Educaci%C3%B3%2020210511HTML.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 11 de maig de 2021.
Comença la reunió a les 10 hores i 19 minuts.
Presideix el diputat senyor Jesús Pla Herrero.
Reunió número 13.

El senyor president:

Molt bon dia a tots i a totes.

Anem a començar en la sessió de hui de la Comissió d'Educació i Cultura.

Abans de començar, el senyor secretari passarà llista per comprovar si hi ha el quòrum suficient.

(El senyor secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

El senyor secretari:

Hi ha quòrum, president.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor secretari.

Comencem el primer punt de l'ordre del dia, que és la lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
Imagine que l'haureu poguda llegir.
Si hi ha alguna errada, alguna al·legació, alguna cosa a afegir… No?
S'aprova, aleshores, per unanimitat?
Doncs, queda aprovada l'acta per unanimitat.

Proposició no de llei sobre suport i impuls a l'activitat física i l'esport, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 30.
549, BOCV número 140)

El senyor president:

El segon punt de l'ordre del dia, que és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre suport i impuls a l'activitat física i esport, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Entenc, conforme hem quedat, que anem a votar-la i, després, hi haurà explicació de vot.
(Remors) Sí?
Val.

Per tant, vots a favor d'esta proposició no de llei, presentada pel Partit Popular?
Val?
S'aprova per unanimitat.

I ara aniríem a l'explicació de vot.
L'explicació de vot la farem de menor a major, com sempre, i tindrem tres minuts cada u per fer-la.
Estem?
Val.

Per tant, comencem amb el Grup Unides Podem i tindrà vosté, senyora diputada, 3 minuts per a defensar-la.

La senyora Davó Bernabeu:

Gràcies, president.

Seré ràpida.

Evidentment, la unanimitat en el vot d'esta moció demostra que tots sabem que l'activitat física i l'esport és completament essencial per al desenvolupament d'una vida sana.
Ja ho sabíem abans, però la pandèmia, a més, ho acaba de demostrar i posar en valor, no sols els beneficis que té per a la salut física, sinó per a la salut mental també.

Ja fa molt de temps que tots els organismes internacionals ho posaven en valor, l'últim va ser, recentment, l'Agenda 2030, que va dir que també, per a la consecució dels objectius de desenvolupament sostenible, la salut, l'activitat física i l'esport era un facilitador del desenvolupament complet.
I així ho ha seguit també aquest govern en les actuacions que ha pogut emprendre durant l'escut social i les posteriors mesures, el pla Resistir Plus, que va ampliar les ajudes aquesta mateixa setmana, que hi havia ajudes directes per a les activitats esportives impartides, per exemple, en campaments o en les escoles, perquè sabem, a més, dels beneficis, evidentment, en totes les edats, però, sobretot, també per al desenvolupament dels xiquets i dels més joves.

Per tant, doncs, com deia, la unanimitat en el vot no fa més que confirmar la necessitat que siga considerada una activitat essencial i que puga ser-ho, a més, en la futura llei d'esport.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

I ara continuarem amb el Grup Parlamentari Vox, que tindrà tres minuts també per explicar el seu vot.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidente.

De acuerdo con el Comité Olímpico Internacional, la práctica del deporte es un derecho humano.
El deporte tiene una gran influencia en la sociedad.
Hoy en día, configura y determina gran parte del tiempo del ocio de las personas.

La Generalitat ostenta todas las competencias en materia de deportes que tiene reconocidas la Comunidad Valenciana en virtud del Estatuto de autonomía.
La Ley 2/2011, del deporte y la actividad física de la Comunidad Valenciana, tiene como objeto promocionar, coordinar y regular el deporte y la actividad física, en el ámbito de las competencias de la Generalitat.

La carta europea del deporte, en línea con las tendencias actuales en la práctica deportiva, contempla el deporte con amplitud, acogiendo en su conjunto todas las actividades físicas con finalidad de expresión o mejora de la condición física y psíquica, el desarrollo de las relaciones sociales o el logro de resultados en competencias de todos los niveles.

Desde el Grupo Parlamentario Vox, vamos a apoyar esta iniciativa, puesto que la práctica de deporte es una actividad saludable, ahora más necesaria que nunca.
El deporte aporta innumerables beneficios.
Su finalidad terapéutica ayuda en el plano físico y también psíquico.

Desgraciadamente, en estos tiempos de alerta sanitaria, las restricciones de movilidad han propiciado los hábitos estáticos, la rutina sedentaria, son muy perjudiciales y acarrean graves problemas de salud.
La obesidad y los problemas cardiovasculares se agravan ante la quietud y la falta de actividad.
Desde Vox, creemos que es esencial fomentar el deporte, sin disociarlo de la salud, ya que este puede ser un gran aliado para luchar contra el perjuicio que supone la situación extrema que estamos viviendo.
Precisamente, uno de los grandes problemas, además del sanitario y económico asociados a la COVID-19, es la crisis de salud mental que acarrea la fatiga pandémica.

Tal como se señala en esta propuesta, se debe declarar el deporte como actividad esencial y adoptar las medidas necesarias para garantizar su continuidad.
Defender el deporte es vital, preservarlo y facilitar su práctica.
Se debe potenciar la actividad física deportiva como un modo de bienestar emocional; impulsarlo, como parte de la asistencia sanitaria, a través de programas deportivos o a través de campañas de divulgación y concienciación.
Debemos tener en cuenta a los deportistas federados y también a los que lo practican de forma espontánea.
Hay que impulsar las diferentes modalidades deportivas, sobre todo aquellas que se realicen al aire libre y sin contacto físico.
Es crucial invertir en políticas de fomento al deporte.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies, senyora diputada.

I un momentiu…, val.

Rosa, per què esteu comentant?
Jo he preguntat si hi havia…

La senyora Menor Lucas:

Estamos comentando que la enmienda nuestra no se ha aceptado.

El senyor president:

No, no, no es que no se ha aceptado.
És que jo he preguntat si estàvem tots d'acord amb la proposta, pel que vosaltres esteu parlant i m'heu dit que sí i jo dic…

La senyora Menor Lucas:

Yo estoy de acuerdo, pero la enmienda nuestra no se ha aceptado, ¿no?
O sea…

El senyor president:

No, però jo entenc que l'heu retirada.

La senyora Menor Lucas:

Yo creo que no, no sé.

El senyor president:

No, però, vull dir, si hem votat… Jo he preguntat: esteu d'acord amb la PNL que ha presentat el Partit Popular?
, i heu votat que sí, m'heu dit que sí que hi estàveu d'acord, és perquè no hi havia debat.
(Veus i algú diu: «Pero puedes utilizar tu tiempo para lo que quieras») Clar.
(Rialles i veus)

És per tindre clar el debat.
Anem a vore, Rosa, si preferixes explicar, com deia el company, com…

La senyora Menor Lucas:

Sí.
Las enmiendas sí están explicadas en el…

El senyor president:

Sí, però el que vull dir és que…

La senyora Menor Lucas:

Sí, que ya está votada, que ya está votada.

El senyor president:

…hem votat ja i hem dit que sí.
Val?

La senyora Menor Lucas:

Ya, ya, que hemos dicho que sí.
Vale, vale.

El senyor president:

Perquè jo, quan ho he preguntat, és que havia entés que l'esmena…

La senyora Menor Lucas:

Y yo había entendido que se habían admitido las enmiendas que habíamos hecho, ¿no?
Entonces…

El senyor president:

No, perquè hem votat el text.

La senyora Menor Lucas:

…como el resto me parece fenomenal, o sea, lo que se ha hecho me parece muy bien…

El senyor president:

Doncs, ara, si vols, expliques el text de l'esmena, encara que ja s'haja votat la PNL i l'hàgeu votat a favor.
Vull dir, puntualitzes el que volies puntualitzar, si et sembla correcte.

La senyora Menor Lucas:

No, simplemente yo creo que está todo recogido.

El senyor president:

Val, doncs, aleshores, continuem.

La senyora Menor Lucas:

Es el tema…, concretamente, el tema del IVA y otros temas ahí que vienen recogidos en toda la intervención que yo he planteado, porque son coses que hemos presentado durante toda…

El senyor president:

Val.
Doncs, ara, si vols, ho continuem, val?

I ara, un momentiu, crec que ara aniria el Grup Parlamentari de Compromís.

Papi, quan vullgues.

La senyora Robles Galindo:

Bé.
Moltes gràcies, president.

Nosaltres coincidim en la importància que entenem que se li ha de donar a l'esport sempre, però, més si cap, en la situació en què estem vivint.
Jo crec que, en els darrers mesos, any, ha quedat molt palés com d'important són els hàbits saludables i l'esport, de manera relacionada amb ells, dins de les nostres vides.

També volem posar en valor que, en estos espais, siguem capaços d'arribar a acords.
Jo crec que la política, des de l'espai de l'acord i tal com la vivim en les comissions, per a nosaltres és una cosa que volem agrair, compartir i celebrar, que també està bé, no?

Per a nosaltres la garantia i la continuïtat dels serveis per a poder fer esport s'han mantingut en esta comunitat, sempre i quan la salut ho ha permés.
Hem viscut un any que, per desgràcia, en algunes situacions, no hem pogut eixir al carrer com ens hauria agradat, no hem pogut gaudir de l'esport físic com ens hauria agradat, però només ha sigut possible -sabem que la nostra conselleria així ho ha deixat palés en diverses ocasions-, s'ha permés l'esport, s'ha fomentat l'esport i s'ha reclamat a l'estat que es permeteren eixos espais que tan fonamentals són.
És més, en una situació de pandèmia, com la que estem vivint, ha quedat molt demostrat que els hàbits saludables ens estalvien molts diners i que ens permeten també fer una millor inversió en la salut.

Per tant, jo crec que una proposta com aquesta nosaltres la celebrem i l'agraïm i també els moments de poder arribar a acords, sumant.
I en eixa línia volem continuar treballant.

Felicitar la incorporació dels punts de l'esmena del Partit Socialista i tornar a posar en valor la facilitat que hem de donar, des dels governs, per a la pràctica dels esports i dels hàbits saludables en les nostres vides.

Gràcies.

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I ara sí, el Grup Parlamentari Ciudadanos i la il·lustre diputada Rosa Menor.
(Veus)

Sí, quan vullga.
(Se sent una veu que diu: «¿Cuántos?
») 3.
(Veus)

La senyora Menor Lucas:

Gracias, señor presidente.

Como no podría ser de otra manera, vamos a votar a favor de la proposición no de ley del grupo Popular sobre el apoyo de la actividad física y del deporte.

En este último año, Ciudadanos ha presentado dos proposiciones no de ley sobre esta cuestión.
La primera de ellas, centrada, concretamente, en el fomento de la actividad física y el ejercicio físico, ya que nos preocupaban los crecientes datos de sedentarismo en nuestro país y que se reproducen en la Comunidad Valenciana, que se han agravado en la pandemia y que afectan directamente al problema de salud de los ciudadanos.
La segunda proposición no de ley que presentó este grupo se dirigía al apoyo de las instalaciones deportivas, cuando llevaban semanas cerradas, de forma indiscriminada, sin atender a las condiciones de cada una de ellas ni a las necesidades de los usuarios de los centros deportivos, muchos de ellos por prescripción médica.

Por eso presentamos una enmienda de adición, a la que añadimos diferentes puntos que hemos incluido en nuestra proposición de no de ley y que nos resultan de vital importancia incorporar en esta iniciativa.
El Grupo Popular ha dirigido todas sus enmiendas al gobierno de la nación y nosotros incorporamos una más: reducir el IVA del 21 % -tipo- al 10 % de los productos y servicios relacionados con la práctica deportiva.

El resto de 4 puntos los dirigimos al Consell, para que ponga también de su parte en este fomento de la actividad física y de apoyo a todo este sector de las instalaciones y centros deportivos.

La Comisión Europea, en su último informe sobre la salud, sitúa a España como uno de los países con menos actividad física en población adulta y con tasas relativamente altas de sobrepeso y obesidad, tanto en adultos como especialmente en adolescentes.
Esta situación se ha ido agravando con la pandemia, que se ha cronificado este sedentarismo.
Según este informe, los varones que no realizan actividad física están entre el 20 % y el 30 %, un dato que es muy superior en las mujeres y que las sitúa por encima de la media europea.
Estos datos se han calificado de preocupantes por el vicepresidente de la Fundación Española del Corazón, José Luís Palma.

Tal como indican diferentes informes, tanto la Federación Nacional de Empresarios de Instalaciones Deportivas como la Fundación España Activa, los beneficios del deporte en el fortalecimiento de la salud y el sistema inmunitario son indiscutibles.
En nuestro país el gasto anual previsto derivado de la inactividad física para 2020 asciende a más de 1.
800 millones de euros.
Según diferentes expertos, por cada euro que se invierte, hay un ahorro sanitario de seis.

Debe aumentarse el impulso al deporte recreativo no organizado y el ejercicio físico en general de nuestra sociedad.
Pero, además, ahora hay que dar un apoyo especial al sector de las instalaciones deportivas, que tanto ha sufrido ante esta crisis sanitaria y económica, tanto en el comienzo de la pandemia como en la tercera ola, cuando estuvieron muchos meses seguidos cerrados.

En la Comunidad Valenciana hay 503 centros deportivos públicos y privados que dan trabajo a más de veinte mil personas, facturando 235 millones de euros y que tienen unos usuarios que superan el medio millón.
Hay que poner, además, de relieve que esa plantilla de estos centros está compuesta mayoritariamente, en un 65 %, por profesionales menores de 35 años, fundamentalmente son mujeres.

Estamos completamente de acuerdo en declarar la actividad física y el deporte como actividad esencial.
Acabo.
También en la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte queremos que se fomenten programas de actividad física y salud mediante colaboración público-privada, contando con todas las instalaciones deportivas, para mejorar la salud y calidad de la vida de los ciudadanos.

Y, por último, proponemos poner en marcha medidas fiscales para las cuotas de gimnasios e instalaciones deportivas que animen a la reincorporación de la práctica deportiva a la población, especialmente entre los colectivos con rentas mucho más bajas, para fomentar la actividad deportiva en toda la Comunidad Valenciana.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Continuem amb el Grup Popular, que és el que proposava la PNL.
Quan vullga.

El senyor Martínez Fuentes:

Gràcies, president.

Voy a intentar ser breve en esta intervención.

El Grupo Parlamentario Popular hemos presentado una PNL relativa a ese reconocimiento de la actividad física y deportiva como actividad esencial.
Es una iniciativa que viene a recoger lo que viene reivindicando desde hace tiempo el sector, tanto el colegio profesional, el colegio de licenciados, como federaciones deportivas, como federaciones de empresarios de instalaciones deportivas, así como los gestores deportivos.
Es decir, es una propuesta que viene avalada por todo el sector deportivo en su conjunto.

Por otra parte, el Partido Socialista presentó también una PNL y después de haberla comentado, pues, llegamos a una transaccional, que es lo que vamos a aprobar hoy.

Desde el Grupo Parlamentario Popular entendemos que la actividad física y deportiva debe considerarse como esencial, máxime si atendemos a los niveles de práctica del ejercicio.
Datos del último anuario de estadísticas del propio Ministerio de Cultura y Deporte nos dan un dato revelador y es que, en la Comunidad Valenciana, el 47 % de la población practican actividad física de forma semanal y regular.
Es un dato muy importante, es prácticamente la mitad de la población.

Durante el último año, y debido a la crisis sanitaria, la actividad física ha incrementado ese protagonismo y ha sido en muchos casos ese liberador para mantener la salud tanto física como mental.
Ha sido durante el confinamiento un elemento esencial.
La práctica regular de ejercicio fortalece ese sistema inmunológico, y ya está demostrado, y, evidentemente, para la lucha contra la COVID ha sido importantísimo.

Y es importantísimo porque, como digo, fortalece el sistema inmunitario y además potencia el sistema respiratorio.
Es decir, al final, como ya se ha dicho aquí, es un elemento preventivo y de ahorro también sanitario.
Hay estudios, se ha hablado…, hay diferentes estudios, pero hay uno que dice que por cada euro que se invierte en actividad física son tres lo que se ahorra en un futuro en sanidad.

Por tanto, es un aspecto económico, sin hablar de todo el movimiento de instalaciones deportivas y profesionales deportivos, que también, no voy a repetir los datos que ya se han mencionado.
Pero el declararlo como actividad física no debe ser solamente una etiqueta, sino que debe haber toda una serie de medidas complementarias que ayuden a poner en valor este aspecto de actividad esencial.

Desde el Grupo Parlamentario Popular, en el 2020, presentamos ya un plan de financiación; en octubre de 2020 también hubo otra PNL para que se constituyera la mesa del deporte; en octubre del 2020 la rebaja del IVA deportivo.
En enero presentamos esta PNL que hoy estamos debatiendo y, en abril, también hemos presentado una del bono deportivo que esperamos que sustancie dentro de pocas semanas.

En definitiva -y con esto ya acabo- la PNL lo que recoge es que sea reconocida la actividad física y deportiva como una actividad esencial; que se garanticen la prestación de los servicios profesionales en el ámbito de la actividad física y deportiva que vayan dirigidos al conjunto de la sociedad; que aquellas personas que tengan alguna patología -y esto es importante- y necesidades de ejercicios deportivos sean impartidos por profesionales cualificados; que se puedan expedir certificados de desplazamiento para aquellas personas que necesiten desplazarse en la práctica en situaciones como la que hemos vivido y también que la futura ley del deporte que apruebe el Gobierno de España recoja el carácter esencial de la actividad física y deportiva, sobre todo en situaciones de estado de alarma como la que hemos vivido.
Y, finalmente, promover campañas de salud a través de promoción de actividad física como elemento para combatir patologías.

Y ya con esto sí que acabo.
Decir que estoy muy agradecido que haya habido unanimidad.
Y que como político, como se decía antes, el llegar a una unanimidad es muy importante, estoy orgulloso; pero también como profesional del deporte estoy muy orgulloso de que hoy lleguemos a una unanimidad con esta PNL.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Martínez.

I anem a acabar amb la intervenció del Grup Parlamentari Socialista.
Senyor Chulvi, quan vullga vosté.

El senyor Chulvi Español:

Bé, doncs, moltes gràcies i bon dia.

La pandèmia ens porta coses molt dolentes, però també és cert que ha fet palés i ha fet visible la necessitat de qüestions que, com la que ara estem debatent ací, adquirisquen rellevància i importància.

La declaració d'activitat essencial a la pràctica esportiva és una cosa que segurament…, segurament, no, ja ho sabem, ja feia temps que es parlava però que esta situació ha fet més necessària que mai.
I esta declaració d'activitat essencial compta amb el recolzament també de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, d'entitats i associacions esportives, com bé s'ha comentat, també dels gestors esportius i del Col·legi Oficial de Llicenciats d'Educació Física de la Comunitat Valenciana, que, cert és, està fent un treball en este sentit que hem de posar en valor també.

I també hem de posar en valor la qüestió de aplegar a un acord en una qüestió tan fonamental, en una qüestió que, com s'està demostrant ací, no pot tindre polític.
Ni tampoc el fet de que nosaltres també havíem presentat una PNL en este sentit ací, estem parlant d'esport i ací, en esta qüestió, el més important no era qui aplegava el primer, sinó que tots aplegarem a meta i bé.
I això és el que estem aconseguint.
M'agradaria destacar eixa qüestió, eixe aspecte.

Este acord, que no és una qüestió partidista…, en una qüestió, el del tema de l'esport, amb una rellevància importantíssima.
Perquè ara parlem d'una pandèmia que és un virus, però ja fa anys que estem vivint-ne una altra que és l'obesitat, i l'activitat física és una part fonamental per a evitar les morts que es produixen de manera important, en xifres importantíssimes, i que no hem tingut en compte.
Perquè la inactivitat física és la responsable de més de 30 malalties cròniques i al voltant d'unes 52.
000 morts a l'any.
O siga, és una xifra important i que cal tindre en compte.

Per tant, m'agradaria acabar posant en valor el treball que esta fent-se per part de tots els col·lectius que hem anomenat, posar en valor també el treball que està fent-se des de la conselleria.
Sabem que ha sigut un any molt complicat i molt difícil, però mitjançant la coordinació, la col·laboració, la comunicació amb entitats esportives però també coordinament…, i també ho diem en la PNL, que lògicament en esta situació, la situació sanitària, és la principal premissa sobre la que ha de basar-se qualsevol autorització de les activitats, etcètera, etcètera, doncs, trobe que també que eixa coordinació que ha hagut amb la conselleria de sanitat està resultant molt positiva.

Les xifres estan ahí, l'esport està practicant-se de manera segura i jo trobe que és un dia per estar contents.
És un dia bonic perquè aplegar a un acord en una qüestió tan important i un acord per unanimitat, doncs, jo trobe que és per a felicitar-nos tots.

Aixina que moltíssimes gràcies a totes i tots.

Gràcies, bon dia.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Val.
Doncs, hem acabat ja el debat sobre el primer punt de l'ordre del dia i anem a passar al segon, que jo vaig a defendre.
Pujarà la vicepresidenta.
(Veus) Fem intercanvis.
(Veus)

(Ocupa la presidència la vicepresidenta de la comissió, senyora Rosa María Menor Lucas)

Proposició no de llei sobre toc manual de campanes, patrimoni immaterial de la humanitat, i Albaida, capital valenciana del toc manual de campanes, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 31.
088 amb correcció d'errades RE número 31.
150, BOCV número 144)

La senyora vicepresidenta:

Bueno, pasamos al punto 3: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre toque manual de campanas, patrimonio inmaterial de la humanidad y Albaida capital…, de campanas, presentado por el Grupo Parlamentario Compromís, con el número de registro 30.
088; con corrección de errores, registro número 31.
150, del BOE número 144.

Ahora procedemos al voto… procedemos a votar.
¿Votos a favor?
11 votos a favor, unanimidad.

Ahora vamos a proceder a las intervenciones por el orden de menor a mayor, como siempre.
Y, en primer lugar, tiene la palabra la ilustre diputada del Grupo Unides Podem, Naiara Davó.

Cuando usted quiera.

La senyora Davó Bernabeu:

Gràcies, presidenta.

Simplement, abans de començar, fer una proposta, que no sé si seria possible, però per a properes comissions, que quan fem votació al principi, després d'explicació de vot, estaria bé que poguérem deixar al grup proposant, siga quin siga, que faça la primera intervenció, perquè crec que queda més bonic que puga defendre la seua proposta i, després, tots, explicar.
No sé si és possible, però jo deixe la proposta per si ho és.

I respecte a aquesta proposta, agrair que la fagen arribar ací, perquè crec que la pluralitat d'elements i de tradicions culturals de la nostra terra és enorme i que el seu reconeixement, a més, és palés, que la singularitat valenciana ens fa sentir-nos orgullosos de la cultura que tenim en aquesta terra, que en aquesta mateixa comissió estem tractant també paral·lelament altres elements del patrimoni de la humanitat de la UNESCO, com tenim el palmerar d'Elx, com tenim les Falles, com tenim les festes de Moros i Cristians, però també tenim altres elements que són menys coneguts i que és important posar en valor.

Jo crec que és meravellós poder escoltar el toc de les campanes i aquest cas, que és un toc manual que ha perdurat en el temps, com dia, és necessari tindre un recolzament i unanimitat a l'hora de demanar eixa declaració de patrimoni de la humanitat per part de la UNESCO.

Crec que tots i totes els que vivim en pobles i sentim les campanes sabem com de bonic és, i gent que no ho fa i arriba de fora és algo que li crida molt l'atenció.
I m'agradaria simplement ressaltar, perquè s'acaba el temps, que el més important d'aquesta iniciativa, de fer eixe reconeixement del paisatge cultural sonor i, a més, m'agrada també que al final parla que pot ajudar a recuperar el toc manual en altres poblacions.
I, per tant, des del nostre grup parlamentari li donarem tot el suport.

La senyora vicepresidenta:

Gracias, señora diputada.

Ahora seguirá con el turno de palabra la ilustre diputada Miriam Turiel, por el Grupo Parlamentario Vox.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

La senyora vicepresidenta:

Cuando quiera.

La senyora Turiel Mollá:

Frente al globalismo, nuestra identidad.

Desde Vox consideramos esencial proteger nuestro legado cultural.
La defensa de nuestras tradiciones es un punto fundamental para Vox y uno de nuestros principios fundacionales.

El toque manual de campanas de Albaida es un elemento indispensable de nuestro patrimonio oral.
Se trata de un lenguaje universal que debemos defender para que perdure como parte de nuestra riqueza cultural y de las señas de identidad del pueblo valenciano.

El sonido de las campanas es una cultura común y es nuestro deber mantener su musicalidad.
El toque manual está hoy en peligro de desaparición en muchos lugares en beneficio del electrificado, por lo que debe ser protegido.

En Albaida han resistido sin sucumbir a los avances tecnológicos que hubieran facilitado la tarea, pero restándole belleza y autenticidad.
Por lo que apoyamos esta iniciativa parlamentaria.

La localidad de Albaida ha doblado sus campanas diariamente de forma manual ininterrumpidamente desde el siglo XIII.
Cerca de ochocientos años de historia continuada de toque manual de campanas, que la colla de campaneros, los campaners d'Albaida, mantienen.

Su trabajo consiguió que el toque manual de campanas de Albaida fuera declarado bien de interés cultural inmaterial en 2013.
En 2003, la UNESCO aprobó la convención para la salvaguarda del patrimonio cultural inmaterial que se refiere a prácticas, expresiones técnicas o saberes transmitidos por las comunidades de generación en generación.

El toque de campanas señala momentos festivos o de luto e indica con su repicar la relevancia de ciertas personas, bien en el momento de su muerte o bien en otros acontecimientos extraordinarios.

Las campanas, más allá de su dimensión innegablemente religiosa, han trascendido a esa condición estrictamente litúrgica y han pasado ser un elemento social, un canal de comunicación por medio del cual los habitantes de cada localidad interpretaban el toque de sus campanas, ya que de un municipio a otro su significado variaba, llegando incluso a ser opuesto en muchos casos.

Las campañas anunciaban una festividad, una hora litúrgica, la llegada de un personaje relevante o la muerte de una persona.
Tal como señala John Donne en el poema que da nombre al libro que encabeza la obra de Ernest Hemingway Por quién doblan las campanas, «no hagas preguntar por quién doblan las campanas.
Doblan por ti.
»

Es nuestra obligación moral proteger nuestras costumbres, preservar lo bueno, lo bello y lo verdadero.
Es cada vez más habitual ver cómo en España adoptamos costumbres foráneas en detrimento de nuestras tradiciones populares más arraigadas.
Es nuestro deber defender a ultranza nuestras costumbres y las señas de identidad de España y del pueblo valenciano.

Muchas gracias.

La senyora vicepresidenta:

(La senyora vicepresidenta intervé sense micròfon)

El senyor Pla Herrero:

Moltes gràcies, presidenta.

En primer lloc, com no, vull agrair a tots els grups parlamentaris que hagen recolzat esta proposta.
La veritat és que és un plaer portar propostes d'este tipus i que siguen aprovades per unanimitat.

En segon lloc, el que voldria agrair és el treball que des de fa molts anys està fent la colla de campaners d'Albaida, sense els quals esta proposta no estaria ací en les Corts i sense els quals la proposta de la declaració del toc manual de campanes com a patrimoni immaterial de la humanitat no estaria en estos moments en la UNESCO.
Per tant, l'agraïment fonamental és per a ells i per al poble d'Albaida per mantindre esta tradició.

Com dia la proposta, a la comarca de la Vall d'Albaida trobem l'únic poble valencià on s'ha mantingut el toc manual de campanes de manera diària i ininterrompuda -és el cas d'Albaida-, on aquestes mai han deixat de comunicar tot el que passa.
Sempre han sigut tocades a mà i mai han estat mecanitzades o electrificades, de manera que aquest s'ha erigit en un signe d'identitat del poble d'Albaida.

Aquesta pràctica cultural la desenvolupen des de les darreries del segle passat els hereus dels campaners històrics, els campaners d'Albaida, els quals han treballat i treballen voluntàriament per materialitzar-la i són els protagonistes i guardians d'aquest valor, aquest valor etnogràfic singular i els que li donen al toc manual de campanes la visibilitat que li correspon com a bé patrimonial que és.

El toc tradicional de campanes a Albaida és una pràctica viva transmesa de generació en generació pels seus avantpassats.
I en ella no sols hi ha el saber tocar de les campanes i els tocs, sinó també s'ha transmés la importància de cuidar i conservar tant el campaner com les campanes per salvaguardar aquest antic coneixement.

El toc manual de campanes constituïx un dels valors culturals més apreciats del patrimoni valencià.
Per això ja està declarat bé d'interés cultural immaterial i manifestació representativa del patrimoni cultural immaterial.

I, ara, per iniciativa de la societat civil i a través del ministeri de cultura, ja s'ha presentat la candidatura perquè siga declarat, per part de la UNESCO, patrimoni cultural immaterial de la humanitat i compta amb l'informe favorable del consell del patrimoni històric.

Però esta iniciativa no pretén quedar-se solament en la protecció, sinó que es pretén elaborar un pla que implique a totes les administracions, institucions i associacions per salvaguardar i impulsar este patrimoni immaterial.
De fet, l'Ajuntament d'Albaida ja s'ha pronunciat al respecte donant suport a la candidatura i demanant al Consell de la Generalitat que declare Albaida capital valenciana del toc manual de campanes.

Aquest és un projecte que combina la cultura, el coneixement i el turisme, i arreplega un model de transmissió de patrimoni immaterial exemplar, que ha perdurat fins els nostres dies i que té vocació de continuar, d'expandir-se i ser exemple de conservació i divulgació.

El toc manual de campanes és un patrimoni cultural que abasta el patrimoni intangible i el tangible.
El tangible, tant el moble com l'immoble, les campanes i el campanar.
L'intangible és un patrimoni sonor que s'executa igual que sempre, seguint una tradició centenària.

Per totes estes raons i perquè siga un exemple de recuperació del toc manual de campanes als pobles valencians, hem proposat a esta comissió, i per extensió a les Corts Valencianes, manifestar el suport a la candidatura del toc manual de campanes al reconeixement com a patrimoni immaterial de la humanitat per part de la UNESCO.

En segon lloc, instar el Consell de la Generalitat a considerar la ciutat d'Albaida com a capital valenciana del toc manual de campanes.

Moltes gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Gracias, señor diputado.

Y ahora tiene el turno de palabra la ilustre diputada Patricia García, del Grupo Ciudadanos.

Cuando quiera, señoría.

La senyora García Guasp:

Gracias, señora presidenta.

En primer lugar, agradecer la iniciativa y decir que Ciudadanos estaremos siempre a favor del reconocimiento a la cultura de la Comunidad Valenciana.
Una comunidad que, dicho sea de paso, tiene un arraigo cultural y folclórico excepcional como son sus bandas de música.

Por supuesto, englobado dentro de uno de los países más ricos en cuanto a tradición y cultura se habla en parte por los innumerables pueblos que pasaron por nuestras tierras: prehistóricos, íberos y celtas, romanos, visigodos, musulmanes, cristianos, etcétera.

Dicho esto, y con respecto al tema que hoy nos acontece, hay que reconocer que es en Albaida precisamente donde el sonido de las campanas no es solo un sonido, es un signo de identidad.
Nunca desde el siglo XIII han dejado de sonar las campanas de manera diaria sin interrupción, comunicando todo lo que sucede y, lo más importante, siempre de manera manual, sin electrificar el sistema de toque.

Como dice el presidente de la colla de Albaida, Antonio Berenguer, el toque de campana es un lenguaje universal que debe ser reconocido y en el que Albaida es ya un referente por ser el único municipio en el que se ha mantenido la tradición desde el siglo XIII.

Esta iniciativa busca salvaguardar el toque manual de las campanas, ponerlo en valor, formar nuevas ornadas de campaneros y hacer un reconocimiento a todo el sector que interviene en la renovación y en el uso manual de un campanario.

Y en Ciudadanos queremos sumarnos a ese reconocimiento y a la protección de esta tradición y este bien inmaterial.
Y aunque parece más bien una declaración institucional, nos sumamos a ese apoyo a la candidatura.

Para terminar, tal como se manifestó en el Ayuntamiento de Albaida en el mes de febrero con una moción para que la Generalitat nombrara la ciudad como capital valenciana del toque de campanas, también desde las Corts, como Grupo Ciudadanos nos sumamos a esa petición a la Generalitat para que Albaida tenga ese reconocimiento.

Por todo esto, votaremos a favor de esta iniciativa para declarar Albaida como capital valenciana del toque manual de campanas, y al toque de las campanas, como patrimonio inmaterial de la humanidad.

Muchas gracias.

La senyora vicepresidenta:

Gracias, señora diputada.

Siguiendo el turno de palabra, ilustre diputado Luís Martínez, por el Grupo Popular.

Cuando quiera, señor diputado.

El senyor Martínez Fuentes:

Gracias, presidenta.

Com hem manifestat en el nostre sentit de vot, lògicament estem al costat, estem a favor d'esta PNL que presenta Compromís.

Estem a favor del toc manual de campanes, que este toc manual de campanes siga reconegut com a patrimoni immaterial de la humanitat per part de la UNESCO i que Albaida siga reconeguda també com eixa capital valenciana del toc manual de campanes.

Estem al costat d'esta proposta que ha presentat el Ministeri de Cultura i Esport perquè siga inclosa en el llistat de la UNESCO.

També en estos moments caldria recordar que, a iniciativa de la colla de campaners d'Albaida, la Generalitat valenciana va declarar al 2013 bé d'interés cultural immaterial el toc manual d'Albaida, que s'ha conservat ininterrompudament i a diari els tocs del segle XIII, des del segle XIII, a més en les catedrals valencianes que ho havien recuperat, com és la Concatedral de Castelló, Segorbe i la de València.

La veritat és que sobre este tema estava preparant-lo, i fa un parell de setmanes escoltava en una emissora de ràdio a nivell nacional, escoltava una entrevista a un campaner d'Albaida, anava en el cotxe i no vaig tindre temps de quedar-me amb el nom, però sí que me vaig quedar en l'entrevista, perquè me va enganxar enseguida, perquè el tema era un tema que havíem de tractar en la comissió, però sobretot perquè parlava en molt de sentiment.
Parlava que tenia quaranta nou anys i que des dels nou anys estava tocant i parlava, com dia, de com s'ha transmès de generació en generació eixa tradició i, com a conseqüència de la tecnologia i electrificació dels sistemes, havia desaparegut eixe toc manual en molts llocs, però que estava molt orgullós que s'haguera conservat al seu poble.
Parlava, com vos deia, des del sentiment, des del cor.
Parlava del llenguatge de les campanes i com marcava, eixe llenguatge marcava la vida diària des de menut, recordava que eixe toc marcava la seua vida des que tenia ús de raó.
Per tant, com dia, va ser un moment més que me va convèncer, sobretot pel sentiment que va ficar, per a votar a favor.

Espanya, he de tornar de forma genèrica, Espanya és qui ha presentat la candidatura, però el que es pretén és ampliar amb altres països interessats en este patrimoni.
En esta línia, el dissabte 21 d'abril de 2018, a les dotze hores, van tocar multitud de campanars d'Espanya, d'Itàlia, d'Alemanya, d'Holanda, Bèlgica i també d'Anglaterra, posant de manifest que el llenguatge de les campanes és universal.

És per això que també seria bo reconèixer la tasca ve desenrotllant Europa Nostra, que és eixa associació catalitzadora a nivell europeu, que agrupa més de quatre-centes organitzacions en l'àmbit de patrimoni cultural.
I va ser esta organització qui, atenent a la sol·licitud d'Hispania Nostra, va concedir als campaners de València un dels premis de la Unió Europea de la Conservació del Patrimoni Cultural.
És a dir, hi ha un arrelament, que estem orgullosos que siga en Albaida, i aixina volem que siga reconeguda com a capital, però que va més enllà i queda a nivell internacional.

En definitiva -i amb açò ja acabe-, recolzem esta iniciativa perquè la defensa i el reconeixement del patrimoni cultural de la nostra comunitat ho mereix, i per això ho recolzem.

La senyora vicepresidenta:

Gracias, señor diputado.

Y siguiendo, tiene el turno de palabra por el Grupo Socialista, la ilustre diputada Trini Castelló.

La senyora Castelló Cervera:

Gràcies, presidenta.

Gràcies presidenta i gràcies a Compromís, senyor Pla, per dur esta PNL a les Corts, que és ben bonica i que a nivell personal a mi m'ha fet trobar-me amb els campanars de tota la meua comarca.

Hi ha molts estudis d'investigació en moltes comarques valencianes respecte de campanars, campanes, campaners i de tocs tradicionals.
I, lamentablement, en la segona meitat del segle XX, principalment entre els seixanta i els vuitanta, es van mecanitzar pràcticament tots els campanars importants, no per falta de campaners, sagristans o serenos, perquè en molts pobles també eren els serenos els que feien estos tocs, sinó probablement pues per una falsa idea de modernització i de progrés que va deixar fora els campaners i va oblidar la tradició.
I es va introduir una manera potser més avorrida i uniforme de fer soroll, que no música amb les campanes.
Perquè al llarg d'una campana podem trobar més de cinc tons distints: prima, tercera, un, quinta i octava.

I el fet campaner, com ja s'ha comentat, va arribar a les nostres terres en la conquesta cristiana, en la primera meitat del segle XX.
Però, a partir d'este moment, d'este període, s'ha convertit en reguladors del ritme vital diari dels nostres pobles.

Com s'ha dit, és un llenguatge universal, però al temps és propi de cada poble, perquè cada poble ha conformant el seu propi sistema de tocs.
El toc de mig dol, per exemple, al pobles de l'Horta Sud era en senyal de difunts, quan en València s'interpretava este toc com a final d'una festa.
Vull dir, sent universal, al mateix temps és identificatori de cada poble.

Fa poques dècades era una eina indispensable en la vida, tant religiosa com civil, i a més les campanes resulta que són un dels pocs instruments musicals que no modifica la seua sonoritat al llarg dels segles.
Per això, quan escoltem hui en dia una campana històrica, com pot ser el Rabajolet de Paiporta, estem sentint el mateix que ja sentien els nostres avantpassats en el segle XVII.

A més, els campanars i les campanes han sigut i continuen sent un element de prestigi i identificació comunitària de cada poble.
Encara hui en dia considerem els campanars dels nostres pobles com a propis, són un símbol, sense dubte, d'identitat local, que envolten i són el suport físic d'allò que hem anomenat patrimoni immaterial: els coneixements, les tècniques i les emocions transmeses per mitjà de tocs.

La instal·lació dels motors elèctrics en la segona meitat del segle passat ha acabat amb l'ús de la pràctica totalitat dels tocs tradicionals; i algo que també va influir va ser la simplificació de la litúrgia, després del Concili Vaticà II, que va reduir en gran mida els tocs de campanes, i això també ho va fer reduir.

En la meua comarca, per exemple, es conserven (inintel·ligible) … històriques, però el toc està totalment mecanitzat.
El toc manual de campanes diuen els estudis que és summament complexe.
Cal protegir este patrimoni i defendre'l sense cap dubte.
Per açò hem recolzat esta iniciativa, perquè pot ajudar a garantir que es transmeta un coneixement, un patrimoni immaterial que semblava perdut i perquè volem seguir escoltant la música de les campanes.

Moltes gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Ahora pasamos al siguiente punto.

(Ocupa la presidència el president de la comissió, senyor Jesús Pla Herrero)

Proposició no de llei sobre alumnes amb altes capacitats, presentada pel Grup Parlamentari Vox Comunidad Valenciana (RE número 31.
932, BOCV número 150)

El senyor president:

Val, continuem amb el quart punt de l'ordre del dia, que és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre alumnes amb altes capacitats, presentada pel Grup Parlamentari Vox.
(Veus) Ah!
(Rialles) Sabeu que no, l'haguérem esperat.

Bé, com estava dient, anem a debatre la Proposició no de llei sobre alumnes amb altes capacitats, que presenta el Grup Parlamentari Vox i que serà defensada per la il·lustre diputada Llanos Massó, i que tindrà sis minuts per a defensar-la.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Massó Linares:

Gracias, señor presidente.

En la orden de la conselleria, la Orden 20/2019, de 30 de abril, se regula la respuesta educativa para la inclusión de alumnado en los centros docentes, y se pone espacial énfasis en el alumnado con necesidades de apoyo educativo, alumnos con necesidades de compensación de desigualdades, alumnos que se encuentran en situación de mayor vulnerabilidad y en riesgo de exclusión.
Todo esto nos parece perfecto y todo lo que se haga para ayudar a todos los alumnos es fundamental.

Dentro de los alumnos que pueden tener dificultades se encuentran los alumnos con altas capacidades.
En esta orden nos encontramos los artículos 5 y 6 que nos explican la evaluación psicopedagógica y el procedimiento de dicha evaluación.

En relación con los alumnos considerados de altas capacidades, en esta orden se contempla: por una parte, el enriquecimiento curricular y, por otra, la flexibilización de la duración de las etapas educativas.
Pero luego nos encontramos que la realidad es muy distinta, y estos alumnos y sus familias pues se encuentran con grandes dificultades en su vida educativa.
Según los expertos, las personas con altas capacidades son aproximadamente el 2 % de la población.
Esto significa que en la Comunidad Valenciana debemos de tener unos 17.
000 alumnos con altas capacidades.
Según los últimos datos, en nuestra región hay detectados 1.
637 alumnos de este tipo, lo que supone el 0,19 %.
¿Dónde están los 15.
000 que faltan por detectar?

En comparación con otras comunidades, la Comunidad Valenciana ocupa el puesto número 12, de 17, en la detección de este tipo de alumnos.
¿Cuántos alumnos no detectados están sufriendo fracaso escolar?
Bueno, pues, según los datos del ministerio, posiblemente el 50 %.
Y año tras año en nuestra región pues repite entre las peores a la hora de detectar este tipo de alumnos con altas capacidades.

Pero es que, además, nos volvemos a encontrar con las desigualdades que crean las comunidades autónomas, esta vez con los criterios de identificación de este tipo de alumnos.
Hay niños que se verán condenados al fracaso escolar dependiendo de dónde vivan, en unos casos porque los criterios de identificación no son los mismos de unas comunidades a otras, en otros porque un niño que puede ser de alta capacidad en Castilla-León puede pasar a no serlo en Andalucía.

Pues bien, en un estudio de la Universidad Complutense se observó que cuando se pidió a los maestros, con asesoramiento de los equipos de orientación, que indicarán cuáles de los alumnos que ellos tenían podrían ser considerados de alta capacidad, cuando se realizó el diagnóstico real se comprobó que había un índice de error del 94 % entre lo que los profesores pensaban y lo que era realidad.
Cuando fueron los padres los que respondían a este requerimiento, el error fue algo menor, fue del 30 %.
¿Y cuál podrá ser el motivo de estos errores que cometen los profesores y equipos pedagógicos a la hora de valorar?
Bueno, pues, como bien indica el ministerio, el 70 % de los alumnos superdotados tiene un bajo rendimiento escolar y entre un 35 y 50 % se hallan en fracaso escolar.

¿Por qué se produce esto, con el daño que conlleva para los alumnos?
Bueno, pues también el propio ministerio da la respuesta: es prescindible -dice el ministerio-el diagnóstico clínico realizado por profesionales.
Y, por desgracia, en la Comunidad Valenciana el tema se despacha con recomendaciones de los maestros, padres y gabinetes psico pedagógicos.

Como consecuencia de todo esto, miles de niños están sin identificar y, además, pues muchos de ellos terminan siendo diagnosticados de trastorno por déficit de atención e hiperactividad, asperger, ansiedad, depresión, fobia escolar, y al final muchos de ellos pues terminan en fracaso escolar.

Los alumnos de altas capacidades no están recibiendo ni el diagnóstico, ni la ayuda ni la educación que necesitan.
¿Por qué sucede esto?
Principalmente porque estamos errando en el diagnóstico.

La Conselleria de Educación prevé programas de enriquecimiento curricular y excepcionalmente flexibilizar la duración de las etapas educativas.
¿Pero quién realiza estos programas?
Estos programas deberían ser realizados por profesionales expertos en el tema.
¿Y cómo se decide la flexibilización en la duración de las etapas educativas sin un diagnóstico fiable?
Bueno, pues es que, según los expertos científicos, y digo literalmente, la detección y la evaluación psicopedagógica son aproximaciones previas que facilitan el diagnóstico clínico, pero, en cualquier caso, solo el diagnóstico clínico realizado por un equipo de profesionales especializados podrá determinar si un niño se halla o si se podrá hallar en los ámbitos de la excepcionalidad intelectual, solo del diagnóstico clínico es posible deducir las medidas educativas necesarias.
Con frecuencia se pone en evidencia el grave error de la medida educativa que inicialmente se había tomado sólo en base a la previa evaluación psicopedagógica.

Otra vez más nos encontramos, y hemos sido testigos también durante esta pandemia, que la administración educativa vuelve a cargar sobre los docentes las responsabilidades, sin dotarles de las herramientas adecuadas, como acabamos de ver.
Los docentes no son los responsables ni del mal diagnóstico ni de que no haya unos protocolos y unos procedimientos adecuados para la educación de estos alumnos.

Desde Vox, desde mi grupo parlamentario, proponemos que se elabore un protocolo por parte de profesionales especializados, especializados en estos temas, no los gabinetes de orientación que, además, si estamos hablando de 17.
000 alumnos, creo que la cantidad es bastante importante y, a ello, habrá que sumar que esos gabinetes psicopedagógicos y de orientación se tienen que encargar también de otro tipo de alumnos vulnerables, alumnos con discapacidad, alumnos con otras necesidades especiales, que el abanico es muy amplio.

Entonces, proponemos que se elabore ese protocolo.
Y, luego, también proponemos un plan de actuación para dar respuesta a las necesidades educativas de estos alumnos, un plan unificado, unas pautas únicas y que los profesores no tengan que cargar con esa responsabilidad, cuando encuentran un alumno de esas características en su aula.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I, ara, anem a les intervencions dels grups parlamentaris.
Començarem amb el Grup Unides Podem, que tindrà 3 minuts.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Davó Beranbeu:

Gràcies, president.

Sembla que, amb l'afany de culpar la conselleria d'educació, alguns acaben culpant els professionals que tenim.
Perquè ens demanen elaborar protocols per personal especialitzat i estan atacant el personal especialitzat que ajuda a elaborar eixos protocols i a la detecció, com són els serveis psicopedagògics.

Els serveis psicopedagògics, com diu el nom, els SPE, estan formats per professionals, entre ells psicòlegs, pedagogues, treballadors socials, que just, dins de la seua tasca professional, una part d'ella està encaminada a orientar i a detectar els alumnes amb altes capacitats.
A banda, a part que tingam la formació per al professorat en els Cefire, ja són professionals que es dediquen a la detecció de l'alumnat amb altes capacitats els que estan actualment treballant per a fer-ho.

I no em fa falta tirar d'informació de les conselleries, vaig a posar un cas molt concret, és un cas personal.
La meua filla és una xiqueta amb altes capacitats, amb altes capacitats, amb el que s'entén com xiquetes amb talent, que són altes capacitats en àrees concretes, en aquest cas espacials i esportives, i no va tindre ningun problema que fora detectada per part de tota la comunitat educativa, per part dels mestres, dels orientadors, de l'equip directiu, dels SPE.

Hi ha una tasca molt gran a fer per part de la comunitat educativa, és cert, perquè tendim sempre a basar-nos més en aquells xiquets que necessiten un suport extraordinari per falta de rendiment, però s'estan fent molts esforços, des de la conselleria, des d'aquest govern i, sobretot, des dels professionals, en tot l'àmbit acadèmic, entre ells els serveis psicopedagògics, però també els mestres, també els equips directius, per poder donar eixida a totes les xiquetes i els xiquets, independentment de les necessitats que tinguen.

Per tant, crec que aquesta proposta, en la qual vostés, a la vegada que decidixen o que demanen elaborar protocols personalitzats i plans d'actuació per professionals i menyspreen els professionals actuals que ho estan fent, doncs, no té ningun sentit.
I, per això, des d'aquest grup parlamentari, votarem en contra.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I, ara, per 3 minuts també, senyora Llanos Massó.

Quan vullga.

La senyora Massó Linares:

Muchas gracias.

Bueno, que soy un poco ingenua en pensar que ustedes no iban a usar el argumento que usan siempre, cada vez que proponemos mejoras en la educación y es decir que estamos atacando a los docentes.

O no me ha escuchado o no me ha querido escuchar, porque yo lo que estaba pidiendo es que no se cargara sobre los docentes con más responsabilidades, sin darles las herramientas adecuadas.

Yo lo único que he estado transmitiendo es lo que el propio ministerio recomienda.
El ministerio está recomendando un diagnóstico clínico especializado, no por los gabinetes de orientación de los colegios.
Y usted acaba de reconocer que, quizá, nos centramos más en niños con otras dificultades.
Claro que hay que centrarse en niños con otras dificultades, pero es que hay niños con dificultades que llegarán al fracaso escolar, pues, porque tienen dificultad en el aprendizaje, porque tienen una situación familiar complicada, pero es que estos niños de altas capacidades, según los expertos, el 50 % terminará en fracaso escolar.
Creo que necesitan la misma atención que otros niños.
Pero, bueno, a falta de argumentos sensatos, pues, es decir que nosotros atacamos a los docentes y a los equipos pedagógicos.
Nada más lejos de la realidad.

Y, mire, últimamente, como cada vez que intervengo sobre temas educativos me dicen que atacamos a los docentes, pues, yo lo primero que he hecho, en estos últimos días, ha sido ponerme en contacto con docentes, con docentes que han querido enviarme lo que estaba pasando en sus centros escolares.
Y uno me dice:

«En mi centro, en evaluación inicial o en la primera evaluación, los profesores proponen a los alumnos para altas capacidades o bien para refuerzo -bueno, ya hemos visto que, cuando se hace el diagnóstico clínico, el error es del 94 %-.
Si son de altas capacidades, los profesores preparan material extra de mayor nivel -otra vez se vuelve a cargar sobre los profesores-, se habla con el alumno y con los padres para informar, el departamento de orientación toma nota, pero no pasa ninguna prueba -palabras de un docente-.
En cursos anteriores había horas extras para altas capacidades, fuera del horario.
A los alumnos que les interesaba se les pasaba una prueba de nivel.
Se pedía autorización a los padres, pues tenían que salir una hora después.
Esas horas han desaparecido, por el cambio a la educación por ámbitos educativos, así es que queda como una cuestión que cada profesor prepare actividades más complejas y ya está».

Eso es lo que me dicen los docentes.
Si eso a ustedes les parece una atención adecuada a unos niños que tienen unas necesidades especiales, bueno, pues, allá ustedes y ustedes se lo tendrán que explicar a los padres que están sufriendo, porque los padres con niños de altas capacidades y los niños también están sufriendo, igual que los niños y los padres con niños que tienen otro tipo de necesidades, y lo único que estábamos proponiendo era mejorar la actuación para mejorar la educación y la vida de esos niños.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Té 3 minuts, vol utilitzar-los?
No?
Val.

Aleshores, passaríem al Grup Parlamentari Compromís, que tindria tres minuts també per fixar posició.

La senyora Robles Galindo:

Bé, senyora Massó, demana vosté, en la seua PNL, que s'elabore un protocol, per part de professionals especialitzats, per al diagnòstic de l'excepcionalitat intel·lectual i que s'elabore un pla d'actuació.
Bé.
Els protocols ja existixen, una altra cosa és que a vosté no li agraden.
Bé, vosté pot dir-me que no, però els protocols ja existixen.

És més, més enllà de protocols, existix una normativa vigent, que igual és que a vosté no li acaba d'agradar, però s'acaba d'aprovar la LOMLOE que, en el seu article 49, regula això; tenim el Decret 104/2018, d'inclusió, de la Generalitat Valenciana, que també desenvolupa, en el seu articulat 21.
6, açò; l'Ordre 20/2019, d'atenció educativa; un pla d'actuació personalitzat per a cada alumne i alumna, dins del qual també hi ha alumnat amb altes capacitats… Vull dir, crec que la normativa que tenim damunt de la taula és una cosa que ja està regint com s'ha de treballar amb eixe alumnat, que entenc que és el que vosté demana en eixos protocols.

Però, després, vaig més enllà.
També hi ha dossiers de treball, guies de treball, d'acompanyament al professorat que treballa amb estos xiquets i xiquetes directament.

Continue més enllà.
Tenim, a dia de hui, el que són els SPE, que, bé, jo no sé si és que per a vosté no són personal referent per al treball en xiquets i xiquetes amb necessitats específiques, perquè ha dit en diverses ocasions que el diagnòstic ha de ser clínic, l'hem escoltada ací.
És a dir, el diagnòstic educatiu, que se dona dins dels centres, d'una manera conjunta amb tota la comunitat educativa, per a vostés no servix.

Però, clar, és que això… Vosté diu: s'ha d'elaborar un pla d'actuació.
I jo li dic: vosté sap quin és el millor pla d'actuació que se pot treballar ací?
És la dignificació de l'escola pública.
I, en eixe sentit, l'apujada de professorat que hem tingut en els darrers sis anys, la millora dels centres educatius, la millora de les instal·lacions i la millora de les condicions de tot el conjunt de la comunitat educativa és el millor pla de millora que se pot treballar.

Vostés continuen en la seua línia de voler segregar a uns i a altres; hem de fer un pla específic per a aquesta gent.
Però és que baixe, baixe a la realitat i mire, que s'està treballant de manera específica, però integrada.
És que jo no sé si és que… Clar, com se treballa dins de les aules, com se treballa dins dels centres, de manera específica, però integradora, igual a vosté no li servix, però és que això es treballa.

Jo no sé….
Estava diguent-li a una diputada, que li acaba de dir que té una filla amb altes capacitats, que les famílies ho passen molt malament.
Jo no sé, igual algunes persones poden parlar en primer persona sobre eixa realitat de què vosté està parlant.

I eixes cartes que diu que té de professorats, el millor que podria fer per eixos professors o professores que parlen amb vosté és dir-lo que s'adrecen a la conselleria, que protegiran els seus drets, no se preocupe.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I, ara, la diputada proponent té 3 minuts per contestar.

La senyora Massó Linares:

Muchas gracias.

Bueno, usted aprovecha cualquier caso para hacer un publirreportaje sobre su educación.
Porque nosotros también queremos una educación pública de calidad, pero no su educación.

Usted habla de segregar, que queremos segregar.
Yo, en mi intervención, no he hablado en ningún momento de segregar, pero sí le diré que en esos países tan democráticos de nuestro entorno, que imagino que ustedes los considerarán democráticos, y países en los que la escuela pública tiene una gran importancia, en esos países, en prácticamente todos, hay aulas especiales para estos alumnos.
Me imagino que el resto de Europa, de todos los países de nuestro entorno, pues, serán unos peligrosos segregadores que están destrozando la educación pública.

Yo no le he dicho que estos dossiers que existen y estos planes no sean buenos, desde mi punto de vista, es que no son buenos para los expertos, o sea, no son buenos para los expertos.

Usted dice que ya existe un protocolo, que existe un plan.
Bueno, pues, con los datos que le acabo de dar, usted acaba de decir que los profesionales que llevan a cabo esos planes son unos malos profesionales porque, si los planes son buenos y los datos son los que yo le acabo de dar, de que solo se detecta el 0,19 % de los alumnos de ese tipo, de que el 50 % acaba en fracaso escolar, ¿me quiere explicar, si no son los planes los que fallan, quiénes son?
¿No serán los profesionales, que los están llevando a cabo?
Usted acaba de decir eso, usted acaba de decir eso, porque lo que yo había dicho es que quizá era que los planes no funcionaban y usted ha dicho que los planes son estupendos.
Por tanto, usted está culpando a los profesionales docentes y a los de orientación psicopedagógica de que no funciona, porque los datos son los datos, lo que yo le acabo de dar.
Entonces, según usted, los profesores y los gabinetes de orientación no están haciendo bien su trabajo, porque el plan que les da la conselleria es un buen plan.
Atenta a lo que ha dicho usted.

Yo he dicho que a los profesionales se les estaba cargando con responsabilidades, sin darles herramientas.
Yo estaba hablando de los planes que hay elaborados para la detección y para la educación de esos alumnos.
Los datos son nefastos y los datos no los doy yo, los da el ministerio.
Con lo cual, si los datos son nefastos y los planes son buenos, usted está culpando a los docentes y a los equipos de orientación de los centros.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Per finalitzar este debat, vol replicar?
(Veus) Sí?
Doncs, tindrà 3 minuts per fer-ho.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Robles Galindo:

Bé, senyora Massó, jo li agrairia que no utilitzara les meues intervencions per a canviar-les segons la seua voluntat.
Això acaba sent en murciano: no ponga en mi boca palabras que yo no he dicho.

Sap vosté el que falla?
Fallen els seus números, eixos que s'inventa, eixos que porta ací vosté damunt de la taula i està inventant-se.
Això és el que falla.

Sap vosté el que falla?
Quan vosté me parla a mi de la meua educació.
Vosté sap que jo no estic en un centre educatiu i jo no estic educant ningú?
És que a qui està vosté assenyalant és a les persones que, dia rere dia, treballen amb l'alumnat i que estan educant.
Jo no estic educant en una aula; jo estic ací, amb vosté.
I a qui vosté està atacant és a cada una de les persones professionals que estan en les aules, que estan en els centres educatius, que estan fent seguiment de tot l'alumnat.
(Veus)

I, després, diu… I, després, diu vostés, després diu vosté: no, és que no li donen recursos al professorat.
Mire, els recursos es traduïxen en el nombre de professors que tenim en les aules que, en els últims sis anys, ha crescut d'una manera exponencial.
Els recursos es traduïxen en el nombre de persones que hi ha en els gabinets psicopedagògics que, per cert, revise a vore què va a passar l'any que ve -que ja ho ha vist-, per part de la conselleria es reforcen en tots els centres educatius perquè hi haja més personal per a treballar en eixa línia.
Revise els cursos de formació del Cefire que hi ha oferint-se a tot el professorat perquè tinga la capacitat de formar-se.
Revise tot el material que tenen a disposició els centres educatius per a treballar en eixa línia.
Revise cada un dels recursos que té el personal que està treballant.
Revise cada un dels recursos que hi ha als centres educatius i mire a vore com es millora l'atenció que se li dona a l'alumnat.
O, com vol fer-ho?
Li donem formació, no li val a la senyora Massó.
Li donem més personal, no li val a vosté.
Li donem més recursos, tampoc li servix a vosté.
A vosté el que li servix és parlar de protocols, que vagen per separat, totes les guies de formació.

Diu: És que els experts diuen el que jo dic.
Doncs, digam, de quins experts està parlant vosté?
Perquè jo del que li estic parlant és que les guies, que estan signades, no les fa el conseller, les fan persones expertes, de referència, a nivell catedràtic, que donen recomanacions de com s'ha de treballar.
De fet, de fet, hi ha guies damunt de la taula, en les quals es treballa, que no són d'este època de govern.
¿O és que les persones que són independents i que tenen experiència acadèmica, eixes, ja, tampoc li servixen a vosté?

Vosté l'únic que vol és apuntar a l'educació que no siga segregada, perquè vosté el que vol és la societat separadeta, ben separadeta, i que no hi haja integració i que les persones no puguen aprendre coses més enllà de les que vosté vol, per a poder vindre ací a dir mentides, com ha dit, i després clavar la por en el cos de les persones.
I això, en Compromís, no li ho acceptarem mai.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

I ara continuem amb el Grup Parlamentari Ciudadanos, la il·lustre diputada Rosa Menor que tindrà 3 minuts per fixar posició.

La senyora García Guasp:

No soc jo?
(Veus)

El senyor president:

Perdó, perdó, perdó, perdó.
Perdó, (veus) no, estem, estem… Sí, sí, si, sí.
(Veus)

Perdone, té 3 minuts, senyora diputada.
I disculpe l'errada.

La senyora García Guasp:

No passa res.

Gracias, señor presidente.

Estamos totalmente de acuerdo en que todos aquellos alumnos que sean poseedores de altas capacidades o talentos específicos, primero, deben ser detectados, segundo, se les debe dar una total atención y una respuesta a las necesidades que por sus capacidades especiales tienen estos alumnos.
Por supuesto con el conocimiento y el consentimiento de madres, padres y tutores, porque para Ciudadanos los hijos son de sus padres y/o de sus madres.

De hecho, en 2017, Ciudadanos ya presentó en estas Cortes una PNL que se aprobó y en la que pedíamos, en primer lugar, elaborar un plan integral de identificación y actuación para alumnos y alumnas con altas capacidades intelectuales cuyos objetivos eran: sensibilizar a la comunidad educativa sobre la necesidad de conocer sus características para proporcionar una respuesta adecuada.
Dos, identificación e intervención temprana.
Tres, personalización de la enseñanza según las peculiaridades de cada alumno.
Cuatro, personal especializado.
Cinco, coordinación de los profesionales.
Seis, integración del alumnado con altas capacidades, esto hay que decir que cuando se hacen más mayores es un poco más difícil y hay que, siempre, apretar conforme van subiendo de edad.
Garantizar el derecho de los padres, madres o tutores a decidir sobre la aplicación de cualquier medida educativa en este sentido.
Contar con expertos en la materia y también con asociaciones de altas capacidades para elaborar este plan.
Y en el segundo punto, promover la investigación.

De esta iniciativa se hizo eco una diputada del Partido Socialista de la legislatura anterior que reconocía que se había impulsado esta iniciativa con el apoyo de todos los grupos -eso sí, sin reconocer que se trataba de una iniciativa de Ciudadanos, pero es igual- también reconoció que se había topado con la barrera de la conselleria.

Dicho esto, y a pesar de que como profesora sé que algunos de los elementos de las altas capacidades ya se están cumpliendo, sigue siendo necesario un esfuerzo por detectar esas decenas de alumnos con altas capacidades y darles una respuesta para apoyarles en su formación.

Como la iniciativa de Vox va claramente en línea de nuestra iniciativa y de nuestros objetivos con respecto al tema en cuestión, votaremos a favor.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Val.
(Veus) Val.
(Veus) No sé si vol intervindre?
M'imagine que no, perquè no ha sigut contradita en els seus arguments.

Per tant, continuarem amb el Partit Popular.
És vosté, senyor Castelló?
Doncs, tindrà 3 minuts per a fixar posició.

El senyor Castelló Sáez:

Moltes gràcies, president.

Créanme, señorías, que estoy muy confundido con el debate que estamos teniendo en esta proposición.
Es como si aquí lo importante no fueran las personas, y en este caso los niños, y lo importante fuera el propio debate político en sí.
Y créanme que estoy tremendamente sorprendido y que no lo entiendo.

Yo habitualmente en estas Cortes he hablado de industria, he hablado de infraestructuras, he hablado de vivienda, pero que en un tema como este se abra este debate cuando los datos del Informe nacional sobre la educación de los superdotados y los datos del ministerio dicen que estos niños y niños con altas capacidades tienen un 70 % de ellos bajo rendimiento escolar, que un 50 % de ellos acaban en fracaso escolar y que el 90 % de los problemas de la detección de los niños con altas capacidades no se ve, en ese iceberg solo se pueda descubrir a uno de cada diez, y ¿a ustedes les parece que esto funciona y que esto va bien?

Pues, sin ningún ánimo de crítica al Consell del Botànic, créanme, estoy hablando en serio, porque creo que no es un problema de aquí ni de gestión de aquí y que lo mismo pasa en Castilla y León que lo mismo pasa en Galicia y en Andalucía, donde gobierna el PP.
O sea, no es una cuestión política.
Oiga, ¿por qué no ayudamos a estos niños?
¿Por qué no intentamos rescatarlos?
¿Creen que tan mala es la moción?
Lo dice el ministerio lo de los análisis clínicos, no solo por psicopedagogos, que hacen una enorme labor…, Sagunto tuvo el primer gabinete psicopedagógico de la Comunidad Valenciana.

No es solo por eso, no es solo por eso, es que se trata de niños.
Ya, se trata de una cuestión de talento, no podemos desperdiciar el talento, una sociedad tiene que mirar al futuro y los niños son ese futuro y el talento de esos niños será lo que nos hará ser una sociedad mejor.
¿Y qué pasa con esos seres humanos de un metro?
¿Los abandonamos?
¿No hacemos nada más?
¿Nos conformamos con que el 50 % suspenda -lo dice el ministerio?

Oiga, yo creo que no tenemos que conformarnos.
A mí me parece fenomenal la idea de Llanos Massó.
No me parece fenomenal una cosa, que no haya traído obligaciones de financiación para mejorar esto y para implementar programas concretos.
(Veus) Claro que debería de haberlos y ahí entendería que ustedes se hubieran asustado, porque: ah, es que no estaba en el presupuesto y tal.
Pero así, sin financiación, ¿tampoco lo vamos a aprobar?
¿De verdad?
O sea, ¿creéis que no debemos de ayudar a esos niños?
¿Creéis que, porque a alguno lo hayan detectado y se nos queden otros muchos fuera, a esos no los vamos a ayudar?
¿No los vamos a rescatar?
¿Los vamos a dejar atrás?

Porque ya les digo, no solamente es una cosa de talento y de futuro, es una cuestión de que podamos hacer a esos niños personas felices y completas.
Y nosotros lo votaremos a favor.

Gracias, presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Castelló.

Entenc que com no hi ha contradicció passarem al següent grup que és el Grup Socialista i que tindrà 3 minuts per a fixar posició.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Besalduch Besalduch:

Sí.
Gràcies, president.

Bé, jo és que m'agradaria centrar el debat de la proposta perquè ací escoltem als grups de l'oposició i pareix que tenim absolutament abandonats a la seua sort als xiquets i a les xiquetes amb capacitats altes.
I, clar, és que això no és així.
De fet -ho ha dit alguna diputada ja a estes Corts- en la legislatura anterior van a instar a la conselleria a prendre mesures, hi ha informes que estan presentats en estes Corts per part de la conselleria detallant el compliment de les resolucions que per unanimitat en estes Corts es van aprovar en el seu moment, i això ha donat peu, com dia, a avançar.

Podria donar per reproduïdes les paraules de Naiara o de Papi Robles, perquè és que és aixina.
És que, ho ha dit Papi, el millor que podem fer per a detectar de forma ràpida i precoç als xiquets en altes capacitats, per poder intervindre el més ràpidament possible i acompanyar-los, és desmassificar les aules, clar que sí, i augmentar els gabinets psicopedagògics, que és el que anem a fer.
Fiquem més professors, reduïm el número de alumnes a les classes, augmentem els gabinets psicopedagògics.
És que la conselleria d'educació, el Botànic, porte treballant des del minut zero en este tema i en tota l'educació inclusiva.
Per això el decret d'inclusiva, on també parlem dels xiquets i les xiquetes amb altes capacitats.

Els Cefire.
Els Cefire estan fent formació específica per a la detecció precoç també.
Que necessitem més?
Doncs, potser sí, seguirem apostant per a la formació del nostre professorat.

En este tema el que no podem consentir els grups del Botànic és que vinga ací una proposició que el que vullga donar a entendre és que partim de zero en tot este tema.
Evidentment que no partim de zero, evidentment.
A més, a més, jo no sé si vostés han consultat la web de la conselleria d'educació on hi ha una guia on s'especifique quin és el camí, quina és la intervenció del professorat, quina és la intervenció dels gabinets psicopedagògics, quina és la interrelació amb les famílies.
Tot això està en la web de la conselleria, ho tenen els professors i les professores, ho tenen els gabinets psicopedagògics.
Estem en això, evidentment, no podem en quatre dies arreglar alguns «entorts».

Però, jo crec que anem pel bon camí i que la conselleria continuarà treballant, com ja estes Corts li van demanar per unanimitat ara fa uns quants dies.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I ara entenc que sí que intervindrà la senyora Llanos Massó per 3 minuts.

Quan vullga.

La senyora Massó Linares:

Bueno, pues, la señora Besalduch hace suyas las palabras de los otros dos grupos del Botánico y le vuelvo a repetir lo que le he dicho a los grupos del Botánico: Usted está responsabilizando a los profesores y a los gabinetes de orientación de los resultados.
Los datos son los que son y los datos no me los he inventado yo, y los datos son dramáticos.
Entonces, si algo no está funcionando puede ser por dos cosas: porque no funciona el plan, no es el adecuado, o porque los que los tienen que lleva a cabo no lo llevan en condiciones.
Yo he dicho la primera cosa, no he dicho que sean los responsables los docentes.
Usted dice que el plan es el adecuado, ergo quien está fallando son los profesionales que lo están llevando a cabo.
Eso lo han dicho los tres grupos del Botánico.

Y, vamos a ver, la compañera de Ciudadanos ha hablado de que en el 2017 se trajo a estas Cortes una iniciativa en este mismo sentido y se aprobó por unanimidad -supongo que porque no la proponía Vox, está claro-.
Pero es que una diputada del Partido Socialista en aquella legislatura dice: «La detección y atención de los niños con altas capacidades en los colegios valencianos es una asignatura pendiente.
Se intentó impulsar una iniciativa desde las Cortes Valencianas, esta se topó con la barrera de la conselleria».
Y añade la misma diputada socialista: «Pongámonos a rescatar personas, pero contando con ellas, ya que son las que sufren y conocen la situación».
Y continúa dicha diputada socialista: «Hoy en día existe una discrecionalidad absoluta en función del docente, observándose enormes diferencias, incluso dentro de un mismo centro escolar, por esta falta de información y medios».

Esta diputada socialista de la anterior legislatura está de acuerdo conmigo en que ustedes están cargando sobre las espaldas de los docentes la responsabilidad de algo para lo que no les han dado las herramientas adecuadas.
Y termina esta diputada del Partido Socialista: «Quizás es hora de recuperar esta oportunidad y plantearse una atención real de estos alumnos.
Quizás es hora de darles la atención educativa que le corresponde».
Y yo sí que suscribo las palabras de esta diputada socialista, quizá es el momento… quizá es el momento de recuperar a estos alumnos, de darles las oportunidades que se merecen y de darles una educación pública y de calidad.

Yo no responsabilizó a los docentes de los malos datos.
Los están responsabilizando ustedes.
Y, además, un buen gobernante, cuando ve que algo no funciona, por mucho interés que haya puesto en realizar un plan, si no está funcionando, habrá que cambiarlo.
¿O seguimos como en aquella película de los años…, de no sé cuándo, Don erre que erre?
No, señores, que estamos hablando de niños, que estamos hablando de niños abocados al fracaso escolar, a la infelicidad.
Ustedes que venían a rescatar personas.
Rescatemos a esos niños, por favor.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

I, ara, la senyora Besalduch tindrà 3 minuts per a contestar.

La senyora Besalduch:

Gràcies, president.

Senyora Massó, jo estic d'acord amb tot el que va dir la diputada socialista i jo crec que tots els grups del Botànic estem d'acord, perquè això ho va dir després del primer any de govern del Botànic criticant vint anys de polítiques del Partit Popular en esta matèria.
I, per tant, estem absolutament d'acord en el que va dir aquella diputada, que no s'havia actuat.

De fet, conforme li he dit, en estes Corts, en eixa intervenció se vota una proposta de resolució on se li diu a la conselleria que li done un impuls a totes les polítiques relacionades en esta matèria, senyora Massó.
És que les declaracions les han de ficar en el context i en el moment en què s'han manifestat.
(Algú diu: « En 2017») Clar, un any i tres mesos de Botànic, que va ser al febrer, senyor Massó.
Al febrer del 2017.
Portàvem un any i quatre mesos de govern del Botànic i estava criticant vint anys de govern del Partit Popular.
(Veus)

Senyor Castelló, sí, no m'interrompa.
(Veus) No, no està resolt.
Estem treballant i anem avançant cada vegada.
El problema és que durant vint anys ací no se va avançar i no se va ficar damunt de la taula este problema.
Esta és la qüestió.
Per tant, no intenten manipular les paraules.

Senyora Massó, ací no responsabilitzem ningú.
L'única persona, i consta en el Diari de Sessions d'esta comissió -constarà-, que ha sigut capaç de dir en la primera part de la seua intervenció que els gabinets psicopedagògics i que els professors no tenien ni idea del que portaven entre mans a després… (Veus) Yo no he interrumpido a nadie, señora Massó.

El senyor president:

No vos interrompeu perquè teniu temps cada u.

La senyora Besalduch:

Ha dicho en la primera parte de la intervención…, ha dit que no tenien ni idea del que portaven entre mans per a després dir que la culpa no era d'ells, que la culpa era del govern del Botànic.

Mire, senyora Massó, en esta qüestió, l'educació inclusiva en general, tant els xiquets que tenen capacitats educatives especials com els que tenen altes capacitats, ocupa i preocupa al Botànic.
I cada any en els pressupostos de la Generalitat i, en concret, en la conselleria d'educació se veu reflectit que esta és una prioritat, com ja li he dit, en augment dels gabinets psicopedagògics, en baixada de ràtios, en augment de professorat i en un munt de polítiques que venen reflectides cada any en el pressupost de la Generalitat.

I vaig a dir-li una altra cosa: en la guia, en la guia que tenim per a la detecció i per a l'actuació en els xiquets i xiquetes amb altes capacitats hi ha una cosa molt interessant, i és que fique de manifest que també hi ha una escletxa en la detecció de les altes capacitats de gènere, perquè a les xiquetes moltes vegades se les exigix molt més que als propis xiquets.
I és una de les coses que no sé si a vosté li agradarà, però a mi m'ha encantat i que està en la guia de la conselleria.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Passarem a votació d'este punt.
Per tant, vots a favor de la proposta?
Vots en contra?
Abstencions?
No n'hi ha cap.
Per tant, no s'aprova la proposta.

Proposició no de llei sobre la incorporació de l'estudi i la pràctica dels escacs com a pràctica esportiva innovadora en les diferents etapes educatives, presentada pel Grup Parlamentari Unides Podem (RE número 32.
306, BOCV número 150)

El senyor president:

Continuem amb el punt cinqué de l'ordre del dia, que és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la incorporació de l'estudi i la pràctica dels escacs com a pràctica esportiva innovadora en les diferents etapes educatives, presentada pel Grup Parlamentari Unides Podem.

Esperem que es faça el canvi.
(Veus)

Votem esta proposició no de llei presentada pel Grup Unides Podem.
Vots a favor?
S'aprova per unanimitat.

I ara farem l'explicació de vot, de menor a major també, i començarà -en este cas, sí- la il·lustre diputada Naiara Davó, que tindrà 3 minuts com la resta de grups.

Quan vullga, senyora Davó.

La senyora Davó Bernabeu:

Gràcies, president.

Agrair en primer lloc la unanimitat en la votació.
Crec que és una PNL senzilla, però important, perquè els escacs s'han mostrat una ferramenta pedagògica, dots que els escacs tenen en el seu ús i que hem d'ajudar, a més, que així siga.

La comunitat educativa fa temps que la va començar a utilitzar i, en aquest cas, la conselleria d'educació ho incorpora al programa «Esport a l'escola» i a través dels jocs esportius i, també, les AMPA com activitats extraescolars, i per això la demanem.
Bé, seguint aquest camí, potenciar la seua presència en l'àmbit extracurricular i, també, com a projectes estratègics, incorporar l'estudi i la pràctica també a les diferents etapes educatives.

Fa moltes dècades que alguns països van començar a incorporar-la als seus sistemes educatius.
El primer va ser Rússia, que ho va incorporar al seu pla estatal d'estudi.
I des que en 1995 la UNESCO va recomanar la incorporació dels escacs com a matèria educativa als seus estats membres, com dia, s'ha anat estenent, sobretot perquè s'ha demostrat que els beneficis són molt importants, per una banda, perquè millora la capacitat cerebral i, per l'altra, perquè és una activitat social que promou el respecte i la interacció entre l'alumnat.

És, a més, una forma molt simpàtica o molt divertida de desenvolupar la intel·ligència a edats primerenques en les primeres etapes educatives i, a més, és una estratègia i una ferramenta d'aprenentatge per a adolescents que ajuda moltíssim.
Sobretot perquè, tot i que segur que tots vostés quan han llegit tots els beneficis que comporta els escacs són moltíssims, però jo crec que hi ha tres pilars que són els fonamentals i pel que paga la pena incloure-la i potenciar-la dins de l'àmbit educatiu.

El primer és que ajuda a la resolució de problemes, que és aplicable a l'àmbit matemàtic, però a totes les escenes de la vida quotidiana; perquè incrementa també la capacitat lectora i, evidentment, la capacitat lectora és fonamental per a l'èxit en altres matèries acadèmiques, però també per al desenvolupament del dia a dia, i tercer, perquè millora la intel·ligència emocional, sobretot en tot el tema que té a veure amb l'autocontrol, la planificació i l'empatia.

Jo crec que, per tant, ja són desenes d'estudis els que demostren els seus beneficis i, com dia, com pot ajudar l'alumnat en general i, especialment, al que té de vegades dificultats no sols d'aprenentatge, sinó socials o familiars, i per això portàvem hui aquesta proposta, que el pretén, com dia, és seguir l'estela que des de fa uns anys va començar la conselleria d'educació potenciant encara més la seua presència tant en les etapes educatives com en l'àmbit extracurricular.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I continuem amb el Grup Parlamentari Vox Comunidad Valenciana.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidente.

Agradecemos esta iniciativa, porque, como todos sabemos, el ajedrez es un juego de estrategia que enmarca un viaje apasionante dentro de un tablero y que las posibilidades que se contemplan dentro de él son infinitas.

Nosotros, además de la belleza implícita que hay en este juego, valoramos también las aptitudes, las capacidades que logra desarrollar, como puede ser la imaginación, la creatividad para saber plantear la jugada y resolverla, la resolución de problemas, la capacidad ofensiva y defensiva, la táctica o también la didáctica.

Considerado como un deporte, el esfuerzo intelectual que logra desarrollar es impresionante.
Es habitual que la gente diga que el ajedrez es la mejor gimnasia para el cerebro.
Por eso valoramos el hecho de que se implemente de una forma más activa en la educación.

Desde Vox siempre hemos defendido una educación de forma integral y estamos convencidos de que la práctica del ajedrez puede aportar valiosos valores, puesto que puede ser muy beneficioso como vehículo de transformación y desarrollo.

Jugar al ajedrez además es muy importante… Los que jugamos al ajedrez y nos gusta sabemos que se desarrolla mucho la empatía, puesto que consigues ponerte en la visión del adversario, puesto que tienes que anticiparte a la jugada que va a desarrollar para saber exactamente qué va a hacer y el movimiento que va a llevar a cabo.
Y además las posibilidades en un tablero son infinitas, porque, al comenzar la partida, al tercer movimiento ya tenemos bastantes posibilidades.
Se multiplican al tercer movimiento en 121 millones.
Es decir, la capacidad de visión, la visión espacial que conseguimos cuando jugamos al ajedrez obviamente es beneficiosa para cualquier alumno.

Luego, nosotros también valoramos mucho que…, por ejemplo, muchos problemas en los niños, sobre todo también en gente que…, la gente que son superdotados o incluso gente va peor en los estudios, la concentración, la capacidad de atención.
El ajedrez consigue que nos centremos en el tablero y estas aptitudes son muy buenos porque se pueden extrapolar luego a otras materias escolares y creemos que puede ser muy beneficioso.

El ajedrez no es un juego de azar.
Es un juego racional.
Es decir, cada cosa…, y los jugadores principiantes a veces cometemos muchos errores, pero realmente son errores que asumimos por la inexperiencia.
Es decir, también es importante aprender aperturas, aprender…, o sea, no solamente el ajedrez en su plano práctico, sino también en su plano teórico.

Nosotros, por supuesto, creemos que además el ajedrez tiene cosas muy buenas, porque, por ejemplo, hay unas normas de cortesía, que un jugador puede perder la partida si no saluda al adversario.
Este tipo de conductas sociales nos parecen muy importante es también porque ayudan a la convivencia.
Por lo tanto, vamos a apoyar esta iniciativa y ojalá se pueda poner en marcha.

Entendemos que cuando usted dice que van a haber eventos, también habrá un torneo autonómico o algo parecido para poder implementarlo de una forma más seria.
Porque es verdad que en algunos colegios se lleva a cabo, pero que fuera algo mucho más instaurado.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Continuem amb el Grup Parlamentari Compromís.
Per 3 minuts, quan vullga.

La senyora Robles Galindo:

Senyora Davó, moltes gràcies per la seua proposta.

Per a nosaltres este joc que ens planteja hui és molt més que un joc.
És una ferramenta educativa fonamental, però, sobretot, també, és una ferramenta que ens permet que en xiquets i xiquetes que són d'una alta activitat tingam la capacitat de fer-los parar, concentrar-se i trobar un espai de reflexió.

Nosaltres som molt amants del joc com a ferramenta educativa i, en este cas, jo crec que l'ajedrez és un emblema d'eixa manera d'educar, a través de l'educació per l'acció també.
Tota la part dimensional, tota la part matemàtica que es treballa entenem que té una quantitat de beneficis que, evidentment, s'han de posar en valor.
I, de fet, vosté ja ho ha citat abans, la pròpia conselleria ja ho treballa des d'«Esport a l'escola» i els jocs esportius, però sempre trobem que tornar a… remarcar els compromisos que tenim, renovar i, d'alguna manera, donar-li valor des de les Corts és una part molt important.

Per això avui tindrà el nostre suport, evidentment.
No li càpia dubte que el de la conselleria ja el té i el tindrà de manera renovada, però sobretot jo crec que és molt important que mirem eixa part que tenim de treballar l'educació des de diferents vessants.
Les activitats que treballem en les escoles i el temps lliure educatiu és fonamental i en moltes ocasions no se posa de rellevància.

Pensem en este cas en l'ajedrez com a ferramenta educativa i totes les seues… coses positives que té, però també posant molt èmfasi en eixe temps lliure educatiu, que és una ferramenta de canvi espectacular que moltes vegades no se té en bona consideració.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I continuem amb el Grup Parlamentari Ciudadanos.
Un momentiu… Quan vullga.

La senyora Menor Lucas:

Gracias, señor presidente.

Por supuesto, estamos de acuerdo con la propuesta de Unides Podem, aunque creemos que falta una mayor concreción sobre el modo de llevarla a cabo.
Son indudables y numerosos los beneficios del ajedrez, como ya han comentado aquí otros compañeros.
Es un instrumento pedagógico, que desarrolla habilidades intelectuales, como razonamiento, capacidad de concentración, el aumento de las capacidades, matemáticas o la memoria, pero también los beneficios en el desarrollo personal del alumnado, como la autonomía, la confianza, la comprensión de las normas, los valores, la igualdad y la no discriminación.

El índice de satisfacción de alumnos, padres y profesores supera el 80 % y los resultados académicos de quienes lo practican mejoran.

Además, para la práctica del ajedrez no hace falta un gran desembolso económico.
Por lo tanto, solo se necesita un tablero, unas piezas y un aula para poder realizarlo.

Como recuerda la proposición no de ley de Unides Podem, el Parlamento Europeo, en marzo de 2012, realizó una declaración firmada por 420 diputados que recomendaba la implantación del ajedrez en el sistema educativo.
La declaración reconoce, además, que el ajedrez es un juego accesible para los niños de cualquier grupo social y facilitador de la integración.

España es un país con larga tradición en este deporte.
Es el país con más torneos internacionales desde 1988 y es el país líder en ajedrecistas en activo, según la federación internacional, con más de 15.
461 personas inscritas, por delante de Francia, Alemania, Italia, India o Rusia.
Recordemos la iniciativa que se debatió y se aprobó en el Congreso de los Diputados, a iniciativa del Grupo Socialista, para que, en colaboración con las comunidades autónomas: primero, implantar el programa de ajedrez en el sistema educativo español, de acuerdo con las recomendaciones del Parlamento Europeo: y, segundo, continuar promocionando el ajedrez como deporte y fomentar su práctica.

Según la normativa de la Comunitat Valenciana, en la Educación Primaria los centros tienen períodos lectivos semanales de libre disposición en los que se pueden asignar a varias asignaturas o a proyectos interdisciplinares, cuyos objetivos sean asegurar al alumnado la adquisición de las competencias y los objetivos del currículo.
Además, los centros escolares pueden también ofertar actividades de ámbito complementario y extraescolar.
En el caso de la Educación Secundaria Obligatoria, los centros docentes establecen la fuerza de las materias de los bloques de asignaturas específicas de opción y de libre configuración autonómica de opción.
A tal efecto, en los centros docentes públicos se tendrá que atender los criterios de la demanda del alumnado, la disponibilidad de profesorado con destino definitivo en el centro, el carácter progresivo del currículum de determinadas materias a lo largo de los diferentes cursos, así como las posibilidades organizativas y la disponibilidad de recursos.

Por eso decimos que a la propuesta de Unides Podem le falta concreción, ya que no sabemos de qué modo propone implantar el ajedrez.
Las opciones podrían ser diversas: bien que se incluyera como proyecto de libre disposición en Primaria y que se incluyera entre las diferentes opciones que tienen los centros de secundaria como materia de libre configuración autonómica de opción; o que se oferte y se fomente como una actividad extraescolar; o bien que sea una unidad didáctica en diferentes materias o que se imparta dentro de la asignatura de Educación Física, tomando por tanto tiempo lectivo de esta asignatura, lo cual, si bien es cierto que el ajedrez es un deporte, ésta última opción no consideramos que sea la adecuada, dada la necesidad de fomentar en nuestro alumnado la actividad física y luchar contra el sedentarismo y la obesidad infantil, tan presente en la Comunidad Valenciana.

Gracias, presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Continuarem amb el Grup Parlamentari Popular.
Qui va a intervindré?
Senyor Castelló.
Quan vullga, senyor Castelló.

El senyor Castelló Sáez:

Muchas gracias, señor presidente.

Hay dos tipos de proposiciones en las que pueden decir que la culpa es del PP, que son prácticamente todas, y en las que no pueden decirlo, y ésta es una de ellas.
Y, por lo tanto, estoy convencido que la señora Besalduch no podrá utilizar el truco de antes, donde sí que había un plan de choque del PP en la última legislatura, pero como no da tiempo a contestar a esas cuestiones, pues valga lo dicho ahora.

Yo estoy contento en esta comisión porque voy a ver aprobadas más PNL por unanimidad que enmiendas e iniciativas que me han aprobado a mí en seis años.
Entonces, hoy es un día importante para mí y para la democracia, por lo que veo ¿no?
Seguramente, la señora Besalduch, que habla después, me dirá: a ver si va a ser por culpa tuya.
Y quiero decirle que no.
La cuestión es que, generalmente, cuando yo hago una iniciativa hago algo que le falta a ésta, y es poner financiación.
Y aquí estamos como siempre.
Cuando la palabra financiación aparece la iniciativa de los grupos del Botànic salen por la puerta.
Y siempre estamos igual.

Está fenomenal la iniciativa, bajo mi punto de vista, señora Davó, y ya le digo que la vamos a votar a favor.
¿Pero podríamos poner alguna vez alguna consignación, alguna financiación, instar tan siquiera al Consell a que financie específicamente para el curso que viene -que se iniciará antes de que tengamos un presupuesto- este tipo de cuestiones?
Porque si no está en el presupuesto, ya no estará tampoco el año que viene esto en marcha.
Y entonces aquí pues estamos moliendo agua, que es lo que la gente muchas veces nos echa en cara, es lo que la gente muchas veces tiene razón.

Fíjense porque digo también que ésta no es de las proposiciones del tipo «la culpa es del PP», pues porque en el año 2010 ya teníamos un convenio suscrito con la Federación de ajedrez, cinco años antes de que lo hiciera el Congreso los Diputados, tal y como consta en el texto de su proposición y varios años antes de la recomendación del Parlamento Europeo.
Por lo tanto, esto es algo que se ha venido desarrollando con financiación, el convenio tiene financiación concreta, y a nosotros pues nos encanta que esto se apruebe, porque indudablemente es positivo.

Lo que también les digo es que es fenomenal esto de utilizar el currículum para todo y venga a meter cosas, que si educación vial, que si educación ambiental, que si protección animal, que si el ajedrez ahora.
Pero, oiga, es que tenemos uno de los currículos más extensos de Europa.
Y quizá lo que habría que hacer, dado que el tiempo de los niños es finito, es intentar racionalizarlo y priorizarlo.
Y eso sería algo que creemos que tenemos que pedir también al Consell.

Ya sabe, yo creo que, si lo que no queremos hacer es un Gambito de dama, lo que habrá que hacer, para perder el tiempo simplemente, lo que habrá que hacer será poner financiación y obligaciones económicas para el gobierno, porque si no aquí poco haremos más que simplemente hablar y debatir, y se trata de mejorar también la vida la gente y la formación de nuestros niños.

Gracias, presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Castelló.

I per finalitzar, el Grup Parlamentari Socialista, la diputada Ana Besalduch, quan vullga.

La senyora Besalduch Besalduch:

Sí.
Gràcies, president.

Bé, ja ho ha dit la diputada de Ciudadanos, una iniciativa molt pareguda se va debatre l'any 2015 en el Congrés dels Diputats, es presentava en la Comissió d'Educació pel Grup Socialista en aquell moment i que va ser recolzada per unanimitat; igual que avui ací, en esta comissió.
Que, per cert, per als diputats que no són habituals en esta comissió, dir-los que la unanimitat en la Comissió d'Educació no és un rara avis, és algo que d'una forma habitual, jo m'atreviria a dir que inclús en un percentatge de quasi el 60 %, ix per unanimitat.
Però, bé, entenc que com no és habitual en la comissió, no sap quin és el tarannà dels diputats i de les diputades que conformen esta comissió.

Bé, ja s'ha dit que hi ha multitud d'estudis que acrediten les bondats i els beneficis dels escacs en els xiquets i les xiquetes, que augmenten la seua capacitat estratègica o la seua capacitat en matemàtiques i les seues capacitats memorístiques; també augmenta molt la capacitat en la presa de decisions en moments inclús de pressió, la capacitat de concentració.

Però jo sí que vull detindre'm que els escacs són la panacea de la igualtat, no?
, perquè és un esport que es pot practicar per qualsevol persona, independentment de la seua capacitat econòmica, vull dir, no és un problema, els diners no són un problema per a poder practicar els escacs, senyor Castelló, és molt barat, un tablero, les fitxes, que inclús les poden pintar, i a més se pot practicar en qualsevol lloc, en qualsevol.

Realment és un esport que no discrimina perquè les blanques i les negres són iguals i tenen les mateixes capacitats i les mateixes oportunitats.
I a més, senyor Castelló, sin ánimo de confrontar, solo por nombrarlo, ya que me ha nombrado también en la intervención, un proverbi italià que m'agrada molt i estic segur que a vosté també li agradarà, perquè diu que: «en els escacs el peó i el rei tornen a la mateixa caixa».
És molt bonic.
A que li ha agradat, senyor Castelló?
(Rialles) Molt bé.
(Veus)

Per tant, el que tenim clar és que fomenta eixos valors universals, com la superació de les persones, a través de la intel·ligència i mai a través de la violència.
Per tant, està ben explicat el per què el grup Socialista ha votat a favor d'esta proposició.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Bé, ara, si vos sembla bé, farem un recés de cinc minuts per anar al bany i eixes coses.
I una cosa, en la següent, que hi ha una transaccional de tots els grups, excepte Vox, com voleu que fem el debat?
Ciudadanos explica…?
La de les falles.

La senyora Menor Lucas:

Les falles la farà Patricia.

El senyor president:

Expliques la proposta i la transaccional en sis minuts?
Li donem tres minuts i fem un debat normal?
Voleu que ho fem aixina?
(Veus)

La senyora Besalduch:

No, però, president, jo que al principi que hem parlat hem quedat que faríem explicació de vot igualment, perquè la diputada de Vox el text que té és el mateix en l'explicació de vot que en la fixació de posició, i hem quedat que faríem això en totes les… Bé, jo he entés això, eh, perquè és que sinó alguna…

El senyor president:

Val, val, val.

La senyora Besalduch:

…de les proposicions haurà pogut també tindre els minuts de…

(Veus)

El senyor president:

Perfecte.

La senyora Besalduch:

Molt bé.

La senyora García Guasp:

(Inoïble per raons tècniques)

El senyor president:

Tres, tres, tres, tres.
Tres i per ordre.
Val?

Molt bé.
(Veus)

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Proposició no de llei sobre la creació del Patronat de les Falles, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos (RE número 33.
340, BOCV número 156)

El senyor president:

(Inoïble) … que és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre creació del patronat de les Falles, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos.

Com haureu tingut coneixement, perquè vos hauran donat trasllat, hi ha una esmena transaccional signada per Compromís, Ciudadanos, PP, PSOE i Unides Podem.
Per tant, votarem el resultat de la transaccional i, després, farem l'explicació de vot de cada grup.
Val?

Val.
Per tant, vots a favor d'aprovar la PNL amb l'esmena transaccional signada pels grups que he indicat?
Vots a favor?
8.
Vots en contra?
1 vot de Vox.

Per tant, ara passarem a l'explicació de vot, de menor a major.
I començarà el Grup Unides Podem, que tindrà tres minuts.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Davó Bernabeu:

Gràcies, president.

Bé, jo crec que… Bé, doncs, agrair que s'haja aprovat i que isca endavant aquesta transaccional, perquè, tot i que pense que la iniciativa que es presentava parlava, en la seua exposició de motius, amb un caire ampli de tot el que signifiquen les festes, el que signifiquen les Falles i el món faller, totes les entitats i elements que en formen part, a la resolució marcava d'una forma molt estricta quina era l'actuació que s'havia de seguir, tot just contradint-se un poc amb el caràcter més aglutinador i de participació que es feia a l'exposició de motius.

Crec que, per això, l'esmena transaccional, bé, doncs, s'encamina més cap on deu estar, no?
, que és establir i impulsar mecanismes de coordinació i de participació entre les administracions, però també entre les entitats i col·lectius representants i que siga a través d'eixos mecanismes de coordinació i de participació i amb la participació de tots els membres adients, els que desenvolupen i elaboren i constituïsquen, en el seu cas, els organismes que ells mateixos consideren i, a més, sumant-ho al segon punt de la coordinació de les accions amb les juntes locals falleres, a què també es feia referència en l'exposició de motius.

Crec que és una forma d'arribar a acords, entenent tot el que significa el món de la festa i de la cultura, a través de totes les entitats i col·lectius que en formen part, de la seua participació i de la presa de decisions, mitjançant una reflexió i un raonament col·lectiu de tots aquells que hi participen.

Per tant, simplement, doncs, dir que crec que amb aquesta esmena millorem l'actuació que volem dur a terme; que, en moments tan complicats com aquest que hem viscut, on hem hagut de perdre la celebració de les nostres festes populars, que són moments d'esbarjo i de gaudir, que totes disfrutem, doncs, necessita el suport, més que mai, de les institucions, però sempre escoltant i fent partícips els protagonistes.

I, per tant, doncs… Res, agrair que, finalment, isca aquesta esmena que va en aquest camí.

Gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Moltes gràcies, senyora diputada.

I, ara, el Grup Parlamentari Vox tindrà 3 minuts també.

Quan vullga, diputada.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidente.

Nos encontramos ante una iniciativa parlamentaria, una PNL, que, inicialmente, proponía crear un patronato de fiestas de las Fallas para, posteriormente, enmendarse y proponer un mecanismo de coordinación y participación.

Desde nuestro punto de vista, creemos que no es necesaria ni una cosa ni otra, ya que consideramos que las fiestas de las Fallas están bien organizadas y tienen el respaldo de toda la sociedad valenciana, que se vuelca en cada uno de los actos, ya que es una fiesta de los valencianos en las que viene implícito el ADN de estos.

No vemos apropiado que se cree un mecanismo de coordinación y participación adscrito a la Generalitat Valenciana, con autonomía orgánica y funcional.
Consideramos que la competencia municipal es suficiente y en Vox somos partidarios de simplificar y no crear ningún patronato u organismo, si ya existe algún órgano que desempeña esas funciones.
Los recursos de los valencianos son finitos y no es necesario un gasto, bien directo o indirecto, para la protección de estas fiestas.
Creemos en una administración más ligera, más ágil y más eficiente.

Bien es cierto que existen fallas en numerosas poblaciones fuera de Valencia, entre las que destacan las comisiones de Benicarló, Almenara, Burriana o Vall d'Uixó, en Castellón, Denia, Calpe, Elda, Pego y Benidorm.
En Alicante creemos que es suficiente con establecer una comunicación entre los agentes implicados, en caso de que exista algún tema importante a tratar.

No debemos normalizar y dirigir esta fiesta tan libre, espontánea y viva que, dependiendo de la población donde se celebre, tiene unas costumbres u otras.
Siempre que todos los municipios que celebren las Fallas tengan en cuenta que es patrimonio cultural inmaterial de la humanidad por la UNESCO y así lo respeten, será suficiente.

Los falleros saben tratar, mimar y cuidar sus fiestas.
Y las agrupaciones y fallas siempre han respetado al máximo las indicaciones e instrucciones, en el caso de Valencia, de la concejalía de Cultura Festiva.

Desde Vox, somos conscientes de la importancia que tienen las Fallas y que sean patrimonio cultural inmaterial de la humanidad por la UNESCO y la exigencia para continuar en esta categoría es mantener viva la fiesta.

Por todo lo explicado anteriormente, no encontramos utilidad a esta iniciativa que nos proponen desde Ciudadanos.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I ara entenc que la proponent voldrà exercir la rèplica.

Quan vullga.

La senyora García Guasp:

Vale.

Gràcies, senyor president.

(Inoïble) … de Vox, precisamente en comisión.
(Inoïble) … «Proteger nuestro legado cultural y señas de identidad del pueblo valenciano, preservarlo (inoïble) … » ¿Y las Fallas no entran en ese legado?
, pregunto yo.

Solo le pido que recapacite y que entienda que, aprobando esta propuesta nuestra (inoïble) …

(Inintel·ligible, la diputada intervé per videoconferència però el so és molt dolent) …

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Quan vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidente.

Señora diputada, quiero que le quede muy claro que en Vox jamás aprobamos una cosa o la rechazamos en función de quién la presenta, simplemente lo hacemos en función de si es bueno o malo.
Nosotros no tenemos nada en contra de Ciudadanos.
Estamos rechazando esta propuesta porque creemos que no va a ser ni buena ni bella ni verdadera.

Estamos convencidos de que aumentar la administración no tiene nada de bueno.
Es más, es que estamos convencidos de que se puede politizar, o sea, pueden entrar factores dentro de las fallas que pueden distorsionar la fiesta, por eso estamos votando en contra de esta iniciativa, que no dudamos que está hecha con la mejor intención.

Quiero que tenga claro que por supuesto que en Vox defendemos nuestro legado cultural.
Hemos sido los primeros que hemos pedido que las fallas se abrieran y estamos muy contentos porque, finalmente, parece que se van a poder celebrar.
Y también nosotros nos sentimos de verdad felices, porque sabemos que hemos puesto nuestro granito de arena para que eso se lleve a cabo.

Estamos convencidos de que esta propuesta, que puede tener alguna parte buena, no podemos dejarla al azar, no podemos dejar al azar a ver si tendrá una parte buena, cuando sabemos que hay un riesgo evidente de que esta propuesta politice las fallas y quite autonomía y fiscalice, de alguna forma, una fiesta tan importante como puede ser la fiesta de las Fallas, patrimonio cultural declarado por la UNESCO.

Muchas gracias.

El senyor president:

Perdó.

I, ara, passaríem al Grup Parlamentari Compromís, que tindrà 3 minuts també per a fixar posició.

La senyora Robles Galindo:

Moltes gràcies, president.

Nosaltres volem remarcar molt que li donem suport a esta proposta després de les coses que s'han anat afegint de manera conjunta, no?
Jo crec que el sumatori de les propostes que s'han anat fent han canviat molt el tarannà d'aquesta proposta.

I, des de Compromís, volem posar en valor que, clar, s'estava parlant ara, fa un moment, que ja tenim Junta Central Fallera, però, clar, la realitat és que Junta Central Fallera és un òrgan que pertany, únicament i exclusivament, a l'Ajuntament de València i que, en realitat, ha acabat esdevenint l'organisme que dona resposta a totes les falles quan han tingut alguna necessitat.
De fet, jo, fa uns anys, em vaig assabentar, per exemple, que, quan havien de fer estatuts o algun tema orgànic, se referenciaven directament a la junta central a València, cosa que no té massa sentit perquè les realitats territorials són molt diferents i nosaltres entenem que cada poble, cada municipi, ha de tindre capacitat d'autogestió.

Dit això, sí que, i sobretot este any, estem vegent que hi ha qüestions que s'han de gestionar de manera conjunta.
Ahir vam vore un anunci que les Falles se celebraran en la primera setmana de setembre, per recomanació de sanitat.
Però, clar, cada poble és un món perquè a Montserrat celebren les Falles una setmana després, perquè la majoria del poble és músic i, aleshores, cal canviar eixa festa, és una qüestió municipal.
I, per això, nosaltres entenem que un organisme que no siga únicament i exclusivament de caràcter local és important.

Dit això, per a Compromís és fonamental que l'estructura d'eixe organisme, la personalitat jurídica d'eixe organisme i els pros i els contres siguen triats pels fallers i les falleres.
Per això, nosaltres esmenàvem, diguent que volíem avançar cap a la creació d'eixe organisme i que ha de penjar directament, com no?
, de la conselleria de cultura, perquè l'administració ha de donar recursos perquè eixa participació siga real, eixa és una de les responsabilitats que ha de tindre l'administració i ha de complir en eixa línia.

Després, per a nosaltres, la part que ha afegit Lluis, del Partit Popular, de coordinar accions amb totes les juntes locals, per a nosaltres també posa de rellevància, una vegada més, eixa diferència municipal que creguem que no s'ha de perdre mai en l'espai de la festa i, per tant, que exercisca eixe paper vertebrador que pensem que ha de tindre este organisme.
Ens ha passat este any.
Ens hem adonat que, quan les falles s'han de reunir a nivell de Generalitat per qualsevol tema, no hi ha un organisme darrere que done resposta a això perquè, principalment, qui està representat són les falles de la ciutat de València i moltes vegades els pobles queden discriminats.
I, en eixe sentit, nosaltres entenem que se li ha de donar suport a la creació d'este organisme, que el conjunt de l'àmbit faller i l'administració, totes juntes, mirant els pros i els contres de cada organisme, decidiran en el termini que ens hem dotat.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I, ara, el Grup Parlamentari Ciudadanos tindrà 3 minuts també per explicar el seu vot.

La senyora García Guasp:

Val, a vore si puc acabar…

Gràcies, senyor president.

Agradecer a todos los grupos políticos el esfuerzo por aunar criterios para poder poner en marcha esta iniciativa.

Es para mí un honor defenderla, por la trascendencia que puede suponer para todos los sectores que se retroalimentan con el mundo de las Fallas, pero también por mi vinculación de más de cuarenta años a las mismas, como miembro de una comisión fallera de mi pueblo natal, la Falla Sant Vicent, de Aldaya.

A simple vista, relacionamos las Fallas con unos pocos oficios.
En cambio, cuando nos internamos en el maravilloso mundo fallero, entendemos el volumen humano que, directa o indirectamente, forma parte de él.

De forma directa y si distribuimos sus oficios en cuatro sectores, podríamos hablar del sector del monumento, entrarían: artistas falleros, transportistas, grúas, etcétera; en el sector de la indumentaria: modistas, sedistas, orfebres, peluqueros, comercios textiles, manteletas, enaguas, blusones, medias, calzado, sombreros, mercería, abanicos, encajes, incluso disfraces y tiendas de alquiler de indumentaria; otro sector sería el pirotécnico; y, por último, el sector de la música, desde las bandas de música hasta los diferentes espectáculos que ofrecen las comisiones falleras en sus carpas o casales.
E, indirectamente, la restauración, la cultura y el ocio, las carpas, etcétera.

La entidad que proponemos trataría de coordinar todas las acciones relacionadas con el mundo de las Fallas y darlas a conocer, poner en valor las Fallas como fiesta de interés turístico internacional, como Patrimonio Cultural Inmaterial de la Humanidad por la UNESCO, por supuesto sin desmerecer en ningún momento el gran trabajo que se hace desde la Junta Central Fallera de Valencia, la Comisión de Fallas de la UNESCO y la interagrupación.

Pero la realidad es que con todo esto solo se llegan a coordinar las fiestas de la ciudad de Valencia y algunos pueblos del área metropolitana.
Urge tener un ente que coordine las actuaciones de las Fallas de todos los municipios de la Comunidad Valenciana, que ponga en común las mismas y que vele por los intereses de todos los falleros.
Y por supuesto de salvaguardar, proteger, mantener, desarrollar, estudiar y difundir la fiesta, sus actividades y los diferentes elementos que la conforman, la tradición y la relevancia de la misma.

Por todo esto, solo me queda dar las gracias a todos los grupos y ponernos a trabajar por la cultura valenciana.

Muchas gracias a todos.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I ara continuarem amb la intervenció del Grup Parlamentari Popular.
Tindrà el senyor Martínez 3 minuts també per a explicar el seu vot.
Quan vullga.

El senyor Martínez Fuentes:

Gràcies, president.

Per un costat…, bé, fer un poc d'història de com hem arribat a esta transaccional.
Dir que, en el primer moment, vam intentar, i de fet aixina ho vam fer, des del grup parlamentari vam presentar una esmena al que era la PNL de Ciudadanos.
Vam tindre inclús converses per a intentar arribar al que hem arribar hui però de forma anticipada, d'intentar inclús…, recorde que vam tindre una conversa també amb Trini Castelló, la diputada de Castelló del PSOE, junt a Ciudadanos intentant portar alguna cosa conjunta, inclús que ho deixara damunt la taula per poder parlar-ho de forma més tranquil·la.

Bé, però dit açò, vull manifestar quina és la postura del Grup Parlamentari Popular.
Nosaltres enteníem que davant la PNL presentada per Ciudadanos proposava un patronat.
Un patronat nosaltres, el nostre grup, enteníem que era una figura massa formal i que després de parlar amb els col·lectius festius, amb professionals, artistes fallers, etcètera, etcètera -crec que tots han parlat- el que demanaven era diàleg, el que estan demanant és diàleg.

Per això enteníem i per ahí va la nostra proposta de crear una mesa de diàleg, és el que hem demanat nosaltres.
Després, en la transaccional es parla d'impulsar des de la conselleria competent en la matèria de cultura els mecanismes de coordinació i participació.
El que déiem nosaltres, des del Partit Popular, el que déiem és diàleg, diàleg.
Amb quina figura?
Creiem que el patronat és massa, però sí parlar d'una figura molt més light, anem a dir-ho d'eixa manera, i que al final es complira l'objectiu del diàleg.
Amb qui?
Amb qui determine la Generalitat, bé siga cultura, que entenem que podria ser una…, en cultura seria el lògic, o bé també a través de Presidència, si es considera que fora Presidència qui establira eixe diàleg.
Eixa és una primera qüestió.

Una segona qüestió que des del Partit Popular vam ficar damunt de la taula era que es podien coordinar accions.
Però, accions en quin sentit?
En promoció de la festa i en la preservació d'eixos valors pels quals se'ns va concedir el reconeixement de la Declaració de Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat.
Ahí és on teníem que centrar eixa tasca de coordinació i eixe era el nostre criteri.

I sobretot en una qüestió, que també hem fet molt d'èmfasi, que és el preservar la independència de les juntes locals.
Totes tenen en comú però, com bé s'ha dit, hi ha algunes que tenen algunes diferenciacions i algunes característiques particulars.
I per això en el segon punt hem ficat: coordinar accions amb juntes locals falleres, respectant la independència de funcionament de cada una d'elles.
Perquè sense anar massa lluny parlem de la Junta Central de Falles de Valencia, que representa pràcticament el 50 % de totes les Falles de tota la comunitat i que té ja un reglament propi i no anem a dir-li a un patronat que li diga a la junta central el que ha de fer.

Per tant, eixes diguem que eren les bases en les quals nosaltres vam fer eixa esmena i la idea i el sentit que tenia la nostra postura respecte a este tema.
I sobretot el que no volíem, i aixina li ho vaig manifestar als diferents portaveus, que el que no volíem era crear un conflicte en este tema.
Tot el contrari, el que volíem era intentar unir i anar en una postura que fora comuna de tots els grups.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Martínez.

I ara acabarem amb l'explicació de vot del Grup Parlamentari Socialista que serà…

La senyora Castelló Cervera:

Sí.

El senyor president:

…Trini.
Quan vullga vosté.

La senyora Castelló Cervera:

Gràcies, president.

Doncs, bé, com molt bé ha explicat el senyor Luis Martínez, un dels objectius fonamentals que des del Grup Socialista ens plantejàvem al vore esta PNL era que no fora un motiu de confrontació i que, més bé al contrari, hauria de suposar un diàleg sincer i una acció conjunta de tots els grups per arribar a la millor solució possible.

Tal qual estava plantejada la PNL per Ciutadans en un primer moment no la podíem recolzar, la figura del patronat no la veiem ni viable ni útil.
I, sobretot, perquè el més important és que els actors fonamentals i imprescindibles de tota la festa hauríem d'anar de la mà d'ells, d'escoltar què volien.

Tots hem parlat amb els col·lectius i nosaltres érem molt conscients de que les Falles, totes i en el seu conjunt, necessitaven d'un paraigües institucional que estaven reclamant a nivell autonòmic que vertebrara, que coordinara.
Perquè són molts els pobles que no estan en Junta Central Fallera, com ja s'ha dit, des de Benicarló, Xàtiva, Elda, i també hi ha pobles que ni tan sols tenen una junta local i no tenen un botó roig al qual prémer quan tenen algun problema o tenen que fer alguna consulta.

La nostra preocupació anava també en tres direccions.
Primer, que havíem de preservar este bé garantint el seu estudi, difusió i fent un seguiment d'esta manifestació patrimonial i cultural, que no sols de la ciutat de València, i que vertebra la comunitat.
Per tant, calia una estructura que, a més, també, hauria de servir per facilitar serveis comuns a totes les falles.
Ja veurem això com s'estructura perquè no és fàcil.

I també, proposat en el seu dia pel senyor Martínez del Grup Popular, llistat d'artistes fallers, pirotècnics, una central de compres.
Podem facilitar des d'eixe organisme o eixe ens models de contractació dels serveis que podrien ser de forma mancomunada per moltes falles reduint els seus costos.

Altra cosa que hauríem de tindre en compte, que les falles són entitats privades amb la seua autonomia, tenen les seues juntes locals amb els seus estatuts.
I qui érem nosaltres per a organitzar-los d'una determinada manera?
Ni de patronat, ni de fundació, vull dir, hem d'escoltar i fer-ho de la mà d'ells, dels artistes fallers, de la federació de societats musicals, de la pirotècnica, del sector de la indumentària, de les lletres falleres o la Societat d'Estudis Fallers, com aixina ho hem incorporat en l'esmena.

Nosaltres, com a Grup Socialista, tenim una aposta clara, una figura clara, que pensem que seria la millor, que és la de crear una federació d'entitats municipals de falles que coordine i agrupe totes les entitats organitzadores.
Però, potser hi ha altres solucions que poden ser millors o pitjors.
Per això tampoc no hem presentat una esmena dient: volem que siga una federació.
No, anem a raonar-ho entre tots, l'administració i els grups, a vore quina és eixa figura.

I considerem, per últim, que l'administració ha de tirar d'este carro, és la que ha de impulsar.
Hem considerat que és la conselleria de cultura la que ha de liderar i impulsar este camí de diàleg i de participació per arribar en un termini prudencial, que hem considerat 6 mesos, a la constitució d'este organisme, el que es decidisca.
I mentrestant ha de donar cobertura al món faller.

Per això, per suposat, hem votat a favor d'este acord, que també és hui un motiu de satisfacció perquè era un tema tan important que no podia ser motiu de confrontació.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Doncs, acabat este punt…, perdó, continuem amb el darrer punt de l'ordre del dia.
A vore els canvis.
(Veus)

Espereu i que vos netegen les taules i… (Veus)

Proposició no de llei sobre els problemes de salut mental en la comunitat científica i investigadora, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 34.
493, BOCV número 159)

El senyor president:

Val, si ja estem preparats, anem al seté punt de l'ordre del dia que és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre els problemes de salut mental en la comunitat científica i investigadora presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
El diputat proponent, senyor Ruiz, tindrà 6 minuts per explicar-nos la seua proposició.

Quan vullga, senyor Ruiz.

El senyor Ruiz Castell:

Gràcies, president.

En primer lloc, vull agrair les aportacions realitzades per totes les investigadores i tots els investigadors amb els quals he pogut intercanviar opinions, preocupacions, reflexions, durant els darrers mesos per tal de donar forma a aquesta proposició no de llei.
Una proposta que, en certa manera, aprofita la sensibilitat que ha despertat aquesta pandèmia envers la salut mental per a posar damunt la taula un problema estructural de l'actual model de fer ciència.

Perquè hui en dia dedicar-se a la recerca sembla que té els seus riscs.
Des de fa uns anys comptem amb diferents estudis que constaten els problemes psicològics que experimenten al voltant de la meitat de les i els joves que fan un tesi doctoral i com fins a una tercera part està en risc de patir algun tipus de trastorn psiquiàtric.
Tal com han mostrat eixos estudis, aproximadament un 40 % de l'alumnat de doctorat presenta símptomes moderats o greus d'ansietat i/o depressió, sis vegades més que la població general mesurada en una escala similar.

L'únic estudi realitzat al voltant d'aquest tema en Espanya, publicat l'any passat, mostra igualment percentatges alarmants de desgast professional i estrés laboral entre les i els estudiants de doctorat.
Una qüestió que, per cert, afecta també al personal investigador durant l'etapa postdoctoral i, fins i tot, en estadis més avançats de la seua carrera científica.

I quin és l'origen?
Doncs, d'un temps ençà es parla de com s'ha desvirtuat allò que anomenem excel·lència.
I és que l'afany per obtenir resultats rellevants de manera immediata per a publicar-los en revistes d'alt impacte i poder competir així pel finançament i impulsar el currículum davant unes expectatives, diguem-ho, poc falagueres d'estabilització laborar fa que sovint les investigadores i els investigadors sacrifiquen la seua vida personal i treballen més hores de les que pertoca.
I, en aquestes condicions, traure qualsevol recerca endavant pot conduir a uns alts nivells d'estrés i tindre un elevat cost mental.
En el cas de les i els més joves, a tot açò es pot afegir en ocasions una preocupant manca de suport i de supervisió per part de qui hauria de dirigir la seua tasca investigadora.

Què fer?
Com actuar?
Doncs, en primer lloc, parlant del tema.
Malgrat les evidències que demostren que la salut mental és un problema ben present al món acadèmic, el tema sembla tabú.
És l'anomenat elefant a la sala, una realitat coneguda però sovint ignorada, el preu a pagar que assumim a contracor si aspirem a desenvolupar una carrera investigadora.
I no pot ser, no pot ser que no ens atrevim a parlar-ne del tema per por a que si ho fem es posen en dubte les nostres capacitats.

Per això demanem a la proposta de resolució que s'organitzen campanyes de difusió i conscienciació sobre els problemes de salut mental que s'identifiquen en la comunitat acadèmica, al temps que apostem perquè els organismes de recerca i les universitats compten amb serveis o programes específics de salut mental amb protocols de prevenció i d'actuació eficaços.

A més, per avançar cap a entorns de treball més saludables que atenguen als problemes relacionats amb les condicions laborals i el benestar del personal investigador, instem a desenvolupar estratègies per tal que la comunitat acadèmica, i en particular les persones que han de supervisar l'activitat del personal investigador en formació, puguen adquirir habilitats de gestió emocional, resolució de conflictes i prevenció de l'estrés.
I, per suposat, desterrar les conductes que no només puguen derivar en situacions de discriminació i assetjament laboral als grups de recerca sinó també posar en risc la salut mental del personal investigador, facilitant els mecanismes necessaris perquè les persones afectades per aquests comportaments puguen denunciar-les sense por a represàlies i obtenint l'assessorament psicològic i legal necessari.

Ara, com podem involucrar tota la comunitat acadèmica?
És a dir, què podem fer per tal que la comunitat investigadora atenga i tinga present totes aquestes qüestions?
Si l'objectiu és en última instància que els centres i grups de recerca avancen cap a l'obtenció d'uns estàndards i unes condicions de treball que garantisquen el benestar del seu personal, doncs valorem això i fem que tinga repercussió.

Per això proposem que als criteris recollits a les bases de les convocatòries públiques dirigides a la contractació de personal s'incorpore la possibilitat d'afegir algun tipus de credencial al respecte que millore o puga millorar l'avaluació que puga obtenir un centre.
I això es pot fer amb relativa senzillesa involucrant els comités de seguretat i salut d'aquestes institucions.

I quan els afecte una situació crítica en relació amb la salut mental del personal investigador, que tot aquest esforç que estem demanant no caiga en sac foradat i per tal de donar eixa eficaç que demanden els pacients, fomentar la col·laboració entre els diferents servis assistencials que s'han de veure implicats, no només al treball, sinó també en l'atenció primària i especialitzada.
Per això demanem que s'impulsen els mecanismes de coordinació necessaris per tal que aquestes estratègies i iniciatives siguen reconegudes pel nostre sistema de salut i es puguen incorporar a la xarxa integrada d'atenció en salut mental.

Termine ja, i em permetran que acabe fent referència al treball d'un físic anomenat Oliver Rosten, qui fa uns anys va enviar a la revista Journal of High Energy Physics un article sobre representacions funcionals de l'àlgebra conformal.
El treball no va ser acceptat, i no vaig a entrar en el contingut del text ni vaig a aventurar-me a tractar d'explicar en què consistix la simetria conforme, perquè no és rellevant per a la història que els vull contar.
Entre altres coses, perquè l'article no va ser rebutjat pel seu contingut científic, com hauria sigut d'esperar, sinó per allò que es podia llegir als agraïments, on l'autor dedicava el seu treball -i cite textual- «a la memòria del meu amic Francis Dolan que va morir tràgicament en 2011».
I a continuació afegia: «Estic fermament convençut que la brutalitat psicològica del sistema posdoctoral va jugar un important paper en la mort de Francis.
Voldria aprofitar aquesta oportunitat si algú m'escolta per a instar aquells dins del món acadèmic amb un rol de lideratge a fer molt més per protegir als membres de la comunitat que sofrixen problemes de salut mental, particularment durant les etapes més vulnerables de les seues carreres».
Una crida a la qual nosaltres com a representants polítics també hauríem de prestar l'atenció que sense dubte mereix.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ruiz.

Com que hi ha presentada una esmena per part del Grup Parlamentari Ciudadanos, la defensarà el senyor Llopis, també per 6 minuts.

El senyor Llopis Pascual:

Muchas gracias, señor presidente.

Y muchas gracias, señor Ruiz, por la exposición que usted ha hecho.
Yo creo que yo me he sentido identificado en todo lo que usted ha relatado.
Y los que hemos trabajado mucho tiempo en la universidad y a veces, al llevar tanto tiempo, has de empezar un grupo que a veces estaba sin consolidar y hemos pasado por alguno de los estadillos que usted comenta y que, desgraciadamente, se han agravado con el tiempo.
Porque, fundamentalmente, ahora todo el mundo habla de lo importante que es la investigación -que es muy importante investigar- y a veces nos quedamos simplemente en incrementar pírricamente los presupuestos en cantidades que después al final no llegan a los destinatarios que más lo requieren.

Y, además, yo creo que quizá lo que no podemos es olvidar que, cuando hablamos de investigación, tenemos que hablar de la parte fundamental de la investigación.
Y la parte fundamental de la investigación son los investigadores.
Y los investigadores no son muchas veces esos que salen que son grandes reconocidos.
Es que hasta los grandes…, esas personas que son grandemente reconocidas han pasado por un montón de etapas de formación que, desgraciadamente, se las estamos complicando cada vez más para generar, en primer lugar, que mucha gente quiera dedicarse a investigar y, en segundo lugar, que cuidemos adecuadamente a esas personas que se dedican a investigar.

Usted ha hablado también de un concepto, que yo también lo suelo utilizar mucho, que es del elefante en la sala.
Es decir, hay un elefante en la sala, tenemos un problema en las universidades, tenemos un problema a la hora de potenciar que más gente se dedique a investigar.
Pero usted se ha centrado solamente en una parte.
Es decir, se ha centrado en que los investigadores sufren, los investigadores sufren estrés, sufren ansiedad, sufren angustia… Pero a lo mejor no ha querido centrarse -porque no es elefante que a usted le gustaría hablar- de por qué sufren todas y cada una de estas cosas.

A mí sí que me gustaría insistir en estas cosas, porque sí que es cierto que cuando todo el mundo nos enfrentamos a una tesis doctoral, la gran mayoría de las personas que la hemos hecho o que la hemos dirigido no hemos tenido un negro que nos la ha hecho, sino que hay que sabemos lo que cuesta, ¿no?
, y sabemos lo que cuesta muchas veces…, el miedo que sufren nuestros doctorandos a acabar las tesis, simplemente acabar la tesis, a saber si están a la altura de lo que se espera o de si el trabajo que han hecho con la tesis les va a servir para algo.

Pero hay muchísimas cosas más que me gustaría hablar, porque evidentemente esa ansiedad se ha sufrido en muchos sistemas.
Pero quizá se ha complicado ahora mucho más.
Porque ahora mismo tenemos una ANECA que va cambiando unos criterios y, al final, consolidar tu situación en la universidad muchas veces es más difícil que las doce pruebas de Hércules, que te cuesta muchísimo y que cada día te lo ponen más complicado.

Pero a mí me gustaría…, en primer lugar, yo le voy a aceptar, por supuesto, y vamos a votar desde el Grupo Ciudadanos su propuesta, nos acepte la enmienda o no, pero voy a intentar convencerla para que nos acepte la enmienda, porque consideramos que también es importante.

Estoy totalmente de acuerdo con toda la…, y además me gusta cómo usted ha argumentado con citas las cosas que han pasado.
Pero no podemos olvidar otros problemas: ¿por qué no se puede estabilizar al personal investigador?
Pues porque a lo mejor no tenemos un plan de financiación plurianual de las universidades.

Lo comentaba su rectora, la rectora de la Universidad de Valencia: todos los noviembres tiene que preguntar a la conselleria cuánto dinero va a disponer al año siguiente, porque no existe un plan de financiación plurianual.
Sé que están en ello, pero están en ello y llevan seis años.
Si llevan seis años en ello.
Eso habrá que acabarlo.
Es decir, es un problema.
Esa falta de seguridad económica es un problema.

Las universidades al final asumen todos los convenios que se firman o todos los acuerdos que se firman, las normativas autonómicas, pero muchas veces no se les recompensa adecuadamente por ello.

Y también hay casos de muchas universidades muy grandes que hacer frente a esos acuerdos autonómicos también les supone un dinero que muchas veces tampoco se le supone.

Después, seguimos sin tener convenio colectivo para los trabajadores en las universidades de la Comunidad Valenciana.
Seguimos sin tener convenio colectivo.
Creo que somos la única comunidad… somos la única comunidad que no tenemos convenio colectivo para nuestros trabajadores en las universidades.
Y estaba pactado, estaba pactado con los sindicados, con las universidades, pero, al final, el Botànic ha decidido no llevarlo a cabo.
Ya sin contar la famosa tasa de reposición, que seguimos con todos los problemas que genera, que ha generado y que sigue generando y que al final ha obligado a muchas universidades a abusar de esas contrataciones del personal asociado.

Pero donde voy…, es decir, son temas estos que creo que todos somos conscientes, que le vuelvo a pedir otra vez -porque sé que usted es sensible- que lo vuelva a llevar a la conselleria, que transmita la conselleria que no podemos estar eternamente aprobando planes de financiación, o sea, preparando ese plan de financiación, ese convenio colectivo, que habrá que solucionarlo.

Pero usted dice… usted dice que se ha reunido con muchos investigadores, y muy bien y tal.
Y yo, que me he reunido…, bueno, sigo reuniéndome durante muchos años con muchos investigadores y muchos profesionales de la universidad, y conforme hace unos años o hace unos meses uno de los problemas que tenían los trabajadores de la universidad era el que usted ha relatado aquí.
Totalmente de acuerdo.
Totalmente de acuerdo.
Pero, ¿sabe cuál es el problema que tienen los investigadores, los profesionales de la universidad?
Que se les ha excluido, que el Botànic y el gobierno socialista central les ha excluido del proceso de vacunación, de la estrategia de vacunación.

Esos investigadores…, que a veces ser investigador no es una persona que muchas veces está toda su jornada laboral, que siempre suele ser mucho más allá de esas 40 horas y a veces 50 horas, además de clase.
Y además tiene que estar a veces en un aula con 50 alumnos, con 50 estudiantes.
Y conforme a los profesores de otras etapas se les ha vacunado, aquí el gobierno socialista del señor Sánchez, del Botànic, le ha excluido, al personal de las universidades, del proceso de vacunación.
Y es una de las cosas que les preocupa.

Yo cuando hablo con mis compañeros de la universidad, y estoy seguro que usted también lo hace -y acabo, señor presidente-, les pregunto qué les preocupa.
Y antes hablábamos de todo lo que usted ha dicho.
Pero hoy les preocupa estar fuera de esa protección que les va a dar la vacuna, que usted sabe que tenemos que estar en un aula hablando con muchas personas, con muchas personas que a veces tienen una movilidad las personas… -afortunadamente, quien fuera joven ahora- una movilidad y una compartición de historias con muchísima gente, y ahora creo que es necesario.

Y por eso me gustaría que desde esta comisión de educación reivindicáramos que este personal de las universidades pudiera ser incluido dentro de la estrategia de vacunación.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Llopis.

I, ara, el proponent de la PNL, per 3 minuts, ens comentarà si accepta o no accepta l'esmena del Grup Parlamentari Ciudadanos.

Quan vullga, senyor Ruiz.

El senyor Ruiz Castell:

Gràcies, president.

Señor Llopis, le agradezco el tono y el apoyo que ha dicho que va a prestar a la proposición, independientemente de lo que haga con la enmienda.

De hecho, tenía aquí escrito «¿qué hago con usted y con su enmienda?
».
Y le he añadido «¿y qué hago con su intervención?
» Porque, claro, está bien que le haya dedicado 50 segundos a lo que es el meollo de su enmienda.

Le he de confesar que obviamente muchos de los problemas que usted me comenta lo hemos hablado, efectivamente se es sensible.
Sabemos la problemática que hay.
No es una cuestión que dependa del Botànic.
Tiene que ver con la masa salarial, tiene que ver con la tasa de reposición.
Se están haciendo esfuerzos para avanzar en esa dirección, pero es que no estamos hablando de eso.

Y por eso yo cuando recibí su enmienda, le he de confesar que pasé como por las fases del duelo psicológico de Kübler-Ross.
En un primer momento dije «negación».
Bueno, esto se han equivocado.
Esta enmienda no tiene nada que ver.
Habrá pasado como le pasó el otro día a María José Catalá en el pleno y, de repente, se han traspapelado y ha presentado una cosa que no tiene nada que ver.

Luego me doy cuenta de que no, que efectivamente era cierto.
Y dije: vamos a ver, en el Reglamento de las Corts hay diferentes lugares en los que habla que las actuaciones se han realizar y han de ser congruentes con la materia objeto de debate.
De hecho, si esto no fuese una enmienda, si esto fuese un debate en sí, el presidente de la comisión bien podría haberle llamado a la cuestión por tratar un tema que claramente está fuera de la discusión que presenta la proposición original.
Pero no, el artículo 103 del Reglamento de las Corts no es aplicable en este caso.
Entonces, no le podía evitar el papelón y créame que lo siento, porque me da un poco de vergüenza ajena.

Y luego pensé que con esa enmienda usted realmente no se estaba tomando en serio mi trabajo, ni el esfuerzo de los diputados, de esta comisión y de las Cortes.
Porque flaco favor le hace usted a la comunidad universitaria, que a mí me consta que usted se reúne con ellos y habla con ellos, pero flaco favor les hace tratando de desviar con esta enmienda el foco de atención de una cuestión tan importante como es el tema de salud mental, que usted mismo ha reconocido que es importante.
Entonces, creo que va buscando un titular que desvirtúa totalmente el interés que tiene esta proposición.

No le vamos a aceptar esta enmienda o esta digresión que ha presentado, pero además sabe por qué.
La causa del rechazo no es otra que la existencia de una estrategia de vacunación única y común para toda España aprobada por el Consejo Interterritorial del Sistema Nacional de Salud, que considera al personal de las universidades que no es un colectivo prioritario.
Y, oiga, podremos hablar sobre si eso es cierto, no es cierto… Sabe perfectamente que se trata de una decisión consensuada por ese órgano, en el que está tanto el ministerio de sanidad como las comunidades autónomas.
También, aquellas en las que ustedes gobiernan, aunque cada vez sean menos.

Así que, más allá de que se pueda discutir esos motivos por los que el colectivo está o no dentro, si es considerado o no como esencial y que desde diferentes organismos se está tratando de que el consejo interterritorial reconsidere la decisión, el día que la consejería de salud de la Junta de Andalucía priorice, tal y como solicitan ustedes aquí la vacunación de la comunidad universitaria, el día que en Andalucía se empiece a vacunar la comunidad universitaria, si quiere hablamos.

Pero además es que su enmienda es un plagio.
Usted se autoplagia a propuesta…, la propuesta de resolución que incluye en una proposición no de ley que ya presentó aquí, registrada, no presentada…, al final registrada con fecha 29 de marzo y que firma con su compañera Yaneth Giraldo.
Que digo yo que ya, puestos a reciclarla así en un tema que no tiene nada que ver, pues quizá podría haber tenido la deferencia de firmarla con ella.

En fin, yo creo que sinceramente ha errado el tiro en esta ocasión.
En cualquier caso, le agradezco que vaya a apoyar la proposición no de ley, porque ciertamente, como usted y yo sabemos, es un grave problema que está presente en todas las universidades y centros de investigación, independientemente de otros muchos problemas como puede ser el mismo de la financiación.
De ahí, que las universidades mejor dotadas y financiadas, como puede suceder en Estados Unidos, Reino Unido, etcétera, tengan planes de contingencia para tratar de poner freno a este problema.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I ara entenc que el senyor Llopis…

El senyor Llopis Pascual:

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Un momentiu, un momentiu…

El senyor Llopis Pascual:

Ai!
, sí o no?

El senyor president:

Si puc fer-me amb el bitxo, sí.

Ja, quan vullga.

El senyor Llopis Pascual:

Moltes gràcies, senyor president.

Señor Ruiz -y se lo dicho, ¿eh?
-, ¿sabe lo que pasa?
Y es lo triste, es lo triste de estas cosas, ¿no?
, cuando estás aquí.
Hay algunas personas que no rehuimos el debate y otras personas que sí que rehúyen el debate, porque tienen que agachar la cabeza ante sus jefes.

Lo primero y más importante, usted ha intentado, como ha dicho usted, que intentáramos no tener este debate y ha intentado a ver si lo podíamos evitar.
Yo creo que es importante que en esta comisión de educación pongamos encima de la mesa el debate si el personal universitario tiene que ser vacunado o no.
Y es una de las cuestiones que nosotros hemos planteado.

Nosotros hemos planteado, entendemos desde el Grupo Ciudadanos, que el personal universitario, y por supuesto antes del inicio del curso que viene, que estamos hablando de escasos meses, se vacune, porque hay personas mayores de cincuenta y cinco años que a lo mejor están vacunadas entonces, pero hay muchos compañeros, a veces con riesgo, que no lo están.
Para mí, yo creo que no tenemos que rehuir el debate.

Y hay otra cosa que, desgraciadamente, se lo escucho a muchas personas y no esperaba escuchárselo a usted -y sabe que le aprecio y le respeto profesionalmente-, que hablara de Andalucía, que si Andalucía… Pero ¿qué tenemos que ver?
¿Qué tiene que ver Andalucía?
Que yo sepa, que yo sepa, estamos aquí en Valencia, en la Comunidad Valenciana, y yo soy un miembro orgulloso de las Cortes Valencianas y voy a hacer todo lo posible, porque es mi obligación, para trabajar por defender los derechos de todos y cada uno de los valencianos, lo haga Andalucía o no lo haga Andalucía, lo haga La Rioja o no lo haga La Rioja.
Y usted dice: cuando lo hagan en Andalucía, lo haremos nosotros.
No, pues yo quiero que lo hagamos primero, yo quiero que la consellera de mi comunidad levante la mano en el Consejo Interterritorial y diga, oiga usted, considero que la comunidad universitaria, tanto docente como investigadora, hace una labor fundamental y está en riesgo, en riesgo, y está empezando el curso presencial en escasos meses.
Ya le he dicho, teníamos que haberlo hecho ya, y ya ha pasado todo este tiempo de docencia presencial sin esa protección que da la vacuna.

Usted dice: no, me da vergüenza ajena, es que no me lo tomo en serio.
Pues yo sí que me tomo en serio la seguridad de todos los docentes e investigadores, de todos los trabajadores de las universidades de la Comunidad Valenciana.
Insisto, lo hagan en otras comunidades o no.
Yo los considero parte fundamental de este proceso, considero que los investigadores son parte fundamental que tenemos que cuidar.

Y se lo he dicho al principio: le felicito por la propuesta, le felicito.
Se la voy a apoyar, me da igual que me diga si no me toma en serio, porque considero que es bueno y, si es bueno, nosotros lo vamos a defender.

También le pido: creo que es bueno que desde esta Comisión de Educación hagamos especial hincapié por el trabajo que hacen los profesionales de las universidades de la Comunidad Valenciana, por la necesidad de protegerlos, la necesidad de protegerlos, que usted ha dicho ahora mismo que no es importante, que no es importante y que ya lo haremos cuando lo hagan en Andalucía.
Pues, no señor, yo quiero ser los primeros en reivindicarlo que si es necesario.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Llopis.

I ara anem a la fixació dels grups parlamentaris.
Comencem amb el Grup d'Unides Podem, per tres minuts, senyora Davó, quan vullga.

La senyora Davó Bernabeu:

Gràcies, president.

Gràcies, senyor Ruiz, per portar-nos hui ací aquesta proposta, perquè poder parlar de salut mental és algo que ens ha dut la pandèmia i crec que ho hem d'aprofitar.
És un tema tabú, com vosté ha dit, i que té molt poca visibilitat, i més encara dins d'àmbits laborals o de professions, anem a dir, mentals i no tant físiques, perquè crec que sí estem acostumats a poder parlar de salut mental en aquelles professions que s'han d'afrontar amb situacions més extremes, per exemple, personal de salvament, personal d'emergències sanitàries, inclús professions molt físiques, bombers, forces i cossos de seguretat de l'Estat, però no estem acostumats a parlar de salut mental vinculada a una cultura de la competició i a condicions de treballs concretes, a més en matèries professionals o anem a dir més mentals.

I jo crec que ahí alguns diuen, no, per què sofrix la comunitat investigadora, i ho vinculen al fet, bé, de la inseguretat econòmica o del finançament.
També, però no és la raó principal.
També perquè és cert que tindre contractes curts i haver de desplaçar-te a altres països per poder ampliar la teua carrera professional crea una inseguretat i una incertesa econòmica, però les llargues jornades laborals, treballar en festius, tindre poca supervisió en les fases primerenques de la investigació no té a vore en una seguretat econòmica ni en el finançament, sinó que té a vore en unes condicions de treball més vinculades a la cultura de la competició, i al final és perquè universitats i centres d'investigació no estan aïllats de la societat en general i la cultura, bé, en la qual es fonamentem i seguim, és una cultura altament competitiva que en aquest cas, bé, causa, causa dolor i causa patiment en la comunitat investigadora, i que a més interioritzem com una cosa normal, no?
, quasi com una medalla, no?
, tot el que has patit, tot el que estàs sofrint és perquè, bé, si no fóra aixina, no ho estaries fent adequadament.

I, per tant, bé, jo crec que és important, bé, que puguem parlar de com afecta a la salut mental les condicions i els fonaments d'eixa cultura de la competició, com afecta també a la vida personal i a la renúncia, no?
, moltes voltes de projectes de vida.
I ahí m'agradaria fer una menció concreta també a com afecta a les dones que volen ser mares i com penalitza no haver d'interrompre durant els mesos del permís de maternitat o amb la necessitat de conciliar amb la vida personal i la cura dels fills i de les filles eixa carrera investigadora, i que moltes voltes es veu plasmat inclús en els criteris per a poder continuar.

I, per tant, bé, jo crec que en aquesta proposta el que fem és, amb els punts que proposa, pues poder avançar des d'una manera local cap a la transformació més global d'eixe sistema i d'eixes bases que ens han donat.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I ara continuarem amb el Grup Parlamentari Vox.
Senyor diputat, José María Llanos, quan vullga.

El senyor Llanos Pitarch:

Gracias, señor presidente.

Señor Ruíz, como siempre, le agradezco mucho su ofrecimiento, siempre antes del planteamiento de la iniciativa, a informarnos y a discutirlo.

Y, mire, lo hemos pensado mucho en Vox y mi primera decisión era abstenernos.
Le diré por qué, porque el discurso que le voy a transmitir es el mismo para la abstención que tenía pensada y para el apoyo que le voy a dar a la iniciativa, porque una cosa es el apoyo y otra cosa es las cosas que no vemos claras.

Mire, nos parece que no es el momento.
Esto es muy importante, pero de verdad, sinceramente, señor Ruíz, me parece mucho más importante lo que le proponía el señor Llopis, muchísimo más importante.
Esto está pasando toda la vida, y no pasa hoy más que antes.
Los que llevamos toda una vida en la universidad y en la investigación sabemos que estas presiones, que estas ansiedades, que esto trabajar fuera de horas.
¿Y cuántos no?
Todos los profesionales liberales, señor Ruiz, eh.
Y problema de salud mental.
Y los transportistas que van solos por el mundo, eh, y los Cuerpos y Fuerzas de Seguridad del Estado, y los médicos y los autónomos que no saben si llegarán a fin de me

Por tanto, es verdad que existe, y por eso le vamos a dar la…, vamos si es verdad, ¿eh?
, en carne propia.
¿Vale?
Claro que lo sabemos, pero ni siquiera ahora estamos quizá igual que estuvieron nuestros antepasados o nuestros maestros en otros tiempos quizás.
Ahora sí, quizás por la pandemia, por el miedo a estar todos los días donde están todos los profesionales de la docencia y de la investigación.
Por eso la importancia.

Pero, claro, usted habla de estrategias, políticas de tolerancia cero.
Oiga, pues para eso se denuncia, eso se denuncia.
Hoy en día se puede denunciar.
Desde que tenemos una Constitución, en un estado social democrático de derecho, eso se puede denunciar.
Quiero decirle, que la PNL está muy bien, pero es blanca, es decir, pues muy bien, muy bien, y por eso la vamos a apoyar.
Pero es que no se puede concentrar tanto la cuestión, porque ciudadanos, profesionales con problemas, con riesgos de problemas de salud mental, si no todos, muchos, muchísimos.
Hablábamos el otro día, y ustedes se olvidaron de ellos, de los suicidos que se producen en los cuerpos y fuerzas del estado, y les dio igual; a nosotros no nos da igual, por eso les vamos a apoyar.
Pero ¿presión en la universidad?
Madre mía, presión toda la vida.
¿Pero saben cuál es el problema fundamental de la universidad ahora?
Que no tiene un futuro, ese es el verdadero problema, que nuestros predoctorandos, los doctorandos y los postdoctorados no tienen futuro en nuestra universidad.
Ese es el verdadero problema.

Y además es una realidad, sí, como en otras profesiones.
Pero para eso están los profesionales y para eso no tiene que estar necesariamente la administración pública.
Pero, bueno, hay unos servicios médicos también en las universidades que pueden atender esas cuestiones.

Claro, usted me dice -y acabo, señor presidente, discúlpeme- «campañas de difusión».
¿De verdad usted cree, de verdad, de verdad usted cree que ahora vamos a hacer campañas de difusión y comunicación sobre los problemas de salud mental en las universidades cuando la gente está por la calle como está en otras profesiones?
¿Usted de verdad cree que esa medida es esencial para proponerla en estos momentos?
Creemos sinceramente que no.
Aun así, señor Ruiz, diciéndole lo que sentimos, lo que pensamos, vamos a apoyar su iniciativa.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Llanos.

Doncs continuem amb els grups parlamentaris.
I ara serà el Grup Parlamentari Compromís.
Per 3 minuts, fixarà posició.
Quan vullga.

La senyora Robles Galindo:

Bé, senyor Ruiz, sembla que presentar una proposta en esta comissió és por al risc, perquè rajarán, rajarán, pero nada harán, no se preocupe, perquè li han recomanat moltes coses que podria fer i podria fer, però trobe que vosté tria per vosté mateixa i presenta el que li resulta interessant, mentres que altres no presenten allò que tant estan reivindicant en la seua PNL, està bé escoltar certs discursos.

Li he escoltat paraules com «tristor» al voltant d'esta PNL.
En el debat, i quedarà registrat, hem escoltat unes paraules que deien: «no hemos tenido un negro que nos redacte las cosas».
Jo crec que hi ha tristors que són molt més greus perquè se supuren en l'ambient i deixen molt clar quin és el tarannà.
Com això que hem escoltat també de «pues clar que hi ha pressió en les universitats».
Tota la vida, tota la vida, perquè no volem donar-li la importància a allò que veritablement ho té, perquè hi ha assetjaments que van també de la ma de posar en risc el treball de les persones que tant ho necessiten, i com estan en una situació de desigualtat, això s'ha de visibilitzar.
I nosaltres això ho tenim molt clar, molt clar.

Per això, en la línia de la seua proposta, visibilitzar, formar, acompanyar, facilitar que se verbalitzen certes coses que s'han amagat durant la tota la vida, tindrà sempre suport per part de Compromís, siga en la universitat, siga en el carrer o siga en qualsevoll lloc, perquè en les situacions de desigualtat les administracions hem de donar resposta, en qualsevol lloc.

Dit tot això, crec que volen coincidir en algunes de les coses que s'han plantejat també, perquè no podem obviar que eixes desigualtats, eixes situacions també extremes a nivell psicològic es donen en gran mesura per una inseguretat que tenen les persones que estan en la universitat.
Jo crec que hem de treballar perquè la investigació siga una carrera segura, que tinga uns trets laborals que siguen excel·lents perquè són l'excel·lència del nostre territori.
Però pel camí hem d'anar treballant també que les desigualtats que se donen en les universitats, que molt de temps s'han callat eixos assetjaments que coneguem en la boca xicoteta i que no s'han visibilitzat, han de posar-se damunt la taula.

I sobretot també, aprofitant també la intervenció de la companya Naiara Davó, crec que les dones tenim molt de recorregut ahí, i li agraïm molt, molt, que fique el fil en l'agulla perquè en eixos problemes psicològics nosaltres tenim més recorregut.
I en eixa línia continuarem treballant, clar que sí.
Enhorabona!

El senyor Llopis Pascual:

(Inoïble.
Intervé sense micròfon)

El senyor president:

Quines al·lusions?

El senyor Llopis Pascual:

(Inoïble.
Intervé sense micròfon)

El senyor president:

Doncs diga vosté, per al·lusions.

El senyor Llopis Pascual:

No, simplemente, para de alguna forma, para que alguna persona no malinterprete, igual quizá a veces la ignorancia es muy atrevida, ¿no?
Simplemente le hago una referencia en la traducción.

Un escritor fantasma, denominado preferentemente en español y francés como «negro literario» o sencillamente «negro», es un periodista o escritor profesional a quien se contrata para escribir por cuenta de otra persona o bajo su nombre autobiografías, cuentos, artículos o novelas.
Cuando he dicho evidentemente el «negro de la tesis», me refería a esto.
Y si alguna persona, es posible que la señora Papi no tuviera estos conocimientos y no sabe de estas cosas, no sabe lo que es un «escritor negro».
Pero, en fin, igual, no sé si es maldad o ignorancia, cada uno que se quede con lo que prefiera.

Muchas gracias.
(Veus)

El senyor president:

Pues quan vullga, senyora Robles.

La senyora Robles Galindo:

Jo, sense dubte, amb ignorància o sense ella, em quede en la capacitat d'expressió faltona, habitual, que vosté utilitza en estes Corts.
Em quede que és molt fàcil expressar les coses d'una manera correcta, i vosté té molta capacitat per a jugar a la incorrecció faltona, a la que estem ja molt habituats i habituades totes les persones parlamentàries d'estes Corts.

El senyor president:

Moltes gràcies.
 (Inoïble.
Intervé sense micròfon)

)

El senyor Martínez Fuentes:

Gràcies, senyor president.

Igual no gaste ni els tres minuts, perquè crec que la qüestió és molt clara.

Jo també vull agrair el to del senyor Ruiz, que sempre, a més, quan presenta qualsevol tipus d'iniciativa, sempre mos dóna opció a poder comentar-la i parlar amb anterioritat per intentar aportar.
I he d'agrair-li-ho.

Podem compartir i la veritat és que compartim la problemàtica que ha expressat el senyor Ruiz, però, lògicament, per a donar solucions a una problemàtica s'ha de reconèixer la problemàtica quina és.

I per reprendre també algunes de les qüestions que s'han parlat en altres grups, podem parlar a nivell general de salut mental, i ho vam fer ja en l'últim plenari, i crec que tots estem d'acord, i és un problema i que s'ha de donar solució.
Podem també parlar de les vacunacions, lògicament, des del nostre grup també hem presentat alguna PNL relativa a les vacunacions en les universitats, en els erasmus, etcètera.
Però jo crec que hui estem parlant del que estem parlant, que és d'açò i hi estem d'acord, eh?
, estem d'acord amb el que demana Ciudadanos.

Però hui, per centrar-nos, cal reconéixer que, bé, serà un problema que, tal vegada, siga antic, però és persistent: que hi puga haver una gestió del temps, que hi ha una mala gestió dels temps per part dels investigadors, que se treballen més hores de les estipulades, que hi ha una cultura d'hipercompetitivitat enfront de la col·laboració, que hi ha una pressió també afegida pel tema de les publicacions, que és un altre element que estressa.
I la veritat és que és un futur el que tenen incert, no?
, a nivell laboral, que també és el que s'ha comentat ací, el món laboral.

I no descobrisc res si afirme que les condicions a Espanya i a la Comunitat Valenciana no són les idònies dels investigadors.
I la veritat és que, durant esta crisi, la situació dels investigadors ha aflorat i encara ens hem adonat que encara és pitjor del que en un principi pensàvem i les condicions quines són, no?

Per tant, jo crec que, com se diria en l'escola -no en la universitat, sinó en l'escola-, necesita mejorar esta situació i entenem que és necessari que millore i entenem també i recolzarem i recolzem estes mesures que vosté planteja i jo crec que són adequades en este context concret.
Però també entenem el tema del finançament.
Un millor finançament, per part de les universitats, ajudaria també a solucionar i a millorar esta situació.
Per tant, eixa seria una de les qüestions que caldria també tindre en compte i que entenc que podria ajudar, doncs, els equips d'investigació dins de les universitats, que ajudaria també al col·lectiu, que encara no té el seu acord, l'acord col·lectiu, el conveni col·lectiu…

És a dir, hi ha una sèrie de factors que, sumats dins d'una coctelera, evidentment, donen este estrés que estan patint.
I, per tant, nosaltres recolzarem… Entenem que hi ha altres qüestions que també s'haurien de valorar; però, en concret, el que estem parlant en esta PNL, en la situació de l'estrés que tenen, evidentment, nosaltres recolzarem este mesures.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Martínez.

Doncs, clos el debat, passaríem a la votació.
Vots a favor d'aprovar la PNL?
Doncs, s'aprova per unanimitat.

S'alça la sessió.

(S'alça la reunió a les 13 hores i 29 minuts)