Peticions%266300.12.15%20macro.html





Comissió de Peticions realitzada el dia 15 de desembre de 2014.
Comença la reunió a les 10 hores i 59 minuts.
Presideix el president de Les Corts, senyor Alejandro Font de Mora Turón.
Reunió número 6.

El senyor president:

Molt bon dia, senyores i senyors diputats, benvinguts a esta sessió de Comissió de Peticions.

Pregue silenci.

El primer punt de l'ordre del dia és la lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
Se dóna, per tant, per aprovada.

Abans de començar els dos següents punts, vull informar-los que l'ordenació i el desenrotllament d'esta comissió va ser aprovada el passat dia 10 de desembre per la Mesa de Les Corts i va ser informada a la Junta de Síndics.

La mesa va acordar que s'aplicara l'article 72.
1 del reglament de la cambra, ja que no hi ha precepte específic i, per analogia, s'han establit els temps que els grups parlamentaris vam pactar a principi de legislatura en l'acord firmat el 22 de setembre de 2011 per a la defensa d'iniciatives.

D'esta manera, les compareixences en el segon i tercer punt es desenrotllaran de la manera següent: n'hi haurà una exposició inicial del compareixent, que durarà deu minuts; intervencions dels grups parlamentaris, de menor a major, per a formular preguntes durant un temps de cinc minuts cada intervinent; contestació del compareixent cinc minuts; possibles intervencions dels grups per a demanar aclariments o formular preguntes, cinc minuts cadascú, i una possible intervenció final del compareixent durant cinc minuts.

Passem, per tant, al segon punt de l'ordre del dia.
.
.
(Veus)

El senyor Moreno Escrivà:

Senyor president, m'agradaria fer una qüestió d'ordre, si és possible.
(El senyor Moreno Escrivà parla amb el micròfon desconnectat)

Entenem que en algunes comissions, recentment en la comissió de coordinació, crec recordar, i en la comissió de control de Radiotelevisió Valenciana, s'ha votat i s'ha aprovat la compareixença de persones que no eren membres del govern perquè intervingueren o informaren.
I en tots els casos ho han fet, tant en la primera, com en la segona intervenció, per temps il·limitat.

Entenem que l'esforç que hi ha darrere de la iniciativa legislativa popular d'aconseguir 90.
000 signatures per a poder arribar ací i l'esforç que requerix defensar una iniciativa i una llei, com aquestes.
.
.

El senyor president:

¿Pot concretar la seua petició?

El senyor Moreno Escrivà:

.
.
.
demanaria per part de la taula reconsiderar els temps que s'atorga.
.
, perdó, (el senyor Moreno Escrivà connecta el micròfon) els temps que s'atorga als qui defensen la iniciativa legislativa popular.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies.

El senyor Moreno Escrivà:

.
.
.
m'agradaria que ho reconsideraren.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.
(Veus)

¿Sí?

El senyor Morera Català:

Per una qüestió de temps.
.
.
, una qüestió d'ordre, perdó.

Per a donar suport a la proposta que el compareixent puga expressar-se en temps il·limitat.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies.

El senyor Morera Català:

.
.
.
tenint en compte els precedents que s'han exposat i que nosaltres vam conéixer la decisió de la Mesa per majoria del Partit Popular.

Consideraríem que seria un gest molt interessant que esta iniciativa legislativa, que s'ha acompanyat.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
amb 90.
000 signatures, poguera el compareixent intervindre amb tota.
.
.

El senyor president:

Senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

En nom del grup d'Esquerra Unida demane el mateix, tenint en compte, a més, el precedent dels liquidadors, els que estan acabant amb el nostre servei públic, que sí que van comparéixer i van parlar per temps il·limitat, que la iniciativa social que pretén recuperar els nostres drets i els nostres mitjans de comunicació també puga fer-ho.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

He de recordar dos coses.
En primer lloc, que l'antecedent que s'indica no és així.
No hi ha hagut antecedents, com s'ha indicat ací.

I, en segon lloc, és una decisió ferma de la Mesa de Les Corts.
.
.
(algú diu: «Senyor president.
.
.
») és una decisió ferma de la Mesa de Les Corts, que va ser comunicada a la Junta de Portaveus, i no hi va haver cap.
.
.
cap, ni una, d'observació per part dels que ara mateix plantegen una qüestió diferent.

Per tant, esta presidència vol dir que estos són els temps que s'han fixat, encara que, com sempre, pot haver-hi una elasticitat, com sempre hi ha hagut en qualsevol compareixença, quan la persona que està fent ús de la persona se veu que continua fent-la i està apropant-se al final del seu discurs.

De manera que esta presidència dóna esta qüestió per tancada, per tancada.
(Veus) Per tancada, senyora secretària.
(Veus) No.
.
.
no se pot intervindre des de la mesa.
No se pot intervindre des de la mesa.
Si ha de fer alguna qüestió, ha d'esperar a un altre punt de l'ordre del dia i baixar.
Moltíssimes gràcies.

Compareixença del senyor José Antonio Montiel Márquez com a membre de la Comissió Promotora de la Iniciativa Legislativa Popular «Llei del Servei Públic de Radiotelevisió Valenciana», sol·licitada per tots els grups parlamentaris

El senyor president:

Per tant, comencem esta compareixença, i té la paraula, i la benvinguda també, senyor Josep Antoni Montiel Márquez, pel temps que s'ha indicat.

El senyor secretari li farà.
.
.
, com no hi ha un rellotge visible, el senyor vicepresident primer li farà indicació quan li falte un minut.

De totes maneres, ja li he indicat que, dins d'una elasticitat normal, se pot continuar la seua intervenció per un temps prudencial.

El senyor Montiel Márquez:

Moltes gràcies.

Bon dia.

Molt honorable senyor president de les Corts Valencianes.

Senyories.

Diputats i diputades.

Senyores i senyors.

Hem de celebrar avui que Les Corts hagen accedit a la nostra petició per comparéixer en seu parlamentària.
I per aquesta raó, deixem constància del nostre reconeixement al molt honorable senyor president, senyor Alejandro Font de Mora, per la seua disposició a facilitar aquesta compareixença.

Celebrem també l'acord de tots els grups parlamentaris d'aquesta cambra que van pactar la compareixença en seu parlamentària dels promotors d'aquesta iniciativa legislativa popular que avui presentem.
Es tracta d'un esdeveniment que no té precedents en la història democràtica valenciana.

És un orgull portar avui a aquesta cambra la veu dels membres de la Comissió Promotora de la Iniciativa Legislativa Popular que defensa l'aprovació d'una llei valenciana de servei públic de ràdio i televisió.

Són un grup de ciutadans i ciutadanes amb sensibilitats, professions i trajectòries diverses, però molt arrelades a la nostra realitat social i cultural.

Els parle a vostés d'Esteban Morcillo, Ramón Ferrer, Ana Lluch, Josep Lluís Albinyana, Josep Almería, Rafael Chirbes, Josep Cabanes, Carmen Amoraga, Waldo Vila, Pere Borrego, Xavier Sarrià, Manolo Boix, Joan Francesc Mira, Rubén Peña, Antoni Mayor, Mar Esquembre, Josep Maria Perea, Lluís Amat i Ferran Gadea.
Tots ells i elles, persones d'una ampla i reconeguda trajectòria en el món cultural, en el món científic, en el món social d'aquesta comunitat.

La pluralitat territorial i la transversalitat social que encarnem -que encarnen ells i elles- ha estat fonamental per tal d'assolir les 88.
686 signatures que donen suport a la proposició de llei, que han estat arreplegades per centenars de fedataris i fedatàries de banda a banda del país i entre ciutadans i ciutadanes de tota condició social i econòmica i, fins i tot, de tota inclinació política.

Els promotors de la iniciativa legislativa popular hem recollit moltes més signatures de les 50.
000 que calien.
I les hem recollides en el curt termini de quatre mesos, malgrat la manca de mitjans i infraestructura.
Però podem afirmar que la resposta de la societat valenciana ha segut aclaparadora.

Hem tingut ocasió de comprovar que aquesta ILP és una reivindicació transversal i àmpliament compartida.
És la reivindicació del consens, del consens que va caracteritzar la primera llei de creació de Radiotelevisió Valenciana allà pel 1984, i que hauria de marcar també la nova llei que ara reivindiquem.

Justament per tot açò, pel vessant social d'aquesta iniciativa, pel seu component identitari i autonomista, i pel suport ciutadà que ha rebut, passant per damunt de diferències socials, demogràfiques i, fins i tot, ideològiques, cal lamentar que ni el president Fabra, ni cap membre del seu govern no haja dedicat un minut del seu temps a rebre els representants de la comissió promotora, malgrat haver-li-ho sol·licitat formalment.

També lamentem que avui no n'hi hasca cap representant d'eixe govern en aquesta cambra.
.
.
, en aquesta sala -perdó.

Però el més important és que hui estem ací davant de Les Corts.
Portem la veu de milers de valencians i valencianes que s'han guanyat el dret a ser escoltats davant de vostés i davant, també, dels mitjans de comunicació.
I el que volem és que siga aprovada en la seua integritat -repetisc, en la seua integritat- aquesta proposició de llei, amb la qual es vol donar contingut a un dret col·lectiu, al dret col·lectiu del poble valencià a rebre i comunicar idees i informació en llengua pròpia i a gaudir d'uns mitjans de comunicació audiovisuals públics i en valencià.

Eixe dret que reivindiquem no és cap entelèquia ni cap fantasia identitària.
Parlem de drets plenament reconeguts en instruments i tractats internacionals, però també en normes jurídiques obligatòries i internes estatals i autonòmiques.

Perdone que li faça memòria, però el Pacte internacional de drets civils i polítics i el Pacte internacional de drets econòmics, socials i culturals aprovats per l'ONU al 1966, aixina com el Conveni europeu per a la protecció dels drets humans i de les llibertats fonamentals aprovat pel Consell d'Europea al 1950, i molt especialment la Carta europea de llengües regionals i minoritàries, aprovada pel Consell d'Europa en 1992 i a la qual està adherida Espanya, i és plenament vigent des de l'any 2011, reconeixen i emparen el dret a la llibertat de rebre i comunicar idees i informació, a la participació activa en la vida política i cultura i al foment i la difusió de la llengua i la cultura pròpies.

De fet, la Carta europea de llengües regionals i minoritàries declara que mentre assumim que la ràdio i la televisió són un servei públic, els poders públics tenen l'obligació -repetisc, l'obligació- de garantir la creació de, com a mínim, una emissora de ràdio i un canal de televisió en les llengües regionals o minoritàries protegides per la carta, entre les quals, òbviament, se troba el valencià.

Al dret intern, la Constitució espanyola reconeix en el seu article 2 les diferents modalitats lingüístiques del territori de l'estat com un patrimoni cultural objecte d'especial respecte i protecció i, a l'article 20.
3, exigix que en l'accés dels grups socials i polítics als mitjans de comunicació es respecte el pluralisme de la societat i de les diverses llengües de l'estat.

Però encara hi ha més, senyories i senyors i senyores.
L'Estatut d'autonomia valencià, al seu article 6, atorga al valencià l'estatut jurídic de llengua pròpia i oficial al territori valencià, garanteix el dret de tots a conéixer-lo i a usar-lo, i atribuïx a La Generalitat l'obligació -l'obligació- de garantir el seu ús normal i oficial i d'adoptar les mesures necessàries per a assegurar el seu coneixement de banda a banda del país.

Recordem que la Llei d'ús i ensenyament del valencià de l'any 1983, aprovada també amb destacable consens, va significar un avanç en el reconeixement del dret de tots els ciutadans i ciutadanes a ser informats en valencià pels mitjans de comunicació social, atribuint al Consell el deure de garantir la promoció i la utilització del valencià en els mitjans.

Per la seua banda, la Llei valenciana del sector audiovisual de l'any 2006 proclama al seu article 3 el caràcter estratègic del sector audiovisual per la seua importància social i econòmica, com a instrument per a la promoció i la divulgació de la cultura, la història i la llengua pròpies, i introdueix un mandat -de nou, un mandat- explícit dirigit als poders públics valencians per tal que consoliden el sector audiovisual valencià sota aquests principis.

La qüestió és que nosaltres no hauríem d'estar ací per tal de demanar una cosa tan òbvia com que es complisquen les lleis.
No hauria de ser necessari recordar-los a vostés, senyories, el deure que tenen com a servidors públics d'atendre les seues obligacions jurídiques, de complir la llei i els tractats internacionals.

Així doncs, ¿quina falta feia aquesta iniciativa legislativa popular?
¿Per què el poble valencià ha hagut de mobilitzar-se i emplenar de signatures els plecs de l'ILP?
¿Per què estem hui ací defensant el que ja era un dret del poble valencià?
¿Quina falta feia defensar allò que semblava que ja era nostre?

La resposta està ací.
La resposta està en les mateixes mans que es van alçar fa un any per tal de donar suport a una decisió fruit de la incapacitat per exercir el diàleg.
Una decisió producte de la manca d'habilitat per reconstruir el consens necessari per tal d'abordar els problemes de gestió de la ràdio i la televisió públiques que ja existien.

Els ciutadans i ciutadanes valencians estem pagant i sembla que haurem de continuar pagant les conseqüències socials, i també econòmiques, d'una decisió que va ser un nefast exercici d'un malentés principi d'autoritat.
Una decisió que ha resultat ser un autèntic desgavell històric i polític.

Més enllà de la vergonya democràtica pròpia i aliena que van produir a casa nostra i al conjunt del món civilitzat les formes amb què es va executar el tancament de les emissions el 29 de novembre de 2013, podem afirmar que als valencians i les valencians se'ns ha privat, se'ns ha expropiat el dret a gaudir d'un servei públic de ràdio i televisió públiques que ja existien.

No és objecte d'aquesta iniciativa legislativa popular analitzar ni fer balanç ara de la gestió de l'ens i de les empreses creades per gestionar-lo.

És clar que com a ciutadans i com a consumidors podríem assenyalar defectes i fins i tot altres misèries, i tal vegada seria saludable obrir una comissió d'investigació per determinar l'origen dels problemes econòmics de la ràdio i la televisió valencianes.
Però també cal reconéixer el fet d'haver sigut ferramenta per a l'extensió i la normalització del valencià en una societat encara tan diglòssica com la nostra.

Ens hem vist privats d'un dret i volem que les Corts Valencianes atenguen el nostre clam.
No és una qüestió negociable, no és una qüestió de major o menor marge pressupostari.
Els serveis públics són un dret col·lectiu, la sanitat pública és un dret col·lectiu, l'educació pública és un dret col·lectiu, l'atenció a la dependència és un dret, el servei de ràdio i televisió pública, plural, de qualitat i en valencià és també un dret.

No podem ser l'única comunitat autònoma de l'estat amb llengua i identitat pròpia sense un servei públic de ràdio i televisió propi.

No podem perdre els passos decisius que amb tanta dificultat s'havien donat per a la normalització del valencià en la vida quotidiana i del nostre poble.
A més, prescindir d'uns mitjans de comunicació propis al segle XXI és renunciar a un sector estratègic com l'audiovisual, que pot impulsar activitats de molt de valor afegit.
La seua absència també significa un malbaratament d'un gran capital humà i professional que cap govern responsable no pot permetre.

Els promotors d'aquesta iniciativa, els milers de signataris d'aquesta proposició de llei volen dir-los que no acceptem retrocedir, ni en la senda de l'articulació del país que l'extensió de la llengua comporta ni en la disminució de les quotes d'afirmació del fet diferencial i del mateix autogovern que l'absència d'uns mitjans públics moderns i en valencià de ràdio i televisió suposa.

Sí, senyories, parlem d'autogovern, d'eixe autogovern del qual amb tanta solemnitat es parla sovint i del qual esperem alguna cosa més que no veure'l convertit en mercaderia per negociar amb Madrid.

Ningú no s'ha parat a pensar que un poble disminuït en el reconeixement i ús normalitzat de la seua pròpia llengua, desproveït de mitjans de comunicació audiovisuals propis seria un poble menys orgullós, una comunitat més feble.

Precisament amb aquesta iniciativa reafirmem que els valencians som un poble i que tenim ànima i llengua com a poble, i que volem ocupar el lloc que ens pertoca en els mitjans de comunicació i en el món.

Precisament per això la nostra proposició de llei vol contribuir a donar expressió a la legitimitat del poble valencià per a dotar-se dels instruments necessaris per a exercir la seua autonomia política i crear mitjans de comunicació audiovisual propis, com són la ràdio, la televisió i els serveis audiovisuals de la societat de la informació, que servesquen per a aprofundir en la normalització lingüística i cultural en l'àmbit de la informació i de la comunicació.

Senyories, en aquests mesos de silenci s'ha constatat que la societat valenciana vol una ràdio i una televisió públiques, en valencià i plural.
És una proposta a favor d'una democràcia més sana i més forta, un reforçament de l'autogovern i la resposta a la invisibilitat a què s'ha sotmès el conjunt de la societat valenciana i els seus protagonistes.

La iniciativa que presentem es mereix que es tracte amb el rigor que cal.
No s'entendria que esta ILP naufragara per curtesa de mires i argúcies polítiques o per majories mecàniques.
Seria un menyspreu als qui han firmat la proposta i un escarni a la regeneració democràtica que tots diuen compartir.

Senyories, no n'hi ha prou amb discursos i declaracions, ja no n'hi ha prou amb dir, com l'acord del govern del senyor Fabra remés a esta cambra, que es compartixen «buena parte de los argumentos que se recogen en la memoria de la iniciativa y en la exposición de motivos del texto articulado».
 L'autogovern es demostra assumint amb decisions reptes històrics que la realitat imposa.
Es demostra exercint les responsabilitats polítiques que corresponen, escoltant i responent amb claredat les demandes de la ciutadania.
I la ciutadania està interpel·lant ara a esta cambra.
La ciutadania està dient-li a esta cambra que no accepta, que no es resigna a ser una autonomia feble, a ser un poble sense mitjans de comunicació propis.
No assumim ni assumirem ser un poble relegat a expressar-se en la seua llengua tan sols en àmbits reduïts o domèstics.

Estem convençuts que no plantegem res que no puga ser assumit per tota la cambra.
Tan sols volem mitjans públics que ens conten en valencià allò que és nostre.
Volem que Les Corts Valencianes exercisquen l'autogovern sense retallar l'Estatut d'autonomia, que és patrimoni de tots els valencians i les valencianes.

Fer el contrari seria empobrir la democràcia, renegar de la nostra llengua i allunyar-se d'una societat que reclama el que és seu i que tant li ha costat d'aconseguir.

Esperem, amb plena convicció democràtica, una resposta adequada d'esta cambra.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Montiel.

A continuació, intervencions del grups parlamentaris, de menor a major.

En primer lloc, té la paraula, en representació del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, l'il·lustre diputat Ignacio Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Bé, en primer lloc voldria felicitar el senyor Montiel per ser la primera persona que compareix en esta cambra en representació de la societat civil i no necessàriament dels grups parlamentaris d'estes Corts.
Jo crec que és un pas endavant molt important.

Nosaltres hem presentat propostes de reforma del reglament perquè siga possible més sovint en diverses instàncies parlamentàries, però crec que hem de felicitar-nos que per primera vegada una iniciativa legislativa popular puga ser defensada per la seua pròpia comissió promotora.

En segon lloc, felicitar-lo també per representar l'esforç de tantes persones, vora noranta mil, que han signat els fulls recolzant l'ILP, els plecs per una radiotelevisió valenciana, per un servei públic de radiotelevisió valenciana.

Una iniciativa legislativa popular de la societat civil, tan plural com la pròpia societat, on han participat entitats de tot tipus, les universitats públiques valencianes, persones anònimes i també, cal reconéixer-ho, extreballadors i treballadores de Radiotelevisió Valenciana, que continuen lluitant per la defensa d'un servei públic per als 5 milions de valencians i valencianes.

Efectivament això és molt important perquè nosaltres des d'Esquerra Unida entenem que així ho hauria de demanar qualsevol demòcrata.
Volem una nova radiotelevisió valenciana que no siga del govern, siga del signe que siga eixe govern, sinó que siga de la societat.

I, per tant, podem aconseguir-ho des del principi si el punt de partida d'eixa nova radiotelevisió valenciana és esta iniciativa legislativa popular, que surt de la societat.

Evidentment, com vosté mateixa ha reconegut, no seria necessària esta ILP si no s'haguera tancat de manera autoritària, injusta, antieconòmica la radiotelevisió valenciana que ja teníem, que no complia totes les exigències del servei públic, totes les exigències de vertebració del territori, totes les exigències de promoció de la nostra llengua, però que sí que podia fer efectiu els drets que nosaltres reivindiquem i que vostés han plantejat en esta ILP.
És la llibertat d'expressió, el dret a la informació, el pluralisme polític i social reconegut en l'article 9 de la Constitució espanyola, el dret a conéixer i a usar el valencià reconegut en l'article 6 de l'Estatut d'autonomia, que tots culminen en el que diu l'article primer de l'ILP, que «l'objecte d'aquesta llei és donar contingut al dret del poble valencià, tenir uns mitjans de comunicació audiovisual públics i en valencià per a fer efectiu el dret col·lectiu a rebre i comunicar idees i informació en llengua pròpia».

En eixe sentit, nosaltres sabem -jo crec que també ho saben cadascun dels signants d'aquesta ILP- que la recuperació d'eixos drets no podrà vindre d'aquells que ens els han furtat, que hui copen la primera filera d'esta comissió, però que ens van furtar eixos drets apretant el botó en aquella jornada d'infaust record en el mes de novembre de 2013, quan el crit de «no teniu vergonya» es va sentir des de la tribuna i tots ells romangueren paralitzats després de consumar un dels majors atacs al nostre autogovern, a la nostra llengua i a les nostres senyes d'identitat com a poble.

La recuperació dels nostres drets únicament serà possible amb una nova majoria en estes Corts, una majoria democràtica, plural, decent i també competent, que crega en l'autogovern i en la identitat del poble valencià i que siga capaç de donar-li un govern capaç de gestionar els serveis públics.

Això sí, ara tenim l'oportunitat en estes Corts d'aprovar aquesta iniciativa legislativa popular i que siga el punt de partida per a eixa recuperació de drets i d'autogovern.

Es podria aprovar perfectament, després de la seua tramitació, a principi de l'any 2015.
I tal com marquen els terminis de la pròpia ILP, en sis mesos podríem tindre un nou projecte de llei, després d'haver escoltat els professionals, les universitats, a totes les persones que tenen alguna cosa a dir en el sector audiovisual en una comissió parlamentària, per tal de tindre una nova llei de radiotelevisió valenciana que poguera donar llum a eixos mitjans de comunicació que necessitem i que no seran ni de lluny com el Canal 9 que vam patir durant vint anys.

Hi ha pressa, hi ha molta pressa, hi ha necessitat i urgència, perquè cada dia que passa sense mitjans públics en valencià som una excepció, una anomalia històrica, l'única comunitat autònoma sense mitjans de comunicació públics i sense mitjans de comunicació de titularitat pública i autonòmics en la nostra llengua.

Cada dia que passa més despesa i més dificultats per a eixa reobertura, per a eixa recuperació dels nostres drets.
Ara mateix sembla que serien 14 milions d'euros els necessaris per a la reobertura.
14 milions d'euros.
Però cada dia que passa són uns quants centenars de milers més.
I, per tant, caldria donar-se pressa.

El senyor Fabra, president de La Generalitat, va dir que sí, que en el futur es podrà reobrir una radiotelevisió valenciana.
Cal respondre-li que el futur ja està ací, que ell no té legitimitat ni tampoc fiabilitat ni molt menys autoritat per a ser qui ens retorne el nostre servei públic i, per tant, faça efectius els nostres drets.

Però les Corts Valencianes sí que poden fer-ho, encara poden fer-ho.
Poden fer-ho aprovant aquesta ILP, respectant el seu text abans del mes de maig, perquè en la propera legislatura es pose en marxa eixa comissió parlamentària, es presente eixe projecte de llei i tinguem després una llei de radiotelevisió valenciana que garantisca els nostres drets.

Per tant, des del Grup d'Esquerra Unida, el que volem és que no s'altere l'esperit i el contingut d'aquesta ILP, com sí que va passar malauradament a nivell estatal amb la iniciativa legislativa popular contra els abusos hipotecaris.
En aquell moment la majoria absoluta del Partit Popular del Congrés la va desvirtuar via esmenes, de manera que els promotors de l'ILP que va arreplegar vora un milió i mig de signatures no la reconeixien com a pròpia.
Nosaltres volem que açò no torne a passar mai i que no passe en estes Corts Valencianes per a vergonya del poble valencià i del seus representants.

I, per això, l'única pregunta que vull fer-li al compareixent en nom de la comissió promotora, és si acceptarien el canvi del text de l'ILP en el sentit assenyalat pel president Fabra, o exigixen, com nosaltres, que respecte l'esforç de 90.
000 persones, de 90.
000 valencians i valencianes que continuen lluitant per recuperar els serveis públics i de ràdio i de televisió, per a fer efectiu el seu dret a la informació, a la llibertat d'expressió i a l'ús i coneixement de la llengua pròpia.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

En representació del Grup Parlamentari Compromís, l'il·lustre diputat senyor Enric Morera té la paraula.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Efectivament, donar l'enhorabona al senyor Montiel i sobretot a tota la gent que ha dut endavant la iniciativa legislativa popular, perquè no hi ha precedents en la nostra curta vida de recuperació de la nostra sobirania a través d'una Constitució, ara molt qüestionada, de presència de l'autèntica societat civil en estes Corts.
Això indica que els temps estan canviant, que hi ha temps de canvi i que les majories absolutes ja no se poden usar d'una forma tan dictatorial per a impedir que se puga expressar la veu del poble, la veu del poble valencià a través d'esta iniciativa legislativa popular, com sí que ha passat amb altres iniciatives legislatives populars, que ens consta que vosté va ser també promotor com la.
.
.
per l'horta i altres, no?

Per tant, estan canviant, estan canviant les coses, i nosaltres ens congratulem d'això perquè vosté representa l'autèntica societat civil, que efectivament ha vist com se l'ha privat per una decisió del Partit Popular i del president Fabra, d'un servei públic que és un dret.

I la mostra de les persones importantíssimes, i vull destacar, per exemple, Josep Lluís Albinyana, expresident del Consell preautonòmic de La Generalitat, una persona que ha alçat la seua veu després de la seua etapa com a magistrat, juntament amb altres, senyor Chirbes, o Toni Mayor o el rector de la Universitat de València, crec que ens honoren perquè realment sí que tenim una autèntica societat civil i no l'esperpent que va muntar el president Fabra en l'edifici Veles i Vents, que encara no sabem la llista dels que s'han adherit a la història aquella que va impulsar el senyor Fabra.

I ara què?
Eixa és la pregunta que ens hem de fer.
Perquè vosté ha fet, i vostés han fet una exposició molt clara del que ha suposat la privació per al poble valencià d'este dret fonamental, el dret a la informació, i el que ha suposat esta decisió tan injusta, tan perniciosa per a la nostra economia.

Radiotelevisión Valenciana ha esdevingut el símbol, és el símbol d'esta etapa, d'esta legislatura, és el símbol de la submissió de les polítiques centralistes del Partit Popular, que experimenten amb al poble valencià, acabar d'una forma incruenta amb la ràdio i la televisió pública dels valencians.

De la incapacitat -m'ha preocupat molt i li ho pregunte-, la incapacitat per a exercir el diàleg.
Intentàrem que eixe anunci fet per l'impacte d'un ERO, d'una sentència de l'ERO, que, efectivament, dia que teníem un govern que havia vulnerat drets fonamentals del treballadors i les treballadores, doncs intentàrem en aquella etapa que hi haguera diàleg i que se poguera recuperar la normalitat i que s'evitara l'anunci del senyor president de La Generalitat, Alberto Fabra.

Però ens ha preocupat molt que vosté ens diga ací que s'ha.
.
.
, no ha estat.
.
.
, no ha tingut un moment en la seua dilatada agenda el senyor president Fabra de parlar amb vostés, de dedicar un minut del seu temps a un diàleg.
¿Això és així?
¿Podria donar alguna.
.
.
?
No dubte que siga així, però ¿podria donar alguna informació més sobre això?
¿Per què el president de La Generalitat a una iniciativa legislativa popular de la societat civil és incapaç de trobar un moment en la seua apretada agenda, de viatges, de reunions.
.
.
?
Ahir tingué temps per a rebre la ministra Pastor per a dir-mos que no anem a tindre el tren per la costa i que mentres arriba un ferrocarril de la Xina, mosatros tindrem d'exportar les nostres taronges o cotxes amb una autopista cara i de peatge; a donar ordres als submisos que tenim ací del Partit Popular.
Això m'ha preocupat i m'agradaria que tingueren algun detall més.

És evident que és el símbol de l'empobriment del poble valencià, perquè els costos del tancament són gravíssims, els costos del tancament són esperpèntics, són d'una dimensió gravíssima i són una mostra més de les polítiques d'austericidi que mos porten que després tingam un president de La Generalitat o un conseller d'hisenda que es preocupe que no tenim ingressos públics.
Però, ¿com anem a tindre ingressos públics si s'han carregat el sector de l'audiovisual, que, com vosté molt bé ha dit, és un sector estratègic que afegix valor a un sector important de l'economia, l'han liquidat?

I, per tant, la pregunta que ens podríem fer ací, i nosaltres ens la fem, és -i li faig la pregunta-: més enllà de la iniciativa legislativa popular, ¿la voluntat dels promotors podria ser la de recuperar el servei públic de radiotelevisió valenciana?
Perquè si eixa és la voluntat, si se vol, se pot.
Si en estos moments el Partit Popular i el senyor Alberto Fabra volgueren recuperar el servei públic de radiotelevisió valenciana, podrien i ho haurien de fer.

I per això, jo li pregunte.
.
.
, perquè vosté marca la recuperació -vostés, i nosaltres que hem signat-, la recuperació del servici públic de ràdio i televisió pública en una nova llei, però vosté sap que per a fer una.
.
.
, recuperar el servei, s'ha de liquidar el que està intentant liquidar el Partit Popular i el govern de La Generalitat.
I pel que sabem dels liquidadors, això va a ser impossible.
Va a ser impossible, entre altres coses, perquè la competència del Partido Popular suposa que tenen tants pleits, un en el Tribunal Constitucional, un altre en l'Audiència Nacional i uns altres de drets civil o privat pel que ha suposat de.
.
.
, del saqueig organitzat -i això ho hauran de demostrar els tribunals- dels diners de Radiotelevisió Valenciana, doncs que per a liquidar eixe servei, si no se liquida i no n'hi ha indicis que es puga liquidar prompte, doncs no se pot posar en marxa un altre servei públic.

Per tant, si hi haguera realment voluntat per part del Partit Popular, se podria recuperar el servei públic.
I els costos estratosfèrics del tancament se podrien reinvertir en iniciativa d'inversió per a recuperar el servei i recuperar un sector estratègic que generaria treball.

S'ha fet públic hui un informe.
.
.
¿Què me queda?
És que no tinc rellotge.
(Veus) S'ha fet públic -estic acabant, senyor president, estic acabant-, s'ha fet públic un informe de la gran competència del Partit Popular en el tancament, que mos va a costar un renyó.
Es més, vostés han posat en precari el futur, perquè la despesa que suposaria per a la futura Generalitat valenciana el nou govern, per la seua incompetència, serà d'una gravetat si es declara, com tot indica, la nul·litat de tots els ERO que vostés han plantejat i se.
.
.

El senyor president:

Li pregue finalitze, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Sí, sí, vaig acabant.
És a dir, ¿recuperarem el trellat, recuperarem el sentit comú?
I no me dirigisc només al senyor Antonio Montiel, sinó la pregunta està dirigida.
.
.
¿Vostés consideren que l'ob.
.
.
?
Jo ho entenc així, que el que voldríem és que des de ja, perquè tenim l'edifici, tenim els equips tècnics, tenim els professionals.
.
.
, doncs si n'hi haguera voluntat política, podríem posar en marxa el servei públic.
Perquè ara ací la trampa serà dir que el Partido Popular ha atendido la voz de la ciudadanía i mos voldran enredar en una iniciativa legislativa.
.
.
, mos voldran enredar en un tràmit parlamentari que es costosíssim i llarguíssim.

Per tant, si n'hi ha voluntat política, se pot tirar endavant.

El senyor president:

Gràcies, senyor Morera.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat Josep Moreno té la paraula.

El senyor Moreno Escrivà:

Moltes gràcies.

Senyor Montiel, benvingut.

Vosté està ací no per la gràcia de ningú, vosté està ací perquè el sosté un dret.
Si no el sostinguera un dret, la seua compareixença seria il·legal.
El problema és que sovint en estes Corts, contravenint allò que les lleis deurien determinar, s'impedix que la gent parle, intervinga o estiga.
Però vosté està ací exercint, amb tot el dret i amb tot el suport de 90.
000 ciutadans, un dret a defensar, en aquest cas, una ILP en nom de tota aquesta gent.

Ha dit vosté una cosa que me pareix central.
Ha parlat vosté.
.
.
I com és vosté una persona educada i ponderada -sembla que no com jo-, ha dit vosté: «Perdó per fer-los memòria.
» -ha dit-.
¿Val?
Bé, mire, no els demane perdó per fer-los memòria, perquè és precisament la memòria la pedra angular dels arguments que el duen a vosté ací i que l'han de continuar mantenint.

Al llarg de la història les causes més justes han necessitat sovint, tant com de la raó, senzillament de la memòria.
Potser aquesta és la raó per la qual els pitjors criminals, dictadors i sàtrapes que ha patit la humanitat han fet de l'estratègia de l'oblit, una estratègia per a mantindre's en el poder i poder fruir d'una impunitat que la història, afortunadament, sempre els ha negat.

Per això, senyor Montiel, i més que mai, per saber quin serà de debò el futur de la iniciativa que vosté pretén impulsar, ha de fer memòria, tots hem de fer memòria, perquè després de mi, parlaran.
.
.
, li van a parlar a vosté de sostenibilitat, pensant que ni vosté ni nosaltres tenim memòria.
I ahí és on vosté tindrà de recordar que els que hui li parlen de sostenibilitat, van modificar el 1999 la llei de Radiotelevisió Valenciana per a poder endeutar-la fins dur-la a la ruïna, quan llavors la llei ho prohibia expressament.
1.
200 milions d'euros saquejats per la seua decisió de fer insostenible la tele.

Algú després de mi, amb no poc cinisme, senyor Montiel, li dirà que cal una plantilla més austera, però tots nosaltres, els que estem ací, els tindrem de fer memòria i els recordarem que aquell que va ser responsable de dur una plantilla que 1995 era de 650 treballadors, aquells la van tancar amb 1.
700 el dia en què decidiren assassinar eixa televisió.

Sense cap rubor ni vergonya, senyor Montiel, després de mi, algú intentarà mantindre que el servei públic, aquest que massacraren en una llei, el tancaren perquè els treballadors no volgueren negociar amb ells, no volgueren parlar amb ells.
I vosté i jo tindrem de fer-los memòria -ja els l'ha feta vosté-, per dir-los que no van ser els treballadors els que tombaren cap ERO, ni els que tancaren aquella televisió.
Va ser un tribunal de justícia que els va condemnar a d'ells, que estan molt acostumats a ser condemnats i entrar en presó, va ser un tribunal el que els va condemnar per vulnerar drets fonamentals de valencians i valencianes.

Els parlaran a vostés, als promotors de l'ILP, després de mi, d'una televisió plural.
I és possible fins i tot que s'atrevisquen a parlar d'això.
No s'estranye, ells són així.
Ho faran els mateixos que mai deixaren que les víctimes del metro entraren en televisió valenciana.

Ho faran els que nomenaren els caps de premsa, com la senyora Genoveva Reig, Núria Romeral, Peter Pedro García, els mateixos que els nomenaren directors generals quan eren militants del seu partit, els mateixos que el posaren al servei de les trames que saquejaren la radiotelevisió pública fins dur-la a la ruïna i deixar-nos sense eixe dret.

Ho faran els mateixos que tenen hui un secretari autonòmic que se reunix dos vegades per setmana amb un condemnat per corrupció -¿ja tinc un minut, senyor Maluenda?
- amb un condemnat per corrupció -és l'únic al qui li ha recordat allò del minut; gràcies, senyor Maluenda, (veus)- amb un condemnat per corrupció per saquejar les arques públiques que els valencians creien destinar a xiquetes violades i contagiades de sida.
El secretari autonòmic de comunicació se reunix dos vegades per setmana per a rebre instruccions.

Ho faran els mateixos, i no fa falta fer tanta memòria, que han nomenat com a cap de Radiotelevisió Espanyola el comissari polític de Telemadrid, han posat al cap dels serveis informatius un columnista de La Razón, els mateixos que han nomenat al cap de premsa de la senyora Sánchez Camacho responsable de la televisió estatal pública en Catalunya.

Si s'atrevixen a parlar-li de llengua o de cultura, senyor Montiel, recorde que ahí davant té vosté als de la educación para la ciudadanía en anglés, als que entraven a cavall sable en mà, polític, a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua a donar ordres de quin idioma parlem els valencians i quin iber mos el va dictar.

Senyor Montiel, si després de mi, algú li diu que no anem a tindre televisió immediatament, perquè hi ha crisi, recorde-li, recorde-li que la de Madrid ha destinat 69,9 milions a l'últim pressupost; Castella-la Manxa, 34 i Galícia noranta i tants.

Mire, facen memòria i facen-los memòria, perquè la memòria desvetllarà les seues úniques i autèntiques intencions en tot açò.
Sé que aquestos senyors estan dubtant sobre si donar o no -acabe de seguida, senyor president- suport al proper ple del dia 19 aquesta ILP.

¿Què passarà al tràmit parlamentari, les comissions?
-ens pregunten.
¿Controlarem el debat?
¿Podrem prostituir-lo, com sempre?
O serà l'escenari perfecte perquè ens esclaten noves coses d'estes que volem oblidar?

Vullc animar als qui en el seu dia assassinaren el nostre servei públic, eixe que vosté ha vingut hui ací a reclamar que es restituïsca, per continuar en la seua cínica estratègia fins al final.

Els arxius documentals de la Radiotelevisió Valenciana guarden zelosament eixa memòria que ells volen tancar i tapar que ens ha dut al dia de hui, si no és que el miracle de la combustió espontània torna a oficiar el que ja va oficiar en CIEGSA quan alguns eren responsables de guardar eixos arxius.

Si això no passa, segur que els arxius ens donaran grans notícies en un futur immediat.
I si no ho fan, no es preocupen, en el mateix tràmit quedaran desvetllats, perquè, senyories, com dia una gran pancarta en castellà d'una d'eixes manifestacions multitudinàries que jo no vull oblidar, «la cabra tira al monte i els fanàtics al chino mandarino.
»

Gràcies.

El senyor president:

Bé.
Per últim, té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre diputat Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

En primer lloc, volguera donar la benvinguda al senyor Montiel a estes Corts.
Parlava abans de mamprendre esta intervenció que fa més de trenta anys que ens coneguem i la veritat és que està bé conéixer-se, el tornar a coincidir, coincidir en estes Corts en un dia important per a elles, pel simple fet que estigam ací parlant, i defenent i presentant una iniciativa legislativa popular, però pel fet que hui les Cors Valencianes s'obrin per voluntat dels grups parlamentaris, de tots els grups parlamentaris, a la participació, a la participació ciutadana.

Estic ací parlant en representació del Grup Parlamentari Popular, en representació del Grup Parlamentari Popular que sustenta el govern valencià i que, com ja li vaig comentar en la primera de les reunions que vàrem tindre, este grup havia rebut instruccions del president Fabra per a poder fer viable esta compareixença i tractar la seua conveniència.

Parlem, en este cas -i jo crec que és el més important-, parlem de consens, el més important d'esta iniciativa legislativa popular, que està plantejant la creació d'un nou servici públic de Radiotelevisió Valenciana, està parlant de consens, que és el més important per a este grup parlamentari.
I aixina li ho vàrem plantejar en el seu dia.

Entenem esta iniciativa legislativa popular com a una nova oportunitat per al diàleg, com a una nova oportunitat per al consens.
I a més, senyor Montiel, ho estem fent ací en Les Corts, expressant-nos en valencià, en la casa de tots els valencians, no en un àmbit reduït o domèstic, cosa que jo crec que també mos té de fer sentir molt orgullosos com a valencians.

I dic que crec que el fonamental, l'important d'esta iniciativa és el consens, precisament perquè este és el que el Grup Parlamentari Popular ha estat buscant al llarg de tots estos anys i no ha tingut la possibilitat d'aconseguir-ho.

Estem buscant este consens des del plantejament que es va fer per part del president Fabra de pactes de comunitat, des del moment en què vàrem redactar un document de bases per al consens, que no va tindre la resposta dels grups parlamentaris de l'oposició perquè no hi ha havut voluntat per part dels grups parlamentaris de l'oposició absolutament mai, ninguna voluntat d'arribar a ningun consens ni en esta ni en altres moltes matèries.

Senyor Montiel, entenem esta possibilitat de consens, entenem, com li dia, que esta iniciativa legislativa popular obri una nova via per al diàleg, i jo li voldria preguntar, i entenc que sí, perquè este sempre ha sigut el seu posicionament, però ¿entén vosté que, efectivament, esta iniciativa legislativa popular que planteja la creació d'un nou servici públic de radiotelevisió valenciana té de ser una nova oportunitat per al diàleg i per al consens?
I entenc que quan vosté està parlant d'eixa necessitat de consens i d'eixa necessitat de diàleg, ho està fent pensant en el consens de totes les forces polítiques.
No ho està fent pensant exclusivament en el consens d'una part de les forces polítiques d'esta cambra.
Jo entenc que sí.
Jo entenc que sí, però, clar, quan se planteja que esta iniciativa legislativa popular té de ser aprovada en la seua integritat, quan es planteja que no és una qüestió negociable, és a dir, que se té d'aprovar al cent per cent esta iniciativa legislativa popular tal qual està plantejada, no sé, pareix que qüestione un poc el fet del consens, entenc, com li dic, i és la pregunta que li vull fer, que quan està vosté parlant de consens està parlant -moltes gràcies- està parlant de consens de tots els grups parlamentaris.

Esta ILP planteja, i és l'objecte fonamental, la creació d'un nou servici públic de radiotelevisió valenciana.
¿Entén vosté -i és una altra de les preguntes que li vull fer- entén vosté que este nou servici de radiotelevisió valenciana, que és el que defén esta iniciativa legislativa popular?
… Esta iniciativa legislativa popular, a pesar del que han dit alguns dels membres de l'oposició, no parla de la reobertura de l'antiga Radiotelevisió Valenciana, sinó que està parlant de la creació d'un nou servici públic de radiotelevisió valenciana, com li dia, ¿entén vosté que la sostenibilitat encara que vostés en el document no parlen massa d'això però sí diu que té de ser un servici ben estructurat, entén vosté que la sostenibilitat és un element fonamental?

I, per últim, senyor Montiel, i si no és aixina em corregix, -li estic parlant de memòria- però, ¿entén vosté que és possible una nova radiotelevisió valenciana sense tindre totalment liquidada l'anterior?

I ja, per últim, en qualsevol cas, tenint en compte eixa voluntat de consens i diguent-li que… bé, crec recordar que el que li vaig a dir és aixina, i si no és aixina em corregix, ¿pensa vosté que en atenció a eixa voluntat de consens seria convenient la retirada del recurs d'inconstitucionalitat presentat pel Partit Socialista del País Valencià?

Per últim, i ja amb açò sí que acabe, senyor president, lamente que qui ha parlat abans de mi hasca volgut fer la meua intervenció i, el que és pitjor, hasca volgut dirigir la seua.

I ja, per a finalitzar, espere que els grups de l'oposició atenguen esta nova disposició per al diàleg, esta nova oportunitat per al consens, i que no utilitze esta iniciativa legislativa popular com una nova ferramenta, com una nova arma contra el Partit Popular i el govern al que sustenta.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Bellver.

Per a contestar a les preguntes i observacions que se li han formulat, té la paraula el senyor Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyories, per les seues preguntes.

La veritat és que s'han plantejat preguntes, algunes de molta complexitat, que fins i tot se n'ixen de la voluntat dels promotors i de la mateixa iniciativa legislativa popular.
Però vaig a intentar donar-li, en la mida de les meues possibilitats, alguna contestació.

En primer lloc, agrair la intervenció del senyor Ignacio Blanco perquè, efectivament, jo recorde amb molta tristesa que el 14 de novembre de 2001, la cambra va rebutjar una iniciativa legislativa popular, la primera que es va fer en la Comunitat Valenciana, que havia arreplegat 118.
000 signatures i que pretenia l'ordenació i protecció de l'horta de València i es va rebutjar amb l'excusa que ja estava treballant el govern valencià en eixa ordenació i protecció.
Han passat tretze anys i un mes i encara estem esperant que s'aprove un pla d'acció territorial per a la protecció i ordenació de l'horta.
Per tant, jo tinc alguna experiència, i crec que és un luxe, des del punt de vista d'un ciutadà del carrer, tinc alguna experiència d'iniciatives legislatives populars i la veritat és que no estic massa satisfet.

No estic massa satisfet que no es poguera comparéixer per a defensar aquella iniciativa.
Per tant, no considere, com molt bé ha dit alguna de les senyories intervinents, la meua presència ací com un luxe sinó com l'exercici d'un dret.

Jo ja sé que n'hi ha un grup parlamentari que ha presentat una iniciativa per a modificar la llei reguladora de la iniciativa legislativa popular, però sé que eixe mateix grup parlamentari va rebutjar una proposició de llei del grup d'Esquerra Unida en l'any 2002 en què precisament es demanava fer allò que ara es pretén aprovar.
I allò incloïa, precisament, que els representants de les comissions promotores de les iniciatives legislatives populars pogueren vindre a la cambra per a explicar les seues raons.

Per tant, agraïxc l'oportunitat que m'ha donat el senyor Blanco per a fer memòria, com dia també el senyor Moreno.

La veritat és que nosaltres no acceptarem un canvi de l'ILP, no acceptarem.
I vaig a respondre també al senyor Bellver.
I per què?
No és un problema de consens.
És que açò jo crec que no s'acaba d'entendre.
Nosaltres som ciutadans.
Nosaltres no som un grup parlamentari.
Nosaltres no entenem de maniobres reglamentàries.
Nosaltres hem fet, i mos ha costat molt, un test que és un full de ruta per a construir el consens, però no per a construir el consens entre els grups, sinó per a construir el consens entre la cambra i la ciutadania.
Per això el nostre projecte, la nostra proposició de llei parla de crear tot un seguit de processos de consulta a experts, de consulta a professionals, de consulta a universitats, de consulta al sector empresarial de l'audiovisual valencià, etcètera, etcètera.

I, a més, perquè eixe consens funcione li hem ficat uns terminis.
I hem donat unes instruccions, unes recomanacions, si se vol, al govern, perquè ho faça en un temps determinat.
I si no ho fa, que una comissió parlamentària, que actua com a garant d'aquest consens, introduïxca també la seua iniciativa.

Nosaltres pensem que contràriament al que ocorre en altres països d'Europa, ací es consulta molt poc als experts, es consulta molt poc a les universitats, es consulta molt poc als professionals, es consulta molt poc, fins i tot, a la gent del carrer.
I resulta que, com he dit, el dret -gràcies- el dret dels valencians i de les valencianes és a tindre un servei públic de ràdio i televisió plural, de qualitat i en valencià.
Com ho facen, és problema seu, perquè vostés tenen la responsabilitat, tenen vostés el deure de complir la llei, de complir els tractats internacionals i de fer-ho bé, i de donar compte després i sotmetre's al control de la ciutadania.

I m'agradaria que eixe control no fóra cada quatre anys a soles, perquè els dóna a vostés massa temps.
A mi m'agradaria pensar que eixe control es pot exercir mitjançant mecanismes com aquest de la iniciativa legislativa popular.

Per tant, jo no parle del consens dels grups.
A mi, el consens dels grups, l'agraïxc, però, de veritat, intenten vostés, per una vegada, construir un consens amb la ciutadania, amb la gent del carrer, perquè no ho van fer en la iniciativa legislativa popular per l'horta, i sembla que no ho van fer tampoc quan van tancar la televisió valenciana, la Radiotelevisió Valenciana que teníem, i sembla que no tenen massa intenció de fer-ho ara.
Me perdonaran, però tinc els meus dubtes.

Vaig a contestar-li de tota manera, aprofitant-me del senyor Maluenda, que va ser qui va defensar el vot en contra del PP de la iniciativa legislativa popular per la protecció de l'horta, me vaig a aprofitar, dic, i els vaig a dir que, en relació amb el que dia el senyor Morera, que, efectivament, la Radiotelevisió Valenciana i el seu tancament és un símbol de la incapacitat per exercir el diàleg.
Ho he dit i ho mantinc.

I nosaltres sí que hem intentat parlar amb el president Fabra, i li hem demanat pel conducte reglamentari, respectuosament, que ens rebera.
Jo ja sé que el senyor Fabra, perquè m'ho ha dit el senyor Bellver, i el conec, i no me mentiria en una cosa aixina, li ha donat instruccions al Grup Parlamentari Popular perquè alce la mà en este tema.
Però a mi no em sembla prou.
Ho sent, però no em sembla prou.

Nosaltres creguem que es pot recuperar el servei públic de radiotelevisió valenciana, crec que es pot.
Hui mateixa un informe, sense que ningú s'haja fet responsable de la seua autoria, però hui mateixa, un mitjà de comunicació valencià publicava un informe en què parlava que això eren quatre quinzets.
Crec que 14 milions d'euros i se tornava a obrir la radiotelevisió valenciana.
Després, és veritat, s'hauria de parlar d'altres coses, però ja parlaran vostés.
És que nosaltres som ciutadans, no mos demanen que fem la seua faena.
És que a nosaltres no ens correspon.
Nosaltres hem fet prou i ho fem amb moltes dificultats, i amb els nostres diners, i amb el nostre temps, i amb la nostra ràbia ja fem per redactar una proposició de llei i per a arreplegar signatures.
No mos demanen que també redactem nosaltres com hauria de ser la nova televisió.
No mos demanen com s'hauria de tancar la liquidació o com s'hauria de recompondre l'ERO.
Però, ja dic que hui mateixa es parla en els mitjans de comunicació d'un informe que.
.
.
ho fica molt senzillet, sembla ser, molt senzillet.

Si és veritat que n'hi ha en el projecte de pressupost per a l'any que ve una consignació pressupostària de vora cinquanta-nou milions d'euros, a soles per a pagar despeses del tancament, i si és veritat el que diu l'informe que hui es publica en els mitjans de comunicació, que a soles amb catorze es recuperaria l'ocupació i es recuperaria la radiotelevisió valenciana i després ja anirien arreglant, jo crec que la cosa sembla prou senzilleta.
No cal tindre dos carreres.
Crec que falta voluntat política.
Crec que té raó el senyor Morera.
Però jo, de tota manera, estic ací perquè m'ho crec, i crec que se pot arreglar.

A soles ja, per a dir-li al senyor Moreno que, efectivament, efectivament, nosaltres fem memòria.
M'ha donat també l'oportunitat de fer-la i m'he llevat un pes de damunt.
Moltes gràcies perquè al senyor Maluenda li tenia guardada una cosa com aquesta.
Li ho haguera dit pel carrer però no me'l trobe mai.

Jo crec, crec, que, efectivament, n'hi han altres televisions autonòmiques, fins i tot en Ceuta, eh?
, en Ceuta, jo ho respecte molt, en Extremadura, en Castella-la Manxa, i estan funcionant.
Que no n'hi ha crisi en estos territoris?
Si és que, a més, poden mantindre-la ells, ¿tindran algun seny, algun trellat especial en Extremadura o en Ceuta o en Castella-la Manxa, que no tingam els valencians, que a més tenim una llengua pròpia?

Per tant, jo crec que caldria fer un esforç.
Nosaltres estem demanant que es faça un esforç.
Nosaltres hem fet una llei molt, molt respectuosa amb les competències del govern i amb les competències de la cambra.
Nosaltres hem fet una llei que és, com dic, un full de ruta.
No es tracta d'imposar res a ningú, però es tracta de dir-li que ho faça i com seria recomanable que ho fera.
Eixe és el consens que volem.

El senyor Bellver, que ve de l'administració.
.
.
del món dels ajuntaments, m'ha fet quatre preguntes i un prec.
Sembla que el prec li'l dirigia a la resta dels seus companys de grups parlamentaris.
Li vaig a contestar.

Esta ILP és una nova oportunitat, efectivament.
No haguera fet falta tindre una segona oportunitat, no haguera fet falta.
Normalment, en medicina.
.
.
, jo fuig dels metges però en medicina se demana la segona opinió, la segona, quan encara no t'has mort, quan estàs malalt; ací, primer te mate i després te demane una segona oportunitat, una segona opinió.

Jo crec que el consens és consens social.
Nosaltres no entrem, no som parlamentaris, no som gent que estiga en la cambra habitualment.
Volem que es construïsca el consens en la societat.
Donem algunes orientacions.
Ara sí, nosaltres no reneguem d'uns mínims principis i d'unes mínimes funcions que entenem ha de complir un servei públic de radiotelevisió com cal, com es mereixen els valencians i les valencianes.

Nosaltres no parlem de sostenibilitat.
Per què?
Perquè, primer, els números canten.
I jo ja he vist hui que amb 14 milions això s'arregla, que en el projecte de pressupostos n'hi han 59 per a pagar despeses i que n'hi han 1.
200 de deute que no són meus, no són meus ni de les 90.
000 persones que han signat.
I eixos 1.
200 milions de deute tampoc són dels meus fills.
I vostés m'estan demanant que jo torne a casa i els diga als meus fills que els pròxims vint anys hauran de continuar pagant el deute i, a més, per culpa dels mateixos que els han furtat Babalà.
Això no pot ser.

Nosaltres no volem parlar ara d'eixa sostenibilitat, perquè no els ha importat la sostenibilitat quan s'endeutaven.

Nosaltres pensem que sí se pot.
.
.
Si vosté vol que jo li diga, sí se pot arreglar això de radiotelevisió valenciana, encara que estiguen les liquidacions pel mig.
Per què?
Jo abans pensava que estava boig, però és que hui ho he llegit en els mitjans que n'hi ha un informe que diu que es pot.
I sembla raonable.
M'ha donat temps este matí de consultar amb una experta laboralista i me diu: «Sí que és possible revertir l'ERO, si n'hi ha voluntat i si es pacta i si es negocia i si es dialoga amb els representants dels treballadors.
»

Per últim, jo no entenc.
.
.
Perdó, sí entenc, però no vull parlar del recurs d'inconstitucionalitat, perquè jo no l'he fet.
I a mi, la veritat, és que em sembla una cosa a molt llarg termini i jo vull solucions ja.
Per això hem ficat terminis concrets.

I el prec que vosté els feia a la resta dels grups, jo entenc que és aixina i que és del consens, però, per favor, senyor Bellver, que ens coneguem, no facen sols el consens de portes cap endins.
Intenten, per una vegada, eixir al carrer i parlar amb la gent o cridar la gent perquè parle ací.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Montiel.

Bé, ara hi ha una nova ronda d'intervencions per a formular preguntes o demanar nous aclariments.

Sí que els demane ara que si poden ajustar-se al temps, perquè n'hi ha una altra compareixença posterior i s'està demorant una miqueta.
Però, bé.

En primer lloc, el senyor Blanco té la paraula.

El senyor Blanco Giner:

Gràcies, president.

Senyor Montiel, jo li preguntaria ara, en este segon torn, ¿com se li queda el cos a vosté?
¿Com se li queda el cos quan vosté escolta dir que són les instruccions del president Fabra les que han fet viable aquesta compareixença?
Vosté que, a més a més, és professor de Dret Constitucional, ¿com se li queda el cos quan li plantegen que la seua compareixença no és un dret -no personal, sinó col·lectiu, dels vora noranta mil signants de l'ILP-, sinó un luxe que ha permés el senyor Fabra?
¿Com se li queda el cos?

En segon lloc, ¿com se li queda el cos quan escolta parlar que aquesta és una nova oportunitat per al diàleg i per al consens a aquelles persones que van tancar Radiotelevisió Valenciana sense diàleg i sense consens, a una persona que va prémer el botó per a suprimir el servei públic, que està acompanyada de moltes altres persones que van fer el mateix, que copen hui la primera filera, però que van ser els qui van executar Radiotelevisió Valenciana?
¿Com se li queda el cos?

¿Com se li queda el cos quan es qüestiona l'exigència que es respecte el contingut íntegre de l'ILP per part d'aquelles persones que mai accepten esmenes als seus projectes de llei, a les seues proposicions de llei -eixa va ser la via que van utilitzar per a tancar Radiotelevisió Valenciana- o per als seus projectes de pressupostos, mai?

I ara, ¿de què volen parlar, de quines esmenes a una llei que té set articles, una addicional, una derogatòria i dos disposicions finals?
¿Una llei que deixa en mans d'esta cambra, en mans d'estes Corts la futura llei de Radiotelevisió Valenciana?
¿Quines esmenes volen fer?
El que passa és que estos fulls no els han vist ni en pintura, no han firmat cap d'ells estos fulls.
I ara parlen de consens i de negociació, les mateixes persones que s'han negat a negociar amb els treballadors i les treballadores del comité d'empresa, el mateix president Fabra que s'ha negat a rebre'ls a vostés.
I parlen de diàleg i de consens.
¿Com se li queda el cos?

¿Com se li queda el cos a vosté quan parla de la sostenibilitat el portaveu del Partit Popular, tenint a la seua dreta el president del consell d'administració de Radiotelevisió Valenciana de l'any 2011?
¿Els responsables d'eixos 1.
200 milions d'euros de deute parlen de sostenibilitat?
¿Com se li queda el cos?

Tal vegada, a vosté li passe com a mi, que encara no s'ha acostumat, i jo ja porte pràcticament una legislatura.
Encara no m'he acostumat.
No m'he acostumat a eixa falta de vergonya.
No m'he acostumat a la manipulació del llenguatge.
No m'he acostumat a la política de mires curtes, partidista, que no pensa en el poble valencià, sinó únicament en el Partit Popular.
No m'he acostumat.
I, com el conec, jo sé que vosté tampoc.
Ni ens acostumarem, ni jo ni vosté.

Ha dit vosté que rebutjar aquesta ILP, no aprovar-la, tal qual ha sigut recolzada per 90.
000 valencians i valencianes, seria empobrir la democràcia, seria renegar de la llengua, seria allunyar-se de la societat.
Efectivament, subscric eixes paraules.

M'agradaria que això no passara.
No confie, però m'agradaria que això no passara, que almenys l'única herència mitjanament acceptable d'aquesta legislatura, per part d'estes Corts, en les quals la majoria absoluta del Partit Popular ha imposat retallades, repagaments, exclusions de drets i tancaments de serveis públics, que l'única herència positiva fóra l'aprovació íntegra d'aquesta ILP que permetera tindre, més endavant, una llei de radiotelevisió valenciana que recuperara el servei públic.

Però el que sí que li dic és, des del Grup d'Esquerra Unida, des de la meua organització, i estic convençut que des de moltes altres organitzacions polítiques, socials, cíviques, culturals, farem tot el possible per a recuperar la riquesa de la democràcia, per a trobar, d'una manera per totes, la possibilitat de promocionar i protegir la nostra llengua i per a apropar-nos a eixa societat que està reivindicant el seu dret a uns mitjans de comunicació públics, en valencià, de qualitat, plurals i sense corrupció.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

I molt agraït per les respostes que mos ha donat el senyor Montiel perquè, efectivament, mosatros també considerem que, si se vol, se pot recuperar el servei públic de radiotelevisió valenciana.
I eixe és l'objectiu fonamental dels promotors i dels més de noranta mil valencians i valencianes que van firmar l'ILP.
Recuperar, i recuperar en el termini més ràpidament possible i evitar, doncs, el problema que els seus fills o els meus.
.
.
, bé, els meus ja no veuen Babalà, però els agradaria vore altres coses, no?

Els responsables d'esta desfeta són el govern, són el Partit Popular, és el president Fabra.
I és evident que açò, este error gravíssim, que mos ha costat perdre un servei públic, doncs, ara, el president Fabra li ha donat instruccions al senyor Bellver per a fer visible la compareixença.
És a dir, més que voluntat política, entenem -i anem a parlar ara del consens-, de recuperar Radiotelevisió Valenciana, el que n'hi ha és voluntat política d'intentar tapar, com siga, un gravíssim error que ha tingut unes conseqüències desastroses per a la nostra economia, per a la nostra societat, per a la nostra possibilitat d'expressar-nos en el món, acabar amb la ràdio i amb la televisió pública.

No s'entendria, i els gestos són interessants.
Per exemple, s'ha impedit que convidats a esta compareixença estiguen presents hui ací.
Se'ls ha vetat la possibilitat que estiguen ací.
(Veus) I això, doncs, ja demostra un poc les formes democràtiques.
Fins i tot, la limitació de temps en el tema bàsic de la legislatura, com és este.

¿I per què dóna instruccions el president Fabra?
Podíem pensar.
.
.
, tenim el legítim dret a pensar que és una mostra de filibusterisme polític per a intentar no ser recordat pels valencians com el president que va tancar Radiotelevisió Valenciana, que en serà recordat, siga o no nomenat pel Partit Popular o designat per Rajoy per Madrid.
Això ja no li ho lleva ningú.
I crec que el poble valencià ja l'ha qualificat, el president Fabra, en la seua gran capacitat.

I el president Fabra, l'altre dia, sense consultar al grup, vingué ací el 13 de novembre diguent que abre la puerta a un nuevo Canal 9.
I usa la iniciativa legislativa popular perquè es tramite.
Però jo el que li dic al president Fabra, al senyor Bellver, al senyor Antonio Montiel, que si se vol, se pot.
Perquè, efectivament, tenim un informe, un informe econòmic i jurídic de com se pot recuperar Radiotelevisió Valenciana, sí, sí, sí; de refer tot el mal que vostés han fet.
Si se vol, se pot.
Perquè el que vostés han fet ha sigut d'una gravetat econòmica, a banda de tot, enorme.
I econòmicament és factible, amb catorze milions d'euros.
Perquè els costos de les indemnitzacions, amb un diàleg -que l'oferia el comité d'empresa- real i aplanant-se a les demandes que estan plantejades en l'Audiència Nacional i mirant com donen solució al recurs d'inconstitucionalitat, podríem tindre, podríem tindre Radiotelevisió Valenciana, recuperant els bons professionals que vostés van marginar.
I el dia que toque, el senyor Fabra podria fer el discurs d'any nou, doncs, des de la Radiotelevisió Valenciana.
(Se sent una veu que diu: «Ja no, eh?
»)

Doncs, jo.
.
.
A vore, és que me té igual.
Jo el que vull és que es recupere Radiotelevisió Valenciana, que s'acomiade l'home, que demane perdó, que diga que ha sigut un.
.
.
, que rectificar és de savis.
Fins a eixe punt, crec que podem estar tots d'acord.

N'hi ha consens?
Posem-nos en el consens, però en el consens real, no en el de tramitar una iniciativa perquè passe el que va passar, com molt bé mos ha dit el senyor Montiel, que, després de tretze anys de la iniciativa legislativa popular per l'horta, el govern del PP ha estat incapaç de posar en marxa una ordenança, una llei que ordene la destrucció de l'horta de València.
Això és filibusterisme polític.
I jo això no és el que vull que passe en radiotelevisió valenciana.

Per això els dic, senyor Bellver, ¿volen vostés que recuperem radiotelevisió valenciana?
Consens.
Però no mos demane que participem en les seues maniobres d'acatxar-se els pantalons quan toca, políticament parlant.

Van retirar el nostre Estatut, que el vam aprovar per a aconseguir inversions públiques territorialitzades.
I ahir hagueren d'anar tots a rebre la ministra per a rebre ordres, quan han estat incapaços d'invertir el que mos toca per població durant tants anys.
Catorze mil milions d'euros, des de 2002, en inversions públiques territorialitzades.
Són uns incompetents.
I retiraren l'Estatut d'autonomia que tenien pactat ací, el retiraren.
I ara volen fer el mateix, i no els ho anem a consentir.

Per tant, els dic, claríssimament, si volen ja que ens asseiem a parlar per a recuperar el que demanen, des de la iniciativa legislativa popular, els 90.
000 valencians i la societat civil -la real, no la falsificada per vostés- de recuperar el servei públic, mos tenen al seu costat.
Perquè l'error que vostés van fer, gravíssim per a la nostra economia, per a la nostra societat, per a la nostra dignitat com a poble, els ho recordarem sempre.
Rectifiquen, si volen.

I, president Fabra, menys esperar a ser designat des de Madrid i més defendre els interessos del poble valencià.
I defendre els interessos dels valencians és recuperar ja el servei públic de radiotelevisió valenciana, aplanant-se a les demandes i posant en marxa, amb els professionals, radiotelevisió valenciana.

El senyor president:

Gràcies, senyor Morera.

Senyor Moreno.
.
.

El senyor Moreno Escrivà:

Senyor Montiel, primer que res, felicitar-lo per la seva crec que brillant defensa dels interessos de les desenes de milers de persones que hi han darrere de la iniciativa legislativa popular que vosté hui defensa.

En segon terme, anunciar que el meu grup parlamentari, per suposat, donarà suport a la seua iniciativa i la iniciativa que vostés plantegen.

Mire, aquesta gent que parla després de mi són molt nacionalcatòlics -jo ja sap vosté que no; vosté i jo també ens coneguem fa molts anys, sap que jo no.
.
.
, no-.
I els agrada molt entendre açò de la política des del vessant de la seua religió, en la part que ells la practiquen, no?
, que és: «Jo ho confesse.
Vaig a la missa, confesse i vaig al cel.
» Sempre se'ls obliden dos parts que, fins i tot, jo mateix, que no crec en Déu, me conec de quan era xicotet, perquè vaig nàixer en el 1969, -encara vaig patir una part del règim, que alguns tant enyoren- que és la contrició esta del «dolor de corazón», demanar disculpes, en aquest cas, no els haurà sentit demanar disculpes.
I la penitència, que en el seu cas sol tindre certa relació amb penitenciaria.

Parlen d'estes coses i a mi me recorden a la mare d'un amic meu també d'escola, que li dia al meu amic, «vine ací que no et vaig a fer res», amb una sabatilla en la mà.
Saps?
Clar, el meu amic no solia anar, perquè se la veia amb la sabatilla en la mà.
Els que li parlen a vosté de consens són els mateixos que en Radiotelevisió Valenciana estan practicant altra vegada els temps d'Urdaci i són notícia tots els dies.
Hui, el seu partit, ells.
Són els mateixos que acaben d'anunciar una tele-Rus com si fóra una broma, i no desviar diners públics a una televisió privada, per a manipular-la.
Ells, hui, ahir, el seu grup, els del consens, estos que estan ací davant.

Mire, senyor Montiel, ells no creuen en l'esperit que anima la seua llei, i vosté està ací senzillament perquè a algun il·luminat se li ha acudit que esta és una bona estratègia per a les eleccions, però ells són els companys de Vicente Sanz, imputat per assetjament sexual a treballadores, per Lola Johnson, Jaraba, Pedro García, àlies Peter, Núria Romeral, etcètera.
Són ells el del consens.
El seu discurs de consens és, com diu una gran amiga meua, com el submarí de Gila, «de color bien, pero no flota».
Sap?
Fer un discurs, que els el compren alguns, els quals ja han comprat prèviament, però no flota.
No se sosté de ninguna de les maneres.

Diu que no vol que utilitzem la Radiotelevisió Valenciana o aquesta llei com una arma.
Però, per favor, si vostés no necessiten que ningú utilitze una arma!
Vostés són especialistes en pegar-se tirs als peus, amb la seua pròpia arma.
Això de la Radiotelevisió Valenciana ha segut un tir en el peu que s'han pegat vostés venint de cacera de Marràqueix, de cacera o del que fóra.
Nosaltres no hem utilitzat açò com una arma.
Són vostés qui se la dispararen al peu per la seua intransigència, el seu totalitarisme i el seu fanatisme, i la seua obsessió per la manipulació informativa.
Sí, eixa que vostés tant enyoren i encara practiquen allà on poden i on els deixen.
Delimitar els temps i que la gent no s'expresse, o utilitzar mecanismes per a perseguir diputats.
Sí, senyor Font de Mora.

Miren, vostés han parlat del recurs d'inconstitucionalitat.
Que no han escoltat el senyor Montiel, que no l'han rebatut?
Els ha fet tota una retafila de les lleis que vostés conculquen, tenint els valencians sense un servei públic de televisió.
Els l'ha fet tota sencera, -acabe de seguida- tota sencera.
Qualsevol partit decent que poguera fer-ho, haguera presentat un recurs d'inconstitucionalitat, i efectivament Ximo Puig va presentar un recurs d'inconstitucionalitat, que mantindrem mentre es mantinga la lesió als nostres drets.
Clar que sí!
I s'empara en tos els principis de legislació estatal i europea que ha anomenat el promotor d'aquesta ILP.
Les lleis, a més de conservar-les i llegir-les, cal intentar entendre-les.

Senyor Montiel, acabe.
Quan encara no he consumit ni els cinc minuts, ja m'han avisat.
(Remors) La seua iniciativa, la seua iniciativa.
.
.
Calmen-se.
.
.
, señorías.
La seua iniciativa demana una cosa sensata per a qualsevol govern demòcrata i decent.
La pregunta si és teu, serà.
Vostés demanen senzillament que es pegue un primer pas per a restituir un dret al qual els valencians tenen dret, un pas que després facilitarà el consens en la cambra, en eixa legislació, en tot eixe procés.
La pregunta és si ells ho faran.
La pregunta és com es resoldrà el dilema que vosté hui planteja ací, i es que planteja que li torne el seu dret aquell que li'l va arravatar.
Espere que tots els valencians tingam sort i justícia en eixa tasca, encara que ho dubte.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Moreno.

Grup Parlamentari Popular, senyor Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Sí, moltes gràcies, senyor president.

Reiterar el que he dit al principi d'esta intervenció.
Crec que hui és un dia important pel fet que estigam ací defenent i parlant d'una iniciativa legislativa popular i que, com ja ha dit, li vaig anunciar als responsables de la comissió promotora.
El president Fabra em donà les instruccions que a pesar que no està previst reglamentàriament el fet que es puga comparéixer en la defensa d'esta iniciativa legislativa popular, establírem els mecanismes necessaris, i buscàrem els mecanismes necessaris per a fer-ho possible, sobretot tinguent en compte que el Grup Parlamentari Popular i el govern del president Fabra està en estos moments tramitant i prenent decisions per a efectivament fer possible la participació ciutadana en esta cambra.
Fer possible la participació.

Com vosté molt bé ha dit, els ciutadans voten cada quatre anys, ho fan amb tota la responsabilitat del món, però ara volen més, volen poder parlar i participar en esta cambra.
Eixa veu ha sigut escoltada per este grup parlamentari i està portant endavant les mesures necessàries per a fer-ho possible.

No m'han entés bé en la meua primera intervenció, quan parlava de la possibilitat d'una nova oportunitat per al consens.
Quan estic referint-me a una nova oportunitat per al consens estic referint-me a grups de l'oposició.
Ara tenen els grups de l'oposició l'oportunitat de respondre a eixa voluntat de consens que va expressar el govern del president Fabra des del primer moment.
Vostés no volen recordar-ho, vostés no volen ni sentir-ne parlar, però ja en desembre de 2011 el govern valencià va remetre a tots els grups parlamentaris un document en bases per al consens, per a parlar de la radiotelevisió valenciana, eixe servici públic de radiotelevisió valenciana, que el govern valencià i este grup parlamentari ha estat intentant portar endavant fins al final, amb moltes coincidències, amb moltíssimes coincidències -diria jo- en el que expressa i en el que definix esta iniciativa legislativa popular.
Amb molts esforços, en la redacció d'una llei, en la firma d'un contracte programa, en l'assumpció per part del govern valencià del deute de Radiotelevisió Valenciana per a fer-la possible, per a fer-la sostenible.
Perquè la sostenibilitat, senyor Montiel, sí és una qüestió fonamental per a este grup parlamentari respecte al que ha de ser el nou servici de radiotelevisió valenciana.

Però estic parlant d'una nova oportunitat per al consens per als grups parlamentaris de l'oposició, que no han volgut en ningun moment consensuar amb el Grup Parlamentari Popular.
No és possible, senyor Montiel, un consens social, com vosté està demanant, sense comptar amb el Grup Parlamentari Popular, sense comptar amb els representants d'1.
200.
000 valencians que varen prendre la decisió de votar-mos.
És impossible.
I no patixca, senyor Montiel, construir el consens està perfectament reglamentat, està perfectament definit en la nostra normativa, i no tinga el menor dubte que ho anem a intentar, com ho fem sempre.
Però, mire, la democràcia és el govern de les majories en respecte a les minories, però és el govern de les majories, i això també cal que no ho oblidem.
No és possible arribar a consensos quan els grups de l'oposició es posicionen en contra absolutament d'eixe consens.

Vosté, com li dia, tenim moltes coincidències, coincidim en moltes coses respecte a la redacció.
Coincidim en la defensa del valencià, coincidim en la importància que se tinga informació, i coincidim, i molt, en la importància de fer valdre la informació, de fer valdre l'assessorament dels experts.
Vostés, i algun grup parlamentari, han fet menció a un informe que hem conegut a través d'un mitjà de comunicació que desconeguem.
L'informe, per descomptat, com a grup parlamentari, jo crec que el desconeguem els quatre.
No cal dir-ho, el desconeixen els responsables de la radiotelevisió valenciana i el desconeixen els responsables del govern valencià.
Sí és cert que, pel que hem pogut llegir i encara.
.
.
-un minut, gràcies- i encara que és un informe econòmic, no és un informe jurídic, parla que la televisió valenciana hauria de ser possible amb uns 700 treballadors.
Però, dit això, senyor Montiel, totalment d'acord respecte que es compte amb el sector audiovisual valencià, segons l'informe que se mos presentà per part de la Federació d'Empreses del Sector Audiovisual Valencià.

Per altra banda, també seria important que quan els posicionaments dels grups de l'oposició no estigueren recolzats per informes tècnics, pels informes dels professionals, també vosté ho denunciara.
No ho denunciara només, o ho demanara, ho reclamara només per al Grup Parlamentari Popular.
Els posicionaments dels grups de l'oposició no han estat mai sustentats pels informes dels professionals.

Però vaig a l'última pregunta que li vull fer, senyor Montiel, i senyor president, i amb açò acabe.
Segons l'informe que mos va presentar la Federació d'Empreses del Sector Audiovisual Valencià, també allò dit per l'Observatori de la Televisió Valenciana de la Universitat, però en concret me vaig a centrar en el que diu l'informe de la Federació d'Empreses del Sector Audiovisual Valencià, diu que atenent la mitjana europea de tres treballadors per cada milió d'euros de pressupost, una futura radiotelevisió valenciana deuria estar entre els 230 i els 280 treballadors.
Com ja he dit abans, l'única menció que vostés fan a este tema és quan parlen que la futura radiotelevisió valenciana, el futur servici públic, deuria estar ben estructurat.
Però també parlen vostés, i això sí que ho fan en la seua iniciativa legislativa popular, de la importància que ha tingut l'evolució tecnològica i els estalvis que açò pot suposar també en matèria de personal.

La meua pregunta, senyor Montiel, és: creu vosté que tinguent en compte tant les dades que ens fan arribar els experts, en este cas la federació d'empreses audiovisuals valencianes, com tinguent en compte eixa evolució tecnològica, a la qual vostés fan menció en la seua ILP, tindria sentit hui en favor de la sostenibilitat una radiotelevisió valenciana de 1.
800 treballadors?

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Bellver.

Per a finalitzar esta compareixença, té la paraula el senyor Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies per les seues preguntes.
Vaig a contestar en el mateix ordre en què s'han formulat.
La veritat és que el senyor Blanco també el conec molt de temps, estic molt content de conéixer-lo, i la veritat és que a mi el cos se'm queda malament.
Se'm queda malament perquè això deuria ser la normalitat.
Açò que estem fent hui deuria ser la normalitat, i per tant no trobe que hàgem de donar-li este caràcter d'excepcionalitat que un ciutadà qualsevol, i en este cas més que jo he tingut la sort de ser triat per a representar aquestos 90.
000 ciutadans valencians, puga vindre a la cambra i expressar els seus arguments, expressar els seus criteris, les seues preocupacions.
Jo crec que el treball dels parlamentaris estaria precisament en tindre almenys una orella cap al carrer.
No les dos orelles dins de la cambra, tancadets.
Però em quede amb un sentiment agredolç.

La veritat és que tornem a parlar de la sostenibilitat, com dia ara després el senyor Bellver.
Jo agraïxc que el seu grup parlamentari recolze la nostra iniciativa legislativa.
I jo, de veritat, crec que sols estem donant un primer pas.
És cert, nosaltres no volem substituir el govern, no volem substituir Les Corts.
no es tracta d'una pugna entre dos legitimitats, entre la legitimitat que ix de les eleccions i la legitimitat que ix del carrer.
No és això.

El que intentem és fer una democràcia més forta, més saludable, més sana, una democràcia en què la gent connecte.
Es parla molt de temps ja de la crisi del parlamentarisme.
Es parla molt de temps ja de la crisi de la política.
Es parla molt de temps ja de la desafecció.
Deurien de fer-s'ho mirar, perquè vostés viuen d'açò.
Mentre n'hi hasca eixa desafecció, mentre la gent no reconega la representació, o dubte de la representació parlamentària, etcètera, n'hi ha un problema greu, molt greu.
I jo crec que deurien tractar el malalt abans que es muiga.
I alguns ja entendran el que vullc dir, perquè les eleccions estan ahí al costat.
I per tant, alguns van haver de passar-ho molt malament per a defensar en una campanya electoral certes mesures.
Però eixa no és la meua tasca hui.
La meua tasca hui és ajudar-los en l'esforç que hem fet de reflexió, d'arreplegada de signatures, de mobilització ciutadana, a fixar-los un estímul perquè apleguen on cal.
Retornar el dret dels valencians i les valencianes a un servei públic de ràdio i televisió en valencià, plural, de qualitat.
I això és relativament fàcil.
Jo no vaig a dir-los com ho faria.
Això és feina de vostés.

I jo sí que pense que, si parlem de sostenibilitat i n'hi ha un informe econòmic -o el que siga, jo he llegit el mateix que vosté, imagine, en la premsa- crec que parla precisament d'economia i per tant de sostenibilitat i per tant de viabilitat.

De tota manera, això és molt fàcil, pense jo.
Això és un pla de negoci, i qualsevol estudiant o qualsevol comerciant de poble se fa un pla de negoci.
Mira el que vol vendre, mira el que pot produir i fa els càlculs, les despeses, etcètera, etcètera.

I, per tant, jo no li vaig a fer a esta cambra que té molts assessors i molta gent molt qualificada el que seria l'anàlisi de la viabilitat d'aquesta empresa.

Però, mire, jo el que sí que vullc dir-li és que, a banda que se mos ha furtat, se mos ha expropiat -torne a dir- un dret sense indemnització, per cert, un dret, és a dir, hem de pagar damunt, ¿eh?
, pel cost de la despesa de l'expropiació, el problema és que s'ha creat no sols una incertesa i un -digam- efecte psicològic i humà terrible en els treballadors i treballadores que han perdut el seu treball.
És que, a més, n'hi havia un sector florent audiovisual, empresarial, que tenia vora cinc mil treballadors, que era decisiu en aquesta societat postmaterialista i moderna en què intentem convertir-mos i que pot generar molta visibilitat en el conjunt del món que pot, a més, construir molta economia i que s'ha quedat en calçotets; ens parlen els professionals d'un 92% d'atur en el sector audiovisual valencià.
Ens estem llevant de la competitivitat, d'uns dels vectors de la competitivitat més importants de les societats del segle XXI.

Jo crec que això és greu, crec que és molt greu el problema dels treballadors de radiotelevisió, crec que és injust el que els ha passat als treballadors de Radiotelevisió Valenciana, i alguna cosa haurien vostés de fer perquè jo crec que n'hi ha una reconstrucció.
.
.
, no sols un problema tant de reconstrucció de la radiotelevisió sinó de reconstrucció del consens, crec que n'hi ha un deure moral a més d'un deure jurídic.

I crec, també, que sí que es pot, jo estic d'acord amb el senyor Morera, jo crec que es pot, és una qüestió de voluntat política perquè, clar, és una qüestió de ficar-se les piles -que diuen els jóvens-, és ficar-se a treballar, construir el consens, i no construir el consens des d'unes bases sinó en les coses concretes, deixem-nos de catecismes i de principis i de grans tal, coses concretes, a treballar, o siga, a vore, qui s'assenta amb qui per a vore com es fa això i com es crida els treballadors i com es crida els professionals i com es crida els empresaris.

Jo torne a dir que és un primer pas, nosaltres no volem substituir a ningú, però crec que hem fet un esforç i crec que això es mereix que es tramite íntegrament.
És que sols té set articles, és que no imposa res a ningú, és que no li lleva a ningú la competència, és que no li lleva a ningú l'autoritat, és que sols volem que vostés treballen a un ritme adequat i que donen comptes d'allò que treballen, i que intenten per una vegada, per una vegada, fer un treball en el que seduïsquen la ciutadania que és part del seu treball, almenys per mantindre'l.

I, per últim, jo -ja dic- no li vaig a fer el pla de viabilitat però n'hi ha gent que sembla que ho està fent, a la millor caldria cridar-los i parlar amb ells.

Jo crec que n'hi ha un sentit en mantindre una radiotelevisió valenciana molt important, n'hi ha sentit històric, n'hi ha un sentit d'autogovern, n'hi ha un sentit d'identitat, n'hi ha un sentit que jo no sé si ha de garantir mitjançant mil huit-cents, dos mil o huit-cents, no ho sé, això ja ho diran vostés.

Però, per favor, diguen alguna cosa i facen alguna cosa perquè açò que han provocat és imperdonable.

El senyor president:

Gràcies, senyor Montiel.

A continuació, suspenem la sessió per deu minuts per a procedir al canvi de compareixent.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Compareixença del senyor Pedro Joaquín Navarro Redondo sol·licitada pel grups parlamentaris Socialista, Compromís i Esquerra Unida (RE número 83.
745)

El senyor president:

Compareixença del senyor Pedro Joaquín Navarro Redondo, al que donem la benvinguda, escrit registre d'entrada 83.
745, sol·licitada a petició dels grups parlamentaris Socialista, Compromís, Esquerra Unida.

Abans de començar, el senyor Pedro Joaquín Navarro, he de comunicar a la cambra, amb el registre d'entrada 104.
363, va sol·licitar la utilització d'un power point per a la seua compareixença.

Com vostés coneixen, segons allò que s'ha establit per la Resolució de Presidència de caràcter general 1/VIII sobre la utilització de les àrees institucionals, espais i dependències de Les Corts, diu el següent: «Les intervencions dels diputats, tant en ple, com en comissió, d'acord amb el que establix l'article 68.
2 del reglament, es pronunciaran personalment i de viva veu, i no es permetrà l'ús d'enregistrament de so o imatge.
No obstant això, quan la naturalesa del procediment parlamentari ho requerisca, i en sessions de comissions, els compareixents podran utilitzar enregistraments de so o imatge com a complement a la seua intervenció, amb anunci previ a la presidència i amb la seua autorització.
» Cosa que s'ha donat en este cas.

Per tant, té la paraula per a realitzar la seua compareixença el senyor Pedro Joaquín Navarro Redondo, per un temps de deu minuts, que farà ús d'un power point.
Té vosté la paraula.

El senyor Navarro Redondo:

Muchas gracias, señor presidente.
(El senyor Navarro Redondo parla amb el micròfon desconnectat)

El senyor president:

Per favor, polse el micro.

El senyor Navarro Redondo:

Con la venia del excelentísimo señor presidente.

Miembros de la mesa.

Ilustres señoras y señores diputados.

Respetables ciudadanos todos.

En primer lugar, quiero agradecer a los grupos que han presentado la iniciativa, que me permite, por acuerdo unánime de todos los miembros, comparecer hoy en esta Comisión de Peticiones.
Asimismo, a unos, por haber declinado recibirme en reiteradas ocasiones y, a otros, por facilitarme la audiencia personal.
A los primeros, por enseñarme que había que perseverar y, a los segundos, por el apoyo y la confianza puesta.

Y gracias también a todos aquellos ilustres diputados que desde hace un lustro les he dirigido escritos, aunque no los hayan contestado.

También, el agradecimiento al (inintel·ligible) … de esta institución por la atención recibida, y la paciencia tenida conmigo, que hago extensivo al de todas las consellerias.

Por último, permítanme la licencia de hacer mención especial al ilustre señor don Rafael Maluenda, que ha sabido y logrado durante cuatro años mantener viva la llama de la esperanza en las nueve reuniones mantenidas con él, al interesarse para conocer la voz directa del ciudadano -entiéndase, la problemática que se sufre en nuestra administración autonómica- y, cómo no, por hacerme sentirme cercano a nuestros representantes.
Gracias, muchas gracias.

Dicho esto, a ver si logro ahora en mi exposición demostrar y sensibilizar de la necesidad de procurar un cambio desde estas Cortes en pro de la mejora de la gestión de la calidad en la administración pública.

Así, tomado como punto de partida las declaraciones expresadas por distintos altos cargos, permítanme citar a Luis Ibáñez, secretario autonómico de Sanidad: «El directivo no puede olvidar lo que pasa en la calle.
En ocasiones, pierde el contacto directo, desarrolla vicios que le impiden ver con perspectiva.
»

José Ciscar, vicepresidente del Consell.
«Más que nunca es tiempo de reflexionar sobre el comportamiento de los políticos.
Se debe exigir el cumplimiento de la ley sin excepción, pero hay que ir más allá.
Hay que escuchar la voz de la calle, ya que los ciudadanos están hartos de ciertas conductas.
Los políticos tenemos que desarrollar un comportamiento ejemplar en todos los aspectos de la vida pública.
»

Alberto Fabra, presidente de la Generalitat valenciana.
«Las administraciones debemos brindar los instrumentos y herramientas necesarias para que tengáis voz, para que tengáis la posibilidad de decirnos qué es lo que sentís, qué es lo que necesitáis, y nuestra obligación es poder recoger todas esas propuestas y poderlas llevar a la práctica.
»

Al hilo de las palabras pronunciadas por nuestros altos cargos, uno de los instrumentos que favorecen la participación ciudadana es las relativas a las quejas y sugerencias.

A tal efecto, vamos a centrar la exposición guiándonos, en primer lugar, en la administración pública; en segundo lugar, en el Síndico de Agravios, y, en tercer lugar, en la Comisión de Peticiones.

En cuanto a la administración pública, según los datos obtenidos por la agencia estatal de evaluación de la calidad en el año 2013, el 85% de los ciudadanos consultados no había efectuado ninguna reclamación; el 15% restante sí que lo había hecho.

Esta imagen refleja la gran proporción existente entre aquellos ciudadanos que dejan constancia mediante quejas de aquellos que no lo hacen.

Un ejemplo de estas quejas de este 15% podría ser esta: queja por falta de un letrero informativo en el SAIP, siguiendo la orden de conselleria.
Si falta un letrero informativo y la orden establece que debe colocarse, con dos únicos pasos, queja y colocación de letrero, es suficiente.
Sobran el resto de actuaciones por ser arbitrarias.

¿Qué es lo que ocurre con este tipo de actuación de la administración?
O bien que el ciudadano abandona o, por el contrario, da lugar a generar un tornado de quejas en helicoide ascendente.

En el supuesto de disconformidad con la administración, en segundo lugar, cabe recurrir al Síndico de Agravios en defensa de los derechos de los ciudadanos.

¿Qué procedimiento…?
El procedimiento secuencial es el siguiente.
El ciudadano observa una presunta disfunción administrativa y eleva queja al Síndico de Agravios.
El Síndico de Agravios traslada la queja a la administración pública, que a su vez da respuesta al síndico, y este informa de la respuesta de la administración al ciudadano.
El ciudadano le remite alegaciones al síndico, el cual elabora una resolución, una vez recibidas las informaciones tanto de la administración, como del ciudadano.

Si esta resolución es aceptada por la administración, el síndico comunica al ciudadano el cierre del expediente, siendo el resultado, en muchos de los casos, que el ciudadano al final queda sin respuesta.

Todo ello se traduce en que el ciudadano está sometido al procedimiento legal y reglamentario, pierde el tiempo al quedar sin respuesta.

El Síndico de Agravios trabaja generalmente bien, pero no sirve su trabajo.
La administración no le responde, le engaña.
Y la administración acepta la recomendación, si acaso, pero sigue incumpliendo al no dar respuesta.
Es perder y más perder.

Y como ejemplo de ello, las siguientes tres quejas, con referencias 1318290, 1317940 y 1317875, han recibido una respuesta común con el mismo redactado.

¿Qué contesta la administración al Síndico de Agravios ante una queja por falta de respuesta?
Entresaco cuatro renglones de la respuesta afirmada por el conseller de Hacienda y Administración Pública: «Desde el año 2000 hasta la fecha, Pedro Joaquín ha presentado ante la inspección del servicio 28 quejas, de las cuales 18 lo son por falta de contestación a sus quejas iniciadas… planteadas ante departamentos administrativos de La Generalitat.
» Al final termina diciendo: «No se le puede prestar a Pedro Joaquín más atención y dedicación que lo que hemos hecho desde todos los departamentos de La Generalitat a lo largo de todos estos años.
»

¿Cómo se entiende que de las 28 quejas, 18 de ellas, es decir, en torno al 70%, no se sepa qué determinación tomó la Conselleria de Sanidad ante esos incumplimientos?
Nada se dice.

¿Cuál es la respuesta del Síndico de Agravios ante esto?
Cito: «Recomiendo a la Conselleria de Sanidad y administración pública que, en situaciones como la analizada, se extremen al máximo los deberes legales, y le sugiero que, a la mayor brevedad, dé respuesta expresa al escrito por el autor en la fecha del 4 del tres de 2013, hace 18 meses.
» Estas quejas no han sido aceptadas por la administración, por el conseller de administraciones públicas.

Comisión de Peticiones.
Por otra parte, además de acudir a la administración y al Síndico de Agravios, el ciudadano tiene la posibilidad de recurrir también a la Comisión de Peticiones.

Ante este órgano de Les Corts, se recurrió y se presentó una queja como consecuencia del incumplimiento por parte de la Conselleria de Sanidad de la Ley 11 del 2007 de acceso electrónico de los ciudadanos a los servicios públicos y de la Ley 3 del 2010 de administración electrónica de la Comunidad Valenciana.

¿Cómo queda patente el incumplimiento de la Conselleria de Sanidad?
En la respuesta que ésta misma dio con fecha de 24 de junio del 2013…, la que se dice: «Trabajaremos en la instalación del registro electrónico de la Conselleria de Sanidad.
»

Ante tal respuesta, se presenta un escrito ante la Comisión de Peticiones, solicitando el cumplimiento de la citada ley, así como el traslado a la Comisión de Peticiones de las acciones a las que se debe comprometer la Conselleria de Sanidad para el efectivo cumplimiento de dichas leyes.
Sin embargo, la respuesta de la comisión consistió en devolver el caso ya planteado a la Conselleria de Sanidad.

Además del caso anterior, fueron presentados tres escritos ante la Comisión de Peticiones: el primero, con registro de entrada 3051, del 20 del siete de 2011 -20 del siete de 2011- y los otros dos con registro de entrada 59.
244, del 27 del seis del 2013 y registro de entrada 61.
135, del 15 del siete del 2013.
De ninguno de ellos se ha recibido respuesta con el acuerdo adoptado por la Comisión de Peticiones por este ciudadano.

Por último, vengo a señalar que del histograma de frecuencias de las reuniones de la Comisión de Peticiones se desprende lo siguiente.
En nueve de los años comprendidos entre 1983 y 2014, no se celebró reunión alguna, es decir, con un 30% de este periodo.
Todo ello viene a demostrar que la falta de regularidad es una constante con las repercusiones negativas que esto conlleva.

Conclusiones.
Al respecto de la administración pública se detectan los siguientes problemas: se incumple deliberadamente la normativa, se ocultan los informes estadísticos anuales al ciudadano, no se analizan ni evalúan las quejas y no se remiten los informes estadísticos a la Conselleria de Hacienda y Administración Pública.
No se cree lo que se predica y está obligada a cumplir.

Propuestas de mejora: implantación real de la red de calidad, creación del observatorio (el vicepresident primer diu: «Le queda un minuto.
») de la calidad, Decreto 62 de 2010.

Respecto al Síndico de Agravios se detectan los siguientes problemas: no se aplica algunos de los artículos del título II, IV y VI del Síndico de Agravios, no se aplica investigar los problemas generales.

A la Comisión de Peticiones se detectan los problemas siguientes: las reuniones son irregulares; no existe feedback porque la administración no informa a la comisión de las medidas adoptadas, tal y como se ha expuesto en el caso anterior.
Por el contenido en la respuesta que se observa en diarios de sesiones, son de puro trámite.
No resuelven.
¿Para qué entonces le sirve al ciudadano?

Propuesta de mejora: regularidad en reuniones esporádicas programadas; modificación del reglamento en función de su operatividad, que sirva realmente de supervisión y control de la actividad administrativa.

Conclusiones finales.
Por último, creo que, a decir a verdad, yo no debería estar aquí.
Porque llegar hasta aquí es consecuencia de las graves disfunciones administrativas y trabas burocráticas que se ponen a muchos ciudadanos cuando intentan colaborar en la mejora de la calidad de los servicios públicos.
En otros términos, la red de calidad de los servicios públicos, por mi experiencia personal, no funciona, o peor aún, disfunciona, porque normativa existe en abundancia, pero no se aplica.

Y a mi humilde entender, no faltan leyes, porque nuestros ilustres diputados elaboran muchas, y con calidad, y el gobierno valenciano, en desarrollo de las mismas, también.
Pero por los resultados obtenidos, se desprende que, por lo menos, falta voluntad política para plasmarlas.

Una queja es un regalo.
Nosotros podemos regalarlo.
El ciudadano…, si… ¿Hay…?
No hay tiempo.

El senyor president:

Sí, sí, puede usted continuar por un breve periodo de tiempo.

El senyor Navarro Redondo:

Bueno, en conclusión, el mensaje que quiero trasmitir al ciudadano es que si entre todos sumamos fuerzas, podemos cambiar la dinámica que llevamos en nuestra Comunidad Valenciana, la mejora, y podemos…, coordinamos con nuestros representantes políticos.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Navarro.

Puede usted, si le parece bien, tomar asiento a mi lado.

Finalitzada esta intervenció, els representants dels grups parlamentaris tenen la paraula.
En primer lloc, l'il·lustre diputat Ignacio Blanco, pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

El senyor Blanco Giner:

Bon dia, senyor Navarro.

Benvingut a esta comissió, de la qual vosté ha segut impulsor durant els últims anys, perquè la major part de les peticions que s'han rebut han segut seues.

La seua presència, efectivament, és fruit de la seua constància, i la seua exposició, en la part que he pogut seguir-la, jo crec que deixa palesa la falta d'un funcionament correcte en la Comissió de Peticions i en altres instàncies que estan plantejades per a escoltar la ciutadania per a conéixer els greuges que puga tindre, les queixes pel funcionament dels serveis públics.

I, en eixe sentit, dir-li que la seua aportació és positiva, que nosaltres coincidim amb vosté quant a eixa anàlisi que cal millorar encara moltes coses.

I sí que voldria informar-lo, per si no és coneixedor, que este grup parlamentari va fer una proposta de reforma del Reglament de Les Corts, fa jo crec que un poc més de dos anys, en la qual plantejàvem una reformulació de la Comissió de Peticions.

El que plantejàvem era que se convertira en una comissió de peticions i participació ciutadana, que recollira a banda de la compareixença del Síndic de Greuges, la possibilitat que els ciutadans i les ciutadanes del País Valencià traslladaren peticions, que ara ja està d'alguna manera prevista, però que eixes peticions foren substanciades pels mateixos ciutadans i ciutadanes davant de la comissió, i que tingueren, a més a més, resposta en un termini de tres mesos.

I, fins i tot, per a evitar que una majoria parlamentària poguera destriar quines intervencions eren convenients per als seus interessos partidistes i quines no, que és un problema que afecta el funcionament d'este parlament i d'altres -pot passar en diverses majories, en estos moments passa amb la majoria del Partit Popular, però podria passar amb la majoria d'un altre partit o d'uns altres partits-, que cada grup parlamentari poguera proposar en cada sessió de la Comissió de Peticions, que, a més a més, es reuniria mensualment, com la resta de comissions legislatives, dos peticions perquè foren expressades, foren formulades per les persones individuals o per les entitats que, a títol col·lectiu, hagueren plantejat eixes peticions.

Eixa proposta de reforma del reglament va ser rebutjada per eixa majoria absoluta que patim en estos moments, que ostenta el Partit Popular, que ara ha plantejat una altra reforma que recull, o s'inspira o no sabem si pretén emular en una certa mesura l'obertura cap a l'exterior d'estes Corts Valencianes, però es queda molt curta perquè només garantix la possibilitat de comparéixer davant Les Corts els alcaldes o alcaldesses, perquè la resta de ciutadans i ciutadanes només podran comparéixer quan es tracte de procediments legislatius i, per tant, no de peticions; i a més a més sempre que ho considere així la majoria de la comissió de participació ciutadana que es crea.

Nosaltres no hem votat en contra, ens hem abstingut en la presa en consideració d'eixa proposta, perquè entenem que és millorable a través d'esmenes, i m'agradaria saber la seua opinió com a ciutadà que ha patit el tancament d'estes Corts en si mateixa, la dificultat de fer arribar les peticions i que siguen escoltades.
La seua opinió sobre eixa proposta i si es pot millorar en el sentit que plantejava el Grup d'Esquerra Unida.
Si pensa vosté que caldria garantir el dret de qualsevol ciutadà o ciutadana a comparéixer davant dels diputats i de les diputades de Les Corts com vosté ha fet hui.
I caldria garantir-ho, sense filtres, sense que una majoria ho puga impedir, sense exigir-li que estiga ostentant un càrrec públic, perquè si no estem fent d'alguna manera una discriminació que no estaria d'acord amb la voluntat d'obrir les Corts Valencianes a la ciutadania.

La seua opinió és important, ja dic, sobretot com a patidor de la burocràcia, de l'ensimismament d'estes Corts.
I, per tant, jo me felicite de la seua compareixença.
Hem escoltat tots els seus raonaments amb interés amb el major interés.
I en eixe sentit esperem que en el futur el funcionament dels serveis públics, i especialment la (inintel·ligible) .
.
.
a les queixes de la ciutadania, puga millorar amb l'aportació de totes i de tots.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Il·lustre diputat senyor Enric Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies per la seua exposició, senyor Joaquín Navarro.

Comparec en substitució del diputat de Compromís Fran Ferri, que tenia una altra dedicació.
.
.
-s'ha allargat la compareixença anterior- que sé que vosté una dilata i intensa relació.
Pot ser a la millor no tan intensa com el senyor Rafa Maluenda, però afortunadament vosté és molt persistent en la seua queixa de millora i suggeriment de millora del que és el nostre entramat administratiu.

I en eixe sentit jo crec que és un exemple molt interessant i digne d'admiració i, per què no dir-ho, perquè no podem aprofitar-nos de la seua capacitat.
Jo li demanaria que mos fera arribar el power point perquè des d'ací no hem pogut vore tota.
.
.
, en la seua plenitud, que és el que vostés han treballat de forma molt intensa, i crec que segurament ho podré tindre en compte ara quan el Partit Popular plantege una reforma del Reglament de Les Corts, i és evident que s'han de fer uns canvis substantius en el que és el nostre entramat institucional, doncs les seues aportacions jo crec que poden ser molt interessants, com ha dit vosté molt bé, entre todos sumamos.

I entre todos sumamos, i puc entendre el neguit de no ser atés per part de l'administració.
En fi, pense vosté que mosatros, com a grup parlamentari, que som ciutadans, també tenim el neguit d'una administració i d'un govern que, vulnerant la Constitució, no mos dóna la informació que demanem, i se vulnera una, i dos, i tres, i quatre, a peticions d'informació que fem els grups de l'oposició i no se'ns dóna, se vulnera la Constitució i no passa res.

Puc entendre el neguit que eixes queixes en l'àmbit administratiu tarden tant, doncs imagine's vostés si hi hagueren sentències judicials al respecte.

En eixe sentit, per a concloure, tenim en marxa un avantprojecte de llei de participació; tenim en marxa un projecte o propostes per a millorar la transparència.
Hui és un exemple d'eixes Corts tancades i opaques i eixes Corts que no donen veu als ciutadans.
Doncs hui és un dia molt important en la història de les Corts Valencianes, crec que ens hem de felicitar tots els grups, crec que s'ha donat un pas xicotet, però efectiu, en la bona direcció, que vosté puga comparéixer per a exposar-nos una sèrie de qüestions i nosaltres puguem aprendre, és molt important, com ha sigut important que se poguera tramitar una iniciativa legislativa popular.
No hauria de ser notícia, però és notícia, i és notícia positiva.

I en eixe sentit, jo, per acabar, el que li demanaria i animaria és que continue el seu treball per a millorar la nostra democràcia en els aspectes administratius i de procediment perquè bona falta mos fa.
I emplaçar-li i recordar-li de nou que mos faça arribar esta informació que crec que serà molt útil en la millora de les nostres institucions d'autogovern.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Afegir, per a la tranquil·litat de tots, que el power point serà remés per la mateixa mesa de la comissió a tots els grups parlamentaris.

Bé, a continuació, en representació del Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat senyor Moreno té la paraula.

El senyor Moreno Escrivà:

Benvingut, senyor Navarro.

Parle en substitució de la meua companya, la senyora Clara Tirado, amb la qual sé que vosté s'ha reunit, a la qual li ha sigut per motius familiars impossible hui acudir.

El primer que he de fer és donar-li l'enhorabona per haver aconseguir amb la seua persistència i amb el seu treball continuat i incansable una cosa que no hauria de ser un premi i pel que no li hauria de donar mai ninguna enhorabona, com a molt li hauríem de donar les gràcies a vosté, i a vosté i a tants ciutadans que dediquen el seu temps, siga d'on siga d'on el traguen, del seu temps lliure o el que siga, a aportar idees en les quals se pot estar d'acord o amb desacord, això no és important; el que importa és el tarannà en què ho fan i és molt evident que el seu tarannà és absolutament constructiu, i a eixe tipus de tarannà estes Corts i la política en general hauria d'estar sempre oberta.

El que vosté ens ha descrit hui ací, en la seua exposició, en termes mèdics, fent una metàfora mèdica, ho podríem qualificar com un cas de sordera.
Vosté ens ha contat i ens ha explicat un cas de sordera greu.
Val?
Jo no sóc metge, encara que alguna amiga metgessa tinc, de la qual em sent molt orgullós, però les sorderes podríem descriure-les com a les funcionals i les voluntàries.
Val?
Una sordera funcional podríem dir aquella, aplicant el símil a l'administració pública, que està provocada per disfuncions mecàniques que a la millor no són la voluntat de qui gestiona eixa administració; organitzatives, fins i tot pressupostàries i voler tindre un ajuntament o una conselleria, la voluntat de prestar un servei o de ser millor, però és que no li arriba més la camisa i dir, mire, escolte, té vosté raó, però és que no puc anar més lluny, encara que vosté tinga dret i sé que la seua reclamació és justa.
Podríem dir que això serien disfuncions mecàniques.

Malauradament he d'anunciar-li o de dir-li que vosté s'enfronta a una doble sordera, no, a una triple sordera.
Però en este cas la més important és la sordera voluntària.
Darrere de moltes de les queixes que vosté ha expressat s'amaga l'origen de la sordera voluntària, que és la supèrbia, la prepotència, l'autoritarisme, el destinar les institucions a coses que no són del seu fi.
Val?
O els assessors, per exemple, en lloc d'atendre'l a vosté, doncs a altres coses, no?

Eixe és el problema al qual vosté s'enfronta.
El meu company, Enric Morera, li ha posat l'exemple més palmari.
Vosté és un ciutadà d'a peu, imagine's amb els problemes que es veu.
Nosaltres som diputats i som contínuament burlats en la nostra legítima pretensió d'obtindre informació i resposta.
Se'ns nega documentació, se'ns amaga darrere de fulleram inservible per a absolutament res.
O se conculca la Constitució de manera reiterada, com fins i tot els tribunals de justícia han acabat declarant, quant se nega als diputats, que cobrem per això, la informació que necessitem per fiscalitzar el govern i per a poder donar resposta al que és la nostra tasca.

Me preocupa extraordinàriament que el motiu pel qual vosté està hui ací no siga una metamorfosi repentina en eixa sordera voluntària que ataca al govern del Partit Popular, sinó que d'ací quatre mesos tenim eleccions.

Me preocupa que este fet excepcional estiga produït per a legitimar algunes lleis que ni ells mateixa es creuen i algunes propostes que estan més motivades per tangar una altra vegada la ciutadania d'ací a quatre dies i perquè no rebre'l a vosté posaria en evidència i en contradicció el cinisme que s'amaga darrere de moltes de les seues propostes.

Però té igual, siga pel que siga, vosté està ací, i això -acabe-, i això sempre és una bona notícia i és bon camí en el que cal preservar.

En eixe sentit, el meu partit ha presentat resolucions en l'últim debat sobre l'estat de la comunitat, entre d'altres per a reduir la periodicitat d'estes comissions, proposta que va ser rebutjada pel Partido Popular.
És evident, és una compulsió, ho tenen en l'ADN, no poden evitar-ho.
Val?

Aleshores, eixe és el mapa real al qual vosté s'enfronta.

Jo vull acabar reconeixent la seua tasca i animant-lo a perseverar, i animant-lo sobretot, no només perquè les seues aportacions són valuoses, sinó perquè hi ha una cosa tant o més valuosa que les seues aportacions, que hui vosté ha posat en aquesta sala.
I és un exemple que molts altres ciutadans haurien de resseguir.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Moreno.

En representació, per últim, del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustre diputat Juan de Dios Navarro.

El senyor Navarro Caballero:

Sí.
Hola, buenos días, señor presidente.

Lo primero que quería hacer es darle la bienvenida a don Pedro Joaquín Navarro Redondo, poner en valor que su presencia hoy aquí está refrendada por todos los grupos políticos.
Lamentar las artes de la oposición, que presentan un escrito donde no comentan al resto de grupos ni al grupo mayoritario, donde ellos saben perfectamente que hubiésemos respaldado y hubiésemos presentado conjuntamente la comparecencia de usted.

Lo ha dicho en su intervención, y además lo ha dicho, no en una persona, sino cotejada en varias personas que por parte del Grupo Parlamentario Popular se le ha estado atendiendo en cada una de las ocasiones que usted ha solicitado reuniones.
Ha puesto el ejemplo del señor Maluenda, donde le consta que en más de cinco ocasiones se han estado reuniendo; también con Esther Franco; también con el señor Luis Ibáñez cuando era diputado autonómico, pero no sólo cuando era diputado autonómico, también me consta que desde enero que es secretario autonómico de Sanidad usted se ha reunido en más de dos ocasiones, reuniones que no han sido de cinco minutos, han sido reuniones bastante extensas, más de una hora; pero no solo con el secretario autonómico, también se ha reunido con el director general de Ordenación, Evaluación, Investigación, Calidad y Atención al paciente.
Con el jefe del Servicio de Atención y Comunicación al Paciente.
Y con todas aquellas personas que se ha visto necesario y usted también ha solicitado.

Quería agradecerle todas las aportaciones que hace en todos sus escritos y toda la dedicación que usted expresa cada vez que dedica su tiempo a hablar con… o mandarnos escritos aquí, a la comisión.

Hay que dejar claro que todas las peticiones o sugerencias que llegan a esta comisión se le dan traslado a todos los grupos políticos.
Nadie puede decir que esa información se queda en un cajón o no se le da la vía reglamentaria.

Por parte del Grupo Popular, el Grupo Parlamentario Popular, se está llevando a cabo, se está trabajando en la reforma del Reglamento de las Cortes.
El que hoy esté usted aquí acalla las bocas de otros grupos que dicen que si las Cortes están cerradas o no están cerradas.
Eso es mentira.
Hoy es un fiel reflejo de que las Cortes se abren a los ciudadanos.

Es cierto que tendríamos que hacerlo más.
Y por parte de este grupo, con esta reforma del Reglamento de las Cortes, se va a proponer la creación de la comisión de participación ciudadana, donde ahí se propondrá que comparezcan representantes de colectivos que estén acreditados e incluso alcaldes.

Con esta fórmula vamos a poder contrastar todas aquellas iniciativas o sugerencias que ahora los ciudadanos con las leyes… y también se va a modificar el tiempo para poder ampliar y presentar enmiendas sustanciadas en lo que informan o solicitan los ciudadanos.

Yo simplemente quiero agradecerle su trabajo.
Decirle nuevamente que el Grupo Parlamentario Popular, no ahora, como quizás hacen otros, sino desde hace muchos años, como usted ha reconocido, y no porque vengan elecciones, sino porque nos lo creemos, vamos a seguir teniendo en cuenta todas sus sugerencias.
Evidentemente, habrán algunas en las que coincidamos y se puedan llevar a cabo y otras que no.

Pero desde aquí seguir agradeciéndole en su persona a todos los ciudadanos que presentan todas aquellas iniciativas y sugerencias o quejas, porque no solo son quejas, ese talante constructivo que echo en falta muchas veces en los grupos de la oposición.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Navarro.

Tiene la palabra el señor Navarro Redondo.
Es que son dos navarros sucesivos.
(Veus)

El senyor Navarro Redondo:

Muchas gracias, señor presidente.

Le contesto al señor Blanco.
La administración disfunciona.
El Síndico de Agravios puede trabajar mejor y la Comisión de Peticiones, no digo nada, me callo.
Lo han dicho ustedes también, y lo han dicho en las diapositivas que hemos pasado.

Yo espero de esta cámara que reformen el reglamento de la Comisión de Peticiones, espero, porque en estos momentos para mí deja mucho que desear.
Y ni ustedes, señores diputados, tanto la oposición como el partido en el poder, están por la labor, porque no lo mejoran.
Es decir, si ustedes se leen el Diario de Sesiones de la Comisión de Peticiones, observarán que no hacen la oposición debida.
Y yo no voy a entrar nada más que a criticar todos los partidos, porque todos tienen cosas positivas y todos negativas.
Pero ustedes, en el Diario de Sesiones, si ustedes -repito- resulta que pueden hacer una oposición mejor, no la hacen.
Y me explico.

Si nos redirigimos a los últimos diarios de sesiones, el señor presidente está diciendo: «Como esto es una cuestión de trámite, pues se tramita.
» No señor.
No es una cuestión de trámite.
El artículo 48.
3 establece que se debe de hacer, se debe de hacer un acuse de recibo.
Se tiene que tratar y se tiene que poner un acuerdo.
Y hay una diferencia -y te agradecería Teresa que sacaras el reflejo, por si acaso es ilustrativo-, de que cuando un ciudadano se dirige a la Comisión de Peticiones, los grupos son los grupos, pero los miembros de la comisión son la representación de la cámara.
Y esos son los que tienen el mismo color cuando están en la comisión y distinto color cuando están en el grupo.
¿Me estoy explicando?

Porque el problema está en que cuando están en comisión, no se puede dar una tramitación a un señor que tiene todos estos papeles, estos son del Síndico de Agravios.
Tener esta documentación del Síndico de Agravios es un fracaso de la institución del Síndico de Agravios, y así se lo he hecho constar a don José.
Esto no tenía que hacerse.
Si no lo he hecho por mí lo que le digo a la administración.
Yo trabajo para el ciudadano, con una pequeña diferencia, que yo no busco partido político, pero sí que busco servicio.

Y mientras cuando yo estoy reclamando…, me entrevisto con el señor don Luis Ibáñez, que me he entrevistado cuatro horas y media… Les voy a contar una anécdota, por si acaso sirve…, y siempre, como sabe usted, con el máximo respeto que le tengo a él y aprecio.
Les voy a contar una anécdota.
Cuando (inintel·ligible) … en las Cortes Valencianas me recibió en cuatro ocasiones, al final de la última ya, ya saben qué recibir…, el señor Blanco, por ejemplo, también le voy a echar un galgo a él, también no he conseguido nunca hablar con él.
Pero, bueno, eso no tiene importancia, está dentro del agradecimiento que también hago, porque al fin y al cabo han reconocido una labor que es para todos.

El planteamiento (inintel·ligible) …, me dijo don Luis: «Mire, usted ha hablado durante una hora y veinticinco minutos.
» Yo, me quito el sombrero con don Luis.
Dice: «Ahora te voy a hablar… ¿Cómo quieres que te hable, como diputado, como médico o como persona?
» Y yo le dije: «¡Hombre!
, es evidente, como persona.
» Dice: «Pues mira, tienes razón y argumentos.
Puedes ir a la oposición, puedes incorporarte a un partido o puedes hacer… ir a la vía judicial.
» Claro, ustedes comprendan que cuando yo recibo eso, ¡chorreón!
, helado.
Entonces, claro, es cuando busqué, busqué, busqué y tuve la suerte de encontrarme a don Rafael.
El (inintel·ligible) …, ya lo he dicho antes, no lo voy a repetir, porque si no, no les va a gustar.

Entonces, ¿cuál es el planteamiento?
Pues oiga, que hay que buscar.
(Veus) ¿Por qué?
Porque nuestra…, porque nuestra comunidad lo requiere.
Y entonces, cuando tenemos espíritu de servicio, no contraposición, que ustedes…, muy bien, como diputados, hagan lo que quieran y se digan entre ustedes.
Yo no voy a entrar.
A mí me sirven todos.
Porque ustedes son los que hacen las leyes, y yo lo único que me interesa es quien esté en el poder, que las cumpla.

Y eso sí, estoy en desacuerdo con que no se facilite la documentación, porque lo he sufrido.
Llevo diez años, año tras año diciéndole a la administración: «Deme el informe estadístico anual valorativo de quejas y sugerencias, dénmelo.
» Me lo han negado por todas partes, en la administración autonómica y en la Conselleria de Sanidad.
¿Qué es lo que pasa?
Y ha habido diputados de cierto grupo, y de otro grupo, que han ido a la conselleria y han dicho: «No, ni se analizan las quejas ni se evalúan.
» Luego, díganme ustedes para qué las hacen las estadísticas.

He terminado.

El senyor president:

Muchísimas gracias, señor Navarro.

Finalitzada esta intervenció, per a formular noves preguntes o nous aclariments, torna a haver-hi un torn de grups parlamentaris, si volen, evidentment.

Senyor Blanco.

El senyor Morera Català:

Jo simplement demanar…

El senyor president:

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Simplement demanar les dos o tres qüestions que, segons vosté, senyor Navarro, podien millorar qualitativament la demanda d'informació, la millora del procediment, la millora de la qualitat en els serveis públics.
¿Quines serien per a vosté les dos o tres qüestions neuràlgiques i bàsiques?

El senyor president:

Bé.
Formula la pregunta el grup… ¿Si te alguna observació a fer?
¿No?
Perfecte.

Té vosté la paraula per a respondre al síndic del Grup Parlamentari Compromís.

El senyor Navarro Redondo:

Desde mi punto de vista, la red de calidad, la Citec, no funciona.
Una.
Y para mí creo que es importante la aplicación del Decreto 62/2010, que genera o que crea instrumentos para la participación, que es el observatorio de la calidad.
Eso para mí es una materia importante.
¿Por qué?
Porque el ciudadano está sometido a la administración, y como nadie controla la Citec…, y sabemos que cuando una comisión crea una comisión -hace muchos años que lo aprendí-, ya saben para lo que sirve: diluir las responsabilidades.
Y eso no puede ser.

Entonces, el observatorio de la calidad sería un cauce para que nosotros pudiéramos acudir y supervisar a la misma propia administración.
Eso es el punto de vista que yo veo neurálgico en estos momentos.

El senyor president:

Molt bé.
Si no hi ha més qüestions, moltes gràcies per la seua assistència i dedicació.

Moltes gràcies, senyor Navarro, per la seua compareixença.

I s'alça la sessió.

(S'alça la reunió a les 13 hores i 26 minuts)