y a la adopción de las
mujeres abogadas, en el día a día, en las situaciones que se
encuentra, tienen que resolverse y subsanarse esos problemas, con
soluciones más o menos recurrentes, pero que no solucionan el
problema que hay, como ir a  amamantar al niño.
.
.
como
llevar el niño a la sala en el juicio, o pedir a un abogado
compañero que le sustituya con el perjuicio económico que
ello conlleva.

En algunos colegios de abogados, como es el de
Málaga, donde sí que se ha consensuado un protocolo de
actuación con jueces y magistrados, que gracias a la
sensibilización de estos se pueden suspender los procesos durante 40
días.
En el colegio de Barcelona se ha pedido que se tramite una ley
de respeto a la maternidad de las abogadas y en el colegio de Tenerife se
bonifican las cuotas colegiales por maternidad durante seis meses.

Debemos tener en cuenta también el porcentaje
de mujeres abogadas que hay.
En el Colegio de Abogados de Valencia, por
ejemplo, hay 9.
000 letrados ejercientes, de los cuales un 43% son mujeres.

En este ámbito, donde usted tiene la
competencia para ello, solicitamos que se cree una comisión de
estudio, preparación y elaboración, para que se formulen
junto con los colegios de abogados y su conselleria un protocolo de reconocimiento efectivo y disfrute de
maternidad, y paternidad para los abogados y abogadas del turno de oficio.
Y así poder hacer efectivo este derecho, basándonos en que la
Constitución ordena a los poderes públicos el que se asegure
la protección social, económica y jurídica de la
familia.
Y así seguir el ejemplo de colegios, como el Málaga
o como el propio de Alicante, que recientemente, efectivamente, en su junta
de gobierno ha aprobado acometer esta labor.

Señor conseller, es usted quien puede solucionar esta situación.
Es
usted quien tiene la potestad para que los abogados y abogadas del turno de
oficio de esta comunidad puedan conciliar la vida laboral y su vida
familiar, y así cumplir con los mandatos legales que en nuestro
ordenamiento jurídico existe.

Estos derechos se ven reconocidos y fortalecidos por
mandato legal en nuestra Constitución española, normativa
europea, ley de igualdad, ley de conciliación familiar y laboral,
todo un cuerpo legal que protege a la mujer y a la familia y concilia el
derecho a poder ejercer la maternidad y paternidad sin obstáculos.

Como ya le he dicho, sé que he comenzado mi
intervención diciéndole que usted se.
.
.
su interés
por la familia.
Por eso, le pido que se cree esta comisión de
estudio y preparación para poder aprobar este protocolo y se
reconozca así, efectivamente, el pleno derecho a la maternidad y a
la paternidad.

Hay muchas familias pendientes de su decisión.
Aquí hay representantes de abogadas de esta comunidad.
Todas
esperamos que no les defraude.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
honorable conseller.

El senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques:

Muchas gracias, señora diputada.

Realmente, en su intervención ha quedado
expresamente determinada que no es competencia de la Conselleria de
Justicia esta realización.

Usted ha hablado de actuación de colegios de
abogados que se autorregulan en esta materia.
El Colegio de Abogados, por
ejemplo, de Valencia nos pasan información en el sentido de que se
concede automáticamente la maternidad, dejando durante el tiempo de
baja de asignarles asuntos, durante el tiempo en que está de baja, y
se mantienen los derechos del turno, por lo que posiblemente se les vuelva
a computar dicho tiempo y a turnar el mismo número de asuntos.
Son
realmente.
.
.
no, señora diputada, la Conselleria de Justicia
tiene la obligación de abonar lo que es el turno de oficio, la
autorregulación le corresponde a los colegios de abogados.

A mí me encantaría que los colegios de
abogados, el Consejo del Poder Judicial, el Ministerio de Justicia y la
Conselleria de Justicia lográramos consensuar.
Y que las abogadas
tuvieran este derecho que, efectivamente, como cualquier otra ciudadana y
cualquier otro profesional, en ese ámbito, en esa lucha,
estará la Conselleria de Justicia junto con ustedes.

Por tanto, lo único que podemos ofrecer desde
la Conselleria de Justicia es intentar que las partes se pongan de acuerdo
y que puedan autorregularse, e instar al Consejo General del Poder Judicial
para que puedan regular esas deficiencias que usted ha dicho del problema
de muchas letradas que no han podido cumplir su baja por maternidad.

En eso, en esa sensibilidad, que le agradezco que
usted me reconoce personalmente, estaremos y estaremos conjuntamente con
ustedes.
Pero -le repito- nosotros no podemos inmiscuirnos en
la actividad y actuación interna de los colegios de abogados, que
son absolutamente independientes de la función de la Conselleria de
Justicia.

Los colegios de abogados quieren.
.
.
pues
estábamos nosotros juntamente con los colegios de abogados para
conseguir este objetivo, pero -eso le he dicho- conjuntamente,
detrás, apoyando, instando; pero no ocupando la posición y
ocupando la función que debe corresponderle al poder judicial y a
los colegios de abogados.

Me gustaría sinceramente que tuviéramos
competencia, porque ya lo hubiéramos regulado, ya estaría ese
problema resuelto.
Sinceramente, se lo digo, que ojalá
tuviéramos esa competencia.
No tenemos todas las competencias en la
Conselleria de Justicia, como usted bien sabe, en el caso de que la
tuviéramos ahora nuestras abogadas tendrían solucionado su
problema.
(Remors)

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 47/07 al conseller d'Educació,
senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre la creació de la
futura universitat internacional, que formula el diputat senyor Adolfo
Sanmartín Besalduch (GP Socialista) (RE número 4.
392).

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable conseller.

Pasamos a la pregunta número 47/07 formulada
por el diputado señor Sanmartín, del Grupo Parlamentario
Socialista, al conseller de Educación sobre la creación de la futura
universidad internacional.

Tiene la palabra el señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Li voldria formular al senyor conseller Font de Mora
si comparteix amb l'anterior conseller d'Universitat i Empresa
els criteris i finalitats pels quals va projectar la creació de la
VIU, la Universitat Internacional de València.

Moltes gràcies.

El senyor conseller d'Educació:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Sanmartín, evidentemente que
compartimos el criterio de creación de la VIU, de la Universidad
Internacional de Valencia.
Y no solamente la comparte este conseller, el Consell en su
conjunto, sino que tengo que manifestar con satisfacción, que
según una encuesta reciente de la segunda quincena del mes de
octubre, concretamente el 91,5% de los padres con hijos en edad escolar y
el 87,1% de aquellos padres sin hijos en edad escolar, comparten
también y están plenamente de acuerdo con la creación
de la universidad internacional.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Té la paraula
l'il·lustre diputat senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Senyor conseller, mire, l'anterior conseller
d'Empresa i Universitats -i això vosté pense que
ho tindrà clar- no va aconseguir ni la complicitat ni el
recolzament de la resta d'universitats valencianes en relació
a aquesta universitat virtual, vullga vosté o no vullga.
Ho van dir
ells.

En segon lloc, ara farà dos mesos,
l'actual secretari autonòmic d'Universitats, Emilio
Barberá -del qual un altre dia parlarem, però a
part-, anuncià, anuncià un canvi de rumb per a aquest
projecte d'universitat virtual, que, almenys teòricament,
s'havia de posar en marxa a partir del proper primer trimestre de
2008.

Jo li he fet aquesta pregunta perquè em
preocupa saber quin és el paper que jugaran la resta
d'universitat públiques valencianes que al projecte surten com
a socis integrals d'aquesta universitat, perquè ho explique un
poc.
I, sobretot, si els acords interuniversitaris i els propis continguts
generats per cada un dels campus de les universitats públiques
possibilitaran realment racionalitzar i complementar l'oferta de
titulacions, que és el que realment interessa i preocupa a les
universitats valencianes.

Com me queden tres minuts, vaig a fer-li una pregunta,
i m'agradaria que me la contestés de forma ben sincera.
¿Vosté pensa que realment aquest projecte virtual, aquest
projecte virtual, importa o interessa molt a les universitats
públiques valencianes?

Pense que realment, malgrat la importància que
té este projecte -jo no li dic que no-, que el que
realment haurien de solucionar i el que realment importa a les universitats
valencianes, pense que és, en primer lloc, dur a terme un pla de
finançament com cal, i no prorrogar contínuament any darrere
any el darrer que es va aprovar, que me pareix que va ser l'any 2003;
el que realment importa a les universitats valencianes és el nivell
retributiu acord o en consonància amb les seues responsabilitats; el
que realment importa -i hem de solucionar ja- a les
universitats valencianes és la posada en pràctica, la duta a
terme d'una xarxa de centres tecnològiques i
d'investigació com cal.

I sobretot, i sobretot, jo pense que el que realment,
per les discordances que hi ha hagut, importa a les universitats
públiques valencianes és que d'una vegada per totes
vosté siga president d'aquestes Corts Valencianes, però
no per res, sinó per a vore si el proper conseller (veus) és més
receptiu a les seues demandes i als seus interessos.
(Veus)

Gràcies.
(S'interromp
la gravació)

El senyor conseller de Cultura:

Muchas gracias, señora presidenta.
Señora presidenta, a pesar del señor Sanmartín.

Señor Sanmartín, yo creo que una de las
cosas.
.
.
Me pide usted sinceridad.
Yo creo que aparte de una cierta
vehemencia, si por algo me caracterizo, es por mi sinceridad.
Yo siempre le
he respondido con absoluta sinceridad, y usted incluso me lo ha llegado a
reconocer pública y privadamente.
O sea, que en esta cuestión
no creo que hayamos de entrar en esos diálogos.

De modo que contestando a las preguntas en concreto
que usted me hace, decirle que no solamente, no solamente es que
esté de acuerdo el Consell, este conseller modesto, el Consell en su conjunto y la sociedad
valenciana -que parece que usted eso lo ha pasado por alto- en
su conjunto también.
.
.
Porque su problema es que a veces pasa
por alto ese pequeño detalle, lo que quieren los ciudadanos, pues
los ciudadanos también lo quieren.

Y yo francamente le digo: no sé cuáles
serán sus fuentes, no lo sé, tampoco tienen usted por
qué hacerlas públicas, pero en las conservaciones mías
personales con los cinco rectores de las universidades públicas, con
los dos de las universidades privadas, con el rector de la universidad a
distancia y con el rector de la Universidad Menéndez y Pelayo, junto
con las autoridades de algunas otras universidades de fuera de nuestras
fronteras, que en su momento se publicitarán, todos ellos han
manifestado su reconocimiento del interés del proyecto y su voluntad
de formar parte de esta universidad, que nace  como un consorcio de
universidades.
Y que a través de la fundación, que
está ya trabajando desde hace tiempo, va a poner la posibilidad de
que contenidos docentes de las universidades públicas y privadas
valencianas puedan ser colgados a la red, y de allí, universitarios
de todo el mundo, de todo el mundo, en el lugar donde estén y a la
hora que sea del día, puedan descargarse sus contenido abonando las
correspondientes tasas.
Esa cuestión.
.
.
mucho más
compleja, por supuesto, que yo espero poder presentar en los
próximos días.

Y el secretario autonómico -que
hablaremos todo el día cuando usted quiera-, que además
de otras muchas cosas, es catedrático de universidad y ha sido
rector de una universidad, además muy compleja, este señor,
con el que formo un equipo que trabaja en plena sintonía,
anunció una verdad también, porque es tan sincero como yo.
Ahora se está montando el equipo tecnológico que va a dar
servicio a esa plataforma.
Nosotros esperamos que a finales del 2008 o
comienzos del 2009 se puedan ya impartir contenidos docentes.

De manera que la única cosa que me parece que a
usted le sabe mal es que en algún momento funcione esa universidad
virtual.
No sé, da la sensación de que a usted le preocupa
que eso llegue a cuajar, como les ha preocupado a su grupo que hayan ido
cuajando uno tras otro todos los importantísimos proyectos que el
Partido Popular ha puesto en marcha en esta comunidad.
Esta es una
más de las realizaciones que, a no dudar, dentro de poco usted se
podrá hasta matricular en ciencia política, y aprenderemos
así.
.
.
disfrutaremos más de sus próximas
intervenciones, gracias también a la Universidad Internacional
Valenciana.

Muchas gracias, señora presidenta.

Pregunta 64/07 al conseller d'Educació,
senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre càrrecs directius
i caps de departament de les seccions d'institut, que formula el
diputat senyor Josep Maria Pañella Alcàcer (GP Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 4.
697).

La senyora presidenta:

Pasamos a la pregunta número 64, formulada por
el diputado señor Pañella del Grupo Parlamentario Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís al conseller de
Educación sobre cargos directivos y jefes de departamento de las
secciones de instituto.

Tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, la pregunta és la
següent: quan pensa acabar amb el greuge comparatiu que patixen en
este moment els càrrecs directius i caps de departament de les
seccions d'institut respecte als càrrecs directius i caps de
departament dels instituts?
Quan pesa acabar amb la discriminació
que pateixen entre els càrrecs directius i caps de departament de
les seccions de les diferents províncies?

Gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller
d'Educació.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor Pañella, a partir de demà.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

M'alegra molt sentir la primícia.
I no
vaig a felicitar-lo perquè no sé si me la crec, de moment.
Però sàpiga que públicament el felicitaré si
aixina és.

Però si me permet que dubte de la realitat
és perquè tinc les dades de tot este grup de professors, que
fa més d'un any, des de novembre de 2006 -he dit des de
novembre, que és el primer moment en què per escrit se
dirigixen i, per tant, tenim constància documental-, que es
reunixen, per exemple, en eixa època, amb el director general de
personal, José Antonio Rovira, i realment una reunió on van
eixir molt contents perquè es va donar una màxima
disponibilitat.
No tanta com vosté, que mos ha dit que
comença demà.
Jo crec que ja és un error,
perquè si això ho volia fer, hauria d'haver
començat en el principi de curs i no demà.
Però,
bé, està bé que siga demà, com si
m'haguera dit l'1 de gener.
Davant de tanta espera, no seria
tan greu.

Però li dic que ho dubte per diverses coses:
perquè a ells se'ls va presentar la possibilitat
màxima.
Se va fer un pla, juntament amb ells, de tres fases, en la
qual la primera es va dir que se podia solucionar fent-se dependent de
l'institut, la secció fent-se dependent de l'institut, i
aixina ja podrien cobrar com cobren els càrrecs de l'institut;
que després se passaria a una negociació del decret de
retribucions i que se solucionaria.
I al final, la tercera fase seria la
desaparició de les seccions.
Per tant, en la situació en
què està.
.
.

Jo després sé que en febrer de 2006,
quan ja tenien preparada una ordre.
.
.
Aleshores, en l'ordre feta
els problemes eren d'informes jurídics de la mateixa
conselleria.
Al final, informes molts difícils a
través.
.
.
des de la Conselleria d'Hisenda.
Al final,
resulta que trau una ordre de l'any 1993, que, com no contemplava les
retribucions dels càrrecs directius de les seccions
d'institut, entre altres coses, perquè no existien les
seccions d'institut, no se podien pagar.
No sé si tot
això s'ha solucionat perquè demà es puga pagar.

Però és que les últimes
notícies és que les negociacions que tenen en la mesa, en la
mesa, en este moment no s'ha arribat a acord, si no és que
vosté ara me diga que sí han arribat a acord posteriorment a
les notícies que jo tinga.

Jo li diria que si realment.
.
.
aquella frase que
va dir i que tots vam sentir ací, «que el professorat del
nostre país serà el més ben pagat de tot
l'estat».
Resulta que els càrrecs directius en este
moment són els pitjors pagats, o estarien entre els pitjors pagats,
i damunt hi ha diferències que s'estan mantenint entre el que
són les seccions i els instituts.

Tots sabem que el funcionament d'una
secció en teoria està molt clar, perquè és
depenent d'un institut, no té un director, perquè
té un vicedirector que depén del director de
l'institut.
Però tots sabem que això és una
figura que no se correspon amb la realitat, que les seccions
d'institut són totalment autònomes; que el vicedirector
té totes les funcions del director; que el vicesecretari té
totes les funcions del secretari; que el cap d'estudis té
totes les mateixes funcions que les tenen en un altre centre; que hi ha
caps de departament que estan treballant i que no tenen retribucions.
Tot
això, sobretot, és un greuge comparatiu simplement per una
qualificació que partix de la voluntat de la mateixa conselleria,
perquè realment si s'haguera vullgut, ja s'haguera
eliminat, s'acaben les IES.
Si això se crea per decret, per
decret es modifica.

Si l'ordre de 1993 és una ordre que no
contemplava eixes.
.
.
l'ordre es modifica.
i tenen vostés
capacitat de modificar-la.
I el decret d'homologació.
.
.
Perquè a més, està en la mesa, tenen la
negociació de l'homologació dels complements directius.
I això ja vol dir, ja vol dir que realment no estan homologats.
I no
estan homologats ni amb la resta de l'estat, ni estan homologats els
de les seccions de l'IES amb els dels instituts.

Per tant, senyor conseller, la pregunta és molt
clara.
La contestació seua ha sigut molt clara, tan clara que podem
comprovar exactament la veracitat del que vosté ha dit.
No té
lloc a dubtes.
És a dir, que demà comencen.
.
.
i
entenc.
.
.
i si no és aixina.
.
.
que a partir de demà
se'ls pagarà.
Jo ho he interpretat aixina, aixina els ho
comunicaré; i si no, m'ho desmentix a partir d'ara.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller
d'Educació, senyor Font de Mora.

El senyor conseller d'Educació:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Pañella.

Mire vosté, jo crec que la seua
informació és dolenta.
Jo crec que els docents estaran
segurament sindicats i a la millor el seu sindicat és
l'únic que no va signar els acords.
No ho sé, tampoc
m'importa.
Però hi va haver un únic sindicat que no va
firmar els acords del passat 8 de maig.

I en eixe acord es fixava clarament un punt, que era
el dels complements específics per càrrec.
Eixos complements
específics són a percebre per tots els càrrecs
directius, tant d'instituts com de seccions.
Vosté sap
també que eixa qüestió s'ha començat a
treballar, la mesa sectorial s'ha constituït el 26 i
s'està treballant.
Per això li dic que si hi ha bona
voluntat, a partir de demà se podrà ja arribar a un acord.

Perquè, naturalment, no depén
només de la voluntat de la conselleria, sinó que els mateixos
membres de la mesa tècnica han de treballar per a fer la
distribució corresponent.
No és una qüestió
només entre el que és conselleria i representació dels
treballadors, és també de treballadors entre si per a fer la
pròpia distribució.

Per tant, estem en les millors condicions.
Hem signat
un acord, un acord que ha sigut recolzat pels sindicats representants de la
majoria dels professors i professores de la nostra comunitat.
Hem
constituït eixa mesa sectorial, que està treballant en este
moment.

I, per tant, com li dic, si demà, amb tota
tranquil·litat, al si de l'òrgan que ha de determinar
esta qüestió se treballa amb una miqueta de trellat, el tema el
pot donar vosté per resolt.

Moltes gràcies.

Pregunta 70/07 al conseller d'Educació,
senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre baixes de llarga durada,
que formula el diputat senyor Lluís Torró Gil (GP Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 4.
907).

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Passem a la pregunta número 70, formulada por
el diputado señor Torró del Grupo Parlamentario Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís, al conseller de Educación
sobre bajas de larga duración.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Les comunitats educatives de diverses escoles
públiques del Campello, concretament al col·legi
públic Pla de Barraques i al col·legi públic
Fabraquer, s'han queixat repetidament, al llarg dels mesos
d'octubre i novembre del present curs, que algunes baixes de llarga
durada del professorat no s'han cobert.
Quines han estat les causes
d'aquesta contingència?
Es tracta d'un cas aïllat?
S'ha resolt en el moment de formular aquesta pregunta?
I en cas
contrari, quan pensa resoldre's?

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller
d'Educació.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor Torró, mire, en principi, dir una cosa
que és important per a esta discussió: no hi ha hagut baixes
de llarga duració que no s'hagen cobert en els centres
educatius públics que vosté pregunta.
Tinc.
.
.
després, li donaré l'explicació corresponent de
les places concretes.
I en la data de la realització de la seua
pregunta, les baixes que ha hagut en els dos centres estan cobertes.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula el senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Mire, abans he hagut de felicitar la consellera
d'Agricultura per la seua contestació tan detallada i ara he
de lamentar profundament la seua contestació tan breu, no?

Perquè, clar, quan jo vaig.
.
.
quan em van
passar esta informació, la primera cosa que li acudix a un és:
«Bé, esta pregunta on la fem, no?
Si la fem en una
comissió o la fem en un ple.
.
.
?
».
Perquè, clar,
és també un tema molt concret.

I després, quan la pregunta ja estava
presentada, també, lògicament, hem mantingut contactes amb la
comunitat educativa, que m'havia dit que ja estava el problema
resolt, i també pensa un si val la pena retirar-la o no.

Però, mire, el problema és que em
semblava suficientment indicatiu d'un problema que existix; un
problema que existix en l'actualitat i que està generant
problemes seriosos per a l'educació dels nostres fills.

Mire, jo mateixa estic patint-lo.
El meu fill
està fent primer d'ESO i fa un mes, un mes que no té
professor d'anglès.
Sabem també -per altres
fonts- que determinades baixes, per exemple, les baixes provocades
pel pla Concilia, sistemàticament, els serveis territorials
-almenys, els serveis territorials d'Alacant- no les
cobrixen.

I, aleshores, jo me pregunte quina política
d'educació és eixa que quan hi ha baixes no es cobrixen
de forma sistemàtica.
Jo em preguntaria quin és
això.
.
.
quina política és eixa i m'agradaria que
em responguera, perquè en la pregunta inicial -que és
la que m'hauria d'haver respost i no obligar-me ara a
formular.
.
.
a gastar un temps per a tornar-li-la a formular i que,
aleshores, ja després no podré tindre cap opció per a
poder.
.
.
això- m'havia d'haver contestat la
primera de les preguntes, que era molt clara, molt senzilla i que
vosté no ha contestat.

M'agradaria, en este sentit, demanar empara a la
presidenta perquè -insistisc-.
.
.
Sí, sí,
demanar empara perquè -insistisc- estic consumint un
temps per a tractar que vosté ara em conteste una altra pregunta i
quan me l'haja contestada, jo no podré rebatre el que
vosté em diga.

La primera part de la pregunta deia «quines han
estat les causes que han provocat aquesta contingència?
» i
vosté, evidentment, no me l'ha contestada perquè,
simplement, m'ha dit que no hi ha hagut baixes de llarga durada.
Però sí admetrà que hi ha hagut baixes i, per tant,
haguera estat convenient explicar quines eren les causes d'eixes
baixes i, per tant, no me l'ha contestada.

Què vol dir això?
Doncs que,
sincerament, vostés, massa vegades, massa vegades, adopten la
política de l'estruç, és a dir, amagar el cap
baix l'ala i no afrontar els problemes que tenen i tractar, en canvi,
de tirar balons fora o evitar contestacions incòmodes a preguntes
molt senzilles.

Si hi ha hagut una explicació i si no hi ha un
problema en el tema de les baixes i les baixes, habitualment, es cobrixen
com -supose que vosté estarà d'acord amb
mi- deuria de ser normal i habitual per al bon funcionament del
sistema educatiu, si això està produint-se, no tindria cap
inconvenient en explicar-me per què en el cas concret de el Campello
s'ha produït eixa circumstància.

Si no és així, i si realment passa com
està passant -que les baixes no es cobrixen de forma
deliberada i sistemàtica-, aleshores és normal que
vosté s'amague de contestar-me eixa pregunta, m'obligue
ara a consumir el temps i després em conteste quan jo no tinga
oportunitat de rèplica.

Poden continuar amb eixa política.
És
evident que els funciona molt bé.
Ara, jo, sincerament, no dormiria
massa tranquil fent eixe tipus d'actuacions, eh?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Té la paraula l'honorable conseller
d'Educació, senyor Font de Mora.

El senyor conseller d'Educació:

Sí, moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyor Torró, jo és que li he dit
que no hi hagut.
.
.
Vosté pregunta per les baixes de llarga
duració i jo li he contestat que no hi ha hagut baixes de llarga
duració en cap dels dos centres i que després li faria esment
de les circumstàncies concretes.
Li ho he dit literalment.

Ara, vosté ha plantejat dues coses que jo,
només amb 60 segons, voldria plantejar.

A vore si açò del Fabraquer del Campello
-molt important, eh?
- i del Pla de Barraques del Campello
-que jo no menyspree ningú, eh?
- molt important,
però vosté mateix ha plantejat si és
qüestió de plantejar-ho en un ple o, a la millor, fer alguna
altra intervenció parlamentària.
Ho dic perquè acusa
vosté de malgastar temps de plenari i m'acusa vosté a
mi.
Mire's vosté a vore si qui malgasta temps de plenari, a la
millor, és vosté.

I després ha confessat que ha preguntat al
centre i que el sistema.
.
.
i que el tema estava resolt i que vosté
ha dubtat si continuar fent la pregunta o no.
Vosté mateix ho ha
dit, no ho he dit jo.

Però clar, naturalment, doncs mire.
En el
Fabraquer del Campello, un mestre d'infantil, data de.
.
.
vuit dies
hàbils, al cap de vuit dies hàbils, se produïx la
substitució, la substitució pel corresponent mestre; un altre
mestre infantil, immediatament que se produïx; un altre mestre
infantil, als cinc dies hàbils.

En el Pla de Barraques, en educació especial
d'audició i llenguatge, als set dies hàbils i un mestre
de primària, hi ha una certa diferència de temps; se
produïx la baixa el 23 d'octubre i se substituïx el 14 de
novembre, però és que la baixa mèdica la presenta el
professor el 6 de novembre i, per tant, en realitat, són set dies
hàbils els que s'han consumit.

Per tant, ni en el Fabraquer ni en el Pla de Barraques
ha hagut cap tipus de baixa de llarga duració.
Vosté no em
diga que jo no conteste ni que utilitze tècniques
parlamentàries.
Mire, entere's vosté millor.
Vosté sap el que li passa al seu fill.
Jo ho lamente i se pot
arreglar i, si és possible, ho intentarem arreglar com intentem
arreglar-ho tot.
Però, a més de per al seu fill, treballe
vosté enterant-se bé d'allò que passa en el
Fabraquer i en el Pla de Barraques.

I després, quan s'ha solucionat el tema i
s'ha solucionat en el temps correcte, no vinga ací a fer
perdre una miqueta el temps a la cambra, perquè -ja dic-
és important este tema, però el podíem haver.
.
.
Este
tema, de veritat, el podíem haver resolt perfectament en una
pregunta d'altra naturalesa i vosté ho sap i vosté
mateix ho ha dit.

I, per tant, jo.
.
.
A la millor, qui no dormiria
tranquil seria vosté.
Jo, en comptes de no dormir jo, no dormir
vosté per la utilització que fa d'esta cambra, senyor
Torró.
.
.
És que estem per a allò que estem; estem per
a intentar solucionar els temes dels ciutadans i per a plantejar -com
diu el reglament- preguntes d'interés general.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Pregunta 65/07 a la consellera de Cultura i Esport,
senyora Trinidad María Miró Mira, sobre exposicions de
l'IVAM, que formula la diputada senyora Ana Isabel Noguera Montagud
(GP Socialista) (RE número 4.
842).

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Y pasamos a la pregunta número 65/07 formulada
por la diputada señora Noguera, del Grupo Parlamentario Socialista,
a la consellera de
Cultura y Deporte sobre exposiciones del IVAM.

La senyora Noguera Montagud:

Sí, gracias, señora presidenta.

¿Cuáles son los motivos que justifican
la oportunidad de realizar, en el Instituto Valenciano de Arte Moderno,
muestras expositivas que subrayan aspectos comerciales y tendencias de
estilo y de moda y cuáles han sido los argumentos del consejo rector
para aprobarlas?

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la honorable consellera, señora Miró.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Gracias, presidenta.

Señora Noguera, las propuestas expositivas del
IVAM son el reflejo de las tendencias, -sí,
efectivamente- de las tendencias y de los campos artísticos
que se abren a la sociedad, pero no de las tendencias de estilo o de moda,
-como usted plantea en su pregunta- sino de las tendencias
artísticas y estéticas que en cada momento pueden
incorporarse a lo que se denomina -por supuesto-
creación artística.

Hablar de tendencias, de estilo o de moda, desligados
del arte contemporáneo supone ignorar, por ejemplo, que ya hace un
siglo que el diseño gráfico e industrial está en los
museos -por ejemplo, el MOMA, Metropolitan de Nueva York, Pompidou de
París, Reina Sofía de Madrid, Guggenheim de Bilbao- o
que la máquina entró a formar parte del movimiento
artístico a principios del siglo XX, lo mismo que ocurrió con
el graffiti.

El concepto de museo decimonónico queda
superado y -por supuesto- nada tiene que ver con el IVAM y es
en ese concepto donde parece haberse usted quedado anclada, señora
Noguera.

A lo largo de su trayectoria, son muchos los
diseñadores que han expuesto en el IVAM.
Sin ir más lejos, en
la última, -«A la manière del siglo XVIII»,
de Tono Sanmartín- fue Francis Montesinos el que
reconoció lo que representa la obra del más internacional
creador en su género.

Me cuesta creer de verdad que usted pretenda denigrar
a un profesional valenciano que tiene reconocimiento internacional.

Por lo que respecta a sus alusiones al consejo rector,
las personas que lo forman tienen, además de sensibilidad
artística, un profundo conocimiento del arte actual.
Un consejo
rector del que forman partes personas como Tomás Llorens, Felipe
Garín, Román de la Calle o Francisco Calvo y creo que merecen
algo más de respeto.
Yo, al menos, siento un profundo respeto,
sobretodo intelectual, por ellos con independencia de sus adscripciones
personales.
Porque le he de decir, entre otras razones, que muchos de ellos
forman parte de dicho consejo -y usted esto lo sabe bien- desde
tiempos en que era su partido quien decidía los miembros de este
consejo.

Por lo que respecta a la exposición de las
colecciones privadas, las donaciones o la participación de empresas
o el patrocinio de museos -que también ha venido usted
cuestionando últimamente- le informo que el IVAM viene
exponiendo colecciones privadas desde hace 15 años y seguirá
-desde luego- haciéndolo.

Posiblemente, usted no confía en el
coleccionismo privado, pero, sin embargo, ese coleccionismo privado
está en el origen de tantas donaciones a museos públicos,
como el González Martí o la colección Cualladó
que atesora el IVAM.

Señora Noguera, debería usted apreciar
lo que supone coleccionar arte, puesto que su postura no conecta ni con lo
contemporáneo ni con lo público.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

Gracias, señora presidenta.

Señora consellera, no puedo denigrar a nadie que no menciono.
No sé si
usted lo tenía tan claro.
Pero, efectivamente, yo he de reconocerle
que algo confusa estoy cuando hablamos del IVAM y quizás usted me lo
pueda aclarar.
Quizás, confusa porque la realidad de la
gestión cultural del Partido Popular es otra bastante bien distinta
a la que usted ve.

Y es que, a veces, cuando uno no ve problemas es
porque el cargo de ser consellera da tanta satisfacción que suele nublar bastante
la visión.
Pero mire, todo eso «bueno, magnífico,
grandioso, esplendoroso» que tantas veces ustedes han defendido, ha
acabado perdiéndose y ni ustedes mismos lo han podido mantener.

Ya no están los premios mundiales de las artes,
ni la bienal, ni la ciudad del teatro, ni el tercer milenio, ni el museo
del siglo XIX.
Nada de eso existe -y eso que era «grandioso y
esplendoroso»- porque ustedes mismos ni siquiera pueden
mantenerlo.
O eran malos proyectos o es que ustedes han sido malos gestores
o quizás ambas cosas.

Mire, en el IVAM, pese a ustedes y por más que
lo intenten, el IVAM pervive.
Pervive quizás porque es mucho
más que una peluquería, que una boutique de moda, que una
agencia de colocación de amigos o que un invento de la cultura.
A lo
mejor, es que nació y creció siendo un proyecto muy
sólido y muy firme.
En estos momentos, -desde luego- no
sabemos cuál es la navegación que tiene el IVAM.

A mí, me parece muy duro que haya
críticos de arte que digan que la programación actual del
IVAM es de tercera.
O le cito textualmente palabras de un pintor reconocido
y publicado que dice: «Valencia se está inundando de
personajes que vienen a trincar y hay gente dispuesta a pagarles con el
dinero de todos.
» Pues ese es el primer problema: que muchos han
encontrado en el arte el tesoro perdido a costa del dinero público y
ustedes han encontrado la satisfacción a sus caprichos.

En estos momentos, ya no sabemos nada de la
ampliación del IVAM.
Por cierto, hay rumores que dicen -y
usted podría aclararlo- que ese proyecto de los arquitectos
japoneses ya no es tal, sino que usted está pensando en otra
ampliación.
Esa ampliación que nunca llega se está
convirtiendo en una encerrona y en un infierno para los ciudadanos del
barrio del Carmen, porque dinero para donaciones que sobrepasan el precio
del mercado hay, pero para pagarles simplemente la vivienda de toda una
vida, para eso, no.

Si hablamos de compras y donaciones, pues a mí,
me gustaría saber quién supervisa y asesora esas compras de
arte y, sobretodo, con qué objetividad lo hacen.
Y no se lo digo yo.
Se lo dice la auditoría que ustedes contrataron, -su
auditoría, la que ustedes contrataron- que dice que no se ha
podido ni aclarar, con objetivos, acciones del IVAM ni hacer un seguimiento
contable.
Y es más, que respecto a las donaciones, no existen
tasaciones contrastadas y elaboradas por expertos independientes.

A lo mejor es porque estos auditores entienden que
expertos independientes no es que, ¡qué casualidad!
, casi
todas las obras de arte acaben siendo adquiridas por galerías muy
afines, algunas vinculadas a algún ex ministro del PP o con
relaciones comerciales; o que todos los comisarios de las exposiciones,
organizadores de las mismas y miembros de los comités acaben siendo
los mismos.
Todos son los mismos nombres, pero con distinto título.

Y, si no, mire, le propongo un ejercicio, lea usted la
revista del IVAM, esa revista que se edita y se sacan cuatro ejemplares al
año, que distribuye gratuitamente y que cuesta cerca de 600.
000
euros, pero que desde luego su propia directora, que es la editora, es
quien más artículos escribe, quien más exposiciones
comisaria, y además tiempo incluso de dirigir el museo.
Eso es lo
que se llama «amor al arte y dedicación exclusiva».
Porque supongo que lo hará sin cobrar complementos especiales.
De
momento se ha ganado el honor, igual que el presidente Camps, de tener un
pasodoble.
Así que el letrista oficial del gobierno ya puede correr
para poner letra a tanto pasodoble que se acumula.
(Aplaudiments)

Mire, los llamados ahora, los llamados ahora Amigos
del IVAM, no acaban sólo en compras y exposiciones, sino
también en patrocinio.
El IVAM ha sido un museo muy afortunado,
diría yo, muy afortunado, porque ha recibido patrocinios por
allá donde el señor conseller Blasco ha ido pasando.
Ha pasado desde la industria del
hormigón y cemento hasta la de la prótesis y la sanidad.
Yo
creo que aún no le ha encontrado la vena artística a esto de
la inmigración y la ciudadanía, pero seguro que lo consigue
si se pone a ello.
Y algunos patrocinadores muy lucidores y muy
agradecidos, eh, como aquella malograda fundación Astroc, que no
creo que le supuso la bancarrota el tener que pagarle el premio en Nueva
York a la directora del IVAM.

Pero, mire, en el arte desde luego se dice que es una
cuestión de gusto, o al menos algunos lo mantienen.
Y por eso
ustedes hacen más o menos lo que les place, aunque no sea ni
profesional, ni adecuado ni objetivo.
Pero mucho arte hay que tener para
fijar y pintar determinados peinados.
¡Hombre, pero tanto, tanto,
como para convertirlos en una obra de exposición del IVAM!

Yo recuerdo cuando el señor portavoz del
Partido Popular, González Pons, en su primera intervención
como portavoz de su grupo dijo aquello de «hay que colgar las trencas
para entrar en la modernidad».
¡Hombre, no sabía que nos
referíamos a un debate de estilismo y no de política!
Pensaba
que estábamos hablando de otra cosa.

El IVAM lamentablemente para artistas, profesionales y
ciudadanos -y con esto acabo, señora presidenta- se
puede entender por las mismas siglas, pero con otra denominación,
aquello que algunos entenderían «instituto para varios amigos
y mantenidos del Partido Popular».

Muchas gracias, señora consellera.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la honorable consellera de Cultura.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Gracias de nuevo,
presidenta.

Señora Noguera, nuevamente su
intervención es de cortar y pegar.
Todo lo que usted acaba de decir
aquí lo ha dicho cada vez que sube al estrado, nos dice lo mismo, (remors) nos repite lo
mismo.
Nada que ver con su propia pregunta.
Es decir, a mí me
gustaría que de una vez por todas dijese todo lo que quiere saber,
le contestamos y punto, porque es que se va por los cerros de Úbeda.

Mire, señora Noguera, no sé cómo
sigue insistiendo en argumentos de desprestigio al IVAM justo ahora, cuando
el IVAM, le guste o no le guste, tiene más donaciones, visitantes y
más proyectos que nunca.

Sus preguntas, y sobre todo sobre esta
exposición, que creo que usted no la conoce bien, por lo que ha
estado diciendo, ya la ha respondido el público.
Al final,
señora Noguera, usted puede acabar enfrentándose a todo el
mundo: al público, al consejo rector, a los historiadores, a los
artistas, a todos aquellos que hacen donaciones y a todos aquellos a los
que usted se le ponen por delante.
Pero yo tengo que decirle que el IVAM ha
consolidado un prestigio durante estos 18 años de vida y lo va a
continuar incrementando, aunque algunas personas, como usted, hagan lo
imposible para desprestigiarlo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable consellera.

Interpel·lació a la consellera
d'Indústria, Comerç i Innovació, senyora
Belén Juste Picón, sobre política general de la
conselleria en matèria de política industrial, que formula la
diputada senyora M.
ª Amparo Marco Gual (GP Socialista) (RE
número 3.
212, BOC número 14)

La senyora presidenta:

Y pasamos al punto número seis:
interpelación a la consellera de Industria, Comercio e Innovación.
.
.
Señor Puig, señor Puig, con su permiso, le rogaría que
guardara silencio.
(Remors)

Interpelación a la consellera de Industria, Comercio e Innovación sobre
política general (remors) de la conselleria en materia de política industrial, que formula
la diputada señora Marco, del Grupo Parlamentario Socialista, con la
interpelación por el procedimiento especial de urgencia que formula
el Grupo Parlamentario Socialista.

Tiene la palabra la señora Marco.

La senyora Marco Gual:

Gracias, señora
presidenta.

Señoras y señores diputados.

Hoy, como estamos de artistas, ¿no?
, pues hemos
oído en este pleno a un artista de la disección
política decir que al Grupo Parlamentario Socialista nos molesta que
los proyectos del Partido Popular cuajen.

Pues al Partido Socialista no le molesta que los
proyectos del Partido Popular cuajen porque fermentan, sino que nos
molestan cuando cuajan porque se agrian.
Y se agrian porque falta
contenido.
Y en materia de política industrial el contenido se llama
«recursos económicos», y los recursos económicos
son el motivo por el cual hemos presentado esta interpelación sobre
política industrial.

Es innegable que en las economías modernas la
existencia de un sector industrial potente, que actúe como motor de
la economía, es fundamental, y es fundamental por dos motivos.
En
primer lugar, porque son generadores de empleo y de renta por si mismas,
pero también porque el sector industrial tiene un efecto arrastre
sobre el resto de sectores industriales, sobre todo en el sector de
servicios que actúa como proveedores de estos sectores, sobre todo
en aquellas economías que alcanzan un grado de madurez elevado, como
es la nuestra, la economía valenciana.
Por ambos motivos, la
preservación de nuestro sector industrial resulta un elemento
determinante para asegurar el desarrollo económico de la Comunidad
Valenciana.
Pero más aún si se tienen en cuenta varios
elementos más:

En primer lugar, que existen circunstancias
económicas a nivel mundial que suponen una amenaza para los sectores
más vulnerables a la competencia externa.

En segundo lugar, porque los sectores industriales
valencianos han sido sectores que han presentado desde siempre algunas
debilidades, debilidades como que son sectores compuestos
básicamente por empresas de carácter autóctono, muchas
de ellas de tipo familiar, centradas en producciones de bienes de consumo,
y además con un reducido tamaño.

En tercer lugar, porque nuestras empresas han contado
siempre con un mercado local, el de la Unión Europea, y una
tradición exportadora centrada en lo que son mercados
próximos, que han supuesto una situación de escasa
incorporación de materia tecnológica y, consecuentemente, en
el nivel de capacitación de los trabajadores que emplean, con un
modelo basado fundamentalmente en lo que es el coste reducido del factor
trabajo.

Y en último lugar, porque, unido a todo lo
anterior, el nivel de industrialización de nuestra economía
sigue siendo muy elevado.

Todo esto hace que la situación sea
preocupante, sobre todo de cara al futuro, y ello requiera de una
importante, importante acción política, que siente las bases
de un futuro en nuestra industria y, por ende, en nuestra economía.

Señorías, los datos sobre la
evolución del comercio exterior y de la productividad industrial de
la Comunidad Valenciana vienen siendo preocupantes desde hace bastantes
años.
Según los datos del CES, institución nada
susceptible de ser dudosa, al menos por su parte, las exportaciones han
alcanzado en el año 2006 el valor de 18.
000 millones de euros;
inferiores en más de 1.
000 millones de euros a las importaciones.
Algo que no había pasado nunca en esta comunidad hasta el año
2005.
Ello ha propiciado que la tasa de cobertura de las importaciones se
sitúe por debajo del cien por cien, siendo la más baja desde
1996, que se situaba en un 144.
Hoy en día está situada en el
91,8%, y se reduce todavía más si hablamos de bienes
industriales, porque la tasa entonces es del 81,9%.

En cuanto al peso de las importaciones y las
exportaciones sobre el conjunto de España hace que hayamos perdido
peso específico, pasando del 12,3, del año 2001, al 10,7 del
año 2006, y muy lejos de otras comunidades como Cataluña, con
un peso de importaciones del 28% y de las exportaciones del 27%.

Por sectores, los sectores tradicionales, como el
textil y el juguete, han registrado descensos en su tasa de cobertura al
haber experimentado caídas en el valor de las exportaciones, junto
con un incremento mayor del valor de las importaciones.
En el caso del
calzado, la tasa de cobertura se ha reducido al experimentar un mayor
incremento de las importaciones, que alcanza hasta un 17,7%, frente a las
exportaciones que es solamente un 1,1%.
Lo peor es que estamos exportando
bienes de tecnología media-baja.

Por otra parte, la inversión industrial se
sitúa en 283 millones de euros, con un descenso interanual de 9,8%
en el año 2006, siendo uno de los factores del descenso la
caída de la inversión de sectores como el azulejero o algunas
actividades tradicionales, como el textil, calzado, caucho-plástico
y mueble.

Otro indicador de la producción de la actividad
industrial, el consumo de energía eléctrica de la industria
valenciana, se ha desacelerado fundamentalmente en el tercer y cuarto
trimestre del año 2006.
Y cierto es que el IPI ha aumentado en el
2006 un 4,1%, pero no nos podemos olvidar que ha caído durante los
años anteriores.

Por otro lado, una cuestión tan importante como
es la innovación, o el I+D+I, la investigación, el desarrollo
y la innovación, en cuanto a lo que son las ayudas a equipamiento e
infraestructuras de investigación se ha reducido de 37 millones de
euros a 10, un 72,7%, lo cual no ayuda nada a lo que es la competitividad
de nuestro sector industrial.

Sin embargo, y frente a todos estos datos, la
actividad, lo que es la acción del gobierno, ha sido muy, muy lejana
a lo que sería deseable.
Desde que el Partido Popular lleva en el
gobierno hemos asistido incrédulos a toda una serie de
despropósitos en materia de política industrial: desde negar
la mayor por parte de todos los consellers responsables en materia de industria, hasta del propio
Francisco Camps, president de La
Generalitat, alguno llegó a decir que no sabía qué
más hacer por la industria valenciana.

Y, bueno, también hemos asistido a dar la
espalda a iniciativas presentadas en estas Cortes, e incluso ni a contestar
a un pacto presentado por el Grupo Parlamentario Socialista.
Lo gracioso
del tema es que, tras votar en contra de una propuesta de plan de
competitividad industrial, presentado por el Grupo Parlamentario Socialista
en estas Cortes, ustedes.
.
.
, bueno, y que suponía una base para
el consenso tan demandada por los sectores industriales, ustedes presentan
unos planes de competitividad, unos planes de competitividad prometidos por
300 millones de euros para los años 2005-2007, y que abarcaban
sectores tradicionales y sectores emergentes, planes que jamás han
estado presupuestados en los presupuestos de este Consell, del Consell de
Camps.

Mire, en el año 2005 se presupuestaron 19
millones de euros.
En el año 2006, 54 millones de euros.
Y en el
año 2007, 26 millones de euros entre transferencias corrientes y
transferencias de capital.
Un total en tres años de 100 millones de
euros, 100.
¿Dónde están los 200 que faltan hasta esos
300 prometidos por el señor Camps?

Y mire, señora consellera, lo más grave es que ni tan siquiera están
presupuestados en el presupuesto que han presentado ustedes en esta
cámara, en sus presupuestos, en los presupuestos del año
2008.
Porque, volvemos a lo mismo, promesa electoral del Partido Popular:
300 millones de euros para los planes de competitividad, para seguir con
esos planes de competitividad para tres años más.
Simplemente
haciendo una división, 300 entre tres años, son 100 millones
de euros que deberían de estar en el presupuesto del año
2008.
Pues en su presupuesto, señora consellera, en el suyo, no en los anteriores, en el suyo, hay 32
millones de euros, 32.
¿Dónde están los 67 millones de
euros que faltan hasta los 100?
¿Dónde están?
Supongo
que usted, señora consellera, nos lo explicará, dónde se encuentran esos 67
millones de euros.

Lo más triste de todo esto es que supongo que
el nivel de ejecución seguirá siendo el mismo.
Y en el
presupuesto del año 2006, a 31 de diciembre de 2006, que es cuando
cierra el ejercicio económico, el nivel de ejecución de
política industrial era del 58,63%, el más bajo, (remors) el más bajo
de los programas de la exigua, de la antigua Conselleria de Empresa,
Universidad y Ciencia.

Señora consellera, ahora nos explicará usted dónde están
los 67 millones de euros y dónde va a estar su grado de
ejecución de su presupuesto.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señora Marco.

Tiene la palabra la honorable consellera.

La senyora consellera d'Indústria,
Comerç i Innovació:

Gracias, presidenta.

Señorías.

Señora Marco, la verdad es que tenía la
esperanza, tras sus últimas intervenciones en las Cortes, que iba a
cambiar un poquito el discurso, pero debo admitir que me ha desilusionado.
Mantiene, permítame que se lo diga, la misma línea de
crítica que en 2005, cuando se debatió en esta cámara
la política industrial de la Comunidad Valenciana.

Señorías, en esa interpelación
-y para algo está el Diario de
Sesiones- hablaba de década
fantasiosa.
Permítame que le recuerde indicadores de coyuntura del
sector industrial que, como siempre, no coinciden con los suyos.

En 2006, el índice de producción
industrial en la comunidad se sitúa en el 4,1%, mientras que en el
conjunto de España era del 3,7%.
El crecimiento de empleo en la
comunidad, en concreto en el sector de industria, fue del 4,2%, frente al
0,4 de España.
En el tercer trimestre de 2007, el empleo
subió un 3,6%, frente al 3,1% de la media española.
El
porcentaje de reducción del paro en la Comunidad Valenciana,
también en el último año, fue el doble que el
experimentado en el conjunto del estado español.
No me negará
que estas cifras avalan que estamos en la senda correcta.
Si esto es estar
en una década fantasiosa, nos apuntamos a esa década,
señoría.
(Aplaudiments)

En mi comparecencia del pasado 20 de septiembre ante
este mismo Pleno tuve el honor de explicarle las líneas maestras de
nuestro programa de actuación para esta legislatura.
Sus
señorías pudieron conocer claramente cuál era la
política industrial que estamos llevando a cabo y que se basa en el
desarrollo de la capacidad innovadora de nuestros sectores productivos, los
maduros y los emergentes.
Les recuerdo cuáles eran los objetivos y
los medios de esta política: fomentar la innovación
empresarial para elevar la competitividad tanto de nuestros productos como
de nuestros sectores.
Y lo vuelvo a repetir.
Ese objetivo se apoya en tres
pilares fundamentales: segunda edición del Plan de competitividad de
la empresa valenciana 2007/2011.
Y sus cifras son del todo incorrectas,
porque son de todos.
El impulso de la I+D+I empresarial y, el tercero, el
fortalecimiento de la red de institutos tecnológicos.

En la Comisión de Economía, el pasado 6
de noviembre, durante el debate de los presupuestos, tuve ocasión de
explicarles las partidas que a este respecto se han establecido.
Recuerden
sus señorías que en el capítulo de política
industrial se destinan 134 millones de euros para el próximo
año, lo que supone un incremento del 25,3%.
Los planes de
competitividad de la empresa valenciana cuentan con una dotación de
un 68% superior.
Para I+D+I habrá un 22% más que en el
presupuesto actual.
Y en la red de institutos tecnológicos se
prevé un aumento de la dotación de un 15%.
Estos incrementos
son la muestra más palpable de la apuesta que esta conselleria hace por la empresa
valenciana.

Como ve su señoría esto está en
sintonía con lo que usted estaba solicitando en mayo de 2005.
Entonces reclamaba a la administración elevar la dotación de
I+D+I.
Esto lo hacía, eso sí, de forma genérica,
mientras que el gobierno del PP no solamente ha elevado la dotación
sino que le ha especificado en qué capítulo se ha
incrementado dicha dotación.
Ustedes hablan de generalidades,
nosotros de cuestiones concretas y precisas.

La Conselleria de Industria, Comercio e
Innovación cree en la necesidad de seguir aumentando los recursos,
tanto públicos como privados, y dirigir esos recursos hacia
programas y acciones capaces de generar inversión inducida por parte
de las empresas.
Esto es gastar de modo distinto, potenciando la
integración de las empresas en la nueva economía del
conocimiento.

Por ello, se hace necesaria una política
empresarial de I+D+I, que integre actuaciones, canalice y estimule la
competitividad de las empresas valencianas en los mercados nacionales e
internacionales, que actúe a través de la innovación y
la diversificación del tejido productivo y propicie actividades de
alta intensidad tecnológica.
Todo esto proporcionará un mayor
valor añadido y capacidad de generación de empleo y riqueza.

En este sentido, la conselleria va a impulsar acciones que favorezca la adopción
efectiva de estas medidas estratégicas por parte de las empresas y
especialmente para las pymes.
La razón es bien sencilla.
Esta
política quiere propiciar que la empresa asuma una
planificación y actividad sistemática y estable en I+D+I, en
cooperación con la red de institutos tecnológicos y otros
agentes del sistema valenciano de innovación, como pueden ser las
universidades.

Vamos a potenciar la incorporación de
tecnologías claves por medio de actuaciones horizontales que
permitan crear las condiciones adecuadas para que el sector privado
aproveche su capacidad innovadora y realice el esfuerzo tecnológico
que refuerce su competitividad, trabajando conjuntamente con asociaciones
empresariales y agentes sociales.

Es por ello indispensable elevar el nivel de gasto en
I+D+I, mediante acciones y propuestas que conduzcan a una mayor
participación financiera del sector privado y, en particular, la
pyme.
Los resultados que esperamos de esta política a lo largo de
esta legislatura persiguen una triple línea: primero, incrementar la
productividad de las empresas de la comunidad, mediante el aumento de la
innovación y la competitividad empresarial.
Segundo, fortalecer la
capacidad competitiva de los sectores económicos con mayor potencial
de crecimiento, todo ello a través del fomento del desarrollo y la
innovación tecnológica de sus empresas.
Y, por último,
facilitar la participación de las empresas valencianas en proyectos
de innovación más ambiciosos de ámbito nacional e
internacional.

Estamos en buena línea.
Si al principio de mi
intervención les ofrecía datos positivos respecto a la
coyuntura de nuestro sector industrial, también le puedo decir que
el producto interior bruto alcanzó en 2006 una tasa de crecimiento
real del 4%, nueve décimas más alto que el del año
anterior.
Asimismo, este dato supone que la economía valenciana ha
crecido en 2006 una décima por encima de la media española.
Esto significa que ha cambiado la tendencia de los últimos
años.

En el primer trimestre de 2007 nuestro PIB ha crecido
un 4,2%.
Evidentemente, ello ha tenido un reflejo en el comercio exterior.
Las exportaciones de la comunidad en 2006 alcanzaron un incremento del
7,3%.
Los factores que han impulsado esta recuperación son, entre
otros, la recuperación de las exportaciones de productos
tradicionales valencianos, como los del sector cerámico, calzado o
textil hogar.
Convendrá conmigo que algo de mérito
tendrá la política y la gestión que desarrolla el
gobierno de Francisco Camps.

Para concluir, creo que queda fuera de toda duda la
apuesta del Consell del Partido Popular por el crecimiento de nuestra
economía y en favor de la competitividad.
Pero, en mi
opinión, como le dije este mismo mes, no es incompatible que la
oposición, al margen de la crítica constructiva, pueda
colaborar en ocasiones con el ejecutivo cuando estamos diseñando el
modelo de futuro de crecimiento.
Por lo tanto, vuelvo a solicitar su
colaboración con el fin de conseguir, al menos, la mitad de la
financiación que el gobierno central ha destinado para otros.

En el debate de presupuestos, su partido ha rechazado,
como me temía, la posibilidad de que esta comunidad obtuviese del
gobierno una subvención de 53 millones de euros para la
dotación de los institutos tecnológicos, menos de lo prestado
para los centros tecnológicos vascos.
Los centros catalanes, por
cierto, también se llevarán un buen montón de millones
de euros.

Señorías, no sé si serán
necesarios algunos socavones para que nos hagan algo de caso.
Con o sin con
la colaboración de ustedes (aplaudiments) pueden estar seguros de que nosotros vamos a trabajar
incansablemente para que nuestra industria genere más riqueza y el
bienestar de los valencianos.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Para la réplica, tiene la palabra la
señora Marco.

La senyora Marco Gual:

Gracias, señora
presidenta.

Señorías.

Señora consellera.

Mire, señora consellera, mis intervenciones van en la misma dirección, porque
su política va en la misma dirección.
Así que nos
hemos dado cuenta, señora consellera, que de Justo a Juste va poco, solamente una vocal y su peso
en este Consell sigue siendo el mismo que el del señor Nieto, 32
millones de euros para los planes de competitividad, señora consellera, le guste o no le
guste.
(Aplaudiments)

En cuanto a los datos utilizados, creo que lo he dicho
claramente, he utilizado los del CES, creo que es una institución
que no es susceptible de ninguna duda por lo menos por su parte, por su
parte como mínimo.

Y, mire, le aconsejo que antes de venir aquí
por lo menos se mire la memoria del CES para no poner en duda los datos que
yo le aporto aquí.
Pero le voy a aportar otro dato más.
Mire,
el índice de productividad industrial de enero a septiembre del
año 2007, Comunidad Valenciana menos 2%, España más
2,2%.
Eso son también datos y esos sí se los aporto yo, no el
CES, se los estoy aportando yo, porque aún no está la memoria
de 2007.

Todo lo que usted me ha dicho aquí en la trona,
pues no me ha contestado a nada de lo que yo le he preguntado.
Y no me ha
contestado, porque usted sabe que sus propios datos me dan la razón.
A preguntas que yo le he hecho, con respecto a los planes de
competitividad, usted me ha contestado que lo ejecutado desde el año
2005 a 2007, lo que son las cuantías de las ayudas a los planes de
competitividad, ayudas liquidadas, 100 millones de euros, 100.
¿Dónde están los 200 que faltan de los planes 2005 y
2007?
Y esto son contestaciones, contestaciones a mis preguntas que usted
ha realizado.
Es decir, que nos da usted la razón.

En cuanto que tenemos que pedir ayuda a Zapatero.
A
Zapatero no tenemos que pedirle ayuda para el sector industrial, nada,
porque Zapatero ya está ayudando al sector industrial valenciano.
Ya
está ayudando.
(Aplaudiments) Mire, Plan del sector textil, 810 millones de euros, la
mayor parte en la Comunidad Valenciana.
Sector calzado, Plan del sector
calzado, la mayor parte también ubicado en la Comunidad Valenciana,
49 millones de euros.
Y se están tramitando los planes para la
madera y el juguete.
Zapatero ya ayuda a esta comunidad con dinero, con
presupuestos, cosa que no hacen sus planes de competitividad, señora
Juste.

Y, luego, por último, me está hablando
usted de unas enmiendas.
Sí que es verdad que en la comisión
habló usted de que iba a presentar una enmienda por 53 millones de
euros para ayudar a la red Redit.
Pues, mire, yo no sé esto
qué es, pero me parece que pone Grupo Parlamentario Popular en el
Congreso.
Y esta enmienda sabe que pone 2 millones de euros.
Esa es la
apuesta del Grupo Parlamentario Popular en las Cortes para los institutos
tecnológicos de la Comunidad Valenciana, 2 millones de euros, no 53
millones de euros, como usted ha dicho aquí y dijo en
comisión.

Así que, señora consellera, de verdad que
hágaselo mirar, de verdad que apueste más por la industria
valenciana, que no le den la espalda a la industria, porque aquí
hemos oído esta mañana que alguien decía que los
únicos que apuestan por la Comunidad Valenciana es el Partido
Popular, los únicos que apuestan por la comunidad.
Pues, con sus
planes de competitividad la mitad de la mitad.
Ojalá hagan
más esfuerzos por la industria, ojalá su peso sea mayor en
este Consell, no por mí ni por usted, por el bien de la industria
valenciana.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señora Marco.

Tiene la palabra la honorable consellera.

La senyora consellera d'Indústria,
Comerç i Innovació:

Gracias, presidenta.

De nuevo, señora Marco, me deja perpleja su
intervención.
La verdad es que esperaba que concretase algo
más y no habláramos continuamente del dinero de los planes.
Incluso que explicara a su entender los motivos de esas discrepancias que
tenemos y, en última instancia, plantearnos alguna de sus
alternativas.
Ya sé que los próximos días puede
presentar una moción subsiguiente tras la interpelación.
Y ya
le adelanto que de ser así la estudiaré con muchísimo
cuidado.

Saben sus señorías que nuestra
política es de mano tendida con todos los sectores, incluido la
oposición parlamentaria.
Y no pongo en duda, señoría,
su disposición a intentar desde su escaño elevar el bienestar
de los valencianos.
Pero permítame decirle que poca ayuda tiene de
sus compañeros, cuando en el Congreso de forma sistemática
rechazan propuestas a favor de esta comunidad.
Y les daré un dato:
los diputados del Grupo Socialista en la cámara baja rechazaron este
mes un plan de ayuda para los sectores tradicionales.
Coincidirá,
señora Marco, que sus compañeros no parece que estén
en sintonía con usted, por una razón muy sencilla.

En mayo de 2005, en esta misma cámara, abogaba
-y leo textualmente- por una estrategia de reforzamiento de los
sectores industriales tradicionales de nuestra comunidad que les permita
-decía usted- superar con éxito la
situación de debilidad en que se encuentran y consolidar su
estructura productiva y su presencia en el mercado interior y exterior.

No me vale, como excusa, que la comunidad tiene
competencias exclusivas en esta materia, como ha argumentado usted en
algunas ocasiones.
Por esta regla de tres no tendría porqué
recibir el País Vasco más ayuda que nosotros.
Y no le pongo
más ejemplos, que existen y muchos, para no entrar (aplaudiments) en
confrontación.
Sabe que este no es mi estilo.

No olvido, señorías, que el gobierno
central ha aprobado recientemente unos planes  de ayuda
-¿y por qué no lo aclara?
- que son principalmente
laborales, para el sector del calzado y del textil.
En cualquier caso, la
dotación es ridícula, al menos la que recibimos en la
comunidad.

Señorías, las cifras son interpretables.
Pero es evidente que los indicadores económicos avalan que vamos por
el buen camino.
Hoy mismo los medios de comunicación daban cuenta de
un informe Pateco en el que se resaltaba que el tejido de la comunidad, en
el período comprendido entre 2003 y 2006, creció más
que la media española y por encima de autonomías como Madrid
o Cataluña.
Pero en nuestro diccionario no está la palabra
autocomplacencia.
Este término lo hemos desterrado por el del
trabajo.

Las políticas que llevamos a cabo desde la
Conselleria de Industria, Comercio e Innovación buscan estrategias
competitivas, el acceso de las pymes a la innovación.
Cabe, por
tanto, mejorar la capacidad tecnológica de las empresas, apoyar la
generación de conocimientos científicos y técnicos que
nos permitan obtener productos, procesos o servicios de mayor nivel
tecnológico.
Y, finalmente, es imprescindible adecuar su oferta a
las crecientes exigencias de sus mercados.
Tenemos un gran reto ante un
mundo cada vez más globalizado y se hace necesario apostar por la
investigación, el desarrollo y la innovación.
En resumen:
alcanzar el bienestar social para todos los valencianos y valencianas.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señora consellera.

Recordarles a los ilustres diputados y diputadas que
la Comisión de Sanidad y Consumo, a fin de concluir el orden del
día que tenía previsto para la reunión del día
de ayer, se celebrará el próximo martes, 4 de diciembre, a
las 13:30 horas.
Y la Comisión de Gobernación y
Administración Local, prevista para mañana, 29 de noviembre,
a las 17:00 horas, se iniciará a las 16:30.

És closa la sessió.

(S'alça la sessió a les 18 hores i
40 minuts)