Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para1 {
line-height:14,9px;
text-align:justify;
}
-->



Comissió de Coordinació,
Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat
realitzada el dia 27 d'abril de 2009.
Comença la reunió
a les 11 hores i 24 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda
Verdú.
Reunió número 15.

Proposició no de llei sobre la condemna de
l'atac a la llibreria de la Universitat de València,
així com de la resta d'atacs patits per persones, institucions
o col·lectius per part de grups radicals, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE
número 29.
358, BOC número 127)

El senyor president:

Pregue a la senyora secretària que comprove el
quòrum.

(La senyora secretària passa llista per tal de
comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies, senyora secretària.

Senyories, en l'ordre del dia el primer punt
és: lectura i aprovació, si és el cas, de l'acta
de la reunió anterior.
Les seues senyories, com de costum, la tenen
en la carpeta.
I si volen fer alguna observació o volen mirar alguna
cosa, és el moment de fer-ho.
El seu silenci mos fa pensar que tots
estan d'acord en el contingut de l'acta i, per tant,
s'aprova per assentiment.
¿És aixina?
Moltes
gràcies.
Queda aprovada.

Quant al segon punt, que són les preguntes de
la 157 a la 159, que formula el diputat senyor Eduardo Vicente, com ja
estava previst, se substanciaran esta vesprada aproximadament cinc i mitja,
més o menys, perquè entrarà un punt de votació
a les quatre i mitja i, a continuació, quan acabara eixe punt,
serien les preguntes.

Quant al tercer punt, bé, a la Mesa de la
comissió ha arribat un escrit de l'il·lustre senyor
Enric Morera dient que retira la iniciativa, la proposició no de
llei, que tractava d'abordar les transferències de
competències establides en l'Estatut d'autonomia,
presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís.
Jo supose que serà perquè coincidix amb una
iniciativa que per unanimitat, mitjançant una transaccional, vam
aprovar en ple tots els grups.
Supose que eixe serà el motiu.

El senyor president:

Per tant, passem al punt quatre, que és
Proposició no de llei sobre la condemna de l'atac a la
llibreria de la Universitat de València, així com a la resta
d'atacs patits per persones, institucions i col·lectius per
part dels grups radicals, que presenta el Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís.

Tinc entés que la senyora diputada, la senyora
Mollà, vol fer una prèvia respecte el contingut de
l'exposició de motius.
Té la paraula expressament per a
eixe tema.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Bé.
El Grup Compromís voldríem
modificar l'exposició de motius en un paràgraf.
On diu:
«signe inequívoc d'amenaça de mort», dir:
«signe inequívoc d'amenaça directa».
I eixa
és la voluntat que té el grup de modificar aquesta
exposició de motius.

El senyor president:

Sí.
No és un procediment habitual, no
és un procediment habitual.
Les exposicions de motius són
quan són.
No se poden esmenar a través de
l'aportació dels grups parlamentaris, però, bé,
entenem que si tots els grups estan d'acord, la senyora diputada pot
perfectament fer una correcció i solucionar una expressió que
a la millor no era massa afortunada.

Si els altres grups estan d'acord, eliminem eixa
referència en l'exposició de motius, a pesar, a pesar
que ni es votarà l'exposició de motius ni
s'aprovarà si prospera la resolució que se proposa.
És una cosa que només justifica el que la seua senyoria o el
seu grup entén que era el motiu de presentar la iniciativa.

¿Estem d'acord la resta de grups, senyor
Camarasa, senyor Ovejero?
(Pausa) Molt bé.

Aleshores, ara sí, a la mesa ha arribat una
proposta alternativa signada per tots els grups parlamentaris.
Podem
utilitzar dos procediments, que la presidència no té ningun
inconvenient a acceptar el que les seues senyories preferisquen.
Entenem
que allò oportú és donat que és una proposta
alternativa, que se lligga la proposta alternativa conforme queda ara, a
continuació que se vote i que expliquen el vot les seues senyories.
¿Estem d'acord amb al procediment?
(Pausa)
Moltes gràcies.

Aleshores, anem a passar a procedir a la lectura de la
iniciativa conforme queda ara.

El primer punt seria: «Les Corts Valencianes
acorden:

«U.
Condemnar l'atac a la llibreria de la
Universitat de València i la resta d'atacs patits per
persones, institucions i col·lectius valencians per part de grups
radicals.

»Dos.
Exigir a les autoritats competents
l'esclariment ràpid dels fets i la depuració de les
responsabilitats que se'n deriven.

»Tres.
Sol·licitar al Govern
d'Espanya la il·legalització dels grups implicats una
volta estiguen identificats.

»Quatre.
Estes Corts manifesten el seu
recolzament i solidaritat tant a la Universitat de València com als
treballadors i treballadores de la llibreria de la Universitat de
València, així com a la resta d'institucions i entitats
que vénen sofrint estos atacs.
»

Aixina és com quedaria la iniciativa.

Per tant, senyories, passem a votació el text
alternatiu.
¿Vots a favor?
Gràcies.
¿Vots en contra?
Gràcies.
¿Abstencions?
Moltes gràcies.
Per unanimitat
queda aprovada.

¿Grups que vullguen explicar el seu vot?
De
menor a major, per part del Grup Compromís, té la paraula la
senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Bé.
Ràpidament, perquè en
realitat jo crec que avui, amb esta unanimitat en el vot d'aquesta
proposició no de llei, deixa palés com les Corts Valencianes
és una institució que vol vetllar no solament per la
seguretat de les institucions i organismes de la Comunitat Valenciana,
sinó també vetllar pels interessos propis de l'estat de
benestar, de la democràcia, en definitiva.

Nosaltres aquesta proposició no de llei la
presentem derivada dels nombrosos atacs que sofrix específicament la
llibreria de la Universitat de València, però que, com se diu
ben clar, se fa extensiva de forma genèrica.

De 2003, de hemeroteca, hi ha un primer atac, avui
l'hem recuperat.
És increïble com porten tants anys
sofrint aquests atacs, en molts casos trobant la impunitat de la gent que
els ha efectuat.

En novembre de 2008 va ser l'atac que va derivar
aquesta proposició no llei.
I, per tant, jo crec que a dia
d'avui ja no solament és hora de fer-ho, sinó
d'intentar posar tots els mecanismes disponibles, la nostra veu, el
nostre vot en aquestes Corts, però les institucions competents han
de posar tots els seus mecanismes, els mecanismes necessaris perquè
aquestes coses no tornen a passar.

Hi ha una proposició no de llei, ja votada per
unanimitat, del meu grup parlamentari, que venia justament a parlar
també d'atacs fets per part de grups radicals i que posava de
manifest.
.
.
s'especificaven cap a partits polítics.

Doncs bé, nosaltres creguem que aquests tipus
d'atacs a què s'ha de fer seguiment vagen dirigits cap a
qui vagen dirigits i de la mà de qui vinguen, ja siguen grups
radicals d'extrema dreta com d'extrema esquerra.
És a
dir, nosaltres creguem en la tolerància, creguem en la solidaritat,
creguem en la no violència com a mecanisme d'exposar els
criteris.

I, per tant, ens felicitem que el Grup Parlamentari
Socialista i el Grup Parlamentari Popular s'hagen afegit a la nostra
demanda i haver trobat una unanimitat en aquesta proposta que presentem.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Mollà.

Senyor Camarasa.

El senyor Camarasa Albertos:

Gracias, señor presidente.

Manifestar también la satisfacción de mi
grupo por haber podido llegar a este acuerdo, esta iniciativa conjunta, que
viene a poner de manifiesto, una vez más -y acaba de decirlo
la portavoz de Compromís-, repito, una vez más, el
rechazo de estas Cortes, de los grupos políticos, a todas las
manifestaciones violentas que vienen produciendo grupos que demuestran su
intolerancia frente a las ideas y a los argumentos que manifiestan otras
formaciones políticas.

Y especialmente en esta ocasión, porque
entendemos que la universidad es, y debe ser, un espacio de
reflexión, de diálogo, en el que todos y cada uno de los
argumentos pueden ser defendidos, desde posiciones pacíficas, digo,
con argumentos y nunca con violencia, sea de mayor o menor
consideración.
Así lo hicimos recientemente, así lo
volvemos a poner de manifiesto ahora.

Y al mismo tiempo que instamos a que las fuerzas de
seguridad del estado sigan investigando, y en alguna ocasión puedan
detectar quiénes provocan, quiénes alientan y quiénes
persiguen estas conductas violentas que a nada conducen más que al
enfrentamiento entre las personas.

Desde esa consideración, manifestar -y
termino- la satisfacción de mi grupo por haber podido llegar a
un acuerdo con el resto de grupos de esta cámara.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Camarasa.

Senyor Ovejero.

El senyor Ovejero Adelantado:

Muchas gracias, señor presidente.

Pues también mi grupo agradece la deferencia a
la señora Mollà para aceptar las modificaciones que entre
todos, después también por el Grupo Socialista, hemos
decidido.

La verdad es que no hemos deseado desde el Grupo
Popular, ni creo que ninguno de los tres grupos, alarmar socialmente
reconociendo que este hecho singular u otros similares son execrables al
cien por cien.

Deberíamos examinar si estos sucesos aislados
son comparables a los que realizan absolutamente grupos profesionales en
desestabilizar el sistema de convivencia con fines concretos que colisionan
brutalmente con lo explicitado en su momento por todas, todas, las fuerzas
políticas y refrendado por los españoles en nuestra
Constitución.

En nuestra comunitat hoy por hoy, gracias a todos, nuestra convivencia es
ejemplar.
Nuestro reto es mejorar nuestra vida cada día colaborando
con otras regiones, con otros pueblos, y con nuestro ejemplo contribuimos,
creo, a formar y a forjar un futuro mejor para entre todos.

No obstante, hay que recordar que las autoridades,
así como las fuerzas y cuerpos de seguridad del estado, deben estar
y siguen estando vigilantes.

Nuestro apoyo y amparo desde el Grupo Popular a
quienes esporádicamente han sufrido estos viles actos deben
expresarse, y quién mejor, como decimos en nuestra propuesta, en la
propuesta que hemos aceptado, quién mejor que en estas Cortes los
representantes de la soberanía popular lo hagamos y lo demostremos.

Señorías, en definitiva, nos alegramos
de que se haya consensuado esta nueva redacción por los motivos
expuestos, ya que ante ese tipo de situaciones, todos los partidos debemos
estar más unidos que nunca y fomentar a la vez una educación
en valores para que las nuevas generaciones tengan los valores del respeto
y de la tolerancia bien arraigados.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Ovejero.

Proposició no de llei sobre el retorn de la
documentació original de les delegacions del Ministeri de Defensa a
la nostra comunitat autònoma, presentada pel Grup Parlamentari
Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 29.
443,
BOC número 127)

El senyor president:

Senyories, passem al punt quint, que és:
Proposició no de llei sobre el retorn de la documentació
original de les delegacions del Ministeri de Defensa a la nostra comunitat
autònoma, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula la senyora
Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Bé.
La proposició no de llei que
presentem ací.
.
.
De fet, en l'exposició de motius, com
voran els senyors diputats i les senyores diputades, fa referència a
una realitat que ara s'ha fet palesa, és a dir, se preveu una
qüestió que després va succeir.
I, per tant, no hem
vullgut tampoc modificar aquesta exposició de motius, perquè
venia en la línia del que enteníem que anava a passar i la
manera que des del meu Grup Parlamentari Compromís vol solucionar
aquesta situació.

És una documentació.
.
.
, parlem
d'una documentació que es va enviar a un arxiu genèric
estatal.
En Castelló aquesta documentació representa quasi
tretze mil expedients.
Una documentació que el govern estatal
és la que demana i la que, en tot cas, arreplega de l'arxiu de
Castelló.

És una documentació, entenem, de gran
importància històrica i patrimonial, ja no solament per a la
província de Castelló, i per això se fa menció
a la província d'Alacant i a la província de
València.
És una documentació objecte
d'investigació i fins t tot de tesis doctorals, que en el
moment que se va llevar d'on estava, va paralitzar aquestes
investigacions i tesis doctorals per no poder tindre accés a elles.

L'enviament que diem ahí a Salamanca o
Madrid, com a cosa interrogant -ja dic, és una cosa que
donàvem per suposat-, suposa un problema, un impediment cap a
la feina de molts estudiosos d'aquest període històric.
I també, lògicament, un greuge comparatiu respecte a on
haurien d'estar aquests documents, i qui hauria de tindre la
titularitat i qui hauria d'albergar aquests tipus d'arxius.

No hem negat aquesta realitat que anava a
ocórrer, ja dic, va transcórrer tal com l'hem descrita
en la nostra PNL.
Però una vegada fet aquest trasllat, hem demanat
la seva devolució al lloc d'origen.

Creguem que, bé, és necessari que se li
fera un tractament, que se microfilmaren, que se catalogaren, però
després de fer aquestes fases, entenem que aquests expedients
s'han de mantindre en el seu lloc de procedència; en aquest
context, parlem directament de Castelló.
I que, en tot cas, la
còpia siga la que s'envie a Salamanca o Madrid, i que
allí estiguen per a altres consultes, però entenem, entenem
que s'han d'albergar en la seva.
.
.
en el seu lloc de
procedència.

La llei de memòria històrica podria
al·legar-se com una excusa perquè aquests documents no
estigueren ací, però -ja dic- tenint la
catalogació i que se microfilmen com toca, s'estaria complint
amb aquesta llei de memòria històrica de la qual fa
referència la creació del centre documental de la
memòria històrica i l'Arxiu General de la Guerra Civil,
i, per tant, no hi hauria cap impediment perquè açò se
complira, i beneficiaria, ja dic, el patrimoni cultural de Castelló
en aquest cas, però de totes les províncies de la Comunitat
Valenciana.

Hem vullgut exposar en la nostra argumentació
el que deuria ser també una reflexió conjunta sobre les
necessitats, en aquest cas, de Castelló, l'evident necessitat
de crear un nou arxiu històric provincial, que des de 2005 nosaltres
entenem que és una assignatura pendent.
(Remors) Aquests fets demostren que aquesta necessitat és
palesa i que s'ha de cobrir de forma immediata.

Castelló és l'única capital
de província que no disposa d'un arxiu com aquest en
condicions.
.
.
entenem en condicions, i, per tant, pensem que la
creació d'un nou arxiu històric provincial és
necessària.

El fet de no albergar a dia d'avui una
infraestructura amb unes condicions necessàries perquè
alberguen aquest tipus d'expedient, nosaltres entenem que no
és excusa per a demanar el retorn dels expedients.

Tenim notícies que en una reunió entre
el ministeri i la Universitat Jaume I, fins i tot, la universitat va posar
a disposició del ministeri la biblioteca, que entenem sí
podria complir aquestes necessitats per tal d'albergar aquests
expedients.
Per tant, no entenem que siga una excusa.
No voldríem
que ningú l'utilitzara d'excusa, el que no estiga
construït un nou arxiu històric provincial que tinguera unes
característiques determinades per a aquest tipus de
documentació.

Per tant, ja siga perquè el govern central haja
tingut una falta de recursos necessaris cap a estes qüestions, com el
govern autonòmic ja que ha fet deixament de les seves funcions, la
qüestió és que cal donar, cal reclamar el que és
nostre i el que veritablement significa el patrimoni: vetlar per la
protecció del nostre patrimoni enfront de
l'administració que siga, sent les dos competents.
.
.
-entenem- sent les dos competents en vetlar per aquesta
protecció del patrimoni, (remors) i, per tant, sent les dos responsables que a dia
d'avui tingam la situació que tingam.

En la proposició no de llei es demana -ja
dic- el retorn de la documentació.
No diu.
.
.
no especifica un
límit temporal, entenem que, bé, és una
qüestió que.
.
.
no podrem ser agoreros, no podrem determinar específicament, però
sí volem que siga ràpida i urgent.

També demanem el retorn de la
documentació de l'arxiu de Salamanca, entenem que és
coherent amb el que exposem en la nostra argumentació.
Creguem que
la documentació ha d'estar en l'original.
.
.
en el seu
lloc de procedència.
I, per tant, no entendríem en ningun cas
que els grups ens posàrem d'acord en reclamar el retorn de la
documentació de l'arxiu històric de Castelló i,
en canvi, el que a dia d'avui alberga l'arxiu de Salamanca no
se demanara amb la mateixa rotunditat que aquest.

I, ja dic, a banda d'això, el tercer punt
reflectix aquesta realitat, que és la falta d'un nou arxiu
històric provincial a Castelló perquè, en un moment
donat, siga la seu d'aquesta documentació tant important.

Som entesos, jo crec que després podríem
argumentar-ho una miqueta més, que els grups parlamentaris, tant
socialista com popular, volen arribar a un acord en aquesta
proposició no de llei i, per tant, voldríem sentir la seva
part, perquè -ja dic- la voluntat és que tots
junts arribem a eixe acord, tots junts reclamem el que és nostre, el
que deuria ser per llei una garantia per al nostre poble, i és que
pugam recuperar aquest patrimoni tan important per a tot el País
Valencià i que fa rememorar la nostra història, i que quede
sempre disponible per a tot aquell que vullga investigar-la.

Res més, esperant -ja dic- la
resposta que ens donen els grups parlamentaris popular i socialista,
esperarem a determinar si hi ha algun canvi en la proposició no de
llei.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Mollà.

Per a fixar posició la senyora.
.
.
¡Ai,
perdó!
Hi ha una esmena, hi ha una esmena.
Té raó el
senyor Ferraro.
Hi ha una esmena presentada pel Grup Parlamentari Popular.
Per a la seua defensa té la paraula el senyor Ferraro.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Moltes gràcies,
senyor president.

Senyores i senyors diputats, bon dia a tots.

No per coneguda, no deixa de ser verdaderament
singular o, més bé, pintoresc, que un dia el meu bon amic i
diputat al congrés Miguel Barrachina, el passat dia 1 d'abril,
en la Comissió de Defensa del congrés.
.
.
la forma del
trasllat a Madrid dels documents que estaven, primer, en la
Subdelegació del Ministeri de Defensa en Castelló, 13.
000
documents, i, després, des de Capitania General i Govern Militar de
València altres 40.
000, i els altres 30.
000 des de la
Delegació de Defensa d'Alacant.
En total, senyories, al
voltant de 83.
000 documents que la senyora ministra de Defensa va
autoritzar el seu trasllat, que es va realitzar amb nocturnitat i
traïdoria i sense les condicions necessàries per a garantir la
seua conservació, ja de per si prou defectuosa.

I tot això, senyories i senyors diputats,
segons pareix, per a procedir a la seua digitalització en
l'arxiu central de la Defensa en Madrid, a l'empara segurament
de la llei de la memòria històrica.

El Grup Parlamentari Popular, senyories, no
està en contra de la conservació degudament d'esta
documentació i de la seua digitalització, però estima
que esta pot perfectament haver-se fet en la nostra comunitat, sense
necessitat d'efectuar cap trasllat, quedant així els originals
i remetent les còpies digitalitzades a l'arxiu estatal que
procedisca.

Però clar, és que, a més, es
realitza este trasllat sense coneiximent dels investigadors que es trobaven
en aquells moments treballant sobre els dits fons documentals i,
inclús més, sense cap consulta prèvia a les
institucions valencianes, com a gestores del bé públic; ni
dels professionals dels arxius i de la història, com a conservadors
i difusors del nostre patrimoni documental, i, per descomptat, de la
ciutadania que també té dret a consultar els fons
històrics públics.

Estos documents tenen un gran valor històric
per a la ciutat valenciana perquè no sols servixen per a conservar
la nostra memòria històrica, sinó que informen
projectes científics dels investigadors, tant des de
l'àmbit universitari com dels que tenen interés en la
nostra història, produint-se un gran nombre d'investigacions
en l'actualitat.

Hi ha un verdader interés cap a estos documents
als quals fins ara era possible accedir gràcies a
l'atenció prestada per les autoritats militars encarregades de
la seua custòdia.
Els errors comesos pel govern central, al nostre
entendre, comencen en el moment en què es pren esta decisió
de manera unilateral i sense consultar -com he dit- amb
administracions, investigadors i particulars de la Comunitat Valenciana.

Haguera segut lògic i imprescindible haver-hi
posat en coneiximent de la societat valenciana en el seu conjunt i dels
investigadors i les administracions públiques implicades,
especialment, la decisió de realitzar el trasllat abans de dur-lo a
terme.
Així puix, este s'ha efectuat d'una manera
semiclandestina a esquenes de la societat valenciana i dels seus
representants.

Des del govern central s'ha actuat, per tant, de
forma precipitada, ja que ni tan sols s'ha deixat en els arxius
valencians una còpia digitalitzada o, com alternativa -i com
ja hem indicat anteriorment-, haver-se portat una còpia
fidedigna d'ells, deixant els originals en les seus
arxivístiques valencianes.

No ens servixen, senyories, les justificacions que han
formulat els representants del govern d'Espanya sobre la roïna
conservació de la documentació i la necessitat de
digitalitzar-los, perquè entenem que en la Comunitat Valenciana,
tant en Castelló, com en Alacant i València, hi ha mitjans
materials i tècnics i personal format per a complir adequadament amb
estes exigències.

Tampoc ens servix que el govern de l'estat diga
que tornaran els arxius quan estiguen digitalitzats i hi haja un conveni
firmat a la Generalitat valenciana.
És una forma de dilatar la
devolució durant diversos anys.
I en altres comunitats, com
Andalusia o Catalunya, s'ha firmat eixe conveni per a establir les
condicions necessàries per albergar els arxius sense necessitat de
traslladar els documents a Madrid.

Seguim, senyories, en els greuges comparatius del
govern del senyor Zapatero en els ciutadans i ciutadanes de la Comunitat
Valenciana.
El nostre grup -com ja vaig dir al principi de la meua
intervenció- està conforme d'instar al Consell
que sol·licite al govern de la nació la restitució
dels documents dels arxius militars de la nostra comunitat, i també
volem que es garantisca que qualsevol decisió en matèria
d'identificació documental es realitze d'acord amb el
que establix la legislació aplicable amb un règim de
màxima transparència i, en conseqüència, donant
audiència al Consell de La Generalitat en tots els tràmits
del procés i no amb el sigil i ocultisme que ha sigut fins ara.

Igualment, entenem que Les Corts han de donar el seu
suport al Consell de La Generalitat en totes les accions que ha
mamprés o mamprega davant del Govern d'Espanya i els
ministeris de Defensa i de Cultura per a consolidar la immediata
devolució de la documentació que ha sigut traslladada.

En este sentit, senyories, hem presentat la nostra
esmena a la proposició no de llei del Grup Compromís, en la
qual, a més, fixem un termini de tres mesos per a donar compte a Les
Corts del grau de compliment de l'acord.

Així, per tant, senyories, la nostra proposta
està en sintonia amb la proposició del Grup Parlamentari
Compromís, del qual esperem la seua acceptació, quant
l'esmena no fa sinó fixar amb més contundència
les nostres reivindicacions i recolzar al Consell en les seues accions
dirigides a este fi.
No fem menció alguna en este cas a la
reivindicació sobre els documents de l'arxiu de Salamanca per
dos motius: el primer, perquè entenem que el tema dels documents de
Defensa mereix per si mateix l'aprovació d'una
proposició no de llei específica que tracte només
d'este tema.
I, segon, ja que en esta mateixa comissió i en el
seu punt 8 tractarem el tema dels documents de Salamanca, i en ell tindrem
ocasió de fixar les nostres respectives posicions i d'arribar
a acords amb els grups parlamentaris, com seria el nostre desig.

Respecte al punt tercer de la Proposició no de
llei sobre la cessió de l'espai necessari per a la
construcció de l'arxiu històric provincial de
Castelló, és deixar constància que la Conselleria de
Cultura ja està treballant en tots els tràmits necessaris a
este efecte.
No obstant això, cal recalcar que una volta es
produïsca la cessió del sòl el responsable de la
construcció dels edificis és el govern central.

Però hi ha una altra dada a tindre en compte:
encara que es construïsca el nou edifici de l'arxiu
històric de Castelló, la decisió per a acceptar que
estos documents s'ubiquen en este arxiu correspon al Ministeri de
Cultura, per tant és una cosa que han de dilucidar dins del Consell
de Ministres entre els dos ministeris afectats, el de Cultura i el de
Defensa.
(So per interferència d'un
mòbil) No és, per tant, una
cosa que depenga de la Conselleria de Cultura.

No obstant, i si per part del Grup Compromís
considera necessari incloure este punt tercer en la redacció
proposada, no hi hauria cap problema per part del nostre grup, per la qual
cosa podríem arribar a una transacció afegint el dit punt.

Bé siga d'una manera o d'altra,
esperem l'acceptació de l'esmena per part del grup
proponent que desitgem siga recolzada també pel Grup Socialista.

Res més i moltes gràcies.
(Remors)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferraro.

Ara és el torn per a acceptar o rebutjar
l'esmena defensada pel senyor Ferraro.
Té la paraula la
senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Doncs bé, jo crec que anem a acceptar
l'esmena proposada pel Grup Parlamentari Popular.
També, de
totes formes, sí que fent algun tipus de referència a
allò que nosaltres entenem que és una cessió de les
nostres màximes, de les nostres voluntats, deixant clar que aquesta
cessió de les nostres demandes màximes la fem perquè
justament tenim una altra proposició no de llei, avui, que ve a
parlar de la demanda dels expedients i de la documentació que hi ha
en els arxius de Salamanca.

Volem -ja dic- d'una manera o una
altra, de forma separada, de forma conjunta, reivindicar totes les vegades
que faça falta, que aquesta documentació, tant la que estem
comentant en aquest punt com la de Salamanca que comentarem després,
volem que torne al seu lloc original i que, en tot cas, -ja
dic- el que quede en Salamanca o en Madrid siga el microfilm
d'aquest tipus de documentació.

Però, a banda d'això, sí
que.
.
.
(remors) sí
que jo voldria deixar clar que nosaltres sempre.
.
.
-jo crec que
és una premissa en totes les qüestions que demanem-
sempre volem que el Consell estiga el màxim informat i que, fins i
tot, qualsevol decisió puga passar en un moment donat per una
informació prèvia al Consell, a La Generalitat, malgrat que
aquesta no tinga certes competències.

Doncs bé, en eixa línia, en eixa
línia, justament, les paraules que.
.
.
les frases que anem a acceptar
com a transaccional ja en un moment donat se'ns va respondre per part
de la Conselleria de Cultura.
I, bé, el que nosaltres venim a vetlar
per, justament, el que demana la Conselleria de Cultura, que se va
adreçar al Govern d'Espanya per a sol·licitar aquesta
documentació i per a deixar palés que qualsevol
actuació comptara amb el vistiplau, o, almenys, la
transparència cap a les institucions valencianes.

El que ens va sorprendre en la mateixa data
d'aquestes contestacions és que, reclamant-li que La
Generalitat tinguera alguna maniobra per tal que no se vulnerara el que
nosaltres creguem que és un dret cap al País Valencià,
cap al patrimoni valencià, ens va sorprendre que diguera, que ens
contestara que «encara que haguera sigut informada la Generalitat
valenciana del desig del Ministeri de Defensa d'ubicar els expedients
en els arxius històrics provincials, l'administració
responsable d'acceptar la decisió seria el Ministeri de
Cultura, que és el seu titular».
I diu: «Per tant, si
haguera existit bona voluntat i interés per part del Ministeri de
Defensa, este s'haguera posa en contacte directament amb el Ministeri
de Cultura i amb l'acord previ del depòsit, s'hagueren
traslladat dits fons documentals als arxius històrics, que és
(inintel·ligible) .
.
.
Comunitat Valenciana, la gestió dels quals
té transferida La Generalitat».

Vull dir, açò, esta apreciació el
que diu és que en un moment de demanda que fa el meu grup
parlamentari al popular, mitjançant unes preguntes, la Conselleria
de Cultura el que diu és que «bé, La Generalitat ja
s'enterarà d'allò que el Ministeri de Cultura i
el Ministeri de Defensa es posen d'acord perquè són les
seues competències».

Doncs, bé, nosaltres entenem que justament en
la línia del que avui hem pactat, no ha de ser així.
És a dir, l'administració autonòmica no deuria
estar al marge de decisions que no siguen la seva competència,
però que sí que afavorixen polítiques cap al
País Valencià en aquest cas, polítiques de
protecció dels seus béns patrimonials.

Ja dic, un toc d'atenció, en aquest cas,
que volia deixar palés, cap a la consellera de Cultura.
Tenim moltes
discrepàncies en ella sobre si està fent les seves tasques de
protecció cap al patrimoni valencià com toca.
Però,
bé, en aquest cas, jo crec que els grups parlamentaris podem
posar-nos d'acord en demanar aquests expedients, demanar que retornen
urgentment, i, a més -ja dic-, admetent una realitat
molt més que evident, que és la necessària
creació d'aquest nou arxiu històric provincial, el que
avui en dia té unes característiques molt mal adequades.

Per tant, felicitar a tots per voler arribar a acords.

Gràcies.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Un segon per a contestar la senyora Mollà i
dir-li que, efectivament, com ja li ha havia advertit abans, que estava
disposat a incloure allò de l'arxiu històric, doncs,
ara demane que se suspenga la sessió uns segons per tal de
redactar.
.
.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Sí, sí, està previst.
La
presidència ha estat atenent el debat, ha escoltat el que la seua
senyoria ha dit en defensa de l'esmena, ha escoltat el que ha dit la
senyora Mollà i és evident que hi ha la possibilitat
d'arribar a un acord.

Però, perquè la resta dels grups no es
queden en indefensió, anem a suspendre la sessió per cinc
minuts, vostés intenten arribar a una transaccional, i, tant si hi
ha transaccional com si no, els grups parlamentaris podran fixar la seua
posició en el temps que quede.

Se suspén la sessió per cinc minuts.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

(Inintel·ligible) .
.
.
una esmena transaccional signada per tots els
grups, que diu: «Substituir el text pel següent: "U.
Les
Corts valencianes insten el Consell de La Generalitat que sol·licite
al govern de la nació que procedisca a la restitució dels
documents originals dels arxius de la Comunitat Valenciana que ha
traslladat a l'arxiu central del Ministeri de Defensa a Madrid, que
qualsevol decisió en matèria d'identificació
documental s'efectue d'acord amb el que establix la
legislació aplicable i en un règim de màxima
transparència, i, en conseqüència, donant
audiència al Consell de La Generalitat en tots els tràmits
del procés.

"Dos.
Les Corts acorden donar el seu suport al
Consell de La Generalitat en totes les accions que ha mamprés i
mamprenga davant del Govern d'Espanya i els ministeris de Defensa i
de Cultura, per a sol·licitar la immediata devolució de la
documentació que ha sigut traslladada.

"Tres.
Les Corts insten el Consell a cedir
l'espai necessari perquè l'administració central
construïsca l'arxiu històric provincial de
Castelló.

"Quatre.
Que del grau de compliment d'este
acord es done compte a Les Corts en el termini de tres
mesos".
»

Senyories, donat que ni l'Agrupació de
Diputats No Adscrits ni el Grup Parlamentari Socialista han tingut
ocasió d'intervindre, tenen el torn ara per a fixar
posició.

En primer lloc, la senyora Marcos té la
paraula.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyor president.

En primer lloc, en aquesta proposició hi han
diferents qüestions.
Nosaltres volem, des d'Esquerra Unida, fer
palés quina és la nostra posició davant
d'aquestos punts.

En primer lloc, donant suport, com no podria ser
d'una altra manera, a la necessària construcció
d'un arxiu històric a Castelló, que és un
dèficit pel que fa als aspectes culturals, que fan falta a la ciutat
de Castelló.

I, en segon lloc, parlar dels papers, en este cas de
la documentació del Ministeri de Defensa.
A nosaltres, des
d'Esquerra Unida, ens sembla -i això ho hem manifestat
sempre en tot moment- que, com diuen els experts, tot el que fa
referència a patrimoni, tant patrimoni artístic com en este
cas patrimoni documental i arxivístic, ha d'estar a prop de la
unitat administrativa on es va generar.

Per tant, el que no entenem és la
contradicció d'alguns, en este cas del Partit Popular, que
manifesta que està d'acord que els documents estiguen a prop
de la unitat administrativa, en el cas dels documents del Ministeri de
Defensa, i no tenen la mateixa posició pel que fa als papers de
Salamanca.

Des d'Esquerra Unida el que ens sembla
és, com diu la llei de la memòria històrica, cal
garantir la unitat arxivística dels papers que han de vore amb la
guerra civil, amb la repressió franquista i amb la dictadura, siga
Salamanca, siga Madrid, però això, amb les noves
tècniques de digitalització no és en absolut
incompatible, sinó tot el contrari, en què la
documentació original estiga precisament en el lloc a on més
prop està, on es varen produir aquests documents i eixos arxius.

Per tant, nosaltres el que demanem és que el
mateix que ací, que s'ha aplegat a un acord en exigir al
govern que es traslladen de nou els documents del Ministeri de Defensa al
País Valencià, siga Castelló, a València o a
Alacant, o a l'arxiu històric del País Valencià,
el mateix que defensem això continuem defensant que els papers de
Salamanca han de tornar a totes les administracions i als particulars, als
quals se'ls va expropiar després de la guerra civil.
És
per això que el que no entenem són les postures discrepants i
postures diferents, segons governe, qui governa i a on governa.

Creguem que és necessari -torne a
dir- que el govern valencià s'implique, conjuntament en
l'acord amb el Ministeri de Cultura i en el Ministeri de Defensa,
perquè tots aquestos documents tornen ràpidament al
País Valencià.
I cal tindre en compte -i això ho
saben els historiadors i la gent que fa investigació- que cada
vegada que es mou un arxiu es perd una part substancial d'eixe arxiu.
Per tant, els papers, és a dir, els documents, no haurien
d'anar, tornar, anar, tornar.
No!
Han d'estar -i torne a
dir que això és el que diuen els especialistes en
documentació i arxivística-, han d'estar
més a prop possible de la unitat administrativa que va donar origen
a eixos arxius i, sobretot, han d'estar a l'abast dels
historiadors i dels investigadors.

En estos moments és quan, pràcticament
després de la desclassificació d'una part dels papers,
sobretot de l'època de la repressió, els historiadors
estan fent estudis d'història local, estudis molt arrelats a
la realitat on es van produir els fets.

Per tant, nosaltres exigim, donem suport a aquesta
proposta, però exigim el mateix criteri quan es plantege la
qüestió d'exigir el retorn al País Valencià
dels papers de Salamanca.

Gràcies, senyor president.

El senyor president:

Gràcies a vosté.

La senyora Sorribes, en representació del Grup
Parlamentari Socialista, té la paraula.

La senyora Sorribes Martínez:

Moltes gràcies, senyor president.

Volia felicitar pel to que ha emprat en la seua
proposició no de llei la senyora Mollà, però com ara
no està, doncs, bé.

Començaria dient que en cap moment s'ha
d'oblidar que eixos documents són propietat del Ministeri de
Defensa.
Ni procedixen de cap espoli -com hem hagut de sentir-,
ni tenen res a vore amb els depositats en Salamanca.

També s'ha parlat de secretisme.
Quin
secretisme?
És que el diputat del Partit Popular que parla de
«sustraer», al qual ha anomenat fa un moment el nostre company,
senyor Ferraro?
O la diputada que titlla el trasllat d'espoli, no fan
els seus deures?
És que no lligen les actes de les sessions del
parlament espanyol?
No deuen llegir-les, perquè, si no, sabrien que
per dues vegades, el 30 de juny, al Congrés, i el 30 de setembre, al
Senat, la ministra Carmen Chacón va detallar les actuacions
previstes respecte dels arxius i el patrimoni documental militar.
Si
açò no se diu a la ciutadania s'està fent una
política de desinformació i de crispació absolutament
inútil.
Tampoc deuen llegir-se el BOE, perquè si el llegiren
sabrien que el 30 de desembre del 2008 es va publicar la licitació
de transport d'eixos documents per un import de 127.
500 euros.
BOE.
Tinc ací la còpia.
On està la premeditació, la
improvisació, l'acte precipitat, la traïdoria?

El que sí que tinc clar és que el govern
socialista és l'únic que fins ara s'ha preocupat
per uns documents  que estaven podrint-se emmagatzemats, que no
arxivats, en habitacions o en soterranis de les diferents delegacions de
Defensa de tot Espanya, sense cap garantia de conservació per
deficiències en les condicions mediambientals i gairebé
sempre per l'ús de persones no especialitzades.
Perquè
estem parlant d'una documentació delicada, d'uns papers
que moltes vegades presenten dificultats de lectura,  problemes de
conservació i que podríem acabar perdent-se si no
s'actuava.
Per contra, el suport informàtic permetrà
llegir-los perfectament totes les vegades que es vullga sense perill de
destruir-los.
 A ningú ens ha agradat que isca de
Castelló, a mosatros tampoc.
Però, tots estarem d'acord
que la delegació de Defensa no és el lloc adequat per a
conservar-la.

La idea del ministeri és preservar el patrimoni
documental -com ja han dit abans les altres dos persones que
m'han precedit- per tal de garantir la seua conservació
amb les millors condicions possibles.

Creem que la digitalització d'eixos
documents és una bona notícia perquè, gràcies a
això, qualsevol ciutadà podrà conéixer detalls
dels anys de la postguerra que no han estat convenientment explicats
precisament perquè no estaven a l'abast de qualsevol persona.
Per a accedir a ells, fins ara, s'havia de demanar permís al
jutge (inintel·ligible) .
.
.
de València, que podia concedir-lo o no
perquè era material classificat.
I els sumaríssims són
una font documental per a l'estudi de la dictadura fonamental,
sobretot en tot allò que fa referència a les víctimes
de la repressió franquista.

Este procés necessita temps, un temps
mínim.
Per tant, és comprensible la preocupació
d'aquests investigadors que estan estudiant ara mateix una
documentació concreta.
Mereixen el nostre respecte i comptem amb el
nostre suport les reivindicacions de tots aquells investigadors que estan
demanant rapidesa en la digitalització i eficàcia en la
gestió de l'accés pels interessats.

Cert és que en els últims cinc anys sols
hi ha hagut 12 sol·licituds d'investigadors i 25 de ciutadans
particulars per a consultar els documents referents als judicis
sumaríssims.
Però, encara que només fóra una
persona la interessada, pensem que la informació que conté
eixa documentació deu estar a l'abast de tot aquell que vullga
consultar-la.
I una vegada es realitze la digitalització, estos
documents seran desclassificats i passaran a formar part de l'arxiu
històric, i, per tant, seran totalment lliures i accessibles a
aquells que ho desitgen.
Per això, el que s'està fent
actualment a l'Arxiu General de Defensa no és altra cosa
-i insistisc a dir-ho- que garantir la seua conservació
de cara al futur.

És responsabilitat, per preservar la
memòria de les víctimes, per justícia política,
per imperatiu legal, per responsabilitat patrimonial, un govern socialista
no pot consentir que estos documents estiguen en condicions inadequades, ni
que patisquen la mateixa indignat que van sofrir les víctimes dels
sumaríssims, personatges destacats de la vida política i
social de Castelló, però també ciutadans
anònims, molts dels quals van ser jutjats pels tribunals castrenses,
i, després, executats, només per estar afiliats a un partit
polític o a un sindicat.
Inclús, hi ha casos de
víctimes de falses acusacions per odis, per venjances o per enveges.

Republicans, socialistes, persones d'esquerres
que van desaparéixer de la mateixa manera que hagueren desaparegut
eixos papers, sobretot els que es conservaven a València.
Morts i
enterrats com alguns voldrien que hagueren estat els expedients per sempre
més.
Enterrats a les delegacions de Defensa fins que
s'hagueren podrit.
I, segurament, no ja per les víctimes,
sinó perquè al seu costat apareixien també els
acusadors.

Fa uns sis anys el Ministeri de Defensa, a
través de la Capitania General de València, ja es va posar en
contacte amb el director general d'Arxius i Biblioteques de La
Generalitat, càrrec que llavors ocupava José Luis
Villacañas, per a informar-lo del mal estat en què es
trobaven els documents i demanar-li col·laboració.
El senyor
Villacañas no va contestar.
Posteriorment, sent director general del
Llibre el senyor Vicente Navarro de Luján, i per la mateixa via, se
li fa oferir a La Generalitat la possibilitat que fóra ella mateixa
qui els digitalitzara i els dipositara a la seu de la Biblioteca
Valenciana, en Sant Miquel dels Reis.
Ni ell, ni l'actual directora,
Silvia Cavaller, van contestar a l'oferiment.
Inclús, esta
última, en un alardo increïble de demagògia es queixa de falta de
comunicació amb Defensa.
A més, quan se li oferix, a primers
d'este mes, un conveni de col·laboració com el que ja
es va signar en el seu moment amb altres comunitats, en lloc
d'acceptar-lo ràpidament, a la senyora Caballer sols se li
acut preguntar si la documentació d'eixes altres autonomies
també està en Madrid, i quan se li explica que eixos convenis
es van signar abans del trasllat, li entra l'atac de victimisme i
contesta que «no estamos en igualdad de condiciones».
.
.
Doncs,
clar que no estem en igualtat de condicions, ¡hem perdut sis anys!
en
possibilitats d'actuar, ¡clar que no estem en igualtat de
condicions.

A la comunitat hi ha quatre arxius: el de
Castelló, el del Regne, en València, el d'Alacant i el
d'Oriola, tots ells de titularitat estatal i gestió
transferida a La Generalitat.
El de Castelló es va crear en 1968, la
seu es va establir en la casa de cultura, i des de llavors comparteix local
amb la biblioteca pública provincial.
Tant l'arxiu com la
biblioteca són titularitat estatal amb gestió transferida, i
des de la seua creació, ambdós compartixen tant el local com
el personal -personal, no cal dir-ho, no especialitzat-, les
instal·lacions i els recursos, quan no tenen res a vore uns
documents amb els altres.

Els documents d'un arxiu són únics
i irrepetibles.
En el cas que ens ocupa, són papers generats per la
mateixa activitat de l'estat franquista en l'exercici de la
seua activitat repressora.
Estem parlant, doncs, d'un lloc inadequat
amb carències d'espai físic i de personal
especialitzat, és a dir, d'arxivers.

La política de la conselleria quant a la
gestió d'arxius i biblioteques és un desastre.
En el
cas de Castelló ni és una biblioteca provincial amb totes les
possibilitats ni és un arxiu amb la tota la potencialitat que podria
tindre, ja que entre els seus importants fons es conserven, a més de
protocols notarials del segle XVIII, arxius privats com els 69 documents de
la cartoixa de la Vall de Crist, de 1431 fins a 1775, o (ininte­l·ligible) .
.
.
de Morella, de 1380 a 1520, així com 249 pergamins i manuscrits dels
segles XIII al segle XIX emmagatzemats en el soterrani de l'edifici,
on ja no en caben més.

Hi ha hagut, arran dels trasllat dels papers de
Defensa quatre propostes d'ubicació definitiva dels documents
de Defensa.
Això ens alegra, perquè es diu que la gent vol
participar, que té interés en este tema.
Mos en congratulem
moltíssim, però pensem, igual que els altres tres grups
parlamentaris que ens han precedit, que Castelló és una
ciutat amb la suficient entitat i amb els suficients fons com per a tindre
un arxiu provincial propi; propi, però distint de la biblioteca
nacional, separat, un edifici especialitzat amb el personal adequat, tant
des d'arxivers a conserges, el que faça falta.

Fins ara, quan u va a demanar alguna cosa de
l'arxiu provincial, que està en la biblioteca de Rafalafena,
se l'acompanya per un conserge, perquè no n'hi ha cap
arxiver.
Eixa persona et dóna el document.
.
.
, i ho dic perquè
ho he fet, et dóna el document i tu te quedes a soles amb el
document.
Són papers molt delicats, se té d'anar molt
en compte.
N'hi ha vegades que, sense voler, se trenquen, i altres
vegades també s'han donat casos, recordo ara, per exemple, el
del robatori de l'any passat en un arxiu de Terol, que s'han
emportat documentació.
Ha de hi haver arxivers, ha de hi haver
personal especialitzat que estiga controlant què el que es fa, i si
és possible, que estiga la versió digitalitzada, com ara
serà el cas, perquè ningú tinga de tocar estos
documents.
Simplement, la versió digitalitzada es pot llegir tantes
vegades com es vullga.

S'ha repetit ad
infinitum últimament que
l'Ajuntament de Castelló va cedir el 2005 a Defensa, amb la
finalitat de construir l'arxiu històric provincial, un dels
edificis del campus de Borriol, i açò, senyors, no és
cert.
No és cert, perquè el campus de Borriol està
assentat sobre un solar que és propietat de l'ajuntament, amb
uns edificis que són propietat de la diputació i una
gestió, una utilització per part de la Conselleria
d'Educació.
Sí que és cert que
l'Ajuntament de Castelló els va cedir, però no al
ministeri, sinó a La Generalitat, perquè esta fóra la
que els cedira al ministeri.
¿Quin és el problema?
Que la
diputació va tardar moltíssim a fer-ho.
Per això, el
tema va molt endarrerit.

Sí que és cert també que el
govern central, en els pressupostos anuals, fa sis anys que va
pressupostant una quantitat determinada, una partida pressupostària
que no se pot dur a terme perquè esta cessió no s'ha
dut encara a la pràctica.
La senyora Silvia Caballer es va
comprometre que s'agilitzarien les gestions.
En el moment que
això estiga, ens congratularem moltíssim que eixe edifici es
puga adequar.
.
.
No sé quan serà, perquè en este moment
està ocupat per l'escola d'idiomes, per una escola per
als servei psicopedagògic i (inoïble) .
.
.

El senyor president:

Pregue concloga, senyora Sorribes.

La senyora Sorribes Martínez:

.
.
.
-de seguida vaig, senyor president-
però, quan això puga ser, estarem absolutament d'acord
amb tots vostés en demanar que els originals d'eixos documents
que van ser traslladats a Madrid per a la seua digitalització tornen
a Castelló, i, si pot ser també, còpies digitalitzades
per a poder-les utilitzar.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté.

¿Per a què vol la paraula, senyor
Ferraro?

El senyor Ferraro Sebastiá:

Per a rèplica, senyor president.

El senyor president:

¿Rèplica a qui?

El senyor Ferraro Sebastiá:

¡A la senyora Sorribes!

El senyor president:

Senyora Sorribes.
.
.
Té, la paraula, sí,
sí.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Senyora Sorribes.
.
.
lògicament.
.
.

Vaig a ser molt breu, senyor president, mire, no vaig
a consumir tot el meu temps.

En primer lloc, li vullguera dir, senyora Sorribes,
que vosté ha centrat tota la seua intervenció, més o
manco, en l'arxiu de Castelló, però cal tindre en
compte que vosté estava parlant de 13.
000 documents i jo estava
parlant de 83.
000 documents, perquè cal afegir-hi, a més, els
43.
000 de la Capitania General i el Govern Militar de València i els
30.
000 d'Alacant, que vosté no ha fet referència;
segurament vosté es queda centrada en Castelló de manera un
poquet, al meu parer, localista.

Vosté diu que no se varen emportar els
documents, digam, amb nocturnitat i traïdoria.
.
.
Doncs, mire
vosté, jo tinc ací un muntó de premsa del moment.
Si
vol li la lligc tota, però li'n vaig a llegir només un
que tinc ací, i li'l dic en castellà perquè
està en castellà: «Los archivos en un camión de
mudanzas.
Pasaban veinte minutos de las ocho de la mañana
-açò és això de Castelló, de la
seua ciutat- con una temperatura de nueve grados cuando un
camión de grandes dimensiones de una empresa de mudanzas
madrileña aparcaba a unos ochenta metros de la sede de Defensa de la
avenida del Mar.
Dos operarios entraban en el edificio oficial y el bedel
avisaba a un mando militar que parecía dar las indicaciones
oportunas y (ininte­l·ligible) .
.
.
la orden de traslado de material que debían
realizar los trabajadores de la firma».
.
.

És a dir, «ocho de la
mañana», doncs, quasi que amb nocturnitat i traïdoria,
senyora Sorribes, quasi amb nocturnitat.
.
.
I, a més, és que
coincidixen tots, tota la premsa del moment en això.
Si és
que, a més, vosté me parla que si el ministeri va emfasitzar
que si tal.
.
.
Mire vosté, La Generalitat, quan passa això de
Castelló, escriu als ministeris de Cultura i de Defensa.
De
Ministeri de Cultura li han contestat diguent-li que -ací tinc
la carta, ¿eh?
- això no és cosa d'ells,
¡no és de Cultura, senyoria!
, ells se limiten a assessorar els
altres ministeris.
I de Defensa, este és el moment que no sabem res,
¡nada de nada!

Per tant, senyoria, no me diga vosté que estan
tan preocupats, perquè no deuen estar molt preocupats quan no
contesten a La Generalitat, que és una institució
democràtica i, a més, representa cinc milions de valencians.
(Veus) Per tant, alguna cosa
deuria dir el Ministeri de Defensa en les reivindicacions.

I, després, doncs, mire vosté, Catalunya
i Andalusia, sí que se va fer el conveni abans d'endur-se els
documents, (veus)
¿per què no se fa en València eixe conveni?
,
¿que som distints, som fills d'altra mare, mosatros, els
valencians?
, ¿o què passa?
(Veus) Diga'm vosté.

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferraro.

Senyora Sorribes, per a rèplica al senyor
Ferraro, té la paraula.

La senyora Sorribes Martínez:

Senyor Ferraro, tinc ací una
col·lecció de reculls de premsa, no ho trobe en este moment,
però quasi que me'ls sé de memòria, quasi que
me'ls sé de memòria, i li pregaria a vosté que
no faça demagògia i que continue llegint, perquè diu
que «a las dos horas salieron los archivos».
Per tant, senyor
Ferraro, no són les vuit i vint del matí, com diu ahí,
sinó les deu i vint, quan se comença a carregar totes les
caixes.
Per cert, en contenidors especials per a traslladar arxivadors.
Jo
també lligc la premsa de Castelló, possiblement més
que vosté.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Sorribes.

Bé, finalitzat el debat, anem a passar a votar
el text de la proposició no de llei, que ha quedat modificat per
l'esmena transaccional presentada i signada per tots els grups
parlamentaris.
¿Vots a favor de la iniciativa?
Gràcies.
¿Vots en contra?
¿Abstencions?
És aprovada per
unanimitat.

Proposició no de llei sobre la
sol·licitud de l'ingrés de la Generalitat valenciana en
l'Institut Ramon Llull, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 29.
446, BOC
número 127)

El senyor president:

Passem ara al punt 6, que és: Proposició
no de llei sobre la sol·licitud de l'ingrés de la
Generalitat valenciana en l'Institut Ramon Llull, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís.
Per a la seua
defensa, la senyora Mollà té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Bé, jo vaig a fer referència a moltes
paraules que m'han precedit en debats sobre aquest tema, debats que
s'han portat ací, a Les Corts, en una altra ocasió, ja
fa nou anys, que el grup parlamentari presentava aquesta quasi mateixa (veus) proposició no
de llei i que venia a reflectir una realitat, una realitat sobre la nostra
cultura, una realitat sobre la situació lingüística, que
no ha canviat, no ha variat a millor, sinó el que nosaltres
considerem que ha anat a pitjor, un detriment de les polítiques de
foment de la cultura valenciana, unes polítiques d'assetjament
de la llengua i d'aquells qui la defensen.

En 2000 ja díem que era clar que un idioma
és una font de riquesa, de col·laboració i
d'intercanvis culturals importantíssims que, a més,
comporten una riquesa econòmica considerable, a banda del
reconeiximent internacional en totes les universitats del món.

Al País Valencià es parla tant el
castellà com el valencià i, a més, poden conviure en
perfecta harmonia, però a ningú se li escapa que, si
bé els valencians castellanoparlants tenen cobertes totes les
necessitats culturals, els valencians valencianoparlants ens trobem
contínuament amb entrebancs que dificulten, i a vegades
impossibiliten, l'ús normal de la llengua, de la nostra
llengua, com a instrument de comunicació.

Se posaven exemples ja en el 2000 que deien que, per
exemple, el doblatge de pel·lícules en valencià, que
en són molt poques, es fan fora de la nostra terra,
insuficiència de llibres de text en valencià, que alguns
d'ells fins i tot els fan a Madrid, i moltes altres coses que encara
que paregueren insignificants per a continuar vetlant per la llengua,
són de màxima importància per als valencianoparlants.

En definitiva, senyories, una manca general
d'instruments i de mitjans de comunicació que impossibiliten
un ús normal i adequat del valencià.

Aquesta reflexió que se feia a l'inici de
l'exposició de la proposició no de llei que se
presentava per part de Dolors Pérez, de la diputada Dolors
Pérez, és un inici que podria fer meu a dia d'avui, nou
anys després.
La situació lingüística no ha
canviat, les polítiques adreçades per al foment i
l'ús de la nostra llengua no han millorat, sinó, ja
dic, han anat en detriment, i el que nosaltres entenem que ha estat una
política determinant per part del Partit Popular, que és anar
perseguint tot aquell qui defensara una promoció de la llengua
més enllà d'uns interessos, doncs, bé,
partidistes, com és el cas del Partit Popular.

En aquell moment, ja dic, l'acord era instar la
Conselleria de Cultura i Educació perquè s'adrece i
forme part de l'Institut Ramon Llull mitjançant un acord
signat entre les conselleries d'Educació i Cultura de les
Illes Balears, Catalunya i del País Valencià.
Aquest era
l'acord.
Nosaltres el que presentem ací, ja dic, ve a explicar
els significat d'aquest Institut Ramon Llull.
Ja dic que en
l'exposició expliquem que la finalitat és la
projecció exterior de la llengua que compartim la Comunitat
Valenciana, Catalunya i les Illes Balears, i de la cultura que s'hi
expressa en totes les modalitats, les matèries i els mitjans
d'expressió, com també la difusió i
l'ensenyament fora del domini lingüístic tenint en compte
totes les modalitats i les variants.

Alguns intentaran justificar la negativa a recolzar
aquesta proposició no de llei, perquè se fa referència
en aquest institut a la llengua catalana, però jo voldria recordar
que la finalitat a acomplir per aquest institut, i així ho deixa
palés en els seus documents, en els seus documents de finalitat, ve
a dir que una de les qüestions, i és la que arrepleguem
ací, és la de promoure la projecció exterior de la
creació de cultura pròpia de les comunitats autònomes
«consorciades» en totes les seves modalitats, gèneres i
expressions mitjançant les accions i estratègies de
promoció exterior adequades, el foment de la internalització
de les manifestacions artístiques
d'excel·lència, el suport a la circulació a
l'exterior d'artistes i obres i la difusió del
coneiximent del patrimoni artístic propi de les comunitats
autònomes consorciades; promoure les relacions, els projectes i les
iniciatives conjuntes amb institucions i organismes de projecció de
la cultura de dins o fora del domini lingüístic.

És a dir, són les premisses
bàsiques a complir per aquest institut, que garantix, garantix la
promoció -ja dic- d'aquest patrimoni cultural
-el patrimoni lingüístic- de les comunitats
autònomes consorciades i ho deixa palés en els seus
principis.

I, per tant, a mi no em valdria una
justificació del llop, el coco, -no sé com volen dir-ho vostés-
el català, que ve a implantar-se com a substitució del
valencià.
No, qualsevol argumentació d'eixe tipus
serà per a justificar l'injustificable; serà per a
continuar en una dinàmica que no afavorix la promoció de la
nostra llengua perquè el que fa és vetar, vetar iniciatives
com la que avui presentem i que -ja dic- vindrien a afavorir, i
molt, la promoció cultural del País Valencià,
perquè en aquesta institució, el que se diu des de
començament, és que se respectaran, se respectaran les
comunitats autònomes consorciades en el suport de la seva
pròpia cultura.

Per tant, tenint en compte açò, jo no
sé què me justificaran els grups parlamentaris.
Supose que
votaran a favor d'aquesta iniciativa i més tenint en compte
que -ja dic- ja fa nou anys se presentà la negativa del
Partit Popular i del govern de La Generalitat.
Va fer que no fóra
possible.
A dia d'avui no estem en l'Institut Ramon Llull i
s'ha de substituir aquesta presència.

Hi ha ajuntaments, hi ha diversos ajuntaments al llarg
i ample del País Valencià que han hagut de suplir aquesta
participació de la Generalitat valenciana a aquest institut.
Han
hagut de suplir-la perquè aquests ajuntaments entenen que les
finalitats que té l'Institut Ramon Llull vénen a
afavorir els interessos del poble valencià i del nostre patrimoni
cultural i lingüístic.

Aquests ajuntaments.
.
.
Hi ha prou ajuntaments que,
governats per diferents grups polítics, s'han adherit per a
ser els que representen al poble valencià i vetlar per estos
interessos amb una condició, i la condició és que en
el moment que la Generalitat valenciana s'adrece a l'Institut
Ramon Llull per tal d'entrar a formar part, aquests ajuntaments ja
deixaran la seva participació perquè el màxim
organisme serà la Generalitat valenciana i serà la que, en
tot cas, vetle pels interessos culturals de tots els pobles del País
Valencià.

I avui, al que venim és a això.
Volem
reclamar no solament protecció lingüística, no solament
més promoció cultural del valencià, de la cultura
valenciana, de la llengua, sinó que venim a demanar a La Generalitat
que deixe ja de no fer polítiques adreçades a
açò i faça els seus deures; que no haja de suplir-la
cap ajuntament en les seves competències, en el que deurien ser les
seves competències; que agafe ja el mànec de la
política a desenvolupar en estos termes, en els termes de
protecció cultural i lingüística que venim a exposar
avui ací.

Jo no vull fer referència específica a
cap ajuntament.
Ja dic, si fa falta, a la meva argumentació
posterior hi faré referència, a la voluntat d'estos
ajuntaments a formar part de l'Institut Ramon Llull i perquè
va derivada.
.
.
el que s'entén per estos ajuntaments la
importància d'aquesta institució.

Simplement això.
A més, dir-li que en
aquell moment -ja dic-, en 2000, l'únic grup que
es va oposar i que va fer impossible que avui fóra una realitat
l'adhesió de la Generalitat valenciana a l'Institut
Ramon Llull, va ser el Grup Parlamentari Popular i espere que el Grup
Parlamentari Popular -ja que done per fet que la resta estaran a
favor- no pose una altra vegada entrebancs a desenvolupar i
promocionar la nostra cultura i la nostra llengua, interna, de nivell
intern com de nivell extern, que és el que promou l'Institut
Ramon Llull.

Sense més, espere la contestació dels
grups parlamentaris.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

A esta iniciativa, s'ha presentat una esmena per
part del Grup Parlamentari Socialista.
Per a la seua defensa, té la
paraula la senyora Escudero.

La senyora Escudero Pitarch:

Moltíssimes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora Mollà, molt bon dia.

Mire, si este no fóra un país perplex o
estiguera perplex i sobretot farcit d'estrafolàries petjades
culturals, segurament la seua proposta que La Generalitat o el Consell
s'incorporaren a l'Institut Ramon Llull no tindria.
.
.
s'hauria liquidat en una estona i no tindria cap tipus de
suspicàcia.
I segurament, eixa manca de perplexitat faria que esta
mateixa proposta de resolució estiguera ja, des de fa molt de temps,
vista per a sentència.

Però vosté sap igual que jo que durant
molt de temps, sobretot en esta història recent, nosaltres ens hem
sotmés, els valencians, a reflexions contraculturals moltes vegades;
a debats feridors i filològicament absurds; a posicions, moltes
voltes també, aferrissades en contra de la bona veritat
científica; i també a defenses d'allò singular,
com si la valenciania tinguera una denominació d'orige.

I sap també que hem arribat, a tombs i
redolons, amb molt dificultat, a un cert consens que hom accepta
-podríem dir- com la menys dolenta de les coses que
teníem a l'abast.

Dic això perquè nosaltres vam crear
-ja fa anys, sens dubte- amb consens complex i subtil
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Notem la fragilitat i la
lleugeresa del propi nom i és esta Acadèmia Valenciana de la
Llengua la que, d'alguna forma, està fent moltes vegades de
mediadora transfronterera en temes com el que vosté avui du
ací o que el Grup Compromís du ací.

A mi, m'agradaria destacar -perquè
la proposta no és nova- que és ben cert que si per
alguna cosa no destaca el govern de la Generalitat valenciana, el Consell,
és per les relacions de col·laboració que practica amb
altres autonomies ni, sens dubte, pels vincles de relació.
Jo crec
que estem davant d'un Consell que està aïllat en tots els
aspectes de la gestió pública i no hi ha motius per pensar
-o almenys, jo no els tinc- que, pel que respecta a la
promoció de la llengua, a la difusió i a la promoció
de la cultura, l'actitud del Consell va a ser diferent.

Jo crec que s'ha demostrat este aïllament
en el desenvolupament de les infraestructures, en l'aplicació
de la legislació estatal, per exemple, en la llei de
dependència, el tema de l'avortament, en la difusió de
les radiotelevisions autonòmiques, en la resolució del
dèficit hídric i en tantes coses.

El president Camps, com vosté sap, no té
cap interlocutor en altra autonomia que no tinga el mateix color
polític que té ell i que no estiga governada pel seu partit,
per molt que la defensa dels interessos nostres, dels interessos dels
valencians, passen -com vosté sap- per tindre millors
relacions amb Catalunya, amb Aragó, amb Castella-la Manxa que amb
Múrcia.
I permeta'm que els nostres lligams siguen molt
més amples i molt més històrics amb les illes que amb
Madrid.

Bé, evidentment, això no
s'està produint perquè mai cap president
valencià havia practicat l'hermetisme fins als extrems que
l'està practicant el president Camps.
Només cal fer un
recordatori: l'efímer president Olivas, el president Eduardo
Zaplana, per descomptat el president Lerma, van tindre relacions permanents
i constants amb les altres autonomies; el president Camps, no.

Si mos parem a mirar en moltes reivindicacions, la
mateixa del corredor mediterrani, vorem que són trobades sempre al
segon nivell, amagades, esporàdiques.

I recordarà vosté també, i ho
trac a col·lació perquè l'any passat es va
commemorar el 800 aniversari del naixement de Jaume I, se va fer un acte
important al monestir de Poblet.
La figura de Jaume I no genera
suspicàcies -tot el contrari, adhesions indestructibles a
nivell polític i social- i l'únic president que
va faltar, dels territoris que pertanyien a l'antiga corona
d'Aragó, va ser el president Camps.

Jo crec que el president es nega a travessar el
Sènia ni que siga per fer turisme i, per tant, també quan es
tracta de defensar els interessos dels valencians.

Estem, per tant, davant d'un Consell que defuig
el pacte i el diàleg i que no té cap interés en
aplicar paràmetres que mos puguen servir a tots.

Per tant, hem de ser molt conscients, senyora
Mollà, que el que ací s'està demanant, és
a dir, que el Consell accepte establir relacions i vincles de
col·laboració interautonòmics amb un organisme en el
qual no estan representats ni Múrcia ni Madrid, va a ser prou
difícil.

I jo crec que si hi havia alguna fórmula de
garantir-se, a la millor, el fracàs en este intent, a la millor
seria la proposta de resolució tal com estava formulada
perquè, desgraciadament, amb l'actual composició del
nostre parlament, si hi ha realment interés en què el
País Valencià siga visible, en fer-mos visibles més
enllà de les nostres pròpies fronteres o àmbit
territorial, hauríem de fer un esforç per arribar a garantir
la viabilitat de la proposta.

I mire, li diré més.
Encara que esta
proposta fóra aprovada, caldria preguntar-se quina seria la
predisposició del govern per tal de fer-la efectiva, no fóra
que mos passara com la declaració d'Ares, -se'n
recorda?
- que la va impulsar el Partit Popular i que després
el mateix Partit Popular, sens dubte, no aplica.

Vostés, el seu grup, ja van passar per una
-podríem dir- experiència quasi mística,
exactament el 14 de novembre de 2007, quan van defensar una
proposició no de llei en la qual demanaven a Les Corts que
s'adheriren i que feren seua la declaració d'Ares.
Se'n recorda -m'imagine- el que va dir el PP i no
va.
.
.
Naturalment, va dir que el mateix Consell ja l'estava aplicant
i no va estalviar cap tipus d'extravagància per tal de
justificar el seu vot.

I també podríem mirar quin és el
percentatge d'utilització del valencià que fan el
president Camps, els consellers en les seues intervencions públiques
ací, al parlament, i sobretot la tramitació
d'iniciatives parlamentàries, per vore que eixe
compromís no està assolit.

Ara, segurament, amb l'aprovació de la
llengua i de la cultura valenciana a l'exterior, hauríem
d'evitar un nou episodi de confrontació i és per
això que nosaltres instem a buscar una fórmula de consens per
a que la difusió exterior de la llengua i de la cultura puguen ser
efectives.
Una bona fórmula per a nosaltres seria implicar
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua en la tasca de
col·laborar amb totes aquelles institucions, inclús el Llull,
que puguen promoure el valencià i la cultura fora del nostre
àmbit.

Recordarà vosté que en 2006 ja es va
signar un conveni entre l'Instituto Cervantes i la mateixa
acadèmia, sent el director l'anterior ministre de Cultura,
César Antonio Molina, pel qual s'establia un marc de
cooperació entre les dos institucions per promoure la llengua i la
cultura, i ha sigut l'acadèmia, institució
estatutària creada per La Generalitat i adscrita a la
presidència, la que, en coincidència amb molts objectius del
Llull, ha fet moltes coses.

Per exemple, ha promogut a l'exterior la llengua
i la cultura fent cursos en valencià en col·laboració
amb associacions valencianes a diverses capitals sud-americanes.
Ha
facilitat i subvencionat escriptors valencians perquè acudiren a la
fira del llibre de Frankfurt, també a la de Guadalajara a
Mèxic.
Té convenis de col·laboració amb moltes
universitats i programes d'investigació.
La mateixa Biblioteca
de Catalunya -recordarà- l'any passat va
organitzar una exposició amb col·laboració de
l'acadèmia, de les normes del 32, de les normes, de les
nostres normes del 32 i a més va organitzar la pròpia
cloenda, i tenen programes de traducció dels nostres
clàssics, que s'han traduït també a
moltíssimes llengües: -jo què sé- a
l'italià, al polonés, al francés, al rus.
.
.
I
s'estan donant xarrades, sobretot, d'això que estem
dient, en moltes universitats europees.

Per tant, senyora Mollà, si el Partit Popular
accepta de bon grat que l'acadèmia signe convenis de
col·laboració amb l'Instituto Cervantes, no hauria
d'haver cap motiu per a que no empre el mateix criteri a l'hora
d'acceptar vincles amb altres institucions, encara que només
siga per coherència amb la definició que el nostre estatut fa
del valencià.
Però vosté sap -i jo
també- que no serà així perquè,
normalment, al Partit Popular li resulta més rendible la
confrontació i la instrumentalització política, social
i cultural, i més encara si té un motiu ni que siga menut, i
el que aconseguiríem, al remat, seria obstaculitzar la normalitat de
la llengua.

Si existix un precedent de conveni de
col·laboració per a promoure la cultura valenciana i la
llengua a l'exterior, això justificaria
l'acceptació de la nostra proposta de resolució per a
que siga l'acadèmia i no La Generalitat la que establisca
vincles amb tots aquells organismes que puguen afavorir eixos objectius amb
la fórmula que considerem més adient.

Què és que volem?
Impedir que la
representació valenciana a qualsevol organisme
supraautonòmic, estiga subjecta a l'esdevenir polític i
a successives correlacions de forces al parlament, com va ocórrer a
les Illes Balears -vosté ho sabrà-, on el retorn
de Jaume Matas al 2003 va suposar tot un seguit d'obstacles al
funcionament del Ramon Llull, obstacles que a més, amb diferents
pretextos com la negativa a acceptar la directora, van fer que la
Generalitat de Catalunya retirara el Llull de la promoció exterior.
En què va acabar?
En una ruptura i en la creació de
l'Institut d'Estudis Baleàrics, que ara
-també sap vosté- està dins del mateix
Institut Ramon Llull.
M'imagine que si en algun moment de la
història el PP torna a governar a les Illes Balears, tornaran a
eixir.

Per això mos pareix a mosatros que deixar,
deixar esta funció en mans de l'acadèmia podria ser una
forma d'evitar temptacions perquè els acadèmics
són escollits per 15 anys, la qual cosa sobrepassa els quatre del
parlament, i podrien garantir, igual que altres, l'estabilitat i la
col·laboració en tots aquells organismes que puguen
contribuir a promoure la creació, la cultura i la llengua.

Estàvem d'acord també, senyora
Mollà, que les despeses de la promoció exterior de la llengua
i de la cultura pròpies, nostres, i de la resta de les llengües
de l'estat haurien de seguir sent assumides en part pel Govern
d'Espanya, en la línia d'eixe conveni del qual abans
parlàvem com un gest de reconeixement cap a este estat nacional i
sobretot a la pluralitat lingüística.

L'Institut Cervantes, en definitiva, ja
està fent polítiques de promoció de la cultura i la
llengua, ha assumit els seus compromisos i també els està
finançant.
I, per tant, es tracta d'evitar que la
càrrega financera recaiga exclusivament en els governs
autonòmics, com està passant actualment en l'Institut
Ramon Llull.

Ja sap vosté que de la signatura d'aquell
conveni l'acadèmia té centres arreu del món, on
pot fer totes les tasques de les quals jo parlava abans.
I, evidentment,
estes tasques són també finançades.

A més l'acadèmia forma part de la
Casa de les Llengües, que ha creat l'Institut Cervantes, i del
qual formen part, entre d'altres, el mateix Ramon Llull,
l'Institut d'Estudis Baleàrics, les acadèmies
Basca i Galega de la Llengua, l'Associació
d'Acadèmies de la Llengua Espanyola i l'Institut
Camões de Portugal.
Haurem d'acceptar, per tant, que amb les
actuals circumstancies el consens hauria de ser l'única via
per promoure la cultura i la llengua a l'exterior.

I si el Partit Popular, que governa esta comunitat,
pensa com pensa, doncs li hauríem de donar l'oportunitat de
rescabalar-se de la curació d'estar empobrint
l'ús social de la llengua, oferint-li opcions de
col·laboració, les que considere acceptables, amb tots els
organismes a través dels quals es puga escometre eixa finalitat i
eixos objectius sense donar peu a generar ningun tipus de polèmica
més.

Entenem, per tant, que la seua proposta novament pot
provocar, vosté m'ho permetrà, un nou alliberament de
toxines reflexives al voltant d'un tema que ja està exhaurit
íntimament i que gran part de la societat valenciana ha acceptat
veure'l reduït a àmbits acadèmics.

Per tant, encetar el meló a hores d'ara
podia ser extemporani, poc aclaridor i poc entés per la ciutadania,
massa avesada a furgar dins dels components sensorials de la
qüestió i preocupada hui per temes segurament domèstics,
econòmics i socials també preocupants en els temps que
corren.

Per tot això, nosaltres considerem oportuna la
nostra proposta en el sentit d'instar al Consell que, bé a
través de l'acadèmia o mitjançant la
fórmula que crega més convenient, col·labore i promoga
les relacions, els projectes i les iniciatives amb institucions i
organismes de tot tipus per a la projecció exterior de la llengua i
de la cultura pròpies, també amb aquelles entitats
l'àmbit del qual siguen els territoris amb els que compartim
història, cultura i sistema lingüístic, tot tenint en
compte, senyora Mollà, cadascuna de les modalitats i variants.

Un acord en aquests termes -i vaig
acabant- deixaria oberta la porta, -per què no?
-,
a la creació d'un institut propi que assumira, en
col·laboració amb totes les institucions que calga, la tasca
de promoció en què tots estem d'acord, una entitat de
caràcter públic, dotada de pressupost suficient,
perquè s'ocupara de promocionar a l'exterior de la
Comunitat Valenciana i també a l'exterior de l'estat
espanyol el gran potencial dels artistes plàstics, dels cineastes,
dels fotògrafs, actors, actrius, escriptors, ballarins, ballarines,
músics i creadors culturals en general que el govern del PP ha
desatés.

No cal dir, senyora Mollà, que en eixe sentit
el País Valencià té potencial suficient per a exercir
totes estes accions.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a
vosté, senyora Escudero.

Torn d'acceptació o no d'esmenes.
Té la paraula la senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Doncs bé, el meu grup parlamentari dir que no
acceptarà esta esmena que se planteja.
Entenent que, bé,
podríem estar d'acord en moltes reflexions que ací
s'exposen, però no entenem que tinga res a vore amb el que
nosaltres plantegem avui ací.

Nosaltres parlem d'una mesura específica
per a promocionar l'ús de la nostra llengua, de la nostra
cultura.
Una mesura específica que parla de l'adhesió a
un institut, l'Institut Ramon Llull.
I en l'esmena de
modificació del Partit Socialista en cap moment ni tan sols fa
referència a aquest institut.
Jo entenc que se pot argumentar que
és una cosa genèrica a totes les institucions que vetllen
pels interessos de la cultura valenciana, però no ho entenc
així.

Entenc que quan se diu que ens han sotmés a
debats ridículs, jo crec que la reflexió és que ens
hem sotmés.
Doncs no, jo crec que ens han sotmés a eixos
debats feridors sobre la realitat sociolingüística.
Nosaltres
tenim molt clar, i així ho hem deixat palés sempre.
.
.
, ja
dic, hi ha transcripcions de debats del 2000, anteriors, posteriors, on
sempre continuem amb la mateixa línia, dibuixant el mapa
sociolingüístic i posant damunt la taula alternatives i
solucions i iniciatives que el que vénen és a intentar
modificar aquesta realitat que entenem que ve en detriment de la cultura
valenciana.

Este debat per a nosaltres és un debat
estèril, el que pretenen fer altres persones, però el nostre
sempre ha estat el mateix.

A mi em preocupa que en aquest cas el Partit
Socialista no estiga mantenint la mateixa argumentació, i ho intente
potser amagar en tota aquesta reflexió que es posa en l'esmena
que se planteja.

Ho entenc com un viratge cap al centralisme,
sincerament.
A mi m'ha sorprés perquè jo aquesta
proposició no de llei no la presente en cap moment per a
desemmascarar qui és qui en la política valenciana en la
realitat, ja dic, sociolingüística del País
Valencià.
Simplement perquè crec que toca, ara més que
mai, i en una realitat difícil per als valencianoparlants, per a la
promoció de la nostra cultura, per a la nostra llengua,
perquè perdure la nostra cultura, ja dic, i la nostra llengua, doncs
bé, entenent que la realitat ara és molt més
difícil i molt més crua que ja fa anys, és
necessària aquesta incorporació en institucions com aquestes
que vénen a afavorir-la i a promocionar-la.

I dic que crec que és un viratge cal al
centralisme i que no se manté en el mateix discurs perquè, ja
dic, en aquesta argumentació que jo he fet al començament,
que he extret del debat de 2000, en aquell moment el Partit Socialista, en
boca del senyor Colomer, del diputat Colomer, es va dir que «entenien
perfectament que aquesta era una iniciativa encaminada
claríssimament a la normalització lingüística.
I
com aquesta qüestió, este concepte tan legislat i tan
d'obligat compliment, teòricament, senyories, és una
cosa molt raonable i molt interessant, anem a recolzar la iniciativa que ha
formulat la diputada».

En aquell moment eren les mateixes,
pràcticament les mateixes paraules que jo avui presente.
I en aquell
moment el Partit Socialista entenia que era una iniciativa
claríssima, que no feia falta transaccionar ni esmenar, ni res de
res; i que, fins i tot, ja dic, en este debat que es va produir en el 2000,
on el Partit Popular argumentava que mitjançant
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua era l'òrgan
competent per a promocionar l'ús de la llengua, pa, pa,
pa.
.
.
, era el senyor Colomer qui demanava a la presidència la
paraula per tal de replicar-li, perquè havia cregut que estava
contradit.
I dia: «En tot cas, recordar-li diverses qüestions:
la llei de l'acadèmia no és incompatible amb la
iniciativa que avui estem debatent, ni és incompatible la llei de
l'acadèmia, ni és incompatible la Llei
d'ús i ensenyament del valencià, ni la de
creació de la Radiotelevisió Valenciana i altres lleis, i
l'Estatut d'autonomia nostre, etcètera; no són
incompatibles».
«No són incompatibles -tornava a
dir-, vosté ho hauria de saber perfectament» -li
dia la diputada del Partit Popular-.
Que la Llei de
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua no feia incompatible que
La Generalitat estiguera adherida a l'Institut Ramon Llull.
I fins i
tot se deia que no s'havia de confondre el que és el marc de
la normalització lingüística amb les iniciatives
directament per a promocionar la normalització
lingüística.
I es deia que esta justament era una iniciativa
per a promocionar la normalització lingüística i, per
tant, s'havia d'aprovar.

Jo li he dit abans que hi ha exemples
d'ajuntaments que s'han adherit a aquest institut i que ho han
fet amb una condició, i la condició era clara, i estos
ajuntaments estan ahí, en una condició clara: van a suplir el
paper que hauria de tindre la Generalitat valenciana en aquest institut i
que en el moment que la Generalitat valenciana s'adherisca ells
hauran de sortir d'este institut.

És a dir, què farem, què els
direm a aquests ajuntaments que entenen, entenen que La Generalitat
és la que ha d'estar com a institució, no a
través de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua,
sinó La Generalitat, igual que la Generalitat catalana i la balear,
i Andorra també, que hauria ser ella l'organisme que estiga en
l'Institut Ramon Llull.
Però com que no està, volen
suplir aquesta mancança formant part aquests ajuntaments, i en el
moment que La Generalitat s'adherisca sortiran.

Ajuntaments que ja vostés saben qui són.
Són ajuntaments com Gandia, són ajuntaments com Sueca,
són ajuntaments com Morella.
I jo, sincerament, em sap molt greu que
estos exemples clars de la participació del Partit Socialista en
aquest institut avui, en Les Corts, es veja deslegitimada.
Jo entenc que
s'està deslegitimant els alcaldes del Partit Socialista avui
en aquesta esmena.

L'alcalde de Gandia dia que «La
Generalitat, por un criterio estrictamente político, no da apoyo a
la promoción de nuestra lengua y de nuestros escritos, y con ello
ciudades como la nuestra, con gran bagaje  histórico y
literario, ven mermada su capacidad de promoción exterior».

Si l'Acadèmia Valenciana de la Llengua
fera els seus deures, possiblement haguera argumentat l'alcalde de
Gandia que estava coberta aquesta necessitat de promoció a
l'exterior.
Però tampoc l'Acadèmia Valenciana de
la Llengua en este cas està ajudant un ajuntament com Gandia en
aquest bagatge històric i literari a promocionar-se, pel que diu
l'alcalde de Gandia.

L'alcalde de Morella, que tots coneixem i que
és diputat en aquesta cambra, també va fer que la seua
població s'adherira a aquest institut.
Però més
encara, resulta que el Partit Popular de Morella va recolzar aquesta
iniciativa d'incorporació del municipi a l'Institut
Ramon Llull.
Deia el portaveu del PP: «Estamos a favor de
incorporarnos a todos aquellos organismos, mancomunidades o fundaciones que
agrupen a pueblos que tenemos elementos en común.
El PP de la
localidad en ningún momento planteó ninguna objeción a
la incorporación de Morella al citado organismo, que no cuenta con
el apoyo de la Generalitat valenciana y sí con los gobiernos de
Cataluña y Baleares.
»

És a dir, el Partit Popular tampoc és
conseqüent amb el que veritablement hauria de ser una iniciativa
beneficiosa per als valencians i valencianes.
Però és que hi
ha més, hi ha més encara.
Sueca és una població
que també està adherida a aquest institut, i he de recordar
que l'alcalde és del Partit Socialista.
Jo, sincerament, crec
que s'està deslegitimant avui a aquest alcalde i a aquesta
iniciativa que ja en el 2000 se creia que era una iniciativa totalment
ajustada a la realitat sociolingüística i necessària, i
que de 2000 fins ara s'ha estat reomplint aquesta manca de
participació de La Generalitat amb alcaldies, amb ajuntaments que
tenen governs d'esquerres, governs d'esquerres, on estem
també Iniciativa present, i que necessiten.
.
.
, i que també
està el Partit Socialista en aquest tipus de declaracions.

En gener de 2009 la Fundació Ramon Llull
formalitza la incorporació de la Xarxa de Ciutats Valencianes en
aquests ajuntaments i l'alcalde de Morella, el diputat Joaquim Puig,
que és president de la Xarxa de Ciutats Valencianes, feia la
declaració que «la presencia de los municipios que integran la
red es una presencia testimonial, transitoria, hasta que se produzca la
incorporación de la Generalitat valenciana que, según ha
indicado, más pronto que tarde estará aquí.
»

Doncs bé, jo crec que si tot el món
té clar que La Generalitat ha d'estar ahí, avui
s'ha de votar que sí a aquesta proposició no de llei.
Ho creu el Partit Popular en els municipis, ho creu el Partit Socialista en
els municipis i ho creguem nosaltres en els municipis i ací, en
concordança i en coherència amb allò que creguem i amb
uns debats que no volem que se convertisquen en ridículs, que no
volem amagar-los darrere d'argumentacions que no tenen la finalitat
que avui venim a plasmar ací, el Grup Parlamentari Compromís,
i en tot cas qui vote en contra, estarà deslegitimant el seu propi
partit en altres àmbits.
I jo això m'ho faria mirar,
perquè després lliçons d'ètica poques
se'n podran donar.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyora
Mollà.

Per a rèplica a la senyora Mollà,
té la paraula la senyora Escudero.

La senyora Escudero Pitarch:

Senyora Mollà, no deuen tindre vostés
cap alcalde, perquè està parlant tota l'estona dels
nostres, i jo crec que seria molt més interessant i convenient que
vosté parlara dels seus i jo ja parlaré dels meus.
No cal que
vosté me'ls recorde, que jo ja me'ls sé, no?
Però, segurament, no en tenen ningun.

Vosté dia exactament.
.
.
(remors) -en eixe nivell,
evidentment, tan important- «a mi me resulta curiós que
vosté parle de coherència».
No sé si està
parlant de coherència semàntica, amb la qual cosa
podríem establir una discussió amplíssima de
coherència definitòria que també podríem estar
molt de temps parlant, o de coherència política, i ahí
ja no sé.
.
.
ahí, a nivell de coherència
política, ja no sé com acabaria la discussió,
perquè, vaja, jo no sé si té massa credibilitat el que
vosté està dient.

De fet, jo crec que vosté ni ha llegit la
nostra proposta, no l'ha llegida.
Parla, parla no sé si amb
massa arguments de la promoció i de la cultura, de la
difusió, de la llengua, però quan nosaltres diem «no
entrem en conflictes, anem a promocionar la llengua, anem a promocionar la
cultura i establim una via de consens que pot ser l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua», que és un ens estatutari que
està adscrit a la Presidència de La Generalitat i que pot
servir exactament per a fer açò, doncs vosté no,
vosté no, vosté no sé si és que no vol
promocionar la cultura i la llengua, difondre la llengua valenciana
mitjançant esta institució i preferix que se quede morta o
preferix, exclusivament, que se promocione a través d'un
institut.

Jo li he dit en la meua intervenció que
l'acadèmia i la mateixa Generalitat pot establir les vincles
amb qui considere adient, amb tots els organismes, evidentment també
amb el Llull, per promocionar la cultura i per difondre la llengua, i que
l'acadèmia ja ho està fent.
Ja està fent-ho.

Vosté me parla dels meus alcaldes.
És
que a mi me pareix estupend que estiguen els alcaldes, que estiga Gandia,
que estiga Sueca, que estiga Morella, naturalment, i me resulta
curiós que vosté qüestione l'autonomia i la
llibertat dels ajuntaments per adherir-se a una xarxa que vosté sap
perfectament que quedarà dissolta en el moment en què La
Generalitat, per ella mateixa o mitjançant la fórmula que
considere convenient, estiga present en el Llull.
No sé jo on veu
vosté la dificultat.

I jo li parlava de credibilitat, perquè a mi
me resulta curiós que vosté pacte o estiga en coalició
amb uns altres partits que, per descomptat, s'emboliquen amb una
senyera que vostés sistemàticament rebutgen, i que
això li parega a vosté molt coherent, o que vosté
estiga en coalició amb uns altres partits que tomben governs
progressistes, i que això també li pareix coherent.
Per
això li dic que s'ho faça mirar, que la seua
credibilitat a l'hora d'estar parlant també, per
descomptat, la podem ficar en dubte.

Per tant, jo continue pensant que per promoure la
tasca de difusió de la llengua i de la cultura, evidentment, la
nostra proposta possiblement generarà menys ressentiments.
I
vosté sap perfectament que la xarxa de municipis és una
fórmula de deixar en evidència la manca
d'implicació de La Generalitat, referent fonamentalment a la
difusió de la llengua i de la cultura.

¡Tant de bo!
, tant de bo, un canvi de
predisposició, que segurament farà innecessària
l'existència de la pròpia xarxa i que, a més,
estatutàriament, segons els estatus del Llull, evidentment se
n'anirà, però no mos passe exactament com mos ha passat
en uns altres territoris en els quals compartim llengua, cultura i sistema
lingüístic, que se produïsca un bloqueig.
I jo li oferisc
a vosté la possibilitat que verdaderament, mitjançant esta
proposta, doncs evidentment se puga dur a terme esta tasca de
promoció i de difusió, que és el que a nosaltres, com
a grup parlamentari i també al servei de la societat, ens interessa.

A més, mire, -ja per acabar- i
inclús.
.
.
jo que sé, podríem.
.
.
abans no m'ha
dit vosté res d'aquell institut que jo li dia que podria ser
públic i finançat, i que este any que es complix el 550
aniversari d'Ausiàs March, de la seua mort,
d'Ausiàs March, mor en el 1459, doncs inclús li podria
donar La Generalitat, si s'escau, eixe nom.

No sé a vosté.
.
.
-vaig acabant,
senyor president- no sé a vosté què li importa
més, si el fons o la forma.
No sé si el que li importa
és quedar ací molt bé i que els nostres creadors, els
nostres músics, els nostres ballarins se queden absolutament en la
foscor o mirar una fórmula de col·laboració, per la
qual puguem ser visibles i presents, cada dia més.

No res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyora
Escudero.

Per a rèplica té la paraula la senyora
Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Jo, sincerament, crec que justificar el viratge al
centralisme del Partit Socialista, atacant personalment el grup que
presenta aquesta proposició no de llei, és no voler mirar-se
les seves penúries, sincerament, és no voler mirar-se les
seves penúries.

Vosté diu que per què no parle dels meus
alcaldes.
Jo parle de les poblacions on governem també nosaltres, i
governem en Sueca i amb una condició.
I la gent que ha entrat de
Sueca a l'ajuntament, ha entrat amb la condició (veus) -igual que en
Morella, igual que en Gandia- que en el moment que la Generalitat
valenciana, com a organisme, entre a formar part de l'Institut Ramon
Llull, aleshores, eixos ajuntaments se'n sortiran.

¿Vosté sap que els propers ajuntaments
que s'adreçaran seran Elx, Elx, on governem; serà
Guardamar, on justament és on residix el senyor síndic del
Grup Parlamentari Socialista o d'on és ell?
Vull dir, estos
alcaldes.
.
.
(Veus) Bé,
m'hauré confós, però són poblacions on
està el Partit Socialista; altres, on està el meu partit, i
que amb eixe consens i baix eixes premisses s'adherixen a esta
institució.

Si vosté vol justificar, avui, ací, que
el senyor Alarte o.
.
.
el centralisme que ha imperat ara i que ha guanyat en
el congrés del Partit Socialista fa que els neguen a vostés
votar a favor d'aquesta iniciativa, que en el 2000 -la
mateixa- consideraven totalment raonable i que no anava en
contradicció en cap moment amb l'Acadèmia Valenciana de
la Llengua; si vostés ho volen justificar criticant-me a mi o
atacant-me, doncs bé, no tinc cap problema, però sense dubte
no enganyen a ningú.
Ho dic, ací, avui, (veus) no enganyen a ningú,
ni enganyaran els membres del Partit Popular, ni m'enganyaran a mi,
ni enganyaran la premsa, ni res.

El que avui està fent el Partit Socialista
és deslegitimar l'alcalde de Morella, l'Ajuntament de
Morella; deslegitimar l'Ajuntament de Gandia i els seus
representants; deslegitimar l'Ajuntament de Sueca i els seus
representants; deslegitimar l'Ajuntament d'Elx que vol
adherir-se també; deslegitimar l'Ajuntament de Guardamar que
vol adherir-se també; deslegitimar a tots els membres d'altres
partits politics que votaran eixes adhesions o que governen en eixos
ajuntaments, i deslegitimar els seus membres del seu partit que estan i
governen en eixos ajuntaments, deslegitimar-los; deslegitimar el senyor
Joaquim Puig, diputat d'aquesta cambra, que és el president
d'aquesta xarxa, -que ja li he comentat- d'aquesta
xarxa d'ajuntaments; deslegitimar eixes declaracions que afirmaven
que La Generalitat, abans o després, formaria part d'aquesta
institució.

En cap moment, en cap moment han dit que ha de ser
mitjançant l'Acadèmia Valenciana de la Llengua,
perquè en tot moment han declarat que no és incompatible.

Jo, avui, estic presentant una iniciativa que no
és incompatible amb açò, i no li trobe cap argument,
que vosté m'ho va dir, que té contradiccions i que
és incompatible i que jo defense menys que vostés els
interessos de la cultura valenciana.

Doncs bé, en l'argumentació que ha
fet el Partit Socialista sempre m'ha donat a entendre  a mi que
no troben incompatible açò.
I jo, per això, no pensava
en cap moment, sincerament, que aquesta iniciativa anava a produir un atac
tan directe per part del Partit Socialista, en cap moment, en cap moment.

Volia deixar paleses dues coses: una, la necessitat de
fomentar la cultura i la llengua valenciana i, dos, en tot cas de rebre la
negativa del Partit Popular, deixar clar que estan votant en contra
d'iniciatives que van justament a això, a promocionar i a
fomentar la nostra llengua i la nostra cultura.

En tot cas, me pensava jo, ¡pobra de mi!
,
però quan vaig vore que el Partit Popular de Morella votava
també a favor d'això, vaig pensar que avui
sortiríem amb unanimitat igual que a l'hora de reclamar els
papers.
.
.
els documents de l'arxiu històric de
Castelló, igual que a l'hora de denunciar els atacs violents
contra institucions i entitats, avui anava a ser justament una
comissió d'unanimitat per tot.
Però ja veig que no.
Ja
veig que amb açò, no sé, ara el Partit Popular espere
que em done alguna alegria i que no s'amague darrere -ja
dic- d'estos debats que són inútils,
ridículs, estèrils, que no arriben a cap lloc, que el que fan
és fragmentar més la cultura i la llengua, i -ja
dic- que van en detriment de la seva promoció.

Per tant, sincerament, la contradicció que se
la faça mirar el grup que la tinga, perquè açò,
aquestes paraules del senyor Colomer, del senyor Puig, dels alcaldes
d'Elx, Sueca, Gandia, Guardamar, jo crec que avui haurien de tindre
un valor per al Grup Parlamentari Socialista, (so
per interferència d'un mòbil) igual que ja li dic que tenen un valor per a mi.

Perquè jo tinc dret a opinar de les coses que
se fan en tots els pobles del País Valencià, i iniciatives
com estes les aplaudisc, iniciatives que -ja dic- moltes
són d'alcaldes del Partit Socialista.
¿No tinc dret a
aplaudir-los estes iniciatives?
Els les aplaudisc.
Ara bé,
vostés sembla ser que no.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

La presidència vol recordar a les seues
senyories, ho saben perfectament, ara és el torn de fixació
de posició, que se fixa posició respecte de la iniciativa que
ha defensat la senyora Mollà, és l'única que
està viva en estos moments.

¿La senyora Marcos vol intervindre?

Té la paraula, senyora Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyor president.

No poden tindre opinió al voltant dels seus
alcaldes aquells que no ne tenen, perquè els alcaldes que hi ha al
País Valencià d'Esquerra Unida continuen siguent
d'Esquerra Unida, i estan actuant allà on estan amb tota la
coherència política.
En tot cas, el que governa com a
trànsfuga on siga, la veritat, és que no pot demanar
coherència.

Dit això, he de dir també, perquè
quan se parlen d'iniciatives que s'han fet abans en les Corts
Valencianes i que s'han fet en nom d'Esquerra Unida,
també per coherència, (so per
interferència d'un mòbil) la
que s'ha llegit de l'any 2000 va ser defensada per una diputada
d'Esquerra Unida aleshores, i, per tant, nosaltres, coherentment amb
aquella defensa, estem d'acord en el contingut de la proposta,
perquè és la postura tradicional, històrica i coherent
d'Esquerra Unida del País Valencià.

En eixe sentit, podem entendre, per una banda, la
sol·licitud de gradualisme de no posar-li entrebancs a les
situacions; podem entendre perfectament que hi hasca gent que continue
treballant en positiu, com és la xarxa de les ciutats que estan
acollides a la institució o a l'Institut Ramon Llull,
però això no lleva que la Generalitat valenciana tinga
l'obligació de, al màxim nivell, entrar a la
institució, perquè si no, estaria com està ara, en
estos moments, amb una desigualtat flagrant de situació entre el
govern de les illes, el govern de Catalunya i el govern del País
Valencià.

Perquè en el cas del País
Valencià, el que estem fent de moment és posant pegats a una
situació que hauria de tindre el màxim àmbit de
representació política.
Per què?
Perquè, en cas
contrari, aquell que és l'objectiu de l'Institut Ramon
Llull no s'està complint en la seua totalitat.
Per què?
Perquè quan estem parlant de quines són les finalitats
d'aquest institut, cal parlar de la promoció exterior, de
totes aquelles qüestions que han de vore les modalitats i les variants
lingüístiques i culturals dintre d'un àmbit, i un
àmbit fonamental que parteix del reconeiximent de la unitat
lingüística, en este cas, dels territoris de Catalunya, de les
illes i del País Valencià.

I eixe és un tema que no podem defugir,
perquè, vullgam que no vullgam, és cert que sols des del
reconeiximent de la unitat de la llengua estem proposant qüestions que
afecten la garantia de supervivència de la llengua.
I pel contrari,
jo sé que l'Institut Ramon Llull seria l'equivalent en
el nostre àmbit lingüístic a l'Institut Cervantes
pel que fa al castellà.
I, aleshores, és mala cosa que el
País Valencià no tinga presència.

Jo sé que a través de l'Institut
Cervantes s'estan fent coses.
Jo sé que a través de la
xarxa de les ciutats s'estan fent coses.
Però hi ha un pas
necessari i definitiu, i és que La Generalitat prenga part
d'este institut, entre altres coses, perquè -torne a
dir- tant les illes com Catalunya estan al màxim nivell de
representació en l'institut.

I el mateix que ací està
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, també està
l'Institut Lluís Vives en l'àmbit de les
universitats valencianes, catalanes i illenques, i el que haurien de fer
és recolzar, a més a més del que s'està
fent, que tot el que se faça en l'àmbit de
promoció interna, externa i exterior de la nostra llengua sempre val
la pena, però sí que haurien de fer un esforç per a no
deslegitimar aquelles propostes, que el que volen és que la
Generalitat valenciana prenga part definitivament i al major nivell
d'aquest institut.

Per tant, com no podria ser d'una altra manera,
des d'Esquerra Unida estem d'acord amb el contingut
d'aquesta proposta, perquè és una proposta
històrica d'Esquerra Unida del País Valencià, i
nosaltres som coherents en allò que hem defensat en les Corts
Valencianes en l'any 1998, en el 2000, en el 2004 o se defensa
actualment en el 2009.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Marcos.

Per a fixar posició, en representació
del Grup Popular, té la paraula el senyor Ferraro.

El senyor Ferraro Sebastià:

Gràcies, senyor president.

Senyories, en primer lloc, jo vullc dir que me quede
quasi.
.
.
no sé.
.
.
bocabadat, per algunes qüestions que
s'han dit fa un moment.
Pareix ser que la cultura valenciana
està condemnada a l'oblit, que açò és un
erm cultural, si no estem en la Ramon Llull.
O siga, la Ramon Llull ha de
ser la salvadora de la cultura valenciana, perquè sense la Ramon
Llull, ací, no n'hi ha res.

I per a mi això és una
desconsideració i per a un muntó d'associacions, com ho
puga ser d'un i d'altre pensament, de qualsevol pensament, com
puga ser la Cardona Vives, com siga la castellonenca de cultura, com siga
Lo Rat Penat, com siga l'institut alacantí Juan Gil-Albert i
com és la Real Acadèmia de Cultura Valenciana que és
una entitat de dret públic, creada en 1915, i que s'ocupa de
la cultura valenciana, senyories.
¿Per què no la recolzem?
¡Ah!
No la recolzem perquè té un criteri que algunes
senyories políticament no compartixen.
Bé, ¿per
què no la recolzem, senyories?
N'hi han.
.
.
clar que n'hi
ha cultura valenciana, no fa falta tant la Ramon Llull.
Jo no dic que siga
o no siga, però no fa falta, no fa falta.

En primer lloc, vullc dir-los, senyories, i
anticipar-los ja que el nostre grup votarà en contra la
proposició no de llei com lògicament.
.
.
presentada pel Grup
Parlamentari Compromís.
I vaja per davant el respecte del nostre
grup a esta entitat de dret públic, constituïda fa ja alguns
anys pels governs de la Generalitat de Catalunya i de les Illes Balears, la
finalitat principal de la qual és la projecció exterior de la
llengua catalana i de la cultura que en ella s'expressa en totes les
seues modalitats, matèries i mitjans d'expressió,
així com la seua difusió i ensenyament.
(So per interferència d'un mòbil)

Altres objectius de les institucions són:
promoure l'ensenyament del català a les universitats i altres
centres d'estudis superiors d'arreu el món i afavorir el
treball d'investigació en torn de la llengua i la cultura
catalanes; a més, dóna suport a diverses càtedres o
centres d'estudis catalans d'algunes universitats d'arreu
el món; proporciona subvencions i ajudes per a la realització
de cursos de llengua, cultura i literatura catalanes a comunitats catalanes
de l'exterior, entitats privades reconegudes oficialment per la
Generalitat de Catalunya i constituïdes per gent catalana o
catalanòfila, i que tenen com a objectiu la promoció de
Catalunya fora d'esta, i el suport de la comunitat catalana resident
a l'exterior; disposa d'un conveni amb l'Institut
Cervantes, amb la finalitat de promoure la cultura catalana a
l'exterior a través de l'Institut Cervantes.

Este acord establix que l'Institut Cervantes
cedix els seus espais i infraestructura per a les activitats i
difusió de la llengua i cultura i literatura catalanes organitzades
per l'Institut Ramon Llull, mentres que este institut envia material
docent, selecciona el professorat i li oferix assessorament
lingüístic i metodològic i li facilita cursos de
formació didàctica; convoca, administra i avalua les proves
de coneixements de llengua catalana fora de Catalunya i de les Illes
Balears.

És evident, senyories, que estos objectius no
concorden amb tot el que mos mana l'Estatut d'autonomia pel que
fa a l'idioma valencià i a la defensa de la nostra cultura.
I
per això el nostre grup no pot acceptar la proposició de
Compromís que, d'altra banda, i com ja els he dit, no
és nova, ja que l'any 2000 i en la Comissió
d'Educació i Cultura va ser rebutjada una proposició
semblant, en aquella ocasió presentada pel Grup d'Esquerra
Unida.

No obstant, procediré a ampliar els arguments
que fonamenten la nostra posició.
La Generalitat valenciana
haurà de consorciar-se, en tot cas, amb aquelles entitats que
tinguen com a principal objectiu la promoció i projecció de
la cultura valenciana o, en tot cas, de la cultura espanyola o
d'algun organisme oficial del qual forme part la Comunitat
Valenciana.

L'objectiu de La Generalitat és la
promoció, defensa i projecció de la cultura valenciana i tots
els artistes de la Comunitat Valenciana, i no d'altres autonomies, ja
siga catalana, gallega o andalusa.

En el Reglament orgànic i funcional de la
Conselleria de Cultura i Esport, en l'apartat de la secretaria
autonòmica de Cultura, en l'article 9.
3, s'estableix que
és funció d'este departament «promoure i difondre
nacionalment i internacionalment la política cultural valenciana,
així com els  seus creadors i artistes en les matèries
de la seua competència».

En totes i cada una de les àrees en les quals
se dividix l'Institut Ramon Llull hi ha un objectiu clar, defendre la
cultura catalana en tots els seus àmbits.
Segons la seua
pròpia pàgina web, l'àrea de literatura i
pensament promou la literatura, el pensament i la investigació en
català en tot el món per mitjà de la projecció
exterior d'obres de pensament i investigació
científica, així com de les revistes catalanes.
També
facilita el diàleg i l'intercanvi entre els pensadors i
investigadors catalans i els seus interlocutors estrangers i promou
internacionalment el saber general dels autors catalans.

Quant a l'àrea de creació, difon
la creació artística catalana per mitjà del foment de
la seua programació en l'escena internacional, el suport a la
circulació d'artistes i obres i a la difusió del
coneiximent de la creació contemporània i del patrimoni
artístic.

Alguns municipis, com Sueca, Vinaròs, Morella i
Gandia, governats pel Partit Socialista o pel Bloc, formen part de la xarxa
per la difusió de la cultura catalana.
Si ells consideren que han de
formar part d'este organisme fent ús del (ininte­l·ligible) .
.
.
ha dit
precisament, la seua autonomia municipal, doncs, estan en el seu dret,
però el nostre objectiu és la difusió de la cultura
valenciana (veus)
creada i promoguda en València, Castelló i Alacant.
(Veus)

I, senyora Mollà, no cal fer trampes
lingüístiques com fa el seu grup en l'exposició de
motius d'esta PNL.
Diuen que l'Institut Ramon Llull té
com a finalitat la projecció exterior de la llengua que compartim la
Comunitat Valenciana, Catalunya i les Illes Balears i de la cultura que
allí s'expressa, és a dir, una còpia exacta del
que diu l'article 4 dels estatuts, encara que (ininte­l·ligible) .
.
.
només que posa la llengua catalana i que no fa cap referència
a la resta de les comunitats autònomes.
Fins a ells els dóna
vergonya dir que eixe institut defén la llengua i cultura catalanes,
perquè, llavors, (remors) es voria molt clar que està fora de les nostres
competències.
O bé ho saben molt bé i ometen
l'al·lusió al català, per tal de dissimular que
el que realment defensen és la substitució pura i dura de
l'idioma valencià pel català.
És a dir,
continuen vostés amb la síndrome catalanista.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyor Ferraro.

¿Per a què vol la paraula, senyora
Mollà?

La senyora Mollà Herrera:

Per a rèplica.

El senyor president:

¿A qui?

La senyora Mollà Herrera:

Al senyor Ferraro.

El senyor president:

Té la paraula.
(Rialles) No, no, és que cal evitar que hi hagen
interferències que no són pròpies del debat que
està duent-se per.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

Les interferències són del mòbil
quan.
.
.

El senyor president:

.
.
.
les senyories molt bé.

Té la paraula, senyora Mollà, per a
replicar al senyor.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

Poca cosa.

Jo crec que el problema, justament, és de base,
¿no?
El que nosaltres entenem com que ací la
fragmentació en el debat sobre la llengua fa que no pugam aprovar
iniciatives com aquestes, que vénen a afavorir la nostra cultura.

Sincerament, vostés són els que promouen
eixe debat, vostés són els que fragmenten, vostés
són els que veten iniciatives com estes, vostés són
els que perseguixen les institucions i organismes que volen promocionar el
valencià i la nostra cultura.
Els perseguixen a través de les
institucions, els penalitzen i els tenen en el punt de mira, en un debat
que només que el fomenten vostés i perquè li volen
treure un rèdit polític de gent que utilitza la llengua com
un debat massa.
.
.
dogmàtic i massa ultraideològic.
Ho
deixarem ahí.

Sincerament, vostés.
.
.
, hi ha
sentències, «sentències», que fan fins i tot a la
Conselleria d'Educació, que modifique el seu criteri per a
valorar la llengua valenciana o la llengua catalana.
.
.
Li diu al conseller
d'Educació que només que «el empecinamiento en la
ignorancia» fa que no se reconega una realitat
sociolingüística com eixa.

Per tant, els tribunals fins i tot ens donen la
raó en la nostra argumentació.
Jo no m'avergonyixc de
res.
M'avergonyixc d'un govern que ven un missatge a la gent
com que fomenta la nostra llengua i, després, fa persecució,
persecució política pels seus propis interessos i no
justament pels interessos del poble valencià i de la seua
història i de la seva cultura i de la seva llengua.
Sincerament.

I ho ha deixat així com que res passa si els
municipis estan adherits a aquest institut, i ells faran amb la seva
pròpia autonomia local.
Doncs, bé, no: jo pense que el
criteri ha de ser el mateix, i si el Partit Popular en els municipis pensa
que aquesta és una plataforma de foment de la cultura valenciana i
de la llengua i un mecanisme per a promocionar-la, perquè la que, en
tot cas, té un perill afegit és la llengua valenciana i no la
castellana, el castellà, doncs, bé, si això ho pensa
el Partit Popular, això no és autonomia local, això no
és autonomia local, se suposa que és ideologia de partit, i
això és el que ven a la gent quan li deposita la seua
confiança, la seva ideologia de partit i, per tant, haurien de ser
conseqüents amb la seva ideologia de partit, igual que sembla ser que
ara el Partit Socialista està sent conseqüent amb la seva
ideologia de partit, ja dic, ja massa centrat per al nostre gust.
(Veus)

Però, bé, això, en tot cas, ho
valoraran els grups parlamentaris que volen rebutjar aquesta
proposició no de llei i que, ja dic, serà una mostra
més de com no volen en cap cas fomentar el valencià, la
cultura i la nostra història, apel·lant, ja dic, a
argumentacions poc coherents i que fins i tot la història no els
dóna la raó, ni tan sols els tribunals.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Mollà.

Per a rèplica, té la paraula,
òbviament, en este cas a la senyora Mollà, no pot ser
d'altra manera.
.
.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Gràcies, senyor president.

Senyora Mollà, en primer lloc,
m'agradaria que vosté d'una vegada per totes, alguna
volta diguera llengua valenciana o idioma valencià, ¡mai ho
diu!
, sempre utilitza l'eufemisme, «la nostra llengua»,
«la llengua que compartim», «la llengua del nostre
poble».
.
.
, mai li diu vosté «llengua valenciana»
ni «idioma valencià».
Per alguna cosa serà.
.
.
¿Per què?
Per la síndrome catalanista, que jo li vaig
a explicar el que és la síndrome catalanista.

Mire, el catalanisme dóna una
importància fonamental a la llengua com a element constitutiu i
integrador de la personalitat catalana.
Lògicament, Catalunya
definix la pròpia llengua com a llengua catalana, com no podia ser
d'altra manera, i (ininte­l·ligible) .
.
.
per res molts catalans acceptarien un altre nom.
Vosté sí, segurament.
Fins ací, res sobrepassa els
límits del que és normal, com a part ben caracteritzada,
entre altres no més característiques de les parts d'una
realitat que fa més de dos mil·lennis es diu Hispània
o Espanya, el país català vol autoafirmar-se sobre la base
d'una llengua diferent de la que durant quasi quatre-cents anys ha
segut i és encara la llengua oficial que representa
internacionalment la unitat política i territorial espanyola.
(Remors)

Per a mi, la síndrome comença quan
l'autoafirmació catalana, basada ideològicament en la
llengua, adquirix no solament matisos nacionalistes, sinó
també expansionistes i annexionistes, usant com a instrument i
pretext la llengua, al mateix temps que busca, almenys per part dels
sectors més militants i extrems, desmarcar-se de la resta del pobles
d'Espanya, volent arrossegar en eixe desmarcament els pobles i
territoris que considera baix la seua natural influència,
àrea natural d'influència.

En son entorn, efectivament, es conserven
llengües que, per diferents circumstàncies històriques
pertanyen a la mateixa família que el català i hi guarden una
gran similitud.
Algunes d'elles, com la llengua valenciana, han
conegut temps de gran esplendor literari.
Doncs, bé, esta llengua de
Catalunya que arriba sense pena ni glòria a ben entrat el segle XIX,
coneix un ressorgiment, una renaixença i (ininte­l·ligible) .
.
.
entra la síndrome de voler considerar al
marge de tot antecedent i de tota diferència les llengües
similars de l'entorn com a única llengua que, això
sí, s'ha de dir catalana.

Acceptant este postulat com evident i indiscutible, (ininte­l·ligible) .
.
.
una llengua de facto
catalana, s'inicia un curiós procés de fets consumats,
de progressiva apropiació de tot el que és destacable
pertanyent a les llengües que, segons el postulat o dogma,
constituïxen una sola llengua, la catalana, i, conseqüentment,
una sola cultura, la catalana, i, per tant, una sola nació, la
catalana.
Aixina s'arriba al fantasmagòric concepte dels països catalans que
annexiona i retalla sobre el paper franges de l'Aragó oriental
i separa en la regió valenciana o la Comunitat Valenciana extensos
territoris de castellanoparlants situats a l'interior de les tres
províncies, amb la particularitat contradictòria que una
capital de província com Alacant és pràcticament
castellanoparlant i la mateixa ciutat de València també ho
és en una gran mesura.

Sobre estes bases oníriques, s'escriuen
llibres i més llibres, de literatura, d'història, de
filologia, de gramàtica, s'editen revistes, es fan comentaris
i es dóna, en fi, per descomptat i per supost que existix un
món català que unifica el que és propi d'altres
pobles i regions baix l'única denominació
«catalana».
S'intenta fer refer la història des
d'esta nova perspectiva, es recullen els més mínims
indicis que puguen donar-li una certa aparença de
versemblança i es treballa incansablement perquè la
ficció es convertixca en una realitat.
Però com esta es
resistix a encaixar en la ficció, el resultat és una
situació confusa i paranoica que dóna constantment lloc a un
doble llenguatge.
(Veus)

Tot açò, i no vaig a continuar, no ho he
inventat jo, açò ja ho dia en l'any 1985 el pare Joan
Costa i Català, que va morir, insigne.
.
.
(veus) autor valencianiste, i està en plena vigència,
¡en plena vigència!
El que vostés volen és la
unitat de la llengua, perquè n'hi hasca una sola nació,
la catalana i ¡perquè tot siga català!
(Veus) Sí, això
és el que vostés volen, ¡per això vostés
volen.
.
.
!
, (veus)
¡per això vostés volen.
.
.
!
, (veus) per això volen que La Generalitat entre en
l'Institut Ramon Llull per a col·laborar en la
catalanització de la Comunitat Valenciana, i la Generalitat
valenciana ¡no va a entrar-hi!
, (veus) per molt que vostés ni ningú
s'entossudixquen que entren, !
no va entrar-hi!
, perquè
té la seua cultura, té les seues entitats culturals, que fa
falta recolzar, i molt, precisament, per a donar suport a la cultura
valenciana.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyor Ferraro.

Senyories, finalitzat el debat, passem a votar la
proposició no de llei defensada per la senyora Mollà.
¿Vots a favor?
Gràcies.
¿Vots en contra?
Gràcies.
¿Abstencions?
Per 1 vot a favor i 14 en contra,
queda rebutjada la iniciativa defensada per la senyora Mollà.

Proposició no de llei sobre
l'aprovació pel Congrés dels Diputats de la
Proposició de llei orgànica de modificació de la Llei
orgànica 5/1985, del règim electoral general, presentada pel
Grup Parlamentari Popular (RE número 29.
621, BOC número 128)

El senyor president:

Passem ara al punt sèptim: proposició no
de llei (veus) sobre
l'aprovació del Congrés dels Diputats de la
proposició de llei orgànica de modificació de la llei
orgànica 5/1985, del règim electoral general, presentada pel
Grup Parlamentari Popular.

Per a la seua defensa, té la paraula la senyora
García Herrero.

La senyora García Herrero:

Sí, gracias, señor presidente.

Efectivamente, el Grupo Parlamentario Popular ha
presentado esta proposición no de ley de tramitación
ordinaria sobre la aprobación urgente por el Congreso de los
Diputados de la Proposición de ley orgánica de
modificación de la Ley orgánica 5/1985, de 19 julio, del
régimen electoral general.

Efectivamente, señoría, la
Constitución española, en su artículo 23, otorga el
derecho de sufragio a todos los ciudadanos, lo que, en conexión con
el artículo 13.
2 de esta norma, en la que implica que todos los
españoles son titulares del mismo derecho y, (veus) además, el
artículo 14.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor, guarden silenci.

La senyora García Herrero:

.
.
.
que garantiza a todos los españoles la
igualdad en el ejercicio de sus derechos, y todo ello supone,
señorías, que de una u otra forma los poderes públicos
deben articular algún mecanismo que permita a los españoles
residentes en el exterior ejercer este derecho.
Como es sabido, es una
obligación de los poderes públicos españoles adoptar
las medidas necesarias para que la igualdad entre los nacionales sea real y
efectiva.

El legislador, señorías, así lo
entendió, y la Ley orgánica 5/1982, de 19 de junio, de
régimen electoral general, estableció diversas previsiones
para hacer posible el voto a los españoles cuya residencia estaba
fuera de nuestro país.
Recientemente, se ha insistido en esta
línea en el artículo 4 de la Ley orgánica 40/2006, que
versa sobre el derecho a ser elector y elegible de los españoles
residentes en el exterior en las mismas condiciones que la
ciudadanía residente en el estado español.

En el número 5 del citado artículo se
proclama que para facilitar el ejercicio del derecho de voto de los
españoles residentes en el exterior, se promoverán las
medidas legales tendentes a homogeneizar los procedimientos electorales
para la ciudadanía española en el exterior y se
habilitarán los medios materiales, técnicos y humanos
precisos que posibiliten la votación en urna o a través de
otro medio técnico que garantice el secreto del voto y la identidad
del votante en elecciones generales, europeas y autonómicas, en las
demarcaciones consulares, teniendo en cuenta las características de
los países de residencia y el número y distribución de
españoles residentes en el país de que se trate.

En estos momentos, la regulación de la
normativa electoral en este aspecto resulta insatisfactoria tanto desde el
punto de vista de la seguridad jurídica como del de las
garantías democráticas.
Esta situación hace
aconsejable que se proceda a una oportuna reforma, y por esta razón,
el Grupo Parlamentario Popular en el congreso ha presentado una
proposición de ley orgánica de modificación de la ley
de régimen electoral general.

La finalidad de la presente reforma es conseguir
mayores niveles de garantía en el ejercicio del sufragio y un
aumento de la transparencia acorde con las elevadas exigencias actuales de
nuestro sistema democrático.
Las opciones de reforma que se abren
obviamente son varias.
No obstante, sí parece haber consenso en
torno a que el voto se efectúe en urna.
Esta idea debe rodearse de
las oportunas garantías y de los ajustes necesarios para que sea
eficaz.
Sin duda, las garantías deben ser equivalentes a las que
existen en el territorio español, asegurándose el voto
universal, libre, igual y secreto.

La reforma que contempla esta proposición de
ley orgánica y que pedimos se apruebe con urgencia, es de
aplicación en las elecciones generales, europeas y
autonómicas, y modifica las disposiciones generales para adecuarlas
a las especificidades del derecho al voto de los españoles
residentes en el exterior.
Se centra en un sistema de voto en urna apoyado
en la administración consular y un sistema que facilite, con todas
las garantías, el ejercicio del voto por correo.

Se regulan también las campañas
electorales y se establece la previsión de depuración del
censo electoral de los electores y electoras residentes en el exterior.

El elevado número de inscritos en el censo
electoral de españoles residentes en el exterior -1.
228.
330 en
la fecha de la redacción y presentación de la iniciativa del
Grupo Parlamentario Popular en el Congreso- así recomienda su
adopción.

Este texto que se presenta está articulado y es
idéntico a la proposición de ley que se presentó de la
modificación de ley orgánica de 1985, para posibilitar este
procedimiento de voto a las personas residentes en el exterior con el resto
de los ciudadanos, fue aprobada por unanimidad de todas las fuerzas
políticas representadas en el parlamento de Galicia, en la
sesión celebrada el 14 de julio de 2008, y por eso entendemos,
señorías, que no podía presentar problema alguno la
aprobación por parte.
.
.
en esta cámara y por eso, la
iniciativa que presentamos hoy también a sus señorías
que sea aprobada por todos los grupos.

E insisto, entendemos que no debe presentar, para el
resto de grupos presentes en esta cámara, ningún problema su
aprobación.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Señora Marcos, para fijar posición.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyor president.

A Esquerra Unida li sembla un absolut desvergonyiment
que el Partit Popular, que governa al País Valencià, intente
que les Corts Valencianes se pronuncien al voltant d'una
qüestió que ells, com a partit, han presentat en el
Congrés dels Diputats.

És legítim que qualsevol partit demane o
faça -en este cas, com s'ha fet al Congrés dels
Diputats- una proposició de llei orgànica de
modificació de la llei electoral.

Però, en tot cas, a nosaltres ens haguera
agradat que a més d'esta proposta de modificació de la
llei electoral, a més a més d'incloure qüestions
com la garantia del vot dels espanyols a l'estranger, incloguera
també propostes de modificació pel que fa als drets
electorals dels immigrants al País Valencià o, fins i tot,
d'una reforma de la llei electoral que realment fera proporcional el
vot entre els ciutadans i les ciutadanes i la seua representació
política.

Aleshores, creguem que és una proposta de
reforma de la llei electoral absolutament reduïda; que en tot cas no
correspon a l'àmbit de les Corts Valencianes.
Però
sobretot, el que no correspon és que el govern valencià, que
a més governa per majoria absoluta, necessite plantejar aquestes
qüestions a través de les Corts Valencianes, quan el Partit
Popular ja ho ha fet en el Congrés dels Diputats.
Crec que és
una utilització, un filibusterisme polític del partit que
governa al País Valencià esta utilització de les Corts
Valencianes, quan ells -és a dir, el Partit Popular- no
utilitzen fins i tot el seu poder en aquesta cambra per a fer coses que fan
referència al nostre estatut.
.
.
I és per exemple, garantir
l'increment de la pluralitat al si de les Corts Valencianes fent
caure el llistó del 5% a tot l'àmbit territorial del
País Valencià.
Això seria una reforma que garantiria
no sols els drets, sinó sobretot la presència plural de totes
les organitzacions amb capacitat per a tindre un nivell de
representació important al País Valencià i que,
segurament, no li preocupa al Partit Popular.

Per això, torne a dir que des d'Esquerra
Unida no tenim possibilitat de votar-ho en aquesta comissió,
però sí d'explicar quina és la nostra
posició, i la nostra posició és que creguem que el
Partit Popular està utilitzant de manera il·legítima
aquestes Corts.
Eixa preocupació per les garanties, la compartim.
Tots han de tindre les garanties necessàries per a votar amb
llibertat, siga a l'interior o a l'exterior del país,
però jo crec que s'ha perdut la possibilitat -no
ací, sinó on correspon, que és al Congrés dels
Diputats- d'exigir una reforma de la llei electoral que
realment parle de la proporcionalitat entre el vot i la
representació política.

I sobretot, ací i ara varen perdre
vostés l'oportunitat -i encara la tenen-
d'incrementar el que és la pluralitat de les Corts Valencianes
baixant l'injust i antidemocràtic llindar del 5%.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Marcos.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Doncs bé, jo no vaig a fer extensiva
l'argumentació que -jo crec- anem a coincidir els
membres dels grups parlamentaris pràcticament en el mateix.

En el fons, podríem estar parlant d'una
qüestió que se podria haver plantejat ací; haver arribat
a certs acords si veritablement fóra l'organisme competent
-La Generalitat o el Consell o, fins i tot, aquestes Corts- per
a tindre aquests debats en aquesta cambra.

Nosaltres entenem que el debat, el debat que tocaria
-més que aquest- passa per l'aprovació de
la Llei electoral valenciana com a conseqüència de la reforma
de l'estatut i que el Partit Popular, el govern, el Consell té
pendent de dur a debat.

Entenem que la dinàmica que ha emprés el
Partit Popular en aquestes Corts d'anar més enllà de
les competències pròpies per a no identificar les mancances
que, com a govern, se tenen no és una dinàmica que
hàgem de recolzar ni seguir ni beneficia a la ciutadania valenciana.

Ací hi ha debats pendents -com ja
dic- i ja he posat l'exemple de l'aprovació de la
Llei electoral valenciana i que deurien ser una prioritat en aquestes
Corts.
Deurien ser una prioritat en aquestes Corts per a tots els grups
parlamentaris, però jo crec que deuria ser una preocupació
més important per al Grup Parlamentari Popular quan ens porta a
aquesta cambra este tipus d'iniciatives.

Jo crec que si s'estan preocupant per estes
coses -que ja dic, podríem estar parlant d'un consens en
el fons-, doncs bé, el que no toca és vulnerar les
formes i les formes -ja dic-, el fons i les formes són
les que fan portar iniciatives ací com la de la Llei electoral
valenciana.

No anem a negar que estaríem d'acord en
possibilitar aquesta homogeneïtzació del procediment del vot de
les persones, però entenem que aquesta reforma, una reforma
d'una llei com aquesta, s'ha d'obrir cap a altres vies,
cap a altres reivindicacions, cap a altres coses més justes que no
estan a dia d'avui en el debat perquè els grups majoritaris no
volen posar-los damunt de la taula i que hauríem de ser
conseqüents amb la justícia que després reclamen per a
certes qüestions, com ara les que avui se plasmen en aquesta
proposició no de llei.

Per tant, -ja dic- entenem que
podríem estar tothom d'acord amb les formes, massa curtes al
nostre parer.
El que no toca és estar en esta dinàmica
d'utilització d'aquesta cambra per a traspassar les
competències pròpies i argumentar -ja dic- i
desviar l'argumentació amb les mancances que tenim com a
Corts, com a govern, com a mancances cap a les necessitats del poble
valencià.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Mollà.

Senyor Such.

El senyor Such Botella:

Moltes gràcies, senyor president.

Per a fixar la posició respecte a esta
iniciativa que presenta el Grup Parlamentari Popular per part del Grup
Socialista.

Bé, la veritat és que quan vàrem
vore esta iniciativa.
.
.
és de les típiques d'estes que
des de Gènova se traslladen a les comunitats autònomes per a
donar-los un poc de discussió a les comunitats autònomes.

La majoria d'este tipus d'iniciatives,
l'única cosa que mos fan és perdre el temps als
diputats autonòmics respecte a les qüestions que cal discutir,
perquè és ben cert que està presentada ja en Madrid i,
per tant, el més lògic seria que al Congrés dels
Diputats es discutira la proposta esta que ha llegit la senyora
García Herrero, que és exactament la mateixa que presentava
la senyora Soraya Sáenz de Santamaría en el Congrés
dels Diputats, i la porta ací, a les Corts Valencianes, a que la
discutim.

Bé, jo crec que vostés tenen un grup a
Madrid suficientment potent com a per a discutir açò sense
haver de portar-lo a les comunitats autònomes per a parlar de coses
que a mi, si parlem del fons, sí que me preocupen, sí que me
preocupen.

I me preocupa el que vostés ho porten
ací, per primera, que jo crec que això, per a mi, no
és massa adequat perquè ací, en tot cas,
deuríem parlar de les qüestions competencials nostres, que
moltes vegades el Grup Popular ací, a les Corts Valencianes,
preferix no parlar del que ens pertoca a nosaltres, del que són les
nostres pròpies competències, i sí del que des de
Madrid, radialment, li envien i aixina mos entretenim tots en certa
matèria.

Però mire, jo he estat veient que hi ha al
voltant de dotze iniciatives de modificació de la Llei
orgànica del règim electoral general presentades per multitud
de partits de tot tipus: el Partit Popular; té també la
senyora Díez; té també Convergència i
Unió; té també Coalició Canària;
té també els gallecs nacionalistes.
És a dir, tothom
té en estos moments registrades i presentades al Congrés dels
Diputats modificacions sobre el tema de la llei electoral.

Bé, jo crec que, en tot cas, caldria que la
comissió constitucional formara una ponència i que
començaren a discutir totes les qüestions que pogueren abastar
les modificacions que consideraren interessants cadascun d'ells.

I mire, hi ha coses com que alguna iniciativa demana
que s'incremente a 400 els diputats.
Altres, com per exemple Esquerra
Unida a Madrid, està demanant que es modifique el tema de la
representativitat.
I jo li he de dir també que em preocupa que ho
porten.
.
.
(Veus) És
que no, no.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor.
Pregue que guarden silenci.

El senyor Such Botella:

Ens preocupa que ho porten i sobretot que intenten, a
través d'esta reforma, homogeneïtzar les eleccions
generals, europees i autonòmiques i li he de dir per què.

Mire, a les eleccions generals, el Partit Socialista,
-i en el seu programa electoral estava així establert-
nosaltres som partidaris de crear una nova circumscripció electoral,
una nova circumscripció electoral per a que tots els espanyols
residents a l'estranger puguen votar una llista o
circumscripció electoral de l'exterior a fi que protegisca i
defense els seus interessos.

El sistema electoral, avui en dia, conforme
està, és que cadascú vota a la seua
circumscripció provincial i, per tant, el vot de l'exterior es
diluïx de tal forma que les reivindicacions i les apostes
polítiques o les necessitats dels residents a l'estranger se
diluïxen i no hi ha forma de fer-les paleses.

Per exemple, això és una proposta que.
.
.
la modificació que proposa el Grup Socialista a Madrid està
patent en estos moments.

Doncs jo crec que seria convenient que es parlara de
tot això.
És a dir, no sols que es parle del que la senyora
Sáenz de Santamaría ha traslladat a les comunitats
autònomes per a que mos poguérem entretindre.

Nosaltres, com plantejava també abans la
senyora Oltra, nosaltres també estem d'acord, per exemple, que
es poguera.
.
.
(se sent una veu que diu:
«Mollà.
») -ai,
Mollà, Mollà, Mollà, perdone-, que es poguera
votar, que es poguera votar en urna.
Però açò realment
té una certa perplexitat.
És a dir, l'agrupament dels
espanyols o dels valencians residents a Suïssa o a Argentina, per a
votar en urnes, té una certa complexitat important.

Jo crec que el futur passa per ahí.
És
cert.
Però jo crec que el futur passa per ahí, però
per redefinir clarament, amb la totalitat i amb el major consens possible,
el que serà una llei electoral que puga almenys recollir les
aspiracions màximes dels distints grups parlamentaris, però a
Madrid i no aquí.
Aquí ja tenim prou problemes nosaltres, amb
la Llei electoral valenciana, que ja quan reformàrem l'estatut
intentàrem que es feren algunes modificacions i va ser impossible
perquè el Grup Popular no va tindre a bé tindre'l en
compte, com per a que ara nosaltres mos posem a parlar de la llei electoral
general.

Jo crec, per tant, que cal diferenciar, en tot cas, el
que són les eleccions, almenys les autonòmiques, que
és el que a nosaltres ens interessaria.

Jo crec que el criteri i l'aplicació que
es pretén, que es pretén per a totes les eleccions no
és aplicable exactament al que podrien ser les necessitats dels
residents valencians a l'estranger.

Vostés ací parlen dels espanyols.
A mi
m'agradaria que en compte d'haver parlat dels espanyols
hagueren parlat exclusivament dels valencians, perquè això
sí que ens podria afectar a nosaltres com a marc competencial dins
d'una possible modificació de la Llei electoral valenciana.

Per tant, ni crec que és el lloc, ni crec que
el fonament estiga clar, ni crec tampoc que açò genere el
suficient consens per a poder abordar amb total nitidesa i amb total
claredat una modificació de la llei orgànica.

Per tant, entenem també que a Galícia
-com vosté ha dit- també s'ha aprovat per
unanimitat, perquè hagen entés el que hagen entés,
nosaltres creguem que estaria bé que vostés els digueren al
seu grup, a Madrid, que intenten arribar a un consens i que intenten que la
majoria dels grups parlamentaris al Congrés dels Diputats arribaren
a un acord respecte a les seues aspiracions i, sobretot, les necessitats
dels espanyols residents a l'estranger perquè la seua forma de
votar, i, sobretot, la seua representativitat siga la correcta.

Jo crec que pegarem un pas més endavant si
vostés reflexionaren, retiraren això i feren eixa proposta al
seu grup a Madrid, que no portant-nos ací a discutir un tema en el
qual nosaltres som imcompetents i l'únic que fem és
manifestació de voluntat com poguera fer manifestació
voluntat qualsevol que puga anar pel carrer.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Such.

Per a què vol la paraula, senyora García
Herrero?

La senyora García Herrero:

Para réplica al señor Such, señor
presidente.

El senyor president:

Té la paraula.
Sí, sí.

La senyora García Herrero:

Muchas gracias.

Pues, mire, señor Such, yo no sé si al
señor Touriño también se lo mandaron desde
Génova, porque así se aprobó en el parlamento de
Galicia, en julio de 2008, por unanimidad una proposición de ley
orgánica.
.
.
, sí, sí, y, además, con dos
ponentes socialistas y que el señor Touriño con los tres
partidos: el Partido Popular, el Partido Socialista y el Bloque
Nacionalista Gallego, aprobaron por unanimidad.
Con lo cual, yo no
sé si también a Galicia se lo ha mandado Génova.
Pero,
que el señor Touriño y el Partido Socialista votó
así una reforma de este tipo en el parlamento de Galicia
también es verdad.

¿Y por qué pedimos la aprobación
de esta reforma urgente?
Señorías, pues, porque aunque,
efectivamente, está presentada en el Congreso de los Diputados,
resulta que se hace necesario por cuanto el gobierno socialista de
España lo tiene paralizado desde la legislatura anterior.
Estamos
hablando de que el señor Alonso, que entonces era ministro del
Interior, en el año 2004, en julio de 2004, se le pregunta por este
asunto y, entonces, dice literalmente: «Esta reforma se tenía
que hacer, en cualquier caso, en la presente legislatura.
Y nosotros nos
comprometemos a ello».
Por supuesto este compromiso,
señorías, ha sido notoriamente incumplido porque nada de esto
se ha hecho.

Pero es que, además, la vicepresidenta De la
Vega está hablando de que «en fin, esto tiene que ser producto
de una reflexión detenida».
¡Y tan detenida,
señorías!
Porque, desde el 19 de abril de 2005, que el
Congreso de los Diputados aprobó también por unanimidad una
proposición no de ley del Grupo Parlamentario Socialista,
precisamente sobre el derecho de sufragio de los españoles en el
extranjero; se defendió y se aprobó la creación,
también, de una subcomisión en el seno de la comisión
constitucional que tenía que elaborar en el plazo de un año
un informe en el que se incluirían, entre otras cuestiones, las
relativas a esta homogenización de los procedimientos, de los
plazos, de los residentes ausentes, para que pudieran votar en el exterior
en las mismas condiciones que los nacionales.
Insisto,
señorías, que nada de esto se ha cumplido.

El gobierno socialista, señor Such, está
incumpliendo sistemáticamente un mandato legislativo porque todos
los grupos parlamentarios aprueban en la cámara baja la ley de 2006,
que está publicado en el boletín oficial del día 15 de
diciembre, y que ya me he referido anteriormente lo que viene a decir en su
artículo 4.
Pero es que, además, esta ley entra en vigor al
día siguiente de su publicación, con lo cual, lleva
más de dos años, casi dos años y medio que está
sin cumplirse.
Hay un mandato a quien tiene la iniciativa legislativa.
Y,
en primer lugar, señorías, la tiene el gobierno para acometer
estas reformas.
Y como nada de esto se ha cumplido, nada de esto se ha
hecho, pues, bueno, nos vemos todos, todos en la obligación de
solicitar la reforma urgente de esta ley electoral.

Pero es que, además, también
están incumplidos los compromisos con la representación de la
inmigración, porque en los plenos del consejo general de la
inmigración reiteradamente se aborda esta cuestión y
reiteradamente se toman acuerdos al respecto.

Señorías, nosotros entendemos que hay
complejidades técnicas, pero, desde luego, todas son salvables si
hay voluntad política para así hacerlo, y, entre todos
podemos hacer una reglamentación adecuada.

Estamos persiguiendo, señorías,
únicamente garantizar la homogeneidad de los ciudadanos con
independencia de dónde residan y el secreto y la independencia de
las votaciones.

Entendemos -nuevamente lo repito- que es
necesaria esta reforma urgente, que es una reforma en la que todos, todos
los grupos políticos estábamos de acuerdo en la legislatura
anterior.
Yo creo, señorías, que así se reflejó
en el estatuto de los ciudadanos españoles en el exterior y
así creo, señorías, que debemos aprobarlas y, por lo
menos, manifestar nuestra intención y nuestro deseo de que
así sea aprobado con urgencia por el Congreso de los Diputados.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Gracias a usted, señora García Herrero.

Senyor Such, per a rèplica la senyora
García Herrero, té la paraula.

El senyor Such Botella:

Molt breument, senyor president, perquè crec
que ja ha quedat exposat amb suficient nitidesa el que són els
posicionaments.

Però, bé, jo no sé al senyor
Touriño qui li ho donaria, però el que sí que puc
dir-li és que a vosté sí que li ho ha enviat
Génova.
No?
A vosté sí.
(Remors) Per tant, no despeje el córner i diga que si a vosté li ho ha enviat
Génova o no, perquè de seguida ix per un altre
costat.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor.

El senyor Such Botella:

Perquè, clar, ja seria sospitós que a
vosté li ho haguera enviat el senyor Touriño.
(Remors) Seria ja
sospitós que a vosté li ho haguera enviat el senyor
Touriño, cosa que no crec.

Bé, mire, vosté diu que per a avalar la
urgència i la necessitat de l'aprovació d'esta
iniciativa cal complir el que són els acords parlamentaris.
Vosté ho ha dit, que feia un any que havia dit el senyor Alonso que
calia aprovar.
.
.
Mire, vostés porten cinc anys, des que
aprovaron la Llei de publicitat institucional, sense constituir el consell
de la publicitat institucional.
Cinc anys!
I el mandat de la pròpia
llei li diu que en un any ho havia d'haver fet!
I què!
I a
vostés els dóna igual això!

¡I parlen vostés d'incompliment
legislatiu per ahí quan vostés són els reis, els que
més incompliments institucionals fan de tot Espanya.
I, si no,
¡no diguem ja del que són resolucions i proposicions no de
llei aprovades en estes Corts que han de complir les conselleries!
No
diguem ja d'això perquè, mire, podem agarrar-ne
més d'un centenar que estan incomplides per part del govern de
La Generalitat.
I què!
I vostés en això
s'alarmen?
(Remors)

El senyor president:

Per favor, senyories.
.
.

El senyor Such Botella:

I estan alarmats del tema del senyor Alonso?
Va, per
favor!
Mire's vosté primer el que fan en sa casa i el que
és el compliment de les seues obligacions abans de parlar de la
resta.

Mire, jo crec que és un desficaci el que porten
vostés açò.
La veritat.
I supose que ho hauran portat
a totes les comunitats on governen vostés i a on no governen
perquè la gent tinga un poquet de faena.
Però,
m'agradaria que la faena fóra real de les competències
nostres i no d'estar parlant permanent d'allò que Madrid
ha de fer, sinó de les obligacions que té el govern de La
Generalitat i de les obligacions que tenen estes Corts de legislar respecte
les nostres competències.

Em sap molt malament, però és que
vostés estan acostumats ja a no assumir cap responsabilitat
competencial de la nostra comunitat i dedicar-se exclusivamente a parlar
d'allò que vostés no tenen cap responsabilitat.
I
això, jo crec que és fer-nos perdre el temps a tots
nosaltres.

Reitere.
Si tenen alguna capacitat, perquè van
aprovar esta iniciativa, si tenen alguna capacitat de parlar al seu grup a
Madrid, diga'ls que seria convenient que es formara un gran consens
al voltant de la reforma de la Llei orgànica del règim
electoral general.
Estaria molt bé.

Nosaltres ho direm, els ho direm al nostre grup.
Espere que vostés facen el mateix.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Such.

Senyories, finalitzat el debat, passem a votar la
proposició no de llei que ha defensat la senyora García
Herrero.
Vots a favor?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
8
vots a favor i 6 vots en contra, queda aprovada.

Senyories, se suspén la sessió que
continuarà esta vesprada a les quatre i mitja, començant pel
punt número 8.

Moltes gràcies.

(Se suspén la reunió a les 13 hores i 57
minuts)

(Es reprén la reunio a les 16 hores i 40 minuts)

Proposició no de llei sobre el trasllat de la
documentació valenciana de l'Arxiu General de la Guerra Civil,
presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 29.
776, BOC número 128)

El senyor president:

Passem al punt huit de
l'ordre del dia: Proposició no de llei sobre el trasllat de la
documentació valenciana de l'Arxiu General de la Guerra Civil
de.
.
.
De la guerra civil.
.
.
?
Bé, serà que està mal
redactada, perquè diu «de la guerra civil de Salamanca»,
diu ací.
Anem a traduir-ho.
.
.
(Veus)

El que ha de dir és: «el trasllat a la
Comunitat Valenciana de l'Arxiu General de la Guerra Civil.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

No.
És que es diu Arxiu General de la Guerra
Civil.
.
.

El senyor president:

.
.
.
de Salamanca.
Però ací no, ací diu «de la guerra civil de
Salamanca».
(Remors)

Jo l'entenc a la seua senyoria perquè
compartim el criteri, però està mal redactat.
Però
tampoc me preocupa.
Ara vosté ho exposarà clarament en la
seua intervenció, perquè la presenta el Grup Parlamentari
Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís, i per a la seua defensa,
té la paraula la il·lustre senyora diputada Mireia
Mollà.

Quan vullga.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Bé, jo voldria, com és breu, llegir una
miqueta l'exposició de motius perquè constara en acta.
I bé a dir que:

«Encara hui es troba important
documentació valenciana de l'Arxiu General de la Guerra Civil
-que eixe és el nom- a la ciutat de Salamanca.
Aquesta
documentació suma més de 750 caixes.

»Abans caldria, però, realitzar un
inventari i digitalitzar aquests documents per deixar una còpia en
el futur centre de documentació sobre la guerra civil que, segons la
llei de memòria històrica, s'ha de crear a la ciutat
castellana.

»La documentació confiscada va ser
espoliada als seus legítims propietaris, tant persones
físiques com organitzacions polítiques o sindicals i
institucions públiques, com els ajuntaments, amb la finalitat de
fer-la servir en la maquinària de repressió posada en marxa
en la postguerra i per perseguir les persones que van pertànyer a
organitzacions i organismes antifeixistes.
Per això, s'hauria
de veure la manera de compensar aquests drets de propietat, dels quals
depèn el principi de procedència, cabdal en
l'arxivística, sempre que es puga determinar sense cap tipus
d'error qui els va originar.

»L'Associació d'Arxivers
Valencians demana des de fa anys la creació de l'Arxiu
Històric Valencià com a institució encarregada de
conservar la memòria documental col·lectiva del poble
valencià.

»En aquest arxiu es podrien dipositar els
documents procedents de Salamanca, com també la documentació
del preautonòmic Consell del País Valencià i tota
aquella documentació de l'actual Generalitat valenciana que,
amb el pas del temps, vaja assolint la seua condició
d'històrica (més de cinquanta anys), i que encara es
troba a l'Arxiu Central de la Generalitat valenciana.
Però
també la documentació, col·leccions documentals,
llegats i arxius de persones i institucions relacionades amb el País
Valencià, però sobretot, els fons documentals de
l'Arxiu del Regne de València, la titularitat del qual hauria
de ser transferida a la Generalitat valenciana, i no només la seua
gestió, como ocorre en l'actualitat.
És a dir, la
propietat de l'Arxiu del Regne amb els seus fons valencians seria
dels valencians i les valencianes, i seria custodiat per
l'administració autonòmica valenciana.

»Costa entendre com des de La Generalitat
s'ha posat tant d'èmfasi en l'Arxiu de la Corona
d'Aragó, ubicat a Barcelona, i s'obliden de
l'Arxiu del Regne de València, que el tenim al nostre cap i
casal».

Per això es presenta aquesta proposició
no de llei, que el que ve és a reclamar:

«Que les Corts insten el Consell a iniciar els
tràmits per aconseguir el trasllat de la documentació
valenciana de l'Arxiu General de la Guerra Civil de la ciutat de
Salamanca i realitzar les accions previstes, tant tècniques com
burocràtiques necessàries».
Jo supose que en la
línia del que hem aprovat justament este matí.

Bé.
En segon lloc, «les Corts Valencianes
insten el Consell a iniciar els tràmits perquè conjuntament
amb l'administració central de l'estat es compensen els
possibles drets de propietat, d'acord amb la procedència
originària d'aquesta documentació».

En tercer lloc, «les Corts Valencianes insten el
Consell a iniciar els tràmits de creació de l'Arxiu
Històric Valencià com a institució encarregada de
conservar la memòria documental col·lectiva del poble
valencià».

I aleshores, lògicament, el quatre.
«Les
Corts Valencianes insten el Consell a iniciar els tràmits per
aconseguir la transferència de la titularitat de l'Arxiu del
Regne de València, perquè la documentació justament
que estiga en aquest arxiu es puga després dipositar en el que
nosaltres creguem que hauria de ser un arxiu històric
valencià».

Açò és el que ve a dir la
proposició.
I una miqueta l'argumentari és el mateix.
En definitiva, jo crec que se fa un resum.
.
.
, bé, prou.
.
.
extensiu,
en poques paraules, del que venim a parlar.

Ja hem dit, a Salamanca es custodien com a motí
de guerra exactament 365 caixes de Castelló i 13 de Vinaròs,
més de 180 d'Alacant i 220 de València.
Aquestes sumen
les 750 que posem ací en la proposició no de llei, les quals
contenen documentació d'institucions, organitzacions i
persones que es van oposar al colp d'estat de Franco i van ser
utilitzades per la maquinària repressora franquista per
perseguir-los.

Per què nosaltres creguem que s'han de
donar els documents i trencar justament la unitat d'aquest arxiu?
Alguns diran que és que trenquem la unitat d'aquest arxiu.
Doncs sí, creguem que s'ha de trencar la unitat d'aquest
arxiu perquè, en primer lloc, no és un arxiu
pròpiament dit, d'acord amb cap de les definicions
científiques o legals del que és un arxiu, ja que no
és un conjunt orgànic de documents creat de manera natural
durant l'exercici de les competències o funcions d'una
institució.
I, en segon lloc, perquè és injust per als
seus legítims propietaris, als quals se'ls hauria de donar
algun tipus de compensació, com esmentem en la proposició no
de llei.

Se sap quants documents relatius a Salamanca,
justament a Salamanca, hi ha a l'Arxiu General de la Guerra Civil?
No
hi ha cap.
I de Castella-Lleó?
Tampoc hi ha.
I la gent sap per
què és açò?
Doncs perquè allà
anaren a parar els arxius confiscats per l'exèrcit vencedor en
aquells territoris que anaven conquerint.
I Castella-Lleó i
Salamanca també va ser una zona nacional des del primer moment.
I,
per tant, no se contempla cap arxiu d'aquestes ciutats o comunitats.

Documents de l'exèrcit nacional en aquest
arxiu de la guerra civil no hi ha cap tampoc.
És, doncs, un arxiu de
la guerra o de la repressió?
I això ho reflectim en la
proposició no de llei.
És un contenidor de documents
utilitzats per dur a terme la repressió dels vençuts, i que
ara ha de tornar al seu lloc d'origen.

En la història de l'arxivística hi
han hagut devolucions d'arxiu després de guerres, com el de
Simancas, retornat des de França en acabar la guerra dels francesos,
de la Independència, on havia arribat perquè Napoleó
va voler crear un gran arxiu europeu.
I un dels que s'endugué
va ser este.
O el Partit Socialista que va eixir a l'exili a
França, on va ser agafat pels nazis.
.
.
Aquí ja crec que
m'he embolicat moltíssim, però bé.
Hi han
exemples.
.
.
Sí, sincerament.

Hi han exemples d'altres arxius que s'han
retornat després de passar aquestes guerres, aquests successos, en
un moment donat de la història, i que se van reclamar en el seu dia
i que les institucions que estaven, que eren competents en aquestos temes,
es van posar d'acord sense cap tipus de problema, ja dic, amb
recolzaments i amb exemples d'altres països també.

Nosaltres també volem deixar reflectides
algunes paraules que la consellera de Cultura, que, ja dic, és
l'encarregada de vetlar per la protecció del patrimoni, i
també el patrimoni documental, ens contestava justament a les
nostres preguntes sobre açò que diu que efectivament les
polítiques arxivístiques de tipus centralitzador, com la que
realitza el Ministeri de Defensa, van en contra de la realitat actual
d'un estat autonòmic.
Amb eixa rotunditat era el punt 1
exacte, literal, el que ens contestava la consellera.

A més a més, específicament
parlant de Salamanca, ens deia que el govern central ha previst per la Llei
21/2005, de 17 de novembre, una restitució parcial de la
documentació confiscada en la guerra civil i la postguerra i que es
conserva a Salamanca.
Esta restitució parcial afecta només
els documents de caràcter privat, i diu: «Això implica
que una documentació molt important referent a les institucions
públiques, com ajuntaments o institucions judicials, no es
restituïx, la qual cosa constituïx un clar greuge cap a estes
institucions, màximament si es compara amb la restitució
realitzada a una altra institució pública, com és la
Generalitat de Catalunya».
Estes paraules són de la consellera
de Cultura, que és la màxima responsable de vetlar pels
interessos del patrimoni, patrimoni també documental, del
País Valencià.

I a més deia que: «Per tot
això.
.
.
».
Jo voldria que estes paraules de la consellera
quedaren paleses i que feren reflexionar a tots els membres d'aquesta
comissió.

La consellera deia, a resposta el 3 de març de
2009, ens deia que: «Per tot això, La Generalitat és
partidària que els documents estiguen a disposició de tots
els valencians d'una forma efectiva, i per això està
estudiant les distintes possibilitats, perquè els ciutadans
valencians es troben en condicions d'igualtat quant a
l'accés i consulta de la documentació, amb la resta de
comunitats autònomes.
»

Jo crec que està molt clar el que volia dir la
consellera quan estava dient que hi havia un greuge comparatiu i posava com
a exemple la Generalitat de Catalunya en haver recuperat el seu patrimoni
documental que estava a l'arxiu de Salamanca.
Doncs bé, jo
crec que el ve a dir és que La Generalitat està conforme que
se reclamen estos documents.
És el que jo entenc que ve a dir la
consellera i el que tothom entendria si llegira les respostes de, ja dic,
la màxima autoritat quant a la cultura valenciana i quant a la
protecció del patrimoni també documental.

El principi de procedència que se fa
menció a la proposició no de llei és un principi que
totes les persones vinculades en el món documental,
arxivístic, coneixen, i és la màxima norma
arxivística.

Jo no sóc una experta
d'açò.
I, per tant, jo he preguntat, i ens diuen que
aquesta màxima norma arxivística, el principi de
procedència, ve a dir que la documentació ha d'estar
lligada a la institució que la genere.
Abans se'ns deia que
bé, que és que els arxius que estem reclamant que vinguen a
Castelló, a València, a Alacant, en l'anterior
proposició no de llei, és que estaven en Castelló, en
València o Alacant.
I d'on creguem que han sortit els
documents que estan avui a Salamanca?
D'on han eixit?
Han eixit del
nostre territori, han eixit de la nostra autonomia.
Són exemples i
parlen de gent que va estar ací lluitant per una altra causa,
però que es va vore immersa en una guerra; però que eren
persones que estaven al nostre territori i de les quals la
documentació els pertany històricament a la nostra autonomia
i, lògicament, sentimentalment a les seves famílies.

És a dir, és un arxiu, com ja he dit
abans, que no arreplega, per exemple, l'arxiu militar.
L'arxiu
militar no està a Salamanca.
És un arxiu que no ve a parlar
de l'altra part, de l'altra part de la guerra, en aquell moment
dels que guanyaren, només que de les persones que patien aquesta
repressió.

Per tant, quin sentit té aleshores que es diga
Arxiu Històric de la Guerra Civil?
Tothom sabem que va ser la guerra
civil, els bàndols que va contemplar, les qüestions que van
passar i, per tant, si la voluntat és fer un arxiu de la guerra
civil, hauria, hauria, com a poc, com a poc, tindre no solament la part
dels represaliats.

Per tant, com que no respon a eixe fonament, nosaltres
entenem que una còpia microfilmada, catalogada, etcètera,
s'hauria de quedar allà.
Però, atenent el principi de
procedència i atenent simplement la nostra pròpia
història, haurien de reclamar, igual i en la mateixa
contundència que ho hem fet este matí, per coherència,
per coherència amb el que hem votat els diputats i diputades aquest
matí.
.
.
Perquè, ja dic, no tindrà cap sentit que
hàgem reclamat unes qüestions, i altres que clarament estem en
situació de greuge comparatiu amb altres autonomies, no puguem
aconseguir-ho.

Abans deia un diputat d'aquesta cambra:
«És que no som iguals que els catalans?
».
Avui el Partit
Popular i el Partit Socialista, si voten en contra
d'açò, estaran dient que no, que en açò
no tenim els mateixos drets.

I jo, el meu grup parlamentari, no està per dir
que la gent del poble valencià té menys drets que altres
ciutadans d'altres autonomies de l'estat espanyol.
En
això estarem sempre, senyores i senyors diputats, i esperem que
estiguen també vostés, perquè si no tota la resta
d'argumentacions que ens facen no ens valdrà de molt.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a
vosté, senyora diputada.

A esta iniciativa s'ha presentat una esmena,
registre d'entrada 35.
453, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Per a la seua defensa, té la paraula el senyor
Ferraro.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Sí.
Moltes
gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

En primer lloc, vull recordar a la comissió que
este tipus de proposició no de llei referida a l'Arxiu General
de la Guerra Civil de Salamanca o, millor dit, als documents que en ell es
troben, no es nova en estes Corts.
Curiosament, senyories, la primera
proposició no de llei que es va debatre sobre el tema va ser
presentada pel Grup Socialista al juny de 1997, quan feia poc més de
dos anys i una miqueta més d'un any que havia perdut els
governs de la comunitat i de l'estat, respectivament.
És a
dir, que durant el temps que van governar a Espanya i a la Comunitat
Valenciana -14 i 12 anys respectivament- ni preocupar-se
d'eixos anomenats papers de Salamanca.

Efectuades estes constatacions, cal indicar que,
posteriorment, van ser presentades noves proposicions no de llei en el
2002, per part del Grup Mixt i l'Entesa, tots ells
sol·licitant la devolució de tota la documentació
original, que van decaure en finalitzar la cinquena legislatura, al
març de 2003.

L'any 2004 es produïx a Espanya un ampli
debat sobre el tema de la devolució dels documents als seus
legítims propietaris, tant d'institucions públiques com
privades, arribant-se inclús a parlar de la possible
disgregació de l'arxiu general de Salamanca, el que
provocà que novament l'Entesa presente, al gener de 2004, una
proposició no de llei que va ser debatuda en la reunió de la
Comissió de Coordinació i Règim de les Institucions el
4 de maig del 2004, sent aprovada per unanimitat, el que va produir la
resolució número 36/VI.

Del compliment de la dita resolució, es va
donar compte a estes Corts per mitjà d'informes de la llavors
Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, que va tindre
entrada en Les Corts en data 21 de febrer del 2005.
És en este
moment puntual, maig de 2004, quan el Grup Parlamentari Popular recolza la
moció, perquè s'estava decidint el destí final
dels anomenats «papers de Salamanca».
En el moment del
café per a tots, el Grup Parlamentari Popular en les Corts
Valencianes, conscient de la seua responsabilitat amb el deure de preservar
els drets de les institucions i ciutadans valencians, com ha segut la seua
forma de procedir sempre, entenia que inclús estant en contra de la
disgregació d'arxius, la Comunitat Valenciana no havia de
quedar per darrere d'altres, si realment s'hi arribava, pel que
també sol·licitaven la devolució de tots els documents
que l'afectaren.

Senyories, actualment, l'arxivística
nacional i internacional manté majoritàriament dos criteris
essencials en la conservació d'arxius.
En primer lloc, la
consagració de la unitat d'arxius, evitant la seua
disgregació i la seua atomització pels perjuís que
això comportaria amb vista a l'estudi i accés i
disponibilitat de la documentació per part dels investigadors.

Ha de tindre en compte, d'altra banda, que
segons l'informe de la comissió d'experts creada per a
assessorar sobre el contenció a la Generalitat de Catalunya,
l'èxit de la custòdia dels documents històrics i
la seua adequada conservació, descripció i accessibilitat,
tant per als ciutadans interessats en la defensa dels seus drets, com per
als investigadors, no depén tant de la localització
física dels documents originals, la manipulació dels quals
per raons de conservació serà cada volta més
restrictiva en el futur, com de les condicions d'ús de la
informació en ells continguda.
(Veus)

El criteri de la unitat d'arxiu sobre la base de
la primacia dels interessos generals sobre els particulars, va ser defesa
per consellers de distintes comunitats autònomes reunits en la
ciutat de Salamanca en giner del 2005, que van realitzar un manifest per la
unitat de patrimoni cultural d'Espanya, advocant pel manteniment de
la integritat del patrimoni documental que faça comprensible la seua
existència i facilite la seua investigació i
divulgació.

En este sentit, senyories, he de deixar
constància que La Generalitat ha realitzat, per descomptat, a les
seues pròpies expenses l'inventari de gran part de la
documentació que es conserva en l'arxiu general de la guerra
civil en Salamanca.
S'ha procedit, igualment, a la
microfilmació de la documentació pertanyent a les
províncies de València i d'Alacant, així com de
l'Audiència de València, disposant en
l'actualitat de 409 rotlles de microfilm que està previst
passar a suport digital per a una millor consulta i difusió.

Igualment, la Conselleria de Cultura té
prevista la petició de còpia digital de la
documentació restant en poder de l'arxiu de Salamanca que
afecte a nostra comunitat.
Tota la documentació degudament
digitalitzada permetrà, sense dubte, la consulta i
investigació tant en l'arxiu de La Generalitat, legítim
depositari d'esta còpia digital en el marc de la Llei 3/2005,
d'arxius, com a través d'Internet, com a part integrant
del patrimoni documental valencià en el conjunt del sistema
arxivístic valencià en ret.

Quant a l'Arxiu del Regne, és de
titularitat estatal i gestió transferida a La Generalitat i forma
part irrenunciable del patrimoni documental valencià i així
està incorporat i de forma rellevant al sistema arxivístic
valencià en ret.
Des d'un punt de vista tècnic, la seua
titularitat no afectaria en absolut a la gestió, conservació,
consulta i investigació del fons, però és clar que es
tracta d'un arxiu genuïnament valencià i que no té
molt de sentit que la seua titularitat continue pertanyent a l'estat.

Amb les consideracions abans exposades, hem presentat
una esmena que substituïx el text de la proposició no de llei
per un altre en què Les Corts manifesten la seua satisfacció
pel treball que ja ha efectuat el Consell sobre la documentació
valenciana en l'arxiu de Salamanca, manifestant-li igualment el
suport de Les Corts a les gestions conduents a obtindre còpia
digital de la resta de la documentació que afecte la Comunitat
Valenciana.

També Les Corts compartixen el criteri que la
documentació digitalitzada deu quedar depositada en l'arxiu de
La Generalitat de manera que permeta la consulta i investigació tant
en forma presencial com a través d'Internet.
S'insta el
Consell igualment a iniciar els tràmits per a aconseguir la
transferència a La Generalitat de la titularitat de l'Arxiu
del Regne de València amb les corresponents i suficients dotacions
pressupostàries.

Jo crec, senyories, que en tema tan rellevant com el
que mos ocupa i en el que els grups ja vàrem mostrar les nostres
coincidències, no hauríem de deixar passar esta ocasió
per a reivindicar el nostre patrimoni, i per això sol·licite
l'acceptació de l'esmena que he defés.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies  vosté, senyor Ferraro.

Per a acceptar o no l'esmena, té la
paraula la il·lustre diputada senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Doncs, bé, jo crec que queda clar que no anem a
acceptar aquesta esmena, perquè, (veus) lògicament, canvia tot el sentit del que
nosaltres.
.
.
, de la nostra demanda.
A nosaltres, obtindre una còpia
digital, estem molt segurs que això és una
qüestió que no se li escapa a ningú, seria el que
és fàcil, ¿no?
, ja, que deixem allí els
documents i que ens donen una còpia digital.
Però, bé,
nosaltres som molt més ambiciosos i no solament això:
perquè creguem que tenim la raó en este sentit, sincerament,
creguem que tenim la raó, creguem que aquests documents han de
servir per a una finalitat, i és per a reproduir la història
de la nostra autonomia, dels nostres pobles, per a reproduir el que
passà en aquells moments i servir com a documentació per a la
gent,.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor, guarden silenci.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
per als familiars, perquè encara, encara
poden accedir a aquesta documentació, per a servir a la gent que
són investigadors en aquests temes i que es preocupen per fer una
anàlisi del que va ocórrer amb un criteri professional,
doncs, bé, i això passa perquè estiguen en el seu lloc
de procedència, per ètica, per coherència, per
història, per patrimoni.
.
.
No sé si s'ha de vetlar
algun sentiment.
.
.
Sobretot, ja dic, per criteris professionals, i els
criteris professionals són els que hem comentat, el principi de
procedència és fonamental en les normes arxivístiques.

I, per tant, no entenem nosaltres per què avui
pretenem anar en contra d'unes normes fixades de forma professional,
que vénen a dir que la documentació ha d'estar sempre
lligada a la institució que la va generar, i no la va generar
Salamanca, i no la va generar Salamanca; i no està servint per a un
arxiu general de la guerra civil, perquè en aquest arxiu no estan ni
els documents militars ni tampoc els documents que fan referència
als nacionals.
Vull dir, és una part de la guerra, una part que va
servir en el seu moment per a tindre documentació per a anar en
contra d'una gent que no volia sotmetre's a un règim
dictatorial i, per tant, jo crec que no estem en la línia del que
seria la coherència.

Se diu en la transaccional que Les Corts compartim el
criteri del Consell.
Jo crec que he llegit el criteri del Consell.
Avui no
està la consellera, però la consellera escriu unes
contestacions al meu grup parlamentari i exposa el seu criteri, i, dic,
és la màxima responsable de la cultura valenciana, i
és la competent per vetlar pel patrimoni també documental.
No
solament per a.
.
.
Tenim d'aprofundir en el patrimoni, ¿no?
, el
tema documental sembla que és la germana pobra de la cultura.
Doncs,
bé, no, no.

Aquesta consellera, segons el seu criteri, el que ve a
dir és que tenim que, avui, les polítiques estatals
són centralitzadores quant a les polítiques
arxivístiques i que això va en contra de la realitat actual
d'un estat autonòmic.
És a dir, la consellera
està dient-nos (veus) que estan vulnerant els nostres drets autonòmics, el nostre
autogovern, a l'hora de tindre accés a esta
documentació, i ens diu que tenim un greuge comparatiu, les nostres
institucions, (veus) tenen
un greuge comparatiu respecte a la Generalitat de Catalunya, al no poder
obtindre la còpia original dels documents que no siguen de
caràcter privat.
I ho diu la màxima responsable de la
Conselleria de Cultura.

Jo, el Partit Popular, no sé avui quin criteri
pretén que jo accepte en la seva esmena.
El criteri del Consell,
¿quin és?
Jo voldria preguntar: el Grup Parlamentari Popular,
¿exactament quin criteri diu que té el Consell?
Perquè
a mi el que me pareix és, una de dos, o que avui no els
convé, no sé per què, al Grup Parlamentari Popular,
votar açò; o és que la consellera, en el seves
contestacions, va fer això del que és políticament
correcte, per a no quedar bé.
.
.
¡Perquè jo li pregunte
exactament quin és el criteri del Consell!
, i ella em contesta que
creu que tenim un greuge comparatiu, i que nosaltres estem en perjudici, i
que faran totes les coses, les accions que facen falta, perquè no
estigam en uns drets inferiors a la resta d'autonomies i pugam
accedir a aquesta informació que consideren molt important.
Per
tant, ¿quin és el criteri del Consell?
(Veus)

Jo voldria.
.
.
, la pregunta és: ¿el Grup
Parlamentari Popular avui me pot dir (veus) que aquestes contestacions no és el criteri del
Consell, el que me diu la consellera de Cultura?
I ja està.
Perquè, clar, el que no pot ser és que jo li pregunte coses,
que la consellera de Cultura em done el seu criteri i jo crega que tinc.
.
.
,
¡que em legitima a presentar aquesta proposició no de llei!
, i
que, després, vinga ací i el Grup Parlamentari Popular se
contradiga no solament en la votació d'este matí.
.
.
,
faça l'argumentació este matí d'una manera
i li done la volta totalment a la de la vesprada.

No solament això, sinó que aleshores ja
no val el que diu la consellera en el seves contestacions, de colp i volta
el Grup Parlamentari Popular és el portaveu del Consell i sap el que
el Consell vol.
Doncs, bé, jo tinc les respostes firmades per la
consellera.
¿El Grup Parlamentari Popular té algun document
signat per la consellera que diu que no volem els originals?
Perquè
el criteri ja he dit quin és.
(Veus)

Li preguntem estes qüestions.
I a banda
d'això, hi han coses que m'han sorprés que se
diguen.
Quan se parla de l'Arxiu del Regne de València,
sí que s'ha dit que és una documentació
genuïnament valenciana i que, per tant, no té sentit ¡la
titularitat estatal!
(Veus) I els documents de Salamanca, ¿no són tan
genuïns?
, perquè són igual de
«genuïns».
.
.
, (veus) i jo crec que si estem dient que no té sentit
que el govern estatal tinga la titularitat d'estos arxius, més
sentit té.
.
.
, perquè encara este arxiu està en
València, però, bé, un arxiu que està ¡en
Salamanca!
i que és genuí valencià, pense, llevat que
me contradiguen.
.
.
Doncs, bé, crec que té menys sentit
encara.

És a dir, una part de la proposició no
de llei sí que se m'accepta i l'altra no.
No estem en
una coherència que jo puga acceptar, sincerament.
I, ja dic, no em
sorprén que el Grup Parlamentari Popular, doncs, bé, caiga en
este tipus de contradiccions.
No em sorprén, perquè
és, doncs, bé, en tot cas, el que li convinga en cada moment,
¿no?
, i com s'haja alçat en eixe dia, ¿no?

Però, sincerament, a mi em deixa molt a
desitjar que vostés facen declaracions públiques al llarg i
ample del País Valencià, fora d'ací, en una
línia, i que, després, el que vinguen és a votar
totalment el contrari, no solament el contrari d'este matí,
sinó el contrari en moltes altres ocasions, que demanen una cosa i
després, en la realitat, fan totalment la contrària.
Avui
és el que farà el Grup Parlamentari Popular, avui és
el que farà, dir una cosa, vendre un discurs i votar exactament tot
el contrari.

Jo ahí ho deixe.
Cadascú se farà
mirar després el seu balanç polític.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora diputada.

Per a rèplica a la senyora Mollà,
té la paraula el senyor Ferraro.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Precisament, senyor president.

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Mollà, anem a vore, mire vosté,
vosté me diu que la consellera, i crec que ho ha sentit molt
bé, ha dit que ficaria a l'abast dels valencians dispondre
dels documents de Salamanca, però no ha dit si era de forma
digitalitzada o els originals.
Això no ho ha dit la consellera.

Però és que, a més.
.
.
, és
que, a més, senyora Mollà, açò no té
paregut al que hem discutit este matí, per una raó molt
senzilla, perquè estos documents formen part d'un grup
arxivístic que està en Salamanca des de l'any 1938,
1939 i 1940 i 1941, i hi ha informes, informes que se varen demanar
precisament per a poder retornar a la Generalitat de Catalunya els
documents que els van llevar abans de la guerra, precisament.
.
.
(Remors)

Però no, precisament, senyoria, i si
vosté.
.
.
hauria de llegir-se este informe, que és prou ample,
i diu que la Generalitat de Catalunya tenia dret al retorn d'eixos
documents perquè estava constituïda durant la guerra i no hi
havien constituïdes altres autonomies, com la valenciana o com la
murciana o com l'andalusa.
Aleshores, tenia un dret adquirit i per
això els experts diuen que se'ls deuen retornar eixos
documents i d'ahí la promulgació de la Llei 21/2005, de
retorn dels documents.

Però eixa llei -que si vosté se
l'ha llegit, i jo crec que se l'haurà llegit
perfectament- té una disposició addicional primera que
diu «restitució a persones naturals o jurídiques de
caràcter privat d'altres comunitats autònomes», i
ahí se permet la devolució, en certes condicions, a altres
comunitats autònomes d'eixos documents.

En això està treballant ara la
conselleria, perquè hi ha un decret publicat -crec que va ser
a primers de gener o a finals de desembre- per banda del ministeri
corresponent per a desenvolupar este precepte, i en això està
parlant ara la conselleria.

La conselleria no està d'acord en alguns
conceptes d'este possible conveni i això estaria, en este
moment, destralejant per a poder demanar els papers de les persones
privades.
És cert que no podrà ser, no podrà ser de
les institucions públiques, però sí de les privades i
en això La Generalitat haurà d'aportar el seu gra
d'arena per a recolzar els particulars que tinguen algun dret sobre
estos papers i puguen demostrar-ho, lògicament.

Per altra banda, els mateixos experts.
.
.
També
és un tema de drets civils, senyora Mollà.
Açò
no se pot fer aixina.
.
.
fer ostentació de la voluntat:
«Queremos que nos los devuelvan».
No, mire vosté, els
mateixos experts diuen -i li ho dic en castellà perquè
l'escrit està en castellà-: «La
conclusión del análisis efectuado desde la perspectiva del
derecho civil no es otra que la que los documentos y archivos son
reivindicables desde el 29 de diciembre de 1978, no antes.
Y que tal
reivindicación tiene unos plazos que parecen haber transcurrido
desde el 29 de diciembre de 1984.
»

És a dir, açò és un tema
ja de Tribunal de Justícia, si n'hi ha, si estan en terminis o
no estan en terminis.
No som mosatros els que hem de dir això.
Jo li
dic a vosté que açò és el que diuen estos
senyors.
A més, jo vull observar la data, 1984.
 Vosté
sap qui governava en este país i en esta comunitat en 1984?
Doncs,
vosté és jove, jo sóc major.
Jo li diré qui
governava: el senyor Lerma ací, i el senyor González, a
Madrid.
No varen fer res, se li va passar el termini i no varen fer res,
senyoria.

Per tant, no ens diguen a mosatros que ara mosatros
siguem els que hem de fer açò.
Sí.
Haurà de
canviar el Codi civil, segurament, per a permetre que se demanen estos
papers.
Atenció!
I jo li dic a vosté una cosa.
.
.
I
nosaltres volguérem que estigueren ací els originals.
Clar
que voldríem!
No!
Clar que voldríem!
Però, se pot fer?
No se pot fer.
Per això es va crear eixa comissió
d'experts, per això se va fer la llei que se va fer.
I si
algú diu el contrari, doncs, mire, vosté, que s'atenga
a les conseqüències.
Jo li dic a vosté que la llei diu
el que diu i la comissió dels experts també.

Per tant, senyoria, doncs, ho sent molt, i, en
principi, li dic una cosa: nosaltres sí que presentarem proposicions
de llei perquè se retorne als valencians la titularitat de
l'Arxiu del Regne i també presentarem proposicions
perquè els papers de Salamanca.
.
.
, s'agilitze
l'entrega als valencians, almenys de les còpies
digitalitzades.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyor Ferraro.

Algú vol intervindre?
La senyora Sorribes per a
fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista.

La senyora Sorribes Martínez:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Mollà, he de dir-li que esta
proposició no de llei que ha presentat, tot i estar absolutament
d'acord amb l'esperit del que representa, doncs, la veritat
és que trobe alguns aspectes que estan un poc confusos i m'ha
donat una miqueta de mal de cap, però, bé.

Respecte als punts 1 i 2 he de dir-li que, tot i que
només fóra per coherència -com vosté ha
dit- respecte a la proposició no de llei que hem substanciat
este matí, no podem més que recolzar-los, evidentment.

Efectivament, la documentació confiscada va ser
espoliada, i ací sí que es pot i es deu parlar
d'espoli.
Entenem que la seua proposició no de llei no
pretén altra cosa que és retornar unes propietats als seus
legítims propietaris, valga la redundància, per la qual cosa
li anuncie que anem a votar-la a favor perquè estem absolutament
d'acord amb això.

Estos documents no tenien cap finalitat
arxivística, és a dir, no es pretenia conservar, classificar
i posar a disposició dels investigadors els fons documentals
confiscats, i fins a tal punt no es considerava arxiu al que hi havia a
Salamanca que ni tan sols apareix com a tal en l'inventari que
realitza el Ministeri de Cultura, l'inventari d'arxius de 1977.
L'edifici situat al carrer Espolio número 2, de Salamanca, va
ser anomenat en el moment de la seua creació en plena guerra civil
Delegación Nacional para la Recuperación de Documentos,
passant a ser molt prompte Delegación del Estado para la
Recuperación Documental.
La seua única finalitat era obtindre
informació per a aplicar la repressió política
mitjançant la confecció d'una mena de fitxes
individuals a partir dels documents confiscats per a conocer, denunciar y sancionar a los enemigos de la patria.
L'entitat de l'espoli és tal que amb el temps
s'arribaria a superar els tres milions de fitxes.

En el nostre cas, en el cas valencià, la
confiscació de documents comença en 1938 -no sé
si atrevir-me a dir que per Castelló-, a mesura que les tropes
franquistes anaven ocupant més territoris de la zona que havia estat
fidel a la república -ho direm aixina-.
Els documents
que anaven emportant-se eren absolutament variats, tot era susceptible de
ser confiscat, des d'expedients, actes, protocols de sindicats,
partits polítics, cooperatives agràries, associacions,
ajuntaments, però també cartes, dietaris, documents de
propietat i tot tipus d'anotacions privades de ciutadans
anònims que, després servirien com a prova en els judicis
sumaríssims, deportacions i depuracions de milers de persones.
D'aquesta manera, la Delegación del Estado para la
Recuperación Documental, el DERD, es convertiria en un centre de repressió
franquista.

Els avui anomenats papers de Salamanca no són
sols un compendi documental que va fer possible la repressió per als
que estaven en contra del règim franquista, a imitació de la
Gestapo, a Alemanya, sinó que, a més, són una font de
consulta summament valuosa per a conéixer com eren i com
s'organitzaven les diferents entitats i institucions
polítiques, socials i cultures valencianes des de finals del segle
XVI fins a la guerra civil, i, inclús, ja començada esta.

A dia d'avui, en ple segle XXI, en una Espanya
democràtica, organitzada en comunitats autònomes, no
té cap sentit mantindre una espècie d'arxiu central i
centralitzador on estiguen depositats els documents espoliats o confiscats
per la força de les armes o el dret de conquesta, però sols
els de les díhuit províncies que varen ser lleials a la
república, ja que la resta, aquelles en què va triomfar la
sublevació, no va hi haver espoli.
Per tant, és la unitat de
l'arxiu, és unitat dels documents de díhuit
províncies.

Però, tot i que recolzem la devolució
dels documents valencians de Salamanca, no podem menys que preguntar-nos
algunes qüestions.
Per exemple, la seua proposició no de llei
insta el Consell a iniciar els tràmits per a aconseguir el trasllat
de la documentació valenciana de l'Arxiu General de la Guerra
Civil, de Salamanca.
El Reial decret 2134/2008, de 26 de desembre, pel qual
es regula el procediment a seguir per a la restitució a particulars
dels documents confiscats amb motiu de la guerra civil diu, en el seu
article 3 que: «La sol·licitud de restitució
podrà ser formulada per les persones naturals o jurídiques de
caràcter privat o els seus legítims successors als que els
foren confiscats, i que estos es dirigiran al departament competent en
matèria de cultura de la comunitat autònoma.
»

Açò està clar per a les persones
naturals, ja que la maquinària de la Conselleria de Cultura es
posarà en marxa a petició de part.
Sense la voluntat del
propietari la conselleria no pot fer res, La Generalitat no pot fer res.
Ha
de ser el propietari qui li ho demana a la conselleria perquè esta
gestione a Salamanca i, una vegada ha tornat, siga la conselleria, La
Generalitat, qui li'ls facilite al propietari.

Però, allò que jo em preguntava, que li
dia abans: què passa amb els documents confiscats a partits
polítics o a sindicats, com, per exemple, la UGT o la CNT?
Pot La
Generalitat llançar-se a sol·licitar el retorn d'una
documentació que no ha estat demanada pels propis interessats?
I, si
es donara el cas que estos la demanaren, cal tindre en compte que quan es
generen estos documents ni el PSOE ni la UGT -però, sobretot,
ni la UGT, per estatuts- tenen una -diguem- entre
cometes, branca valenciana, per dir-ho d'una altra manera.
Qui hauria
de sol·licitar-ho, la UGT, o la UGT-PV perquè se va a generar
ací?
El tronc o la branca?
I a qui hauria de sol·licitar-ho?
A la Conselleria de Cultura valenciana?
A la conselleria de cultura de
Madrid perquè la seu principal està allí?
O
directament a l'estat?
A qui siga!
A qui siga!

Juristes té La Generalitat, no vaig a posar-me
en això.
Però, ja li dic que me sorgien dubtes i pensava que
havia de dir-les.
A qui siga!
Me dóna igual!
Però, sempre a
petició de part.
Ací tampoc podria La Generalitat
sol·licitar-ho perquè estem parlant d'originals.
Si
fóra de còpies, tindríem la Llei d'arxius de la
Generalitat valenciana, la Llei 3 de 2005, ahí no hi haurà
cap problema.
La còpia la pot demanar siga de qui siga.
Però,
no els originals si no és a principi de part.
I a mi em sorgien
eixos dubtes.
No anem a resoldre-ho, evidentment, ací, ara,
però per a això La Generalitat té els seus gabinets
jurídics.

En principi, jo els demanava la restitució de
la documentació valenciana de l'Arxiu General de la Guerra
Civil, l'anomenat Centre de la Memòria Històrica des de
2004, que em pareix bé, però sí que me pareixia
prudent fer constar que, sens dubte, no serà un camí de
roses.
Fer-ho, estupend!
Però, tinguem en compte que terminis i
temps necessitem i el termini s'acaba en el mes de desembre.

Quant a aconseguir la titularitat de l'Arxiu del
Regne, doncs, recordar-li que el tema de la titularitat dels arxius
és una qüestió que es troba recollida en l'article
149.
1, apartat 28, de la Constitució.
Però, sabem que
pròximament se sotmetrà a l'aprovació del
parlament la llei d'arxius espanyola, i és d'esperar que
al nostre Arxiu del Regne se li done la mateixa solució que a altres
institucions arxivístiques que estan en idèntica
situació.
Però, si després d'aprovada esta llei,
la titularitat de l'Arxiu del Regne, que és l'arxiu
històric de tots els valencians, quedara traspassada  a la
Generalitat valenciana, tindria sentit la creació d'un nou per
a incloure dins d'este l'Arxiu del Regne?
I eixa és una
altra pregunta que deixe a l'aire.
Malgrat això, també
anem a aprovar-li este punt per si de cas no se transferix la titularitat
del que ja tenim.

De totes maneres, crec que el problema no està
en on han de conservar-se uns documents o un altres.
Estem en l'era
digital i en això algú tenia raó.
Volem les nostres,
evidentment que sí.
Si no, en el nostre cas, en com es gestionen, si
són assequibles als ciutadans, si se'ls apliquen criteris
professionals.
I d'això ja parlàvem este matí.
Crec que el que ens ha de preocupar és la correcta i digna
conservació del patrimoni, tant del patrimoni històric com
del més pròxim, i, inclús, l'actual,
perquè d'ací un temps l'actual ja serà
històric.

De totes maneres -jo ho dia este
matí-, la política actual del Consell en matèria
d'arxius, per utilitzar la mateixa expressió que avui
-he dit, diré altra volta- és un desastre.
Al
Partit Popular li encanta fer lleis, però no desenrotllar-les.
El
fet que a les Corts Valencianes es debaten lleis que després el
govern de Camps no aplica, no sols és una frustració per als
ciutadans, sinó que menysprea la important i democràtica
tasca parlamentària.
I eixe és el cas de la Llei
d'arxius de la Generalitat valenciana de 2005 -sense
desenrotllar-, una llei cultural que, com tantes altres.
.
.
-podem parlar de la de música de 1998, podem parlar de la del
sector audiovisual de 2006, de la del teatre i la dansa de 2007, i
ahí seguim-, com tantes altres -dia-, estan
dormint el somni dels justos en un calaix del despatx de la consellera,
lleis que ni tenen utilitat ni servixen per a res perquè no hi ha ni
diners ni voluntat política de posar-les en marxa.
 Me pareix
que la proposició no de llei, de la qual estem parlant avui,
seguirà el mateix camí.

Tenim la llei d'arxius que no s'aplica com
hauria d'aplicar-se.
Tenim una junta de valoració documental
que no soluciona el problema de quina documentació destruir i quina
guardar.
Una Conselleria de Cultura que reconeix que no te diners per a
biblioteques i que per això no pot signar un conveni al 50% amb el
govern central.
Tindrà la Direcció General d'Arxius i
Biblioteques diners per a dur a terme tot açò que li estem
demanat avui?

El senyor president:

Pregue acabe, senyora Sorribes.

La senyora Sorribes Martínez:

Acabe de seguida, senyor president.

Seria bo que els diners que es dediquen per a
actuacions de cantants internacionals amb motiu de la fórmula 1 els
assumiren algunes empreses privades que es lucren d'aquests
esdeveniments, i que La Generalitat dedicara els que ella gestiona a
assumptes com el que ens ocupa.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltíssimes gràcies, senyora Sorribes.

Senyories, finalitzat el debat, passem a votar la
iniciativa que ha defensat la senyora Mollà.
Vots a favor de la
iniciativa?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
7 vots a favor
i 8 en contra.
Queda rebutjada.

Quant al compliment del punt 9, respecte de la
Resolució 64/VII, aprovada per la comissió en la
reunió del dia 17 de juny de 2008, les seues senyories tenen en la
carpeta els escrits que ha presentat el Consell i que demostra el
compliment de la resolució.

Per últim, senyories, anem a donar la
benvinguda al vicepresident primer del Consell que va a contestar les
preguntes formulades per l'il·lustre senyor Eduardo Vicente.

Suspenem per dos minuts.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Senyories, es reprén la sessió.

Donem la benvinguda al vicepresident primer del
Consell.
Benvingut a esta comissió una volta més.
(Se sent una veu que diu: «Moltes
gràcies.
») És un plaer
tindre'l ací entre mosatros.

Preguntes 157, 158 i 159 al conseller de
Presidència, senyor Vicente Rambla Momplet, sobre el Pla de millora
de municipis, que formula el diputat senyor Eduardo Vicente Navarro (GP
Socialista) (RE números 29.
920, 29.
921 i 29.
922, BOC número
124)

El senyor president:

I bé, en compliment del que en l'ordre
del dia té establit per a contestar les preguntes 157, 158 i 159
que, atenent al que disposa l'article 76.
4 del reglament, han sigut
agrupades perquè se referixen a la mateixa qüestió, i
que formula l'il·lustre diputat senyor en Eduardo Vicente
Navarro.
Estan referides al Pla de millora de municipis les tres.

Per a formular les preguntes i després per a
replicar en la forma que estime convenient, per un temps acumulat de deu
minuts, té la paraula el senyor Eduardo Vicente.

El senyor Vicente Navarro:

Bien, gracias, señor presidente.

Seré breve en la formulación de las
preguntas que ya conocen los miembros de la comisión y conoce el
señor Rambla.

Simplemente, son tres preguntas destinadas a conocer
el grado de ejecución o, mejor dicho, la marcha de la
ejecución del plan Mejora que, como saben ustedes, se inicio a
través de una orden del mes de noviembre del año 2005
-comenzó a ejecutarse en 2006- y están referidas
a tres cuestiones básicamente: conocer, en primer lugar, cuál
ha sido el importe íntegro satisfecho a la totalidad de los
ayuntamientos concurrentes a ese plan en los ejercicios 2006, 2007 y 2008;
conocer si, en todo caso, la conselleria prevé una nueva publicación de una nueva
orden que regule el plan Mejora y qué importe piensa destinar al
mismo en el actual ejercicio presupuestario y en global; y en tercer lugar,
conocer si cabe alguna posibilidad, en caso afirmativo de que ustedes vayan
a sacar una nueva orden de convocatoria, si piensan alterar las actuales
bases para mejorar, en todo caso, la disponibilidad de fondos a los
ayuntamientos de nuestra comunidad.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Vicente.

Té la paraula el vicepresident primer.

El senyor conseller de Presidència:

Muchas gracias, presidente.

Señor Vicente, he de comenzar haciendo una
precisión que ya hemos hecho en alguna contestación a
pregunta escrita, en relación a las preguntas de su grupo
parlamentario acerca también del plan de mejora, y es que la
convocatoria de ayudas correspondientes a este plan de mejora se produjo en
una sola ocasión en el año 2005.
No se trata de una
convocatoria anual que se ha ido reiterando, sino -como digo-
una única convocatoria con ejecución plurianual.
Nace pues de
una orden de 21 de septiembre del año 2005, del conseller de Infraestructuras y
Transporte, y que luego fue resuelta el 7 de agosto de 2006 y publicada el
27 de septiembre de ese mismo año en el diario oficial de la
comunidad.

Ese plan de mejora se dotó con casi cien
millones de euros para que fueran distribuidos a lo largo de los ejercicios
2006, 2007, 2008, 2009 y 2010 conforme se fuera produciendo la
ejecución y la certificación de las obras subvencionadas.

En concreto, se concedieron ayudas por valor de
98.
669.
888 euros: 57,7 millones para los municipios de la provincia de
Valencia; 20,1 para los municipios de la provincia de Castellón; y
20,8 para los municipios de la provincia de Alicante.

Como es lógico, a este montante de presupuesto
se fueron acogiendo los más de 350 municipios -en concreto,
357- que lo solicitaron y han iniciado las distintas obras 236
municipios.

El Plan de mejora de municipios, junto con las
líneas de subvención que tiene también La Generalitat
en el fondo de cohesión territorial y el Plan de
revitalización de comarcas de interior, constituyen el pilar
esencial de la política de La Generalitat en materia de
financiación local.

Así, a través de los fondos de
cohesión territorial, se apoya a las localidades más
pequeñas y con menos recursos, para potenciar el equilibrio
territorial y la igualdad de oportunidades, la calidad de vida y el
bienestar de los ciudadanos de la Comunidad Valenciana.

Y en este sentido, quiero recordar que estos fondos de
cohesión están beneficiando a más de la mitad del
total de nuestros municipios, que son aquellos de menos de 1.
500
habitantes, y que gracias a estos fondos reciben ayudas para mejorar sus
infraestructuras, su mobiliario urbano; para equipar sus ayuntamientos,
dependencias municipales; y para potenciar el turismo y los eventos de
interés local.

Por lo tanto, estamos hablando de un esfuerzo en
municipios a través del plan de mejora, de un esfuerzo en municipios
a través del fondo de cohesión territorial y el Plan de
revitalización de comarcas de interior que, por cierto, ese plan de
revitalización de comarcas de interior -como saben sus
señorías- es una iniciativa con vocación
vertebradora de todo el territorio, pues su objetivo es atraer y coordinar
inversiones que permitan asegurar el desarrollo integral de las zonas de
interior de nuestra comunidad y fijar, por tanto, la prosperidad de la
población que vive en ellas.

A través de este plan, el Consell puso a
disposición de los ayuntamientos un total de 7.
314 millones de euros
para el período 2004-2012 y su grado de ejecución en este
momento supera ya el 50%.

Y para acabar, y respondiendo a la tercera de las
preguntas planteadas, en cuanto a las previsiones de aprobar otro plan de
mejora de municipios durante este ejercicio, quisiera destacar que en la
actualidad La Generalitat está poniendo en marcha el Plan de apoyo a
la inversión productiva en municipios, con una inversión de
1.
020 millones de euros para los ejercicios 2009 y 2010, lo que, sin duda,
es el mayor esfuerzo inversor en la mejora de nuestros municipios.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gracias a usted, señor vicepresidente.

Tiene la palabra el señor Vicente.

El senyor Vicente Navarro:

Gracias, señor presidente.

Verá, señor Rambla, en la
práctica, la razón de que usted se encuentre aquí esta
tarde viene por no contestar de manera adecuada o ajustándose a lo
que este mismo parlamentario le requería a usted por escrito.

Yo lo que quería conocer a través de
esas preguntas escritas a las que usted ha hecho referencia es simplemente
una cosa que ya, a estas alturas de la corrida, uno tiene ya bastante
asumido: que en la práctica son ustedes bastantes malos pagadores.

Yo lo que pretendía conocer con esas preguntas
escritas era cuál era, efectivamente, el ritmo pagador de La
Generalitat de las ayudas correspondientes al plan Mejora.

Porque usted coincidirá conmigo que emplear,
como usted ha dicho, cinco años, cinco ejercicios presupuestarios
para pagar ayudas que en ningún caso superan los 500.
000 euros, pues
verá usted, en un ayuntamiento cualquiera del signo que sea, su
máximo responsable, el alcalde o alcaldesa presidenta de ese
ayuntamiento pensará que «cuán largo me lo
fiáis» a la hora de recibir ayudas por parte del gobierno
valenciano.

Lo que a nosotros nos preocupa, señor Rambla,
es que al final de cuentas las ayudas de La Generalitat, las ayudas de su
departamento, no dejen de ser un regalo envenenado que reciben los propios
municipios, porque a todos los ayuntamientos les place recibir ayudas de
instituciones superiores, pero en todo caso -verá- los
ayuntamientos se ven obligados a acudir a una entidad crediticia con la
resolución que ustedes les hacen llegar para endosar el pago de esa
subvención en esa entidad.
Esa operación genera intereses,
señor Rambla, que usted no paga.
A esos intereses, hacen frente las
corporaciones locales.

Y mire, usted se ha referido a que las distintas
anualidades del plan Mejora, del actual, aunque diera inicio en el
año 2006, -digamos del actual, no, del que ustedes parece ser
que continúan pagando- usted ha dicho que abarcaban hasta el
año 2010 como última anualidad de ese plan.
Verá.
En
la orden que regula esas ayudas, de noviembre de 2005, hablaba de 2006 a
2009, es decir, unos términos que luego no se correspondían
con lo que la resolución de un ayuntamiento -que, por ejemplo,
tengo aquí- abarca hasta el año 2010.
Claro, esto, esto
es trampa.
Es decir, presentarse a una orden, presentar un determinado
proyecto a una orden de ayudas en la cual una corporación local
estima que, a lo sumo, en cuatro anualidades va a percibir la totalidad de
la ayuda que solicita, pero cuando le llega la resolución confirmada
del conseller,
resulta que son cinco.

Claro, y alargamos -como le he dicho
anteriormente- hasta cinco anualidades para pagar proyectos que no
superan -insisto- los 500.
000 euros.

Verá, yo lo que le preguntaba en aquella
ocasión era cuántos fondos habían librado ustedes a
las entidades locales de esta comunidad, perceptoras de las ayudas, en los
distintos ejercicios para conocer algo que está en la
obligación de un grupo parlamentario que tiene la función de
fiscalizar la acción de gobierno, que es conocer la
ejecución, año a año, de ese plan.

Usted me remitió al diario oficial, a la
resolución donde, efectivamente, hay un importante listado de
entidades locales que han percibido esas ayudas.
No era esa la
cuestión, señor Rambla.
La cuestión era
-insisto- conocer el ritmo pagador de su gobierno.

En cualquier caso, también deben ustedes haber
llegado a la conclusión de que con esas previsiones la
cuantía del plan Mejora se quedaba corta, porque en el mes de marzo
hay una modificación presupuestaria del conseller de Economía que inyecta algo más de
700.
000 euros al plan Mejora, a esa línea presupuestaria; plan
Mejora que, por cierto.
.
.
Es decir, cuánto.
.
.
Si quiere se lo
pregunto de otra manera.
¿Cuánto les queda a ustedes por
pagar a los ayuntamientos perceptores de esas ayudas?

Porque claro, en presupuestos, este año
-si mal no recuerdo- son algo más de 21 millones de
euros los que originariamente la línea presupuestaria destinada al
plan Mejora tenía previsto en el presupuesto que aprobamos en estas
Cortes, cantidad que ahora -como le digo- se ha modificado.

Si quiere se lo comento al revés o se lo
pregunto al revés.
Es decir, no me diga si no quiere a qué
pagos han hecho frente en cada una de las anualidades.
Dígame, en
cualquiera caso, cuánto les queda a ustedes por pagar a las
entidades locales de esta comunidad que recibieron esas ayudas.

Y si, efectivamente, no hay convocatoria de un nuevo
plan Mejora, usted, señor Rambla, se ha referido al plan de
inversión productiva.
Y bien, efectivamente, en el plan Mejora
-como le digo- se tomaron ustedes, desde nuestro punto de
vista, un tiempo excesivo para hacer frente a las ayudas a percibir por
parte de los ayuntamientos de nuestra comunidad.

Claro está que el plan de inversión
productiva, adaptado un poco a las necesidades de nuestra economía
actual, prevé dos fuentes de financiación.
Corríjame
si me equivoco.
Según viene en la propia orden, se financiará
-creo que dice así textualmente- «mediante
economías de gasto e ingresos imprevistos».

Claro, con unos, una fuente de financiación tan
flexible, yo me cuestiono que, efectivamente, si ustedes están
tardando en hacer frente a sus compromisos, los compromisos que adquirieron
con los ayuntamientos en el plan Mejora, lo que me cuestiono ahora es que
si con estas fuentes de financiación, el plan de inversión
productiva no dejará de ser tampoco un regalo envenenado a las
entidades locales que tendrán que verse nuevamente obligadas a
recurrir a las entidades de crédito para adelantar el importe de
esas ayudas.
Y le diré para su información, señor
Rambla, que esa práctica se ha convertido en prácticamente
unánime en todos los colores políticos y lo ancho y largo de
nuestro territorio, conocedoras las entidades locales de lo poco diligentes
que son ustedes a la hora de librar fondos.

Por lo tanto, claro, con estas fuentes de
financiación, si efectivamente no va a haber plan Mejora porque las
prioridades del gobierno valenciano -según usted nos
comenta- van hacia el plan de inversión productiva y, a su
vez, este plan de inversión productiva tiene fuentes de
financiación tan laxas, la verdad es que difícilmente
-yo creo- las entidades locales pueden tener estos instrumentos
como instrumentos realmente eficaces para acometer equipamientos de
distinta índole que precisan los ayuntamientos.

Le diré además una cosa.
Precisamente
-si no me equivoco y usted me corregirá- son las
entidades locales de menos de 10.
000 habitantes las que tendrán que
percibir directamente las ayudas.
No sé si estoy en lo cierto.
En
las entidades que superen esa cifra de población, ustedes
adjudicarán los proyectos que soliciten.

Claro, volvemos a lo mismo.
Es decir, las entidades de
menos de 10.
000 habitantes tendrán que recurrir nuevamente a las
entidades de crédito para adelantar el importe para percibir en sus
arcas el importe de las ayudas del gobierno valenciano.
A esas entidades
más pequeñas, con presupuestos más modestos,
tendrán nuevamente que cargarse, insisto, de intereses que su
gobierno, señor Rambla, no paga, que tienen que hacer frente las
entidades locales.
Y, realmente, yo creo que precisamente en estos momentos
no son los intereses bancarios la prioridad de las.
.
.
, o no debiera ser
la prioridad de los intereses locales donde depositar o los impuestos de
los ciudadanos.
Debería ser, como usted compartirá conmigo en
otras cuestiones.
.
.
Pero si ustedes, señor Rambla, no agilizan sus
trámites y no son más diligentes a la hora de abonar ayudas,
pues estarán recibiendo las entidades locales regalos envenenados,
como le he dicho al principio de mi intervención.

En último lugar, lógicamente, conocer
la.
.
.
, insisto, en.
.
.
a través de los medios que ustedes
estimen convenientes, yo puedo volver a reiterar las preguntas escritas,
para saber cómo ha sido el libramiento de esos fondos a lo largo de
los distintos ejercicios presupuestarios desde la puesta en marcha del plan
Mejora.
Es algo que nos interesaría conocer a nuestro grupo
parlamentario.
Y, en la forma que sea, yo estoy dispuesto a facilitarle que
usted nos responda de la manera más certera y más ajustada a
la realidad, como estoy seguro que hará.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Vicente.

Senyor vicepresident.

El senyor conseller de Presidència:

Muchas gracias, presidente.

Muchas gracias, señor Vicente.
No le quepa la
menor duda a usted y a todo su grupo parlamentario que el Consell
está firmemente comprometido con los ayuntamientos y con los
municipios de la Comunidad Valenciana.
Ya me gustaría poder decir lo
mismo del gobierno del señor Rodríguez Zapatero que tiene
pendiente, ni más ni menos, que un plan de financiación para
los municipios.
La financiación local ni está resuelta, ni
siquiera está planteada.
Y solamente en los municipios de la
Comunidad Valenciana hemos perdido cerca de cien millones de euros al no
incrementar el gobierno central la partida dedicada a financiación
local.
Lo que significa solamente, como consecuencia de la inacción
del gobierno central, que cada uno de los ayuntamientos de la Comunidad
Valenciana ha dejado de percibir, nada más y nada menos que 185.
000
euros, que eso puede ser poco para Valencia, pero puede ser mucho,
muchísimo, para más de la mitad de los municipios de la
Comunidad Valenciana que son de menos de 1.
500 habitantes.

Por tanto, creo que, en primer lugar, nos
tendríamos que plantear todos la necesidad de instar al gobierno
central, igual que está intentando hacer, que no haciendo, con la
financiación local que llevamos.
.
.
, con la financiación
autonómica, que llevamos mucho tiempo con buenas palabras, pero sin
ningún acto, que también se acometa la financiación
local, porque eso es lo que de verdad dará estabilidad a nuestros
ayuntamientos y les permitirá afrontar las necesidades que tienen en
atención a los servicios básicos.

En todo caso, nosotros, que no tenemos las
competencias de la financiación local, sino solamente el
complementar a través de inversiones las necesidades de estos
ayuntamientos, ya sea directamente a través de las distintas consellerias, en educación,
en sanidad, en servicios sociales, en infraestructuras, con numerosas
inversiones que benefician a los ayuntamientos; además pusimos en
marcha éstas específicas del Plan de mejora de municipios que
para cinco años que estaba previsto llevarlas a cabo, este
año tiene 21 millones de euros en el presupuesto de La Generalitat.
Por tanto, como usted verá, estamos planteando un presupuesto acorde
a lo que es una quinta parte de los años de ejecución de este
programa.
Y además, en este año haber puesto en marcha,
ahora, mañana, en concreto, que termina el Plan de apoyo a la
inversión productiva de los municipios y la posibilidad de presentar
los distintos ayuntamientos planes con los que financiarse a través
de esos 1.
020 millones que el gobierno del presidente Camps ha decidido
poner en marcha, creo que es la muestra más evidente que de estamos
por encima de cualquier situación de crisis o dificultad
económica, con voluntad y con compromiso de que la presencia de la
Generalitat valenciana en las inversiones más necesarias de los
ayuntamientos sean una realidad.
Y además lo hacemos, y eso ya
agradezco el que usted no me haya hecho referencia en su
intervención, lo hacemos de manera muy ponderada entre todos los
ayuntamientos, incluso beneficiando en lo que al porcentaje de
ayuntamientos se refiere, más a los ayuntamientos de signo
socialista que a los ayuntamientos de signo popular.

Además, el gobierno de La Generalitat
está ahora inmerso en lo que dentro de unos días será
una realidad, que es la ley de régimen local, que es una muestra
más de ese carácter municipalista de este gobierno.
Es una
ley que tiene que fortalecer la autonomía local y también su
capacidad financiera, que va a introducir un fondo específico de
cooperación municipal, que tiene que beneficiar a los todos los
municipios y que su objetivo será financiar servicios,
infraestructuras y equipamientos básicos.

Y en ese marco de la ley de régimen local, en
ese último año que quedará del Plan de mejora de
municipios, en esos recursos del fondo de cohesión para
pequeñas actuaciones de municipios de 1.
500 habitantes, en ese Plan
de rehabilitación de comarcas de interior, que todavía llegan
hasta el año 2012, con 7.
134 millones, y con el Plan de apoyo a la
inversión productiva de ayuntamientos de 1.
020 millones de euros
para los años 2009 y 2010, creo que es más que evidente que
el gobierno del presidente Camps tiene un compromiso muy firme con los
ayuntamientos y, desde luego, lo vamos a seguir llevando a cabo.

No le sorprenda el hecho de que quede todavía
algo del plan de mejora por ejecutar.
Es que hay municipios que, aunque
parezca extraño, pues todavía están en una fase
primera de lo que es la ejecución de su obra, o bien porque no
disponían de suelo, o no sacaron el concurso o hubo un cambio de
gobierno en el ayuntamiento, o mil circunstancias que afectan a
ayuntamientos pequeños, pero con los que nosotros seguimos
manteniendo la línea y la voluntad de que la inversión se
pueda llevar a cabo.

Por tanto, yo creo que lo más destacable en
este momento en materia de municipios es que con esta última
iniciativa del Plan de apoyo de inversión productiva de los
municipios, creo que el gobierno de La Generalitat ha hecho el mayor
esfuerzo que nunca ha hecho un gobierno autonómico a favor de los
ayuntamientos, desde luego en la Comunidad Valenciana, pero yo me
atrevería a decir que en el conjunto de las comunidades
autónomas.

Y con ese plan lo que esperamos es concienciar
también al gobierno de Rodríguez Zapatero de que es necesario
poner encima de la mesa un modelo de financiación local.
Porque el
verdadero debate de los ayuntamientos es el de la financiación
local, al margen de las obras que podamos complementar.

Por eso seguimos exigiendo al gobierno central, y
estoy convencido que su grupo parlamentario estará de acuerdo con el
nuestro, para que, como digo, se estudie y se ponga en marcha un nuevo
modelo de financiación que, junto con el de las comunidades
autónomas, permita dar estabilidad financiera a nuestros
ayuntamientos y, sobre todo, garantía de futuro en un momento que
cada día más los ciudadanos exigen de los ayuntamientos
más y más competencias, incluso de las que le son propias y
necesitan importantes aportes de financiación.
Porque, en
definitiva, el dinero que recauda el estado dónde va a ir sino donde
están los ciudadanos.
Y los ciudadanos están demandando
servicios de las administraciones más próximas, es decir, de
los ayuntamientos y de las comunidades autónomas.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies a
vosté, senyor vicepresident.

Senyories, esgotat l'ordre del dia, la
presidència i la mesa vol agrair la col·laboració de
totes les seues senyories i declara que s'alça la
sessió.

(S'alça la reunió a les 17 hores i
52 minuts)