DS-142%20macro.html





Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 16 d'octubre de 2014.
Comença la sessió a les 10 hores i 1 minut.
Presideix el president de les Corts Valencianes, senyor Alejandro Font de Mora Turón.
Sessió plenària número 82.
Segona i darrera reunió.

El senyor president:

Senyories, es reprén la sessió.
(El senyor president colpeja amb la maceta)

Declaració institucional amb motiu del Dia Internacional de les Dones Rurals

El senyor president:

S'ha fet arribar a la mesa una declaració institucional referent al Dia Internacional de les Dones Rurals, a la qual donaré lectura acte seguit.

«Día Internacional de las Mujeres Rurales.
En 2007, la Asamblea General de las Naciones Unidas aprobó conmemorar cada 15 de octubre el Día Internacional de las Mujeres Rurales, como reconocimiento de la función y contribución decisivas de las mismas, incluidas las mujeres indígenas, en la promoción del desarrollo agrícola y rural, la mejora de la seguridad alimentaria y la erradicación de la pobreza.

»Las mujeres rurales representan el 25% de la población mundial, pero ocupan los puestos más bajos en todos los indicadores socioeconómicos.
Suman casi 500 millones de trabajadoras sin tierra y constituyen una parte importante de la mano de obra del sector, pero solo reciben un 5% de los recursos agrícolas.
En las áreas rurales, las disparidades y las dificultades son más duras que en los otros ámbitos y se convierten en obstáculos insalvables para las mujeres y las niñas.
Trabajan largas horas con poco o ningún salario y producen una gran proporción de los alimentos que se cosechan, especialmente en la agricultura de subsistencia.
Son agricultoras, empresarias y lideresas, y con su esfuerzo mantienen a sus familias, a sus comunidades y a sus naciones.
A pesar de ello, se enfrentan a algunas de las peores desigualdades en el acceso a los servicios sociales, a la tierra y a otros bienes productivos.

»En España, el medio rural integra un 20% de la población -un 35% si se incluyen las zonas de la periferia urbana-y representa el 90% del territorio, datos muy similares a los de la Comunitat Valenciana.
Ahí es donde se encuentra la totalidad de nuestros recursos naturales y una parte significativa de nuestro patrimonio cultural, que en la actualidad está produciendo nuevas tendencias en la localización de la actividad económica y residencial.
El desarrollo económico que disfrutó nuestro país en décadas pasadas benefició en mayor medida al medio urbano, manteniendo la mayor parte del medio rural un persistente atraso económico y social, debido a causas económicas, sociales y políticas que es necesario combatir.

»Los poderes públicos debemos visibilizar a las mujeres rurales y ayudarlas mediante el impulso de políticas activas de empleo, políticas que disminuyan la desigualdad, instaurar planes de formación y acciones que disminuyan la brecha digital, favoreciendo el acceso a los servicios públicos de calidad que mejoren la vida de estas mujeres.

»Por ello, les Corts Valencianes se adhieren a la conmemoración de este día mostrando su apoyo, solidaridad y reconocimiento por todas las mujeres del mundo rural, y muy especialmente a las de la Comunitat Valenciana.
Palau dels Borja, 15 de octubre de 2014, firmado por todos los portavoces.
» (Aplaudiments)

Compareixença del president del Consell, senyor Alberto Fabra Part, per a respondre les preguntes d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulades pels grups parlamentaris (RE números 96.
944, 96.
943, 96.
945 i 96.
941)

El senyor president:

Compareixença del president del Consell per a respondre preguntes d'interés general per a la Comunitat Valenciana que formulen els grups parlamentaris.

En primer lloc, té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Popular, il·lustre diputat Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Molt honorable president.

Honorables conselleres.

Honorables consellers.

Senyores i senyors diputats.

El president Fabra va presentar en el debat de política general un decàleg per a la regeneració democràtica que recopila, negre sobre blanc, totes les propostes que ell ha fet per a millorar la participació ciutadana, la transparència en les administracions, l'exemplaritat dels dirigents polítics i el bon govern en les institucions.

I ha dit ben clar que la participació ha de ser el fonament sobre el que s'assenten els pilars d'una regeneració sòlida de la política.
I no debades, la mitat de les propostes d'eixe decàleg busquen aprofundir en la participació dels ciutadans en la vida pública.

Elecció directa d'almenys d'un terç dels diputats; creació d'una comissió parlamentària de participació ciutadana; compareixença dels alcaldes en Les Corts; reducció a la mitat, en este cas reducció a 25.
000 firmes, per a poder presentar una iniciativa legislativa popular, i l'aprovació d'una llei de transparència, participació i bon govern, avantprojecte del qual ja ha sigut presentat pel govern als grups parlamentaris i a la societat valenciana.

Propostes a les que l'oposició no tindria ningun problema en recolzar.
No deuria tindre ningun problema en recolzar.
Propostes de les que l'oposició no vol ni sentir parlar.
Perquè fins al dia de hui, l'esquerra ha practicat una espècie de maniobra de camuflatge i evasió, totalment, complement, allunyada del que és el principi bàsic de la participació.

Però, clar, ¿com volen parlar de participació els que es neguen precisament a participar en una comissió que s'ha creat aposta per a poder parlar de regeneració?

Però, clar, ja anem entenent coses.
Senyories, este cap de setmana hem pogut comprovar com al secretari general dels socialistes valencians se li entravessaven paraules com diàleg, com lideratge, com qualitat democràtica, com responsabilitat i honestedat.

Parlen de dialogar.
I jo em pregunte: dialogar, ¿amb qui?
¿Només amb els grups minoritaris radicals?
És que no poden vindre ací a esta cambra a parlar de diàleg, no poden vindre ací a esta cambra a parlar de consens, i negar-se a parlar amb el Partit Popular, negar-se a parlar amb els que representem a la majoria del poble valencià.

Parlen de liderar.
¿Liderar?
Però si no són capaços ni de liderar l'oposició.
Han perdut ja eixa possibilitat.

I, miren, senyories, parlen de qualitat democràtica.
I jo em pregunte: ¿quina qualitat democràtica?
¿La de vetar el debat amb el Partit Popular?
¿O la qualitat democràtica d'aquells, com els seus socis de tripartit, que es dediquen a recolzar consultes independentistes il·legals?
¿Eixa és la qualitat democràtica?

I, per descomptat, senyories, no poden vostés parlar ací d'honestedat i responsabilitat.
No estan legitimats, i menys, quan demanen per als altres una disciplina que vostés no estan disposats a aplicar-se a si mateix.
Una disciplina que no es volen aplicar, i que ho demostren quan mantenen al número tres de la seua organització, i mà dreta del senyor Ximo Puig, com a secretari, en este cas, doblement imputat.

Miren, com en totes les coses, l'esquerra fica condicions a tot; també, a la participació.
És que per a l'esquerra la participació, senyories, és un espai limitat, la sala VIP d'un club d'amics, un joc en el que soles ells marquen qui pot participar, quines són les regles i, per descomptat, qui és l'àrbitre.

Però la participació en la que creu el Partit Popular, senyories, va molt més enllà de les llistes de militants, dels registres dels simpatitzants, de quotes de família.
Va molt més enllà inclús dels partits polítics.
En el Partit Popular creguem, i aixina ho hem manifestat per escrit, que la força de la democràcia residix directament en els ciutadans, i que per això tenen tot el dret del món a poder exercir eixe poder directament, sense intermediaris.

Ací no es tracta de donar la veu a 150.
000 militants del Partit Popular o a 60.
000 -56.
000 en concret- militants o simpatitzants socialistes que suposadament participaren en les seues eleccions.

Per això, senyor president, el Grup Parlamentari Popular li vol preguntar: ¿quines mesures pensa portar endavant per a impulsar i incrementar la participació ciutadana en la vida pública i la regeneració ètica de la política?

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor Bellver.

Té la paraula el molt honorable president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Somos conscientes de que la situación de la vida política de las instituciones, la percepción de la sociedad ha cambiado en los últimos años.
Y debemos mover ficha.
No podemos quedarnos parados ante la necesidad de tener que responder a los ciudadanos de un acercamiento mayor hacia lo que son sus representantes políticos.

Para ello, tenemos que afrontar estos nuevos tiempos con valentía y siendo conscientes de las necesidades que los ciudadanos ponen encima de la mesa.

Nosotros fuimos los primeros en buscar nuevas vías de participación para que los ciudadanos nos trasladaran sus problemas.

Y, también, hemos sido los primeros en representar un programa de regeneración ética de la política.
Lo hice en la sesión del debate del pasado día 23.
Un decálogo ético donde buscábamos la complicidad del resto de grupos de Les Corts para poder acercarnos a los ciudadanos y que vieran esta institución como una verdadera cámara de representación de todos sus problemas.

Lamentablemente, la mayoría de estas propuestas, siete en concreto, fueron respaldadas solo por el Grupo Popular.

Les propuse cuatro medidas para reformar el Estatut: la reducción del número de diputados de 99 a 79; la elección directa de, al menos, un tercio de los diputados; la eliminación del aforamiento para diputados, consellers y el president de La Generalitat, y la elevación a rango estatutario de los principios de transparencia y buen gobierno.

Ante estas cuatro propuestas, de la oposición no hemos escuchado nada.
Al contrario, críticas y también un intento de desviar la atención para no afrontar aquellas cuestiones que los ciudadanos nos estaban planteando.

Por eso, les avanzo que, con o sin su colaboración, vamos presentar, antes de finalizar el mes de noviembre, ante este pleno, una ponencia ambiciosa de reforma del Estatut, la cual, aprobada por esta cámara, será asumida por el Consell y presentada como proyecto de ley para su debate y votación ante esta cámara antes de que finalice esta legislatura.
(Aplaudiments)

El decálogo ético también hablaba de tres medidas… (veus) de tres medidas para hacer el parlamento…

El senyor president:

Señorías.

El senyor president del Consell:

…más abierto y participativo…

El senyor president:

Señorías, ruego silencio.

El senyor president del Consell:

…creación de una comisión de participación ciudadana, dar voz a los alcaldes y tener, dentro del periodo de sesiones, en funcionamiento esta cámara once meses al año.

El senyor president:

Señorías, por favor.

El senyor president del Consell:

Les puedo avanzar también que este grupo parlamentario presentará este mismo mes de octubre una propuesta de modificación del Reglamento de Les Corts que recogerá estas propuestas, y queremos saber qué es lo que dicen ustedes al respecto.
(Aplaudiments)

Les comuniqué también que vamos a hacer una modificación legal para posibilitar que los proponentes de las iniciativas legislativas puedan defender en Les Corts ante la comisión correspondiente lo que son esas propuestas y rebajar, también, el número de firmas para poderlas presentar ante esta cámara.

Tenemos la ley de transparencia, buen gobierno y participación.
Y les anuncio que esta ley, que ha sido abierta a través de la plataforma GVA Oberta, ha permitido conocer las propuestas que los ciudadanos nos querían plantear, 160 propuestas ciudadanas, que han contribuido a mejorar lo que era el contenido inicial de esta ley.

Pero tenemos que ser más valientes, decididos y, sobre todo, acoplarnos a lo que los ciudadanos están pidiendo a las instituciones y a los partidos.
Por eso también les anuncié el que deberíamos, de forma conjunta, solicitar que la campaña electoral se redujera de quince a diez días, con la proporcionalidad también que eso supone en cuanto a reducción de las subvenciones a los partidos políticos.

Tenemos, por tanto, una obligación para con los ciudadanos, y esa responsabilidad no es delegable, la tenemos cada uno de los que estamos aquí, y se verá, con la presentación de las distintas propuestas, quien está a favor de los ciudadanos y quien está solo buscando el interés electoral propio.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor president.

Pregunta del síndic del Grup Parlamentari Socialista.
Té para la paraula, senyor Torres.

El senyor Torres Salvador:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Fabra, a siete meses del final de la legislatura se le están complicando bastante las cosas.
Ocho de cada diez valencianos no confían ya en usted y además valoran negativamente su gestión como presidente de La Generalitat.
¿Y sabe por qué?
Porque su gobierno no funciona, está paralizado, envuelto en intrigas palaciegas, y mientras usted dedica su tiempo, no a gobernar, sino a perseguir el topo de Presidencia.

Señor Fabra, ¿qué sabe el topo que tanto le preocupa?
Lo que a usted le debería preocupar es que Rajoy siga castigando a los valencianos con una financiación injusta y menos inversiones de las que nos corresponden.
(Aplaudiments) Y también le debería preocupar que los tribunales estén anulando las pocas decisiones que adopta su gobierno.

Y en este sentido le pregunto: ¿va a adoptar alguna medida para acabar con el maltrato sistemático que su gobierno está dando a las personas discapacitadas y a los dependientes de esta comunidad?

El senyor president:

Gracias, señor Torres.

Molt honorable president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Señor Torres, la sensibilidad que tiene el Grupo Parlamentario Popular y el gobierno del Partido Popular está demostrada año tras año en lo que reflejan los presupuestos hacia la atención de las personas discapacitadas.

Desde el año 2000 no hemos dejado de incrementar el presupuesto de bienestar social ni un solo año, a pesar de los problemas económicos que hemos sufrido.
Por cierto, problemas económicos que lo vemos nosotros, pero no lo ve su compañera de partido, Susana Díaz, que de forma permanente está criticando que a la Comunidad Valenciana le llegan mil millones de euros más de lo que le corresponde, (aplaudiments) muy al contrario de lo que ustedes van diciendo aquí, muy al contrario.

Fíjese, La Generalitat, dentro de ese maltratro que usted dice que se hace a las personas dependientes, financia tres de cada cuatro plazas asistenciales que existen en nuestra comunidad; y lo hacemos, como digo, incrementando cada vez más las posibilidades que pueden tener y especialmente el número de beneficiarios.

En el debate de política general, señor Torres, usted me pidió que incluyéramos 15.
000 nuevos dependientes en el sistema.
La propuesta que yo hice era de 18.
000.
Fíjese la sensibilidad que tenemos unos y otros.
Y de esos 18.
000, 7.
000 van a ser en este año, de los cuales ya tenemos incorporados más de 5.
200.
Esa es la realidad, señor Torres.
Aquí no hay maltrato, hay sensibilidad, compromiso y acercamiento a las personas que más necesitan a la administración para poder seguir adelante.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Señor Torres.

El senyor Torres Salvador:

Mire, señor Fabra, ni usted ni su gobierno tienen el más mínimo interés por proteger el empleo de las personas con discapacidad de nuestra comunidad.

Hace más de cuatro meses el conseller, el señor Buch, publicó la orden de subvenciones para el mantenimiento del empleo de personas con discapacidad en los centros especiales de empleo y en los enclaves laborales.
A día de hoy todavía no se han firmado las resoluciones.
A día de hoy no se les ha transferido ni un solo euro a los centros.
Y están ustedes poniendo en riesgo la supervivencia nada menos que de 125 centros especiales de empleo en los que trabajan cerca de 4.
000 valencianos que tienen algún tipo de discapacidad psíquica o física.
Y no es la primera vez que lo hacen.

Yo le pregunto, señor presidente: ¿cuándo van a pagarles a estos centros, que son centros protegidos de personas discapacitadas?
Además, no es solo que no les pagan a los centros, es que tampoco están cumpliendo con la obligación que tienen de que las cerca de 2.
100 empresas de nuestra comunidad que tienen más de 50 trabajadores, y por lo tanto la obligación de tener contratados en su plantilla un 2% de los discapacitados, no cumplen esa obligación ni tampoco con las medidas alternativas que prevé la ley.

Incumple también su gobierno el Decreto 79/2004, que obliga a la Generalitat valenciana y a todo su sector público empresarial a reservar determinados contratos de obras, servicios y suministros a los centros especiales de empleo.
Se lo reservaban a la Gürtel; a los centros especiales de empleo que están legislados a esos no se lo están reservando.

Señor presidente, la reciente sentencia del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana del 1 de octubre, que declara la nulidad de pleno derecho del decreto del copago es un nuevo revés, una enmienda a la totalidad, a la errática, deshumanizada y prepotente actuación de la Conselleria de Bienestar Social en los últimos siete años.

Desde el principio optaron por judicializar la atención a la discapacidad, en vez de utilizar el cauce del diálogo.
Lo que decía el señor Bellver.
¿Diálogo?
¿Diálogo ustedes?
No han querido utilizar en ningún momento el diálogo con los afectados.

Pero mire, han perdido todas las batallas.
Los tribunales les han obligado a rectificar sobre el silencio negativo, que lo impusieron por decreto, y era por ley; sobre la reducción de los grados y niveles, que los hicieron de oficio.
Y dice el Tribunal Superior de Justicia, «han sido realizadas estas revisiones de una manera arbitraria y sin justificación».
Les han negado las ayudas a los herederos de los dependientes que fallecían sin tener elaborado el PIA.

Mire, señor Fabra, no intente restarle importancia a la sentencia que anula el copago.
No se trata, como ha manifestado o como ha mantenido la señora Catalá, de un defecto de forma.
No es un defecto de forma, señora Catalá, es una ilegalidad, es un acto de prepotencia.
Ustedes se comprometieron a negociar el decreto.
Se comprometieron a negociar el decreto con las entidades y lo publicaron en agosto, a traición y sin contar con los beneficiarios.
(Aplaudiments)

Mire, se lo adelanto.
Los socialistas somos partidarios de que efectivamente en las residencias los usuarios de estas residencias hagan una aportación económica.
Con lo que no estamos de acuerdo es con el injusto copago que ustedes han establecido.

Y mire, le voy a decir una cosa.
La señora Catalá…

El senyor president:

¡Señorías, por favor!

El senyor Torres Salvador:

…ha dicho que van a presentar un recurso de casación o que se va a hacer una modificación a través de la ley de acompañamiento de los presupuestos.
Yo le pido, señor Fabra, que no lo haga.
Se lo ha pedido también el señor Rus y se lo han pedido también muchos ayuntamientos y muchos concejales del Partido Popular que están en total y absoluto desacuerdo con eso.

Y mire, y le voy a dar una razón de peso.
Le traigo dos sentencias del Tribunal Superior de Justicia, ambas de la Conselleria de Bienestar Social.
Una es del año 2007.
¿Sabe usted a quién beneficia?
A una empresa que se llama Savia, cuyos máximos accionistas son los Cotino y los Ortiz.

A esos señores…

El senyor president:

Señor Torres.

El senyor Torres Salvador:

…por no recurrir la conselleria esta sentencia se les han abonado más de 5 millones de euros del presupuesto.
Y en cambio ahora quieren recurrir…

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Torres Salvador:

…una que afecta a miles de dependientes y que sólo son cuatro millones.

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Torres Salvador:

Sería una injusticia y una desvergüenza.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Torres.

Molt honorable president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Claro, señor Torres, que debe estar de acuerdo con que los usuarios tengan que pagar parte del servicio, claro que sí.
Lo que pasa es que para usted eso es participar en el gasto y, cuando habla del Partido Popular, dice que eso son recortes y copago.
Esa es la diferencia.

Fíjese, esto es fruto de lo que dice la ley de dependencia en el punto primero del artículo 33: los beneficiarios participarán en la financiación de las prestaciones de dependencia, según el tipo y coste del servicio y su capacidad económica personal.
Cuando lo hacemos nosotros es copago, pero si lo hacen ellos, no.

¿Qué pasa en Andalucía?
Vamos a ver qué pasa en Andalucía.
Porque, claro, usted critica lo que hacemos aquí.
Pero mire, lo ha hecho también a través de un decreto, lo que es la participación de los usuarios, lo que aquí el tribunal ha dicho que tenemos que hacer por rango de ley.

En Andalucía, señor Torres, lo ha hecho por decreto, precios públicos, y lo que viene a decir en Andalucía es que no tienen en cuenta a las rentas más bajas.
La aportación es lineal, con lo cual nos encontramos que nadie está exento de copagar, nadie.
Y que, además, en Andalucía, el dinero que dejan a los dependientes, dinero de bolsillo, es mucho menor que el que nosotros proponemos: la mitad, señor Torres.

Pero, sin embargo, aquello que se hace en Andalucía ustedes lo ven bien y, sin embargo, aquí, lo critican.
(Aplaudiments) Ustedes son siempre así.

Pero mire, hablemos de copago.
Hablemos de lo que es el copago del Partido Popular, porque lo que hacen ellos, como digo, no es.

Hablemos de los ayuntamientos, de «sus» ayuntamientos, ayuntamientos gobernados por el Partido Socialista.
Lo vemos en Alboraya, en Burjasot, en Pego, pero, curiosamente, también, en Morella.

En Morella, su secretario general, cuando era alcalde, hizo una orden por la que tenían que copagar para la utilización de un centro de día.
Pero, ¿cuánto era el copago que el señor Puig puso en Morella?
El 43% del coste del servicio, (aplaudiments) el 43%.
Eso no es copago.
Y hacía pagar para utilización… para utilización del centro de día a todas las personas que estaban todo el día 34 euros por día, que eso supone más de 1.
000 euros al mes.
Aquellos que iban solo por las mañanas, 20 euros, 600 euros al mes, o los que iban por la tarde, 420 euros al mes.
Esa es la realidad, que ustedes critican aquello justo que están haciendo cuando tienen responsabilidades.

Y, además, hicieron una ley donde propiciaban que hubiera una coparticipación del usuario ante estas prestaciones.
Esa es la realidad.

Porque nosotros lo que sí que estamos haciendo es ajustar esa necesaria coparticipación a las rentas, señor Torres, cosa que no hacen ni en Andalucía ni tampoco hacen allá donde gobiernan, porque para nosotros sí que es importante saber las necesidades reales de las personas para ayudarles en su justa medida, y especialmente a aquellos que son más vulnerables por parte de la situación económica.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor president.

Señora Ninet.

La senyora Ninet Peña:

Moltes gràcies, senyor president.

Señor Fabra, no manipule, no se esconda detrás de los ayuntamientos.
Los ayuntamientos no tienen esa competencia.
Ni se esconda usted detrás de Andalucía.
(Remors)

El senyor president:

Señorías, por favor, ruego silencio.

La senyora Ninet Peña:

Una cosa es el copago y otra cosa es un atraco de hasta el 90%.
Esa es la diferencia.

Y no busque usted argumentos ni excusas, porque a usted no le importa la dependencia.
La única dependencia que le preocupa a usted es la suya de su cargo, por eso dedica su tiempo a mirar por la puerta a ver si el señor Rajoy le manda al motorista.
Esa es su auténtica preocupación.

Y a usted se le acaba el tiempo, y usted habrá quedado como el presidente de los recortes y, entre otros, de los salvajes recortes y el copago a la dependencia.

Y tiene una ocasión de remediar ese pasado, y es no recurrir ese decreto.
Dedíquese a eso y déjese de perseguir detectives, de perseguir topos… Y si no confía en el señor Ciscar, céselo.
Pero, por favor, deje de dejarnos en el bochorno y en el ridículo a todos los valencianos y ejerza de presidente.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora Ninet.

Antes de que nadie intervenga, recordar que son turnos de repreguntas para… (Veus) Muchas gracias, muchas gracias.
Nada más, nada más.

Señorías, por favor, guarden silencio, si son tan amables, para que yo pueda concederle la palabra al señor vicepresidente.

Un segundo.
Tiene usted la palabra.

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Moltes gràcies, senyor president.
(El conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua parla amb el micròfon desconnectat)

El senyor president:

No pulse, sino una vez, porque es que si no, no se…

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Moltes gràcies, senyor president.

Com vosté bé ha dit, no hi ha cap pregunta, amb la qual cosa no podem fer cap resposta.

Però sí he pres nota d'una cosa que ha dit, i com els ajuntaments no tenen competència per a ordenar.
.
.
-ells no diuen copagament, ells diuen aportació econòmica quan són els seus ajuntaments- com no tenen competència, li direm a l'Advocacia de La Generalitat que estudie l'ordre que va aprovar Ximo Puig sent alcalde, a vore si l'hem de recórrer.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Señor Toledo, tiene la palabra.

El senyor Toledo Lobo:

Su Consell es débil con los fuertes y fuerte con los débiles.
No recurrió la sentencia que enriqueció a los Cotino, pero recurrirá la sentencia contra el copago infame.

Confirma así que su Consell no representa a los valencianos, que piden tres cosas: que cumpla la sentencia, que alguien pida perdón por el daño hecho y que asuma responsabilidades.
Eso es lo que quieren los valencianos.

Pero usted quiere repetir lo que hizo con la anulación del ERE de Radiotelevisión Valenciana, que nadie del Consell pague sus errores e imponer por ley lo que pierde en los juzgados.
¡No lo haga!
Hay soluciones para obtener los 4,4 millones de su copago infame.

Por ejemplo, el mes pasado anunció aquí rebaja de impuesto para todos los valencianos.
Pues rebaje 4,4 millones menos de lo previsto a los que más tienen y, con eso, todo cuadra.
Eso es socialmente justo, no altera el dinero global a disposición de los ciudadanos y todos tendrán más de lo que ahora tienen.

¿Se compromete a negociar esta propuesta u otras y, así, no recurrir ni imponer nueva ley?
Nosotros le ayudaremos.
¿Se compromete?
¿O lo que pretende es ensañarse con los más débiles?
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor Toledo.

Senyor vicepresident.

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Toledo, totes i cada una de les mesures que aprova este govern, siga rebaixa d'impostos, siga pensant en les persones més necessitades, com els discapacitats, com els dependents, com els majors, totes tenen en compte la renda de les persones.
I a més renda, més paguen; a menys renda, menys paguen.
Inclús alguns estan exempts.
Per descomptat, no hem seguit l'exemple de Susana Díaz en Andalucía on el copagament és lineal i independent de la renda.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Pregunta de la síndica del grup parlamentari.
.
.
, del síndic del grup parlamentari.
.
.
(remors) del síndic, del síndic del Grup Parlamentari Compromís, del Grup Parlamentari Compromís.

El senyor Morera Català:

El primer error del nou president de Les Corts.
(Remors) ¿No?
, dic jo.
(Rient)

El senyor president:

És un error sense intenció, i no serà l'últim, senyoria.

El senyor Morera Català:

Molt bé.

Moltes gràcies, senyor president.

Molt honorable president de La Generalitat.

Ací s'ha parlat de transparència, de bon govern, i des del Grup Parlamentari Compromís volem fets i no paraules.
I, en eixe sentit, jo vull preguntar-li quines són les obligacions a futur, a càrrec a exercicis futurs que té.
.
.
que ha contret el seu govern o governs anteriors i quin és el deute públic de La Generalitat.

El senyor president:

Gràcies, senyor Morera.

Molt honorable president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Fíjese la transparencia que hay en el gobierno.
Este dato que usted pide lo puede obtener directamente en la página web tanto del Banco de España, como de la cuenta general del ejercicio 2013.
Fíjese, qué fácil es.

Aquí, señor Morera, no ocultamos nada.
Y lo que queremos es que haya transparencia absoluta para que puedan conocer y hacer la labor de oposición como corresponde.

El esfuerzo que hemos hecho durante estos años ha sido grande, porque teníamos que paliar la falta de financiación que teníamos del Gobierno de España.
Y gracias a eso, hoy tenemos más hospitales, más colegios, más infraestructuras, más depuradoras y más bienestar para la Comunidad Valenciana en cuanto a la inversión que hemos hecho.

Eso ha sido gracias al esfuerzo de esta Generalitat, a través del endeudamiento, sí, pero sobre todo apostando por las personas y por el beneficio que se pudiera generar en toda la comunidad y en cada uno de los municipios.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Senyor president, efectivament, en el Banco de España està el que és el deute públic de La Generalitat, que vosté en els tres anys que du com a president de La Generalitat ha incrementat a una xifra estratosfèrica.
Però no vénen les obligacions que el seu govern ha contret per a pagar a futur, que es deixa un govern hipotecat.

Jo li donaré la xifra, la xifra que hem pogut calcular.
Deurem uns 80.
000 milions d'euros.
Sí.
N'hi ha alguns informes en eixa direcció.
.
.
n'hi ha alguns informes.
.
.
alguns informes.
.
.
(remors)

El senyor president:

Señorías.

El senyor Morera Català:

.
.
.
entre el que és el deute que vostés han anat acumulant i les obligacions.
Ara li explicaré, perquè, clar, no dóna vosté els números, no dóna vosté els comptes.
Ara li ho explicaré, perquè ens deixa una situació d'hipoteca i de ruïna total.

Mire vosté, vostés han eludit qualsevol control i qualsevol claredat en l'exposició dels convenis per a pagar, a posteriori, en futurs pressupostos de La Generalitat a través d'una fórmula opaca, que són les societats, les fundacions i les empreses públiques.

Tant és així que, investigant en la informació pública que el seu govern no dóna, el Síndic de Greuges, en la informació última que ha pogut mirar del 2012, diu que «lo que me han facilitado, lo que hayamos podido auditar», és a dir, no té la informació.
Com tampoc tenia la informació que ha suposat el maquillatge dels comptes públics l'exinterventor de La Generalitat, que vol comparéixer en esta casa i vosté no el deixen, el senyor Salvador Ferrandis.
.
.
, Salvador Hernándiz -perdó.

Per tant, ¿què devem a futur a través dels convenis, a través dels compromisos de despesa de pagament?
Uns 80.
000 milions d'euros.

El mateix síndic, de les coses que ha pogut auditar i que no figuren com a deute públic, li vaig a donar alguna informació.

Per exemple, del deute sanitari, que no figura en el deute públic, compromisos de pagament de 915 milions d'euros; de la fira de mostres -la fira de mostres, estaria bé que s'aprovara una comissió d'investigació per a saber què ha passat en la fira de mostres-, 67 milions d'euros; del pla d'inversions, 477; conveni de CIEGSA, ¿sap quants diners n'hi han compromesos per a pagar a futur que no configura el deute públic de La Generalitat?
2.
500 milions d'euros.

N'hi han més, molt més.
Radiotelevisió Valenciana, la televisió que vostés van tancar d'una forma que el seu cap de comunicació diu que va ser.
.
.
, li va recordar al colp d'estat.
¿Quants diners han reclamat els bancs que la societat pública Radiotelevisió Valenciana tenia compromés en les successives ampliacions de capitals?
Més de 900 milions d'euros.
¡No figuren!

¿Què vull dir amb això, senyor president?
Que vosté el que hauria de fer, i jo li faig eixa proposta i esta pregunta, és fer una auditoria clara, precisa, no sols del deute que tenim acreditat, sinó de tots els compromisos de pagament que, a través dels diferents convenis, desconeixem la magnitud de la tragèdia dels seus mals governs.
Perquè de tots eixos compromisos mos deixen una situació d'hipoteca tècnica molt més greu del que sabíem.

I, ¿sap el que li dic?
Que no és el que vosté ha dit.
No n'hi han tants hospitals, col·leges, carreteres com vosté diu.
Ahí n'hi ha un forat que ha de vore en el que nosaltres denominem el model de balafiament dels recursos públics, les juergues, els saraus i tot el que sabem que ha passat que ha afectat al seu govern.
I amb les retallades de les beques, de la dependència, del benestar del poble valencià haurem de pagar tota eixa gran juerga dels seus governs.

Per tant, des de Compromís li demanem rigor, serietat, transparència, bon govern.
Li pregunte: ¿podem i pot autoritzar que fem una auditoria dels compromisos de pagament, de les obligacions de pagament a futur?
Que no ho sap ni el síndic de Comptes, senyor president.
¿Podem fer-ho?
¿Podem analitzar i vore quina situació mos deixa?

Li vaig dir que no continuara hipotecant ni fent mal la nostra terra, el nostre govern.
I li vaig dir que vostés estaven en temps de descompte.
Per tant, crec que seria bo.
.
.
, tenim nosaltres un major respecte que té el seu partit, que l'humilia, nosaltres tenim un respecte per la figura del president de La Generalitat.
.
.

El senyor president:

Gràcies.

El senyor Morera Català:

.
.
.
Podem posar-nos d'acord per reivindicar un major finançament, per reivindicar una auditoria del deute públic i les obligacions.
.
.

El senyor president:

Gràcies, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
de La Generalitat, senyor president?
És la pregunta que li faig: saber el que es deu per a començar una etapa de més rigor.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
en els comptes públics i de decència de la vida pública.

El senyor president:

Gràcies.

Molt honorable president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Señor Morera, no entiendo su preocupación.
Si usted ha dicho que no va a pagar a los bancos, no sé por qué en estos momentos tiene la preocupación de lo que pueda deber la Generalitat valenciana.

Pero, mire, es que las cuentas además están ahí para que usted las pueda ver, tanto el Banco de España, en la página web, como en la cuenta general del ejercicio 2003, que habla de las previsiones de actuaciones plurianuales cuyo servicio aún no se ha prestado por la Comunidad Valenciana, pero que está comprometido.
¿Y sabe cuánto es eso?
9.
460 millones de euros.
Pero es que eso lo pone en la cuenta general.
Y lo que es la deuda de las empresas y del sector público está incluido dentro de la deuda de La Generalitat.

Esas son nuestras cuentas, señor Morera.
Pero a usted, como le digo, eso no le preocupa.
Pero, como siempre, ustedes dicen una cosa y luego, cuando tienen responsabilidades de gobierno, hacen otra.

Por ejemplo, nosotros somos de los primeros, de las primeras administraciones del estado en rendir cuentas al órgano fiscalizador externo y en publicar nuestras cuentas para hacerlas públicas.
Somos de los primeros, señor Morera, porque, como le digo, no tenemos nada que ocultar.
Sin embargo, el Tribunal de Cuentas a ustedes les llamaron la atención, a su grupo, en el ejercicio 2012, por 52.
000 euros de una deuda pendiente que no supieron justificar.
Esa es la transparencia que ustedes nos piden a nosotros y que en su caso no ejercen nunca, porque es práctica habitual la demagogia y sobre todo hacer justo lo contrario que dicen.
(Aplaudiments)

Habla de recortes o ajustes.
Mire, es que ustedes donde están gobernando hacen justo lo contrario de lo que dicen.
Y le voy a decir unos ejemplos, porque los ejemplos están para eso, para recordar lo que hacen y dicen.

Tavernes de la Valldigna.
Mire, cuando nosotros acudimos a instrumentos del gobierno para poder pagar a proveedores o para poder conseguir dinero más económico, que le recuerdo que hemos ahorrado gracias al FLA, ese que usted decía que era el motivo de la intervención y rescate de la Comunidad Valenciana, 1.
486 millones de euros, sus ayuntamientos, donde gobiernan, resulta que se acogieron al pago de proveedores, pero eso no era rescate ni era intervención, sólo lo teníamos nosotros.
Y para pedir esa ayuda tuvieron que hacer un plan de equilibrio financiero.
¿Y sabe qué decía ese plan de equilibrio financiero en algunos municipios?
Pues justo lo contrario que usted viene aquí a predicar, señor Morera.

Por ejemplo, incremento del impuesto de plusvalía, incremento de impuestos a coches, especialmente suprimiendo la bonificación para los coches eléctricos.
Incremento de la tasa de grúa, incremento de la tasa de mercado a comerciantes.
Creación de tasas para la ocupación y uso de los locales municipales, y eso afectaba a todas las asociaciones culturales y deportivas del municipio.
Congelaron los salarios a todos los funcionarios y eliminaron ayudas y beneficios sociales, entre otras, las ayudas por minusvalía, señor Morera.
Pero es que además paralizaron el nuevo servicio de escuela infantil en la playa de Tavernes.
Y además recortaron las ayudas a las asociaciones de municipios y sindicatos de riegos.
¿Y sabe cuánto pagaban por los intereses en Tavernes cuando solicitaron la ayuda?
El 5%, señor Morera, y usted dijo que eso era usura que practicábamos aquí en la Generalitat valenciana.
(Aplaudiments)

Señor Morera, las cuentas están claras.
Son transparentes, las puede usted ver en la página web.
Y desde luego nosotros vamos a seguir colaborando y haciendo que no sólo con esa deuda, sino con todo el trabajo diario poder beneficiar a todos los ciudadanos de la Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor presidente.

Señor Ferri, té vosté la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Senyor president.

Senyor president, l'alcalde de Tavernes es va trobar un deute que van deixar vostés, igual que farem quan vostés se'n vagen en el 2015.

Mire, senyor Fabra, portem uns mesos que sembla que l'únic projecte d'este Consell i del seu president és la caça i captura del famós talp.
I no sé per què el busquen tant perquè jo, quan el mire a vosté cada dia, me recorda més a un talp, un talp polític, evidentment, perquè passa el 90% del temps amagat baix de terra i només ix a superfície quan veu que el posen en dubte com a candidat.
El candidat Fabra puja a la superfície per ensenyar-li les enquestes a la senyora Cospedal, si veu que Rajoy ja li busca substitut o substituta.

El president Fabra s'amaga baix de la terra quan cal lluitar perquè ens citem per a garantir el nostre benestar com a poble.
Quan pensa vosté deixar de portar a Madrid enquestes, senyor Fabra?
Quan pensa portar a Madrid una demanda judicial contra Rajoy per vulnerar la LOFCA i tractar els valencians i les valencianes com a ciutadans de segona?

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

Honorable conseller.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Hisenda i Administració Pública:

Sí.
Gracias, presidente.

Señor Ferri, ustedes decían de este gobierno del Partido Popular que era un gobierno ineficiente, que despilfarrábamos, que gestionábamos mal los intereses públicos.
Y lo que se ha demostrado con el sistema de financiación, con los estudios de los expertos de (inintel·ligible) .
.
.
, de los Jaume I, es que tenemos un problema de ingresos, que nuestro déficit es de ingresos.
Ustedes nos acusaban que teníamos mucho déficit, nos acusan que tenemos mucha deuda.
Pero nuestro problema no es de falta de gestión, de falta de diligencia en la gestión.
Nosotros gestionamos de forma eficiente.
(Remors) Nosotros gestionamos bien los intereses de los valencianos…

El senyor president:

Señorías.

El senyor conseller d'Hisenda i Administració Pública:

…el problema está en el sistema de financiación.
Y en ese sentido decirle a la pregunta relacionada al molt honorable president, le voy decir una cuestión.
Ustedes dicen que pagamos un tipo de interés de usura.
¿Pues sabe qué tipo de interés pagamos?
El 1%.
Este señor, el presidente de La Generalitat recibió una Generalitat que pagaba tipos de interés del 6 y 6,5%.
Y tres años después pagamos tipos de interés del 1%.
(Remors)

El senyor president:

¡Señorías!

El senyor conseller d'Hisenda i Administració Pública:

Ustedes plantean l'austericidi que sería el suicidio y que sería quiebra financiera y social de esta Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Mire, vostés estan aplicant la màxima de para lo que me queda en el convento… Y lo que sigue.

I parlant de diligència (remors)…

El senyor president:

Señorías, por favor, ruego silencio.

La senyora Oltra Jarque:

I parlant de diligència.
Vostés estant tirant «patà» i endavant en l'ERO de l'Agència Valenciana de Mobilitat, que no sé a què esperen a aplicar la sentencia del Tribunal Suprem.

L'ERO de VAERSA.
Bona, diligent gestió, eh?
El copagament de la discapacitat, i recorreran al Tribunal Suprem.
Els tres quilòmetres en línia recta dels xiquets en els col·legis; recorreran al Tribunal Suprem.
I el que vinga darrere que arree.

Però, mire, jo li vaig a fer una pregunta molt concreta, sobre les seues targetes black, que ací se diuen «caixa fixa».
Ahir va eixir una sentència del Tribunal Superior de Justícia que els obliga a vostés a donar-nos la documentació de caixa fixa des de 2006.
Ahí està la nyora del president i tots els gastos indeguts que han fet vostés, que han utilitzat les targetes black a càrrec de la Generalitat valenciana.

Pensen donar-nos la documentació?
Eixe és l'exercici de transparència que van a fer?
O també.
.
.

El senyor president:

Gràcies, gràcies, senyor Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
se'n van a anar al suprem?

El senyor president:

Senyor vicepresident.

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Oltra, mire, en esta administració no hi ha targetes ni black, ni gris, ni blue, ni yellow.
Ninguna targeta (remors) des de fa, des de fa molt.
.
.

El senyor president:

Senyories, per favor.

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

.
.
.
des de fa molts anys.

Quant a eixa informació que vosté reclama, vosté ja està rebent part d'eixa informació.
I per suposat este govern dóna la informació, i vosté ho sap.

Mire, no mos donen lliçons de gestió.
Porten vostés nou mesos o més de nou mesos intentant aprovar un reglament intern per a fer unes primàries.
Ja no sé si són primàries, secundàries, terciàries.
Són incapaços de posar-se d'acord.
Com volen vostés gestionar la Generalitat valenciana si són incapaços d'aprovar un reglament intern per a fer unes simples primàries?

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies.

Pregunta de la síndica.
.
.
Senyories!
Senyories, per favor!

Senyories!
Senyories!

Senyora Oltra!
Esta presidència ha de vetlar perquè hi ha un torn de pregunta i un torn de resposta, com marca el reglament.
Considerar per part d'esta presidència la qualitat d'una pregunta o d'una resposta està fora de lloc, està fora.
.
.
No, és que a la senyora Ninet li he recordat que s'havia de fer una pregunta, senyoria.
(Veus) Senyoria.

Bé.
(Veus) Senyora Oltra, senyora Oltra, la qualitat de les intervencions jutjar-les no és qüestió d'esta presidència, perquè si fóra la qüestió d'esta presidència açò seria una qüestió molt complicada per uns i per altres, a la millor.

Senyoria, pregunta de la síndica del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

La senyora Sanz Alonso:

Señor presidente.

Señorías.

Señor Fabra, estamos conociendo, a través de los medios de comunicación, una gestión, su gestión como presidente, la gestión de su Consell, que viene acompañado de interrogatorios ilegales, de inexistencias y líneas rojas y de políticas contra los derechos sociales de la ciudadanía.
Por eso hoy le pregunto: ¿hasta dónde, señor Fabra, piensa llevar a la sociedad valenciana en su afán de mantener un gobierno que está agonizando?

El senyor president:

Moltes gràcies.

Molt honorable president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Señora Sanz, nuestra misión es y ha sido estabilizar la situación económica y recuperar lo que es el crecimiento de empleo y riqueza para la Comunidad Valenciana.
Eso es lo que ha estado trabajando este Consell, apoyado por el grupo parlamentario.
Y hemos tenido que tomar decisiones complicadas.
Para ustedes ha sido fácil, se han quedado en la barrera, criticando absolutamente todo lo que hacíamos.
No han aportado nada.
Y si alguna vez lo han hecho ha sido en negativo.

¿Alguna vez, señora Sanz, le he escuchado decir cuántos empleos se han creado en la Comunidad Valenciana en el último año?
Nunca, nunca.
¿Cómo van las exportaciones?
Tampoco.
¿El incremento del turismo?
Tampoco.

Esa es la realidad.
Unos trabajan y otros critican, y sobre todo ponen en cuestión la imagen de la Comunidad Valenciana de forma permanente.
(Aplaudiments)

Habla usted de supuestas líneas rojas.
Mire, el esfuerzo que ha hecho el Partido Popular no lo ha hecho ningún otro partido.
Es más, el único grupo que tiene a un parlamentario que ha sido condenado por un delito doloso es el suyo, señora Sanz.
Y además esa persona está a la espera de juicio oral para afrontar una posible pena de hasta tres años.
Esa es la realidad, señora Sanz.
No nos dé lecciones de nada.
Porque nosotros lo que estamos haciendo es trabajar en situación muy difícil para sacar adelante a la Comunidad Valenciana y dar beneficio y prosperidad a los ciudadanos de nuestra comunidad.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.
Moltes gràcies, senyor president.

Señora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Mire, señor Fabra, apenas hace unas semanas se lo dije, y se lo dije con claridad.
Estamos asistiendo a cámara lenta a un aplastante fin de ciclo.
Y esto es tremendamente doloroso para todos nosotros.

Su gobierno languidece y apenas está respirando.
Estamos a la puerta de un funeral en toda regla, porque es un funeral en toda regla.
Y ustedes, en un ambiente claustrofóbico, como el que estamos viviendo, no se conforman con morir, no, están muriendo, pero están matando.
Que es lo que está pasando con las personas dependientes, con las personas discapacitadas, que están ustedes agotando…

El senyor president:

Señorías, señorías.

La senyora Sanz Alonso:

…el último cartucho de su insensibilidad.

Señor Fabra, señorías del Partido Popular, son personas que cuando la justicia se ha puesto de su lado ustedes se buscan la trampa reglamentaria para dar la vuelta y seguir aplicando el copago, el copago que ha expulsado a muchísimas personas en las listas de espera de muchas residencias porque no pueden entrar.

Y mire, el TSJ lo dijo.
Éste es un servicio social que debe darse a las personas y que no es voluntario, sino primario, básico, indispensable para atender a sus necesidades.
Lo dijo clarísimo.
Y ustedes, no solamente no piden perdón, porque se han equivocado, porque lo han hecho mal, sino que además les aplican otra vez el castigo del repago.
Amenazan con aplicarlo de nuevo, señor Fabra.
¿Ustedes no creen que deben parar ya?
¿Ustedes no creen que esto ya no se puede aguantar, este nivel de insensibilidad?

Ustedes vulneran la dignidad de estas personas cuando recurren a la trampa parlamentaria para volver a golpearles.
Mueren matando, matando a los más vulnerables, cuando lo que deberían es asumir su error, corregirlo y recoger velas.
Eso es lo que deberían hacer en estos momentos, señor Fabra.
Pero no.
Ustedes miran a otro lado.
No se dan cuenta…, usted, particularmente, no se da cuenta de que en este funeral usted es el protagonista.
No se está dando cuenta, señor Fabra, no se da cuenta.

Y por eso no reconoce lo patético que resultó la lectura de la carta de la casa real para justificar la ausencia del rey Felipe VI en un acto constitucional del Nou d'Octubre, a quien le regaló usted un acto de servilismo desesperado, obteniendo, desgraciadamente, desgraciadamente para ustedes, la indiferencia por respuesta.

Por eso, tampoco se dio cuenta de lo insultante que resulta premiar a escritores, atletas, científicos e investigadores que se lo merecen, cuando ustedes están recortando y recortando en educación, en cultura, en ciencia, en investigación o en deporte.
Eso es una contradicción que a nosotros nos insulta e insulta a la ciudadanía.

Y mire, este gobierno, señor Fabra, está perdiendo a velocidad de rayo la poca vergüenza que le queda en la agonía política que vivimos.

Han vaciado la fecha de la reivindicación del Nou d'Octubre, una fecha de identidad de nuestro pueblo.
Y en esa escenografía habitual que ustedes nos han regalado, resulta que sus palmeros, los de toda la vida, están casi convirtiéndose en plañideras, porque estamos asistiendo a una final triste, triste de este gobierno.

Señor Fabra, sus líneas rojas están en completa defunción, ha perdido tanto el norte que le es indiferente hasta con quién se hace la foto, con quién se hace la foto.
Y tiene álbum abultado.
Recuerde la de Carlos Fabra, la foto de Carlos Fabra, de quien se ufanaba de su amistad pocos días antes de su imputación.
Ahora condenado.
Por no hablar de hace unos días con la alcaldesa poliimputada de Alicante, Sonia Castedo, que usted, presidente de todos los valencianos, optó por hacerse la foto a su lado.
Yo no lo hubiera hecho y usted debería haberlo recapacitado.

Y mire, mucho cuidado, señor Fabra, no sea que al final la señora Castedo sea para usted como Caronte y le ofrezca la barca para pasar a la otra parte del río, a la parte de las sombras.
Mucho cuidado y no pise sus líneas rojas, como el señor Cotino, que se ha ido cuando ha querido y como ha querido.

Y mire, le aseguro, señor presidente, que lo que deseamos es poder terminar este velatorio, poder respirar y poder salir de este ambiente que ya resulta asfixiante.
Nos abochornan las persecuciones, los topos, las desconfianzas, nos abochornan.

Y por eso, señor Fabra, le pedimos que acabe con los días, con los días de este gobierno que está en sus últimas, que lo acabe con dignidad, que nos ofrezca al menos la mejoría de los que ya se van de este mundo, de este mundo político, y que podamos llegar a mayo respirando un poquito…

El senyor president:

Muchas gracias.

La senyora Sanz Alonso:

…y abriendo las puertas y las ventanas a la vida.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora Sanz.

Molt honorable president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señor presidente.

Señora Sanz, un discurso muy fúnebre.
Por eso ustedes se han puesto de negro, me imagino.
(Veus i aplaudiments)

El senyor president:

Señorías…

El senyor president del Consell:

La realidad es que… (Veus)

El senyor president:

Señorías, ruego silencio, por favor.

El senyor president del Consell:

La realidad, señora Sanz, es que usted hoy venía aquí a justificar su ausencia el día Nueve de Octubre.
No fue, no fue una ausencia hacia el Consell, o hacia el Grupo Popular o hacia el resto de grupos.
Fue una ausencia y un feo que hizo a todos los ciudadanos de la Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments)

Y ahora, para justificar…, para justificarlo, dice que, claro, como nosotros damos (veus) premios…

El senyor president:

Señorías…

El senyor president del Consell:

…damos premios a la casa real, con eso no tenemos para poder atajar lo que son los recortes.

Mire, los premios no tienen contenido económico.
Si es que usted lo que quiere es mezclarlo todo para justificar una ausencia que no tiene por dónde venderla a los ciudadanos.

Fíjese, usted habla de desmantelamiento de la sociedad del bienestar.
87% del presupuesto va destinado a las políticas sociales.
Es la comunidad autónoma que en porcentaje más dedica a este tipo de políticas.

Pero en el debate de política general yo hice cien propuestas, señora Sanz, y luego se pusieron a debate.
Y ¿sabe cuál fue su contestación, sabe qué es lo que votaron?
Se lo voy a recordar, porque vale la pena.
Votaron «no» a la recuperación de las ayudas para la compra de libros de texto y de material didáctico e informático; votaron «no» a la construcción de nuevos centros educativos y de mejora de los existentes; votaron «no» a la rebaja del IRPF, especialmente a las rentas bajas y medias; votaron «no» al incremento de la dotación económica de la renta garantizada de la ciudadanía para 2015; votaron «no» incluso a impulsar medidas para la prevención de la violencia sobre la mujer.
Eso es lo que hicieron, señora Sanz.

¿Usted cree que modificar el tramo autonómico de IRPF para reconocer el trabajo que hacen las familias acogedoras y equipararlo al resto de familias es ir contra los derechos sociales?
¿Cree usted que modificar la normativa para que las personas con discapacidad no queden fuera del sistema por no disponer de recursos económicos es ir en contra de los derechos sociales?
¿Cree usted que incorporar este trimestre 7.
000 nuevos beneficiarios al sistema de atención a la dependencia es ir en contra de los derechos sociales?
¿Cree que crear este año…, poner en funcionamiento nuevos centros sociales a personas con discapacidad es ir en contra de los servicios y los derechos sociales?
¿Cree que incrementar las plazas de residencia a los dependientes este próximo año es ir en contra de los derechos sociales?
No, señora Sanz.
Tenemos muy claro en el Consell que la prioridad son las personas, lo hemos ejercido durante estos tres años y lo vamos a seguir ejerciendo durante muchísimo tiempo más.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyor Fabra, és vosté un cadàver polític, (veus) i ahí ho saben.

El senyor president:

Senyories…

El senyor Blanco Giner:

Però no li ploren, se'n riuen, se'n riu tothom.
(Veus) Se'n riu tothom de les seues ocurrències i dels seus disbarats, com la caça del talp.
De les seues ocurrències, com aquell acte de la societat civil.
I l'última és eixa reforma de l'Estatut, que diu va a portar ací a debat i votació per a perdre-la, com va perdre la del Consell Jurídic Consultiu.

¿On està la reforma de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua i del Consell Valencià de Cultura, anunciades fa tant de temps?
¿On està la reforma de l'Estatut, sí aprovada per estes Corts, que vostés no volen sotmetre a votació i debat en el Congrés?

I damunt parla de llei de transparència.
És un avantprojecte, en altres comunitats ja tenen llei.
Parla de 160 aportacions.
L'altre dia el senyor Ciscar ens va dir en una reunió que n'hi han 135.
Ho acabe de comprovar.
Són 135, no 160.
Sembla que l'enganyen o vosté s'equivoca, però continua fent el ridícul.

¿Quan pensa vosté començar a governar, a parlar del que preocupa els ciutadans i ciutadanes i no fer el ridícul, com està fent…

El senyor president:

Gràcies.

El senyor Blanco Giner:

…en la presidència de La Generalitat?

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Senyor vicepresident.

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Moltes gràcies, senyor president.

Mire, governar és gestionar, és treballar per a crear llocs de treball, és treballar per a les persones més necessitades.
I això és el que està fent el president i este govern des de l'inici de la legislatura.
I estan fent tots els valencians, perquè estan fent un gran esforç per a eixir de la crisi.
Vostés no se sumen a eixe esforç col·lectiu que fan tots els valencians.

Parla vosté que anem a portar una reforma de l'Estatut i que no anem a aprovar-la.
Possiblement, però, anem a posar-los a tots vostés davant del seu propi mirall perquè es miren.
¿Perquè vol dir-me vosté que els valencians no volen que mos retallem en esta cambra i que baixem el nombre de diputats?
(Veus) ¿No volen?
O ¿no volen posar creuetes (aplaudiments) a l'hora de triar-mos?
¿No volen?
¿Vostés, tots vostés a dir-mos que no volen?
(Veus)

Miren, si això tingueren de posar-ho…

El senyor president:

Señorías…

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

…en un tuit, posarien: «Coixinet.
Oposició de les Corts Valencianes: hipocresia.
»

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Senyor Torró, té vosté la paraula.

La senyora López Barceló:

Señor Fabra, sabe usted que en…

El senyor president:

Perdón, perdón, perdón, señoría.
Es que había pulsado usted desde… Claro, es que no he cambiado la… Perdón, perdón.
(Veus) Es que me sale señor Torró.

Señora López.
(Veus) Sí, perdone, perdone.
Hay que cambiar la tarjeta cuando se cambia el escaño.

La senyora López Barceló:

Sí, pero si es solo para esto.

El senyor president:

Ya, vale.
Pero es que a mí me salía señor Torró.
Perdone, señora López.
Evidentemente no estaba mirando porque hay grandes diferencias anatómicas entre usted y el señor Torró.
(Veus i rialles)

Perdone, perdone, perdone y excúseme.
Y tiene usted su minuto de intervención.
Adelante, señora.

La senyora López Barceló:

No le he dicho nada, señor Font de Mora.

Señor Fabra, sabe usted que en Alicante sufrimos a una alcaldesa doblemente imputada por delitos de corrupción.
Sabe que protagoniza conversaciones telefónicas con el empresario que controla la mayoría de contratas del ayuntamiento y es dueño de los terrenos sobre los que presuntamente se han amañado planes urbanísticos.

Señor Fabra, ¿sabe que hace unas semanas miles de personas se echaron a la calle en Alicante para pedir higiene democrática y la dimisión de Castedo?

El senyor president:

Señorías, ruego silencio.

La senyora López Barceló:

Sí que lo sabe, señor Fabra, porque, entre otras cosas, usted dijo a una medio de comunicación que se avergonzaba.

Dígame, señor Fabra, ¿no le parece esta foto una falta de respeto a la ciudadanía alicantina?
Dígame, ¿no pudo hacer como hizo el premiado rey para evitarse esta foto y no ir, como hizo con usted, que tampoco vino y le rehuyó?
Dígame, señor Fabra, ¿esto no significará que le va a pedir a la señora Castedo que se vuelva a presentar?
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señora López.

Senyor vicepresident.

El senyor conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Moltes gràcies, senyor president.

Mire, senyoria, el president de La Generalitat va a la ciutat d'Alacant com a president de La Generalitat i està amb la representant institucional de l'Ajuntament d'Alacant i està amb els veïns i veïnes de la ciutat d'Alacant.

I quan se li dóna un premi a la monarquia és perquè la monarquia és el règim que ens hem dotat tots els espanyols.
A vostés els agradaria que eixos premis li'ls donaren a gent de Cuba, de Veneçuela i de més.
Doncs mire, no.
I si no els agrada, ho sentim molt.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Moció subsegüent a la interpel·lació pel procediment especial d'urgència al vicepresident del Consell i conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, senyor José Ciscar Bolufer, sobre la política general de la conselleria davant la reforma de la PAC per al període 2014-2020, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 96.
505, BOC número 273)

El senyor president:

Senyories, passem al següent punt de l'ordre del dia: moció subsegüent a la interpel·lació pel procediment especial d'urgència al vicepresident del Consell i conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua sobre la política general de la conselleria davant la reforma de la PAC per al període 2014-2020, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.

Per a la seua… Senyories… Senyories, per favor.
Senyories… (Veus) Senyories, per favor, pregue silenci.
.
.
davant la reforma de la PAC per al període 2014-2020, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
I que per a presentar-la i defensar-la, té la paraula la representant del grup, la il·lustre diputada Vicenta Crespo.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

Senyories, bon dia.

Puge a esta trona amb la màxima disposició per a arribar a un consens sobre les propostes de la moció subsegüent a la interpel·lació sobre política general de la conselleria davant la reforma de la PAC període 2014-2020.

Senyories, el pressupost de la Unió Europea tenia de ser un important instrument de política d'estímul de l'economia agrària i ramadera per a ajudar a eixir de la greu crisi que assola el sector primari valencià.
¡Quina pena que se'n vaja, senyor Ciscar!

Per tant, retallar-lo no pot més que provocar una disminució dràstica dels recursos que té.
I en el cas de la Comunitat Valenciana, esta retallada econòmica se sumaria a la problemàtica financera que patix el sector per falta d'una política clara de suport per part del Consell, que es pot traduir amb més dificultats econòmiques i desembocar en la ruïna de moltes explotacions.

Per això, senyories, al no veure la Comunitat Valenciana incrementades, com a mínim mantingudes, les mateixes assignacions econòmiques dels fons Feaga i Feader, des del Grup Socialista considerem que el sector agrari valencià ha patit una discriminació.
Una discriminació que haurà de sofrir durant tot el període 2014-2020, i instem el Consell a denunciar-ho davant el ministeri i, a la vegada, davant la Unió Europea.

Senyories, la PAC, política agrària comuna, ha de contribuir als objectius de l'Europa 2020, que estan assentats en tres instruments bàsics -suport a les rendes, gestió de mercats i desenvolupament rural- però amb l'actual pressupost, naix coixa per a poder atendre adequadament estos objectius.

Vegem des del Grup Socialista molt difícil poder millorar la competitivitat del sector, però encara més complicada va a ser la posició dels productes valencians en la cadena alimentària.
Tots tenim present el que està passant a hores d'ara amb el veto de Rússia als productes hortofructícoles valencians, on els productors no tenen eixida al seus productes amb un preu suficient per a poder sobreviure i no abandonar l'activitat.

Perquè, senyories, estem en la Comunitat Valenciana i això ens emmarca dins de l'arc Mediterrani amb una peculiaritat per als nostres professionals que necessiten de més ajuda si volen ser competitius.
I, per desgràcia, la nova PAC s'ha oblidat d'establir mesures que reforcen la competitivitat de la nostra agricultura.
Mesures per a pal·liar el cultiu minifundista, els alts costos de producció, un envelliment dels professionals i un llarg etcètera, que fan molt poc atractiu el dedicar-se a una activitat ancestral, com és la producció d'aliments o la criança d'animals.

Senyories, necessitem un sector agroalimentari fort.
Per eixe motiu era i és important el manteniment de les assignacions de la PAC i no renunciar a un sol euro.
Eixa és la preocupació, millor dit, la prioritat que hauria de tindre el Govern d'Espanya i el nostre Consell.
A més hauríem d'apostar d'una vegada per totes pel creixement econòmic, basat en els sectors capaços de garantir treball, estabilitat i qualitat de vida.
I el sector primari espanyol i valencià pot i vol ser el primer esglaó per eixir de la crisi, pot i vol tindre futur i contribuir a la prosperitat d'un país i, com no, a la prosperitat de la nostra terra.

Per eixe motiu, senyories, la bona gent del camp encara no ha entés hui en dia el perquè d'eixa retallada de la PAC que ha deixat a Espanya amb 37.
700 milions d'euros per a pagaments directes i amb 8.
053 milions per al desenvolupament rural.
Diners, senyories, són que, malgrat la seua quantia, no estan donant resposta a les necessitats del sector agrari espanyol i tampoc al sector agrari valencià, perquè són insuficients per enfrontar els nous reptes econòmics, ambientals i territorials dels nostres agricultors i ramaders.

Senyories, una retallada del 13,1% suposa un autèntic perill per a la continuïtat del nostre sector primari, on és urgent invertir en relleu generacional per una simple raó: el 43% dels treballadors titulars d'explotacions en estos moments tenen més de sixanta-cinc anys, el que evidencia el grau d'envelliment i urgix a establir mesures per a la incorporació de joves.

Però, senyories, hi ha un handicap en la nova PAC que farà molt difícil la regeneració del sector, perquè ens trobem amb una limitació del 2% per a les ajudes destinades als joves agricultors fins l'any 2020.

Decepcionant, simplement decepcionant veure el que deia el PP en el seu programa electoral en plena fase del nou marc financer de la PAC per al període 2014-2020.
«Nos comprometemos a llevar a cabo una defensa firme de los intereses españoles en la negociación de la política agraria común y las perspectivas financieras, teniendo en cuenta los desafíos de las políticas comunitarias generan para estos sectores en medio y largo plazo.
» Programa electoral del PP, eleccions generals de 2011.

Tal vegada els valencians no siguem espanyols per al senyor Rajoy, perquè la realitat és que tenim menys fons Feaga i menys fons Feader.
Constatem que la nostra comunitat ha estat relegada a segona divisió.
I la moció que hui hem presentat el Grup Socialista no és més que el relat d'unes propostes que són la realitat dels fets que tenim després d'unes negociacions gens favorables per al sector primari valencià.
Així que espere que cap grup ho interprete de manera diferent, perquè no és eixa la meua intenció.

Senyories, necessitem energia i decisió per continuar reclamant el que el nostre territori necessita, el que el sector primari valencià no pot renunciar.
I és com a mínim rebre les mateixes assignacions econòmiques que venia rebent, tant en aspectes sectorials com absoluts.
Perquè del contrari la conclusió no pot ser altra, les negociacions relacionades amb la PAC han estat un rotund fracàs, tal vegada per falta de talent de la persona encarregada, el senyor Arias Cañete.

Senyories, 30.
000 milions d'euros que no tindrem en fons estructurals i que necessitem els espanyols i els valencians.
I la bona gent del camp vol i demana simplement les mateixes regles del joc per a la regió valenciana davant de la nova PAC, perquè s'han quedat amb menys diners per al primer i segon pilar.

Les seues senyories se'n recordaran, però és important insistir i recordar, que per no reclamar on toca el nostre conseller, és a dir en les reunions sectorials del ministeri, 35.
000 llauradors i ramaders van a perdre l'ajuda directa de la PAC.
Són 10 milions d'euros menys per a un sector que agonitza.
Però la lectura que s'ha de fer d'eixa retallada per a la nostra comunitat és més abandó de terres, més (inintel·ligible) .
.
.
i desaparició de la població rural.
I no hem d'oblidar mai el paper essencial que té en la gestió sostenible del territori.

Senyories, també han disminuït els diners que van al món rural en el pressupost de la PAC.
Menys diners per al PDR 2014-2020 i una retallada en el pressupost de l'estat central de 2.
000 milions d'euros per a cofinançar programes de fons Feader.

Retallades senyories, que hauran d'assumir les comunitats autònomes als seus propis pressupostos.
No vull ser alarmista, però en el cas de la nostra comunitat això és percep molt difícil, donades les dificultats financeres per les quals travessa la Generalitat valenciana.

Si el govern del senyor Rajoy no rectifica tal vegada estiguem parlant del principi del fi de molts pobles d'esta comunitat.
Perquè, la veritat és que els 54 milions d'euros que aportarà el govern central són insuficients per a poder mantindre les inversions necessàries que donen vida als pobles, al territori, com una escola, un centre de salut, el transport públic i tots eixos convenis assistencials a la seua població que els ajuntaments estan en estos moments portant endavant.

Senyories, hem de ser capaços de millorar les xifres i reclamar a Madrid que com a mínim el mateix cofinançament per al PDR 2014-2020, que teníem en l'anterior, és a dir un 50% enfront del 30% que ara ens imposa el senyor Montoro.
Perquè és un greuge que no ens mereixem els agricultors, ni els ramaders, que són els garants del territori i que són els qui estan fixant població.

Així que, senyories, la moció que estic defensant té un objectiu: denunciar una discriminació patent en l'assignació de menys fons Feaga i Feader; reclamar a l'estat espanyol la mateixa quantitat econòmica cofinançada per al PDR 2014-2020 que teníem; defensar la peculiaritat de l'agricultura valenciana, que necessita d'un suport específic per al seus professionals.
Però sobre tot insistir a què La Generalitat tinga clar la importància de fer política agrària dotada amb pressupost suficient i afronte la verdadera problemàtica que patix el sector primari que porta massa anys, senyories, sense poder alçar el cap i cada dia que passa té mes a prop la seua defunció.

De moment res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyora Crespo.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, la il·lustre diputada senyora Marga Sanz té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Señorías, vamos a votar favorablemente la moción.
Y es cierto que la distribución que hace el gobierno de los fondos PAC empeoran unas ayudas que ya son discriminatorias para las estructuras agrarias, como la del campo valenciano, que se caracterizan por el predominio de la pequeña explotación.

En su conjunto, la Unión Europea, efectivamente, financia la PAC con entre 55.
000 y 60.
000 millones de euros al año, cantidad que es relativamente modesta, 2 euros por persona y año, y que está descendiendo en relación al PIB comunitario.

Por lo que respecta al Feagra, al fondo español de la garantía agraria, realmente de las partidas recibidas, que eran 5.
827 millones de euros pagados, solamente 162 millones han venido para el campo valenciano y prácticamente para Andalucía, para las dos Castillas, para Extremadura se han llevado más del 50% de todo este fondo.
Es decir, el Feagra, los fondos y sus pagos directos son los que han estado pagando a los grandes latifundios la mayor parte del fondo.

Los Feader, el fondo europeo agrícola del desarrollo rural, financia, en régimen también de gestión compartida, entre los estados y la Unión Europea, la contribución a favor de los programas de desarrollo rural.
Y aquí, efectivamente, se presentan la mayores irregularidades.
Y son precisamente los programas más sociales y ambientales.

Aquí la discriminación que se denunció en la interpelación y ahora en esta moción es debida, en gran parte, a la propia responsabilidad del Consell por lo tarde y mal que ha justificado las subvenciones de años anteriores, los Feader, las irregularidades en concesión de subvenciones y mucho más el retraso en pagar al destinatario final unas subvenciones vitales para la continuidad de la labor agrícola, fijar la población rural y cuidar el territorio.
Y que tiene como consecuencia que esa mala gestión se pague en menos subvención al año siguiente o se vaya a otras regiones.

Efectivamente, con los Feader hemos visto como los fondos que deberían haberse dedicado a fomentar el desarrollo rural se han gastado para generar clientelismo político en muchas ocasiones.
Si los recursos no han llegado directamente a sus destinatarios, no ha sido por una deficiencia en el diseño de los fondos sino por una gestión torticera de los mismos que se ha realizado por parte de La Generalitat.

Entendemos que, además de gestionar correctamente los fondos que se le asignan, La Generalitat debería esforzarse a defender nuestros intereses a partir de las características específicas de nuestra agricultura y de nuestras explotaciones.

Las políticas agrarias de la Unión Europea históricamente han estado marcadas por los intereses de Francia y de la agricultura continental, pero no por la agricultura mediterránea, lo que ha provocado aberraciones sin cuento, inutilidad o incluso la negatividad en las ayudas.

Pero hoy esas políticas han dado un giro esperanzador.
Ya se tiende a no primar tanto las producciones y sí cuidar los territorios o procurar una base de soberanía alimentaria y de mantenimiento de la población rural, que es la clave de la sostenibilidad.
Veamos si la PAC de 2015, cuando habla de enverdecimiento, realmente es capaz de aplicar estos principios con los que se ha pronunciado.

No obstante, para la agricultura mediterránea lo mejor serían otras políticas que interviniesen y que los productores recibiesen una parte justa de lo que paga el consumidor final.
Ahora se lo llevan los oligopolios de la distribución.

Fomentar el mercado local es mejor política, pero desde la Unión Europea se promueven políticas que cierran mercados municipales, clausuran mataderos, con el pretexto de la sanidad, y hacen invisibles las pequeñas producciones y dejan las grandes a merced del enorme oligopolio de distribución y de importación.
Por eso quizás fuese más eficaz a largo plazo que las ayudas directas; unas ayudas que de todos modos han de seguir existiendo para garantizar una renta digna a los productores directos.

No podemos olvidar la importancia de los agricultores como custodios del territorio.
Padecemos un mal que se va agravando año tras año, un territorio cada vez más urbanizado y desequilibrado.
Las zonas rurales se ven abandonas y la agricultura se convierte en un sector poco tenido en cuenta por su baja aportación al PIB y su escasa capacidad de creación de empleo.

Sin embargo, la agricultura ha de ser considerada como un sector estratégico que se ha de proteger para garantizar la soberanía y la seguridad alimentaria de nuestra población.
Males de la agricultura valenciana se ven agravados por una política que beneficia particularmente a los grandes productores y a los oligopolios de la producción.

Por eso, señorías, estas medidas que se implementan en la moción subsiguiente, que ha presentado el Grupo Socialista, entendemos que van al corazón de las propuestas que pueden servir, precisamente, para hacer del campo un eje de futuro en nuestra economía y para mantener determinados elementos, que son consustanciales con un modelo productivo que debe ser sostenible asegurar la capacidad alimentaria, la seguridad alimentaria y dar unas rentas adecuadas a nuestros agricultores.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Sanz.

A continuació, per a fixar la posició del Grup Parlamentari de Compromís, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Josep Maria Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Senyora Crespo, per endavant vaja ja el nostre vot favorable a la proposta que vostés han presentat a la moció subsegüent.
Per què?
Perquè hem estat d'acord també històricament amb aquelles que hem presentat.

Nosaltres ja en presentàrem fa poc una sobre precisament els programes de desenvolupament rural, en la qual ja demanàvem estes assignacions i tal.
I hi ha una coincidència absoluta amb el que vostés demanen.
I no només amb el que vostés demanen sinó que hi ha una coincidència absoluta en la qualificació del que és la política que s'està portant pel Partit Popular respecte al camp valencià, particularment en la política derivada de la PAC i particularment en el que són els programes de desenvolupament rural.

I no només això sinó també hem de denunciar eixa falsa reivindicació que fa el Partit Popular respecte, sempre estem parlant que fa poc en este moment, en el plenari d'avui, en la sessió d'avui, ja parlàrem fa poc de quin era el problema d'ingressos.
Però després eixa reivindicació que se fa avui, al seu mateix partit que governa l'estat, és una falsa, falsa reivindicació.
Perquè no és reivindicació, és obediència absoluta i submissió absoluta a allò que se fa des de Madrid.
Entre altres coses perquè.
.
.
Jo recorde aquella frase d'Alfonso Guerra de fa molts anys, que va dir: «El que se mueve no sale en la foto.
» Doncs, pareix ser que el Partit Popular també ha assumit eixa inamobilitat com a norma, com a norma per a seguir no estant en la foto, sinó estant en l'escó.

I ho dic perquè no se reclama el deute històric.
No se reclama.
Se neguen a reclamar-lo.
Perquè se parla que no tenim el finançament, però no se fa el que s'havia de fer, que és parlar en el Congrés sobre les modificacions que havíem proposat sobre el finançament.
No se diu res sobre com els pressupostos generals de l'estat maltracten el País Valencià i, per tant, maltracten tots els valencians i valencianes, les persones de les quals tant parla el president, però pareix ser que una vegada ha deixat esta trona ja s'ha oblidat d'elles perquè no reclama per a elles.
I ens diuen allò, contínuament, de: «No és l'hora.
»

Senyories, quan serà l'hora?
Espere que prompte, perquè l'hora serà quan deixen vostés de governar, i pense que això pot ser prompte.
Eixa serà l'hora d'exigir que els valencians i valencianes tinguem, en tots els aspectes, els ingressos econòmics que mos corresponen i no acatxar el cap, acatxar el cap, davant d'allò que ens manen des de Madrid.

I ho dic això perquè ja fa poc presentàrem ací nosaltres un problema de la distribució dels fons.
Perquè, si bé és veritat que hi ha una disminució dels fons europeus dedicats a la PAC, és veritat, també és veritat que des de la distribució que se va fer des del mateix estat, quan estava de ministre el senyor Cañete ja, realment anava en contra dels interessos dels valencians per les limitacions que va posar (inintel·ligible) .
.
.
Això ho hem reclamat diverses vegades, però no hem aconseguit tirar-ho endavant.

Este any.
.
.
Sí hem de recordar que dels diners que hi havia, dels 474 milions que posava Europa en el període 2007-2013, en este moment això ha disminuït.
Hi ha hagut una disminució, sobre la realitat, sobre el pressupostat de quasi el 10%.
Però també.
.
.
Són sixanta milions menys, un 11,8% respecte a la dotació econòmica que hi ha.
Però també és veritat que, en el repartiment que se fa des de Madrid, nosaltres eixim perjudicats.

Han de recordar, senyories, que vam presentar una moció -que vaig presentar i defendre jo, en nom de Compromís-, en la comissió d'agricultura, en la qual se demanava que, almenys, arribara ací, al País Valencià, el 10% de l'aportació global de l'estat que, si atenem a la importància del sector agrari, hauria de ser major, però, com a mínim, demanàvem un 10% d'eixa aportació, que és el que ens correspondria com a població.
I per què dic això?
No, per utilitzar un criteri que no és discutible.
Perquè ací mateixa s'ha defés en altres moments, pel Partit Popular, que si tenim.
.
.
, val que un 10% en xifres redones, aproximadament un 10% de la població, ¿per què no hem de tindre un 10% dels recursos?
I no ho tenim.
I no aconseguim la unanimitat davant d'eixa reclamació.
No la vam aconseguir de cap de les maneres.

En este moment tenim.
.
.
Qui van a estar afectats?
Vosté parlava de l'envelliment de la població que tenim en este moment.
Els joves agricultors van a quedar afectats, perquè les quantitats designades que puguen anar a promocionar la incorporació de joves agricultors van a quedar pràcticament en res.

Van a quedar en res les millores de les explotacions, quan uns dels problemes que tenim són problemes estructurals del camp valencià.
I no van a haver-hi diners per a fer les millores estructurals que necessitem en este moment.
Aleshores, és un problema molt seriós.

Ahir parlàvem d'un altre problema molt més puntual, però que també té una gran importància, que podria tindre en el futur, com la pèrdua de mercats -en este moment la pèrdua del mercat rus, i els altres mercats que s'incorporen a l'òrbita del mercat rus-, que va a impossibilitar en un futur que els nostres productes puguen arribar en igualtat de condicions.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
Davant d'esta situació global -acabe, senyor president-, davant d'esta situació global, lògicament anem a donar-los recolzament; anem a criticar que no els donen per la millora econòmica que podia significar.
I, si no ho aconseguim, seguirem presentant propostes en esta línia.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora Maritina Hernández té la paraula.

La senyora Hernández Miñana:

Moltes gràcies, president.

Molt bon dia, senyores i senyors diputats.

Bé, la senyora Crespo, en la presentació de la seua moció subsegüent, parlava d'una moció en què creia que podia compartir una sèrie d'intencions en tots els grups parlamentaris, i esperava que a eixes intencions s'afegiren els grups parlamentaris.

Bé, jo crec que una moció subsegüent no és un conjunt d'intencions, sinó un catàleg de propostes que poden ser o no raonables, i a eixes són a què ens afegim o no o a què recolzem o no.

Que tots creguem que la PAC ha de tindre una aplicació que tinga un impacte positiu en l'agricultura valenciana, per suposat.
Que ha d'estar més orientada, cada volta més, a l'agricultura mediterrània, per suposat.
Que ha de ser més justa que ha sigut en anteriors etapes, per suposat.
Però mosatros hui al que venim és a parlar o a recolzar o no les propostes que ací se presenten.
I, naturalment, eixes propostes no les poden recolzar des de ningun punt de vista.

No les podem recolzar perquè ja comença, quan parla de discriminació patida per la Comunitat Valenciana en l'assignació de fons, jo crec que hem de tindre clar, el primer, que els fons no han baixat -i, naturalment, les dades, després en més temps, me referiré a elles-.
No han baixat.
I podem estar recordant el marc financer en què començaren les negociacions i el marc financer en què acabaren les negociacions, d'un increment clar, tant en preus constants com en termes absoluts.

Però, quan parlem de repartiment i d'assignació, hem de tindre molt clar que el FEGA el que aplica són uns criteris.
I, a partir d'eixos criteris, se fa una assignació; que estem parlant d'ajudes directes, i les ajudes directes, per tant, van als beneficiaris, als productors.
I el que s'han de treballar són eixos criteris.
No hi ha una assignació per comunitats.
Per tant, no se pot estar parlant ahí de discriminació en termes en què es fa esta moció.

I quan parlem del Feader, és que no és cert.
Perquè vostés saben molt bé que en el període anterior mosatros vàrem patir una retallada en els fons Feader -i no he de recordar qui governava i qui assignava els fons en el Feader, que sí que s'assignen per part del govern central, en eixe moment-.
De 450 milions passàrem a 162, quan n'hi havien altres comunitats autònomes que incrementaren quasi un 20% eixos fons.
O siga, que no era per limitació de fons, sinó per una redistribució que perjudicava i discriminava clarament la Comunitat Valenciana.

I en este cas hi ha hagut un increment d'un 26%.
Clar, un increment sobre una retallada anterior extraordinària; però un increment d'un 26%.
Per tant, com vostés comprendran, no podem sumar-nos a eixa moció o a eixe punt.

Però, després, quan diuen, «defensa en totes les reunions sectorials del ministeri d'agricultura.
.
.
, de les característiques de l'agricultura valenciana», ahí anem als criteris de què jo parlava abans.
Ahí on se pot defendre, verdaderament, quina pot ser l'assignació final en les ajudes directes.
I ahí és on s'ha batut el coure este govern i el seu vicepresident.
Perquè ahí s'han aconseguit criteris que beneficien clarament la nostra comunitat.
¿O no ens recordem de com se plantejava el greening en l'anterior període o a l'inici de les negociacions, que suposava un 30% menys, de partida, per als llauradors valencians?
I ahí s'aconseguí que tots els llenyosos, i he de recordar que tota la citricultura, tota la viticultura, que necessitaven eixe recolzament, no van a haver de justificar eixe tant per cent, eixe 30%.
O siga, de partida, mosatros ja tenim un tant per cent que mos negava la Unió Europea, mos negava la nova PAC en l'inici de les negociacions.

I eixos són els criteris que hem de defendre per a aconseguir que, al final, les ajudes directes.
.
.
Vosté deia.
.
.
, primer ha començat diguent la distribució; després, ha dit manteniment.
Jo dic, manteniment no, que siguen superiors.
Perquè, efectivament, els nostres llauradors estaran en condicions de demostrar i de fer sol·licituds que permeten cobrar eixa 30% que abans no l'hagueren pogut cobrar.

Però també, quan parla de no acceptar la limitació del 2% per a les ajudes destinades a joves agricultors, jo crec que açò ja és un tema que hauríem de conéixer molt bé.
Eixe 2% no és una limitació, és una garantia i aixina ho reconeix tot el món, inclús el seu sindicat, UPA, que diu que esta és una PAC menys injusta, precisament perquè permet o garantix eixe 2% reservat per a l'ajuda als jóvens agricultors.

Açò suposa la possibilitat d'una ajuda addicional del 25% a tots els llauradors que inicien la seua activitat que tinguen menys de quaranta anys.
I això suposa que del sobre nacional se pot reservar un pressupost -i ho diu la normativa europea, no l'estat espanyol-, com a màxim d'un 2%.
I Espanya, en el recolzament i en la petició de la Comunitat Valenciana, reserva eixe 2%, que és el màxim que se pot reservar del sobre nacional, per a l'ajuda als jóvens llauradors.
Per tant, no és una limitació, sinó una garantia.

Jo crec que en els últims punts vosté sap perfectament que està fent un brindis al sol.
Quan parla que el Consell fique en marxa fons de gestió de crisis, vosté sap que el Consell no ho pot ficar en marxa.
I jo li pregunte, ¿és que en la reunió que tingueren amb els llauradors, amb el senyor Puig,.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Pregue finalitze.

La senyora Hernández Miñana:

.
.
.
se varen comprometre a això?
Ho veig molt difícil, senyora Crespo.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Hernández.

Senyora Crespo, supose que demana la paraula per a replicar la senyora Hernández.

Té la paraula.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

Agrair, tant al Grup Compromís com a Esquerra Unida, el seu suport a estes propostes.

Lamentar, lamentar primer que el senyor conseller haja eixit amb una cara d'espant quan jo anava a parlar de la PAC.
I això és una mostra més que li preocupa i li ocupa ben poc el sector primari valencià.
(Aplaudiments)

Lamentar també que no es sume a estes propostes el Partit Popular.
Perquè jo crec que mantindre el nivell d'ajudes similar, o augmentar-lo -ja que vosté ho ha dit, doncs, augmentem-lo-, que ha hagut fins 2013, senyors del Partit Popular, és demanar una política agrària comú que defense i ajude els agricultors i ramaders valencians.

Mire, jo crec que, a diferència seua, des del Grup Socialista, doncs, estem al costat del sector, preocupant-mos i ocupant-mos perquè la nova PAC no siga paper mullat per als nostres professionals del camp.

No podem permetre una davallada del pressupost de la PAC en més del 13%, perquè significa que els fons cofinançats que arriben a esta comunitat van a ser insuficients per a portar endavant una política clara en defensa de l'agricultura valenciana.

Jo lamente de nou, sincerament, que des del Grup Popular continuen amb eixe vassallatge que vénen practicant des que el senyor Rajoy és president, perquè estan posant de manifest que no els importa l'agricultura ni la ramaderia ni la pesca valencianes i sí molt continuar estar segut en una butaca que, quan ve el mes, els reporta un suculent jornal, cosa que no tenen els llauradors valencians.

Miren, senyories, no és que les ajudes de la PAC facen miracles en l'economia de la bona gent del camp, però vaig a ser molt gràfica.
Tota pedra fa marge.
I, en estos moments, per la ineficàcia d'un ministre, el senyor Arias Cañete, per l'eficàcia d'un conseller, l'agricultura i ramaderia han eixit summament perjudicades en les negociacions de la PAC 2014-2020, que atempta, doncs, contra la nostra diversitat competitiva, suma més competències deslleials amb els països tercers i no tracta adequadament els professionals del sector.

Tant el primer pilar, senyories, com.
.
.
, que són les ajudes directes.
Hui en dia sabem ja que 35.
000 agricultors valencians no van a rebre l'ajuda que rebien si era inferior a tres-cents euros.
I per què?
Doncs, perquè el nostre conseller, el senyor Ciscar, va pegar la cabotada en la reunió sectorial, on un ministre molt poc eficient per al sector va imposar el seu criteri, un criteri molt equivocat per als valencians que tenim una peculiaritat que s'ha de tindre en compte, i és el minifundisme dels nostres cultius.
Això té un nom: marginar els valencians, marginar el sector primari valencià.

Quant al PDR 2014-2020, doncs, la Comunitat Valenciana rebrà 204 milions de la Unió Europea, és a dir, un 2,5% inferior, inclosa l'assignació de comunitats molt més reduïdes en superfície, com per exemple Múrcia.
54 milions enfront dels 210 que donava l'estat.
Gran retallada, senyors del PP, amb l'agreujament que el confinançament estatal també baixa; ara un 30% enfront del 50% que tenien els agricultors amb un govern socialista.
I vostés mut!
Molt poc digne per a un govern al qual se li ompli la boca quan parla i qualifica el sector primari com estratègic.
Això sí que és fer demagògia.

I se suposa que La Generalitat aportarà 192 milions d'euros.
Clar, coneixent les dificultats econòmiques que tenim els valencians, creure's que així serà és creure's que encara ens deixen els reis.

I és una broma de molt mal gust anunciar 450 milions d'euros per al PDR 2014-2020 perquè no ho van a complir i, segurament, de nou, és un farol del senyor Fabra, que no és conscient de què està fent a milió i mig de persones que ja estan prou estafats amb les nefastes negociacions del ministre.

Mire, d'entrada, a eixos 450 milions els hem de restar 9.
800.
000 per a pagament de compromisos adquirits, no pagats en el període 2007-2013.
Això vol dir que van a retallar ja el PDR en un 11,80%, un 60,300 milions sobre el pressupost que teníem.
Això no s'ho mereix el sector.
Estes xifres, clar, posen de manifest que La Generalitat haurà d'aportar més diners, i jo continue diguent que tinc els meus dubtes.
Però, a més, existixen mesures que totalment o parcial beneficien la mateixa Generalitat, i això és una novetat que fins ara no estava en el PDR.

El senyor vicepresident primer:

Pregue finalitze.

La senyora Crespo Domínguez:

És lamentable -acabe, senyor president- que 79,300 milions d'euros siguen per a La Generalitat i siguen per a pagar gastos que normalment altres administracions assumien fins ara, restant-les al món rural.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté, senyora Crespo.

Per a finalitzar el debat, i en torn de rèplica a la senyora Crespo, té la paraula la senyora Hernández.

La senyora Hernández Miñana:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Crespo, senyoria, anem a situar-se en el moment en què s'inicien les negociacions.
Final de 2011.
En eixe moment, mosatros eixíem en un govern del senyor Rodríguez Zapatero, en un govern socialista, com a contribuents nets.
Aleshores, com tenien l'excusa de l'ampliació a 28, resulta que sí que es conformaven en tindre menys fons que en el període anterior, perquè dien: s'ha de repartir entre més, en són més, en són 28.
Anem a ser contribuents nets.
En este moment, en el 2014, però per descomptat en el 2013, quan se va aprovar la nova PAC, com va quedar Espanya?
Perceptors nets.
És que no s'havia ampliat la comunitat?
N'eren igual 28.
Perceptors nets.
Per tant, una gran (inintel·ligible) .
.
.
S'augmenta el pressupost.
I anem a xifres concretes, perquè, clar, és que és molt fàcil dir: es disminuïx, s'augmenta, mantindre.
.
.
No.
Anem a xifres concretes.
Al final, 44 milions per al període que, en preus corrents, suposa un increment de l'1% o del 3%, si parlem del Feaga o del Feader.
I en termes absoluts, suposa un increment de 291 milions d'euros o 238 milions d'euros, si parlem del Feaga o del Feader.

Per tant, increment d'assignació de la nova PAC a Espanya per part d'Europa, a pesar de l'ampliació europea.
Per tant, eixe tema no podem recolzar-lo, com vosté dirà, ni compartim els arguments que vosté ha donat.

Però, a més, a d'això se suma una aportació directa de 500 milions d'euros per a les campanyes de compra d'aliments i per les campanyes fito i zoosanitàries.
Per tant, un increment d'aportació directa.
I vosté ha tractat un tema que jo ha entés no ha volgut entrar, perquè és que ja me pareix que és sagnant, però vosté ha insistit ara: la reciprocitat.
Efectivament, no pot haver ningun valencià ni ninguna valenciana que estiga d'acord en la política de no reciprocitat que aplica la Unió Europea, i especialment la que s'aplica en els productes agraris, perquè te un perjuí extraordinari per als nostres llauradors.
Però, qui va firmar i promoure l'acord de lliure associació en Marroc?
Un govern socialista, Rodríguez Zapatero.
Varen firmar eixe acord.
I li recorde, a més, que varen haver-hi ací en tres moments diferents i en comissions diferents propostes dels diferents grups, dels grups parlamentaris, proposant que li demanàrem al govern d'Espanya que no s'associara a eixe acord que permetia la liberalització total dels productes.
I què varen fer vostés en eixos moments?
Se varen abstindre en totes elles.
En una presentada pel Grup Popular el 23 del sis del 2010, en una presentada per Compromís el 10 del dotze del 2010, i en una altra presentada pel Grup Popular en què estaven presents totes les organitzacions agràries -i jo recorde el paperot que va fer el seu company, el senyor Lozano, i el malament que ho va passar el senyor Lozano-, en què s'hagueren de tornar a abstindre's, quan tots sabem que és la política més nefasta i de major perjuí l'entrada de productes de Marroc a Espanya en eixe liberalització, que varen permetre vostés en un govern del senyor Zapatero.

Per tant, dur ací un punt que parle de garantir la reciprocitat, quan vostés han fet eixa política, no sols és ridícul, és inclús fora d'ètica.
Bé, quan parlen vostés del següent punt, li dia abans, que el Consell fique en marxa un fons de compensació, vostés sap que no el pot ficar, que no sols no el pot ficar perquè la PAC no ho permet, sinó perquè aniria contra les ajudes d'estat.
Per tant, les intencions poden ser una cosa, però el que fique negre sobre blanc per descomptat no és possible que un partit seriós, que un govern rigorós i que un govern que està treballant i definint verdaderament l'agricultura valenciana ho recolze.

Després, vosté parla de la defensa dels minifundistes.
Ha parlat de l'agricultura minifundista que efectivament és una agricultura molt assentada en la nostra comunitat.
Aleshores, tampoc entenc com, si verdaderament està tractant d'esta defensa, com ací parla en un punt d'a qui han d'arribar les ajudes de la PAC, que arriben verdaderament a aquells productors que estan produint.
Vosté sap que en este moment arribar a altre tipus d'activitats agràries està prohibit pel reglament.
En l'antiga PAC hi havien activitats, camps de golf, aeroports, que rebien perquè havien generat drets.
Vosté sap que en el nou reglament això ja no és possible.
Per tant, a què s'està referint?
És que no està d'acord en la definició d'agricultura activa que s'ha aprovat i que ha defensat esta comunitat?
És que no està d'acord que els xicotets llauradors puguen rebre fons de forma directa, encara que tots els seus ingressos no vinguen de la PAC?
És que vosté creu que sols han de rebre ajuda directa aquells que ho reben tot de la PAC?
A mi me pareix que això és un desconeixement molt gran de l'agricultura valenciana, o no defendre el minifundisme que vosté ha vingut ací a defendre.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el president, senyor Alejandro Font de Mora Turón)

El senyor president:

Gràcies, senyora Hernández.

A continuació, passarem a la votació d'este punt.
Senyories, comença la votació.
Vots a favor, 39.
Vots en contra, 44.

Moció subsegüent a la interpel·lació al Consell sobre la política general del Consell relativa al sector financer valencià, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 96.
623, BOC número 273)

El senyor president:

Sèptim punt de l'ordre del dia: moció subsegüent a la interpel·lació al Consell sobre política general relativa al sector financer valencià, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.
Presentació i defensa per part de l'il·lustre diputat Fran Ferri, que té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Senyories, com estem parlant d'una moció subsegüent a una interpel·lació, sempre m'agrada recordar aquella interpel·lació que ha donat origen a les propostes.

Fa una setmana la conclusió de la interpel·lació que va deixar el senyor Moragues va ser la següent, va dir que «tenemos un sistema financiero valenciano con mucha presencia, que presta, junto al resto del sistema bancario de entidades de crédito, un servicio adecuado en materia de financiación del tejido productivo y del sector empresarial valenciano».
El conseller Moragues sembla estar molt content amb la situació actual.
Sembla estar satisfet amb la pèrdua de les nostres caixes i dels nostres bancs.
Sembla estar satisfet en el fet d'haver passat de 33.
000 milions d'euros en crèdits i dipòsits a 6.
000 i 5.
000 respectivament.
El conseller Moragues considera adequat el finançament que arriba al teixit productiu valencià i podia anar a dir això a les empreses valencianes que no poden assumir el risc d'invertir, perquè ningú confia en els seus projectes.
Podia anar el senyor Moragues a dir-los que no es queixen per la falta de crèdit, perquè no tenen motius.
Però la realitat és tossuda.
Si en 2007, en plena bombolla immobiliària, els crèdits a l'agricultura i a la indústria representaven el 18% del total, en 2014 saben quina és eixa xifra?
El 20%.

No podem afrontar la necessària reindustrialització de la nostra economia sense inversions, i no poden haver-hi inversions sense crèdit.
La miopia del Consell no té límits.
Per al conseller Moragues, les caixes van actuar bé i la supervisió entre l'IVF, l'Institut Valencià de Finances, i el Banc d'Espanya va ser correcta.
On el senyor Moragues veu un món ideal de la gestió del sistema financer, nosaltres veiem el que veu tot el món.
Primera, segrest partidista de les caixes.
Reforma de Zaplana per a fer-se amb el 56% del poder.
Descontrol en la gestió, comprant els òrgans de control, si feia falta.
Saqueig sistemàtic per a beneficiar uns pocs.
Crèdits per a terres mítiques i grans projectes fracassats del Partit Popular.

En la meua interpel·lació vaig fer una anàlisi del que ens passà i de com havíem arribat fins ací, fins a esta situació, però també li vaig dir al senyor Moragues que la prioritat hauria de ser canviar la situació que tenim.
Perquè per a nosaltres, a diferència del que pensa el Consell, sí que és una mala notícia haver perdut tres caixes i dos bancs.
Sí que és una mala notícia que els crèdits de Bankia excloguen centenars d'empreses valencianes.
Sí que és una mala notícia que la nostra gent tinga bones idees però no puga dur-les a terme, perquè no tenen el suport econòmic i financer que necessita.

El Consell no veu el problema, i potser per això no vol afrontar la solució.
Nosaltres plantegem canalitzar el crèdit cap al teixit productiu valencià i que per a fer-ho possible hem de basar-nos en tres eixos fonamentals: primera, passar de les caixes partidistes del Partit Popular a la banca pública professionalitzada per a crear nous mecanismes de finançament.
Passar del dictat i les amenaces d'altres èpoques a la coordinació del sistema financer que ja tenim, per a vehicular el crèdit que ja està circulant.
Passar de La Generalitat com a problema a La Generalitat com a facilitadora d'iniciatives de la nova economia.
En primer lloc, quan parlem de la banca pública, proposem que s'audite i es sanege l'Institut Valencià de Finances per a poder iniciar els tràmits que el convertixquen en una banca pública al servei de l'economia productiva valenciana i amb la sol·licitud d'una fitxa bancària al Banc Central Europeu.
Proposem la banca pública perquè necessitem poder anar a eixe Banc Central Europeu i portar diners assequibles al nostre teixit productiu.
El model de banca pública és antagònic al model de banca partidista que va instal·lar el Partit Popular amb el segrest de les caixes d'estalvi.
Volem una banca pública que es dedique a fer allò que no pot fer el sistema financer actual.
Volem una banca pública totalment immunitzada davant qualsevol intent d'ingerència per part del partidisme.
Volem una banca pública transparent, ètica i àgil per a fer ajudar a canviar el nostre sistema productiu, el nostre model.

En segon lloc, quan parlem de passar del dictat a les amenaces, i les amenaces d'altres èpoques, com feia el senyor Zaplana, a la coordinació del sistema financer que ja tenim, estem parlant de propostes ben concretes, com ara la creació del fòrum de coordinació financera, com a espai estable de coordinació i col·laboració entre l'IVF i la resta d'instruments de finançament públics, com són l'ICO, ENISA, etcètera.
I entitats financeres privades, les poquetes que ens queden.
Amb quin motiu, amb quin objectiu?
Amb l'objectiu de mobilitzar els recursos cap al sistema productiu valencià, potenciant el capital-risc públic, amb la coparticipació privada per a finançar projectes innovadors i estratègics.

El paper de La Generalitat no pot ser el de pressionar o amenaçar les entitats de crèdit, com ha vingut fent-se fins ara, com ha passat en altres èpoques.
El paper de la nostra administració ha de ser el de coordinar instruments de crèdit per a ajudar empreses i famílies valencianes, coordinar-se per a donar crèdit a les empreses, però també per a lluitar contra l'exclusió financera que pot afectar 300.
000 valencians i valencianes.

Finalment, cal passar de La Generalitat com a problema a La Generalitat com a facilitadora d'iniciatives de la nova economia.
I això passa, per exemple, per la nostra proposta de crear un fons de suport a sectors innovadors des del punt de vista econòmic, social i mediambiental.
Este fons hauria de tindre una gestió professionalitzada, estar sotmés al control parlamentari i autofinançar-se a través dels sectors de la seua inversió.
Si continuem fent el de sempre, evidentment és difícil obtindre resultats o que la situació que estem vivint canvie.

Quan li vaig avançar algunes propostes al senyor conseller, ja sé algunes de les respostes que vostés em van a donar per a no posar en marxa el que nosaltres proposem avui, el nostre programa de reviscolament financer per al País Valencià.
Sobre la necessitat de sanejar i professionalitzar l'Institut de Finances, el conseller ens deia que funcionava molt bé.
Els fets novament desmenteixen els membres del Consell del govern valencià.
Sense anar més llunt esta setmana -ho hem sabut, vostés ho poden vore en la premsa- la imputació dels exdirectors de l'IVF per presumpta prevaricació i estafa.
També ens van dir que d'on anàvem a traure els diners.
13.
500 euros de deute històric que el Partit Popular ni vol ni sap reclamar.
Eixa és la qüestió.

Resumint: tenim per una banda un seguit de propostes per a donar crèdit a les nostres empreses i orientar el sistema financer cap al benestar de les persones.
Per altra banda tenim un Consell que diu que tot està bé i que si cal canviar alguna cosa és impossible perquè no n'hi ha diners.

I espere que el Grup Parlamentari Popular sàpiga apreciar el paper que tenim com a parlamentaris i parlamentàries i reivindiquem que ens posem en marxa, que posem entre tots i totes mesures en marxa concretes per a ajudar al teixit productiu valencià que tots i totes necessitem.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Ferri.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, la il·lustre diputada senyora Marga Sanz té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Señorías.

Señor Ferri, la moción del Grupo Compromís sitúa el debate del sistema financiero valenciano y de su futuro y plantea algunas medidas sobre las cuales el grupo que yo represento ha venido, también, manifestándose en favor de una necesaria banca pública valenciana.

Efectivamente, el sistema saltó por los aires golpeado por la corrupción, por la morosidad y por el fracaso de la estrategia de crecimiento del Partido Popular que orientó a la mayoría de nuestras cajas y bancos a financiar, a invertir en proyectos insostenibles hasta que acabaron estallando con la burbuja inmobiliaria, un proceso que fue de la mano acompañado de una gestión corrupta y despilfarradora.
Y la desaparición fulminante de nuestro sistema financiero podemos considerarlo como uno de los grandes fracasos, de los mayores errores y de la mayor irresponsabilidad del Partido Popular y de la gestión que se ha hecho desde el Consell.

Y digo «de las políticas del Partido Popular» porque fue este partido, este Consell quien, después de llegar al poder formuló una nueva ley de cajas cuyo objetivo era hacerse con el control de las entidades y ponerla al servicio de su estrategia especulativa, ganar mucho en poco tiempo a costa de una necesidad vital de las personas, como es la vivienda, y de derivar la capacidad financiera de la Comunidad Valenciana hacia proyectos muy alejados de los intereses mayoritarios.

Y no solamente se recuerda a la CAM y Terra Mítica, también la CAM y el pocero, la CAM y la aventura inmobiliaria en Méjico, Bancaja y Bancaixa y Santo Domingo, las inversiones allí, y con el ladrillo, efectivamente, señor Ferri, pues engordaron y bajo el ladrillo acabaron enterrados.

Efectivamente, en el año 2002 teníamos dos bancos, cuatro cajas y treinta y nueve cooperativas de crédito, y trece años después tenemos solo Caixa Ontinyent y treinta y una cooperativas de crédito, ningún banco.
En menos de un año, en aquel momento, con el estallido de la burbuja, Bancaja, la CAM y el Banco de Valencia acabaron o bien nacionalizados o bien intervenidos -en aquel momento-, hoy ya no tenemos de algunos ni la propiedad.

Y, por tanto, fue el desenlace de una época en la que las tres entidades se subieron a la ola de ese frenesí inmobiliario para crecer de forma desmesurada pilotadas hacia un abismo por los gestores pseudoprofesionales y consejos controlados e instrumentalizados por el Partido Popular.

La historia, señor Ferri, de este desastre de las entidades financieras tiene nombres y apellidos, tiene nombres como el señor Olivas, Domingo Parra, Modesto Crespo, Dolores Amorós y Roberto Ruiz Abad, son los protagonistas de este triste relato de ambiciones desmedidas, operaciones ruinosas y sueldos y finiquitos que rayan lo obsceno.
Si a ello se añade la actitud acrítica de los órganos de gobierno de estas entidades y la dejación de sus funciones del Banco de España y del IVF a la hora de ejercer el control sobre estas entidades, la verdad es que la combinación fue explosiva y quienes robaron deben devolver necesariamente pero quienes ampararon políticamente este latrocinio también tienen que pagar.

Y si hoy el Partido Popular se opone a abrir una comisión de investigación sobre aquellas épocas, nosotros tendremos que abrirlas ligadas al nacimiento de la banca o antes de que nazca una posible banca pública, ¿por qué?
, porque la banca pública tiene que nacer valenciana, tiene que nacer -y, además, es imprescindible- de criterios éticos y de sostenibilidad, efectivamente, pero también desde un ejercicio de justicia de verdad y de reparación a miles de valencianos que fueron defraudados con las preferentes o al conjunto de nuestra sociedad por la gran estafa cometida que ha tenido que pagar -o hemos tenido que pagar- el rescate de los bancos y que, a día de hoy, en medio de una crisis profundísima nuestras empresas y nuestras familias se encuentran sin ayudas y sin créditos.

Por eso, además de las apreciaciones y de las propuestas que hace esta moción, nosotros planteamos que la banca pública no solamente es o debe ser de inversión, ha de ser también de ayudas a las familias, y en las ayudas a las familias -creo- a lo mejor hay un defecto de redacción -o yo lo he entendido mal- porque, precisamente, el punto seis habla de un fórum de coordinación financiera para trabajar en contra de la exclusión financiera de 300.
000 personas en nuestro territorio -quiero decir-, está hablando de las personas no habla ya de las empresas, por tanto a lo mejor se podría dar una redacción que permitiera incluir este elemento de ayudas a las familias.

Y, por otra parte, una banca pública que nosotros entendemos que debe trabajar desde la ligación tanto al Consell y al futuro gobierno de La Generalitat como a la propia sociedad determinando sectores estratégicos que hay que potenciar, sectores de gran capacidad o valor añadido que tengan capacidad tractora, cómo remodelar, cómo impulsar, cómo modernizar la economía tradicional, las industrias tradicionales y cómo apoyar aquellos sectores que siendo socialmente necesarios y, además, estando eficientemente gestionados no tienen una rentabilidad económica pero son imprescindibles para la ciudadanía.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyora Sanz.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista, il·lustre diputat senyor Francisco Toledo té la paraula.

El senyor Toledo Lobo:

Gracias.

Señor Ferri, le adelanto que el Grupo Socialista va a apoyar esta moción por dos razones: primero, porque aborda un problema grave de la economía valenciana; y, segundo, porque coincidimos con lo que propone hasta tal punto que muchas de esas cuestiones las hemos propuesto nosotros aquí, en esta cámara.

Efectivamente, uno de los problemas principales del crecimiento de la economía es el acceso al crédito por parte de las pymes.
Las grandes empresas tienen mecanismos para acceder al crédito, pueden acceder directamente a los mercados internacionales, y acceden, y se financian, ¿eh?
, pero las pymes no pueden hacer eso, las pymes tienen un grave problema; resulta que más del 90% de nuestro tejido productivo son pymes, y resulta que no tienen mercados internacionales a los que acogerse, y resulta que no tienen entidades valencianas que puedan mirar sus proyectos de inversión con la óptica valenciana, no las tienen porque Bancaja y CAM la arruinaron estos señores que están a la derecha, los que ellos nombraron en los consejos de la administración.
Y por tanto, ahora, sus proyectos de inversión los miran con la óptica madrileña o con la óptica catalana, no con las necesidades de nuestra tierra, por tanto es necesario solventar eso.

Y el gobierno valenciano no facilita el acceso al crédito, ha bloqueado la SGR durante más de dos años, no usa a su mayoría en los bancos nacionalizados que hemos pagados todos, hemos pagado todos el recate y no usa a su mayoría para que aquí venga el dinero que tiene que venir para proporcionar el crecimiento.

Y el Instituto Valenciano de Finanzas, cuyas competencias hasta el 27 de diciembre del año pasado eran, precisamente, la financiación empresarial, decía «damos crédito al esfuerzo, a la investigación, a la proyección internacional, a la profesionalización, a la cooperación y al beneficio social, damos crédito a la iniciativa y a la visión de futuro, damos crédito a los proyectos que hacen de nuestra comunidad un referente de modernidad y dinamismo», daban crédito.

En sus memorias -comprobadas, además, por las respuestas parlamentarias del conseller- se ve el crédito que dan a lo largo de los años, de nuevos créditos a las empresas: en 2009, 126 millones; en 2010, 45 millones; en 2011, 25 millones; y, en 2012, 9,6 millones.

Ese es el ridículo crédito que dan a las pymes valencianas el Instituto Valenciano de Finanzas, 9,6 millones, y el 2103 no está porque la memoria del Instituto Valenciano de Finanzas no está, no existe, hasta ahora todos los años estaba colgada y ya hace meses en la web, ahora no está, vamos para atrás como los cangrejos, ¿eh?

Y ante esto, ¿qué pasa?
, pues la financiación ésta que estaba en el Instituto Valenciano de Finanzas pero dependía de la conselleria del señor Buch, fruto de sus redecillas, de sus malos entendimientos, pues la forma de resolver esto es partir el IVF, el señor Fabra ejerce de Salomón y dice «una parte para ti y otra para ti», duplicamos la estructura de financiación, la duplicamos, y ¡ya está!
, esa es la forma de resolverlo.
Bueno, no se pelearan, no se pelearan por eso porque cada uno tiene su trocito de IVF pero seguiremos igual, seguiremos igual.

Por lo tanto, nosotros ya dijimos que eso nos parece un error y, desde luego, lo desharemos en cuanto podamos, no le quepa duda.
Por tanto, coincidimos con su planteamiento.

Mire, la banca pública de inversiones es una necesidad en esta comunidad, es una necesidad, y más después de desaparecer Bancaja y CAM.

Y algo que hemos estado a punto de proponer como enmienda pero que desvirtuaba de alguna manera su centro en el Instituto Valenciano de Finanzas era el apoyo, el impulso de las cajas rurales y las cooperativas de crédito, que es de lo poco que nos queda del corazón financiero valenciano, hay que impulsarlas, hay que ayudarlas, hay que hacer que sean nuestro corazón financiero, eso junto con el banco público de inversiones, nosotros queremos un banco público de inversiones para que proporcione crecimiento.

Por tanto, estamos absolutamente de acuerdo tanto en que el Instituto Valenciano de Finanzas tiene que recuperar esa financiación empresarial, no puede haber dos estructuras porque dos consellers no se entienden, eso es una barbaridad que solo hace el señor Fabra, como que el banco público de inversiones tiene que crearse cuanto antes, como que hay que apostar por recuperar unas entidades financieras que den capacidad de crédito a las empresas valencianas.

Por lo tanto, apoyamos su propuesta con mucho gusto y con plena coincidencia.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Toledo.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre diputat senyor Ricardo Costa té la paraula.

El senyor Costa Climent:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Ferri, mi grupo parlamentario obviamente no va a apoyar la moción subsiguiente, y yo quiero hacer algunas valoraciones antes de entrar en la propuesta concreta que usted ha hecho.

Coincidimos con que el sector financiero valenciano ha experimentado grandes modificaciones en los últimos años pero son exactamente las mismas modificaciones que ha experimentado el conjunto del sector financiero en España, tanto los bancos como las cajas de ahorro, el mismo tipo de operaciones con respecto a las cajas de ahorros se han producido en comunidades como la catalana, la andaluza o la gallega, por citar tres comunidades de signo político distinto, ¿no?

Y, bueno, es obvio que ha habido una concentración del sector financiero y también es obvio que el Gobierno de España ha hecho un esfuerzo importante con una importante modificación del sector financiero para dotar, precisamente, de algo que hoy en día todavía no es una realidad pero que se está trabajando, que es que el crédito sea más accesible no solamente para las administraciones públicas sino, también, para los profesionales, las pymes y aquellas pequeñas y medianas empresas que en estos momentos tienen viabilidad pero tienen necesidad de financiación.

Estoy completamente de acuerdo con que hay que apostar por el sector industrial en esta comunidad.
También, decirle que el Gobierno de España ha estado haciendo una serie de modificaciones, tanto en la ley de refinanciación como en la ley concursal donde, precisamente, lo que se intenta es que aquellas empresas con viabilidad del sector industrial que necesiten financiación no se vean abocadas a un concurso y, por lo tanto, a una liquidación; si desparece una empresa inmobiliaria por una liquidación puede venir al día siguiente una empresa nueva inmobiliaria, pero si desaparece una empresa industrial al día siguiente no aparece una nueva empresa con su estructura comercial, con la tecnología, con la plantilla necesaria.
Por lo tanto, coincidimos plenamente y creemos que el gobierno está trabajando en esto.

No coincido con usted en cuanto a la reforma de la ley de cajas de ahorros.
Mire, cuando llegó el Partido Popular al gobierno de la Comunidad Valenciana el peso de la participación pública en los órganos de gobierno de las cajas de ahorros era, aproximadamente, del 65%, y lo que hicieron las sucesivas leyes, auspiciadas por el Partido Popular en esta comunidad y en el conjunto de España, fue precisamente reducirla, y lo hizo de dos formas: redujo…, en estos momentos creo que está sobre el 50%; pero, además, estableció una incompatibilidad, que es que hasta que no lo hizo el gobierno del Partido Popular un diputado nacional de un partido político podía estar en un consejo de administración de una caja de ahorro, y nosotros eliminamos eso, reducimos la participación pública y establecimos incompatibilidades para los políticos.

Por lo tanto, creo que si alguien ha apostado por la profesionalización y la independencia de las cajas de ahorros ese ha sido el gobierno del Partido Popular.

Con respecto a su propuesta, decirle que, bueno, en este momento, el Instituto Valenciano de Finanzas nosotros consideramos que funciona bien.

Sobre darle ficha bancaria, bueno, es una propuesta, una posibilidad que usted plantea.
Nosotros creemos que en este momento el Instituto Valenciano de Finanzas no tiene que estar haciendo competencia a otras entidades financieras.
Y, además, como usted muy bien sabe, se ha constituido el Ivace, que es el nuevo órgano que va a intentar anticiparse a las necesidades de financiación de aquellos sectores productivos y estratégicos de la Comunidad Valenciana que necesiten financiación o apoyo público en su financiación o en sus proyectos de inversión.

Por lo tanto, hemos disgregado lo que es el Instituto Valenciano de Finanzas que va a tener que gestionar una importante cartera de empresas, que en estos momentos han recibido ayudas públicas y que necesitan el apoyo, muchas veces, para que puedan no solamente devolver los préstamos que han recibido de dinero público, sino también garantizar su viabilidad y los puestos de trabajo, que creo que es el objetivo de todos.

Ha hablado usted también de una especie de convenio de colaboración entre varias instituciones.
Decirle que eso se está haciendo, se está haciendo tanto por parte del Instituto Valenciano de Finanzas, como por parte del Ivace, con instituciones como el Banco de España o el Instituto de Crédito Oficial.
Y que esa labor es una labor de coordinación, con un solo objetivo, que es dotar de liquidez al sistema industrial, al tejido industrial valenciano, al tejido industrial español y, fundamentalmente, a lo que hoy supone la gran parte de nuestro tejido productivo, que son las pymes, aproximadamente el 90%.

Por lo tanto, agradeciendo su aportación, mi grupo parlamentario no las va a aceptar.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor Costa.

Per a replicar al senyor Costa, el senyor Ferri vol la paraula, i la té.

El senyor Ferri Fayos:

Gràcies, senyor president.

Senyor Costa.

Senyora Sanz.

Senyor Toledo.

En primer lloc, agrair al Grup Parlamentari Socialista i al Grup Parlamentari Esquerra Unida el seu recolzament.

I, per descomptat, senyora Sanz, que caldria fer una investigació per a depurar responsabilitats polítiques, perquè les hi ha havut, i saber per què els responsables de l'IVF no estaven controlats pel govern, o si realment estaven controlats i estaven fent el que estaven fent a ordres d'un determinat govern, que era el govern de La Generalitat i del Partit Popular.
Això és una cosa que haurem de fer i, si no es pot fer ara, s'haurà de fer en un futur pròxim quan siga possible.

Senyor Costa, li agraïsc el to de la seua intervenció, perquè ha sigut molt constructiu i crec que estem molt d'acord en moltes de les propostes que avui ha portat ací Compromís.
No estem d'acord en el tema de l'IVF, per exemple.
Però és una llàstima que vostés ens porten directament un no i no pugam arribar a cap tipus d'acord.

Mire, vosté ha parlat ací de grans modificacions que hi ha havut en el sector financer espanyol, en un sector que no només ha afectat el nostre territori, sinó que ha afectat el sector financer de tota Espanya.

Ha parlat de la gran concentració que s'ha fet a través del FROB i del Banc d'Espanya.
Però mire, eixa concentració.
.
.
, abans d'eixa concentració prèvia, el que hi ha havut és un saqueig de les caixes d'estalvis, hi ha havut una nacionalització d'eixa caixa d'estalvi i el que s'està fent ara és vendre-la al millor postor.
I això, mire, des del nostre punt de vista, no és una bona manera de fer les coses, per això demanem que s'audite també l'IVF perquè no els passe el mateix, malgrat que vostés diguen que ja funciona de manera correcta.

Mire, eixa nacionalització, eixe saqueig el que ha comportat per al sistema financer valencià és que abans teníem ací una entitat, que es dia Bancaixa, que donava molt de crèdit al nostre territori, molt de crèdit al nostre sector productiu i que, ara, fusionada amb Bankia, només ens arriba un 14% dels crèdits que dóna aquesta entitat, quan gran part d'eixe capital amb el qual compta prové del nostre territori.

Per tant, alguna cosa haurem de fer per a contrarestar eixe fet que ara Bankia dóna més crèdits a altres territoris, sobretot la Comunitat Autònoma de Madrid, i no dóna crèdits al nostre teixit empresarial.

I això ve lligat amb el que vosté em contava que estan fent esforços per a fer el crèdit accessible.
Mire, xafant el territori i visitant, per exemple, la cooperativa vinícola de la Font de la Figuera, una de les cooperatives vinícoles més grans que existeixen i que té un projecte d'ampliació del seu magatzem logístic per a poder exportar molt més i, per tant, generar més lloc de treball i millorar la nostra economia, resulta que han anat a diversos bancs i no els han donat el crèdit necessari, perquè és un crèdit molt alt i ara mateixa els bancs no s'atrevixen a donar eixos crèdits.
Per això, la necessitat d'una banca pública valenciana que sí que es puga fer càrrec d'eixos crèdits.

I vosté posa en contraposició el fet que si eixa banca pública valenciana competix amb la resta d'entitats bancàries privades, pot anar en detriment no sé de què, perquè nosaltres el que sí que veiem és que en països com Alemanya no ho veuen com una competència, sinó que ho veuen com una cooperació.
I, en Alemanya, els grans bancs públics d'inversió cooperen de forma tan normal amb la resta d'entitats privades i no passa res.
De fet, el que passa és que el crèdit arriba molt més fàcil als sectors productius.

Per tant, no ho vejam com una competència entre entitats, sinó veiem què pot passar ahí, que pot ser una cooperació que pot anar en benefici de la nostra pròpia economia.

¿S'imagina vosté un sector financer valencià coordinat amb eixe òrgan de coordinació que nosaltres demanem, on n'hi haja un institut valencià de finances públic amb una carta que li permeta anar al Banc Central Europeu, autofinançar-se a l'interés que està ara mateixa el Banc Central Europeu, i per tant molt barat, coordinar eixe potencial amb el potencial que tenim amb les caixes d'estalvi que ens queden, amb les cooperatives de crèdit que ens queden i amb el poquet sistema financer que ens queda?

Això seria un potencial molt gran per a la nostra indústria, per a cooperatives de vins com la de la Font de la Figuera i com altres empreses del nostre territori que requerixen ara mateixa -ara mateixa que és el moment d'invertir- eixes inversions per a poder.
.
.
, d'ací uns anys poder tindre una economia sanejada i una economia valenciana amb un pes industrial que sempre hem tingut i que cal mantenir i que cal augmentar perquè el nostre sistema de benestar es mantinga.

Per tant, li demane que reconsideren la seua posició i que, si pot ser, pugam arribar a un acord.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència el president, senyor Alejandro Font de Mora Turón)

El senyor president:

Gràcies, senyor Ferri.

Senyor Costa.

El senyor Costa Climent:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor Ferri, yo también agradezco su tono.

Decirle que, en cuanto a lo de auditar el Instituto Valenciano de Finanzas, estamos tan de acuerdo como que se lleva haciendo desde siempre.
Y, en este momento, por dos vías, por una empresa de auditoría de carácter privado y por la Sindicatura de Cuentas.

Usted puede ver tanto el informe…, porque creo que somos una de las pocas comunidades autónomas donde los informes de auditoría de las entidades privadas…, o de las entidades públicas están colgados y están a disposición de los miembros de la oposición.
Por lo tanto, tan de acuerdo como que vamos a seguir haciéndolo.
Y el gobierno, como marca la ley, va a seguir auditando, no solo el Instituto Valenciano de Finanzas, sino todo el sector público valenciano.

Con respecto a lo del saqueo de las cajas, yo tengo que decirle que mi grupo parlamentario creo que ha dado muestras de que aquella persona que ha cometido irregularidades en una gestión de una entidad financiera, como es una caja de ahorros, suma responsabilidades y, de hecho, los procedimientos judiciales están abiertos.

Pero no solamente eso, es que hemos apoyado, cosa que no han hecho, por ejemplo, otros partidos políticos en otras comunidades autónomas, una comisión de investigación de una caja de ahorro valenciana.
Y, por lo tanto, creo que…, hombre, nos podrá acusar de muchas cosas, pero no de exigir el cumplimiento de responsabilidades penales para aquellos responsables que hayan cometido algún tipo de irregularidad o ilegalidad.

Con respecto al planteamiento que hace de los créditos de Bankia en la Comunidad Valenciana, mire, yo desconozco de dónde ha sacado usted ese porcentaje.
Desde luego, si es correcto, a mí no me parece bien.
A mí no me parece bien.
Yo creo que Bankia tendría que apostar claramente por la inversión en la Comunidad Valenciana, porque una de las principales entidades que formaba esa fusión fría de entidades financieras era Bancaja.

Desde luego, si eso es así, yo estoy de acuerdo con que hay que exigirle a los órganos de dirección de Bankia que apueste más por el tejido productivo valenciano, sin lugar a dudas.
Pero, hombre, de ahí a que nosotros reprobemos al gobierno a través de una moción porque Bankia está invirtiendo más o dando más créditos a la Comunidad de Madrid, usted entenderá que no es razonable.

Con respecto a las cooperativas de crédito, yo, el caso concreto que usted plantea lo desconozco.
Sí quiero decirle que en la Comunidad Valenciana…, si hay alguna comunidad donde se está creando una especial protección para las cooperativas es en la Comunidad Valenciana, pero porque lo dicen los datos.
Aproximadamente el 50% de las cooperativas de crédito de España están en la Comunidad Valenciana.
Y de esas, pues creo que casi el 85% están agrupadas en lo que es Cajamar.
Y, por lo tanto, desde luego, tenemos un tejido crediticio en cuanto a cooperativas que es el más importante de España.

Si hay algún caso concreto de un proyecto en concreto que es viable y que no obtiene financiación, pues habrá que estudiarlo.
Y, desde luego, yo estoy convencido de que el gobierno valenciano y los órganos que dependen, en este caso el Ivace o el Instituto Valenciano de Finanzas, si ya es un cliente del mismo, seguro que podrán echar una mano o podrán apoyar ese proyecto de inversión desde los organismos y desde los diferentes productos financieros que en estos momentos tienen.
Pero eso es una cosa distinta del banco público.

Mire, yo lo que le he planteado es que, desde su creación, el Instituto Valenciano de Finanzas ha tenido unos objetivos claros.
Uno de ellos era no competir con las entidades financieras, ni valencianas ni españolas, porque creíamos que la administración pública no tiene que tener un banco en la Comunidad Valenciana de titularidad de la Generalitat valenciana, para eso está el propio sector financiero valenciano y español.

En segundo lugar, porque el objetivo del Instituto Valenciano de Finanzas no es la financiación a corto plazo, que es precisamente lo que hoy están demandando, entre otros, la cooperativa que usted está planteando, sino su objetivo es la financiación…, o era la financiación a largo plazo.
Es decir, aquellos proyectos que necesitaban un apalancamiento importante para poder, en un plazo de tres o cuatro años, ser rentables.
Y, además, que iba muy enfocada a los sectores estratégicos de esta comunidad.

Por lo tanto, son objetivos claramente distintos a lo que la banca comercial corriente o una caja de ahorros hace en estos momentos.

Por lo tanto, agradeciéndole el tono de su intervención y coincidiendo en muchas apreciaciones que usted hace, y creo que las cosas se pueden mejorar, obviamente, mi grupo parlamentario no va a reprobar al gobierno por esto.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor Costa.

Finalitzat el debat, passarem a la votació d'este sèptim punt de l'ordre del dia.
Senyories, comença la votació.
Vots a favor, 39; vots en contra, 45.

Moció subsegüent a la interpel·lació al Consell sobre la política general del Consell respecte a l'exigència d'un canvi en el model de finançament autonòmic, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 96.
553, BOC número 273)

El senyor president:

Octau punt de l'ordre del dia: moció subsegüent a la interpel·lació al Consell sobre la política general del Consell respecte a l'exigència d'un canvi en el model de finançament autonòmic, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la seua presentació i defensa té la paraula l'il·lustre diputat Ignacio Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyories, ¿quantes vegades hem parlat en esta legislatura del model de finançament autonòmic?
¿Vint?
¿Trenta?
¿Quaranta?
I, ¿quantes hem arribat a acords?
¿Dos?
¿Tres?
¿Quatre, tal vegada?

Però, ¿quantes resolucions s'han aprovat sense acord per la majoria absoluta del Partit Popular?
¿Deu?
¿Dotze?
¿Catorze?
Doncs bé, cap d'elles ha estat complida.
.
.
en allò que era el mínim exigible, que és el canvi d'un model de finançament que ja està vençut, perquè va ser aprovat per a cinc anys, que han transcorregut ja, i que discrimina de manera greu i permanent amb efectes terrorífics per al poble valencià a La Generalitat.

Ho he dit una i mil vegades ho diré.
El senyor José Manuel Vela, abans de dimitir, va comparéixer en novembre de 2012 per a presentar el projecte de pressupostos de 2013 i va deixar una frase lapidària.
Va dir: amb este model no podem aguantar ni un any més.
Ho deia en 2012.
Estem acabant 2014.
I continuem amb este model de finançament.
2013, 2014, 2015.
La pregunta és: quan hi haurà la voluntat i quan hi haurà la capacitat per part del govern central i per part del govern autonòmic, un, d'eixir de manera ferma i, l'altre, de posar en marxa la reforma d'un sistema de finançament absolutament injust amb els valencians i les valencianes?

Per això nosaltres presentem una nova iniciativa.
Per tant, promovem un altre debat, que conclourà, com ja estem acostumats, amb una moció el primer punt de la qual que diu simplement això: reiterar per part de Les Corts l'exigència d'un canvi immediat del model de finançament autonòmic que acabe amb la discriminació històrica que patix el poble valencià i que cap dels govern, ni central ni autonòmic, ha tingut la voluntat ni la capacitat de corregir.
I quan diguem «cap dels governs» estem dient cap dels governs, del Partit Popular i del Partit Socialista.

El senyor ZP, al qual vostés li tiren les culpes, i el senyor Rajoy, que ja van quatre pressupostos amb el del 2015 que està presentat i debatent-se, ja van quatre pressupostos que es margina la Generalitat valenciana, el poble valencià, amb un sistema de finançament absolutament injust.

Dic que no han tingut ni la capacitat ni la voluntat cap dels governs presidits per José María Aznar, per José Luis Rodríguez Zapatero, per Mariano Rajoy, per Eduardo Zaplana, per José Luis Olivas, per Francisco Camps, per Alberto Fabra.
Almenys des d'aquell 2002 que es va posar en marxa el model de finançament del senyor Aznar que els marginava, punt de partida de l'informe de la comissió d'experts que diu que vora 15.
000 milions d'euros del deute són deguts a un finançament insuficient que els margina.

I he nomenat cadascun dels presidents, i me vull detindre una miqueta en el senyor Fabra.
Perquè el senyor Fabra ja porta tres anys, més de tres anys com a president de La Generalitat.
I el senyor Fabra no està hui ací per escoltar-me.
L'altre dia estava en el debat de propostes de resolució del debat de política general, però no escoltava, estava parlant amb el senyor Ciscar, amb el senyor Moragues, amb la senyora Catalá.
No està o no escolta.
No pot o no sap reivindicar el que necessiten els valencians i les valencianes.
I el que és pitjor, sembla que ja ha renunciat, frase literal del senyor Fabra a finals de l'estiu: «Ya no es momento de pedir el cambio del modelo de financiación, simplemente de corregir sus efectos.
»

Estaria bé que el senyor Fabra explicara com va a corregir els efectes d'un model sense canviar-lo i que no es parle únicament de fons de liquiditat, que només generen més deute.
Un oxigen que no ens permet respirar per nosaltres mateixa.

El segon punt de la nostra moció, per tant, demana comptes al Consell per l'incompliment de les diverses resolucions que han estat aprovades per estes Corts, resolucions molt, molt, molt suavetes, molt suavetes, fins i tot solucions tramposes, aquelles que presentà el Partit Popular, perquè dien que «instaban al Consell -instaban en castellà- a seguir reivindicando».
 On han reivindicat?
Perquè a Madrid no se'ls ha escoltat.
Al Consell de Política Fiscal i Financera no se'ls ha escoltat.
El senyor Moragues va vindre un dia ací i me va dir que me duria una acta del Consell de Política Fiscal i Financera, encara estic esperant-la.
Vaig demanar una altra del Consell de Política Fiscal i Financera, quan estava el senyor José Manuel Vela, en eixa acta no apareixia res, cap transferència al model de finançament per part del portaveu del Consell i, per tant, de la Generalitat valenciana.

Resolucions incomplides, com la del 9 de març de l'any 2012, com la del debat de política general, com esta si fóra aprovada segurament.
Podríem donar-nos vostés l'oportunitat d'esta resolució, senyories del Partit Popular, podríem votar-la a favor.
Però de nou el Consell, al qual recolzem, tornaria a incomplir-la, perquè ha sigut constant l'incompliment d'eixe tipus de pronunciaments parlamentaris.

Per tant, senyor Fabra, o no pot o no sap, el cas és que no val, per a una cosa tan important com exigir el canvi del model de finançament.

Com a tercer punt afegirem que Les Corts manifesten la seua reprovació al ministre d'hisenda, Cristóbal Montoro, i al secretari d'estat d'Administracions Públiques, Antonio Beteta, per les seues declaracions ignorant o menyspreant la discriminació financera patida pel poble valencià i per la seua notòria falta de voluntat de corregir-la.

Montoro i Beteta, no sols en Madrid, no sols en les respostes que donen escrites u orals en els Congrés dels Diputats neguen l'infrafinançament que patim.
El senyor Montoro va dir que estàvem meravellosament, fantàsticament.
És que vénen ací convidats pel govern, pel senyor Moragues, pel senyor Fabra o pel Partit Popular i neguen la major.
És més, diuen que el cal fer és retallar més.
Això ho va dir el senyor Beteta, que encara calia retallar més i que ja sabia el Consell on havia de retallar.

Persones que estan negant la realitat, negant una evidència, una evidència tan dramàtica per al poble valencià, que a més a més estan contradient les pròpies afirmacions en veu molt baixeta i sols de Contreras cap ací, que fa el Consell de La Generalitat, haurien d'estar reprovades per estes Corts.
Per coses molt menors ací s'han aprovat reprovacions.
En estos moments el senyor Montoro, el senyor Beteta i el senyor Rajoy, i afegisc jo, i el senyor Fabra, són enemics del poble valencià, perquè impedixen que es puguen mantindre els seus herois públics i es puguen fer polítiques d'impuls per a recuperació econòmica i per a la creació d'ocupació digna i de qualitat.
Són enemics del poble valencià.

Insistisc, Montoro, Beteta, però també Rajoy i Fabra.
És curiós.
El senyor Fabra, com dic, porta pràcticament tota la legislatura, no va estar investit al principi d'esta, no era el candidat a la presidència, que es va presentar a les eleccions, però, com que l'anterior no va durar res, en el mes de juliol de 2011 ja estava ell de president.
Per tant, tres anys i mig en l'exercici del càrrec.
I durant eixos tres anys i mig cada volta que hem parlat de finançament ell ha parlat de Zapatero.
I resulta que tots els pressupostos generals de l'estat i tots els pressupostos de La Generalitat que s'han estat executat des que ell és president, havien estat fets per Mariano Rajoy quant al model de finançament.
Però de Rajoy ni pruna.
És que ni hem sentit el cognom en boca del senyor Alberto Fabra.
Zapatero, Zapatero, Zapatero.
I Zapatero té molta culpa i ja l'arrossegarà.
Però en estos moments, qui està al capdavant del govern central és el senyor Mariano Rajoy que no vol saber res d'Alberto Fabra com a candidat, però tampoc del poble valencià com a un poble de primera amb els mateixos drets que la resta de les comunitats autònomes.

Tot açò no sols ho diem nosaltres, ho diu també la societat civil, allò que es ve a dir el «teixit organitzatiu», el «teixit social».
Ho diuen els sindicats, ho diuen les associacions cíviques, ho diuen els experts i ho diuen els empresaris tan propers al Partit Popular, molts dels quals han estat en estreta connivència política i econòmica i que parlen que és absolutament imprescindible canviar eixe model i reivindicar també inversions, i que el govern central no els escolta i que el govern autonòmic no és capaç de fer-se escoltar.

Sabem ja quina és la data de la reunió amb Montoro dels empresaris, senyories del Partit Popular?
Sí, quina és la data?
Una data que vostés van anunciar, una reunió que vostés van proposar.
Quan el senyor Montoro va a escoltar el poble valencià?
Quan va a escoltar el seu govern?
Al que li queda poc, però que de moment hauria de dedicar-se a la feina.

L'informe de la comissió d'expert deia que el canvi de moneda era imprescindible i inajornable.
Podíem afegir que impossible mentre governe el senyor Alberto Fabra, mentre tinga majoria en estes Corts el Partit Popular.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Té la paraula el representant del Grup Parlamentari Compromís, senyor Enric Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

El nostre grup parlamentari donarà suport a esta moció subsegüent que posa l'accent en una de les qüestions claus de la legislatura, i és que sense autonomia financera no hi ha autonomia política.

Sí, estem intervinguts de facto a través d'uns mecanismes de rescat del nostre país, perquè l'estat no ens entrega els diners suficients per atendre les nostres necessitats, però ens dóna crèdit, un crèdit a través del FLA, que és inferior, efectivament, als crèdits que se van demanar pels governs del Partit Popular, com ha reconegut i com ha senyalat oportunament el conseller, al 5, 6, fins i tot al 7%.

Però, clar, estem en una situació, senyories, que, o som capaços de defensar, de defendre els interessos del poble valencià, o no tenim viabilitat com a autonomia.
Si no tenim recursos per atendre les competències que l'estat ens ha atorgat, què anem a fer?
Doncs a continuar sent subsidiats per un estat que ens dóna crèdit, però no ens dóna els diners per atendre les nostres competències, i això sí que és una il·legalitat.

Jo els propose el següent: en vista, no ja a esta moció, sinó en vista al que vostés van aprovar el passat 16 d'octubre.
El passat 16 d'octubre aprovàrem una proposta del Grup Parlamentari Popular que nosaltres vam plantejar les nostres reserves, però que diu així.
No l'aprovàrem, perquè plantejàrem les nostres reserves i millores a eixe text.

Però tenint en compte el que ha aprovat estes Corts i seguint els criteris de buscar consensos en les qüestions bàsiques que ens afecten com a valencians, sobre esta proposta vostés van dir que les Corts Valencianes avalen el document dels experts i tal.
Perfecte!
Eixe document que aprovàrem tots radiografia un deute històric de l'estat amb la nostra comunitat de 13.
500 milions d'euros.
Estem tots d'acord.
És un peritatge de la diferència de finançament, tenint en compte (inintel·ligible) .
.
.
la mitjana de l'estat.
Estem d'acord amb això.

Segon.
Dien vostés, «se insta al Consell que solicita el inicio del proceso de revisión del modelo de financiación actualmente vigente».
 No s'ha revisat, s'ha incomplit la LOFCA, senyories.
I, per tat, continua vigent un model que ens perjudica.
Què han fet vostés per a plantejar un model nou?
D'acord amb la mateixa LOFCA, i els ho hem dit en moltes ocasions, vostés podien presentar un contenciós amb l'estat per l'incompliment de la LOFCA.
Estan d'acord amb això?
Nosaltres sí.
Perquè estem defensant la Constitució, el principi d'igualtat.
Però vostés no han fet res en eixe sentit, tot i que no tenim nou model de finançament i està esgotat i hem complit els cinc anys.

Després dien vostés, Per a poder «garantizar los servicios públicos fundamentales, tal, tal, tal, la población ajustada».
.
.
Ja mos va enviar ahí un «recao» el senyor Montoro, que finalment ja vorem si se vol reunir-se amb el president de La Generalitat.
Quina humiliació, senyories?
És que hem de ser valencians abans del PP o de Compromís.
Hem de defendre els interessos del poble valencià abans que això.
I altres comunitats autònomes governades per vostés sí que ho fan.

Miren vostés, «el PP se suma al pacto fiscal entre el Partido Nacionalista Vasco y el Partido Socialista de Euskadi tras alcanzar un acuerdo en el tema» del concert econòmic fiscal del País Basc.
Sí que defensen els seus interessos.
I nosaltres que hem acreditat ací el deute, que hem acreditat que este sistema ens penalitza, que tenim clar que és injust, que no és equitatiu, que atempta el principi d'igualtat.
El que volem és posar-nos al costat del nostre president, del president de La Generalitat, el senyor Alberto Fabra, perquè reivindique, perquè exigisca, perquè reclame, perquè faça complir la llei i la Constitució espanyola.
Però vostés mos diuen que no.

Per tant, el debat és important.
Però el que seria més important, senyories, és que vostés s'ho pensaren dos voltes i buscaren una fórmula de reivindicació en sintonia amb l'autèntica societat civil que està reclamant en l'aspecte d'inversions públiques territorialitzades, que està reclamant tindre recursos suficients per atendre les nostres competències.

Busquem una eixida.
No podem continuar impassibles sense fer res.
«Vamos a continuar reivindicando.
» Això què vol dir?
Qui no plora no mama.
I si no mos plantem d'una forma intel·ligent, com per cert han fet els seus homòlegs en el País Basc per a defendre el concert econòmic del País Basc, no tenim res a fer, ni vostés ni els govern que hi hagen.
.
.
, futurs governs de La Generalitat.

Per tant, si no n'hi ha autonomia financera, si no tenim els recursos mínims per atendre les nostres competències, estem condemnant, estan condemnant a la precarització, a tindre un benestar en reduïdes condicions, inferior a la mitjana e l'estat.
Estan penalitzant el nostre poble.
I això no ho podem consentir.

Els demane…

El senyor president:

Moltes gràcies.

El senyor Morera Català:

…que facen alguna cosa, que mirem com podem eixir no només en una declaració estèril sense res efectiu… Fets i no paraules.
Ahí ens tindran.
Per suposat que votarem a favor d'esta moció subsegüent.

El senyor president:

Gràcies, senyor Morera.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, il·lustre diputat Julián López té la paraula.

El senyor López Milla:

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Por supuesto, señor Blanco, el Grupo Socialista va a apoyar la moción que nos ha presentado.
Si acaso, quizás, un matiz.
Y es que a la lista de personas cuyas palabras deberíamos reprobar, desde el día de ayer debemos añadir no solo a…, junto al señor Montoro, junto al señor Beteta, también a la señora Marta Fernández Currás, secretaria de estado de presupuestos y gastos, que ayer durante una conferencia en Madrid dijo cosas como que el gobierno nunca va a olvidar que hay criterios, como el envejecimiento o como la dispersión territorial, que se tienen que tener muy en cuenta a la hora de fijar los recursos que reciben las comunidades autónomas.

Lo dijo ayer.
Dijo que eso no se va a olvidar nunca y dijo que hay comunidades, como Aragón, como Galicia o como Castilla y León, que por la extensión de su territorio y por el envejecimiento de la población, deben recibir más recursos que otras comunidades autónomas que, en opinión de la señora secretaria de estado, no necesitaríamos tantos presupuestos.
Es más.
Nombró sin citarlas, al revés, a algunas comunidades autónomas que dice que tienen pretensiones exageradas en lo que es la recepción de más recursos a través de la reforma del modelo de financiación autonómica.

Esto no debería sorprender a sus señorías, que la número dos del Ministerio de Hacienda y Administraciones Públicas diga que el envejecimiento, diga que la dispersión poblacional, diga que la extensión del territorio han de ser criterio a tener en cuenta en el modelo de financiación autonómica es exactamente lo mismo que aparecía en las enmiendas del Grupo Parlamentario Popular cuando en el año 2009 se aprobó la reforma del modelo de financiación autonómica que dio lugar al modelo que está actualmente en vigor.

Ya en 2009, el Grupo Parlamentario Popular pidió en el Senado que se diera más recursos de los que da el modelo en la actualidad a las comunidades que tienen la población más dispersa, a las comunidades que tienen mayor territorio o a las comunidades en las que hay un mayor envejecimiento.
Incluso se citaba a ocho comunidades autónomas, entre ellas, Cantabria, Castilla-León, Galicia, Aragón, etcétera.
Ninguna de ellas la Comunidad Valenciana.

Esa postura que tuvo el Grupo Parlamentario Popular en el Senado, incluidos los senadores valencianos que allí se sentaban, es exactamente la misma que hoy sostiene la secretaria de estado de presupuestos y gastos, ayer mismo en una conferencia en Madrid, cinco minutos después de que el presidente de la Xunta de Galicia, el señor Núñez Feijóo dijera exactamente lo mismo.

Porque, por lo que se ve, hay presidentes autónomos, presidentes de comunidades autónomas que sí son escuchados por el Gobierno de España, y cuyas propuestas sí son inmediatamente recogidas por el Gobierno de España, mientras que hay presidentes de comunidades autónomas que siguen esperando en la entrada de la antesala, de la antesala de la entrada de la secretaria del ministro de hacienda para que a ver si les da una hora y les recibe, todo para contarles lo que le contó el otro día (aplaudiments), lo que le contó el otro día al presidente Fabra, y es que los presupuestos ya están cerrados y no va a haber ni un euro más.

Y así nos encontramos con la situación en la que estamos ahora.
Nos encontramos con la situación en la que el gobierno valenciano ha decidido aparcar todas las propuestas que en materia de financiación autonómica ha ido haciendo a lo largo de la legislatura.

Primero dijo que la reforma del modelo tenía que ser en 2013, que era inaplazable.
Montoro dijo que no y el gobierno valenciano calló.
Después dijo que si se hacía en 2014 se le tenía que dar carácter retroactivo.
Montoro incluso se permitió reírse de la propuesta en una rueda de prensa en el ministerio de hacienda y el gobierno valenciano calló.

Después se dijo que había que entregar a la Comunidad Valenciana un compensación de 1.
500 millones de euros para este año, porque si no, no podíamos acabar el año.
Incluso se intentó engañar a los medios de comunicación contándoles que el ministro de hacienda había acogida favorablemente esa propuesta.
Tuvo que salir el jefe de prensa del ministerio de hacienda a decir que no era verdad el mismo día.
Y cuando se nos ha negado la compensación, el gobierno valenciano también ha callado y ha ido rectificando una tras otras las propuestas que en materia de financiación ha hecho en esta legislatura.

Y ni qué decir tiene las que hacía la legislatura anterior, cuando el Grupo Parlamentario Popular y el PP valenciano llegaron a amenazar con un plante en el Congreso de los Diputados si no se aprobaba la exigencia de la deuda histórica de la Comunidad Valenciana.

Así que, señoras y señores diputados, no podemos más…, el Grupo Socialista no puede más que aprobar y votar favorablemente la moción del Grupo Parlamentario de Esquerra Unida.
Y esperamos que poco a poco este tipo de iniciativas y este tipo de posicionamientos de las Cortes vayan sirviendo para algo.
Y si no sirven ahora, tranquilícense servirán a partir del mes de mayo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señor López.

A continuació, té la paraula el representant del Grup Parlamentari Popular, il·lustre diputat Rubén Ibáñez.

El senyor Ibáñez Bordonau:

Gracias, presidente.

Ciertamente, no sabría cómo calificar la moción que Izquierda Unida presenta, porque roza entre la ocurrencia y el resacón.
Yo me inclino más por el resacón.

Porque, ciertamente, cuesta creer cómo es posible que prácticamente quince días después de la presentación de una propuesta de resolución del Grupo Popular, en la que se reivindica un cambio de modelo de financiación más solidario, más justo, que dé cobertura al gasto social, que se prime a las personas y a las familias sobre los territorios y se reclame la deuda histórica, Izquierda Unida, ante esa demanda se pone de perfil y hoy, no sé si de alguna forma queriendo tener y limpiar la conciencia, pues quiere presentar una moción en estos términos.

Y no es creíble, y no es creíble, señor Blanco.
No es creíble por varias cuestiones.
En primer lugar, ustedes piden que exijamos un nuevo modelo de financiación, algo que lo hemos hecho siempre.
Si hay un grupo en esta cámara, si hay un partido que siempre, y digo siempre desde 2009, siempre ha tenido las zapatillas en el albero, sin moverse de posición, ese ha sido el Partido Popular.
Ustedes han dado tumbos constantes, constantes.
Y se ha exigido, claro que se ha exigido, y aquí ha habido muchísimas manifestaciones en ese sentido.

Pero ¿cuál es la verdadera realidad del modelo de financiación, señorías?
Yo creo que no hay que volverse loco tampoco.
Hay que tener las cosas claras.
Bajo nuestro prisma, bajo nuestro punto de vista, ¿qué necesita estructuralmente -que no de contenido, del que hablaré después- un nuevo modelo de financiación?

En primer lugar, nosotros siempre hemos abogado por un modelo de consenso entre las comunidades autónomas.
El modelo de 2009, en el que ustedes, señor Blanco, su grupo, sus representantes en Madrid se felicitaban y aplaudían el modelo -sí, sí, no haga así-, ustedes aplaudían el modelo, ese no fue el del consenso, fue el de la ruptura, fue el del guiño hacia Cataluña, hacia la querida Cataluña por ustedes.
Y hacia Andalucía, también le guiñaron un poco el ojo a Andalucía.
Pero ese no era el modelo de consenso.
El nuevo modelo debe de venir del consenso de todas las comunidades autónomas, de todas.

Pero además se necesita otra cosa importante en el nuevo modelo.
Evidentemente, para hablar de mayor flujo económico hacia las comunidades autónomas, debe haber una mejora de la economía.
Y ¿cómo les explicaría esto yo, señor Blanco?
Imaginemos que este vaso es la economía y su contenido, su contenido es el sistema de financiación.
Yo con esta economía no puedo verter más financiación porque se derramaría, no cabe más.
Si yo hago más grande el sistema de financiación, (Soroll d'aigua.
Veus) me cabe mucho más y puedo repartir más.
(Aplaudiments)

Por lo tanto, señoría, lo que necesita el modelo de financiación es un crecimiento económico, es salir del atolladero, del hoyo que nos dejó el Partido Socialista.
Y usted dice: «Es que siempre están con Zapatero.
» Nunca olvidaremos a Zapatero, porque nunca los españoles podrán acabar de pagar la herencia del señor Zapatero.
Nunca, (aplaudiments) nunca.

Por lo tanto, por lo tanto, necesitamos una mejora económica.
Pero yo le garantizo, le garantizo que en España habrá un nuevo modelo de financiación, y ese lo construirá, seguro, el Partido Popular, porque ustedes, todos ustedes han sido cómplices necesarios del modelo actual.
Usted han abocado a esta comunidad a la situación actual, aplaudiendo y callando, ustedes, señor Blanco, ustedes.
Sí, señor Blanco, todos ustedes, los Sanz, Blanco, Torró, López, Albiol, Marcos, Oltra, Mollà, Morera y Pañella, los que formaban en aquel entonces ese grupo que al final no fue ni un grupo.
Todos esos, todos esos fueron cómplices necesarios de la situación actual.

Por lo tanto, lecciones de ustedes, ninguna, porque ya sabemos dónde nos han llevado, que es al mayor hoyo de esta comunidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, Rubén Ibáñez.

Gràcies, senyor Ibáñez.

Senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyor Ibáñez, bé, primer repasse vosté la història, que ha parlat d'un grup de molts més diputats dels que existien.
Jo no estava en aquell moment.
(Rient) I tampoc estava en el Consell de Política Fiscal i Financera en què vostés reclamaren el canvi de model de finançament.
No estava jo, perquè no sóc conseller, però és que no estaven cap dels consellers de La Generalitat, perquè encara no ho han pogut demostrar.
Jo he demanat les actes i encara no me les han donat.

Quan vosté diu que «seguimos reivindicando, seguimos reivindicando…», dic: ¿quan han reivindicat i on han reivindicat?
, més enllà de les declaracions en premsa valencians i més enllà de les declaracions en les Corts Valencianes, perquè vostés han votat en contra en el Congrés dels Diputats, també ací.
I vostés no alcen la veu.
Pregunte-li vosté a un periodista de la villa y corte de Madrid si sap qui és Monago.
I ho tindrà molt clar, ¿eh?
I ¿Revilla?
i ho tindrà molt clar.
Però ¿Fabra?
Se'n recordarà de Fabra el de les ulleres, el del aeropuerto del abuelito, no de Fabra Alberto.
I no serà pel model de finançament que exigix canviar, perquè no se li escolta dir-ho.

Es més, vosté diu: «Continuamos reivindicando, continuamos reivindicando…» I després me trau els gotets i me vol justificar que no es pot reivindicar fins que no funcione millor l'economia.
Fins que el got no siga més gran no es podrà reivindicar el canvi de model de finançament.
Eixa és la paraula que vosté me vol explicar, ¿no?
Està dient que continua reivindicant i al mateix temps dient que no és possible continuar reivindicant.
Vostés no han reivindicat mai.

I el problema no és si el got és gran o xicotet, quanta aigua té, que és un problema, sobretot és qui pega els glops del got i a qui ens deixen sense aigua, perquè amb eixe gotet i amb eixa aigua, n'hi han altres comunitats autònomes que tenen molts més ingressos per càpita que la Generalitat valenciana.
I el got és el mateix i l'aigua també.
I resulta que tenen 400 i 500 euros més per càpita cada any que els valencians i les valencians els càntabres.
Resulta que estem per baix de la mitjana i el got és el mateix.
¿I si ens deixaren beure, i si no ens mataren de set?
I ¿sap vosté qui dóna a beure en estos moments?
¿Sap qui maneja el got?
Mariano Rajoy, Cristóbal Montoro, el senyor Beteta i la senyora secretària d'estat de pressupostos, que podríem incloure també en esta reprovació.
No li donen a beure a la Generalitat valenciana, no li donen a beure al poble valencià, perquè qui hauria de demanar exactament el mateix que tenen els altres, per a no matar-nos de set, és el senyor Alberto Fabra.
I -ja li ho he dit-, o no pot o no sap; el cas és que no val.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Señor Ibáñez, tiene la palabra.

El senyor Ibáñez Bordonau:

Gracias, presidente.

Señor Blanco, evidentemente, no ha entendido la parábola.
Lógicamente tampoco el porqué.
Yo le he dicho cuáles son los cambios estructurales necesarios para que exista un nuevo modelo de financiación duradero en el tiempo, que es un consenso entre comunidades autónomas y una mejora de la economía para que exista mayor flujo.
Pero es que esto es de sentido común.

Usted nos achaca a nosotros que no reivindicamos.
Usted podía decirle a sus compañeros de Andalucía, por ejemplo, y no voy a poner el ejemplo de Andalucía, pero podía decirles que nos traspasaran más dinero a nosotros, veríamos a ver si hay consenso o no hay consenso.
(Remors)

Yo le he dicho, yo le he dicho, señor Blanco, y tranquilícese, yo le he dicho que evidentemente el nuevo modelo necesita, desde un punto de vista estructural, esas dos cuestiones.
Y usted dice que nosotros no reivindicamos donde debemos de reivindicar.
Yo creo que usted es un hombre de palabra, lo considero que es un hombre de palabra, y sé que va a ser capaz de rectificar.
Y si le demuestro que tiene que rectificar hasta incluso, si tuviera valentía política, de retirar las afirmaciones que en esta moción usted presenta.

Mire, tengo aquí las actas del Consejo de Política Fiscal y Financiera, sólo me he traído las de 2013 hasta hoy, para que no haya ningún vicio en las mismas.
No sé si me va a dar tiempo de leerlas todas, pero sí que le voy a leer algunos extractos de alguna de ellas.

En el 21 de marzo, el señor Moragues, toma la palabra para decir que el señor Ángel de la Fuente, el IVIA y todos los científicos han dicho que el sistema de financiación actual, mirando los datos de 2010, es un auténtico fracaso, un fracaso sin paliativos.
«Creo que hay unanimidad entre aquí los presentes para que por una vez nos sumemos a un nuevo sistema de financiación, un sistema que no sea malo y que, por lo tanto, no se puede demorar más la revisión del mismo.
» 21 de marzo en la sede del Consejo de Política Fiscal y Financiera.

El 27 de junio del mismo año.
«Defender un déficit igual cuando el punto de partido en las condiciones es totalmente heterogéneo y distinto no tiene razón de ser y hay que valorar el esfuerzo de todas las comunidades autónomas en la senda de consolidación fiscal, tanto las que han conseguido bajar el impuesto como las que no lo hemos conseguido.
No quiero que esto se convierta en un debate político, pero sí en un debate objetivo, técnico, riguroso y científico.
En el caso en que se corrigieran las diferencias de gasto per cápita y financiación e ingreso per cápita entre las diferentes comunidades autónomas, entonces sí que se entendería un déficit igual para todas las comunidades autónomas.
Pero mientras existan divergencias, como decía mi compañero balear, deberemos de mantener las diferencias en los objetivos de déficit.
» Por aquel entonces ustedes se reían cuando nosotros pedíamos un déficit asimétrico, que finalmente se obtuvo.

31 de julio de 2013.
«También querría subrayar la necesidad de cambiar el modelo de financiación.
Creo que estamos evolucionando de forma divergente, nos estamos separando en todos los indicadores y tenemos que converger en algún momento.
Y creo que para converger necesitamos cambiar el sistema de financiación.
» El señor Moragues dixit en el Consejo de Política Fiscal y Financiera.

Por lo tanto, señor Blanco, no falte más a la verdad o se documenta o está faltando a la verdad o está faltando a la verdad… (Remors)

El senyor president:

Senyor Blanco…

El senyor Ibáñez Bordonau:

Este gobierno ha reivindicado aquí y ha reivindicado en el Consejo de Política Fiscal y Financiera un cambio de financiación autonómico siempre, se lo he dicho, siempre.
Aquí los únicos que no se han movido han sido ustedes, que solo por oportunismo político, a partir del cambio de gobierno en Madrid, empezaron a moverse.

Pero le voy a recordar una cosa, le voy a recordar lo que dijo su representante en el Congreso de los Diputados, cuando se aprobó la ley de financiación autonómica.
«Creo que finalmente nos tenemos que felicitar, porque el acuerdo es bueno, porque Cataluña ha liderado, porque el esquema ha funcionado con Andalucía que ha universalizado.
Ese es el esquema de hoy, es el esquema de la España de las autonomías y el acuerdo aporta un modelo más justo, más digno, más transparente y más solidario.
»

Señor Blanco, ustedes, como siempre, han olvidado a los valencianos.
Y los valencianos, como siempre, tienen un gobierno (remors) …

El senyor president:

Senyories…

El senyor Ibáñez Bordonau:

…tienen un gobierno, un grupo y un partido, que es el Partido Popular.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Señorías, por favor.

Óiganme, señorías.
Señorías, por favor.
(Remors) Señorías.

Finalizado el debate, vamos a pasar a la votación de este punto.
Señorías, comienza la votación.
Vots a favor, 39; vots en contra, 45.

Proposta de creació d'una comissió d'investigació per a estudiar el fet que ciutadans i ciutadanes que viuen al territori valencià i que exerceixen el seu dret constitucional a la reunió i manifestació pacífiques estiguen patint un ús abusiu de la força policial, una vigilància policial no justificada o la imposició de sancions il·legítimes per a desmotivar la participació en protestes ciutadanes, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 91.
934, BOC número 267)

El senyor president:

Nové punt de l'ordre del dia: proposta de creació d'una comissió d'investigació per a estudiar el fet que ciutadans i ciutadanes que viuen al territori valencià i que exerceixen el seu dret constitucional a la reunió i manifestació pacífiques, estiguen patint un ús abusiu de la força policial, una vigilància policial no justificada o la imposició de sancions il·legítimes per a desmotivar la participació en protestes ciutadanes, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per al torn a favor, en representació del grup esmentat, té la paraula la il·lustre diputada Mònica Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

«Es reconeix el dret de reunió pacífica i sense armes.
L'exercici d'aquest dret no necessitarà autorització prèvia.
En els casos de reunions en llocs de trànsit públic i manifestacions es donarà comunicació prèvia a l'autoritat, que només podrà prohibir-les quan existisquen raons fundades de pertorbació de l'ordre públic amb perill per a persones o béns.
» Açò, senyories, que igual vostés ho desconeixen, és l'article 21 de la Constitució espanyola.

Però patim un govern al qual se li ha entravessat la protesta.
Els exercicis de llibertat d'expressió, reunió i manifestació li molesten enormement.
L'objectiu: desmotivar als manifestants.
El mitjà: delegacions de govern que sancionen a tort i a dret amb informes policials farcits de falsedats i inconcrecions i apartant-se de la doctrina constitucional, detenint xavals i xavales, portant-los davant el jutge després d'estar detinguts amb informes policials, com dic, falsejats amb irregularitats com un a un s'ha anat demostrant, mitjançant testificats i vídeos que han posat en evidència la labor policial de persecució als xavals que exercien el seu dret fonamental de manifestació i van acabar detinguts i amb abusos policials.

Així, el dret de vaga, en referència als sindicalistes encausats, i manifestació són perseguits per aquells que tenen l'obligació precisament de protegir-lo, com són els poders públics.
I tenen obligació de protegir-lo via administrativa.

La Delegació del Govern es retracta perseguint qualsevol manifestació o acció de denúncia de les seues retallades i de les seues vergonyes.

La major facilitat per a despedir, l'abaratiment del despido, la reducció dels salaris, el copagament, els desnonaments, les lleis educatives en contra de l'ensenyament públic, les preferents, el desmantellament de la llei de dependència, dels serveis i prestacions socials, les taxes judicials, els Gürtel, els Bárcenas, els sobresueldos, els sobres, el Jaguar, l'ebola, tot açò amb el teló de fons de les dramàtiques taxes de desocupació són exemples de decisions injustes que la gent democràticament i legítimament rebutja.
I, per tant, democràticament i legítimament ho mostra i ho expressa públicament manifestant-se.

I ara se vol criminalitzar la protesta, perseguir-la i sancionar-la per acallar aquells que protesten contra les injustícies, per acallar aquelles que defensen una vida digna.
Estem davant d'una estratègia mediàtica de persecució de la protesta, de criminalització de l'exercici de llibertat d'expressió i manifestació.
I el colofó és la llei de protecció de la seguretat ciutadana, que inicia la seua tramitació en el Congrés el dijous i forma part de la mateixa estratègia: criminalitzar la protesta per a tapar decisions injustes.
Amb vostés hi ha un problema de democràcia.
Tenen vostés una acusada falta de cultura democràtica, se'ls entravessa la democràcia.

L'anomenada «primavera valenciana» es va saldar amb 250 multes a estudiants, 43 detencions i d'elles 6 de persones menors d'edat, de xiquets i xiquetes.
Va haver-hi una xica que va entrar en la comissaria per a preguntar pel seu nòvio i la van detenir.
Fins i tot un iaioflauta ha sigut sancionat.
.
.
Per això hi ha querelles, per això hi ha querelles, per això hi ha querelles que ja vorem quin recorregut judicial tenen, però ací estem parlant d'una altra cosa, senyor Castelló, si vosté m'ho permet.
Gràcies.
Fins i tot un iaioflauta ha sigut sancionat per la delegació del govern, se'ls sol imputar «participar» i la norma que se'ls aplica és l'article 23 de la 9/1983, incorrent en la tipicitat de la conducta imputada.

En alguns casos se'ls atribuïx sense proves l'organització de la convocatòria amb evident ànim sancionador, sense aportar cap proves de cap tipus.
I estem parlant de la via administrativa.
Es denega sistemàticament la pràctica de prova demanada per la defensa en esta via administrativa.

Com els he llegit, el dret a la reunió pacífica i de manifestació que emana de l'article 21 de la Constitució garantix el dret de participació i les manifestacions, que no requerixen autorització prèvia i la comunicació de la qual només té una raó de ser i és en la necessitat d'evitar desordres públics amb perill per a persones o béns.
I este amb perill per a persones o béns, la jurisprudència constitucional l'ha deixat clar en múltiples ocasions.
I si la concentració és en la seu del Partit Popular registren la gent que passa pel carrer de d'alt a baix, els registren borses i motxilles i els intimiden.

Delegació de Govern no s'ha atrevit a remetre a Madrid el seu informe amb les quantitats demanades en multes, en sancions, perquè no es faça pública eixa xifra.

Senyories, el carrer és de tots, de totes, i el nostre dret de manifestar-nos és una icona de democràcia i és una icona de dret humà de primera generació que aquestes Corts han de protegir.
Jo ja sé que la majoria parlamentària del Partit Popular es va carregar la comissions de drets humans, però això no significa que la defensa dels drets humans no seguisquen sent un tema que estes Corts han de garantir.

És per això que, davant l'escandalosa reacció de persecució sistemàtica per la Delegació del Govern dels manifestants, aquest parlament ha de donar resposta, investigant les responsabilitats polítiques mitjançant les compareixences dels responsables que han promogut i permés la persecució de l'exercici dels drets fonamentals i que han emparat situacions i actuacions policials abusives i vexatòries, que han donat cobertura a la mentida, a les irregularitats en els atestats, tal com els vídeos en els judicis han demostrat i com alguna jutge en l'absolució ha posat en evidència dient: «Del visionado del DVD aportado no se evidencia actitud violenta por parte de.
.
.
-dos persones, conclou la jutge-.
A mayor abundamiento la versión de los dos agentes, uno de ellos jefe de la unidad que acometió la carga, no es coincidente.
» És a dir, la jutge el que diu és que el que diuen els agents, que són testimoni, per cert, en un judici penal, no coincidix amb el vídeo de les imatges que un veí amablement aportà a la causa.

Detencions abusives, detencions amb una força desproporcionada a joves, a persones menors d'edat que ha tingut la cobertura si no directament la direcció i la consigna de la Delegació del Govern.

Ací, les Corts Valencianes, on residix la sobirania del poble valencià, no pot mirar cap un altre costat mentre perseguix l'exercici dels drets constitucionals.
Si mirem un altre lloc castigarem la democràcia, si miren un altre lloc abandonarem els drets de les persones, si mirem un altre lloc no estarem complint amb la nostra obligació.

Per això, senyories, els demanem, des del Grup Compromís, el vot a aquesta proposta, una proposta que el que vol és posar llum davant la vulneració sistemàtica de drets fonamentals, que un país democràtic avançat no es pot permetre.

El senyor president:

Gràcies, senyora Oltra.

Torn en contra.
En representació del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre diputat Vicente Betoret té la paraula.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories, comparec en nom del Grup Popular per a fixar posició en contra de la creació d'una comissió d'investigació per a estudiar el fet que els ciutadans i ciutadanes valencianes, que viuen en el territori valencià i exercixen el dret constitucional a reunir-se en manifestacions pacífiques, estan sofrint un ús abusiu de la força policial, una vigilància policial no justificada o la imposició de sancions il·legítimes per a desmotivar la participació en protestes ciutadanes.

Senyories, el títol de la comissió que proposen crear no té desperdici per la injustícia de les suposicions que fan, posant-li este títol a una comissió d'investigació en l'àmbit de les Corts Valencianes.

Entenc que l'àmbit competencial per a investigar qualsevol circumstància que depenga de les actuacions de les forces i cossos de seguretat residix en les Corts Generals, donat que l'ordre públic no és una de les competències del govern valencià i molt menys encara de les Corts Valencianes.

Encara que, segons el reglament de la cambra, és possible investigar qualsevol fet d'interés públic per a la Comunitat Valenciana, en puritat no pareix que siga en les Corts Valencianes on calga investigar-se estes actuacions dels funcionaris de l'administració de l'estat, com deia.

Es partix d'una premissa injusta, perquè presenten tots els participants en reunions i manifestacions com a exemplars ciutadans, exercents d'un dret constitucionalment reconegut, i els altres, els policies, els funcionaris, com els qui exercixen un ús abusiu de la força policial, en primer lloc, una vigilància policial no justificada, en segon lloc, i els qui imposen sancions il·legítimes.
Uns, els oprimits i les víctimes; i altres, els opressors i botxins.

Com digué el filòsof i científic alemany, Hermann Keyserling, generalitzar és sempre equivocar-se.
I vostés s'equivoquen perquè, per desgràcia, és un fet cert que en algunes manifestacions -poques, afortunadament- alguns manifestants exercixen violència sobre les coses i les persones i, per això, no podem criminalitzar a tots els qui participen en eixes manifestacions o reunions.

Per eixa mateixa raó, no podem acusar les forces i cossos de seguretat de l'estat, més concretament la policia, de fer un abús de l'ús de la força, d'assetjar els manifestants -perquè això és el que entenc quan parla vosté d'una vigilància injustificada- o d'imposar sancions il·legítimes, el que traduït al cristià seria prevaricar.

Per això, seria objecte d'investigació, al meu entendre, una conducta concreta en un determinat moment, en uns determinats ciutadans com a subjectes passius d'eixa conducta i uns funcionaris com a subjectes actiu, o viceversa.
Però una situació genèrica entenc que no.
I, per tant, eixa investigació deuria substanciar-se en l'àmbit jurisdiccional, que és on entenc, i pel que vosté ha dit, s'està fent.

Senyories, el Grup Popular, el govern de La Generalitat i el Govern d'Espanya defenen l'exercici legítim dels drets de vaga i llibertat d'expressió com a drets fonamentals dels ciutadans.
Però els drets no tenen un caràcter il·limitat i, en tots els casos, tenen uns límits per a garantir els drets d'uns, els qui participen, i que eixos drets no lesionen els drets dels altres, els qui no participen.

En eixe sentit, la doctrina del Tribunal Constitucional empara l'administració perquè adopte les mesures necessàries, tant per a assegurar l'exercici d'eixos drets com per a l'adequada protecció dels béns i drets de tercers, perquè no es puguen vore afectats ni els uns ni els altres.

L'extralimitació en el dret a manifestar-se pot suposar, en determinats casos -ja dic, afortunadament aïllats-, desplegar determinades conductes que es troben recollides en el Codi penal i que són constitutives de delicte.
I, per tant, l'actuació de les forces i cossos de seguretat de l'estat suposen un exercici del deure, ofici o càrrec a què vénen obligats.

D'altra banda, de la part dels funcionaris policials, deuen actuar d'acord en l'establert en la Llei orgànica 2/1986, de 13 de març, i basar la seua actuació en els principis de congruència, oportunitat i proporcionalitat.
I, en cas contrari, en el cas d'extralimitar-se en la seua actuació, també es trobarien dins de conductes recollides com a il·lícites penals que, en cas de trobar-se provats, a l'igual que en el cas dels manifestants que s'extralimitaren en l'exercici dels seus drets, implicarien actuacions jurisdiccionals corresponents per a sancionar eixos comportaments.

Senyories, la policia nacional disposa d'una guia de procediments operatius en una regulació extensa en totes les matèries, especialment en l'ús de la força.

Tal com els deia, l'actuació ve regulada per la Llei orgànica 2/1986, de 13 de març, i, a més, tenen un codi ètic que actua com a guia de l'actuació policial que participa de les màximes exposades en documents que van des de la Declaració universal dels drets humans, de 1948, fins el Codi europeu d'ètica de la policia, aprovat en el Consell d'Europa en 2001.

Per a finalitzar, m'agradaria compartir unes dades interessants.
En l'any 2003 hagueren en tot el territori espanyol 25.
461 manifestacions.
En el 99% dels casos transcorregueren sense incidents; i només en 23 -el que és el mateix, el 0,1%- fou necessari l'ús de la força.

Per tot això, i per al cas que vostés coneguen -com aixina és- de l'ús il·legítim de la força en alguna situació o alguna situació d'assetjament o alguna situació d'imposició de sancions, el nostre estat de dret té mecanismes i procediments perquè s'investigue i se castiguen els culpables d'estes qüestions per no ajustar-se a dret.

Per tant, no podem estar d'acord en la generalització de les actuacions i la criminalització d'uns o d'altres, ni als qui exercixen el dret de manifestació ni als qui s'encarreguen de vigilar que este dret no lesione el dret dels qui no volen participar d'eixe dret de manifestació.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor Betoret.

Per a rèplica, senyora Oltra té la paraula.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyor Betoret, quan un llig el títol de la nostra proposta, convé llegir-lo bé, val?

Quan vosté parla de generalitzacions i que estem acusant d'un determinat fet, vosté s'oblida que l'ús que hem fet del verb, la forma verbal, és el subjuntiu i parla que estiguen patint un abús, no que estan patint un abús.
Això és un matís important.
El llenguatge, doncs, té matisos importants.

Ací no s'està generalitzant res.
Ací s'està demanant una comissió d'investigació perquè, davant de les notícies, davant de sentències judicials com a conseqüència d'atestats policials plens d'irregularitats, molts d'ells provinents d'aquelles mobilitzacions de «primavera valenciana», on uns xiquets d'un institut varen ser escomesos per la policia de manera brutal, desproporcionada, impròpia d'un estat democràtic, i això s'està evidenciant en les absolucions i en alguns varapalos que les sentències li peguen precisament a eixa actuació policial i que ja vorem com queden les querelles que els advocats dels xavals estan interposant com a conseqüència d'eixa actuació, doncs, que s'investigue si ha hagut una responsabilitat política que ha tingut com a conseqüència este ús desproporcionat de la força, val?

Jo no he dit que tots els ciutadans que vagen a una manifestació siguen exemplars.
Però vosté oblida una cosa, senyor Betoret, i és que els ciutadans, tant els exemplars com els no exemplars, tenen dret a manifestar-se, val?
, que és del que estem parlant.
Tenen, fins i tot, dret a un judici just, com el ciudadano ejemplar señor Carlos Fabra, que eixe sí que és exemplar per a vostés o, almenys, per al senyor Rajoy.

Aleshores, quan s'està comprometent o dissuadint un dret fonamental i això s'està generalitzant, perquè no n'hi ha un cas aïllat, sinó que n'hi han molts, i que d'una protesta estudiantil d'uns xavals d'institut n'hi hagen 43 detinguts no passa en ningun país democràtic, això no passa, senyor Betoret, que a xavalets de setze, de quinze anys, la policia els unfle a porrades no és normal, i això va passar allí, doncs és hora d'asseure els responsables polítics perquè donen explicacions d'això.
Perquè el mateix president del govern, el senyor Rajoy, va dir que «esta imagen no podemos darla de España».

I quan me parla vosté que no tenim competència per a això, encara que formalment sí, doncs, li he de recordar la proposició no de llei que nosaltres presentàrem en 2012 demanant que açò s'investigara per part del Govern d'Espanya, i que vostés -i vosté també- van votar en contra.

Aleshores, no sembla que siga un tema competencial, sinó que és una estratègia del partit de vostés, igual que ho és -i ho he dit en l'anterior intervenció- esta nova llei de seguretat ciutadana que, en realitat, és una llei de repressió ciutadana i és llevar-li, a més, competències als jutges per a traslladar el poder punitiu al ministeri, la qual cosa és absolutament rebutjable des del punt de vista democràtic i insòlit en els ordenaments jurídics del nostre entorn, doncs, vostés tenen eixa estratègia i per això no volen investigar-ho.

¿I vosté no creu que s'ha d'investigar la vulneració, massa freqüent, dels drets fonamentals?
A la millor no, perquè vosté està en un partit on, sistemàticament, se'ls està condemnant, al govern, a la Mesa de Les Corts, de vulnerar els drets fonamentals i no sembla que vostés reaccionen.

Però, mire, parlant d'exemplaritats, estes dos detencions que han acabat en una absolució dels manifestants i que han acabat en una querella als policies, el que diu és.
.
.
, una notícia de premsa, parla de la detenció d'estes dos persones, diu:

«Asegura que cuando vio como un agente antidisturbios inmovilizaba contra el suelo a un estudiante de segundo de Derecho de diecinueve años y escasa envergadura, al que no conoce de nada, se quejó porque lo mantenían, ya esposado, con una rodilla en el cuello y haciendo fuerza sobre el chaval.
De hecho, un parte médico confirma las lesiones producidas.

»No le dio tiempo a más.
En el vídeo aportado por la defensa se ve, desde arriba, en una toma casi vertical, al otro chaval, inconfundible por su pelo rubio, señalando desde metros de distancia y que sin que, por tanto, pudiera intentar evitar la detención -que és el que deia l'atestat policial- y a un agente que primero lo aparta a empujones y luego le suelta media docena de porrazos hasta que, sin que el joven se defienda, lo reducen varios agentes, sin que el joven se defienda.
»

Això és el que diu la sentència.
.
.

El senyor president:

Gracias.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
Això és el que diu la jutgessa.

Si vosté creu que això és normal i que no s'ha d'investigar, doncs, aleshores, probablement, estem parlant un llenguatge diferent.

El senyor president:

Gràcies, senyora Oltra.

Senyor Betoret, té la paraula.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Oltra, doncs, efectivament, crec que sí s'ha d'investigar.
Però, si vosté m'ha escoltat a mi, jo li he dit que n'hi ha un ordre jurisdiccional que s'encarrega de totes eixes coses.

I vosté està parlant d'una situació concreta, ara sí.
.
.
(Veus) Una situació concreta, ha parlat ara mateix.
Però vosté no parla en la seua proposta d'una situació concreta.
Vosté parla d'investigar l'actuació de la policia en una.
.
.
Bé, vosté està generalitzant i està criminalitzant, entenc jo, l'actuació de tots els policies.

I, efectivament, igual que n'hi han manifestants que no exercixen correctament els seus drets, doncs, és probable que n'hi haja algun policia.
.
.
, que ocórrega.
És evident.
Però el que per això no se pot fer és investigar tota la policia i investigar tots els qui participen en els operatius per a garantir precisament eixos drets.

A mi el que açò em pareix és que el sentit de la petició d'investigació és per a justificar unes dades objectives, i és que, pel que siga -anem a posar en la justificació «pel que siga»-, n'hi ha un descens important del que són les manifestacions.

Li vaig a donar dades curioses, com les d'abans.
En relació a l'any passat, s'han reduït un 38% en Madrid les manifestacions; 1.
139 protestes menys.
I en el 80% que se feren la presència de manifestants era de menys de dos-centes persones.

Per tant, açò el que pretén amagar és una justificació de per què s'han reduït les manifestacions.
S'hauran reduït pel que siga, però no per això.

Mire, a mi, a mi, no em produïx ninguna por vore la policia.
Qui no té res a amagar no té ningun temor a la policia.
Jo crec que els que participen d'una manifestació, que van legítimament i pacíficament a manifestar-se, com fa la immensa majoria dels que participen, veuen la policia i els tranquil·litza.
Al qui no li pot tranquil·litzar és al que pretén fer pintades, trencar aparadors, tirar tanques.
Eixe no pot estar tranquil.
Per tant, eixe és el que ha d'estar preocupat per l'actuació de la policia.

Però, a més, i per a concloure, li vaig a dir una cosa: me pareix poderosament sorprenent que siguen vostés els que presenten una proposta d'este tenor ací, quan algun company seu de la seua bancada en un plenari pregunta i diu -vaig a llegir literalment: «Hemos podido saber que hay convocada una asamblea para mañana de una agrupación política nueva, y me gustaría saber si está previsto ir a identificar a los responsables y a pedir que desalojen el lugar, igual que ocurrió cuando estábamos dando información en la pasada campaña de las elecciones europeas.
» Vull dir, precisament són vostés els que estan demanant-li a la policia que acudixca a identificar i, en el seu cas, a dispersar.
La veritat és que no ho entenc.
Vostés són un cúmul de contradiccions.
Segurament açò serà perquè a vosté, tal com hem pogut llegir hui en la premsa, se li comença a ennuegar el Bloc, i segurament tindrà alguna cosa a vore en açò.
Cada u va per una banda, i vosté du el seu camí, que m'alegre molt que el duga.
(Veus) Aixina que el que ha de fer vosté és concretar les coses, parlar de coses concretes, no criminalitzar.
.
.
No, jo no sóc tan llest com vosté, però sóc un poquiniu més educat, sóc un poquiniu més educat.
(Aplaudiments)

El senyor president:

(Inintel·ligible) .
.
.
senyoria.

El senyor Betoret Coll:

I més lleial.
I jo no criminalitzaré mai ni els policies ni els participants.
A diferència de vosté, que se dedica a vindre ací a posar en dubte l'actuació de tot el món i a infondre la sospita sobre les actuacions de tots.
Ahí no mos trobarà a mosatros, eixe paper és el de vosté, és el de les manifestacions, el de pensar que tot el món prevarica i ho fa malament i està fent les coses per interés propi.
Ahí estaran vostés a soles.
I ja li dic jo: no mos va a trobar en la criminalització ni d'uns ni d'altres.
Això és cosa de vostés, perquè això són els titulars, que és el que li agrada a vosté.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gràcies, senyor Betoret.

¿Para qué pide usted la palabra, señor Ponce?

El senyor Ponce Guardiola:

Sí, porque ha habido una alusión directa del que acaba de intervenir, el señor que acaba de intervenir, respecto a unas palabras mías en otro lugar.

El senyor president:

Señor, señor, vamos a ver.
Señor Ponce.
Le voy a leer exactamente la referencia al artículo 69 sobre alusiones.
Es cuando se hicieran alusiones que impliquen juicio de valor o inexactitudes sobre personas o conductas de los diputados.

El senyor Ponce Guardiola:

Es que es el que realmente…

El senyor president:

Esta presidencia interpreta que se ha hecho una mera cita del Diario de Sesiones.

El senyor Ponce Guardiola:

No, no, no, no…

El senyor president:

Por tanto, no tiene usted derecho a la réplica.
(Veus i rialles) No tiene usted derecho.
Bien, bueno, pues, es una lectura del acta de la sesión.
(Remors)

El senyor Ponce Guardiola:

Seria molt breu.

El senyor president:

En todo caso, en todo caso…

El senyor Ponce Guardiola:

Seria molt breu, senyor president, seria molt breu.

El senyor president:

Mire usted, si usted.
.
.
Señorías, por favor.
Si usted interpreta, señor diputado, que se ha hecho una alusión a su señoría, a pesar de que no se ha dicho para nada su nombre, yo voy a concederle a usted el uso de la palabra para que usted pueda responder a los solos efectos de esa alusión, y por un tiempo de tres minutos, señoría.

El senyor Ponce Guardiola:

Muchas gracias, señor presidente.

Bien, la alusión yo creo que ha sido personal, porque ha hecho referencia a un compañero de la bancada que en un pleno municipal dijo lo que dijo.
El acta yo todavía no he podido verla, porque no me ha llegado el acta de ese pleno.
Lo único que hay es una grabación en la que no se oye prácticamente nada.
A usted se le oye muy bien, a mí se me oye muy mal.
Y obviamente yo hice una pregunta con ironía, como ha dicho mi compañera, si les iban a hacer a esa asamblea lo mismo que nos habían hecho a nosotros en dos ocasiones.
En dos ocasiones en las que no había ningún riesgo, como bien ha dicho mi compañera, para la seguridad ni para las personas, una de ellas comunicada a la delegación de gobierno, que fue la policía local mandada a identificar a las personas.
Se había notificado esa reunión.
Y una segunda vez, donde había una pequeñita mesa informativa, fue desalojada porque no había autorización.
Creo que son dos ejemplos claros y a un nivel muy bajo de lo que pretende nuestra comisión de investigación, que no haya ese tipo de abusos de poder y que la información sea correcta…

El senyor president:

Se refiere usted a su alusión, le repito.
(Veus)

El senyor Ponce Guardiola:

Por último, decir que el vídeo al que hace…

El senyor president:

Sí, tiene la palabra pero el presidente controla que esa palabra corresponda.
Le he dicho que haga referencia a su alusión.
Ha quedado suficientemente claro.
(Veus)

El senyor Ponce Guardiola:

Vale.

El senyor president:

Señorías, ha quedado suficientemente claro, señorías.
Para la cámara ha quedado suficientemente clara su interpretación, y yo creo que está aclarada la cuestión.
Nada más y muchas gracias.
(Veus)

El senyor president:

Los turnos, señoría, los turnos por alusiones no tienen réplica.
Siéntese su señoría.
Muchas gracias.
(Remors) Muchas gracias, señorías, los turnos por alusiones son aclaratorios.
El señor Ponce ha hecho su aclaración y si los señores de la bancada de Compromís nos dejan oír al resto de los señores, y si el señor Betoret nos atiende, no tienen réplica.
Por tanto, esta situación está zanjada y vamos a continuar con el debate.

Señorías, vamos a ver, fijación de posición.
En este caso, en este caso en primer lugar intervendrá el Grup Parlamentari Esquerra Unida, l'il·lustre diputat Víctor Tormo.
(Remors) Si quieren ustedes continuar el debate, lo pueden hacer en los pasillos, señorías.
Señora Mollà, por favor.
Demos por zanjado el tema.
Que demos por zanjado el tema, por favor, señorías.

Quan vosté vullga, senyor diputat.

El senyor Tormo Ruiz:

Moltes gràcies, senyor president.

Anem a recolzar, clar que sí, la sol·licitud d'una comissió d'investigació per a estudiar i dirimir responsabilitats, pel fet que valencians i valencianes estan patint reiteradament abusos policials.
Abusos que tenen com a finalitat estendre la por i desmotivar la participació de la ciutadania en protestes i manifestacions.
La policia hauria d'estar per protegir el lliure exercici de drets i llibertats.
Els cossos de seguretat de l'estat seguixen un model autoritari i repressiu, carregant.
.
.

El senyor president:

Por favor, silencio, señorías.

El senyor Tormo Ruiz:

.
.
.
-moltes gràcies, president- carregant contra tota classe de persones, incloses menors, activistes, manifestants o transeünts.
És trist que encara hàgem de reivindicar el dret de manifestació i reunió lliure, pacífica i sense coacció policial.
Encara recordem les imatges de repressió que voltaren el món per les mobilitzacions que també s'han comentat abans, les mobilitzacions estudiantils de l'Institut Lluís Vives de València.
Però la violència policial no ha parat, de forma sorda i constant.
Les valencianes i valencians estem patint abusos policials.
S'ha convertit en una pràctica habitual.
Les identificacions de persones que participen en manifestacions i l'ús de sancions econòmiques injustificades i dissuasives.
No és tolerable que la policia elabore fitxers il·legals de persones activistes d'esquerra.
I això no m'ho estic inventant.
Això ho posa la mateixa policia en els seus atestats, amb tota la cara.
I això atempta contra els drets fonamentals, perquè en aquests moments la policia té autèntiques llistes negres de persones que participen en manifestacions, moviments socials i protestes en general.

Els vaig a posar un exemple recent d'abús i brutalitat policial.
No fa ni un mes, el 20 de setembre, la ultradreta organitzava un acte en un local de Castelló, on va fer apologia de la violència contra les dones.
Malgrat que Esquerra Unida va sol·licitar a fiscalia que s'impedira l'acte per uns presumptes delictes d'apologia de la violència contra les dones i contra els immigrants, malgrat que la subdelegació era coneixedora, ens trobem no només que no s'impedix l'acte ultradretà d'apologia de la violència, sinó que es desplega un dispositiu policial desmesurat per protegir l'acte.
Una altra volta ens trobem la policia protegint els violents, com va passar el Nou d'Octubre a la ciutat de València, on la policia va estar impassible davant dels nazis que van desplegar impunement tota la seua parafernàlia racista, xenòfoba i intolerant.
Però no queda ahí la cosa.
Damunt, la policia carregà contra els manifestants pacífics que s'havien concentrat per protestar per l'acte ultradretà.
I la policia carregà justament quan els concentrats se n'estaven anant pacíficament.
La càrrega va ser brutal.
Es va colpejar fins i tot xiquets i xiquetes, menors d'edat, tretze, catorze anys.
Fotos n'hi han un fum, perquè n'hi ha expedient que està denunciat en subdelegació.

El responsable policial d'esta brutalitat no és un altre que el cap de la Unitat de Prevenció i Reacció de la Policia Nacional a Castelló.
Aquesta persona, aquest policia ha estat condemnat en ferm per coacció contra les dones a sis anys de presó i tres anys d'inhabilitació, com es pot vore en l'hemeroteca i ho poden consultar.
Aquesta persona increïblement ha estat encarregada recentment de donar cursos de protecció a dones maltractades.
Aquesta persona és coneguda perquè té la porra molt lleugera i mana carregar contra manifestants sense motiu aparent.
Esquerra Unida vàrem demanar que s'obrira un expedient i cessara el cap d'Unitat de Prevenció i Reacció de Castelló, i saben quina ha estat la resposta de la subdelegació?
Condecorar-lo recentment per la seua dedicació i trajectòria.
Més clar, aigua.

Per descomptat, hem demanat en el Congrés de Madrid que se li retire la medalla.
Existixen comportaments i persones dins de la policia que no són acceptables.
Si des del franquisme no s'ha segut capaç de democratitzar i depurar els cossos policials, cal que es comence ja.
Qüestió que dubte que el Partit Popular vullga perquè vostés són els impulsors de la criminalització de la protesta i els va molt bé que tingam una policia com la que patim ara.

El senyor president:

Señorías.

El senyor Tormo Ruiz:

Exigim el cessament de la violència policial contra menors, contra manifestants i una comissió d'investigació respecte d'això és necessària per defensar els drets dels valencians i valencianes i per resoldre responsabilitats polítiques.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Tormo.

Per a fixació de posició del Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat Miguel Ángel Guillén té la paraula.

El senyor Guillén Galindo:

Molt excel·lent president de Les Corts, enhorabona per la seua elecció d'ahir i pel seu discurs.
També a l'excel·lent vicepresident de Les Corts i a l'excel·lent vicepresidenta de Les Corts per la seua recent elecció.

Bé, comence, tinc la sensació.
.
.
Tengo la sensación de que el Partido Popular tiene una especie de personalidad política bipolar, y me voy a explicar.
No sé si porque comparten las dos iniciales, las dos PP, o por otra razón, pero paso a explicarme.
Y es por esas grandes contradicciones que tienen.
Porque por un lado predican una cosa, y por otro lado lo que hacen es totalmente diferente.
Claro, eso de predicar, ustedes lo hacen bastante bien.
Pero de dar trigo, ya es otra cosa.
Lo vimos en el pasado debate de política general, en el cual el presidente no paraba de predicar, y eso a pesar de que todos sabemos que tiene un granero bastante vacío.

Pero bueno, me voy a centrar en cuanto al debate y esta misma mañana lo ha vuelto a repetir el presidente, que ha anunciado a bombo y platillo ese decálogo ético para una profunda regeneración democrática, una especie de diez mandamientos, de los cuales solo les voy a recordar alguno, que además ha hecho el presidente esta mañana.
Esa comisión de participación ciudadana que pretende, además, dar audiencia popular aquí en estas Cortes.
O ese rebajar el número de firmas a 25.
000 para iniciativa legislativa popular, la mitad de las que existen ahora.
O esa ley de transparencia y buen gobierno, aprobado el proyecto en el Consell y que quieren traer aquí, a las Cortes.

Claro, a la vista de estas medidas, ¿qué podemos pensar?
¿Qué nos está diciendo el Consell del Partido Popular?
Pues lo que quiere es ser más democrático, más transparente, facilitar la participación ciudadana directa.
Pero, ¿la realidad cuál es?
Y lo voy a recordar muy rápidamente.
Pues la realidad es que aquí siguen sin entregar a quienes somos los representantes de esa ciudadanía a la que quieren dar voz aquí, nos siguen sin entregar la documentación.
Ahí están las numerosas sentencias.
Tampoco responden a las preguntas, ni por escrito, ni oralmente.
Esta mañana lo hemos visto.
Y no aceptan ninguna comisión de investigación, como me temo que pasará con esto.
Recientemente, en el mes de julio, el Ayuntamiento de Valencia, también estas Cortes, aprobaron sendas declaraciones institucionales defendiendo -y leo textualmente- «los derechos de los trabajadores y trabajadoras, así como la libertad de expresión y de huelga de los trabajadores españoles».
Esto es lo que aprueban pero, luego, aplican con dureza excesiva y desproporcionada unos preceptos jurídicos que están desfasados, incluso de dudosa constitucionalidad a la vista de ese artículo 21 de la Constitución -que antes se ha leído-, y eso con el único fin de reprimir justas reivindicaciones sindicales.

Miren, en Madrid han impulsado dos leyes, una para amordazar a los ciudadanos en las calles; aquí, en Las Cortes les quieren dejar hablar pero, luego, les impiden o quieren impedir que se manifiesten con libertad en las calles.
Esa es una curiosa contradicción.

Me estoy refiriendo a la Ley de seguridad privada que ya ha sido aprobada pero, sobre todo, a la Ley de seguridad ciudadana, también conocida como «ley mordaza» o de «represión ciudadana», que hoy mismo, hoy mismo se está debatiendo en el Congreso.
Pues, miren, el anterior comisario de Derechos Humanos de la Unión Europea, incluso los sindicatos policiales, la asociación de guardias civiles, la fiscalía general, e incluso el Consejo General del Poder Judicial la criticaron duramente por represora y desproporcionada.

Esta misma semana, el martes, en el Congreso de los Diputados se votaba la modificación del vigente artículo 315 del Código penal; ese artículo es el que permite penas de prisión de cuatro años y medio y elevadas multas para los acusados de determinadas conductas en huelgas, modificación a la que con su voto se ha opuesto el Partido Popular.

Este es un artículo que permite encarcelar a trabajadores en huelga o, también, ha permitido esa petición del fiscal esta semana en Baleares para una trabajadora en huelga por haber roto un cristal de un autobús, mientras tanto estamos viendo cómo se pasean por la calle otras personas a pesar de haber roto de tanto usar las tarjetas bancarias opacas.
(Veus)

¿Recuerdan, señorías del PP, cuando se vilipendiaba a los que estaban detrás de la pancarta…

El senyor president:

Silencio, por favor.

El senyor Guillén Galindo:

…y el abuso que hicieron posteriormente?

El senyor president:

Ruego silencio.

El senyor Guillén Galindo:

Mire, ahora -y para ir acabando-, no contentos con desprestigiar a quien reclama sus derechos en la calle o a quien se opone a sus bárbaros recortes utilizan, también, de manera desproporcionada las fuerzas policiales o la potestad sancionadora con la única finalidad de reprimir justas manifestaciones y reivindicaciones y, simplemente, porque se está criticando al gobierno.

No se entiende que quieran dar voz en estas Cortes y que, mientras tanto, quieran cercenar el uso legítimo de su derecho de manifestación con concentraciones, con manifestaciones en la calle, y todavía menos si eso lo sufren de manera muy especial los valencianos.

Sabemos que estos hechos no son responsabilidad de los policías actuantes ni de los funcionarios sino de las autoridades que les dan las órdenes.

Es por eso que votaremos a favor, queremos saber lo que ha sucedido…

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Guillén Galindo:

…cuando se ha utilizado una fuerza excesiva y para que no suceda en el futuro.

Las fuerzas y cuerpos…

El senyor president:

Gracias.

El senyor Guillén Galindo:

…de seguridad están para garantizar los derechos y no para limitarlos o cercenarlos en abdicación de unas órdenes indebidas que nunca debieron producirse.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor Guillén.

Passem, a continuació, senyories, a la votació d'este punt de l'ordre del dia, el nové punt de l'ordre del dia.

Senyories, comença la votació.
Vots a favor, 39; vots en contra, 45.

Proposta de creació d'una comissió d'investigació sobre les presumptes irregularitats en els contractes i pagaments relatius al projecte fallit de centre de convencions de Castelló, adjudicat a l'arquitecte Santiago Calatrava, per tal de donar-ne el màxim d'informació a la ciutadania i esbrinar les possibles responsabilitats dels particulars i dels gestors públics vinculats als fets, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 93.
164, BOC número 267)

El senyor president:

Dècim punt de l'ordre del dia: proposta de creació d'una investigació sobre les presumptes irregularitats en els contractes i pagaments relatius al projecte fallit del centre de convencions de Castelló, adjudicat a l'arquitecte Santiago Calatrava, per tal de donar-ne el màxim d'informació a la ciutadania i esbrinar les possibles responsabilitats de particulars i gestors públics vinculats als fets, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Torn a favor, en representació del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, il·lustre diputat Víctor Tormo té la paraula.

El senyor Tormo Ruiz:

Moltes gràcies, senyor president.

Centre de convencions de Castelló, estat actual: inexistent, en el seu lloc podem trobar un solar buit com tants altres, però aquest solar ens ha costat moltíssims diners als valencians i valencianes.
El centre de convencions de Castelló és, a hores d'ara, altre exemple de la política de malbaratament de diners públics que ha fet el Partit Popular durant vint anys de govern al País Valencià.

A l'arquitecte i amic del Partit Popular, Santiago Calatrava, se li paga 2,7 milions d'euros per un projecte fantasma, inexistent, un pagament indigne, ple d'il·legalitats i que suposa una burla a la ciutadania que estaven i estan patint altíssims nivells d'atur, retallades en els serveis públics i pobresa, i el Partit Popular decidix tirar els diners públics, 2,7 milions, pagant al seu amic, l'arquitecte Santiago Calatrava.

Però ¿com és possible aquest escàndol?
, ens preguntem, ¿qui s'obstina en pagar a un pocavergonya com Calatrava, siga com siga, a canvi de res, malgrat les veus tècniques en contra?
Alberto Fabra, eixe és el personatge, el president Alberto Fabra és la persona que, com alcalde de Castelló, posa per davant dels interessos generals de la ciutadania el seu interés megalòman i partidista.
Però, ara, amb el judici obert sabem que aquest cas supera l'imaginable; Calatrava era qui imposava les seues condicions a l'administració.

Veiem que Fabra és com l'alcalde de Castelló que fa tot el possible per fer-se la foto amb Calatrava, i ell no podia ser menys, havia de seguir la política de tirar els diners públics com l'alcaldessa Rita Barberà a València, com l'antecessor Francisco Camps, en definitiva, fer-se la foto amb Calatrava era car però li valia la pena i donava prestigi per a una carrera professional, personal i ambiciosa.

Va dir Alberto Fabra: «Este centro va a ser un referente, un hito, es la foto del futuro», referint-se al centre de convencions de Castelló; «el prestigio de las obras arquitectónicas de Calatrava tendrá, también, una muestra en la ciudad de Castellón que elevará la categoría de unas instalaciones que serán el escaparate de la producción y comercio de Castellón», publicitava Fabra, Alberto Fabra, i sembla que es veia la mar de pagat amb el seu deliri urbanístic; «entraremos -dia Alberto Fabra- en el mapa de la arquitectura mundial junto a otras ciudades como Valencia y Sevilla en España, y Berlín o Nueva York fuera de nuestras fronteras».
Bé, l'única foto que sabem del centre de convencions és aquesta foto d'una maqueta que ha costat als valencians i valencianes 2,7 milions d'euros.

Aquestes declaracions podrien ser una part d'un monòleg humorístic si no fóra el que acabe de dir, que mos ha costat a tots els valencians i valencianes 2,7 milions d'euros; 2,7 milions d'euros per a un projecte fantasma, per a un no-res, 2,7 milions d'euros que en plena crisi hagueren anat molt bé per a polítiques d'educació, per a educació, per a sanitat, en definitiva, per a qüestions que sí interessen al poble.

Però el cas d'Alberto Fabra i el seu centre de convencions no és només un exemple de malbaratament econòmic i públic, és un exemple de la política clientelar que han promogut durant anys els que han estat governant, vostés.

Per començar, igual que ara volen fer l'actual alcalde de Castelló, Alfonso Bataller, i la consellera Bonig amb el Tram, anant en contra del Tribunal Suprem, destrossant el Parc Ribalta, malgrat que és un bé d'interés cultural, igual; igual va actuar Alberto Fabra quan era alcalde i volia fer-se la foto amb un edifici dissenyat per Calatrava, i així a Alberto Fabra no li va importar anar contra el Tribunal Superior de Justícia, malgrat que aquest tribunal s'havia pronunciat en diverses ocasions en contra del programa d'actuació urbanística, PAI Mestrets, on es pretenia ubicar l'actuació.

Finalment, el PAI Mestrets va estar anul·lat pel TSJ deixant en evidència el projecte d'Alberto Fabra i Calatrava i deixant a la ciutat de Castelló sense pla d'ordenació urbana, tot gràcies a l'entossudiment d'Alberto Fabra de tirar endavant amb un centre de convencions que només era necessari en el seu projecte personal i partidista.

Davant l'innegable fracàs d'Alberto Fabra en un centre de convencions inexistent, al Partit Popular li haguera agradat tirar terra damunt i tapar aquest tuf perquè ja fa molta olor, perquè vostés parlen de transparència però practiquen l'opacitat.

Si ara n'hi ha ja iniciat un procediment judicial contra Calatrava i alts càrrecs de la Generalitat valenciana, un judici on hauria de donar explicacions, també, segurament, Alberto Fabra, si n'hi ha un procediment judicial -dic- no és per la col·laboració del Consell, és possible per l'actuació del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida perquè hem sigut nosaltres qui hem hagut de traure la llum, les dades que apunten que en el cas del centre de convencions d'Alberto Fabra i Calatrava s'han comés diversos delictes.

Va ser el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida qui va denunciar en 2011 els fets a la fiscalia anticorrupció perquè enteníem que s'havien produït diversos delictes -com dic-, denúncia que va arxivar -anava a dir sorprenentment, tal vegada no és tan sorprenentment- la fiscalia donant una imatge de corretja de transmissió del poder executiu però que, a la fi, la nostra denúncia ha estat la que ha motivat la imputació de Calatrava i alts càrrecs de la Generalitat valenciana de moment, de moment.

I en el judici Esquerra Unida estem personats com a acusació personal perquè volem que Calatrava i els alts càrrecs de La Generalitat i de la Societat de Projectes Temàtics han d'explicar les seues gestions i què han fet amb els diners públics.
Estem parlant que s'han pogut cometre delictes molt greus: prevaricació, malversació de cabals públics, frau a les administracions públiques i defraudació a la hisenda pública.

Però, a l'igual que n'hi ha unes responsabilitats penals que se dirimiran en el judici, ací, vostés tenen l'oportunitat de practicar eixa transparència de la qual parlen tantes vegades i que practiquen tan poc, i constituir una comissió d'investigació perquè els valencians i valencianes sàpiguen la veritat en relació als 2,7 milions gastats en un projecte fantasma i perquè es dirimisquen les responsabilitats polítiques corresponents.

Volem saber qui va ordenar el pagament de 2,7 milions d'euros a Calatrava per un projecte que mai es va construir, ¿com és possible que l'arquitecte estrella del Partit Popular imposara les seues condicions a la Generalitat valenciana?
, ¿com es possible que Calatrava amenace la Societat de Projectes Temàtics de La Generalitat que diga: «o se me paga el que demane o els demande» i se li faça cas?
Un individu, el senyor Calatrava, que s'ha sentit totalment recolzat pel president Alberto Fabra i que ha tingut la poca vergonya de pretendre acusar d'enriquiment injust a La Generalitat que li ha pagat més de 100 milions d'euros pels seus treballs defectuosos en la Ciutat de les Arts i les Ciències i pels seus projectes fantasmes en les torres de València i el centre de convencions, és indecent.
Un individu, el senyor Calatrava, que té la seu social a Suïssa i no tributa el que correspon a la hisenda pública.

Volem saber per què eixa obstinació d'Alberto Fabra com alcalde de Castelló, reflectit en el protocol que va signar el 14 de desembre de 2007 i altres peticions que partixen de l'ajuntament que presidia, obstinació que dóna peu a Calatrava a unflar la dimensió del projecte i, per tant, la dimensió del seu benefici perquè és Alberto Fabra qui demana que s'amplie la superfície construïda malgrat no tindre disponibles els terrenys, i amb això, l'exalcalde de Castelló, actual president de La Generalitat, li va donar l'excusa perfecta a Calatrava per a incrementar el pressupost triplicant el preu del contracte.

Volem saber per què li va encomanar a Calatrava el projecte i no es va fer un concurs públic d'idees.

Volem saber per què ni el Consell ni l'Ajuntament de Castelló, que presidia Alberto Fabra, feren cas als informes que apuntaven que Calatrava estava unflant els costos per a benefici propi.

Volem saber i volem que s'assumisquen responsabilitats polítiques per a plegar-se a l'interés d'un poca vergonya, com és el senyor Santiago Calatrava, assumisquen responsabilitats polítiques aquelles persones que actuaren perquè se pagara a l'arquitecte malgrat l'incompliment manifest del contracte.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Tormo.

Torn en contra, per part del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora Nieves Martínez té la paraula.

La senyora Martínez Tarazona:

Gracias, señor presidente.

Señor Tormo, veo que su obstinación es hacia una persona, el presidente de La Generalitat, Alberto Fabra.
Así que vamos a ponernos en antecedentes del tema que estamos hablando.

Y, señorías, es que parto de una premisa, y es que la implantación de un recinto de convenciones en Castellón se considera fundamental para el desarrollo socioeconómico, turístico y cultural de la ciudad de Castellón.

En diciembre de 2007 se suscribió un protocolo entre la Conselleria de Economía, Hacienda y Empleo y el excelentísimo Ayuntamiento de Castellón, y de acuerdo con lo previsto y en desarrollo del mencionado protocolo, la Sociedad de Proyectos Temáticos de la Comunidad Valenciana suscribe, en fecha 17 de diciembre de 2007, un contrato, repito, un contrato con el despacho de arquitectos de Santiago Calatrava para la redacción de los proyectos de edificación, master plan de urbanización y dirección facultativa de las obras.

Señorías, la prioridad del Consell, hoy, en estos momentos, en 2014, se centra en satisfacer las necesidades de los ciudadanos en materia social, sanitaria y de creación de empleo, destinando a estas materias nueve de cada diez euros del presupuesto de La Generalitat, con la consiguiente reducción de partidas de inversión al entender que en estos momentos es lo responsable y coherente.

El centro de convenciones de Castellón es una de esas inversiones que durante estos últimos años ha quedado relegada como inversión, dadas las circunstancias.
De hecho, en los últimos presupuestos ha carecido de dotación económica, pero sí ha contado en cuanto a objetivos y acciones a desarrollar.

La situación actual provoca que en las políticas del Consell prevalezca el avanzar hacia una administración más austera y más eficaz en la gestión, con unos objetivos claros: garantizar el bienestar de los ciudadanos y generar empleo.

Sin embargo, no quiere entender esta diputada que sus señorías piensan que Castellón no necesite y se merezca un centro de convenciones.
¿O es que creen sus señorías que no lo merece y no lo necesita?

Esta diputada que les habla cree que lo merece y tiene derecho a ello en un futuro, dando prosperidad a una provincia como la de Castellón que solo con el gobierno del Partido Popular ha visto cómo ha prosperado, ha cambiado y ha tenido un lugar en el mapa, no solo de nuestra comunidad, sino en el mapa español.

Desde el Partido Popular no renunciamos a este proyecto; eso sí, en el momento toque, lo retomaremos y se adaptará a la nueva realidad social y económica en la que todos estamos inmersos.

En los últimos ejercicios, no solo la situación de inversión ha frenado la continuidad de este proyecto, sino la modificación número 6 del Plan general de ordenación urbana del PAI Mestrets, cuya aprobación es necesaria para la obtención de suelo por parte del ayuntamiento, y esta modificación fue suspendida judicialmente por la sentencia del tribunal superior de justicia en octubre de 2008 y, en septiembre de 2012, el Tribunal Supremo anuló la sentencia que invalidaba dichos documentos.

Todos los trabajos realizados hasta ahora para poner en marcha el centro de convenciones de Castellón serán el punto de partida para retomarlo cuando sea posible adaptarlo, le reitero una vez más, al momento actual.

Hoy, proponen aquí una comisión de investigación sobre «presuntas» irregularidades en los contratos y pagos relativos al proyecto del centro de convenciones de Castellón para dar el máximo de información a la ciudadanía.
Me imagino que al final no es más que por el rédito político al cual ustedes han querido someter este hecho.

La ciudadanía está representada en las señorías que aquí ocupamos los escaños, y por parte de La Generalitat se ha puesto a disposición de los grupos parlamentarios que lo han solicitado el expediente entero de contratación, así como los trabajos y proyectos encargados de este tema.
Por lo que, en todo caso, ha habido transparencia y se ha puesto a disposición la documentación solicitada, dando respuesta a los representantes de la ciudadanía, es decir, lo que ustedes están pidiendo: información, transparencia hacia la ciudadanía.

Ya una representante de su formación en 2012 abrió procedimiento de investigación de este expediente, decretando el fiscal jefe de Castellón, en fecha de 12 de julio de 2011, archivo de las diligencias al entender que no existían situaciones delictivas, ya que sus señorías debieran conocer que la contratación directa, de acuerdo con lo previsto en la ley de contratos de las administraciones públicas, contempla la posibilidad de acudir al procedimiento negociado sin publicidad por razones artísticas.
Así queda contemplado en la ley de contratos de las administraciones públicas en sus artículos 182.
c y 210.
b.

Señor Tormo, le convido a que se lo lea, y verá que en el artículo 182.
c del procedimiento negociado sin publicidad versa textualmente: «Cuando a causa de su especificidad técnica o artística o por razones relacionadas con la protección de derechos exclusivos tan solo puede encomendarse la fabricación o suministro del producto en cuestión a un único proveedor», o en su artículo 210.
b versa el procedimiento negociado sin publicidad: «Cuando por razones técnicas o artísticas o relacionadas con la protección de derechos exclusivos tan solo puede encomendarse el objeto del contrato a un único empresario.
»

Actualmente, como bien ha dicho su señoría, de nuevo, por parte del grupo de Izquierda Unida se han personado…, y este tema está en manos del juzgado número 5 de Castellón, y usted viene a estas Cortes a pedir una comisión de investigación antes de que exista un pronunciamiento judicial y después de día tras día hacer sentencias en declaraciones a medios.

En cuanto a las dudas planteadas por ustedes y que parecen no permitirles ver más allá, volver a recalcar que el tema a investigar está siendo en la actualidad cuestión de investigación por parte del juzgado número 5 de Castellón.

En este proceso, el juez ha recabado documentos, ha exigido al estudio del arquitecto que detalle con qué criterio -si del ayuntamiento o de La Generalitat- llevó a cabo los estudios previos.
También ha pedido al gobierno valenciano el acta de autorización del presupuesto y el informe que acredite los objetivos artísticos que motivaron la contratación sin publicidad, así como datos al ayuntamiento sobre la ubicación y titularidad del solar donde se proyectó el edificio.
Todo eso, señorías, en sede judicial.
¿Qué más investigaciones quieren ustedes?
¿Qué es lo que realmente pretenden, además de tener esa ventana diaria de descrédito en prensa hacia una ciudad y una provincia como la de Castellón?

Una vez más, con un proceso judicial abierto, solicitan una comisión de investigación buscando el rédito político a un tema que, en este caso, ya ha sido demasiado utilizado por su formación.

Estamos, reitero, ante un proceso judicial abierto.
Deje trabajar a la justicia y, cuando esta se pronuncie, no le quede la más mínima duda que este gobierno actuará en consecuencia.

Por todo lo aquí expuesto entenderá que mi grupo, en este caso, no apoyará la comisión de investigación que su grupo ha presentado en esta cámara.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyora Martínez.

Per a torn de rèplica, senyor Tormo, té la paraula.

El senyor Tormo Ruiz:

Moltes gràcies.

¿Que diga que deixem treballar a la justícia?
, quan la justícia està treballant perquè Esquerra Unida ha posat la denúncia, no ha segut un altre.
Hem segut nosaltres els que hem posat la denúncia, i per això la justícia està treballant.
Perquè si estiguérem esperant a vostés, no tindria ni eixa acció judicial.

Però, en tot cas, és una permanent que utilitzen vostés de no diferenciar el que són responsabilitats penals, jurídiques, legals a les responsabilitats polítiques que ací han havut.

Jo, sobre el gust artístic d'Alberto Fabra, doncs.
.
.
, és molt qüestionable.
El que sí que és inqüestionable és que per la seua voluntat, per la seua voluntat personal de carrera política, va portar endavant un projecte que en estos moments és un projecte fantasma, però el més greu que l'únic que ha comportat per als valencians i valencianes és un forat de 2,7 milions que han anat a parar a una butxaca que és la butxaca del senyor Calatrava.

El contracte.
.
.
, a vore, és que se modifica el contracte, resulta que quan inclús els alts càrrecs que vostés posen es diuen la barbaritat que estava fent el senyor Calatrava, barbaritat que possibilitava el senyor Alberto Fabra quan des de l'Ajuntament de Castelló que era alcalde va induir a ampliar el primer projecte, resulta que, clar, Calatrava veu obert.
.
.
, diu: «ací puc fer jo el que vullga, triplique el projecte, perquè com jo cobre.
.
.
», el senyor Calatrava cobra a tant per cent, de sobte, mos trobem un projecte de la nada que se convertix en un projecte també del no res, però triplicat, però el senyor Calatrava se'n porta 2,7 milions a la butxaca.

I hi ha.
.
.
, clar que n'hi ha un procediment judicial, i ja estem saben coses com que és que el senyor Calatrava realment manava més que els representants de les institucions, perquè era ell el que inclús amenaçava que «si no me pagueu, vos denunciaré.
»

Però és que davant d'això, doncs bé, si n'hi han uns alts càrrecs que no mos fan cas, el Partit Popular, ¿què diu?
«Doncs els canviem a uns altres més submisos i que estos, sí, estos sí, donen el vistiplau al projecte», encara que era un projecte que no tenia ningun sentit.

En estos moments, la ciutat de Castelló està desgovernada perquè el pla general d'ordenació urbana s'ha tombat en este tema.
O siga, ha segut esta actuació partidista personal d'Alberto Fabra la que mos ha deixat una capital al nord del País Valencià sense pla general d'ordenació urbana, perquè el que no se pot pretendre és que, damunt, esta obra faraònica l'haguérem de pagar uns veïns que no tenien cap servei, res a canvi i, damunt, se li fera pagar la construcció, la reforma de l'espai del centre de convencions.

Vostés no han posat res a disposició, ningun document a disposició.
No, no.
.
.
Vostés, l'opacitat l'han portada fins a últim terme.
Va ser una diputada del nostre grup que va haver d'anar a vore els documents i no, en cap moment, se li va facilitar cap còpia.
Perquè, a vore, és que la transparència suposa també tindre els documents i poder-los estudiar, avaluar-los tècnicament.
Perquè els que estem ací.
.
.
, vostés seran molt llestos, però els que estem ací som representants dels treballadors i no dels ciutadans.
.
.
(Veus) Sí.
Nosaltres, encara que.
.
.
, eixe lapsus m'agrada, perquè mosatros sí que som representants dels treballadors i treballadores.
Però vostés deixen a banda el tema de la transparència.
No han possibilitat vore els documents, mai.
Hem segut mosatros.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Pregue finalitze, senyor Tormo.

El senyor Tormo Ruiz:

.
.
.
els que hem actuat.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté.

Per a rèplica, senyora Martínez.

Té la paraula la senyora Martínez.

La senyora Martínez Tarazona:

Gracias, presidente.

Señor Tormo, ya lleva aquí un tiempo considerable como para saber que aquí no estamos ningún representante de sindicatos sino que aquí estamos los representantes del pueblo valenciano, ¿eh?
(Aplaudiments)

Pero volviendo al tema que nos interesa, mire, señorías de la oposición, desde el Grupo Parlamentario Popular nos cuesta entender la actitud de rechazo al centro de convenciones de Castellón porque nosotros no estamos dispuestos a dejar de lado aquello que genere prosperidad y desarrollo en la provincia de Castellón y, en definitiva, a la Comunidad Valenciana.

Les vuelvo a reiterar que por parte de La Generalitat se ha puesto a disposición de los grupos parlamentarios que lo han solicitado el expediente íntegro de contratación así como los trabajos y proyectos entregados por el despacho del arquitecto, por lo que reitero que, en todo caso, ha habido transparencia.

Hasta la fecha, y en relación al expediente, el fiscal jefe de Castellón ya emitió auto archivando la denuncia presentada por Izquierda Unida y afirmando la inexistencia de actuación delictiva alguna, dado que la contratación directa que ustedes ponen como crítica mayor se realiza con lo previsto en la Ley de contratos de las administraciones públicas que contempla la posibilidad de acudir al procedimiento negociado sin publicidad por razones artísticas -como les he relatado anteriormente.

Los trabajos contratados se han entregado y abonado de acuerdo con lo contractualmente estipulado, la paralización del proyecto por causas sobrevenidas relativas al planeamiento es posterior a la contratación.

Pero, señores de Izquierda Unida, ¡basta ya de calificar a Calatrava solo con el PP!
, ¡basta ya de calificar la corrupción solo con el PP!
, ¡basta ya de racionar las últimas noticias de las tarjetas solo con el PP!
, ¡si todos ustedes tienen que callar!
, ¡todos ustedes en su casa tienen corrupción (veus) y han tenido implicados en las tarjetas y muchísimo más al respecto!
(Aplaudiments)

Y es que miren, señorías, cuando ustedes están en la oposición les repito muchas veces en esta tribuna que su discurso es uno, porque cuando están en el gobierno es una cosa bien distinta, y es que, señor Tormo, usted ha llegado recientemente aquí pero debería de haber preguntado a sus compañeros que hace unos años parecían, cuando estaban en el gobierno de poblaciones de aquí, de nuestra comunidad, en la provincia de Alicante, como es Alcoy, en coalición con sus compañeros del PSOE con los que siempre hacen buena liga (veus), Calatrava parecía que también les atraía, y mira por dónde hicieron varios proyectos con él, alguno de los cuales está teniendo algún problema técnico…

(Ocupa la presidència el president, senyor Alejandro Font de Mora Turón)

El senyor president:

Señoría.

La senyora Martínez Tarazona:

…como ese que tanto reiteran ustedes aquí, en la Ciudad de las Ciencias, pero ¡es que es más!

Pertenecientes a su grupo, estando en la alcaldía en funciones, cumpliendo un contrato -de esos que luego ustedes dicen que no cumplen- también firmaron el pago de un proyecto que, como en este caso, se quedó en proyecto pero que el contrato había que cumplirlo.
Así que, religiosamente cuando llegó el momento, pese a militar en Izquierda Unida, si hubo que hacer un par de pagos, el alcalde en funciones en aquel momento, militante de Izquierda Unida, lo firmó y lo pagó.
(Veus i aplaudiments)

El senyor president:

Señorías, señorías.

La senyora Martínez Tarazona:

¡Qué lástima que esto sí que sea un proyecto que se haya quedado en borrajas, mientras que el centro de convenciones de Castellón será una realidad!
(Veus)

El senyor president:

Silencio, por favor.

La senyora Martínez Tarazona:

Y es que, miren, señorías, les reitero aquí el daño que a todo el tejido productivo de nuestra tierra están realizando ustedes con su empecinamiento por un ridículo rédito electoral que, además, otras fuerzas por momentos y mucho esfuerzo le están restando.

Le reitero que ha habido total transparencia en cuanto a la aportación de documentación, le reitero, igualmente, que dejen de utilizar el recurso de comisión de investigación de una manera aleatoria y más cuando existe un proceso judicial desarrollándose en la actualidad.

Le reitero -como he dicho anteriormente-, deje actuar a la justicia y le reitero, igualmente, que a este gobierno no le temblará la mano en actuar en consecuencia a la determinación de la misma.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Gracias, señora Martínez.

Fixació de posició dels grups parlamentaris.
En primer lloc, Grup Parlamentari Compromís.

Josep Maria Pañella, il·lustre diputat té la paraula.
(Veus)

Señorías.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Vaja per endavant, senyor Tormo, que nosaltres li donarem el recolzament en la creació de la comissió.
Compromís va estar a favor de la creació d'esta comissió especial d'investigació.

Miren, senyories, si preguntem de quin color és l'obra de Calatrava tots direm que és blanca, ¿no?
, tots ho sabem; si tots preguntem de quin color és la relació contractual que té el Partit Popular amb Calatrava, doncs tots direm que negra i ben negra, tan negra com una targeta black d'estes, ¿eh?
, i, a més, amb els mateixos efectes; igual que de la targeta black es carregava tot a pèrdues, ací els contractes amb Calatrava acaben també amb pèrdues que ha de pagar el País Valencià completament.

Sí, sí, sí, resulta que no n'hi ha il·legalitats, que s'ha fet tot…, per això està en el jutjat perquè la transparència del fet ha donat tan clar que no n'hi ha il·legalitats que el jutjat pensa que, com a mínim, cal obrir un procediment i estudiar què és el que n'hi ha.

Està tot clar, claríssim, ningú s'oblida, per exemple, de coses sense massa importància com que el projecte que s'encarrega té un valor i el projecte que es presenta té el 50% més de cost que aquell que s'encarrega, no té molta importància això.

A vegades, hem de simplificar les coses, senyories, hem de simplificar-les, molt, no sé si vostés, si hagueren fet un encàrrec en eixes condicions l'hagueren acceptat, més encara quan no poden realitzar-lo, és més, no sé si vostés s'hagueren atrevit a fer un encàrrec per a construir un solar que no és seu, no sé si vostés ho hagueren fet, algú de vostés, o tenen alguna experiència.

No sé si està tan clar que el senyor Monzó es negara a pagar reiteradament, reiteradament les quantitats que quedaven per pagar, per tant, no estarà tan clar, no n'hi haurà tanta transparència quan este diputat des del mes d'agost té sol·licitada documentació com, per exemple, perquè jo no dubte de la capacitat dels senyors diputats i diputades que pugen ací dalt de llegir-nos un article, no ho dubte, no ho dubte, el que dubte és que eixe article siga aplicable a aquesta contractació i per això no és la lectura de l'article (inintel·ligible) … ha de dir, sinó el que ha demanat Compromís és que ens donen l'informe tècnic que avalava una contractació directa per este valor.

L'explicació és que pareix ser que quan només u pot fer-ho…, ¿vol dir que només Calatrava podia fer el centre de convencions de Castelló?
, ¿no n'hi ha cap arquitecte més que puga presentar el seu projecte per a vore si és elegit per a fer el centre de convencions de Castelló?

He sentit coses que són increïbles, m'han demanat faça un moment que callem perquè tots hem d'amagar, que callem.
He de recordar que la Llei d'enjudiciament criminal obliga aquelles persones que són representants públics i que, tenint coneixement d'un delicte, d'un possible delicte, a posar-lo, com a mínim, en coneixement de la fiscalia.
Per tant, callar-se és un delicte, callar-se és un delicte, i a l'igual que tapar en este moment i fer opaca eixa transparència -que vostés diuen- i que no la veiem per cap lloc, també, per a mi també.

Miren, estan clares moltes coses, jo crec que no podem desacreditar Castelló, no podem desacreditar a Castelló, el descrèdit de Castelló són vostés, senyories, el descrèdit de Castelló són vostés, si no personalment, el seu partit, és el Partit Popular, sí, perquè davant de Castelló han tingut i han recolzat vostés condemnats, estan recolzant encara imputats, parlem de Carlos Fabra, parlem de Francisco Martínez, (inintel·ligible) … només referint-mos a Castelló.
I són els seus, senyoria, sí ¡els seus!
, moltes vegades aquells que han fet tot el possible perquè vosté estiga segut ahí, si no, no ho estaria.

Per tant, ¿què es mereix Castelló?
, senyories, Castelló s'ho mereix tot, ¡tot!
, però Castelló com tots ha de tindre prioritats, Castelló com tots ha de quantificar les seves despeses, Castelló el que no es mereix és contractar obres per noranta quan inicialment estaven previstes per seixanta, Castelló el que no es mereix és contractar a dit persones que -dic- ja tenen una relació molt fosca en tots els contractes que tenen, es mereix Castelló que contracten el millor, que donen oportunitats als joves, que donen oportunitat a tota la gent que n'hi ha sense treball, això d'un único proveedor mos ho haurà de justificar…

El senyor president:

Gràcies.

El senyor Pañella Alcàcer:

Castelló s'ho mereix tot.

Jo els repetisc, senyories,…

El senyor president:

Gràcies, senyoria.

El senyor Pañella Alcàcer:

…que el que no es mereix Castelló és molts de vostés.

El senyor president:

Gràcies, senyor Pañella.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista, il·lustre diputat José Benlloch té la paraula.

El senyor Benlloch Fernández:

Moltes gràcies, senyor president.

Felicitar-los en els seus nomenaments, el vicepresident i vicepresidenta, especialment és un orgull per a mi també fer-ho públic com a alcalde de la mateixa ciutat de la qual som fills.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor diputat.

El senyor Benlloch Fernández:

Felicitar-lo, també, pel seu discurs d'ahir en què ens plantejava…, una pregunta es feia vosté, el descrèdit de les institucions.
Segur que no només n'hi ha un motiu i apuntava vosté, inclús, algunes propostes interessants iniciades al Consell i a l'oposició.

Tots els que ens dediquem a la cosa pública segur que som responsables però no podem obviar que la major responsabilitat, qui té més recursos, més responsabilitats, més instruments, és del govern, i crec que té molt a veure dos dècades de Partit Popular de la Comunitat Valenciana perquè actualment el segon problema dels valencians siga la corrupció i el frau, i trobe dos raons.

La primera, la confusió que vostés han fet -i s'ha dit hui ací- entre les responsabilitats polítiques i les judicials.
La justícia i les responsabilitats judicials només existixen quan n'hi ha una sentència ferma, i les garanties i drets fonamentals i la falta de mitjans fan que moltes vegades no s'arribe a temps, i les polítiques ho són, senyories, per acció o per omissió.

És a través d'aquesta, de la responsabilitat política -si no és ací, ¿on?
-, on es troben les responsabilitats, on es demostra la utilitat d'estes; esperar que algun deixe el càrrec quan se'l pilla o quan és declarat un delinqüent genera un desgast, un desprestigi, una desconfiança intolerable.

S'és responsable políticament, senyories, quan es vota, quan es col·labora, quan es tolera, quan s'aprofita el càrrec però, també, quan es calla i es mira a un altre costat davant de la corrupció.

Per això recolzem i votarem sí a aquesta comissió d'investigació, pel nostre compromís amb la transparència i perquè els fets són tan greus que no es pot ventilar en una mera pregunta o PNL ací, a Les Corts.

I el segon element, senyories, és el que ha passat ací en esta comunitat, no és un problema de pomes podrides, la podrida és la cistella: CAM, EMARSA, metro, fórmula 1, Ciutat de la Llum, Terra Natura, Gürtel, Radiotelevisió Valenciana, visita del papa, cooperació, cas Fabra, Brugal, podria esgotar tot el meu temps citant els casos de corrupció que tenen vostés damunt de la taula.

Són quasi cent vint comissions d'investigacions les que ha demanat l'oposició en este plenari i només n'han aprovat dos, i les dos que han aprovat ha sigut perquè pensaven que els responsables eren altres.
I si a algú pillen, el Partit Popular de la Comunitat Valenciana que s'ha convertit aquest any en una societat d'interessos en què els accionistes, que són vostés, si a algú el pillen, aleshores s'aplica una línia roja; una línia roja que encara no sabem com funciona i que permet que la senyora Castedo siga encara alcaldessa d'Alacant o que els banc de la dreta parega més una carrera de relleus en què cada plenari jura o promet un diputat.
I el sistema els ha funcionat però ja és tard.

El centre de convencions de Castelló és un nou cas de balafiament, d'abusos, investigat pel jutjat número 5 de Castelló, 2,7 milions d'euros balafiats en un projecte que no s'ha fet; 2,4 milions destinen a l'economia social o a l'ajuda de les dones emprenedores en el pressupost de 2014, i mentre no pagaven a dependents o recorren la sentència dels dependents paguen un projecte que no s'ha fet.

Miren, aquesta setmana, i jo no sóc dels que pensen que les coses passen perquè sí, crec en el destí i pensava, quan mirava els papers no vaig poder deixar de parar-me en la foto -que ja els he ensenyat abans-, i em va vindre al cap com una premonició, espere que com aquella que se li va produir a l'apòstol Sant Joan en l'apocalipsi, quan apareixen els quatre genets de l'apocalipsi, aquella al·legoria, aquella al·legoria, que el que venia a dir és la fi d'un món, d'un món ple de plagues, els quatre genets de l'apocalipsi.

El jinete Paco Camps, jinete del despilfarro, la megalomanía, el lujo por lo ajeno, los sueños de grandeza, la prepotencia.
El jinete Carlos Fabra, jinete conseguidor, el padrino, maestro del presidente Fabra, el defraudador, padrino de tantos y tantos diputados que hay aquí.
El jinete Vicente Rambla, el del Gürtel, las presuntas trampas.
Y el jinete Fabra -un único… y el único activo en estos momentos que cabalga sin rumbo y a duras penas-, jinete de la ruina, los recortes, las deudas, la exclusión social, el paro, el empobrecimiento y protector de la yeguada.

Las revelaciones del apóstol San Juan son también un mensaje de esperanza, señorías, y es lo que nos reconforta, porque piensa que acaba un mundo y empieza uno nuevo, el mundo que empezará a partir del mes de mayo del año que viene, con el mensaje de esperanza, de ilusión, de diálogo y de sensibilidad social.

Tan solo les pido que todos ustedes, estoy convencido de que no son responsables…

El senyor president:

Señorías…

El senyor Benlloch Fernández:

…directos, colaboren al menos aquellos que no se sienten responsables, que sientan vergüenza.
Los valencianos y valencianas necesitan una derecha responsable.

Y acabaré, señor presidente, con una frase de Séneca: inoqua nunquam regna perpetuo manent, los reinos malvados no permanecerán mucho tiempo.
Este ha durado demasiado.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Benlloch.

Finalitzat el debat, procedirem a la votació d'este desé punt de l'ordre del dia.

Senyories, comença la votació.
Vots a favor, 39; vots en contra, 44.

Proposta de creació d'una comissió d'investigació sobre l'aplicació passada i present de la llei de dependència al territori autonòmic valencià, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 94.
007, BOC número 272)

El senyor president:

I l'últim punt de l'ordre del dia de hui és la proposta de creació d'una comissió d'investigació sobre l'aplicació passada i present de la llei de dependència al territori autonòmic valencià, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

En el torn a favor, en representació del grup esmentat, té la paraula la il·lustre diputada Esther López.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Bien.
De nuevo nos encontramos ante una petición de comisión de investigación acerca del pasado, el presente y el futuro en la gestión de la ley de dependencia.
Y ¿por qué digo el futuro?
Porque también tendremos que hablar en esa comisión de investigación de esa promesa que hizo el señor Fabra en este debate de política general, en el que nos prometió que iba a insertar dentro del sistema de dependencia a 18.
000 personas, creo que ha recordado hoy.

Yo también quiero recordar otra cosa, y es que todas esas miles de personas llevan años esperando a tener su valoración del PIA, del programa individual de atención, es decir, ese papelito en el que la conselleria le reconoce el grado de dependencia, por tanto, la prestación o el servicio al que tiene derecho.
Y a partir de ahí ya, se le van generando, por supuesto, el derecho a lo que pueda reclamar.
¿Por qué?
Porque siempre hay que reclamarlo.
Y esa es la realidad del sistema de dependencia no desarrollado.
Y no solo eso sino frenado.
Y además, intentando que muera por inanición que tenemos en el País Valencià.

Hay otros referentes parecidos, gobernados por el Partido Popular, como, por ejemplo, Castilla-La Mancha, en donde incluso la plataforma de aplicación de la ley de dependencia ha denunciado a la señora presidenta -no sé si la conocen muy bien en el Partido Popular, creo que sí, creo que es su presidenta-, a y esta señora se le ha denunciado por prevaricación, porque sabe perfectamente que no está aplicando la ley tal y como debería de hacerlo.

Y al final, prácticamente esa es la misma situación en la que nos encontramos aquí.
Existe una ley, la ley de dependencia, que aunque fue aprobada por unanimidad, constantemente se le atribuyen todos los males que ocurren en el sistema de servicios sociales del País Valencià.

Aquí resulta que gobierna desde hace veinte años el Partido Popular y toda la culpa en materia de servicios sociales la tiene una ley que, aunque no era perfecta, consiguió el consenso de todos los grupos parlamentarios y consiguió que se generara un derecho subjetivo sobre las personas que necesitan de una atención primaria básica por parte de los servicios públicos para poder desarrollar su autonomía personal.

Porque constantemente hablamos de las personas dependientes como si fueran personas ajenas a nuestra realidad, como si a nosotros y nosotras no nos pudiera ocurrir nunca que tuviéramos que asistir a las prestaciones y a las ayudas del sistema de dependencia.
Y a lo mejor el sentirnos tan ajenos a esa realidad que nos va ocurrir, que nos va a ocurrir a cada uno de nosotros y nosotras, porque todos y todas somos dependientes en menor o en mayor grado.

Por tanto, me voy a referir a todos nosotros como posibles y como futuros usuarios del sistema de dependencia.
Y ¿qué nos encontraremos?
Nos encontraremos con un sistema en el que estamos a la cola, según la valoración del observatorio de los directores de servicios sociales, nos encontramos a la cola en esa lista de valoración que cada año se va revisando, en que cada año se vuelven a estudiar los indicadores para saber cada gobierno autonómico cómo está desarrollando el sistema de dependencia.

Y fíjense que hay otras comunidades también gobernadas por el Partido Popular que no están en el grado tan absoluto de deterioro, de paralización y de nefasta gestión del Partido Popular en el País Valencià.
Somos los últimos, los últimos.

Y además, es que aparte de esos datos tan absolutamente manipuladores que dio el señor Fabra cuando habló de que iba a insertar en el sistema de dependencia a 18.
000 personas, cuando llevan años, años esperando 15.
000 personas dependientes en el limbo de la dependencia.

El limbo de la dependencia es ese espacio, ese espacio que ustedes han creado en el que han introducido a esas 15.
000 personas y en el que llevan años esperando a que ustedes les puedan valorar, a que ustedes les puedan dar el programa individual de atención, el PIA, para que ellos puedan empezar a luchar por ese derecho generado.

Un derecho generado que -les recuerdo-, según la ley de dependencia, hay unos plazos, hay unos plazos que hay que cumplir y, si no los cumplen, ustedes ya están inaplicando la ley, pero eso es común.
Y ¿saben con quién sucede?
Con los más vulnerables de la sociedad.
Sucede con la renta garantizada ciudadanía.
La sindicatura de Greuges no hace más que decirles que no están cumpliendo con los plazos que dice la ley.
Y por tanto, si no se cumple con los plazos, ustedes lo que hacen es no aplicar una ley.

Aquí ocurre lo mismo con la ley de dependencia.
Y ¿qué ocurre?
Les voy a dar los datos reales, de ahora mismo.
En enero de 2013, las solicitudes eran de 94.
900.
En julio de 2014, de 98.
400.
Las solicitudes han aumentado.
El derecho a las prestaciones ya ha disminuido.
63.
900 personas en enero de 2013, y ahora mismo hay menos 8.
974, es decir, 55.
000.
Teleasistencia, 8.
500 en 2013; ahora, 8.
200, es decir, menos 244.
Residencias, 11.
818; ahora mismo 9.
786, es decir, 2.
032 personas menos.
Prestación vinculada al servicio, 4.
138 en 2013; ahora mismo en 2014, 3.
637, es decir, 501 personas menos.
Cuidado familiar, 22.
497 personas; ahora mismo, 18.
903.
Les hago un cálculo muy rápido, han aumentado en 4.
000 personas prácticamente las solicitudes para poder acceder al sistema de dependencia y ustedes en todos los casos de la posibilidad de servicio o prestación, han ido disminuyendo a las personas beneficiarias, 1.
800 en el caso de beneficiarios, en el de teleasistencia de 300, 1.
600 en cuidador día y noche.
.
.

Y ¿luego vienen ustedes aquí a decirnos, en el debate de política general, que es que la gran promesa van a ser 18.
000 personas?
Y hoy, además, el señor Fabra recuerda 7.
000 este año.
Y ¿el debate de política general qué es, para siete años vista o qué?
El debate de política general se supone que se da para que te comente el señor presidente qué es o cuáles son sus planes de política para este año, porque el año que viene habrá otro debate de política general y seguramente ya no lo hará el señor Fabra, pero tiene que contarnos lo que va a hacer este año.

Hoy ya ha dicho una cosa muy clave para este tema, y es que 18.
000 personas no lo han hecho no solo desde que él era presidente, es que no lo llevan haciendo desde prácticamente 2007.
Con lo cual, ¿cómo va a conseguir 18.
000 personas nuevas dentro del sistema?
Pues hoy ya ha bajado la cifra a 7.
000 este año.
Estamos en octubre, casi a finales.
Los 7.
000 no sé cuándo van a llegar si ustedes han recortado prácticamente en 2.
000, por ejemplo, los beneficiarios en algunas de las prestaciones que les acabo de explicitar.

Señorías, hay 9.
000 personas menos con derecho a prestaciones.
¿Por qué?
Pues porque ustedes han cambiado el baremo.
Muchas personas son valoradas como dependientes moderados y no se contabilizarán hasta 2015.
Hay 1.
800 personas menos como beneficiarias.
¿Por qué?
Porque no se actualiza la tasa de reposición.
¿Saben lo que es la tasa de reposición?
Cuando una persona lamentablemente fallece, otra persona que está esperando entra dentro del sistema.
Ustedes tienen paralizada la tasa de reposición, no existe la tasa de reposición.
Han hecho de oficio revisiones a la baja.
No lo decimos desde la oposición, ni desde Esquerra Unida, lo dicen las sentencias del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana.
Se han revisado a la baja.
Y ustedes, cuando les pedimos aquí en comisión parlamentaria una investigación interna para que se depuraran las responsabilidades políticas de aquellas personas -secretarios autonómicos- que habían firmado esos expedientes de revisión, los habían dado como válidos, en donde se producían curaciones milagrosas, en donde se producían hechos como el de Angustias Cobo, la señora Angustias Cobo, que le faltaban las piernas y que el señor Jorge Cabré, anterior conseller de Bienestar Social, fue a pedirle perdón directamente a su casa, pero nunca se arregló su problema.

Señorías, lo que está ocurriendo es que la señora consellera Asunción Sánchez Zaplana está haciendo buenos a todos los demás consellers, porque está consiguiendo acabar y aniquilar de forma ya absolutamente terminal el sistema de dependencia en el País Valenciano.
No solo lo está haciendo ahí.
Saben ustedes perfectamente, y lo hemos debatido en este pleno también, que van a meter a través de una ley de nuevo ese repago para las personas con discapacidad y dependencia.
También afectará a las personas dependientes.

Y seguimos sin arreglar lo importante, que el sistema de dependencia realmente esté funcionando para que funcione, y valga la redundancia, pero es que aquí hace falta la redundancia, porque tiene que funcionar para que se aplique la ley, no funcionar para que ustedes puedan seguir justificando, gracias al desmantelamiento que hacen consciente, que la ley de dependencia es otra de esas malas herencias que ha recibido el Partido Popular.

Señorías, si no queremos un sistema social basado en la caridad y en la limosna, tenemos que hacer algo con este sistema de dependencia que está no garantizando que las personas tengan un derecho subjetivo que le proporciona esta democracia.

El senyor president:

Gracias.

La senyora López Barceló:

Gracias.

El senyor president:

Gracias, señora López.

Per al torn en contra, en representació del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada Ángela Barceló té la paraula.

La senyora Barceló Martorell:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Señora López, yo tengo ahora mismo una sensación de déjà vu.
Me gustaría empezar como terminé mi intervención el día 5 de junio de este mismo año, en el que usted y yo debatimos sobre las revisiones de la dependencia, que básicamente es lo mismo de hoy.

Ustedes a sospechar y nosotros a ¡trabajar!
(Aplaudiments) Como parece, como parece que no le quedó claro, pues hoy lo vuelve usted a preguntar.
Y yo voy a contestarle empezando por la sentencia que usted plantea en su proposición respecto al reconocimiento por sentencia de prestaciones a favor de herederos dependientes fallecidos sin resolución del programa individual de atención.
Esa sentencia dictamina lo siguiente: «Hasta que no sean fijados por parte del órgano administrativo con competencia para ello, los servicios y/o prestaciones que ostenta la persona en situación de dependencia, esta no ha consolidado derecho alguno que ingrese en su acervo personal y consecutivamente todavía no existe título patrimonial suficiente que pueda transmitirse a sus herederos en caso de fallecimiento de la persona física que ostenta el carácter de beneficiaria del derecho.

Es más, esta interpretación ha sido ratificada por el Pleno de la sala de lo contencioso administrativo del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana, en su sentencia 153/2014, del día 15 de abril, que habiendo considerado necesario clarificar la interpretación que sobre esta materia estaban realizando sus secciones cuarta y quinta da, como ya hemos indicado, la razón a esta última.

Por otra parte se ha de apuntar que la citada sentencia 153/2914 sostiene que la responsabilidad patrimonial puede ser la vía a la que pueden acudir los interesados para la defensa de los perjuicios que eventualmente pudiesen haber sufrido en los casos de demora excesiva en la resolución de sus expedientes.

Ahora bien, para la determinación de esta posible responsabilidad han de cumplir todos los supuestos y requisitos y siguiente al procedimiento dispuesto en el título X de la Ley 30/1992, de 26 de diciembre, del régimen jurídico de las administraciones públicas y procedimiento administrativo común, en el Real Decreto 429/1993, de 26 de marzo, por el que se aprueba el reglamento de responsabilidad patrimonial de las administraciones públicas.

En cuanto a lo que respecta a la rebaja de grados de dependencia sin justificación, mire, las valoraciones de las personas que presentan una solicitud ya sea de reconocimiento de la situación de dependencia y acceso a las prestaciones del sistema o de revisión del grado, se rigen por criterios estrictamente objetivos y técnicos, que se encuentran recogidos en la normativa estatal y autonómica.

Concretamente, en el caso de valoración de grado de dependencia, estos criterios vienen establecidos a nivel estatal por la siguiente normativa, que es la Ley 39/2006, de 14 de diciembre, de promoción de la autonomía personal y a la atención a las personas en situación de dependencia, y por el Real decreto 174/2011, de 11 de febrero, por el que se aprueba el baremo de valoración de la situación de dependencia establecido por la Ley 39/2006, de 14 de diciembre, de promoción de la autonomía personal y por el cual se deroga el Real decreto 504/2007, de 20 de abril.
Le diré que este real decreto regula el actual baremo vigente.

Por tanto, los profesionales encargados de valorar la situación de dependencia de las personas que lo solicitan en la Comunidad Valenciana, se basan en los criterios recogidos en la citada normativa estatal, que son de igual aplicación para todas las comunidades autónomas.

Y, le vuelvo a repetir, como ya le dije el día 5, la valoración de la situación de dependencia realizada bajo parámetros objetivos se inicia con la presentación, por parte del interesado, de un informe de condiciones de salud que está emitido por los profesionales sanitarios.

Posteriormente, se realiza una revisión exhaustiva de toda la información recopilada por parte de los profesionales de las comisiones de valoración de la Dirección General de Dependencia y Mayores, quienes se encargan de emitir el grado de dependencia de la persona valorada.

El equipo que interviene en la aplicación del instrumento de valoración de la dependencia, tanto los valoradores como el órgano de valoración, posee una gran formación en la tarea que llevan a cabo, tanto en conocimiento de patologías como en la interpretación de la aplicación del baremo.
Concretamente, los profesionales que integran los órganos de valoración de la Dirección General de Dependencia y Mayores son funcionarios de carrera con titulación superior socio sanitaria, son médicos, son psicólogos y son trabajadores sociales.

Y, mire, las causas objetivas por las que se pueden modificar los grados de dependencia en el proceso de las revisiones vienen reguladas en el Real decreto 174/2011, de 11 de febrero, por el que se aprueba el baremo de valoración de la situación de dependencia; baremo establecido por la Ley 39/2006, de 14 de diciembre, de promoción de la autonomía personal y atención a las personas en situación de dependencia.
En dicho real decreto se indica tanto el criterio que debe regir en los órganos de valoración a la hora de establecer las causas de las temporalidades en el grado de dependencia, así como las situaciones susceptibles de mejora.

Existe en determinados casos en los que se puede prever que pueda producirse una estabilización o una mejora clínica, en función del momento evolutivo del proceso terapéutico en el que se encuentre la persona, como puede ocurrir en los casos de personas en tratamiento rehabilitador de larga duración.
En estos casos, la normativa recoge que se ha de considerar un plazo máximo de dos años para la revisión de la valoración.

En relación a los datos de gestión de las revisiones activas de grado, dichos datos confirman los siguientes hechos: que todas las personas con resolución de grado permanente que solicitaron revisión de su situación mantuvieron o elevaron su grado de dependencia; y que las revisiones de dependencia que concluyen con una disminución de grado, siempre proceden de una valoración inicial donde se establece una temporalidad.
Y dicha temporalidad se hace en previsión de que la situación que provocó la dependencia pueda revertir o minimizar su impacto, conforme a las causas de temporalidad y los plazos de revisión establecidos en el Real decreto 174/2011.

Por todo esto, el Grupo Popular al cual represento no va a apoyar esta comisión de investigación, como usted ya suponía, claro, porque creemos y valoramos el buen hacer y el buen trabajo que hacen los técnicos de la Conselleria de Bienestar Social, a los cuales usted pone en duda.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora Barceló.

Para el turno de réplica, señora López.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Mire, señora Barceló, lo que usted pone en duda es la inteligencia de la cámara y de la sociedad valenciana.
¿Me está diciendo usted que porque estamos tomando sentencias del Tribunal Superior de Justicia para decir que, a través de los fallos que ellos han remitido a las personas que han denunciado a la Generalitat valenciana, estamos cuestionando a los técnicos?

Pero si aquí los únicos que cuestionan a los técnicos son ustedes.
Cuando denunciamos al señor Cotino en la fiscalía anticorrupción dijo: «Yo no he hecho nada, son los técnicos.
» ¿En el accidente del metro, quiénes fueron los culpables?
Los técnicos.

Aquí nunca hay responsabilidades políticas, señora Barceló.
Ese es su problema, que no saben que una comisión de investigación sirve para depurar responsabilidades políticas, responsabilidades políticas de órdenes políticas.
Porque quienes dan las órdenes de cómo se tiene que desmantelar el sistema de dependencia no son los técnicos, señora Barceló.
Si aquí muchas cosas se saben es gracias a las denuncias que hacen los profesionales, los técnicos que con valentía denuncian sus actuaciones políticas dentro de la conselleria.

Ya está bien de que hablen ustedes y tergiversen que cuando nosotros estamos aquí poniendo de manifiesto y en valor las sentencias de la justicia, ustedes nos digan que cuestionamos a los técnicos.
Para nada.
Cuestionamos las decisiones políticas del Consell.
Cuestionamos que es una acción política deliberada desmantelar el sistema de dependencia.
Y para ello les damos hechos, hechos y cifras.

Usted me ha dado las mismas cifras, y eso no déjà vu eso es provocar un déjà vu, cuando uno repite íntegramente la intervención en otra comisión de investigación, que no tenía el mismo enunciado, como bien ha dicho usted, señora Barceló.
Como no ha escuchado atentamente mi intervención, seguramente no me ha escuchado decirle todos aquellos beneficiarios menos que tenemos ahora mismo en el sistema de dependencia; beneficiarios menos, gracias entre otras cosas, sí, a las revisiones de oficio que han bajado los grados.

Pero que yo no estoy diciendo que lo hicieran los técnicos, no estoy diciendo que fuera el mal hacer de los técnicos.
Simplemente le pongo de manifiesto lo que dicen los fallos del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana, al que ustedes no le hacen mucho caso, porque hablan de que respetan a la justicia, pero después ni ejecutan las sentencias, ni pagan a las personas que ganaron en esos litigios.
Porque todavía muchas de esas sentencias los familiares están esperando que ustedes ejecuten las sentencias y les paguen lo que les corresponde, entre otras cosas por lo que usted ha dicho, por la responsabilidad patrimonial de la conselleria.

Mire, señora Barceló, yo le voy a hablar de un caso, de un caso con nombres y apellidos, que no voy a dar, pero sí el caso concreto, para que usted cuando hable de cifras sea consciente de que detrás de cada cifra hay una historia de una persona, una historia de una persona o de una familia, que por culpa de que ustedes no desarrollan el sistema de dependencia, ustedes no permiten que se genere el derecho.
Y, por tanto, hay más de 36.
000 personas que han muerto en el País Valencià, teniendo valorada su grado de dependencia y al que no se le dio nada, ni a ellos, ni a los familiares.
Tuvieron que ir a la justicia para que se les reconociera el derecho.
Y ustedes no lo hacen de oficio.

¿Y eso qué quiere decir?
Que hay mucha gente que no puede costearse los costes de ir a un contencioso-administrativo para defender su derecho; un derecho que el Tribunal Superior de Justicia, ya que se ha leído la sentencia, dice que debería de realizarse de oficio.
Porque tienen todo el derecho los familiares a que si ustedes no cumplieron con su obligación, cuando ya ha fallecido esa persona, a ellos se les devuelva todo el dinero que le correspondía según el grado de dependencia a su familiar.

Y ustedes, racanean hasta con eso, hasta con el dinero de las personas fallecidas, que es un derecho generado que no reconocen.
Se lo tiene que decir la justicia y lo deberían de hacer de oficio, porque eso sí es cumplir las leyes y eso sí es acatar la justicia, no venir aquí decir que lo respetan y después no ejecutar las sentencia sino que recurrirlas y recurrirlas hasta el final con el dinero de todos los contribuyentes, señora Barceló.

Le voy a leer la historia de un caso, de Carmen.
En 2009 a su padre le reconocían el grado III en la propuesta PIA, se suponía que le daban 670 euros, pero la resolución nunca llegó.
Ella sabía que la iban a valorar así, pero nunca llegó la resolución.
Lamentablemente falleció el padre el 27 de noviembre de 2011, de 2009 a 2011.
En todo ese tiempo esta hija ha tenido que garantizar la prestación de servicios que le eran necesarios a su padre para poder vivir de una forma adecuada.
Estuvo en dos residencias, estuvo en una en la que le costaba 900 euros al mes y en otra, que después tuvieron que trasladarle, y que le costaba 1.
600 euros al mes.

Esta mujer aportaba todo lo que la pensión de su padre podía contribuir al gasto de este servicio, 900 euros.
El resto, imagínense, ha sido abonado por la mujer; una mujer que ahora mismo está en el paro, que también lo estaba en ese momento.
A esta mujer se le ha llevado a una situación de extrema necesidad y no puede costearse un contencioso-administrativo.

Señora Barceló, hay miles de casos, como el de esta señora, que nunca llegarán a la justicia.
¿No le parece que es de derecho que al menos depuremos responsabilidades políticas…

El senyor president:

Gracias.

La senyora López Barceló:

…de quien está desmantelando el sistema y haciendo llevar a esta persona a la miseria?

El senyor president:

Gracias, señora López.

Para réplica, señora Barceló, tiene la palabra.

La senyora Barceló Martorell:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Señora López, usted propone una comisión de investigación para cuestionar el trabajo de los técnicos de la Conselleria de Bienestar Social.
Y de ahí a mí no me va a sacar, ni a mucha más gente de esta cámara.
No, no.
Ya se lo he dicho.
El proceso de la valoración se lleva a cabo conforme a la normativa estatal (veus) …

El senyor president:

Senyora López, per favor.

La senyora Barceló Martorell:

…que regula el real decreto 174…

El senyor president:

Senyora López.

Señoría, señoría…

La senyora Barceló Martorell:

Yo también puedo gritar, señora López.
Yo también puedo gritar.
(Veus)

El senyor president:

Senyora Barceló, un moment, per favor.

Señora López, le ruego que mantenga la compostura.
Muchas gracias.

Continúe, señoría.

La senyora Barceló Martorell:

El baremo que se aplica para determinar el grado de dependencia en la Comunidad Valenciana es el mismo que se aplica en toda España.
La valoración de la situación de la dependencia es una tarea eminentemente técnica y profesionalizada en la que la situación de cada persona valorada se realiza y estudia por varios profesionales, con una amplia formación en la materia.
No se aplica nunca ningún criterio economicista, ni político.
Se aplica la norma.

La revisión del grado de dependencia se realiza mayoritariamente a instancias de la persona interesada y las revisiones de oficio, que son minoritarias, se realizan únicamente en los supuestos contemplados en la normativa, tanto estatal como autonómica, en materia de dependencia.

El porcentaje de revisiones de grado a la baja es minoritario.
Concretamente, el porcentaje de revisiones que concluye con una bajada de grado solo es un 6% del total, mientras que en el 94% de los casos las personas aumentan o mantienen el grado.

Mire, señora López, los cargos políticos cuando firman lo hacen de oficio, y siempre basándose, (veus) basando…, basándose en las resoluciones de los informes técnicos.
(Veus i aplaudiments)

Como ya le he dicho, como ya le he dicho, hay una comisión que está formada por médicos, psicólogos y trabajadores sociales que, además, son funcionarios de carrera y de nivel superior.
Y usted, señora López, no se fía de ellos.
(Se sent una veu que diu: «No, usted.
.
.
»)

Mire, yo creo que ningún cargo político…

El senyor president:

Señora… Señora López, por favor.
La tendré que llamar al orden en la próxima ocasión.

Muchas gracias.

La senyora Barceló Martorell:

…Yo no creo que ningún cargo político se atreva a valorar y a cuestionar las valoraciones técnicas, y menos aún decirles a los técnicos lo que tienen que hacer y, sobre todo, que los funcionarios hagan lo que los políticos les dicen.

Veamos, señora López, ¿usted se atrevería a decirle a un letrado de esta casa cuál es su trabajo y cómo lo tiene que hacer?
(Veus) Porque yo, desde luego, no.
Usted, seguramente, sí.
(Veus i aplaudiments) Y lo más importante es que ellos hagan lo que usted les dice.

Mire, señora López, nosotros pensamos en las personas.
Y por ellas trabajamos todos los días.
(Veus)

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Señora López.

Señora López.

Señora López, señora López, me ha parecido entender una alusión de pésimo gusto hacia los letrados de la casa y le ruego, le ruego, le ruego, señora López… (Veus) Ha dicho usted, literalmente, que de los letrados hay mucho que hablar, y lo he oído perfectamente porque, desde esta presidencia, se oye todo.
(Veus)

Por lo tanto, señora López, le ruego, le ruego que evite ese tipo de consideraciones y que la retire, por favor.
(Veus.
Se sent una veu que diu: «En fin.
»)

Señorías, señorías, ruego silencio.

Señora López.

La senyora López Barceló:

Señor presidente, en ningún…

Señor presidente,…

El senyor president:

Tiene usted… Es que usted está en… Claro.

Sí, ahora.

La senyora López Barceló:

Señor presidente, en ningún momento he dicho absolutamente nada en contra de la actuación de los letrados de esta cámara, ni muchísimo menos.

Lo que he dicho ha sido, precisamente, que no hablara acerca del funcionamiento y de la actuación de los letrados de esta cámara.

El senyor president:

Comprendido.
Comprendido, señoría.

Debo haber tenido una alucinación.

Muchas gracias.
Lo siento.
(La senyora López Barceló, amb el micròfon desconnectat, diu: «Sí.
Sí, señor Font de Mora, la ha tenido.
»)

En todo caso, cualquier expresión acerca de cualquier letrado quedará borrada del Diario de Sesiones.

Muchas gracias.
(Veus.
Se sent una veu que diu: «De los letrados habría mucho que hablar, literalmente.
».
La senyora López Barceló, amb el micròfon desconnectat, diu: «De lo que se le hizo a un letrado de esta (inintel·ligible) .
.
.
»)

Señorías, vamos a seguir el pleno en su desarrollo normal, si me lo permiten, si me lo permiten.
(La senyora López Barceló, amb el micròfon desconnectat, diu: «Vamos a contar la historia de lo que pasó, ¿no?
Claro.
Es increíble.
»)

Señorías.

Debe continuar con la fijación de posición del Grup Parlamentari Compromís, (la senyora López Barceló, amb el micròfon desconnectat, diu: «Ahora soy yo la que he cuestionado la actuación de los letrados.
») la il·lustre diputada Mireia Mollà.
(La senyora López Barceló, amb el micròfon desconnectat, diu: «No, no, no.
Mire, usted no estaba en esa época y no sabe de lo que estoy hablando.
»)

La senyora Mollà Herrera:

Clar, és que hi ha qui se clava, doncs, en el fang.
Perquè quan se parla de qüestions que tots hem pogut viure ací i hem presenciat, com s'ha ningunejat el criteri dels professionals d'esta cambra també i se'ls ha exigit eixir de les portes d'estes Corts perquè no volien cedir en les pretensions.
.
.
(La senyora López Barceló, amb el micròfon desconnectat, diu: «Exacto.
A eso me refería yo.
»)

El senyor president:

Señoría, a la cuestión.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
Jo estic anant a la qüestió.
.
.

El senyor president:

A la cuestión.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
És que aquí s'ha posat un exemple, per part del Grup Parlamentari Popular,.
.
.

El senyor president:

Señoría, vaya usted a la cuestión.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
sobre si respecta o no.
.
.
(La senyora López Barceló, amb el micròfon desconnectat, diu: «Eso es a lo que yo me refería.
»)

El senyor president:

Vaya usted a la cuestión.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
Vaig a la qüestió.
Però, puc seguir?
Però, puc seguir?

El senyor president:

Señoría, la llamo a la cuestión por segunda vez.
(Protestes)

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
Ui!

El senyor president:

Vaya usted a la cuestión que es motivo de este debate.
(Se sent una veu que diu: «Pues, si será verdad que le tienen manía, ¿eh?
Ja està bé, no?
».
Veus)

La senyora Mollà Herrera:

Bé.
(Veus)

El senyor president:

Por favor.

Por favor, señorías.
Por favor.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
No m'atrevisc.
No m'atrevisc a obrir la boca perquè l'última vegada que vaig ser expulsada per no formular una pregunta estava formulant la pregunta, i se veu en el vídeo.

Aleshores, vaig a la qüestió, a vore si pot ser.

El senyor president:

Molt amable.

La senyora Mollà Herrera:

Sí?
Si vosté no m'interromp, que.
.
.
Normalment, el reglament diu que vosté no m'ha d'interrompre.
(Veus)

El senyor president:

L'únic que pot interrompre a algú és la presidència, senyoria, ningú més.
(Protestes.
Se sent una veu que diu: «Però no arbitràriament, però no arbitràriament.
»)

Continue.
Continue la seua intervenció, per favor.
(Veus)

Señorías.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

Bé.
Anem a recolzar aquesta creació de comissió d'investigació.
Perquè, miren, en esta proposta se diu que se faça una investigació sobre l'aplicació passada i present de la llei de la dependència.

Qui estàvem en estes Corts des de l'entrada en vigor -ja fa set anys- de l'aplicació de la llei de la dependència, hem vist moltes excuses del govern per a no aplicar la llei de la dependència.

Recorde la primera, la primera.
Quan tardaven vostés mesos en resoldre els expedients, deien que havien tingut problemes informàtics.
Jo me'n recorde, de la primera excusa.

Després, ¿saben què van inventar?
Com que els problemes informàtics era adjudicar la culpa als tècnics i professionals, vostés s'inventaren el silenci administratiu negatiu.
Si passava un cert temps, ai!
, quina pena!
No se resolia i, per tant, era negativa la resolució.

S'inventaren moltes fórmules.
I sempre, sempre, ha passat una cosa: hem sigut la comunitat que menys ha aplicat la llei de la dependència.
Sempre hem estat en la cua.
En un govern molt competent, que ens situa sempre en el mapa de les meravelles del món mundial, ¿com és possible que sempre hàgem sigut la comunitat que menys ha desenvolupat la llei de la dependència?
Ai!
Era per voluntat política, pura i dura, de manera premeditada.

A vostés mai els ha agradat aquesta llei.
I mai els ha agradat perquè implicava soltar els calés.
I soltar els calés implicava no tindre'ls disponibles per a altres menesters que a vostés els han agradat molt més.
I durant este temps, els forats en l'administració i les corrupteles demostren que vostés sempre han tingut el focus dels diners i de l'activitat política i la voluntat en altres coses que no han sigut l'aplicació de la llei de la dependència.

La història que ha tingut durant estos set anys ha sigut tràgica.
No se li pot dir ni tragicomèdia a açò.
Ha sigut tràgica, perquè representen vides, vides vulnerables, dependents pròpiament i de forma també familiar.
I això ha de tindre un reconeixement, i ho donava esta llei, un dret reconegut.
I vostés han jugat amb eixa esperança de, per fi, tindre un dret reconegut mitjançant una llei que els emparava.
Han estat jugant durant estos anys, inventant-se mentides i excuses, martingales, i tot per a amagar que vostés, davant de la protecció dels més vulnerables, no tenen política, no tenen ideologia, no tenen voluntat.
A vostés els pesa això de reconéixer les persones més vulnerables de la nostra societat perquè els encanta rodejar-se de les persones que són més poderoses.
I, per tant, no volen dedicar el seu temps a la protecció de la gent amb discapacitat, amb dependència i, per tant, a aquells que d'alguna manera han d'estar més protegits per la política.

Nosaltres creguem que les sentències ja són aclaparadores.
És a dir, allò que començava sent errada informàtica ara tenim sentències que li donen sentit a esta perversió que vostés han fet de la llei de la dependència.
Sentències per no reconéixer.
Sentències per no reconéixer a temps, haver mort i no reconéixer les famílies el seu dret.
Sentències pel copagament que, efectivament, no és legal.
Sentències perquè vostés han canviat la valoració sense justificar-la.
Sentències.
Sentències.
Sentències.
Sentències.

I, clar, quan al poble l'únic que li queda davant d'un govern i davant d'un partit que sustenta el govern és acudir a la justícia i vindre amb una sentència i, encara així, la sentència és reconeguda per part del partit i del govern, doncs, aleshores, ¿què fan vostés?
.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
¿Vostés què estan fent?
¿Quin és el paper que estan fent en política?

És molt dolent, la veritat, molt dolent.

Res més.

El senyor president:

Gràcies, senyora Mollà.

Per part del Grup Parlamentari Socialista, il·lustre diputat José Manuel Sánchez té la paraula.
(Remors)

Moltes gràcies.

El senyor Sánchez Asencio:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, anunciarles que, por supuesto, nuestro grupo dará respaldo a la creación de una comisión de investigación para saber qué está ocurriendo en esta comunidad con la aplicación de la ley de dependencia.

Señorías del Partido Popular, nuevamente hoy vamos a poder comprobar, con su votación, hasta dónde llega su compromiso real con los dependientes de esta comunidad.

Miren, desde el inicio de la aplicación de la ley de dependencia en nuestra comunidad, han sido muchas las voces que, de manera unánime, han venido denunciando públicamente que, de manera continua, se han estado poniendo trabas por parte del Consell para el buen desarrollo y la aplicación de la misma.
Tanto los usuarios, las familias, los profesionales del sector, los diferentes partido de la oposición y hasta los diferentes tribunales les hemos venido reclamando de forma reiterada una aplicación correcta de la ley.

Hablar de aplicación de la ley de dependencia en esta comunidad es sinónimo de impagos, de incumplimientos reiterados y de irregularidades por parte de la Generalitat valenciana.

Nuestra comunidad tiene el dudoso honor de encontrarse a la cola en aplicación y desarrollo de la ley de dependencia, se mire por donde se mire y lo diga quien lo diga.

Desde su entrada en vigor, pero especialmente desde agosto de 2011, el descenso en prácticamente todas y cada una de las estadísticas relativas a la aplicación de la ley de dependencia en nuestra comunidad es alarmante.

En estos momentos, el número de sentencias dictadas por el TSJ que les obligan al pago de prestaciones con efecto retroactivo por la no aplicación de la ley de dependencia supera ya las ciento cincuenta, un número bastante significativo teniendo en cuenta las dificultades que su partido ha impuesto a los ciudadanos para que puedan acudir a la justicia.

Igualmente, de forma habitual y constante, hemos de ver con el Tribunal Superior de Justicia les saca los colores en sus sentencias al afirmar, literalmente, que el Consell abandona a su suerte a los discapacitados.

El TSJ, en sus sentencias, utiliza igualmente expresiones como «prolongada», «defectuosa» o «morosa», para calificar la actuación de la Generalitat valenciana en esta materia.

Si utilizamos los datos de la propia conselleria, resulta que el señor Fabra tiene como logro haber expulsado cada día de su mandato a 2,5 dependientes del sistema de atención, incluidos sábados y domingos.

Desde que gobierna el señor Fabra en nuestra comunidad el número dependientes con grado III valorados, es decir, grandes dependientes, ha descendido en 11.
853 personas; y el número de dependientes con grado II, dependientes moderados, ha descendido en 5.
758.

Según respuesta de la conselleria a quien les habla, entre el 31 de octubre de 2012 y 30 de abril de este año, se ha procedido a revisar un total de 5.
300 solicitudes de dependientes que corresponden a 5.
259 personas.
De ellas, la conselleria ha procedido bajando el grado y/o nivel nada más y nada menos que del 35,5% de los casos.

Y salen ustedes aquí, ahora, a hablar sobre normativa estatal; normativa estatal que, por supuesto, fija unos criterios objetivos.
Pero el problema, y ustedes no lo dicen, son los valoradores, la legión de valoradores enchufados que ustedes metieron en los diferentes departamentos, tan solo mediante un cursillo.

Y, miren, y no hablan ustedes de sentencias que les sacan a ustedes los colores.
Porque me imagino que tendrán ustedes que explicar casos como cada una de estas sentencias del TSJ que les condenan a ustedes.
Sentencias como esta, en concreto: un caso en el que una madre se vio obligada a acudir a los tribunales porque a su hijo de un año, con una enfermedad del aparato respiratorio pulmonar congénita, calificado como dependiente grado II, nivel 2, se le revisa su situación tres años después y se le deja sin grado.
Y lógicamente el TSJ estima el recurso de la madre y anula los actos administrativos impugnados, expresando, literalmente, lo siguiente:

«Del examen de la documentación obrante en los autos, no se comprende cómo ha podido valorarse la dependencia, tres años después, considerándose sin grado, cuando no se aprecia una mejoría evidente.
Así se desprende de los folios 66 a 74 en los que no constan indicios de mejoría, solo algunos avances debidos a la edad y no a mejoría en su situación de dependencia, pues la minusvalía que padece no es reversible.

»Así que en este proceso de aprendizaje, que no requiera pañal durante el día no son elementos de juicio que impliquen mejoría y menor dependencia, cuando esta se declaró por otra causa bien diferente: la enfermedad del aparato respiratorio por enfermedad pulmonar congénita.
»

O séase, ustedes dejan a un niño de un año declarado grado II, nivel 2, sin grado, sin dependencia, porque no requiere pañal.
Y eso lo ponen…, la normativa estatal.

Voten ustedes ahora en conciencia lo que consideren.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Muchas gracias, señor Sánchez.

Senyories, una vegada finalitzat el debat, procedirem a la votació d'este onzé punt de l'ordre del dia.
Senyories, comença la votació.
Vots a favor, 37.
Vots en contra, 45.

Abans de finalitzar la sessió plenària, recorden les seues senyories que la Comissió d'Afers Europeus, la Comissió d'estudi sobre la possibilitat d'una reforma àmplia de l'Estatut d'autonomia i la Comissió especial d'estudi de tècniques i actuacions per a millorar el rendiment escolar s'iniciaran a continuació en les sales de comissions corresponents.

També els anuncie que esta vesprada es reunirà a l'hora prevista, a les quatre i mitja, la comissió de governació i demane, per fi, als portaveus, que s'apropen ací, a la mesa per una qüestió d'ordre del dia de comissions.

Moltes gràcies.

És closa la sessió.

(S'alça la sessió a les 15 hores i 10 minuts)