Horaris%2020210407HTML.html





Comissió especial d'estudi sobre els usos de temps per a impulsar polítiques concretes basades en la racionalització dels horaris, realitzada el dia 7 d'abril de 2021.
Comença la reunió a les 10 hores i 7 minuts.
Presideix la diputada senyora Nathalie Torres Garcia.
Reunió número 10.

(Ocupa la presidència el vicepresident de la comissió, senyor José Antonio Martínez Ortega)

El senyor vicepresident:

Vamos a dar comienzo a la sesión de la comisión de hoy.

En primer lugar la secretaria pasará lista.
Cuando quiera.

La senyora secretària:

Bon dia.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Hi ha quórum, senyor president.

El senyor vicepresident:

Pues pasamos al punto primero del orden del día: lectura y aprobación, en su caso, del acta de la reunión anterior.
Si no hay nada en contra, la damos por aprobada.

Y, sin más, empezamos con las comparecencias de hoy.
(Pausa)

Compareixença la senyora Noa de la Torre Alfaro, periodista i presidenta de la Unió de Periodistes Valencians

El senyor vicepresident:

Buenos días.
Bienvenida.

Nuestra compareciente, Noa de la Torre Alfaro, periodista y presidenta de la Unión de Periodistas Valencianos.
Como le decía, bienvenida a esta Comisión especial de estudio de los usos del tiempo.
Como sabrá usted, dispone de 10 minutos para hacer una intervención; posteriormente, cada uno de los grupos dispone de 3 minutos para hacerle sus preguntas o plantearle las dudas; y terminará usted con otros 10 minutos para intentar responder o completar lo que no le haya dado tiempo en los diez primeros.
¿De acuerdo?
Pues, cuando usted quiera.

La senyora presidenta de la Unió de Periodistes Valencians:

Bon dia.

En primer lloc sí que vull agrair la invitació que han fet a la Unió de Periodistes Valencians perquè la veu de la professió es puga escoltar hui a les Corts en una comissió sobre horaris, on pense que tenim molt a dir.

I ho dic perquè represente a una professió, la del periodisme, que patix una gran paradoxa.
Els nostres horaris irracionals ho són en part pels seus horaris irracionals, els de vostés, i m'hauran de disculpar per ser tan directa d'entrada, però els nostres horaris depenen en bona mesura dels horaris i l'agenda que marquen els càrrecs públics i la classe política.
Per això, quan es demana un pacte social i polític per a racionalitzar els horaris, nosaltres voldríem primer que la classe política i dirigent donara exemple a l'hora de fixar la seua agenda pública.

Per això, començaré primer parlant de les característiques particulars de la meua professió, del periodisme, i a continuació argumentaré què demanem i per què ens dirigim també d'una manera concreta, a vostés, en un tema com és el nostre horari laboral.

Nosaltres partim de la base que el periodisme és una professió sense horaris.
És a dir, assumim que la nostra feina moltes vegades no pot tenir un horari d'entrada i un horari d'eixida perquè depén directament, com dic, de l'actualitat.
L'actualitat mana, com es diu habitualment, i si s'ha de cobrir un terratrèmol per la vesprada ningú no dubta que s'ha de fer.
I esta realitat la compartixen, tant periodistes que treball en mitjans de comunicació, com periodistes freelance com periodistes de gabinets de comunicació.

Ara bé, llegint la justificació d'esta comissió d'estudi es destaca com els usos dels temps són un factor determinant en qualsevol societat i condicionen totes les esferes de les nostres vides: la salut, l'educació, les relacions personals, la participació social, l'economia i, fins i tot, el medi ambient.
És més, es reconeix que el temps és també producte de convencions i regles socials que es transformen en rutines, hàbits i tradicions arrelades, però no sempre asseguren un major benestar.
I de tot això és del que parlaré ara.

Doncs bé, en el cas del periodisme, quan parlem del nostre dret a tenir vida més enllà del treball, com qualsevol ciutadà o ciutadana, no és únicament per acabar amb un tòpic, que el bon periodista és aquell que tanca una crònica ben acabada la nit, ben entrada la nit.
És també perquè la persistència d'uns horaris irracionals i extenuants ha provocat durant molts anys l'expulsió de les dones de les redaccions o l'autoexpulsió, fins i tot.
Per exemple, la impossibilitat de conciliar la vida laboral i familiar ha dificultat l'arribada de les dones als càrrecs directius dels mitjans de comunicació.

Així que, les redaccions tradicionalment masculinitzades s'expliquen en part també per este motiu.
I no cal dir que la incorporació de la dona als mitjans ha sigut i és clau per a explicar la realitat amb més propietat i més punts de vista.
El que vull dir és que, més enllà d'una reivindicació laboral, que també, la qüestió dels horaris en el periodisme té més implicacions socials.

Com he dit, poques professions, com la del periodisme, es caracteritzen per una falta d'horaris fixes.
Evidentment ací caldria parlar també de com la precarització imparable de les redaccions dels mitjans s'ha acabat convertint en un problema laboral de primera magnitud, eixa característica intrínseca del que significa ser periodista.
Òbviament no estaríem parlant ací d'un problema si les empreses periodístiques assumiren el cost d'una plantilla en condicions, és a dir, amb capacitat de fer torns per a cobrir l'actualitat les 24 hores del dia.

M'estic referint a una qüestió tan senzilla com el fet que qui comença a les set del matí a treballar no haja de cobrir després una roda de premsa per la vesprada.
Pense que és important que tinguen clar este aspecte, el que significa en termes pràctics, perquè quan es posa una roda de premsa per la vesprada o s'envia un comunicat a última hora del dia, qui carrega amb l'esforç addicional és el treballador o treballadora, que en molts casos haurà d'allargar la seua jornada laboral per tal de cobrir eixa informació, eixa notícia d'última hora.
I per què no la fa un altre company amb menys hores treballant eixa dia?
És una bona pregunta per a les direccions dels mitjans, però crec que han de conèixer vostés també quina és la resposta.

Evidentment hi ha empreses periodístiques on es poden tenir horaris racionals, on el fer hores extres es paga amb dies lliures o amb un complement salarial, per exemple.
Però també està l'altra realitat, la dels horaris interminables per a cobrir tota una jornada informativa per a la qual abans -eixa és la clau- es tenien contractats a molts més periodistes.
I esta no és precisament una excepció.

Perquè, juntament amb la retallada de les plantilles com a conseqüència de la crisi econòmica de 2008 i ara de la pandèmia, s'ha produït també un canvi substancial en les rutines periodístiques, afecta sobretot a mitjans escrits, els que abans eren escrits únicament, en la mesura que el nou paradigma digital ens ha obligat a avançar els nostres horaris laborals.
Si abans l'horari de tancament d'un diari era de nit, i en conseqüència el periodista no arribava a la redacció podem dir que abans de migdia, ara comencem en la pràctica a treballar des de primera hora del matí.
Per què?
El Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, per exemple, està ja en versió digital, les xarxes socials són per a nosaltres una eina de treball que funciona també des de primera hora, etcètera.
La notícia que abans es publicava per al dia següent, hui s'ha de publicar al moment.
Qualsevol web de qualsevol mitjà pot alimentar-se les 24 hores del dia.
Per tant, el concepte i l'horari laboral, en conseqüència, canvia radicalment.

Una vegada explicades quines són les especificitats de la nostra professió, m'agradaria reiterar que estem davant d'un problema que apel·la directament les empreses periodístiques, la seua organització del temps i dels seus recursos.
Són elles les primeres que han de comprendre que uns horaris interminables perjudiquen, no sols la salut i la conciliació dels treballadors i treballadores, sinó també, i sobretot també, la qualitat de la informació, en una professió a més on la creativitat és fonamental, creativitat que mor sense temps per a desconnectar-se, que és també un dels altres problemes de la nostra professió.

El whatsapp, per exemple, és una prova evident d'esta impossibilitat de desconnectar ja que per a nosaltres és més una eina de treball que una simple forma de comunicació amb amics i familiars.
En este sentit, el teletreball pot aportar flexibilitat als nostres horaris, però també s'ha convertit en una arma de doble fil en l'excusa per a continuar connectats a qualsevol hora.

Per tant, m'agradaria aprofitar l'oportunitat que em donen hui per a demanar-los també exemple.
Perquè si parlem d'horaris racionals no té sentit programar rodes de premsa més tard de les cinc de la vesprada.
Insistisc en el concepte de programar, perquè és important deixar clar que els periodistes som els primers que entenem que l'actualitat que cobrim és canviant i que no té horaris, no?
, com he dit abans.

Tanmateix reclamem que l'agenda pública institucional d'administracions i partits es planifique pel matí, que les convocatòries de premsa o l'enviament de comunicats es faça preferentment pel matí, si és que no són per una notícia urgent o que s'haja d'improvisar per qualsevol circumstància.
Que tot el que siga planificar, insistic en planificar, es planifique pel matí, complint així amb el mandat social d'aconseguir uns horaris racionals, als quals també tenim dret els periodistes.

El que no té sentit ni pense que siga coherent amb el plantejament d'esta comissió són les notes de premsa o les compareixences per sistema per la vesprada, és a dir, quan no estan justificades per una qüestió d'urgència o d'excepcionalitat, com he dit abans.
De fet, la demanda d'uns horaris racionals en el periodisme no és un invent de la Unió de Periodistes, fa anys que també la FAPE, la Federació d'Associacions de Periodistes d'Espanya, a la qual pertanyem, treballa també en esta mateixa línia.

Perquè eixos horaris periodístics estan condicionats per les seues agendes, les de vostés, amb els quals tenen també l'oportunitat de donar exemple a tota la societat.

Moltes gràcies per la seua atenció.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias por ajustarse además al tiempo.
Si después necesita usted de estos minutitos, los tendrá.

Es el turno ahora de cada uno de los grupos parlamentarios.

En primer lugar intervendrá la diputada Cristina Cabedo, en nombre del Grupo Unidas Podem.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, senyor president.

Senyora De la Torre, gràcies per estar ací, amb nosaltres.

En primer lloc, prenem nota d'eixos tocs d'atenció que ens fa a la classe política sobre, efectivament, conciliar d'una forma real i efectiva; i no només prenem nota, sinó que jo li agraïsc la seua intervenció, perquè igual que això impacta negativament en vostés, i especialment en les dones, també això que fa que hi hagen moltes dones expulsades de la política perquè també moltes de les dones polítiques, en ser dones, encara suporten elles més el tema de la conciliació i, per tant, són expulsades per eixes dinàmiques polítiques.

Vosté ha integrat molt la perspectiva de gènere en la seua intervenció.
He vist que fa un parell de mesos, en febrer de 2021, des de la Unió de Periodistes, on vosté és presidenta, han tret un informe que és Techo de cristal en el periodismo valenciano, des d'Unides Podem ja hem estat mirant este informe, però sí que voldria demanar-los que ens el feren arribar de forma oficial a la comissió per a tindre'l en compte per a les nostres conclusions.

Allí s'indiquen moltes dades molt interessants, com que més del 16 % han afirmat que no poden arribar a dur a terme la conciliació.
Com vosté ja s'ha focalitzat en això, jo voldria preguntar-li sobre una altra dada que inclou l'informe, que és el 47 % indiquen que han teletreballat des del començament de la crisi econòmica i que això ha tingut un impacte negatiu en les seues condicions laborals, especialment en les dones.
Per tant, si ens vol indicar algo més sobre el teletreball, concretament en el món del periodisme, i com millorar aquesta qüestió.

També me quede en unes paraules que vosté ha dit, que crec que és molt important, que solucionar açò ha de vore en garantir la qualitat de la professió.
I me pareix fonamental perquè garantir la qualitat de la professió del periodisme significa garantir que la ciutadania reb una bona informació i, per tant, entronca directament en el concepte que poden tindre o que haurien de tindre des de les institucions de la pròpia democràcia.

També volia preguntar-li perquè en este informe, de Techo de cristal en el periodismo valenciano, s'indica que hi ha algunes diferències en els mitjans de comunicació de titularitat pública respecte de la privada, per exemple, que en la de titularitat pública, crec recordar, hi ha més dones que hòmens, si no estic mal informada.

Volia preguntar-li si, a més d'aquesta qüestió, hi ha algunes altres qüestions, sobretot sobre usos del temps, que diferencien els mitjans de titularitat pública de la privada i que haurien de tindre en compte.

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Es el turno ahora de la diputada Rebeca Serna, en nombre del Grupo Vox Comunidad Valenciana.
Cuando quiera.

La senyora Serna Rosell:

Gracias, presidente.

Señora de la Torre, muchas gracias por su exposición.

Bueno, creo que ha quedado bastante claro todo lo que usted reivindica y lo que nos ha contado aquí.

Sí que, bueno, simplemente una pequeña matización.
Bueno, entiendo que este problema que nos, en fin, que un poco pues nos achaca a nosotros, lo de la agenda pública, pues, bueno, sí que entiendo que sería pues muy adecuado pues que se pudiera ajustar más.
Pero, claro, a lo mejor realmente el problema puede estar más en que deberían ampliar las plantillas que tienen.
O sea, lo que nos explicaba de poder hacer unos turnos, porque, claro, a veces ajustar ciertos actos pues no se puede siempre, si tiene que ser por la tarde, tiene que ser por la tarde.

Entonces, ¿realmente el problema es ese o es más bien esa falta de personal que pueden tener en su profesión para poder ajustar sus horarios de una manera más razonable y más conciliadora, no esos horarios interminables a los que usted nos hablaba?

Simplemente eso.
Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

A continuación es el turno de la diputada Nathalie Torres, en nombre del Grupo Compromís.
Cuando quieras.

La senyora Torres García:

Gràcies, president.

Senyora De la Torre, benvinguda a la Comissió d'usos del temps.
Doncs la felicite per la seua claredat i per anar directament al moll de la qüestió.

Està clar que els usos dels temps ens afecten a tots independentment de la professió que exercim, però també està clar que en el cas de l'exercici de la professió periodística té una incidència, podríem dir, major encara.

Ha parlat vosté de tres aspectes sobretot que em pareixen fonamentals: l'expulsió de les dones de la professió a causa d'eixos horaris irracionals que patixen els i les periodistes; la impossibilitat de conciliar l'exercici de la professió amb la vida personal, i la precarització de l'ofici que ja venia arrossegant-se des de 2008, però que la pandèmia, com ha assenyalat vosté, ha agreujat més encara.

Ha apel·lat vosté a la responsabilitat que tenim els representants polítics en eixe ús irracional d'horaris, i no puc més que donar-li la raó.
De fet, si hem creat esta comissió al si de les Corts Valencianes és perquè sabem que l'agenda política també ha d'estar sotmesa a una revisió quant a usos horaris, és així.
I és cert el que diu vosté, poca ajuda a conciliar o a treballar en millors condicions el fet que es convoquen rodes de premsa de vesprada, perquè, com diu vosté, l'actualitat mana i l'actualitat a més a més vinculada ara amb les xarxes socials que és immediatesa pura i dura.

Jo, m'agradaria que, si té temps després, en la segona intervenció, ens explicara, com ha apuntat la companya d'Unidas Podemos, si creu vosté que hi ha diferències en eixos usos del temps entre el sector privat i el sector públic en l'exercici de seua professió, perquè això també ens donara informació a nosaltres, com a membres de la comissió, a l'hora d'elaborar el dictamen.

I reitere també la petició que ha fet Cristina Cabedo sobre eixos informes, en què vostés assenyalen quines són les conseqüències o quina ha sigut la conseqüència d'esta crisi quasi permanent en què viu sobretot la seua professió per a les dones.

Moltíssimes gràcies per la seua participació.

El senyor vicepresident:

Muchísimas gracias.

A continuación intervendrá la diputada Patricia García, en nombre del Grupo Parlamentario Ciudadanos.

La senyora García Guasp:

Muchas gracias, señor presidente.

En primer lugar, disculpad, yo estoy hoy aquí por Cristina porque ha surgido un problema, y haré mi intervención lo mejor que pueda, pero haré lo que pueda.

Bueno, agradecer la presencia y la claridad con la que nos ha hablado doña Noa de la Torre.
Coincido con usted en muchas cuestiones.
Los horarios, autonomía y flexibilidad sobre los mismos harían más efectiva la productividad, creo yo, pero no solo en su campo, porque en España hay muchos mercados laborales en lo que no nos hemos preocupado en hablar con los trabajadores y ver qué piensan ellos y qué necesitan para mejorar su rendimiento.

Suscribiríamos, creo que con todo ello podríamos conseguir un mayor equilibrio entre lo personal y lo laboral, una mejora de la conciliación y una mayor productividad en cada campo laboral, por supuesto, de una manera… Entonces, yo le pregunto a usted, ya sé que nos ha explicado mucho, pero si me podría responder a estas preguntas un poquito más concretas.

¿Qué premisas utilizaría usted para legislar la flexibilidad en el trabajo y en el teletrabajo con respecto al periodismo?

¿Cuáles serían sus perspectivas con respecto a la jornada laboral, que nos lo ha explicado un poquito, pero si nos lo puede matizar?

¿Cree usted que las medidas implementadas con la pandemia hasta ahora son eficientes?
¿Y cómo podríamos mejorarlas?

Y, por último, ¿qué podríamos copiar de otros países que nos llevan ventaja?

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

A continuación, es el turno del diputado Juan Carlos Caballero, en nombre del Grupo Parlamentario Popular.

El senyor Caballero Montañés:

Muchísimas gracias, señor presidente.

Señora de la Torre, gracias por su comparecencia y por su claridad en la exposición y en esas demandas que nos hace también a la clase política y a las instituciones públicas sobre el uso de la información, sobre cómo se relacionan con los medios de comunicación y como nuestra actividad también puede favorecer o perjudicar a un sector que ahora mismo no se encuentra en su mejor momento, que ha sufrido, como ha dicho, despidos en sus plantillas, que tienen menos trabajadores y que, por tanto, tienen que regular con la gente que hay, adaptarse para cubrir toda la información.

Yo quería preguntar sobre varias cuestiones.

En primer lugar, usted nos ha dicho, nos ha puesto deberes, las ruedas de prensa por la tarde prohibidas, la agenda del partido pues, entiéndame, las agendas por la mañana, planificar por la mañana, cosa que estamos totalmente de acuerdo y por lo menos desde nuestro grupo así lo intentamos hacer porque somos conscientes de esa realidad.

Yo le quería preguntar también cómo pueden adaptarse o cómo puede ayudar la administración a sus empresas para adaptarse también a esas exigencias de regular los horarios para que no afecten la sobrecarga de trabajo a su personal.

Porque también le quería preguntar alguna cuestión sobre, a mí, por ejemplo, me venía a la mente y decía, no solo es la política la que influye en los medios de comunicación, sino también a veces los medios de comunicación influyen a los propios cargos políticos e incluso a la sociedad, que yo recuerdo algunas portadas embargadas, ¿no?
, y estás ahí hasta las doce de la noche, doce y media de la noche, una de la noche, cambian titulares, aparece una cosa y desaparece, ¿no?
, y entonces, pues quería preguntarle acerca de esto, si eso también influye o puede influir a la calidad de la gente, ya no solo del trabajo del periodista, sino también de los propios subscriptores, incluso de las personas que tienen ahí hasta las doce y media de la noche buscando su información.

También quería preguntarle sobre qué le parece muchas veces el mercadeo o el manoseo por parte de la administración pública o del gobierno que hace de la información, y especialmente la información esencial, como por ejemplo hemos podido ver durante esta pandemia, por ejemplo, el 22 de febrero À Punt anunciaba en exclusiva, ¿eh?
, daba exclusiva sobre lo que iba a pasar a partir del 9 de marzo respecto de las restricciones que tomaba el gobierno.
A mí la verdad que me sorprendió, en un momento en el que la gente se estaba muriendo, todavía sigue muriendo a diario gente por coronavirus, evidentemente, se estaban contagiando, las UCI estaban colapsadas, la gente vivía con angustia el desempleo, el cierre de los comercios, la limitación de la movilidad, la gente sufriendo porque se estaba contagiando, y resulta que aquí parecía que el gobierno estaba jugando a las exclusivas, cuando una información pública y esencial que debería darse a conocer por todo el mundo, yo creo que no es una cosa para dar exclusivas a un medio o a otro medio en función de si es más afín o va a tratar la información de la manera que yo quiero que la trate.
Entonces, le quería preguntar también por ese manoseo de la clase política respecto a la información, y especialmente de la información esencial.

Muchísimas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchísimas gracias.

Terminamos esta ronda de intervenciones con el turno de la diputada Rosa Peris, que interviene en nombre del Partido Socialista.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, senyor president.

Senyora de la Torre, benvinguda també a la comissió.

Jo compartisc, com la resta dels meus companys, com vosté ha centralitzat en la seua intervenció els greus problemes que hi ha.

Baix el nostre parer, creguem que hi ha dos temes difícils de resoldre.
Com vosté ha dit, que el periodisme és una professió sense horari, però que el nostre horari irracional fa que el seu horari siga irracional, té tota la raó, compartim les seues reflexions, i és deveres que l'administració ha de fer un esforç.
Ho fa la Unión Europea, probablement som el país de la Unió Europea, probablement no, som el país de la Unió Europea en els horaris més irracionals també de la pròpia administració.
Fins i tot en la nostra cosa, de les Corts, ens consta, mentre que al Parlament Europeu a les sis de la vesprada tanca la llum i tot el món a sa casa.
Nosaltres som conscients de l'impacte que té en les persones que treballen en el sector del periodisme, i compartisc la seua preocupació.

Ens agradaria saber si vostés plantegen alguna proposta, encara que no siga de manera immediata, sí a mitjà o a llarg termini, que pogueren d'alguna manera també afavorir eixa racionalitat dels horaris en què l'administració hem de donar exemple.

Hi ha un segon tema que s'ha tractat molt en esta comissió, i és que, sense dubte, la irrupció de la televisió ha suposat per a la majoria de les famílies un temps que, si antigament el dedicàvem al descans, hui estem atrapats per les televisions, especialment estem parlant de les televisions privades i públiques, les generalistes.
Un dels temes que ens han plantejat és el que es coneix com el prime time.
Clar, si algunes televisions comencen a col·locar en la seua parrilla els programes que tenen més audiència, i ací, senyora de la Torre, no sé què és primer, si l'ou o la gallina, és a dir, no sé si la gent ho veu perquè és a eixes hores o a la televisió o fica a eixes hores, no sé què influix més, no?
, és un debat important.

Però jo volia plantejar-li sobre la parrilla del prime time.
Si els programes de major audiència comencen a les deu i mitja de la nit, más menos, incorporada la gran dosi de publicitat, especialment en les privades, i no hi ha programa important que acabe abans de les dotze i mitja.
El problema és que les nostres famílies no se giten abans de les dotze, dotze i mitja o la una si la peli les mola mucho.
Estic pensant en programes per exemple dirigits, no m'agradaria donar un nom, entre altres coses jo no el veig, però ho veu la gent més jove, per exemple, La isla de las tentaciones, que hi ha molta gent jove molt atrapada en eixe programa.
Clar, són adolescents o gent que està en els primer cursos de la universitat, comencen les classes a les vuit del matí, s'han d'alçar a les sis del matí, i eixos programes acaben a les dotze, dotze i mitja, la una.
La pregunta és: tenint en compte la realitat del que són els treballadors que la compartim, també hauria de fer alguna reflexió en l'àmbit de les televisions a fi de canviar el prime time que permetera a les famílies vore els programes que vol i poder anar-se'n a dormir en un horari raonable.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

A continuación, como le hemos dicho anteriormente, dispone usted de otros 10 minutos para intentar responder a las cuestiones que le han planteado los diputados.

Cuando quiera.

La senyora presidenta de la Unió de Periodistes Valencians:

Moltes gràcies.

Tractaré de respondre un poc per ordre de com he pres nota de les preguntes.

Me preguntava per què el teletreball és negatiu d'alguna manera?
Jo pense que d'entrada és positiu en el sentit que ens permet moltes vegades, per posar un exemple pràctic, abans tu estaves obligat a anar a la redacció, a acabar tard en la redacció, hui tens la possibilitat de, amb el teu portàtil, treballar des de casa, i en eixe sentit crec que és important a l'hora d'ajudar a eixa flexibilització d'uns horaris que nosaltres ja no tenim d'entrada.
Per això parlava d'una arma de doble fil, en el sentit que pot ser positiu i és positiu en eixa línia, però també, d'alguna manera, en una professió on no tenim horaris, d'alguna manera augmenta les possibilitats d'estar connectats a qualsevol hora, és a dir, jo ja des de la meua casa puc fer una notícia a qualsevol hora, no he d'estar necessàriament en la redacció.
Amb la qual cosa, si no se regula o si no s'entén de quina manera pot afectar negativament a eixe allargament infinit de la jornada laboral, m'estava referint a eixe tema, que pot ser també negatiu.

Quan es parla de les diferències entre mitjans públics i mitjans privats, en l'informe en concret de la unió de periodistes se parlava que en els mitjans públics valencians les dones en càrrecs directius són moltes més que en mitjans privats.
Jo crec que a l'hora de diferenciar com afecta el tema dels horaris a uns mitjans o a uns altres, jo, més que parlar de privats o de públics, parlaria de quins mitjans tenen més capacitat de tindre a mes gent per a fer torns.
En eixe sentit, òbviament els mitjans públics, amb una plantilla més ben dotada i tal, tenim també més capacitat per a fer torns, la qual cosa també ajuda.
Òbviament les televisions, per exemple, o les ràdios ja estan acostumades des de sempre a fer torns i a cobrir, diguem, l'actualitat durant tot el dia.
Per això jo me referia en particular que el camí el rutina pel paradigma digital, per la irrupció en les webs, no?
, eixe camí és més acusat o és més visible en el tema del que abans eren mitjans escrits únicament, perquè tu has passat de fer un periòdic, un diari, a fer ara o estar alimentant permanentment una web.

Però insistisc que, més enllà de públic o privat, s'hauria de fer la diferència en quins són els mitjans que tenen capacitat per a fer torns amb les seues plantilles.
I òbviament ací no estem parlant de no poder alterar el nostre horari perquè, com dic, som els primers que assumim que depenem de l'actualitat, sinó de com es paguen eixes hores extres o de com es compensen eixes extres.

Se m'ha preguntat també, el meu objectiu ací no és tant obligar les empreses u obligar a l'administració a regular els horaris.
Òbviament el tema de l'agenda pública d'alguna manera influïx en les nostres rutines pel que comentava, però si falta personal en els mitjans de comunicació òbviament això té una incidència.
Però el que jo demane no és regular eixes agendes públiques, sinó demane coherència i demane als polítics exemple en el sentit que, si estem ací parlant d'horaris racionals, quan s'ha de planificar una cosa que no és sobrevinguda, és a dir, que no és una qüestió d'urgència o que sorgisca de manera immediata o ara, que quan es tracta de planificar, de programar, que se planifique i se programe pel matí.
Òbviament després ja nosaltres, com a mitjans de comunicació, com a periodistes, tindrem el nostre problema de si no tenim personal per arribar a una roda de premsa a les set de la vesprada o a les sis de la vesprada, però jo crec que el primer, i per això també parlava i parlen vostés en la comissió d'un pacte social i polític, bé, el pacte està molt bé, però primer s'ha de donar exemple, i donar exemple és programar quan es puga programar, perquè quan no es pot programar òbviament nosaltres no anem a dir que un partit no puga convocar una roda de premsa a les set de la vesprada si ha sorgit una cosa de manera inesperada, òbviament, i ahí estarem per a cobrir eixa roda de premsa els periodistes.
Però que quan es puga fer pel matí que per sistema no s'estiga programant per la vesprada.

En eixe sentit se me preguntava com pot ajudar l'administració.
Bé, doncs programant també les rodes de premsa, perquè hem vist rodes de premsa programades i anunciades per a la vesprada, quan realment el tema de la roda de premsa no justificava eixa urgència a l'hora de convocar primer als periodistes, a la premsa, als mitjans, i després que fóra per la vesprada.

Què podem copiar d'altres països?
Bé, jo crec que és molt clar i molt evident.
La jornada laboral en altres països, sobretot del nord d'Europa, finalitza a les sis de la vesprada, per exemple.
Vull dir que és una qüestió.
.
.
Per això, quan nosaltres posem una roda de premsa a les sis i mitja de la vesprada, quan ja s'hauria de tancar la jornada laboral, primer l'administració o qui convoca eixa roda de premsa està incomplint eixe manament social al qual jo feia referència d'un horari racional, perquè se suposa que ja haurien d'acabar la jornada laboral; i tanmateix hem d'estar obligat ahí a anar a una roda de premsa que igual o en algun moment pot no estar justificada.
Amb la qual cosa, com pot ajudar l'administració?
Donant exemple i no planificant rodes de premsa per la vesprada quan es podrien planificar o fer de matí o a una altra hora.

I sobre el tema del prime time no és una qüestió que pense que afecte directament els periodistes, sinó a tota la societat.
I en eixe sentit, jo torne a parlar també d'un pacte social i polític, és una qüestió d'un pacte de tota la societat.
Òbviament estem parlant ací de canviar les costums, els hàbits de tota una societat, no?
, de la ciutadania, i pense que no és fàcil, no pot ser fàcil, però per això entenc que se creen iniciatives d'este tipus, com esta comissió, sinó que, bé: primer és donar exemple; segon, és arribar a eixe pacte, per al qual jo pense que sí que existix un consens, i després, una vegada es puga aplicar, el tema d'avançar el prime time, que òbviament també s'ha de comptar amb un pacte dels mitjans, no?
És una qüestió de costums, la gent al final jo pense que s'acostumaria.

I res més.
Per la meua part agrair-los que ens hagen convidat a parlar hui ací.
I reitere eixa idea.
Nosaltres com a periodistes no demanem que no hi haja actes o que no hi haja coses per la vesprada, sinó que simplement que vostés com a polítics que entenguen que això té una implicació per a nosaltres com a treballadors, que és una qüestió, un problema empresarial també, si no se pot fer torns, com he dit, en una empresa, però que d'alguna manera tenen l'oportunitat també amb la seua agenda de donar exemple i, en conseqüència, d'ajudar també que una professió puga complir, o puga tenir o puga aspirar a uns horaris també més racionals la majoria del temps o dels dies, no?
, que entenguen d'alguna manera que la seua agenda condiciona també els nostres horaris professionals.

I res més.
Gràcies.

El senyor vicepresident:

Muy bien.
Agradecerle de verdad su comparecencia en esta comisión.
Y si nos quiere hacer llegar esos informes de los que hablábamos antes o lo que sea, tiene nuestro correo a su disposición, y encantados de poder incorporarlo al dictamen que se hará al final de la comisión.
¿De acuerdo?
Muchísimas gracias.
(Pausa)

Compareixença de la senyora María José Rodríguez Jaume, doctora en Sociologia per la Universitat d'Alacant

El senyor vicepresident:

Vamos a dar la bienvenida a nuestra segunda compareciente del día de hoy, María José Rodríguez Jaume, doctora en Sociología por la Universidad de Alicante.
Bienvenida a esta comisión, bienvenida a las Cortes.
Sabe que dispone usted de 10 minutos para hacer intervención.
Posteriormente, cada uno de los grupos dispondrá de 3 minutos para hacerle sus preguntas, o pedirle alguna aclaración de lo que consideren necesario, y finalmente de nuevo usted 10 minutos para intentar responder a cada uno de ellos.

Pues, cuando usted quiera.

La senyora Rodríguez Jaume:

Bon dia.
Gràcies per aquesta invitació, per a mi és molt important i em fa molt feliç poder contribuir en aquesta comissió.

El concepto de igualdad de género no significa que mujeres y hombres seamos lo mismo, parte de la idea de que las mujeres y los hombres somos iguales en derechos y en oportunidades, tanto en la esfera privada como en la pública.
Desde este lugar mujeres y hombres deberían tener garantizada la posibilidad de llevar la vida que desean, lo que implica considerar los intereses, las necesidades y las prioridades, tanto de las mujeres como de los hombres, reconociendo la diversidad de estos dos grandes colectivos.

Para contar con las mismas oportunidades las mujeres y los hombres deben tener asegurado el igual acceso a recursos, que en la mayoría de los casos son muy escasos.
Por ejemplo, a nadie nos cuesta asociar la posibilidad de realizar la vida que deseamos prescindiendo de un recurso tan escaso, como es contar con un empleo, y que en muchas ocasiones, a su vez, viene condicionado por el acceso a otro recurso escaso, la formación o capital humano alcanzado.

Tampoco nos cuesta pensar que para poder disfrutar de esta vida anhelada debemos tener garantizado el acceso a otros recursos muy limitados, por ejemplo el sistema de salud.
Sin embargo, más nos cuesta asociar a priori la posibilidad de realizar esta vida que queremos con el acceso al recurso del tiempo.
A disponer de un trabajo de formación, de salud y de tiempo no solamente les une el hecho de ser recursos escasos y muy valorados socialmente, les une que a los cuatro su acceso es visible y desigual entre las mujeres y los hombres.
Es más, las restricciones en la formación, en el empleo, el desarrollo profesional, así como los tratamientos y diagnósticos médico-sanitarios en muchas ocasiones vienen dados precisamente por la desigualdad real de acceso al tiempo entre mujeres y hombres.

Esta rueda de presentación me lleva a introducir la necesidad de incluir la perspectiva de género en toda acción y práctica política, y específicamente en la actividad que asume esta comisión, para mí verdaderamente transformadora.
Al considerar la perspectiva de género introducimos el principio de igualdad entre mujeres y hombres, un principio jurídico universal y reconocido en diversos textos internacionales sobre los derechos humanos, un principio fundamental del derecho comunitario en la Unión Europea y un principio constitucional en nuestro país.

El concepto de perspectiva de género responde al de ceguera de género, presente en muchos ámbitos.
Incurrimos en ceguera de género cuando no se reconoce que a los hombres, los niños, las mujeres y las niñas les adjudicamos roles y responsabilidades sin contextos y antecedentes sociales, culturales, económicos y políticos específicos.
Los proyectos, las prácticas y las actitudes ciegas al género no tienen en cuenta ni estos roles ni estas necesidades diferentes, mantienen statu quo y no ayudan a transformar las estructuras desiguales en las relaciones de género.

Caroline Criado, en su último libro, La mujer invisible, una investigación premiada por la Royal Society of Science, desvela algunos ejemplos de ceguera al género, desde por qué las mujeres tienen un 47 % más de probabilidades de sufrir lesiones graves en accidentes de tráfico -los test de seguridad se solían hacer, hasta hace relativamente poco, con maniquíes de hombres- hasta cómo las mujeres casadas tardan más en recuperarse de un ataque al corazón que las solteras, en comparación con las mujeres solteras, dado que dedican siete horas más de media a las tareas del hogar, al asumir las que ignoran sus propias parejas.

La distinción entre el significado de sexo, diferencias biológicas y género, diferencias construidas socialmente, ha constituido la base para demostrar que, efectivamente, algunas diferencias entre los sexos son naturales, pero que las desigualdades han sido construidas a partir de la definición de género.
Mientras que el sexo nos ayuda a cuantificar, el género nos ayuda a interpretar el porqué.

Para argumentar y desarrollar… Disculpen.
(Soroll de papers) En lo que resta de mi exposición, seguiré la lógica que nos guía cuando queremos incluir la perspectiva de género como estrategia para impulsar el principio de igualdad de género, hoy un principio de actuación de los poderes públicos.
Particularmente, presentaré un esbozo de una guía de la perspectiva de género en el uso del tiempo.

El enfoque de género es…, el enfoque de género o la perspectiva de género es un marco de análisis teórico y conceptual que permite tres aspectos: en primer lugar, visualizar las condiciones y posición de las mujeres respecto a los hombres, separando lo que son las diferencias biológicas de las construcciones sociales; detectar por qué esos factores de desigualdad; y, en tercer lugar, planificar acciones para modificar esos elementos desiguales.

Dado el escaso tiempo de que dispongo, los dos primeros puntos los presentaré de forma conjunta.
Mi objetivo fundamental es evidenciar que el tiempo no tiene sexo, pero sí una gran dosis de género.

Por último, y basándome en mi propia experiencia como gestora de políticas de igualdad en entornos universitarios y en la evidencia mostrada en investigaciones recientes y en buenas prácticas implementadas, abordaré el tercer apartado, presentando a la comisión y a grandes trazos algunas medidas para su consideración.

Para argumentar y desarrollar estos dos primeros puntos, visualizar y detectar los factores de desigualdad, me sirvo de dos preguntas que, para mí, me ayudan, me guían en esta situación de diagnóstico no ciego al género.
¿Cuál es la posición de las mujeres y los hombres respecto al tiempo y qué factores la determinan esta diferencia, si la hubiera?
¿Y cómo determina un desigual acceso al tiempo la vida de las mujeres y los hombres?

A continuación, les presento mis argumentos.
Hace ya casi treinta años, Belinda Probert, científica social y asesora de diversos gobiernos en Australia en las áreas de política de empleo, equidad de género, reforma del trabajo y el bienestar, publicaba: «Simplemente, no podía encajar: género y resultados desiguales en las carreras académicas».
En su investigación, basada en dos encuestas nacionales, concluía que la discriminación o los sesgos de género en los nombramientos y ascensos en cargos de trabajo, uno de los factores que tradicionalmente utilizamos para analizar el techo de cristal en la propia académica, no eran tan importantes para explicar la escasa presencia de las académicas en los altos niveles como lo que estaba sucediendo en los hogares; «estamos buscando en el lugar equivocado», decía Belinda.
Las encuestas, una técnica de recogida de datos cuya virtud es sistematizar preguntas con respuestas certadas, no permitía apreciar lo que pasaba en los hogares, lo que sí consiguió cuando desarrolló técnicas de investigación cualitativas.

En este contexto, cuando hizo grupos de discusión, apreció cómo la gestión del tiempo o la imposibilidad de acceder a él de la misma manera, por parte de las científicas y sus homólogos varones, condicionaba su desempeño y su promoción.
La ausencia de mujeres en las posiciones elevadas aparecía relacionada con la forma en que los hogares organizaban la división entre el trabajo remunerado y el no remunerado, es decir, los cuidados.
Hace tres décadas, las académicas con hijos ya citaban abrumadoramente la falta tiempo como principal obstáculo para realizar investigación, mientras que los académicos reivindicaban la necesidad de más recursos económicos.

También se evidencia las formas en que las responsabilidades de las mujeres por sus hijos entraban en conflicto con los requisitos de un trabajo académico que, idealmente, se identificaba y se continúa identificando con alguien que da prioridad total al trabajo y no tiene ni intereses ni responsabilidades externas.
Este conflicto constante genera sentimientos de culpa y, quizás lo más significativo para esta investigación, el impacto en la vida personal de este subcolectivo, una presencia desproporcionada de altas tasas de divorcio entre las académicas, tasas más altas de vida en pareja entre los académicos y un impacto mayor entre las mujeres de las necesidades de sus hijos mayores y no solo cuando se tienen de coartada, como reiteradamente se manifiesta.

Hace más cerca en el tiempo, en 2012, Anne-Marie Slaughter, profesora universitaria y la primera mujer de planificación de políticas del departamento de estado en el gobierno de Obama, publicaba: «¿Por qué las mujeres todavía no pueden tenerlo todo?
».
Este artículo lo publicó después de dejar su cargo e incorporarse a la universidad, que tiene restringida la licencia a servicios públicos de dos años.
Pero ella manifestaba que solo lo dejó por esta restricción de su propia universidad, sino por su deseo de estar con su familia, después de concluir que no era posible hacer malabarismo con el trabajo de estado y las necesidades de dos adolescentes.

Antes de prestar sus servicios en el gobierno, como académica tenía capacidad de establecer su propio horario la mayor parte del tiempo.
Podía estar con sus hijos cuando lo necesitaba y, aun así, sacar su trabajo académicamente muy exitoso.
Viajaba con frecuencia, pero las ausencias las podía compensar con períodos prolongados con sus hijos o compensando con vacaciones familiares.
Sin embargo, al ingresar en la actividad de la política de estado se encontró con un trabajo de largas horas y que ya no podía ser la madre y profesional que quería ser, con un hijo que empezaba a tener una adolescencia dura.
Confiesa darse cuenta de lo obvio, quizás, ¿no?
Tenerlo todo dependía, casi por completo, del tipo de trabajo que tuvieras o, de otro modo, tenerlo todo no era posible en muchos tipos de trabajo.

Cuenta que no estuvo sola.
Su elección de género había sido la elección de otras muchas mujeres.
Subsecretarias de estado, consejeras y asistentes de presidentes dejaban sus puestos para pasar más tiempo con sus hijos, ya que tener un control sobre su horario era la única forma que las mujeres tienen para que funcione su carrera y su familia.

Sin embargo, la decisión de renunciar a una posición de poder, de valorar la familia por encima del avance profesional, aunque sea por poco tiempo, está directamente en desacuerdo con las presiones sociales predominantes sobre las profesiones de carrera.
Irse a pasar tiempo con su familia es un eufemismo para ser despedida.

No es una brecha de ambición, que las mujeres no sueñan lo suficientemente en grande, como algunos sectores sostienen.
Los obstáculos que impiden a las mujeres llegar a la cima o, sencillamente, desarrollar la vida que quieren, son más prosaicos que la cuestión de la ambición.
Este es uno de los puntos que unía a las dos autoras que he citado.

El 17 de marzo, ya más cercano en el tiempo, de 2019, previo a la situación de crisis sanitaria, Nature Index publicaba: «Las mujeres rivalizan con los hombres en publicaciones y en citas de investigación científica».
A pesar de la creciente representación de las mujeres en la ciencia, las brechas de género en las publicaciones y las citas han seguido ampliándose desde mediados del siglo pasado.
Sin embargo, un reciente estudio de una investigación de Boston encontraba una explicación: las mujeres son más propensas que los hombres a abandonar la ciencia, lo que reduce sus carreras productivas, sus publicaciones.
Cuando se controlan las diferencias en la duración de la carrera -y esta es la buena noticia, no solamente en términos de igualdad, sino para el propio sistema científico-, la producción de científicas y científicos es muy muy similar.

El senyor vicepresident:

Nos hemos colado ya casi dos minutos…

La senyora Rodríguez Jaume:

¿Me he pasado diez minutos?

El senyor vicepresident:

Dos, dos minutitos.

La senyora Rodríguez Jaume:

¿Sí?

El senyor vicepresident:

Sí, sí.

La senyora Rodríguez Jaume:

Bueno.

El senyor vicepresident:

Bueno, damos paso ahora… No, no se preocupe.
Después, en la segunda…

La senyora Rodríguez Jaume:

Vale.

El senyor vicepresident:

…en el segundo, si tiene algo que se haya quedado…

La senyora Rodríguez Jaume:

Pues, ya me vais a disculpar, porque me quedan los… Disculpadme.

El senyor vicepresident:

…en el tintero, nos lo puede…

La senyora Rodríguez Jaume:

Había medido mi tiempo.
Disculpad.
(Rient)

El senyor vicepresident:

Aquí el tiempo vuela.

La senyora Rodríguez Jaume:

Disculpadme, de verdad.

El senyor vicepresident:

Bien, como le decía, ahora es el turno de los grupos parlamentarios.

En primer lugar, escucharemos a la diputada Cristina Cabedo, en nombre del Grupo Parlamentario Unidas Podemos.

La senyora Rodríguez Jaume:

Vale.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, senyor president.

Senyora Rodríguez, doctora en sociologia per la Universitat d'Alacant, benvinguda a la comissió.

Des d'Unides Podem, ens sembla imprescindible integrar la perspectiva de gènere en el dictamen que tindrà aquesta comissió i, a més, ho entenem com una garantia de qualitat.
Vosté ha fet crec que una intervenció molt eloqüent sobre la importància d'aquesta perspectiva de gènere, inclús que se pot perfectament interpretar quasi com a una obligació legal, tenint en compte el principi rector d'igualtat constitucionalment establert en l'article 14.

Jo volia fer-li dos preguntes concretes.
Una seria: el tindre uns usos de temps irracionals, impacta més en les dones que en els homes?

I la segona pregunta seria: vosté, segurament, sabrà que a dia de hui hi ha un debat sobre la jornada laboral, sobre si disminuir-la en dies o en hores setmanals; hi ha una opció que diu tindre una jornada laboral de quatre dies i hi ha una altra opció que diu tindre una jornada laboral, per exemple, de 32 hores.
I jo li volia preguntar a vosté, com a sociòloga, si creu que una jornada laboral de quatre dies setmanals podria tindre, realment, un efecte de millora en la conciliació o si podria acabar generant un cap de setmana més llarg, sense aportar una millora significativa en la conciliació, és a dir, que, segurament, tindrien tres dies de cap de setmana, però continuarien especialment les dones fotudes la resta de dies per a conciliar.

Per tant, m'agradaria centrar-me en aquestes dos preguntes, si vosté poguera contestar-nos.

Li agraïsc la seua intervenció.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

A continuación, es el turno de la diputada Rebeca Serna, en nombre del Grupo Vox Comunidad Valenciana.

La senyora Serna Rosell:

Gracias, presidente.

Señora Rodríguez, muchas gracias por su intervención.

Mire, sí quería hacerle…, bueno, una…, pedirle su opinión respecto a una cuestión.
Estuve leyendo el otro día un artículo -lo que pasa es que he estado intentando buscarlo ahora mismo y no lo encuentro- y, bueno, se refería a los efectos secundarios que ocasionan, pues, varias de las vacunas para la COVID-19.
Bueno, estos efectos secundarios son mucho mayores en mujeres que en hombres.
Sí que es cierto que las muertes por COVID, según datos, son 1,7 veces mayores en hombres que en mujeres, pero los efectos secundarios que se han notificado respecto a vacunas, según algunas de ellas, pueden ser hasta un 74 % más elevados en mujeres.

Bien, respecto a ese artículo que leí -que lamento ahora no poder darle la referencia-, digamos, se denunciaba de alguna manera que, quizá, los estudios que se hacen sobre estos efectos se hacen, mayoritariamente, en hombres.
Con lo cual, estos efectos secundarios que pueden provocar las vacunas, pues, eso, se han hecho en base a estudios solo con hombres sin, a lo mejor, tener en cuenta las diferencias metabólicas, las diferencias fisiológicas que puede haber entre hombres y mujeres.
Si considera que esto, pues, realmente, no se ha hecho del todo bien.
No sé si acaba de entender a lo que me refiero.

La senyora Rodríguez Jaume:

Perfectamente.

La senyora Serna Rosell:

Perfectamente.
Vale, pues, (rialles) simplemente es que lo estuve leyendo el otro día y me llamó un poquito la atención porque sí que es cierto que… y las muertes que ha habido, pues, por la vacuna, por ejemplo, de AstraZeneca han sido, pues, creo que básicamente todas en mujeres.
Entonces, quizá ahí hay un punto sobre el que habría que trabajar de alguna manera.

Gracias.

Eso es todo.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Es ahora el turno de la diputada Nathalie Torres, que interviene en nombre del Grupo Compromís.

La senyora Torres García:

Gràcies, president.

Senyora Rodríguez, benvinguda a la comissió d'estudi d'usos del temps.

Ha parlat vosté de la diferència, coneguda per tots, que patim, que hi ha entre els homes i les dones a l'hora d'accedir al treball, a la formació o a la salut, però vosté també apunta que eixa diferència la té també els usos del temps, una cosa que nosaltres estem descobrint, coneixent i veient la magnitud d'eixa diferència, gràcies a la compareixença d'experts i de representants com vosté mateixa.

I ha posat vosté un exemple molt significatiu.
Vosté procedix de l'àmbit acadèmic i ha posat, com no podia ser d'una altra manera, l'exemple de dones acadèmiques, científiques, investigadores i de moltes altres professions relacionades amb l'exercici d'una carrera professional, com han hagut de renunciar a la seua professió precisament per eixa falta de temps.
I afig jo: i això les ha dutes, en molts casos, la majoria, a una invisibilitat de l'activitat de grans investigadores o de grans creadores científiques.
De la qual s'han beneficiat, precisament, els homes amb qui elles treballaven, fins que l'interés de les dones d'este segle ens ha dut a rescatar de l'oblit el treball de totes estes dones que el temps, entre moltes altres coses, ha deixat al marge de les seues carreres professionals.
Per tant, i com vosté ha reivindicat al principi de la seua intervenció, cal introduir el principi d'igualtat en tota acció política.

Però, com el temps també li ha passat factura en la seua primera intervenció, a mi m'agradaria que vosté ara, en la segona intervenció, aprofundira una miqueta en eixa perspectiva de gènere relacionada directament amb els usos dels temps.

Gràcies, president.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Es el turno, a continuación, de la diputada Patricia García en nombre de Ciudadanos.

La senyora García Guasp:

Gracias, señor presidente.

Agradecer especialmente la presencia de doña María José Rodríguez en esta comisión.
¿Sí?

La senyora Rodríguez Jaume:

Sí, sí.

La senyora García Guasp:

Reconocer su trayectoria en favor de la inclusión y de la igualdad, y agradecer también que les transmita esos valores a los jóvenes universitarios a los que habla usted también.

Dicho esto, me gustaría hacerle las siguientes preguntas.
Una de las preguntas va sobre las universidades valencianas, ¿qué pasos se han dado en las universidades para favorecer la igualdad y la inclusión a nivel de infraestructuras, temarios, relaciones e interacciones sociales y horarios?
Y ¿si me pudiera enumerar algunos objetivos que faltan todavía por conseguir y que se podrían poner en marcha?

Por otro lado, quería preguntarle ¿cómo valoraría -después de esta crisis, sobre todo- el papel de la mujer trabajadora y de la conciliación familiar de la misma en este tiempo de pandemia por lo que ha ocurrido?
Y, por último, también relacionado con las nuevas tecnologías y las redes sociales que están sustituyendo a los antiguos manuales, ¿cree usted que está favoreciendo esta sustitución a la inclusión y la igualdad?
¿O, por el contrario, se está ampliando la brecha salarial, la desigualdad y la exclusión?

Y tenía la misma pregunta para el campo de la investigación, lo que pasa que ha explicado bastante sobre este tema.
Si me quiere puntualizar algo más.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

A continuación, tiene el turno de palabra el diputado Juan Carlos Caballero en nombre del Grupo Parlamentario Popular.

El senyor Caballero Montañés:

Muchas gracias, señor presidente.

Señora Rodríguez, gracias por su exposición, extensa pero interesante.
Y seguro que ahora, en su segundo turno, tiene oportunidad también de finalizarla, porque, bueno, es muy enriquecedora para todos los que formamos parte de esta comisión conocer esa perspectiva.

Yo le quería hacer algunas cuestiones respecto…, se ha centrado sobre todo en la perspectiva de género y de la igualdad real entre hombres y mujeres.
Durante esta pandemia, la pandemia no ha tratado a todos por igual.
Si vemos, una de las derivadas de la pandemia, se ha cargado, pues…, 3 de cada 4 empleos que se han destruido durante esta pandemia es empleo femenino.
No ha tratado, por tanto, a todos por igual.
Han sufrido el desempleo, en gran medida, las mujeres.

Entonces, yo le quería preguntas ¿si cree que estamos haciendo desde las administraciones públicas lo necesario para fomentar el empleo femenino, la contratación estable y de calidad para el colectivo femenino?
Existe esa brecha entre hombres y mujeres también en el acceso al mercado laboral, usted lo ha indicado, pero ha venido la pandemia y nos ha dejado todavía más que han sido las grandes afectadas en el ámbito laboral.

Otra de las derivadas de la pandemia o de las secuelas, diría yo, es la enfermedad mental tras la COVID, dicen que es la nueva pandemia tras la COVID-19.
Y yo le quería preguntar acerca de esto también.
Decían que uno de cada tres pacientes de COVID sufrió como secuela alguna enfermedad mental y que esto todavía se va a ver agravado por situaciones de estrés traumático, pues, en muchos casos, por ejemplo, de gente que ha perdido su empleo.

Yo le quería preguntar también, como socióloga, es que, si hemos hablado de la jornada laboral, en España actualmente la jornada laboral media es de 36,6 horas.
Yo le quería preguntar ¿qué puede derivar más en problemas mentales de ansiedad, de incertidumbre, de no saber si vas a poder a llegar…, el estrés de no saber si vas a poder llevar comida a casa para alimentar a tu familia, a tus hijos, si una jornada laboral de 36, 38, 39, 40 horas, reducirla a 32?
¿O la gente que ha perdido su trabajo, que ahora mismo la han situado en un ERE, en un ERTE, que vive con esa incertidumbre de saber si cobrará o no cobrará esa prestación, si va a poder seguir llevando a sus hijos al colegio al que los lleva?
Es decir, esas derivadas hacia la enfermedad mental.

Y, por último, también le quería preguntar respecto a la esperanza de vida.
También existe una brecha de género entre los hombres y las mujeres, según los datos del INE la esperanza de vida en las mujeres son 85 años y la de los hombres 79.
Entonces, me gustaría preguntarle ¿cómo podemos hacer también para atajar esa brecha en la esperanza de vida y, bueno, que también los hombres tengan más tiempo de vida en este sentido?
Son datos del INE y, bueno, creo que conocidos también por todos.

Muchísimas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchísimas gracias.

Finalizamos esta ronda de intervenciones con la diputada Rosa Perís en nombre del Grupo Socialista.

La senyora Peris Cervera:

Gracias, señora Rodríguez, por venir a esta comisión.

Comparto que sus datos y sus reflexiones son muy interesantes.
Y, de hecho, es la base también por la que se crea esta comisión, por encontrar ese espacio y posibles soluciones a esta incompatibilidad que vivimos entre la esfera personal, la familiar y la laboral.

Usted hablaba, creo que algún otro compañero también lo ha dicho, sobre la situación de las mujeres en los puestos de responsabilidad, que requieren también una mayor dedicación, mayor esfuerzo.
Y usted decía: Son menos.
Es evidente, los datos están ahí.
La presencia de las mujeres en los puestos de responsabilidad, pues, todavía brillan por su ausencia.

Pero hay que dar otro dato, que en algunas estadísticas ha salido, y es que la mayoría de las mujeres que están en puestos de responsabilidad, o bien en el mundo empresarial o en la política, muchas de ellas han renunciado a la familia; mientras que los varones en puestos de responsabilidad, en algunos casos, tienen 0, 1, 2, 3, 4 hijos.
Por ejemplo, el número de hijos e hijas en mujeres en lugares de alta responsabilidad es 0 o 1, en términos generales.

Por lo tanto, aparte de que son menos, cuando llegan, por los datos que conocemos, es tal el nivel de incompatibilidad que renuncian, en muchos casos, a tener hijos.
Y ese es un dato preocupante.

Yo quería preguntarle, señora Rodríguez, o plantearle, en nuestro país hablamos poco de las tasas de natalidad, poco.
Y es cierto que aquí somos capaces de plantearnos políticas de estado para casi todo, pero, sin embargo, cuando tenemos experiencias como la de los países nórdicos, que han sido pioneros en el establecimiento de políticas públicas de igualdad sin duda, los países que primero empezaron a incorporar medidas para la corresponsabilidad y la conciliación que luego otros países como España copiamos, hoy tienen tasas de natalidad desde luego muy superiores a España.

Por lo tanto, mujeres y hombres pueden trabajar en pie de igualdad, tener la misma formación, se puede conciliar y, además, se puede tener el número de hijos que se desea con políticas adecuadas.
Y eso es lo que yo creo que en nuestro país no ocurre.

Soledad Murillo, que compareció en esta comisión, dijo que nuestra sociedad se ha construido sobre la expropiación del tiempo de las mujeres y que es el momento de devolvérselo.
Es momento de devolver ese tiempo a las mujeres.

Y cuando usted decía: Estamos buscando en el lugar equivocado -que hacía referencia a una cita-.
No sé si es el lugar equivocado, pero deberemos volver al origen y es la división sexual del trabajo que es la causa de esta desigualdad y, sobre todo, de la incompatibilidad en la que viven las mujeres la vida familiar y la vida laboral.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Bueno, como verá, son muchas las cuestiones y dispone de 10 minutos para intentar (rialles) responder o hacer alguna aclaración.

La senyora Rodríguez Jaume:

Nunca he tenido más miedo al tiempo que ahora, (rient) con 10 minutos y tantas preguntas interesantes.
Además, entiendo que los temas de género suscitan mucho interés porque creo que se me han planteado preguntas que van más allá de las cuestiones del tiempo.
Voy a intentar responder.

Bueno, respecto a la pregunta de si no gestionar o no contar con algún tipo de regulación que, por lo tanto, derive en una irracionalidad en la aplicación del uso del tiempo, de la gestión del tiempo, en términos laborales, en términos también de conciliación, que planteaba Unidas Podemos, ¿si es perjudicial para las mujeres?
Tremendamente perjudicial.
Si ahora contamos con un modelo de trabajo que ha idealizado una figura, un patrón de trabajo extenso en el tiempo, en donde…, bueno, yo he puesto ejemplos de las académicas para subrayar que somos unas auténticas privilegiadas y constituimos un grupo minúsculo respecto a la población de mujeres valencianas.

En principio, en la academia nos regimos por el mérito y la capacidad, ¡qué no pasará para la mayoría de las mujeres!
O sea, yo me siento una absoluta privilegiada porque tengo acceso a muchos recursos que son escasos, pero no tengo la opción de poder elegir si trabajar o no, porque el doble sostén familiar prácticamente se ha generalizado.
Entonces, yo creo que, a raíz de la intervención del Partido Socialista, me parece absolutamente necesario ahora.

La crisis sanitaria lo que ha evidenciado era lo que pasaba dentro de los hogares, que es hacia donde tenemos que mirar para entender aquello que acontece en otros órdenes: empleo, promoción profesional, formación, inclusión, exclusión, en muchos niveles, y ha permitido mirar a cada una de las casas.
Aludiendo a la intervención también del Partido Popular, estamos todos en la misma tormenta con la pandemia, pero no todos vamos en el mismo barco.
Aquí parece que esto ha incluido y ha excluido con mayor y con menor intensidad.

Como académica, como funcionaria, yo he vuelto a mi casa a trabajar, como todas las académicas del mundo, pero no he contado con el soporte que sí que han tenido los académicos, que han tenido el 40 % más de ayuda, contaban con el 40 % más de parejas que asumían esas labores domésticas.
Eso se ha traducido en el ámbito académico a una reducción en dos meses de nuestro nivel de producción, un 20 % en marzo del año pasado y un 30 % en abril del año pasado.
Esto pasa, insisto, en un colectivo muy privilegiado y muy minoritario, como pueden ser las políticas también, pero este en concreto, en el ámbito académico.

Preguntaba Unidas Podemos que, desde mi punto de vista, ¿qué sería mejor, si acortar la jornada laboral un día a la semana o reducir el número de horas?
Yo creo que, bueno, el modelo de talla única o café para todos creo que ya hemos visto que no es suficiente tampoco.
Yo creo que…, leía un artículo a propósito de esta comparecencia de Harvard School donde decía que la pandemia nos ponía la posibilidad de redefinir la cultura del trabajo.

Yo creo que no es tanto…, si tuviera que elegir, desde luego voy a elegir y le voy a contestar, pero en el fondo lo que subyace es: aprovechemos esta oportunidad que ha sido demoledora para, verdaderamente, reconducir esa distribución de los tiempos y cambiar de paradigma, en donde podamos adecuar lo que son los horarios de los servicios públicos y de las empresas privadas, atendiendo siempre a los servicios para los cuales prestamos o percibimos un salario, a las necesidades de las personas.
Y es absolutamente posible, no es verdad que no sea…, en mi universidad, durante 30 años, las mujeres que prestaban el servicio de limpieza, un servicio externalizado, venían a trabajar a las seis y se iban a las ocho, venían a las dos y se iban a las cuatro para ajustar las necesidades de la asistencia de los estudiantes a clase.
No es verdad.
Hemos conseguido en un año, con cláusulas sociales en materia de igualdad, que todas las mujeres pudieran contar con distintas opciones de ordenación horaria que se ajustara a sus necesidades.
Y eso…, uno de los impactos más directos ha sido el incremento de la natalidad, porque ellas lo que nos contaban era que querían tener hijos y que, efectivamente, estaba impactando en sus vidas.

Es demoledor el impacto que tienen las mujeres en la esfera privada medido en tasas de divorcio, en índices de fecundidad.
Es demoledor y, efectivamente, por eso mi intervención al principio era qué impacto tiene el tiempo, que lo tiene muchísimo.
Y si esto pasa, insisto, en un grupo tan privilegiado como al que yo pertenezco, ¿qué pasará?

Recuerdo que muchísima alegría, cuando después de conseguir este hito, después de 30 años, una universidad pública y el argumento era necesidades del servicio.
Digo: el servicio se queda cubierto con una reorganización de los horarios y así fue.
El despacho de la unidad de igualdad se convirtió en una maternidad.
No tenía nada más que orquídeas y bizcochos todos los días, ¿no?
, de la felicidad sincera.

A propósito también de la intervención del Partido Popular, hablaba de brechas de género en la esperanza de vida.
Hay una brecha que no se tiene en cuenta cuando hablamos de género, y es la brecha del bienestar, la brecha de la felicidad.
Hay estudios de la perspectiva económica que demuestran que las mujeres de hoy son muchísimo menos felices que las que nacieron en la década de los setenta, y que hay un sesgo de bienestar percibido o de felicidad, según la óptica que tomemos, de las mujeres respecto a los hombres.
Esto tiene un impacto a muchos niveles.
Por supuesto que las diferencias las podemos medir con estadísticas objetivas como las encuestas de tiempo.
Ahí tenemos un indicador, pero es tan generalista que verdaderamente no tiene ese impacto.

El Partido Popular me preguntaba de las diferencias… de la esperanza de vida, mayor para las mujeres y menor para los hombres.
Los países que gozan de una elevada esperanza de vida son países que su envejecimiento…, que cuenta con una estructura demográfica muy femenina.
Esto no es una cuestión de género, porque con esta menos felicidad, con este castigo vital, con este sobreestrés -que ahora incidiré más-, si somos capaces de vivir más, es una cuestión de sexo.
No es de género.
Y es un tema muy interesante que desgraciadamente…, y una de mis líneas de especialización, pero no me puedo entretener.

Si tuviera que elegir, porque no hay otra…, opto por adecuar las necesidades, la oferta de los servicios públicos y la regulación de los horarios en la empresa privada y en el sector público en función de las necesidades de las personas, centradas en las personas.

Recogía algunas medidas de algunas prácticas que le dejaré al presidente, si considera lo podría distribuir entre los miembros, que desgraciadamente no me ha dado tiempo a poder exponer.
Pero si tuviera que elegir porque no hay otra opción, desde luego yo elegiría una reducción del número de horas semanales y no una merma…, acortar la semana laboral; por ejemplo, de lunes a jueves.
Es mejor en términos de conciliación, como estrategia de conciliación, la reducción del horario.
Quizás así las mujeres podrían ir…, las mujeres crónicas, con niños pequeños, podrían ir tranquilamente a hacerse una analítica, cosa que ahora no pueden hacer por esa atención a los cuidados.

Preguntas muy interesantes sobre los sesgos de género en la investigación, en concreto en la aplicación en el desarrollo de las vacunas.
Hay una demanda y una queja desde hace ya muchas décadas en el ámbito de la salud pública y en el ámbito médico-sanitario, en donde venimos exigiendo efectivamente que todo el proceso de investigación clínica e incluso cuando ya se empieza a testar un nuevo producto, un nuevo fármaco se tenga en consideración la presencia de las mujeres.
Y esto, desde luego, es un sesgo de género que ya con el origen de la pandemia algunos organismos internacionales pusieron la voz de alerta y no se ha tenido en cuenta.

Yo creo que todo el avance que se ha podido producir hubiera sido igual para las mujeres y para los hombres si se hubiera tenido determinados recaudos en estos procesos de investigación.

Me preguntaba Ciudadanos sobre las cuestiones horarias vinculadas con los estudiantes y con el profesorado.
Se han introducido medidas precisamente dentro de las políticas de igualdad muy interesante.
Por ejemplo, nuestros estudiantes ahora tienen la posibilidad de elegir el horario, no solamente atendiendo a un criterio de excelencia como puede ser su nota media, y es absolutamente no equitativo, porque las personas con discapacidad obviamente no pueden competir en cuanto notas y, por lo tanto, quedaban excluidas de aquellos horarios que mejor se adecuaban a sus necesidades, por ejemplo.
O las estudiantes víctimas de violencia de género, que necesariamente también tienen que asistir a determinadas consultas -no me queda tiempo-.
Entonces, sí que se han introducido medidas.

Quizás lo que nos queda más por trabajar son las cuestiones de horarios para las académicas y mejorar todos los aspectos vinculados con la conciliación, introducir medidas a nivel de cambios de normativas estructurales, que absolutamente son necesarios para el avance de la igualdad en la política científica.

Yo es que me quedo siempre corta de tiempo.
Disculpadme.

Son muy interesantes las preguntas del estrés y las mujeres van a ser las más perjudicadas en el contexto de la COVID.
Yo creo que eso es obvio y que si nos ha permitido algo, si alguna lección nos deja la situación de pandemia es que el drama que se vive dentro de los hogares, desde luego, ahora lo podemos ver.

El senyor vicepresident:

Muchísimas gracias.

A lo que sí que la invitamos es que esa documentación que nos quiere hacer seguir o bien nos la deja a nosotros o bien por correo la compartimos y la añadiremos a nuestro dictamen.
Y de nuevo agradecerle la presencia aquí entre nosotros en esta comisión.
Muchísimas gracias.

La senyora Rodríguez Jaume:

Yo solamente quisiera añadir una cosa.
A mí me parece que el trabajo que lleva la comisión puede ser lo más transformador, pero no solamente en términos de igualdad para las mujeres, sino para el bienestar y el avance social.
Me parece una oportunidad fantástica, y que la haga mi comunidad…, estoy encantada.
Muchísimas gracias y suerte.

El senyor vicepresident:

Un tema.
Nos comunican que hay un problema técnico y que los comparecientes que lo iban hacer por videoconferencia no va a ser posible.
Entonces, tenemos dos opciones: o bien intentar con María José Gullón, que sería la siguiente compareciente, que lo haga por teléfono, como creo que me comenta el señor letrado que ya se ha intentado en alguna, o simplemente suspenderlo.

La cuarta compareciente, Julia Sevilla, anda por aquí.
O sea, podríamos hacer un pequeño parón y adelantarla, y dejar los tres comparecientes para cuando… Pero mínimo hasta mañana no se va a solucionar, o sea, no es una cuestión de esperar.
Tenemos la opción de poner el teléfono en altavoz o aplazarlo.

La senyora Peris Cervera:

Si nos estás pidiendo la opinión, presidente…

El senyor vicepresident:

Sí, sí, claro, claro, vamos a acordarlo.

La senyora Peris Cervera:

…la de mi grupo sería que, como Julia Sevilla, según has dicho, estaba en la casa, con lo cual si damos diez minutos podría aquí estar a menos cuarto y haría Julia Sevilla.
Y pospondría, porque creo que…, tenemos muchas prisas, pero ya hacer una conferencia de diez minutos escuchando a una persona, vía un teléfono, yo creo que también, por respeto a las personas ponentes, creo que no deberíamos hacerlo.

El senyor vicepresident:

Personalmente también estoy de acuerdo.
Yo creo que sí, ¿no?
Pues lo hacemos… (Veus) Es que son por vídeo.
Entonces, no… (Veus) Sí, sí, solamente presencial nos quedaría la de Julia Sevilla.
El resto son todas por videoconferencia.

Hacemos un parón de diez minutos para poder hablar con ella y también para avisar al compañero Jesús Salmerón, que intervendrá en ese punto, y continuamos.

(Se suspén la reunió a les 11 hores i 31 minuts)

(Es reprén la reunió a les 11 hores i 56 minuts)

(Ocupa la presidència la presidenta de la comissió, senyora Nathalie Torres Garcia)

Compareixença de la senyora Julia Sevilla Merino, presidenta del Consell de la Ciutadania de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació

La senyora presidenta:

Bé, doncs, he aprofitat el moment este de tornar a reprendre la sessió per a explicar-li a Julia Sevilla el funcionament de les intervencions, d'acord?

Per tant, com que ja estem tots una altra vegada.
.
.
Doncs, sense més preàmbul, li done la paraula a la senyora Julia Sevilla, que ja sap que disposa de 10 minuts per a la seua intervenció.
(Veus)

Per tant, el temps.
.
.
Val.

La senyora presidenta del Consell de la Ciutadania de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

És un plaer estar ací este matí.
És com.
.
.
, jo què sé, he estat tantes vegades ací, en esta casa, que li tinc molt de carinyo, la veritat.

I el primer que vull dir és donar l'enhorabona a esta comissió i a les Corts, en general, per haver encetat esta problemàtica i tindre este interés per controlar una cosa incontrolable, que és el temps.
El temps és una cosa important, però és un element inaprensible.
Ninguna persona pot controlar el naixement ni pot controlar la mort, amb la qual cosa, el que passa entre mig, doncs, se poden fer coses, però són coses que moltes vegades s'escapen del nostre pensar o del nostre sentir.
En canvi, sí que podem controlar, d'alguna manera, com utilitzem eixe temps.
O siga, que una vegada tenim.
.
.
, t'alces pel matí i dius: què vaig a fer en el dia?
, en certa mesura, pots controlar, pots tindre un control per a què vas a fer durant el dia, per a què vas a fer en la teua història, per a què vas.
.
.
, d'alguna manera, en alguna mesura.

És un dret la comunicació, és un dret.
La comunicació dels mitjans públics és un dret constitucional, que està en totes les constitucions democràtiques.
Però és que també és una necessitat per a establir una relació entre el que és el poder i el que és la ciutadania.

Una vegada, digam, els estats se fan grans o la població creix, sempre, sempre el poder necessita tindre una afectació o una afecció per part de la ciutadania perquè, d'alguna manera, li interessa, és una cosa interessada les relacions.
.
.
Al poder li interessa explicar per què fa les coses; li interessa tindre un consens de la ciutadania; li interessa que la ciutadania estiga més o menys d'acord, però manifeste la seua opinió sobre què és el que està fent el poder i què li pareix; i, dins de tota eixa relació, una cosa important és, d'alguna manera, la creació del temps i la creació d'una organització, d'un ordre que té a vore amb una normativització de la societat i de les qüestions que estan dins de la societat.

Dins d'eixe organigrama, podem dir que estan els mitjans de comunicació social i estan els mitjans de comunicació social estatal.
I, dins d'eixe mitjà de comunicació estatal, que és la radiotelevisió valenciana, quan se va aprovar la llei de creació de la radiotelevisió valenciana se va pensar que era interessant, important i necessari tindre un consell assessor.
Quasi totes les televisions autonòmiques ho tenen i tenen una composició pareguda, però el nostre digam que té un accent major o un adjectiu significatiu, que és consell de la ciutadania; això no vol dir que no siga un consell assessor, però, d'alguna manera, entronca en què és la base democràtica de l'estat, que és la ciutadania.

És un consell que està format per diferents persones.
Una primera cosa és que el consell, per llei, ha de ser paritari, paritari en el sentit d'homes i dones, amb la qual cosa este consell té la mitat de dones i la mitat d'homes; i que l'extracció havia de ser de part de les associacions, de part de l'associació de consumidors, de part dels sindicats.
.
.
, o siga, un consell que arreplega i recull la joventut, que arreplega i recull.
.
.
, té la possibilitat de tindre diferents veus que totes juntes poden formar una xicoteta visió de què pot ser la societat i una xicoteta visió de la missió que té el Consell de la Ciutadania.

Com se relaciona?
Quin sentit té este Consell de la Ciutadania?
Doncs, és una cosa pareguda al Defensor del Poble.
El Síndic de Greuges de la Comunitat Valenciana és.
.
.
, el funcionament del Consell de la Ciutadania és una cosa pareguda, arrepleguem les queixes i les suggerències de la ciutadania, que en els tres anys que portem -justament el dia 14 farà tres anys que funcionem, justament- hem rebut al voltant de dos-centes, dos-centes cinquanta queixes que, sobretot, s'han incrementat en l'últim any.
I per a nosaltres és una cosa molt interessant, d'alguna manera, tindre este diàleg amb la ciutadania per a poder fer la nostra tasca.

Què passa, per exemple, amb el tema de la televisió?
Com pot respondre la televisió, la radiotelevisió valenciana, al ser una institució de naturalesa pública, però que també té la seua.
.
.
, que està finançada, d'alguna manera, per l'estat, però que, d'alguna manera, ha de respondre a l'oci, la cultura i les notícies?
Eixes digam que són la part fonamental de la informació.
Combinar estes tres coses, damunt amb tot el tema que estem plantejant ara, que és el tema dels horaris, resulta.
.
.
, és un tasca interessant, bonica i també un repte.

A Itàlia, en 1992, les dones italianes que pertanyien a partits polítics, però no ho feien per mitjà dels partits polítics, sinó per una iniciativa popular, presentaren una llei del temps.
Ja se preocupaven pel seu.
.
.
, en 1992, ja se preocupaven de què feia la persona en el temps i de què feien les dones en el temps, perquè feia falta un temps per a viure, un temps per a la ciutadania i un temps per a participar.
O siga, que posaven la vida, el que era la vida de la persona, en relació amb la comunicació i en relació amb els interessos que se podien tindre.

Clar, esta situació, esta divisió d'espais entra molt de ple amb el que és la televisió.
La televisió.
.
.
Tota la vida hem estat comunicant-nos, vull dir que hi ha hagut mitjans de comunicació social, per exemple la ràdio.
Jo recorde quan anava pel carrer i sentia, en les porteries, les novel·les d'Ama Rosa, etcètera, o siga, novel·les que se transmetien per ràdio.
O siga, la ràdio i la televisió tenen una part de fer companyia a persones que poden estar sense ningú; però, per una altra banda, té també una responsabilitat en la mateixa formació de la ciutadania.

Què és important?
Les notícies, per exemple, ocupen una part important de què és el sentit de mitjà de comunicació, però, per una altra banda, també la persona no només s'alimenta d'una cosa, sinó que necessita també distraure's, necessita riure's, necessita la cultura i eixa combinació d'estes tres coses -oci, cultura, i notícies- és el que hauria de dominar sobre el conjunt del que és un mitjà de comunicació de caràcter públic i el que és un mitjà de comunicació que vullga tindre una relació més enllà d'una estona i de fer pensar, de construir, de construir la persona, de construir el que és una persona que en un moment donat ha de decidir a qui vota, que en un moment ha de pagar els impostos, que en un moment de donat ha d'anar al metge, ha d'anar a l'escola, ha d'anar a l'hospital, que ha d'estudiar, que té unes necessitats personals i té unes necessitats familiars.
I tot eixe conjunt que és la persona ha de trobar un arrel en el que és una televisió, un mitjà de televisió estatal, un mitjà de televisió públic.

I jo crec que ja ha passat el temps?

La senyora presidenta:

No, encara no.
1 minut.

La senyora presidenta del Consell de la Ciutadania de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació:

Ah, no!
Encara me queda?
Val, estupend.

Per tant, des de la nostra perspectiva del Consell de la Ciutadania, és una part interessant d'este organigrama que té la nostra televisió perquè, d'eixa manera, d'eixa manera, podem recollir les.
.
.
, podem tindre un mapa del que per a la ciutadania representa la televisió, la televisió.
.
.
, radiotelevisió valenciana.

És de veres que l'espai de temps que hem estat sense una televisió i una ràdio pública i tot el que és la producció, la superproducció informativa que hi ha.
.
.
Jo, a la millor, li pregunte a la gent: quin canal veus de televisió?
I diuen: no, doncs, jo m'he apuntat a Netflix o jo veig no sé què o jo.
.
.
Amb l'ordinador digam que jugues amb l'ordinador, però, en canvi, esta convidada que tenim a la casa també és de veres que té unes funcions i que només que encenent, encenent o pegant-li a un botó pots trobar-te no sols, a més, la programació del moment, sinó que pots retraure una programació anterior, etcètera.

Des del punt de vista de la programació, a mi m'agradaria comentar una cosa que també s'ha comentat per les dones, i és que moltes vegades els programes culturals que van, digam, dirigits, d'una manera més directa, valga la redundància, a les dones, moltes vegades ocupen els últims espais del dia; amb la qual cosa, les dones digam que, si volem trobar-nos amb una cosa que ens afecta directament, hem de fer un esforç major que el que pot ser, doncs, vore un partit de futbol o una altra cosa.
I açò passa en tots els llocs.

I hi ha un programa molt interessant de la televisió, de La 2 -afortunadament, tenen dos canals i poden jugar amb un més públic i amb un altre més popular-, un programa que, a la millor, l'ha vist alguna persona, que se diu Imprescindibles, amb el que està pendent hi ha 14 homes i 3 dones i, de les 3 dones, 2 són artistes de cine, que són Carmen Maura i Sara Montiel i Cristina Rota; en canvi els homes, doncs, tens més variat, tens Delibes, tens Punset, tens Gay Mercader, tens.
.
.
Vull dir que, d'alguna manera.
.
.
, i açò jo ho vaig observant i supose que alguna persona més d'ací ho haurà observat, que és la manca d'igualtat que hi ha, tant en les notícies com en els espais, entre homes i dones.
I per a mi la veritat és que això ha sigut una cosa molt important.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora Sevilla.

Bé, doncs, ara intervindran els portaveus dels grups parlamentaris, a raó de 3 minuts cadascun d'ells.

Comencem per Unidas Podemos, amb Cristina Cabedo.

Quan vullga, senyoria.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, presidenta.

Senyora Sevilla, benvinguda a les Corts, benvinguda a la casa de totes.
Aleshores, benvinguda com a ciutadana, però també com a lletrada que vosté va ser d'este parlament i, per això, sempre és un plaer tornar-la a vore.

Entenc, per la seua intervenció, que, tot i que ací estem estudiant el tema dels usos dels temps, també seria una conclusió interessant, a tindre en compte en el nostre dictamen, que el contingut que se done des de les televisions ha d'incorporar la perspectiva de gènere i lluitar contra els sexismes per a configurar rols d'homes i de dones igualitaris.
Si m'ho poguera comentar en la seua contestació.
.
.

Perquè una de les qüestions que també hem escoltat en aquesta comissió és que, òbviament, per la dificultat de conciliar la vida familiar, laboral i personal, doncs, està per exemple en joc el tema de les jornades laborals, però també que les dones, per una qüestió cultural, assumixen moltes més tasques domèstiques que els homes.
I, per tant, les televisions poden contribuir a eixe canvi cultural.
Per tant, ¿entén vosté que una de les conclusions que hauríem de tindre en compte, respecte als usos dels temps, també hauria de ser la contribució de la televisió a canviar la cultura i fer-la més igualitària?

Després, vosté ens ha parlat sobre que han rebut al voltant d'unes dos-centes cinquanta queixes en el Consell de la Ciutadania de la corporació valenciana de televisió.
En eixes dos-centes cinquanta queixes, ¿hi ha algunes relacionades sobre els usos els temps?
Si ens vol compartir aquesta informació.
.
.
Sobretot també perquè hem començat a introduir, en esta comissió, l'estudi sobre a quina hora se fiquen els continguts de prime time.
Vostéha parlat ara, per exemple, d'alguns exemples sobre els continguts culturals molt interessants en La 2.
Però més enllà d'eixe exemple, en general, en Espanya i en la Comunitat Valenciana entenem que arrastrem programes en prime time molt tardans, que es fiquen molt tard.
Quin creu vosté que haurien de ser els millors horaris per eixe tipus de contingut?
I com ho podríem incorporar a nivell autonòmic?

I, bé, vaig a deixar-ho en estes dos preguntes, perquè com després tindrà només 10 minuts i totes les companyes sempre volen fer moltes preguntes, li agrairia la resposta a aquestes dos preguntes.

La senyora presidenta del Consell de la Ciutadania de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació:

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

A continuació, té la paraula la senyora Rebeca Serna que parla en nom del Grup Parlamentari Vox Comunidad Valenciana.

Quan vullga, senyoria.

La senyora Serna Rosell:

Gracias, presidenta.

Señora Sevilla, muchas gracias por su exposición.

Quería pedirle su opinión…, bueno, en la programación de la televisión, ahora, claro, las televisiones, pues, todas tienen una programación de 24 horas.
Yo lo que le quería preguntar es ¿si, a veces, para muchas personas el sentarse delante de la televisión no es una manera quizá excesivamente fácil, por decirlo de alguna manera, de pasar el tiempo?

Es decir, que no se busca a lo mejor ver un programa en concreto que a una persona le puede interesar, sino que sencillamente, bueno, no sé qué hacer, enchufo la tele y me trago lo que sea.
¿Si esto, a lo mejor, quita tiempo o hace que las personas dejen de dedicar cierto tiempo a otro tipo de actividades como, por ejemplo, puede ser la lectura?
¿Cree usted que, a lo mejor, estas programaciones a lo largo de las 24 horas del día quizá perjudican a otras actividades también culturales?
Pero que no solamente se refieren a televisión sino…, eso, que puede ser una manera de gastar el tiempo de una manera, digamos, pues, eso, gastarlo sin más y quitar tiempo, a lo mejor, a otras cosas.

Simplemente eso, su opinión al respecto.
Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Té la paraula tot seguit la senyora Mònica Àlvaro, que intervindrà en nom del Grup Parlamentari Compromís.

Quan vullga, senyoria.

La senyora Àlvaro Cerezo:

Gràcies, presidenta.

I gràcies, senyora Sevilla, el plaer és nostre de tindre-la entre nosaltres.

Del seu extens currículum -a banda d'enveja, a banda d'enveja- em crida moltíssim l'atenció una publicació en Asparkía.
investigació feminista, de 1992, anomenada El tiempo: elemento de cambio para la mujer, la qual cosa ja demostra l'avançada que vosté estava en esta matèria ja en el 1992.
I voldria preguntar-li sobre l'evolució del temps i la dona durant estes dècades, encara que ja vosté ha nomenat que fou també en el 1992 quan des d'Itàlia hi va haver una proposta de llei d'usos del temps, que no sé si tindrem temps hui d'abordar, però que em sembla, la veritat, molt interessant.

Parlant de radiotelevisió valenciana, ja que no tots els dies tenim la sort de tindre al davant a la representant del Consell de la Ciutadania, en la llei de creació de la radiotelevisió valenciana, la Llei 6/2016, hi ha un xicotet paràgraf sobre usos del temps que va introduir, justament, este grup parlamentari.
El mateix paràgraf es troba reproduït tant en el mandat marc com en l'actual contracte programa i parla, precisament, del prime time i de l'horari que haurà de tindre este prime time i de no excedir-lo.

Al meu parer, hui per hui, des del 2016 fins a hui, este paràgraf no és suficient i és susceptible de ser ampliable.
De fet, en estos moments tenim en marxa una comissió per a la reforma de la Llei 6/2016 i ahí voldria preguntar-li, què creu vosté que hauríem d'incloure respecte als usos de….
(Veus) (Se sent una veu que diu: «Perdón») Sí, tranquil·la.

Simplement, volia preguntar-li això, què creu vosté?
Si es podria ampliar eixe paràgraf?
En quin sentit?
I si a esta comissió poguera donar-li alguna senyal, ja que eixa reforma està en funcionament, doncs, seria, la veritat, molt d'agrair.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Bé.
A continuació, té la paraula Jesús Salmerón que intervindrà en nom del Grup Parlamentari Ciudadanos.

Quan vullga, senyoria.

El senyor Salmerón Berga:

Sí.
Moltíssimes gràcies.

En primer lloc, donar-li també la benvinguda a esta casa que és la seua casa.

Como comentava la companya de Compromís, vosté ja va parlar en 1992, però és que també va entrar a aquestes Corts com a lletrada quan era una cosa molt poc habitual que una dona fora lletrada d'un parlament.
També, doncs, felicitar-la per eixe repte que vosté també va aconseguir a les Corts.

Centrant-me ja en les preguntes que li vaig a fer, vosté ha fet una intervenció parlant del que vosté considera que hauria que canviar, allò que es podria aprofundir, però a mi em preocupa, per exemple, també què s'està fent des dels mitjans de comunicació en relació, per exemple, amb el prime time.
Creu vosté que s'està realment fomentant la racionalització dels horaris?
O, per exemple, este horari del prime time perjudica o ajuda a la conciliació familiar?
O, per exemple, el tema del teletreball, no?

Ara hem vist com el tema del coronavirus a qui més ha afectat és a les dones.
És a les dones perquè són les que estan assumint el paper a casa d'estar amb els fills i amb les filles, cosa que no hauria de ser així i que, evidentment, jo estic totalment en contra que siga la dona qui ha d'assumir el tema de la conciliació familiar i no el home també en la relació.
Però moltíssimes vegades, dones que són mares solteres han de conciliar i han de treballar a la mateixa hora.

I, ¿com s'està fent, per exemple -ja que vosté està ací i es la presidenta del Consell de la Ciutadania- com s'està fent, en este cas, des d'À Punt per a què aquestes dones, que són, per exemple, una dona que siga mare soltera, una dona que no siga mare soltera però que estiga assumint a sa casa la cura dels fills, com està fent-se per a què puga conciliar?
Què s'està fent des d'À Punt?

I també m'agradaria saber si.
.
.
, per exemple, Alemanya en l'horari del prime time, com ha dit abans, és a les vint hores, creu vosté que seria una bona mesura aplicar a Espanya este horari?
Com es podria fer?
O, per exemple, què opina vosté de que a Espanya l'horari del prime time siga el més tardà d'Europa?
Jo crec que açò no ajuda en res a la conciliació familiar de les dones i també dels homes que estan en esta situació de que, al final, han de treballar fora de temps.

O, per exemple, ¿què li pareixeria a vosté si es promoguera la racionalització dels usos horaris del treball perquè es puga acabar abans, que això significaria o es podria enfocar des d'un avanç de la programació dels horaris televisius?
Perquè, al final, ja no només és treballar fora de temps, és a dir, a partir, per exemple de les huit de la vesprada, sinó que és que la programació, les persones que estan en casa, moltes vegades no poden vore esta programació fora d'aquests horaris.

I res més a dir, només centrar-me en el tema del prime time, crec que és fonamental.
Per exemple, també li preguntaria, què opina vosté de que els telediaris de migdia moltes vegades comencen a les tres de migdia?
Moltes persones no estan en casa o moltes dones i molts homes a eixes hores han de dinar i no ho poden mirar perquè comencen a les tres.
O potser avançar-ho a la una o passar-ho a les quatre?
No ho sé.
Em preocupen estes qüestions que jo crec que vosté també, on està actualment, tindria molt a dir.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Bé.
A continuació, intervindrà Juan Carlos Caballero en nom del Grup Parlamentari Popular.

Quan vullga, senyoria.

El senyor Caballero Montañés:

Muchas gracias, presidenta.
Y muchas gracias, señora Sevilla, por su comparecencia aquí, en esta comisión de estudio sobre los usos del tiempo.

Le quería relatar algunas cuestiones.
Una, la ha apuntado usted, es la revolución en los medios de comunicación y cómo se relaciona la ciudadanía con ellos y que eso, además, puede, creo, puede mejorar también en los usos del tiempo que cada uno tiene, que es la revolución en la televisión, la televisión a la carta.
Usted lo ha dicho, la aparición de Netflix, de otras plataformas que ya compiten a día de hoy, son competidores con los medios de comunicación.
Ya no solo con los medios de comunicación tradicionales, las plataformas estas de Netflix o de televisión a la carta, sino las propias redes sociales.

Estamos hablando de que hay personas, influencers, que no trabajan ni siquiera para un medio de comunicación, pero que un directo tiene, pues, a veces, más repercusión que un prime time en los informativos de Antena 3 -no digo d'À Punt, digo Antena 3 porque tiene muchísimo más-.
Entonces, ¿cómo está haciendo À Punt para reinventarse y adaptarse, digamos, a esta nueva forma de entender los medios de comunicación, también a la hora de informarse, a la hora de entretenerse, que es la función que debe también de cumplir la televisión?

Y ¿si cree que desde À Punt se están cumpliendo los objetivos?
¿Si están haciendo algo para mejorar esa conexión entre ciudadano que decide en un momento dado poner la tele para entretenerse o para informarse en función a lo que nos atañe a esta comisión que son los usos del tiempo?
Y que son unos horarios dispares, con mucha casuística, cada una de las personas tenemos unos horarios, tenemos un trabajo y cómo se están adaptando los medios de comunicación a ello.

También le quería preguntar por las quejas y sugerencias -también lo ha preguntado la portavoz de Podemos- ¿si alguna de ellas está relacionada con el tema de los usos del tiempo?
Y sí que me llamaba la atención en su último informe, decía, bueno, que principalmente los puntos de prime time son las misas y en marzo, o la programación más vista.
Pero, por ejemplo, en marzo también hay un repunte de quejas respecto del trabajo del estado de alarma y respecto de las emisiones, me gustaría si me pudiese comentar…, ¿por qué ese repunte de quejas en el mes de marzo, en su último informe?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per últim, té la paraula la senyora Rosa Peris que intervindrà en nom del Grup Parlamentari Socialista.

Quan vullga, senyoria.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, presidenta.

Señora Julia, bienvenida a la comisión y me sumo también a las felicitaciones y al reconocimiento del resto de compañeros y compañeras de esta comisión.

Mire, comparecía a primera hora la presidenta de la Unió de Periodistes i nos decía, en realidad nos recordaba a los poderes públicos, que tenemos que dar ejemplo, y tiene toda la razón.
Ella nos decía que la administración, en general, deberíamos planificar con racionalidad y coherencia para no trasladar la irracionalidad de nuestros horarios a la irracionalidad de los horarios de las personas que trabajan en los medios de comunicación.
Especialmente…, no solo en las televisiones o no en una televisión pública, en el ámbito privado las condiciones laborales de las personas que trabajan en el ámbito del periodismo son complicadas, desde los usos del tiempo mucho más, y, por lo tanto, nos encargaba a esta comisión y a los poderes públicos que diéramos ejemplo -yo digo, como se hace, por ejemplo, en Europa- y mejoraríamos un poco las condiciones de vida de las personas que trabajan en el ámbito de la comunicación.

Usted hacía referencia a los tres grandes ejes de una televisión, y sobre todo de una televisión pública: informar, formar y entretener.
Y en la de formar y entretener es necesario incorporar cómo somos capaces de intentar avanzar hacia una mayor racionalización de los horarios.

Sé que es complicado para las televisiones públicas, no sé si usted lo compartirá, pero con la irrupción de muchas televisiones privadas, especialmente en el ámbito estatal, lo que son las grandes audiencias hoy se las barajan las grandes plataformas y, por lo tanto, las televisiones públicas tienen mayor dificultad de competir en ese ámbito de las audiencias.
Y digo esto porque, como se ha mencionado antes lo de los graves problemas que nos encontramos, es programaciones dirigidas a público, a grandes audiencias, en horarios que son verdaderamente incompatibles con el sueño y, por supuesto, con los horarios laborales, que al día siguiente la gente se levanta a las seis, seis y media o siete de la mañana, hablábamos del prime time.

Yo creo que en las televisiones públicas esto está más controlado, también creo que ayuda la ausencia de publicidad, también creo que ayuda.
Y, por lo tanto, yo sí quería preguntarle, ¿si usted considera que hay margen de maniobra para repensar esas parrillas, al menos de la televisión pública?

Y hacerle una propuesta, señora Sevilla que preside el Consell de la Ciutadania.
Mire, está la FORTA, que es la Federación de Organizaciones y Entidades de Radio y Televisión Autonómica, estaría bien que desde la FORTA se hiciera un estudio de las parrillas de las televisiones, por lo menos autonómicas y públicas, que arrojarán luz a si esa programación es compatible con los usos racionales del tiempo o no.
Así que, como presidente del consell, estaría bien que tomáramos la iniciativa y que la FORTA también pusiera sobre la mesa datos que nos hacen mucha falta para poder avanzar también en las políticas.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Tal com li he comentat abans, senyora Sevilla, ara vosté disposa de 10 minuts.
En la mesura que s'organitze el temps, podrà respondre o no a totes preguntes.

Però també li he comentat que si disposen d'informes en el consell de la ciutadania que vosté considere importants per a esta comissió, després d'elaborar el dictamen, ens els pot fer arribar.
D'acord?
Per tant, quan vullga, els seus 10 minuts.

La senyora presidenta del Consell de la Ciutadania de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació:

Moltes gràcies.

La veritat és que, en general, m'alegrava d'estar ací i confirme que és un ambient molt agradable per a mi i que, d'alguna manera, totes les persones que han intervingut ho han fet des de la posició de l'interés que tenen, positiu i, d'alguna manera, constructiu per a tindre una televisió que és nostra, que ix dels nostres ingressos i que, d'alguna manera, volem que satisfaça els interessos generals del que representa cada una de les persones que està ací en este espai.

És de veres que totes les coses poden millorar-se, com és lògic o com és normal.
Per exemple, una de les coses que jo.
.
.
A vore, la televisió ha començat pràcticament.
.
.
, quan estava donant els primers passos s'ha trobat amb la pandèmia.

D'alguna forma, la pandèmia ha sigut una cosa sobrevinguda, inesperada i d'unes dimensions descomunals, quasi com si foren eixos dracs que ixen en les pel·lícules que te trobes que, de repent, dius: ara este s'ho va a menjar tot.
I ha hagut de navegar per estes aigües procel·loses de trobar, de repensar el projecte que tenia la televisió, d'alguna forma ha hagut de.
.
.
, m'imagine que com la resta, eh?
, no és que estiga pensant que a les altres no les ha passat, però sí ens ha passat pràcticament quan estàvem començant a caminar.

I és de veres que per dins.
.
.
, o siga, encara que com a consell de ciutadania no tenim l'accés a la plantilla, per suposat, i que ens comuniquem amb el consell rector, que sempre ha sigut molt amable i molt acollidor.
.
.
vull dir, que no estem a l'abast de.
.
.
, com si estiguérem allí treballant, perquè tenim una reunió al mes i fem el que considerem més interessant, però sí que és de veres que hem viscut tota esta transició i tot este aggiornamento que ha hagut de fer la televisió per respondre a unes necessitats que s'havien presentat d'improvís, com era la pandèmia.

I una cosa que a mi m'agradaria ressaltar és que la paritat que s'instaura en tota l'organització de la radiotelevisió valenciana també és important en el llenguatge.
A mi, per exemple, quan eixien les persones que mos contaven coses de la pandèmia i parlaven de «médicos» i «enfermeras» és que se me trencaven els budells, perquè era com.
.
.
, no sé, com l'ocultació.
.
.
, primer, la jerarquització d'homes i dones i, per una altra banda, l'ocultació que metgesses.
.
.
En este moment, hi han més metgesses que metges.
O siga, que hi han més dones que exercixen la medicina que homes.
Per tant, no tindria perquè haver sigut açò.

Això és una cosa que, d'alguna forma, sí que hem tingut molt d'interés.
.
.
, nosaltres, dins de la nostra televisió i dels nostres informes, hem tingut molt d'interés que no es fera ocultació de les dones de cap manera, ni per imatge ni per llenguatge.

És de veres que.
.
.
, ¿quins són els marges que pot tindre una televisió pública per a manejar, per a conciliar els seus objectius, que és informar, distraure i culturitzar?
Quan t'agarra un bou com este de la pandèmia, has de repensar.
.
.
, i jo crec que tant el consell rector com la direcció de la radiotelevisió valenciana han hagut de repensar quin era el seu projecte i adaptar-lo, com és lògic, com ha passat d'alguna manera ací, com ha passat ací a les Corts, com s'han hagut d'adaptar els espais i com hem continuat.
.
.
I, per cert, que me sembla molt interessant recordar que un altre lletrat i jo plantejàrem la possibilitat que se pogueren seguir les sessions a distància.
Justament perquè una dona, imprescindible per a la majoria política d'eixe moment, no ací en les Corts Valencianes, era en Andalusia, es va posar de part justament en la votació d'elecció del president de la comunitat i els vots estaven comptats.
No se'n podia anar ningun.

I varen començar i ací després se va també aplicar en un cas paregut, no d'una elecció però sí d'una persona que s'havia posat de part i que havia de cuidar a la seua criatura, i ho estic comentant com circumstàncies anòmales i de fora del que és la realitat quotidiana d'un espai parlamentari o d'un espai que siga, de repent han d'acoblar-se i acomodar-se a les noves circumstàncies, ¿de què?
Que les dones s'han integrat en l'espai i s'han integrat en tot el que són elles, en tota la seua.
.
.
, o siga, en tota la seua realitat i en tota la seua circumstància.
Encara que és de veres que moltes vegades, si veus les filles o els fills que tenen els homes polítics i les dones polítiques, per exemple, els que accedixen al govern, doncs te pots trobar amb alguna que altra sorpresa.

Què està fent À Punt per a millorar la posició de la ciutadania?
A mi me consta i jo crec.
.
.
, el que passa és que amb tanta oferta, quanta gent connecta À Punt com a televisió de cabecera, per dir-ho d'alguna manera?
N'hi ha tanta oferta que tu vas passant i vas mirant unes coses i altres i te quedes a la millor amb el més gràcia te fa, però que pot ser que no siga el més interessant.
I pot ser que per això desconegues a la millor què està fent la teua televisió més pròxima.

M'ha preguntat vosté pel tema de les queixes.
Té una explicació molt senzilla i molt fàcil, i no sé si és coneguda, però una de les coses que més afecten les persones són les creences, ja poden ser polítiques.
.
.
, vull dir, que la persona, la seua emotivitat camina moltes vegades pels problemes polítics, pels problemes religiosos, pels problemes culturals.
.
.
o siga, pels problemes afectius.

Quan va començar la pandèmia, la radiotelevisió valenciana, el seu consell rector va proposar i va plantejar la possibilitat d'emetre.
.
.
, de tindre un espai religiós per a les confessions que estaven en eixe moment en la Comunitat Valenciana que tingueren, com si diguérem, un pes important de cara a la ciutadania i que pogueren tindre un reflex en la programació de la televisió.

Aleshores, se va començar a emetre els diumenges, crec que a les deu, una missa des d'un poble concret, que és des de Torrent, que se va habilitar l'espai i, a partir d'eixe moment, es va fer tots els diumenges la missa.

Allò del fet religiós és un dels fets que més.
.
.
, d'alguna manera més entren dins de la persona i obtenen persones a favor i persones en contra.
Perquè una televisió pública.
.
.
-dins del consell de la ciutadania també, eh?
- perquè una televisió pública ha de fer un espai religiós.
Inclús va haver algun suggeriment, que jo vaig trobar que haguera sigut molt interessant haver-la seguit, que és combinar el fet religiós amb el coneixement de l'espai.
El que passa és que això.
.
.
, clar, una altra cosa és que la televisió valenciana té un pressupost molt estricte.
Bé, s'aprova ací, o siga, que estic contant una cosa que ja coneixen totes les persones que estan en este moment.

I la idea era que, a compte de fer la missa només que un espai, en una església concreta tots els diumenges, que se poguera fer en diferents punts de la geografia valenciana.
I que d'alguna manera s'haguera aprofitat per donar a conéixer espais, perquè hi han esglésies, ermites.
.
.
vull dir, que tota Espanya i tot el món té monuments religiosos importants i interessants, cada un en la seua manera.

I una persona, en una de les queixes, va proposar este suggeriment, va fer un suggeriment en este sentit.
Però, clar, ja dic que l'economia moltes vegades pesa.
I això ha sigut.
.
.
, l'augment de queixes que vosté fea al·lusió ha sigut eixe el motiu, el fet religiós.
El que uns estaven a favor que se fera la missa i altres consideraven que una televisió pública no tenia per què emetre un espai que fea referència a les creences.

La senyora presidenta:

Vaja acabant.

La senyora presidenta del Consell de la Ciutadania de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació:

Ja?
Acabe?
O ja m'he passat?

La senyora presidenta:

Ja se n'ha passat.

La senyora presidenta del Consell de la Ciutadania de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació:

Una frase a soles.

Des del meu punt de vista, les creences són.
.
.
, vull dir, el futbol se pot considerar una creença, una pel·lícula se pot considerar.
.
.
Vull dir, que la ment pot tindre.
.
.
, o la persona pot tindre diferents apetències i diferents coses, i la tensió d'intentar acoblar el que és la televisió pública, amb tot el que significa este espai i amb tot el que significa la responsabilitat de tindre un control pressupostari com és qualsevol conselleria, és el que d'alguna manera intenta i jo pense que està portant-ho endavant d'alguna manera interessant en este moment la televisió.
Crec que.
.
.
, no sé si.
.
.

I, després, també m'han preguntat que se podien fer més coses.
Jo crec que la direcció en este moment, tant del consell rector, que este moment està una directora provisional, substituta, d'alguna manera, ha substituït Enrique Soriano, i també la direcció i els espais estan intentant per tots els mitjans que tenen al seu abast combinar eixos tres aspectes de cultura, oci i notícies de cara al públic.

Per exemple, l'intent que han fet d'emetre d'una pel·lícula de les tres televisions de parla valenciana-catalana ha sigut Federica Montseny que ha aportat una pàgina de la història molt interessant i, des del meu punt de vista, molt instructiva per a conéixer el que ha sigut la primera dona que va tindre un espai.
.
.
, un ministeri i que mereixia per tot el que va fer i per tot el que va viure, com se va notar la conciliació, i com ella.
.
.
, se podria titular la pel·lícula «Essència de dona», perquè representava tota eixa situació de les dones tironejades per tants aspectes i com va saber construir i ser una persona important i interessant per al govern en eixe moment.

Moltes gracies i disculpa.
Açò ha sigut un.
.
.
(rient)

La senyora presidenta:

Ja ho sap vosté mateixa, perquè ha participat en altres comissions, que ens pensem que tenim molt de temps, però el temps passa molt de pressa.

Moltes gràcies per la seua participació en esta comissió d'usos dels temps.

Senyories, alcem la sessió amb el treball a mitjan fer per causes sobrevingudes i els emplace a la pròxima que, pels conductes oficials, serà d'ací ben poquet.
D'acord?
Gràcies.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 41 minuts)