Sanitat%845561.11.27%20macro.html





Comissió de Sanitat i Consum realitzada el dia 27 de novembre de 2012.
Comença la reunió a les 10 hores i 44 minuts.
Presideix la diputada senyora Esther Mártires Franco Aliaga.
Reunió número 13.

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
comienzo a la comisión de sanidad.

Antes de iniciar nada, si les parece, vamos a expresar nuestro más profundo pésame por el fallecimiento del padre de doña Alicia de Miguel, portavoz del Grupo Parlamentario Popular.

A continuación, señor secretario, vamos a pasar visita para ver si hay quórum.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Gracias, señor secretario.

Bien, habiendo quórum, pasamos al punto siguiente, número 1, que es: lectura y aprobación, en su caso, del acta de la reunión anterior.
¿Sus señorías tienen algo que comentar sobre el acta?
Pues damos por aprobada el acta anterior.

Proposició no de llei sobre l'aprofitament de les instal·lacions de l'hospital La Fe del barri de Campanar de València, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 28.
182, BOC número 103)

La senyora presidenta:

Pasamos al segundo punto del orden del día, que es: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el aprovechamiento de las instalaciones del hospital La Fe del barrio de Campanar de Valencia, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Para ello tiene la palabra doña Mónica Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories, bon dia.

La primera proposició no de llei que presentem versa sobre l'antic edifici de l'hospital La Fe al barri de Campanar que, com tots vostés saben, en este moment es troba en desús, abandonades gran part de les seues dependències, tirades a perdre gran part de les seues maquinàries -algunes d'elles renovades- i sense ús hospitalari, tal com demanen i reivindiquen els veïns del barri.

Els veïns del barri, com vostés saben, s'han organitzat en una plataforma que reivindica l'ús hospitalari de l'hospital de Campanar, i que eixe edifici, que a més la seua cessió de sòl es va condicionar precisament a un ús sanitari, tinga la funció per a la qual va ser construït, que és precisament ser un hospital.

Òbviament, La Fe s'ha traslladat a l'edifici de Malilla, però n'hi han altres maneres d'aprofitar hospitalàriament l'edifici de Campanar, hagut compte a més que la nova Fe té menys llits que en tenia l'antiga, i que la necessitat de llits en la ciutat de València no ha minvat, sinó tot el contrari, ha crescut perquè s'han reduït llits amb el trasllat de La Fe al barri de Malilla.

En este moment, només una de les torres està en ús.
.
.
i, en fi, a ple rendiment, només les plantes cinquena, setena i huitena.

Açò, al nostre parer, representa un balafiament de recursos, una manera -això sí- de governar irresponsablement per damunt de les nostres possibilitats.
Perquè tindre un edifici que estava.
.
.
estava en ús com a hospital -no és que s'havia quedat en desús- per a fer una operació bàsicament de màrqueting i de propaganda a un nou hospital que ni tan sols està recepcionat, perquè les obres encara no són adequades a la legalitat, bé, doncs per a nosaltres això sí que és un luxe que no ens podem permetre: tindre l'edifici caiguent-se, desmantellant-se, entrant a portar-se els materials que n'hi han.

Perquè se facen una idea, a data de fa molt poquet -fa unes poques setmanes-, encara se troben materials fungibles en l'antiga Fe, des de sondes d'aspiració a sondes nasogàstriques, i ací està la prova; es troben maquinàries que estaven en ús i que per tant funcionen en els quiròfans, i que estan absolutament abandonats allí a l'abast que qualsevol ho destruïsca; es troben maquinàries, sobretot de refrigeració, que eren noves, estaven reformades des de fa cinc anys, que es troben aixina -la gent està entrant, està arrancant, està emportant-se el coure-; trobem, a més, els cables d'esta manera, de manera que a més suposa un perill.

En fi, si vostés tenen interés, ací tinc tota una sèrie de fotografies que il·lustren perfectament la situació actual -açò són goteres- de l'edifici, completament abandonat, que a més representa un perill, perquè encara n'hi han instal·lacions elèctriques no adequades que funcionen i que poden crear des d'un curtcircuit a un incendi, etcètera; maquinàries que han desaparegut perquè algú se les ha emportades.
.
.

En fi, perquè se facen una idea, si vostés tenen interés, ací estan les fotografies en les quals poden vore que n'hi han infinitat de consumibles sanitaris, gases, xeringues, guants, sondes.
.
.
tot tirat pel terra, abandonats en els magatzems de les plantes; portàtils per a fer plaques de rajos X i per a anestesiar en la taula d'operacions -que és una de les fotos que li he mostrat-; balances, etcètera, en ús, que funcionen, ahí abandonades.

En (inintel·ligible) .
.
.
de litotrícia ocorre el mateix, aparells mèdics abandonats; el climatitzador del l'hospital infantil ha estat totalment desmantellat, tots menys un, i s'aprecia que només queden les cimentacions on estaven els climatitzadors, els conductes de fibra estan penjant i les canonades, també.
Este climatitzador havia segut reformat fa menys de sis anys, és a dir, era nou.

Instal·lacions elèctriques, de llanterneria i aire condicionat noves o reformades, se poden apreciar com part dels diners -gran part dels diners- invertits en l'hospital.
.
.
, ara està tancat i abandonat.
Per a nosaltres açò és un balafiament difícilment justificable per part d'un govern que pretén ser responsable.

Els sistemes de refrigeració, que també són nous, hi havia dos a l'hospital, un encara se conserva intacte i funcionant, i el que hi havia darrere de rehabilitació ha segut desmantellat, i només queda el local que albergava l'equip de refrigeració.

S'han emportat fins al cablejat elèctric, el que és la connexió de servei que venia de la sala de màquines de rehabilitació.

N'hi han instal·lacions i equipaments, com dic, desmantellats, amb la qual cosa si torna a posar-se en ús, si no com a hospital, no sé si com a qualsevol altre ús, s'haurà de tornar a gastar els diners per a posar tot açò en funcionament, que no ha segut degudament protegit per part de qui són els gestors d'este edifici.

Els quiròfans d'urgència de residència general, tot el que s'ha pogut observar i corroborar mitjançant fotos que jo els he mostrat, és el desmantellament de tots els quiròfans des de l'hospital infantil fins al trauma en l'hospital de rehabilitació, és a dir, quan diguem «desmantellat», diguem que n'hi ha hagut gent que s'ha emportat les coses.

Igual passa en els quiròfans de l'hospital infantil, igual en la sala de màquines de l'hospital maternal, igual en la sala de màquines de rehabilitació.
Este és el trist balanç del que vostés han deixat que passe en este edifici, que els veïns han demanat que siga d'ús hospitalari i que, com poden vore, està destrossat, està abandonat i representa, fins i tot, moltes de les coses, un perill, quiròfans sencers ací.
.
.
En fi, es veu que a vostés els sobren els diners, els sobren els diners dels ciutadans i ara han de retallar perquè han tirat molts diners per la seua política de bombo i platerets, de grans edificis i desmantellar hospitals per a fer grans edificis.

Nosaltres volem que se prenguen les mesures urgents per traure profit de les instal·lacions de l'hospital de La Fe del barri de Campanar que a hores d'ara estan inactives -i això no és una reivindicació de Compromís, és una reivindicació dels veïns i veïnes del barri- i volem que se reunifiquen les sales en funcionament de l'esmentada instal·lació de forma urgent en una única planta, prioritàriament la segona, i blocar l'accés de personal a les altres, reduint al mínim cost de funcionament el que ara està funcionant dispersament en tres sales.

Esta és la proposta i esperem que tinga el vot favorable de les seues senyories.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias.

Tiene el uso de la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

Evidentment, des d'Esquerra Unida anem a votar favorablement aquesta proposició no de llei.
El primer punt.
.
.
, o un dels punts, el de reunificar les sales en funcionament per reduir els costos de funcionament, doncs bé, és una cosa tan de caixó que crec que.
.
.
, vaja, que s'entén perfectament el perquè votem a favor.

I després, l'altre tema, el que aquestes instal·lacions tinguen un ús sanitari i que siguen ben aprofitades, jo crec que també és de caixó, perquè no ens podem permetre el luxe de tindre unes instal·lacions, com són les instal·lacions de La Fe de Campanar, sense utilitzar, i més.
.
.
, que tampoc podem permetre que eixes instal·lacions s'estiguen deteriorant pel pas del temps perquè no estan sent protegides, perquè no s'estan cuidant i, sobretot, perquè és normal, perquè quan unes instal·lacions estan sense utilitzar, mig abandonades, doncs se van deteriorant.
Per tant, jo crec que ahí n'hi han molts elements que valorar.

En primer lloc, cal tindre en compte que no anem precisament sobrats d'hospitals en el País Valencià, i més ara que el Consell ha decidit que se paralitzen, doncs bé, les obres de l'hospital de Llíria, de Gandia, que ha decidit que no van a construir l'hospital de la Vall d'Uixó, que no van a construir el tercer hospital d'Alacant, etcètera, etcètera, doncs bé, amb tota eixa situació, jo crec que ahí tenim unes instal·lacions que poden ser aprofitades.

Si a més tenim en compte que el nou hospital de La Fe té menys llits que tenia el de Campanar i si, a més, a això li sumem que el País Valencià som el territori de tota Europa amb menys llits hospitalaris, jo crec que ahí se conjuguen tota una sèrie de coses que fan que nosaltres continuem reclamant l'ús sanitari, l'ús hospitalari de Campanar.

I, a més, no som nosaltres, ni Compromís, ni l'oposició; sinó que són els veïns i les veïnes els que porten, des que se va tancar La Fe com a hospital -La Fe de Campanar-, manifestant-se una vegada al mes perquè torne a funcionar com a hospital, en primer lloc, perquè pot donar servei als barris més propers i, en segon lloc, perquè ahí tenim les instal·lacions que no se poden desaprofitar.

A més, n'hi han moltes fórmules perquè s'utilitze.
Evidentment, les qüestions més punteres hauran d'estar en la nova Fe, que és on estan i és el seu espai, però després n'hi han fórmules com la de l'hospital auxiliar, com per exemple, estic pensant ara mateix en l'hospital que n'hi ha en Segorbe, que són hospitals.
.
.
, doncs bé, que són hospitals que no tenen tots els grans serveis que poden tindre altres, però que se podria fer aixina, no?
, vull dir, un hospital auxiliar, o alguna fórmula es pot trobar perquè aquest hospital continue donant eixe servei.

Jo no sé si, a més, caldria plantejar-se si l'edifici està en bones condicions o no.
Si ha de tindre algun tipus de rehabilitació, que siga el més prompte possible, perquè si no arribarà el moment en què ja no se podrà rehabilitar si se deteriora molt més.
Per tant, si s'ha de fer alguna obra important en la infraestructura, haurà de ser ja pràcticament, perquè si no estes coses ja se sap que quan se van deixant, doncs bé, sempre és pitjor.

Per tant, com dic, el recolzament d'Esquerra Unida a l'ús hospitalari de La Fe de Campanar i a no desaprofitar aquestes instal·lacions.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Por cinco minutos, tiene el uso de la palabra, por el Grupo Parlamentario Socialista, el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La verdad es que con las medidas que están tomando de ataque a los derechos salariales y laborales de los trabajadores y ataque a los derechos de los ciudadanos como usuarios del sistema sanitario público están llevando a una situación límite al sistema, que supone no solamente un cambio de modelo, sino también un cambio de modo de vida.

Estamos hablando ahora de.
.
.
, ustedes tomaron la decisión de construir la nueva Fe de Malilla, que por cierto, tras casi dos años después de su inauguración, no está finalizada, y siguen servicios de laboratorio, de anatomía patológica, de parte de farmacia en la antigua Fe de Campanar.

Problemas: traslado de muestras permanentemente de una parte a otra.
Problemas: los costes de estos traslados, que nunca los han comentado; movimiento de profesionales, y no me lo tienen que contar -yo lo viví- cómo un profesional cogía un taxi para ir de Campanar a Malilla, de Malilla volvía a ir otra vez a Campanar, porque se están provocando una serie de distorsiones que son realmente increíbles; preparación de tratamientos quimioterápicos en Campanar que posteriormente se tienen que llevar a La Fe de Malilla, en fin.
.
.
Por lo tanto, le pido, en primer lugar, que terminen de una vez La Fe para poder evitar todo este tipo de distorsiones.

Pero, además, La Fe de Malilla aleja la prestación a casi 300.
000 personas básicamente de la ciudad de Valencia, provocando.
.
.
, pues ustedes han incumplido el mejorar el transporte público, con lo cual si uno tiene que trasladarse de la zona de Campanar a la zona de Malilla.
.
.
, yo lo he hecho, he cogido un autobús y se tarda casi media hora.
Si el autobús está lleno y es una persona mayor la que tiene que ir, tiene que ir de pie con todas las incomodidades que eso supone.
Este alejamiento lleva a una pérdida de calidad en la prestación, además de la incomodidad.

Y dadas las carencias de nuestra comunidad en déficit de diversos ratios -de camas hospitalarias, de centros de salud, de recursos de enfermos crónicos-, pues resulta necesario el planificar las infraestructuras que hoy día están La Fe, de Campanar, para poder atender las necesidades sanitarias de los ciudadanos.

Miren, recordar que La Fe de Campanar tiene cinco pabellones: el general, el materno-infantil, el de rehabilitación, el de investigación, el de dirección y la escuela de enfermería.
Cuanto más tiempo pase en tomar la decisión que sea, peor, peor, más deterioro, más dificultades.
No actuar es una irresponsabilidad.

Yo estuve hace un par de meses en La Fe de Campanar, estuve acompañado por el gerente de La Fe, y estuvimos recorriendo, y puedo confirmar que las fotografías que ha enseñado la señora Oltra se corresponden absolutamente con la realidad de lo que es hoy el antiguo hospital La Fe, La Fe de Campanar.
Estuvimos recorriendo el pabellón general, estuvimos recorriendo el materno-infantil, estuvimos recorriendo, y vimos cómo se está deteriorando.
Sinceramente tuve dos sentimientos: de pena, por una parte, y de rabia, por otra, ante lo que había sido un hospital como La Fe de Campanar, cómo se está permitiendo deteriorar.

Únicamente tienen un servicio de urgencias infrautilizado, en buenas condiciones por otra parte, lo que es el propio servicio, porque se reformó no hace tanto.
Pero está infrautilizado.
Una zona de crónicos, de 50 camas aproximadamente, una zona de crónicos sólo de 50 camas.
Y una zona de rehabilitación con una única medico rehabilitador.
Y, bueno, pues el personal correspondiente y tal, absolutamente, bueno, pues insuficiente y que da pena ver todo lo que allí está ocurriendo.

Es evidente que la proposición que se hace desde el Grupo Compromís es razonable.
En una primera fase, es decir, agrupar para que no estén en la planta séptima, no me acuerdo en cuál está, crónicos; en la primera planta está rehabilitación.
Esto no tiene ningún sentido.

Pero yo creo que hay que ir más allá.
Esto es una primera fase, y que nosotros vamos a votar, evidentemente, favorablemente.
Pero hay que exigir, dadas las necesidades, que se plantee, que se planifique, que tiene que haber un hospital de agudos en esa zona para dar a atención a todas las personas que han quedado alejadas de la prestación.

Que tiene que haber un hospital de crónicos, dadas las necesidades que tenemos actualmente, y que no debe de tener menos de 200 o 250 camas.

Que debe haber, como se comprometieron además, un centro de salud integrado en la antigua Fe, necesario para la prestación de esa zona.

Que tiene que haber un servicio de urgencias con capacidad para atender a los pacientes.
El servicio de urgencias que hay actualmente es un servicio de urgencias que no tiene…, no se hace una radiografía en un momento determinado, no se puede hacer una mínima intervención de urgencia que se hace en cualquier servicio de urgencias porque no se puede hacer en estos momentos, así lo comprobamos y lo comentamos el propio gerente y yo, estuvimos comentado todo esto.

Esto no tiene sentido.
Tiene que ser con toda la capacidad.
Y, por otra parte, y por otra parte, yo creo que tiene que hacer una modificación del mapa sanitario de la ciudad de Valencia, hay que hacer una modificación del mapa sanitario para tener la respuesta adecuada.

Por lo tanto, nosotros vamos a votar favorablemente esta proposición no de ley, pero yo creo que hay que ser más ambicioso con las necesidades que hay que plantear en esa zona, que son, como mínimo, las que le estoy diciendo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Subías.

Tiene el uso de la palabra la señora Masip, por el Grupo Parlamentario Popular.

La senyora Masip Sanchis:

Bon dia, senyora presidenta.

Diputats i diputades.

En aquesta proposició no de llei es plantegen dues coses: una, fonamental, jo crec que és el centre del raonament, que és l'aprofitament de les instal·lacions de La Fe de Campanar; i una altra, que esta que han anomenat vostés, lògica, de caixó, que és aquella de la reagrupació dels serveis.
Si me permet, sent important, li anem a donar un caràcter secundari i la podrem probablement despatxar d'una manera més ràpida un poquet més endavant.

Parlant de l'aprofitament de les instal·lacions és important assenyalar que en l'exposició de motius hi ha una errada important.
No és només un, són dos els pavellons de l'hospital La Fe que ara estan en ús.
Un és.
.
.
Estan completament tancats el pavelló infantil, l'hospital maternal i l'hospital de rehabilitació.
I estan oberts el pavelló central i l'escola d'infermeria, on tinc l'honra de treballar cada dia.

És voluntat de la conselleria traure profit de les instal·lacions, com planteja la proposició?
Sí, de manera rotunda.
Pot fer-se ara?
Podríem traslladar, conforme diu també la proposició, de manera urgent servicis ja existents o instal·lar servicis nous?
No.
Per què?
Perquè conforme estava dient ja ha passat molt de temps, molt de temps.
Han passat quaranta-cinc anys des que La Fe es va ficar en marxa.
I estem parlant, per tant, no d'un hospital.
.
.
, perquè, clar, qui el senta a vosté i qui no haja visitat La Fe es pensarà que estàvem en un hospital fantàstic, de funcionament extraordinari professionalment, però en unes instal·lacions que tenien quaranta-tres anys quan se va fer el trasllat, i que este deteriorament s'ha produït en estos dos anys.
Estem parlant d'unes estructures que porten, llevat el pavelló de govern, que és un poquet més recent i que és un pavelló que té estructura de formigó, estem parlant d'edificis d'estructura metàl·lica, que tenen forjat metàl·lic, i això, sumat als quaranta-quatre anys de funcionament, fa que existisca un risc de corrosió estructural; que a més va ser el motiu fonamental que va pesar perquè allí no s'instal·laren les noves instal·lacions de La Fe, que era una opció, reformar el que hi havia.

Però, a més a més, també han canviat moltes coses.
Ha canviat la normativa antiincendis, la tolerància en la càrrega, les vibracions que suporta eixe edifici hui en dia farien impossible, és a dir, seria una temeritat, una irresponsabilitat donar-li un ús urgent a eixes instal·lacions conforme estan.
Encara que arreglaren la llum, encara que recollírem el material o encara que reposàrem els cables de coure.

Per a poder ocupar eixes instal·lacions és necessari, o bé una remodelació estructural, o bé una demolició i una nova construcció.
Ja he dit, això està clar, i també estan els informes tècnics.
I ninguna de les dues coses es poden fer amb la urgència que requerix la proposició, no de manera urgent, i que parla, com dic, de donar ús als edificis.

Per una altra banda, també pregunten quin ús.
Des del Grup Socialista s'apunta a alguna de les opcions que la conselleria ha dit, però recordem que conforme estan ara és un hospital.
Allí l'únic que hi ha són habitacions i serveis comuns que donen servici a l'hospital.
Per tant, conforme estan, només es podrien utilitzar com a hospital.
I ja dic, m'agradaria fer una menció a la proposta que s'ha fet des d'Esquerra Unida, perquè, clar, no crec que estiga proposant-se que els malalts de la Vall d'Uixó vagen a l'hospital de La Fe, entenc jo.

Conforme s'ha dit, que no s'ha fet l'hospital de la Vall d'Uixó, no s'ha fet l'hospital de Llíria.
Vull aclarir que no he entés que la proposta seria que eixos llits se feren servir per a altres àrees de salut.

En resum, que jo sàpiga, ací, a la Comunitat Valenciana, ningun malalt es queda per ingressar per falta de llits, que jo sàpiga.
La Fe de Campanar sí, la Fe de Campanar sanitari, sí.
Ara, no.
No es pot fer més del que hi ha i com a molt donar-li ús administratiu al pavelló de govern.
Eixa és l'opció que s'ha donat.
En un futur, sí.
Hi ha més probabilitat passant per la demolició que per una rehabilitació integral costosíssima d'uns edificis que han quedat obsolets, i que no sols estan obsolets estructuralment, sinó també funcionalment.

La segona qüestió que planteja la proposició no de llei és la de la reagrupació dels llits.
I en este punt és necessitarà de la saviesa popular.
Ho dic perquè com era tan de caixó i una cosa tan lògica, que ens diu que quan una cosa vullgues saber, el millor és preguntar-la, i a la millor ho entenem.

Al pavelló central cada planta té un hall i tres sales o corredors, que és diu primera, segon i tercera.
És de veres que els malalts estan, conforme es diu en la proposició no de llei, en els corredors segons de les plantes quinta, sèptima i octava.
Vosté pensa que si realment fóra més barat energèticament agrupar els malalts no es faria?

En primer lloc, s'han triat eixes plantes i eixes sales perquè són les plantes i les sales que en millors condicions estaven.
Perquè La Fe s'ha anat remodelant poquet a poquet, s'havien fet obres de reforma.
I eixes plantes estaven reformades.

Però, a més a més, les instal·lacions de La Fe van en vertical, de manera que és més barat agrupar els malalts o les plantes en este sentit que en horitzontal.

Per una altra banda, la ràtio de personal és el mateix.
I cada planta té la seua ràtio de personal, i seria el mateix estigueren en vertical que en horitzontal.
Per tant, jo crec que pels motius que han quedat exposats, evidentment el nostre vot serà en contra.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Masip.

Tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Sí.
Gràcies, senyora presidenta.

Mire, vosté ha dit una cosa i la contrària.
I ha dit moltes coses que me pareixen greus, eh, greus, perquè no sé si vosté ha vingut a reconéixer la temeritat, la incompetència, d'un govern que va deixar que s'operara en La Fe de Campanar fins fa un any i escaig.

Perquè vosté ha dit que en este moment això és una temeritat, per les vibracions, per l'obsolescència de l'hospital, etcètera.
Ah!
I fa un any no era tan temerari?
El bisturí se movia tant?
És que vostés no mesuren el que diuen.
I com que se creuen que ací se pot parlar de qualsevol cosa, que com vostés no escolten, els altres no escoltem, diuen coses i la contrària.

Diu que l'edifici està obsolet, té quaranta-tres anys, però després en la seua mateixa intervenció reconeix que hi han hagut moltes sales que s'han remodelat.
I que d'eixa remodelació ara no s'aprofita.

I vostés el que amaguen darrere d'açò és que hem empitjorat.
Vostés el trasllat a la nova Fe el que ha fet és minvar en llits la ciutat de València.
Ara hi ha menys llits hospitalaris.

El problema és que vostés van voler vendre el buque insignia de la sanitat valenciana i necessitaven un edifici molt gran.
Perquè vostés si les coses no són molts grans no els apanya.

I jo sí que conec molt bé La Fe.
No he treballat en ella, però he tingut molts pacients allí ingressats.
I la conec molt bé, molt, molt bé.
I, per tant, no vinguen vostés a dir que ahí és que ara és una temeritat tindre malalts.
Doncs, si els tenen!
Si els tenen!
I l'únic que estem fent, que és -és de veres el que diu el senyor Subías-, és que la proposició no de llei fins i tot és light, perquè ni tan sols els constreny a vostés a dir un hospital d'aguts, que és el que està demanant el barri de Campanar, el centre de salut que vostés van prometre.
És que el senyor Cervera ahí, de cuerpo presente, va dir a tots que ahí se faria un centre de salut, que el barri de Campanar necessita.
L'han fet vostés?
No!
No l'han fet, no l'han fet.

I ni tan sols això.
L'únic que se diu és que prenguen les mesures urgents.
El que vol dir és que se posen en marxa urgentment per a traure profit a estes instal·lacions sanitàries.
I que a més s'unifiquen les sales i bloquen l'accés a les altres sales.
No només per una qüestió d'eficiència energètica, sinó per una qüestió que l'accés a la resta de sales està provocant que se furte, que entre allí gent que no ha d'entrar, perquè no se pot assegurar que allò no siga desmantellat per gent que va a furtar, buscant-se la vida o el que siga, eh?
I que això, si vostés fan en una planta que se pot remodelar, i han tingut temps de remodelar-la, i tanquen l'accés a les plantes superiors, és molt més fàcil d'evitar que si ho tenen dispers en tres plantes, per molt que me parle vosté de la verticalitat, en este moment això no és eficient.
El més eficient seria posar-ho en una planta, i blocar l'accés, que és el que se diu en el punt dos, a la resta.

Per tant, posen-ho urgentment.
S'ha de remodelar?
S'ha de reconstruir?
Jo sempre crec que és més barat remodelar que tirar avall i tornar a fer-ho.
El que passa és que vostés són molt amants de tirar i construir de nou.
Però, en qualsevol cas, comencen a fer els estudis i posen-se en marxa.
No s'està dient que urgentment òbriguen un hospital d'aguts, el que s'està dient és que urgentment vostés se posen les piles, que és el que no han fet.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra la señora Masip, por el Grupo Parlamentario Popular.

La senyora Masip Sanchis:

Una cosa és que, conforme s'ha explicat, donar-li un ús ple a La Fe de Campanar passa per una inversió, per remodelació, demolició, com diguen els tècnics, no donaré la meua opinió perquè, evidentment, ací cadascú entén del seu.
Que hui no és possible.
No és possible per una raó molt senzilla, ho ha dit també el senyor Subías, hem d'acabar l'hospital La Fe nou, acabar de traslladar els servicis, i en este moment no hi ha més diners.
Una altra cosa és que això ara siga un erm.

En aquests moments hi ha 700 treballadors a l'hospital La Fe.
Vosté m'ha ensenyat fotos.
Jo també li les ensenye de les persones que treballem allí, que són fotos del pàrquing qualsevol dia de treball.

En les instal·lacions de l'hospital La Fe estan actualment, conforme s'ha dit, una àrea d'hospitalització per a malalts de mitjana i llarga estada amb una capacitat per a 77 malalts, una unitat de convalescència i de rehabilitació, de mitjana i llarga estada, una unitat d'atencions pal·liatives i un gimnàs.
Existix a l'escola d'infermeria una unitat de prevenció de càncer de mama, que funciona en torn doble -matí i vesprada- amb dos mamògrafs, i que atén cada dia una mitjana de 140 dones.
A més a més, està estudiant-se el trasllat d'alguns serveis administratius al pavelló de govern.

Eixa és la realitat actual de l'hospital La Fe.
Si barregem les idees, barrejant-les, com dic, en el tema del trasllat de La Fe a Malilla, inclús en el tema del veïnat, que té tot el dret a reclamar l'ús d'un espai que ha utilitzat i que han vist com a proper tota la vida, només mos queda repetir el que he dit com a conclusió: La Fe de Campanar com a espai sanitari, sí; de manera urgent i ara, no.

La remodelació, la demolició, el que siga necessari, se farà quan es puga fer.
En este moment, com dic, la prioritat és finalitzar l'espai de La Fe de Malilla, donant ús i respecte a este espai.
I tot el que jo he parlat d'eixos problemes estructurals, el que, evidentment, i no voldria que en cap cas se malinterpretara les meues paraules, el que estic dient és que qualsevol ús nou que se vullga donar a l'hospital passa, no sols per una remodelació del que diríem obra, sinó passa també per una valoració de quina és l'estructura d'eixos edificis.
I això és una decisió tècnica important i una decisió que ha de ser capital a l'hora de decidir quin siga l'ús.

Respecte al material que està utilitzant-se, hem de dir -i és important- que part del material, tant equipament.
.
.
, es va traslladar no sols a La Fe nova el que era útil, sinó també a altres hospitals.
Recorde el cost del mamògraf de l'hospital maternal, que ara es troba a l'hospital de Requena.

En qualsevol cas, i com sempre, preguntem i escoltem els tècnics.
El trasllat d'un equipament -i per exemple, parle de la meua especialitat, de radiologia-, amb un tub de rajos X, que té una vida mitjana determinada, i amb la digitalització de les imatges, fa que en alguns casos alguns dels equipaments siguen incompatibles i que el trasllat d'estos siga molt més costós, i la nova instal·lació, per a un equipament que té una vida mitjana molt curta.

I a l'hora de valorar les idees, cal afegir les d'informació, perquè si tot ho convertim en opinió, passa que moltes de les nostres consideracions no acaben tenint criteri.
Li la volia haver dit adés, però li la dic ara, una frase que dia mon pare -que és una persona molt important en la meua vida i que ja no està ací, per això hui me'n recorde més d'Alicia de Miguel-, deixa el mestre per burro que siga.
I moltes decisions de les que ací s'han pres, les han pres els mestres, no els polítics.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Masip.

Finalizado el debate, pasamos a la votación.
¿Votos a favor de esta proposición no de ley?
7.
¿Votos en contra?
8.
Abstenciones ninguna.
Entonces, queda rechazada esta proposición no de ley.

Proposició no de llei sobre l'adopció de mesures per a garantir el servei de SAMU amb els mínims de qualitat requerits fins al dia d'avui, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 28.
184, BOC número 103)

La senyora presidenta:

Pasamos al punto número 3: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la adopción de medidas para garantizar el servicio de SAMU con los mínimos de calidad requeridos hasta el día de hoy, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Así, pues, tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Per a defensar la proposició no de llei que, en este cas, va sobre el SAMU i els mínims de qualitat garantits fins a dia de hui, que tenen d'anar en este servei d'urgència, que és el personal mèdic, infermer i conductor.
I rectificar el pla econòmic financer de reequilibri garantint que el servei de SAMU continuarà sent gestionat directament per la Conselleria de Sanitat.

Efectivament, el Reial decret aprovat pel Consell de Ministres el dia 25 de maig modifica l'actual normativa que fixava que la dotació mínima per a una SAMU tenia de ser metge, infermer i conductor.
En la nova regulació, fruit de la política de retallades que estem patint a la sanitat pública, s'establix per a les ambulàncies de classe C, aquelles que presten suport vital avançat, una dotació mínima de conductor i infermer.
I només quan l'assistència ho requerisca, es podrà comptar amb un metge, que a més en cap moment consta en quines condicions es requerirà la seua presència.

Així mateix, mentre que d'una banda es reduïxen determinades exigències quantitatives en matèria de personal, d'altra s'augmenten els requisits tècnics dels vehicles -dispositiu de localització GPS i de transmissió de dades en ambulàncies assistencials-, i del conductor, que haurà d'estar en possessió del títol de formació professional de tècnic en emergències sanitàries.

Clar, açò és d'estes coses que com estan desmantellant per un costat, per a cobrir la papereta posen coses absurdes.
Perquè este personal professional tècnic en emergències sanitàries, si té d'estar conduint esta persona i aplegant com més ràpid millor a un centre sanitari, sembla que no és el més adient llevar personal de dins de l'ambulància i posar-li títols al qui conduïx l'ambulància.

En el SAMU del nostre territori presten servei més de set-cents treballadors, repartits entre les quaranta-cinc bases operatives.
Estos es poden veure afectats per esta mesura, que té un sesgo clarament economicista.
Els mestres seran molt burros i caldrà fer-los cas, però quan toca retallar, no se'ls fa cas als mestres.

Aleshores, primer, no tenim per què fer-los cas a mestres burros -amb tot el respecte a son pare de vosté-.
I segon, quan toca defensar la sanitat pública, i està el personal sanitari en el carrer, en eixe cas, als mestres no se'ls fa ni cas, ni cas, perquè aleshores toca posar la tisora, perquè aplega el gran Déu, que és la lluita contra el dèficit públic, eixe dogma que vostés apliquen sense que escolten ni mestres, siguen intel·ligents o burros.

La conseqüència serà al final una important pèrdua de qualitat assistencial.
I en este cas, a més, quan es tracta d'una qualitat assistencial que afecta el suport vital, que afecta les emergències, açò pot ser la diferència entre viure o no viure.
Però sembla que tot està justificat per tal de passar la tisora del dogma que vostés s'han posat en el cap de retallar i retallar i retallar, i sense adonar-se que açò és com estar en un forat.
.
.
Quan un vol eixir d'un forat, escala, no seguix cavant.
Vostés estan en un forat i seguixen cavant.
Este és el drama que tenim els que tenim de suportar governs que apliquen el dogma neoliberal, com ho fa el seu i el del senyor Rajoy.

A més, comportarà esta decisió una considerable disminució de la capacitat resolutiva de les unitats SAMU, que, com dic, pot resultar mortal, ja que les administracions no han dotat infermeria de competències per a l'execució de determinades tècniques, que esta és una altra.
Si només deixem l'infermer, donem-li competències per a poder fer determinades tècniques, perquè si no, tampoc té molt de sentit que llevem el personal mèdic i deixem els infermers sense donar-los unes competències que podrien, en algunes coses, suplir l'absència del metge.

Cal recordar que sanitat, com consta en el pla econòmic financer de reequilibri, ha inclòs el SAMU dins dels serveis que quedaran sota l'òrbita de la gestió del proveïdor únic -que esta és una altra- que accedisca a la gestió privada del departament de salut.
Que encara sent un galimaties, perquè jo crec que el senyor Rosado i el vicepresident i tots els que tenen interessos diferents perquè tenen amics diferents que volen pegar-li un mos a la sanitat per a fer negoci, no es posen d'acord, però en fi.
.
.
Se suposa que quedarà sota l'òrbita de la gestió de proveïdor únic, amb la qual cosa no sabem com finalment quedarà en este model no de gestió compartida, sinó de gestió saquejada.

Aleshores, en este model de gestió saquejada, segurament si el proveïdor únic tindrà competències sobre personal, el que farà serà reduir encara més el personal que té d'assistir al SAMU.

Els sindicats han denunciat esta decisió.
A més, en este moment ja n'hi ha problemes de.
.
.
, segons els representants dels treballadors.
Com se limiten les hores de treball dels facultatius per a no fer front al excessos de jornada, els metges fugen de treballar en este servei i, per tant, comencem a tindre seriosos problemes per les seues decisions.
Perquè, clar, els metges consideren les seues condicions laboral molt precàries.
Treballen més del que es toca.
Per a cobrar tenen d'acudir al tribunals perquè l'administració ja no els reconeix el concepte d'atenció continuada.
Aleshores, si tinc de treballar més i damunt no me paguen el que toca i tinc d'anar als tribunals a reivindicar que me paguen el que toca, i damunt ara amb la llei de Gallardón tindré de pagar perquè me paguen el que toca, doncs vegen vostés la que estan fent.

Açò, per exemple, empitjora en períodes vacacionals, com és el Nadal, sobretot davant la pràctica.
.
.
amb la pràctica impossibilitat de cobrir baixes laborals per l'escassesa de mitjans de personal.
Açò és el que ens estem trobant.
Per tant, moltes SAMU ja tenen problemes fins i tot per a eixir.

En fi, este és el panorama que vostés ens estan deixant amb la seua política.
Nosaltres entenem que la sanitat.
.
.
, la salut de les persones és una prioritat, per damunt d'altres luxes, que sí que són luxes i que han sigut la prioritat de vostés.

Però més enllà, un SAMU, que, com dic, pot marcar la diferència entre que un ser estimat visca o no, jo crec que és d'especial sensibilitat per als ciutadans i ciutadanes i que hauria de ser també d'especial sensibilitat per als governs, principalment quan no estem parlant d'una despesa que vaja a fer quebrar més encara La Generalitat.
Perquè el forat de La Generalitat no està ací, no està en el SAMU, el forat de La Generalitat està en la pèssima gestió que uns governs del Partit Popular incompetents han fet dels diners públics.
Ahí és on està el forat, no està en el SAMU.

I, per tant, nosaltres pensem que els ciutadans i ciutadanes que tenen la necessitat de requerir un servei de SAMU no tenen per què pagar la incompetència d'un govern que ha posat les prioritats en altres coses.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Par fijar posición, tiene la palabra la señora Albiol por el Grupo Esquerra Unida.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé.
Jo crec que en el tema del SAMU podem vore, en un exemple concret, tota la política del Partit Popular.
En el SAMU podem vore com, per una part, retallen i, per altra part, privatitzen, que és al cap i a la fi el que estan fent en tota la sanitat, retallar i privatitzar.
Per una part, retallen, retallen en personal sanitari i, per l'altra, privatitzen el servei.

I és molt curiós el tema dels metges en el SAMU i com li han pegat la volta, i sembla que és un reial decret fet a la mesura del País Valencià.
Com que ací ja incomplien la legislació i estaven eixint SAMU sense metges, doncs han canviat la legislació.
I jo el que pense és que per a les qüestions roïnes sí que tenen influència vostés a Madrid.
Per a les bones, ninguna; però per a les roïnes, pareix que sí.

I açò al final el que suposa és una retallada més, una retallada més que, evidentment, és un pitjor servei per a la ciutadania.
I s'han d'adonar ja que les seues retallades poden ser fins i tot mortals, perquè estem parlant de la vida de les persones.
I no crec que n'hi haja ningun altre servei tan vital -o si n'hi han, n'hi hauran pocs-, tan vitals com són les SAMU i com són les ambulàncies.

Per tant, jo crec que ahí.
.
.
, jo sí que apel·le a la sensibilitat, a la responsabilitat de cada u dels diputats i diputades del Partit Popular, perquè facen tot el possible perquè aquest.
.
.
, per a poder revertir aquests canvis que s'estan produint en l'atenció urgent sanitària al País Valencià.

Perquè, com dic, estem parlant de la vida de les persones.
Que és una qüestió de minuts, que per uns minuts, una persona pot viure o pot morir.
I si el mitjà que arriba a atendre a eixa persona està ben dotat de personal sanitari, eixa persona pot dependre d'això, de la vida de la persona.
Si n'hi ha metge o no n'hi ha metge, això pot salvar una vida.
Per tant, jo crec que no n'hi ha res més important en estos moments que poder salvar vides.
I, per tant, per això apel·le a la seua sensibilitat.

Però, a més, en aquest tema, com dia abans, no és sols una retallada.
És una retallada i, a més, una privatització, perquè el que estan fent vostés és aprofitar la crisi per desmantellar els serveis públics -i no és la primera vegada que ho dic en aquesta comissió.
Vostés, amb l'excusa de la crisi, retallen i, a més, apliquen la seua ideologia fins a les últimes conseqüències.
I estan aprofitant la crisi per a privatitzar.
I la privatització sols ens pot dur pitjor servei i, sobretot, si se toca personal, més precarietat de la que ja tenen, que ja és prou.
Damunt sols pot dur més precarietat.

Per tant, nosaltres, des d'Esquerra Unida, sí recolzarem aquesta proposició no de llei, perquè, evidentment, estem en contra de les polítiques sanitàries del Partit Popular, que són retallar i privatitzar.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra, por el Grupo Parlamentario Socialista, el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Recordaran ustedes que en el último pleno yo ya presenté una pregunta oral en este sentido al conseller de Sanidad, que fue respondida por la secretaria autonómica porque el conseller no vino a dicha comisión.

Bien.
Sin duda, como dije entonces, la atención de urgencias y emergencias forma parte de una de las áreas asistenciales más importantes dentro del sistema sanitario -lo he comentado en más ocasiones.
Es fundamental la dotación de medios humanos y de medios materiales.
Que nuestras urgencias hospitalarias tienen problemas estructurales y funcionales, lo he comentado más veces.
Hay problemas en los dos sentidos, lo cual lleva a la presión para el personal y a esperas excesivas por parte de los usuarios, tanto en el propio servicio de urgencias como después cuando se toma la decisión, por ejemplo, de ingresarlo en ocasiones por problemas de camas hospitalarias.

Las urgencias extrahospitalarias, problemas de personal, problemas estructurales, problemas funcionales y problemas de medios técnicos que, si los tuvieran, podrían solucionar más problemas y evitarían derivaciones a los hospitales.

Y la atención de urgencia y emergencia en vías urbanas, interurbanas, domiciliarias o la atención de catástrofes, dentro de ellas está evidentemente la atención de las.
.
.
, en SAMU, que suelen actuar ante situaciones vitales.

Por lo tanto, en estos casos es básico, primero, una información adecuada y rápida; en segundo lugar, actuar en el menor tiempo posible, pues dependerá de esta rapidez el pronóstico del paciente; que los vehículos tengan el material apropiado para este tipo de atenciones y, desde luego, que tengan el personal suficiente para estas atenciones.

El tema que hoy estamos hablando es que las SAMU en ocasiones no tienen la dotación adecuada.
De hecho -lo comenté en la propia pregunta-, en las tres provincias se ha producido, pero sobre todo en la provincia de Valencia y en el área metropolitana de Valencia, el que en ocasiones las SAMU están acudiendo sin médico.
Esto puede tener consecuencias, en primer lugar y la más grave, para el paciente, pues ante una urgencia vital, la atención no realizada por la persona con la preparación adecuada, ante este tipo de situaciones, puede tener consecuencias, y el resto del personal puede verse sobrepasado en algunos momentos ante ciertos tipos de atenciones.
Y, en segundo lugar, para el propio personal, que tiene que trabajar con una presión excesiva.
Las razones se han comentado aquí, es decir, el déficit de personal llevó en momentos determinados a que los médicos tuvieran que hacer jornadas por encima de la suya laboral habitual, con lo cual pasaron meses, no les pagaban, no les pagaban, no les pagaban, y dijeron «basta ya», y hasta que un momento en que, evidentemente, empezaron a no salir, salvo en su jornada habitual, lógicamente, ¿no?
Bueno, esto ha llevado a que se produjeran y a que se sigan produciendo salida de SAMU sin médico.
Como comprenderá, una SAMU sin médico no es presentable y difícilmente puede cumplir con la misión que tiene un servicio sanitario de estas características.

Pero, después, como se ha dicho, con la aprobación del Real decreto 836/2012, sobre características de equipamiento y dotación del personal de los vehículos de transporte sanitario, el tema se complica más, puesto que, sin duda, es un nuevo récord.
Hablan de dos tipos de trasporte, el trasporte no asistencial, no voy a entrar en él, y el trasporte asistencial.
En el trasporte asistencial diferencian entre soporte vital básico, que solamente tendrá un conductor con título de formación técnica en emergencia sanitaria y un ayudante con la misma titulación; y el soporte vital avanzado, que tendrá un conductor, una enfermera o enfermero y, cuando la asistencia lo requiera, «cuando la asistencia lo requiera», un médico.
Ustedes saben que esto de «la asistencia lo requiera», que muchas veces, hasta que se llega no se puede saber, por lo tanto, es un riesgo absoluto el que un trasporte sanitario de estas características salga sin el personal adecuado.
Si ya en el soporte vital básico consideramos que debiera haber un enfermero o enfermera, que no lo hay en este real decreto y, desde luego, en el vital avanzado tiene que haber un médico, si no, señoras y señores del PP, si no se toman medidas, una SAMU no puede salir sin médico, si no, no es una SAMU.
Y si no se toman las medidas correspondientes, las consecuencias pueden ser de una gravedad extrema para el paciente y, por lo tanto, nosotros, evidentemente, vamos a apoyar, como no podía ser de otra forma, esta proposición no de ley.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Subías.

Por el Grupo Parlamentario Popular, tiene la palabra el señor Ibáñez.

El senyor Ibáñez Gadea:

Muy buenos días, presidenta.

Señorías.

He escuchado atentamente algunas de las opiniones respecto al SAMU y, en primer lugar, como conocedor de la materia, lo que quiero es trasmitir, pues, un mensaje de seguridad, confianza y tranquilidad a los ciudadanos, porque en las numerosísimas actuaciones diarias que realizan estos servicios a lo largo de la Comunidad Valenciana, pues, demuestran en el día a día, pues, la gran profesionalidad y eficacia en lo que sería una red.

Se ha hablado de decretos, me voy a ceñir en una parte inicial a algunos aspectos legales y después hablaremos de una visión, dijéramos, basada en lo que conozco y en la experiencia.
Se ha hablado de Real decreto 836/2016, ya se ha explicado en lo que tiene que consistir un SAMU, pero hay una disposición, que es la disposición adicional segunda del real decreto, que habla de condiciones mínimas y que dice, textualmente: «Los requisitos y condiciones técnicas reguladas en este real decreto y considerados como básicos, tienen el carácter de mínimos, pudiendo ser mejorados por las empresas en la prestación de servicios.
Asimismo, las administraciones de las comunidades autónomas podrán exigir cuantos otros requisitos y condiciones técnicas estimen convenientes en relación con los vehículos que hayan de utilizar las empresas con las que contraten servicios de trasporte sanitario, así como de la dotación del personal con que hayan de contar.
» La legislación autonómica de los servicios de emergencias sanitarias en su orden ya del año 2000, de la Conselleria de Sanitat, por la que se regulan los centros de información y coordinación de urgencias (CICU) y los servicios de ayuda médica urgente (SAMU), ¿no?
y el Decreto 149/2002, de 10 de septiembre, por el que se crean la categoría del médico SAMU, ATS-DUE SAMU y conductor camillero y locutor de los centros de información y coordinación de emergencias (CICU), prevé una dotación de las unidades asistenciales de soporte vital avanzado con un médico SAMU, con un enfermero y con un conductor camillero SAMU, con lo cual, en la Comunidad Valenciana, la dotación prevista a través de nuestra orden es esta.

La Conselleria de Sanidad no tiene previsto modificar estas normas para adecuarlas al mencionado real decreto, porque este último establece unos requisitos mínimos que la Comunidad Valenciana ya supera mediante esta legislación que acabo de decir.
La Conselleria de Sanidad no ha incluido en el plan económico-financiero de reequilibrio los servicios prestados por las unidades del servicio de ayuda médica urgente SAMU y las unidades de soporte vital básico SVB, en el ámbito de la comunidad, que seguirán siendo gestionadas como hasta la fecha.

En el año 1995, con la llegada del Partido Popular, tuve la oportunidad de ser director territorial de Sanidad y Consumo en la provincia de Valencia.
En esos momentos, las unidades de SAMU que nos encontrábamos en la provincia de Valencia era de dos, de dos.
¿Qué quiere decir esto?
En estos momentos la cantidad de vehículos y el desarrollo que hemos tenido indica el gran esfuerzo que se ha hecho desde el gobierno valenciano para dotar de recursos humanos, infraestructuras, materiales, formación y preparación, lo que en estos momentos tenemos una red que es el punto de vista diferente de la oposición al partido que gobierna.
He dicho antes «quiero trasmitir ese mensaje de seguridad y confianza», y ¿por qué?
Pues, basado en la experiencia.
En estos momentos, en cualquier punto de la comunidad cualquier SAMU estará actuando, y lo normal, lo habitual, lo lógico y lo que ocurre en la mayoría de ocasiones, es que esté formada por un médico, un personal de enfermería y un conductor, un conductor que ahora se le exige una mayor preparación, que sí que realmente es importante esta preparación a la hora de trabajar y no hay que desacreditar ese título de técnico de emergencia sanitaria, que considero realmente importante.

Y esto es la realidad, que puntualmente en estos momentos, y ya se contestó y luego lo explicaré de nuevo en la réplica, en algún momento puntual pudiera haber dificultades para encontrar algún médico en la bolsa de trabajo, eso es una realidad, una realidad que podremos luego explicar y razonar, pero es lo no habitual.
En estos momentos la normalidad, trabajando en el día a día, es que todos los servicios están cubiertos, y en el caso de que en un momento determinado algún profesional no pudiera estar, en estos momentos los profesionales de atención primaria de toda la red de la Comunidad Valenciana tienen la información y la preparación para estar a disposición y de acudir en caso necesario en unidad de SAMU.
Este médico que ahí está, casualmente hace diez días recibió su formación reglada y avanzada en (inintel·ligible) .
.
.
cardiopulmonar avanzada.
Pongo el ejemplo como puedo poner muchísimos ejemplos de lo que es la formación.
Y esto es una realidad, pero es un tema puntual.
La realidad, y por trasmitir ese mensaje, es que el SAMU en estos momentos funciona con una normalidad, salvo esos ejemplos puntuales que explicaré después en mi turno de réplica, si procede la información en ese sentido.

Muchas gracias.
Lógicamente, se va a proponer rechazar la proposición no de ley.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Ibáñez.
Tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Sí, mire, jo ja sé que queda un mes per als Nadals i tal, ¿no?
, i és bonico creure en els Reis Mags, és bonico, però a la nostra edat ja és ridícul, ¿eh?
.
.
.
És molt bonico, però és ridícul a la nostra edat, perquè que vosté me diga que és que en este decret el que es fa és establir mínims, però les empreses poden millorar-lo.
.
.
, i se quede vosté tan ample, senyor Ibáñez, doncs, a mi me fa dubtar molt d'en mans de qui estem, perquè vosté sap, igual que jo, que les empreses van a maximitzar beneficis, no van a fer-li favors a la gent i els té igual que el fet que vaja o no vaja un metge puga significar una recuperació pitjor per al pacient que tenen o que se muiga en eixa situació d'emergència, perquè el que compta en l'empresa al final de l'any és el balanç.
.
.
econòmic, i els beneficis.
Això és el que compta per a les empreses, sobretot per a aquelles amb les quals treballen vostés, ¿eh?
Perquè n'hi han empreses de responsabilitat social, però no sol coincidir amb les que vostés fan la gestió saquejada està que vostés, eufemísticament, li diuen «gestió compartida».

Aleshores, vosté sap perfectament que quan un decret marca el mínim, no hi haurà cap empresa que posarà ahí ni un metge més, ni un infermer més, ni un conductor amb un títol de físic nuclear de la NASA més, perquè s'estalviaran els diners de fer-ho.
I vosté també sap que el govern valencià no va a exigir-los més, perquè el govern valencià el que està fent és intentar acontentar tot el sector del saqueig que vol fer negoci amb la sanitat i que, en este moment, com que no li donen el moll de l'os, que és la gestió de personal, que és el que dóna diners, senyories.
.
.
En les privatitzacions, sempre, el que dóna diners és despedir personal.
.
.
Eixe és l'aeiou, no els Reis Mags.
.
.
El primer que fa una empresa, si té la gestió de personal, quan se privatitza un servei, és despedir, perquè amb això és com guanya diners en una privatització d'un servei públic, que no és una empresa, no és una cosa que faça.
.
.
, no produïx.
.
.
, no és productiu, ¿eh?

Aleshores, el que produïx dinerets quan se privatitzen serveis públics és despedir personal, o que n'hi haja el mínim personal possible, i això és el que maximitza beneficis.
Aleshores, ¿vosté me vol dir a mi que este decret no posa en perill el servei d'emergències tal i com el coneixem ara?
Si ja vostés abans incomplien la normativa, abans d'este decret, i en període estival i en període de Nadal eixien les SAMU sense metge, incomplint la legalitat.
Doncs, ara que la legalitat ja s'ha adequat a açò, ¿què faran vostés?
: pensar que en Nadal vindran els Reis, ¿no?
, i l'empresa mos regalarà els metges perquè.
.
.
, en fi, perquè és «unas fiestas muy entrañables».
.
.
Vinga, va, per favor.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra el señor Ibáñez.

El senyor Ibáñez Gadea:

Bueno, en primer lugar decir de una forma clara y rotunda que aquí no se ha privatizado nada.
En una ambulancia de este tipo va un médico, un ATS y un conductor.
Hay un presupuesto para cubrir las bajas y sustituciones de estas personas.
Si hubiese una reducción o una «retallada», tanto como se dice aquí, lógicamente, estos ATS, estos conductores, tampoco se sustituirían, y estas personas también tienen bajas y otra serie de cosas que son sustituidos habitualmente.
El único problema puntual que ha habido en algún momento determinado, en algún momento determinado, lo que pasa es que dicho tantas veces y generalizando da una imagen errónea de lo que es la realidad y el día a día, es que en algún momento en la bolsa de trabajo no ha habido médicos en esos momentos para hacer una sustitución de una forma puntual.
El presupuesto, el presupuesto que dispone la dirección que lleva todo el tema relacionado con el SAMU, es el mismo, no ha disminuido ni una sola peseta, ¿eh?
, y el problema.
.
.
, perdón, un solo euro.
Y en estos momentos, la realidad, el único problema que hay, que es un problema que hay que reconducir, es tener médicos en la bolsa para poder trabajar en este sector.

Trabajar en la calle es una forma muy distinta de trabajar bajo el techo de un centro de salud o de un hospital.
El trabajo del SAMU es un trabajo duro, complejo, igual que lo que es el médico y personal sanitario del trasporte, dijéramos, aéreo.
Entonces, en este sentido, está claro que hace falta una preparación y una vocación especial para trabajar en este sector, y, como he dicho antes, aquí no se ha privatizado nada, ¿eh?
Yo tuve la oportunidad en el año 1995, cuando se presentó el modelo Alcira, ¿eh?
, cuando se presentó la maqueta, tuve que esquivar en algún momento algún golpe o algún huevo que iba en contra de ese proyecto, tuve esa.
.
.
, ese.
.
.
, viví ese momento dentro de mi historia, ese proyecto tan catastrófico que era como todo el modelo de Alcira, pues, ha resultado que para la mayoría de personas que viven en esa zona, no han puesto ninguna queja y ha sido algo siempre gratuito.
Y en ese momento se oyó de todo, que esto iba a ser muy caro para la gente, que la gente tenía que pagar, que iban a tener.
.
.
Bueno, lo que estamos acostumbrados a oír siempre, Y la realidad a lo largo de los años nos ha dicho que ese modelo funciona, y no solamente es que funciona, sino que ha sido imitado por muchas comunidades del resto de España de distintos colores políticos.

Entonces, la realidad, y en estos momentos, y lo siento mucho, si la oposición opina B, yo opino A, en estos momentos tengo que decir, manifestar y que quede grabado, en primer lugar, mi respeto a los profesionales del sector; en segundo, a la gestión del día a día, que hace que estas personas tengan que trabajar en condiciones difíciles.
.
.
Condiciones difíciles no por la cantidad de medios que tienen, sino porque trabajar en la calle y enfrentarse al día a día siempre va a ser un trabajo duro disponiendo de cualquier medio.
Así que, por mi parte, lo dicho inicialmente, es un tema conocido, se ha preguntado en reiteradas ocasiones y tenemos un modelo, en el modelo de emergencias, dentro de lo que es la red, que está funcionando todos los días habitualmente, y lo que se ha planteado aquí como algo general son excepciones muy aisladas.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Ibáñez.

Terminado el debate de esta proposición no de ley, pasamos a la votación.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada.

Señorías, a petición de un grupo parlamentario, vamos a suspender por cinco minutos, pero cinco minutos reales.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Proposició no de llei sobre la posada en marxa immediata de les noves instal·lacions hospitalàries de Llíria i Gandia amb una gestió pública, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 28.
192, BOC número 103), a la qual s'acumula la proposició no de llei sobre la finalització de l'hospital de Llíria i la proposició no de llei sobre el manteniment de l'ús sanitari de l'Hospital Sant Francesc de Borja de Gandia com a hospital de crònics, presentades pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE números 28.
341 i 28.
349, BOC número 103)

La senyora presidenta:

(Inoïble) … con el punto número 4: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la puesta en marcha inmediata de las nuevas instalaciones hospitalarias de Llíria y Gandía con una gestión pública, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Debo decir que a esta proposición se añade la número 10 y la número 12; la número 10 que dice: «Toma en consideración de la Proposición no de ley sobre finalización del hospital de Llíria», presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida, y la 12 que dice: «Toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el mantenimiento del uso sanitario del hospital Sant Francesc de Borja de Gandía como hospital de crónicos», presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida.

Así pues, señorías, vamos a defender las tres proposiciones.
Y, para ello, tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

(Inoïble) .
.
.
Sí.
No, jo no els esgotaré, però.
.
.
(Veus) Val.

La senyora presidenta:

Señora Oltra, tiene usted la palabra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Per a defensar que les promeses s'han de complir, i més si se fan en política.
I, en este cas, el que volem és que les Corts Valencianes insten el Consell a la immediata posada en marxa de les instal·lacions de Llíria i Gandia amb una gestió pública d'estes, dotant-les de l'equipament necessari i creant les plantilles de personal que puguen donar un servei públic hospitalari en condicions òptimes.

Estem parlant de l'hospital de Llíria.
30 milions d'inversió de La Generalitat i cinc de l'Ajuntament de Llíria.

La Conselleria de Sanitat va anunciar, en març de 2005, l'inici de les obres i va dir que en primavera de 2007 estaria en funcionament.
Els sona això de la primavera de 2007?
Sí, eleccions.

Les obres se van iniciar, realment, en 2007.
I es va dir, aleshores, que estaria finalitzat en 2008 o a principis de 2009.

Estem en 2012.
I en el mes d'agost, com solen fer estes coses, en agost, es va tapiar l'edifici acabat de l'hospital de Llíria -i vam fer unes fotos, que les vam enviar a la premsa; i es va denunciar el tapiat de l'hospital de Llíria- amb la qual cosa s'evidenciava que ni en un curt ni un mitjà termini s'obriria este hospital.

Esta infraestructura sols ha avançat en moments previs electorals, en 2007 i en 2011.
Imaginen vostés, a més, quina traïció utilitzar les infraestructures sanitàries i les esperances de la gent, en este cas les 100.
000 persones que viuen en la comarca del Camp de Túria i dels Serrans, que realment havien cregut en la paraula del govern valencià i havien cregut que els anaven a posar en marxa eixe hospital pel qual porten lluitant tant de temps.

Ha tingut paralitzacions este hospital pel cas Gürtel també -ací, ningú s'ha lliurat d'açò, no?
-, amb la imputació de l'empresari Ulibarri, este senyor de les TDT que ara també han sigut anul·lades, a qui li regalaren pràcticament tot l'espai radioelèctric.
I això va provocar una de les paralitzacions de l'obra per a poder gestionar el traspàs total de les obres a l'altra empresa de la UTE que, en aquell moment, operava en les obres de l'hospital.

S'ha de tindre en compte, a més, que actualment està caducat el conveni de cessió que va fer l'ajuntament -de cessió del sòl- i que, en qualsevol moment, pot demanar la reversió per incompliment de la conselleria en la seua construcció.
És a dir, l'Ajuntament de Llíria pot demanar, efectivament, la reversió d'una cessió que estava condicionada a la construcció d'esta infraestructura sanitària.

Hospital de Gandia.
45 milions.
El 90% està acabat.
Van començar les obres en març de 2003.
Els sona a vostés açò?
Primavera de 2003?
Sí, senyories, eleccions.
I en dos anys se van paralitzar les obres.
Des d'aquell moment -2005-, porten set anys aturades les obres de l'hospital de Gandia.
Han passat pel Consell tres presidents i cinc consellers de Sanitat.

Este és el balanç d'estes dos infraestructures.
Però també és el balanç de la manera d'entendre la política, de prometre, d'utilitzar el temps electoral, infraestructures sanitàries.
.
.
, per a fer-se campanya electoral amb els diners de tots i les esperances de tots per a, després, tapiar les portes de l'hospital de Llíria després de generar tota una sèrie de confusions en l'últim any, des de dir que el nou model de gestió permetria obrir els hospitals de Llíria i Gandia en abril de 2012 fins al moment actual en què la premsa ja diu: «El govern valencià tàpia l'hospital de Llíria»; «De l'aeroport sense avions a l'hospital tapiat»; i les últimes notícies, del mes de setembre, que diuen que sanitat cobrarà 75 milions d'euros per privatitzar els hospitals de Llíria i Gandia; i l'última notícia, del 28 de setembre, «Sanitat obrirà els hospitals de Llíria i Gandia mitjançant concessió i tancarà Portaceli i La Pedrera», vostés no poden obrir sense tancar, no poden vestir un sant sense desvestir-ne un altre.

Esta és la seua trista gestió al front de la promesa de l'hospital de Gandia i de Llíria.

Des del Grup Compromís entenem que aixina no se fa política.
Un no pot prometre, per a guanyar eleccions, una cosa que no farà; i, a més, no pot gastar-se 75 milions d'euros, 75 milions d'euros, perquè ara se facen malbé estes infraestructures perquè estan tapiades, perquè estan inaccessibles, perquè ningú les cuida, perquè allò serà past del desmantellament i del deteriorament, perquè els edificis que no estan en ús vostés saben que se deterioren a marxes forçades.

Nosaltres entenem que han de donar resposta a les exigències dels habitants de la Safor, dels habitants de la Serrania, dels habitants de Camp de Túria i obrir les infraestructures sanitàries que van prometre i que ja estan construïdes, i que l'únic que falta és equipar-les i posar el personal.
Esta ha de ser la prioritat del govern, esta, protegir la salut dels seus ciutadans, complir allò que han promés.

I, per tant, nosaltres, en la nostra proposta de resolució el que diguem és precisament això:

Que posen en marxa les instal·lacions de Llíria i Gandia en una gestió pública, no en la gestió del saqueig -que vostés, eufemísticament, anomenen «gestió compartida»-; no, la gestió del saqueig no.
No volem que se regalen els hospitals, que hem construït amb diners públics, a concessionàries privades que vagen a fer negoci en ells i, molt menys, que gestionen el personal que ens ha de curar a tots.
Que se'ls dote de l'equipament necessari.
I que se creen les plantilles oportunes per a donar un servei òptim en estos hospitals, que és el que la gent espera de vostés, i ho espera perquè vostés ho van prometre; i, per tant, ho esperen amb tota la raó.
Dons, aleshores, ara facen el favor de donar respostes a les expectatives que vostés mateixos han creat.
No estem en temps electoral, però ja és hora de complir les promeses electorals.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

La veritat és que els hospitals de Llíria i de Gandia són dos hospitals amb dues històries prou paral·leles.

De fet, el cas de Llíria, el 21 de gener de l'any 2004, el, aleshores, conseller de Sanitat -Vicente Rambla- va anunciar la construcció d'eixe nou hospital a Llíria que tindria, entre altres serveis, dos quiròfans, hospital de dia i servei de laboratori, als quals s'haurien de sumar 18 locals de consultes externes per a les diferents especialitats, com ara, traumatologia, neurologia o cirurgia general, entre altres.
Les previsions eren que el centre entrara en funcionament en dos anys.

Al mes de març de l'any següent, Rambla va dir que el nou hospital comarcal per a Llíria es començaria a construir en 2006 i començaria a funcionar en la primavera de l'any 2007 -eleccions-.
Amb la qual cosa, ja incomplia el que havia anunciat l'any 2004.

Cada any anaven incomplint i cada any s'anaven retardant més les obres i l'obertura d'aquest hospital.

També l'exconseller de Sanitat, Manuel Cervera, va anunciar en 2011 -sis anys després de les primeres declaracions de Rambla- que el centre obriria les seues portes a finals d'any, ja que estava executat en més d'un 90%.
Termini que també es va tornar a incomplir i.
.
.
Fins que hem arribat a aquest mes d'agost, a aquest estiu, on s'ha tapiat directament l'hospital de Llíria.

I Gandia, doncs, una història molt pareguda.
La història de Gandia també comença en l'any 2003.
I cada any semblava que anava a ser l'any de l'hospital, l'any en què s'acabarien les obres, l'any en què tornaria a funcionar; també fins que aquest estiu, aquest mes de juny, la conselleria rescindix el contracte amb l'empresa adjudicatària constructora i, per tant, abandonen definitivament les obres, unes obres que estaven pràcticament acabades, al 80%, on fins i tot hi havia ja equipaments.

Per tant, ací tenim la història dels dos hospitals, de Llíria i de Gandia, que són.
.
.
, el resum seria anys i anys patint demores.
I, a més, ara ja no només patint demores, sinó que, amb la paralització de les obres i sembla que amb la no intenció d'acabar-les estem condemnant la ciutadania, tant de Llíria com de Gandia com dels pobles dels voltants, a continuar patint més deficiències en un servei bàsic com és la sanitat pública.

I ací jo crec que el que sempre.
.
.
, o el que jo els vinc diguent des de fa un temps, que estan utilitzant la crisi com a excusa, ací és més clarificant que mai.
És que aquestos hospitals estan planificats des de l'any 2003, 2004.
És que en eixos moments no n'hi havia crisi.
És que no em poden dir ara, en l'any 2012 -quasi 2013-, que és que estos hospitals, doncs, és per culpa de la crisi.
Com va a ser per culpa de la crisi?
Però si estem parlant d'hospitals de 2003 i de 2004.
.
.

I, miren, al drama de la paralització de les obres, s'ha de sumar l'anunci de la privatització.

Per tant, el que tenim ara damunt la taula són dos nou hospitals que han costat un dineral, que estan pràcticament acabats, però que el que van a suposar al final és que una determinada empresa -o dues empreses, no ho sé- acaben fent negoci.
El que estan fent és vendre la nostra sanitat al millor postor.

I ja ho hem dit en mil ocasions en aquesta comissió i també en el Ple de Les Corts, la gestió privada de la sanitat ni és més eficaç ni és més sostenible ni és més eficient; ans, al contrari.
L'únic argument que tenen per a privatitzar és ideològic, simplement és perquè és el seu model; perquè és més car, no és més sostenible i no és més eficaç ni més eficient.

La privatització, evidentment, ix més cara -i és una cosa, de deveres, de parvulets, d'abecé-.
Ix més cara perquè quan una empresa ha de gestionar alguna cosa ha de tindre uns beneficis empresarials, és la base.
Una empresa gestiona per a guanyar diners i, com gestiona per a guanyar diners, ha de tindre uns beneficis empresarials que ixen d'algun lloc i, o bé ixen de que ens ix més car directament, parlant en termes econòmics, o ens ix més car, parlant en termes de salut, en termes sanitaris.
Ens ix més car perquè podem tindre pitjor atenció per als usuaris.
Ens pot eixir més car també perquè poden aplicar pràctiques, com les que s'han estat aplicant en Alzira, d'atendre a pacients d'altres departaments per a, després, facturar a la conselleria, de deixar altres hospitals en menys equipament tecnològic perquè hagen d'anar a l'hospital d'Alzira.
.
.
És a dir, són moltes formes les que tenen vostés de, al final, fer que aquestes empreses guanyen diners a costa de la salut de la ciutadania.

Per tant, és una.
.
.
Privatitzar l'hospital de Llíria i de Gandia és absolutament nefast per a les arques públiques valencianes, però també serà nefast en termes d'atenció a la ciutadania, d'atenció als usuaris.

Nosaltres estem absolutament d'acord amb les proposicions que estem debatent ara.
I és que cal posar en funcionament, immediatament, l'hospital de Llíria i de Gandia; acabar el que s'haja d'acabar; equipar-los com s'han de equipar; i posar-los en funcionament immediatament i, evidentment, que siguen de gestió pública, que és l'única que garantix la igualtat en l'accés a la sanitat pública.

I, ara, tenim una altra proposició no de llei que seria eixe segon pas.
Què passa quan s'òbriga el nou hospital de Gandia?
Doncs, estem com en el que estàvem parlant abans de La Fe de Campanar.
És imprescindible començar a parlar ja de les instal·lacions de l'Hospital Sant Francesc de Borja de Gandia.
No se poden desaprofitar i no se poden deixar deteriorar, com s'estan deixant deteriorar les de La Fe de Campanar.
S'ha de donar un ús sanitari a aquestes instal·lacions.
I nosaltres la proposta que fem és que l'Hospital Sant Francesc de Borja de Gandia, en la seua ubicació actual -bé, sembla que ahí n'hi havia alguna intenció de fer algun Corte Inglés, algun centre comercial.
.
.
-, nosaltres, evidentment, evidentment, el que volem és que n'hi hasca un ús sanitari d'aquestes instal·lacions.
Volem que siga un hospital de crònics sociosanitari, amb cent trenta-dos llits per a pacients crònics, una xifra obtinguda a partir de la població de l'àrea de la població de Gandia i de l'afany d'objectiu que es va marcar la Conselleria de Sanitat de tindre setanta llits de crònics per cada cent mil habitants, ¿val?

I, a més, pensem que és un lloc, també, on se podria.
.
.
Bé, el tema dels crònics també és perquè en estos moments l'hospital al que van els crònics de Gandia és el de La Pedrera, de Dénia.
I cal tindre en compte que no n'hi ha transport públic entre els pobles de La Safor, Gandia i Dénia, i, per tant, bé, si tenim en compte que la gent necessita desplaçar-se a aquest hospital, doncs, bé, seria realment recomanable que el Sant Francesc de Borja fóra de crònics.

Però, a més, pensem que se poden aprofitar les instal·lacions per a tindre un centre de salut amb especialitats i, a més a més, si encara així sobra algun espai, doncs també perquè ho estan demanant associacions sociosanitàries que puguen tindre el seu espai en eixe hospital.

Per tant, jo crec que és important que se tinga clar ja què va a passar amb eixe Hospital Sant Francesc de Borja, que no passe com amb La Fe de Campanar, que no se deterioren les instal·lacions, que si cal fer alguna rehabilitació que se faça ràpidament, algun tipus d'obres en l'edifici.

I -com dic- jo crec que la conclusió d'aquestes tres proposicions no de llei és: construïsquen, acaben l'hospital de Llíria i de Gandia, que posen a funcionar i a donar el servei que és absolutament necessari, que, a més, siga de forma pública, gestionada públicament, i que, a més, quan això passe, l'Hospital Sant Francesc de Borja de Gandia tinga eixe ús sanitari que estem reclamant.

Gràcies.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra por el Grupo Socialista, el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Vamos a ver, uno de los grandes incumplimientos del Partido Popular, evidentemente es el programa «Construyendo salud».
¿Recuerdan ustedes?
Dijeron que llevarían adelante diecisiete hospitales.
Realidad: desde que ustedes han empezado a gobernar, no ya desde que dijeron el programa «Construyendo salud», sino desde que empezaron a gobernar, han llevado adelante ocho hospitales, ocho; de ellos, cinco de gestión privada, aunque a ustedes no les gusta llamarlos de «gestión privada», pues de gestión administrativa.
Me da exactamente igual, pero en el fondo es lo mismo.

En definitiva, un clamoroso incumplimiento y un engaño a los ciudadanos donde en algunos casos, ustedes, además -ya se lo hemos recordado más veces-, se presentaron en sus poblaciones y les dijeron, «aquí está el hospital», les pusieron un cartel muy grande que, como en el caso de Vall d'Uixó, costó 55.
000 euros, les enseñaron las maquetas en Vall d'Uixó y en Onteniente, se quedaron con los carteles, con las maquetas, con los terrenos en unos casos, y, en otros, sin el terreno, pero, desde luego, lo que no tienen son los hospitales.
Con lo cual, nosotros consideramos que es un fraude electoral.

Los hospitales de Llíria y Gandía son dos claros ejemplos de los incumplimientos.
Llíria, primero, recordar que es un hospital ubicado en el departamento del Arnau, este departamento tiene un único hospital con trescientas seis camas para más de 320.
000 habitantes.
Es fácil de comprender la insuficiencia de recursos.
Tienen seis camas de intensivos exclusivamente, en estos momentos, para más de 320.
000 habitantes; déficit de servicios, déficit de personal.
Al trasladar La Fe, encima, los múltiples traslados que hacían entre el Arnau y La Fe de Campanar, ahora, bueno, pues tienen que ir a La Fe de Malilla.
Es evidente la importancia del hospital de Llíria que da cobertura a una zona del Camp del Túria, Los Serranos y al Rincón de Ademúz, que mejoraría la presión y la insuficiencia del Arnau.

Pues, bien, este hospital de Llíria debería haber estado finalizado en 2009, primero, 2010.
.
.
, vicisitudes diversas que no hay tiempo para relatar llevaron a su retraso y, finalmente, cuando el hospital está prácticamente finalizado, lleva año y medio, más de año y medio paralizado y, actualmente, tapiado.
Esto convendrán que es una vergüenza, por lo que ustedes debieran de pedir disculpas pero, más importante, lo que tiene que hacer es finalizarlo ya, finalizarlo ya.
Así lo justifica la necesidad de este departamento con menos de una cama por mil habitantes.

Gandía, hospital que sustituye al insuficiente Francesc de Borja.
Su compromiso: haberlo finalizado en el 2009.
Yo recuerdo que estuve en Gandía, estuve con el gerente, dijo con sentido común que no lo iban a terminar en el 2009, que sería en el 2010, recuerdo el revuelo que se armó, pues, bueno, tampoco.
Estamos a finales de 2012 y encima hasta ha desaparecido alguna cantidad en los presupuestos del 2013.
Nuevo incumplimiento y nuevo fraude electoral.

Mire, exigimos que se reanuden ambas obras de forma inmediata, que confirmen una fecha real para su puesta en funcionamiento.
Pedimos que digan claro la gestión, que debe de ser, según nuestro criterio, pública, y, asimismo, mire, mostrar una preocupación porque en el modelo de gestión fracasado -fracasado porque fue el que presentaron en el mes de abril y ya, ahora, ha desaparecido- había un punto en ese modelo que era preocupante, decía, «ejecución de inversiones y canon de inmuebles», y dice textualmente: «La ejecución de inversiones se excluye del contrato con la excepción de la finalización de la construcción y puesta en marcha de Llíria y Gandía que deberán de asumir por el concesionario.
El importe de dichas inversiones se añadirá al pago capitativo anual correspondiente o bien se restará del canon.
»

Dado que el modelo ha fracasado y que, ahora, tenemos otro modelo desde septiembre, ¿qué pasa?
, ¿cómo queda la reanudación de estos hospitales?
Si es posible, no me contesten con generalidades y ambigüedades.
Respondan, ¿cuándo se reiniciarán?
, ¿quién va a llevarlos adelante?
Nosotros pedimos que sea la conselleria quien continúe las obras, las finalice y lo ponga en marcha.
Y, evidentemente, que sea de gestión pública.

Y en cuanto a la otra proposición no de ley, la utilización del hospital de Gandía, mire, nosotros pensamos que ustedes tienen un compromiso, adquirieron un compromiso -también incumplido- de tener 1.
700 camas de crónicos o sociosanitarias.
En la actualidad tenemos alrededor de 700.
Es evidente el déficit de recursos para este tipo y más dada la situación; somos una sociedad que cada vez vive más tiempo, la gente cada vez tiene más pluripatologías, la gente cada vez va a necesitar más de este tipo de recursos.

La apertura del nuevo hospital de Gandía -lejos me lo fiáis- es una auténtica oportunidad para poder utilizar las instalaciones del actual Hospital Francesc de Borja, y, encima, dada su ubicación.

Nosotros pensamos que, dada la estructura del centro, perfectamente se puede pensar en un centro sociosanitario de crónicos -como se ha planteado-, en un centro de salud integrado también, que debiera estar con especialidades, y un servicio de urgencias, dada la ubicación que debe dar una cobertura más que razonable para los ciudadanos de Gandía, y, desde luego, un centro de día.

Nos parece que éstas serían utilizaciones adecuadas para este centro, para este centro cuando deje de ser hospital y que, desde luego, creemos que debe de ser de utilización sanitaria -como ya se ha dicho.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señor Subías.

Por el Grupo Parlamentario Popular, tiene el uso de la palabra el señor Ibáñez.

El senyor Ibáñez Gadea:

Muchas gracias, presidenta.

Señorías.

Se han agrupado tres puntos referidos a los hospitales de Llíria y de Gandía.
Ante todo ello, ya el conseller en su momento lo explicó cuando estuvo hablando de presupuestos.
No voy a añadir nada nuevo, voy a reiterar algunas cosas, y daré la visión del grupo.

La Conselleria de Sanidad, frente a la situación actual de crisis y su repercusión en los presupuestos de La Generalitat, se ve obligada a modificar su estrategia de cara al desarrollo y ejecución del programa de infraestructuras sanitarias, el seis.

Tal como se ha venido reiterando en los últimos meses, en el actual contexto socioeconómico, el Consell se ha visto obligado a realizar un fuerte reajuste en sus previsiones en materia de infraestructuras sanitarias.
Este reajuste ha afectado a obras como la de los hospitales de Gandía o Llíria, que es el tema que nos ocupa.

La consecuencia de esta redefinición de objetivos ha quedado reflejada en el capítulo VI del presupuesto de sanidad para el ejercicio 2013, capítulo dotado con 32,4 millones de euros, inversión que se destinará a la renovación de equipamiento, reparaciones y pequeñas mejoras.
En este mismo capítulo también se incluirán otras obras, como las del centro de salud de Onda o la finalización del centro de salud Valencia-Orriols, entre otras.

En cuando al hospital de Gandía, la previsión de la conselleria es que la finalización de las obras de construcción, las operaciones de equipamiento y su traslado tengan lugar a lo largo de la presente legislatura, no con el carácter inmediato que aquí se demanda, pero sí se pretende que a lo largo de la presente legislatura se ponga en marcha.
Su construcción ha supuesto un gran esfuerzo, y su puesta en marcha está condicionada por el traslado de personal y equipamiento aprovechable desde el actual Hospital San Francisco de Borja.

El nuevo hospital de Gandía supone la sustitución y traslado del actual, por lo que se mantendrá la cartera de servicios que se oferta en estos momentos y que es similar a la de otros hospitales comarcales de la Comunitat Valenciana.

Hay que resaltar que, en estos momentos, los centros disponibles, así como los profesionales que atienden a la población, garantizan que la misma recibe una asistencia sanitaria de calidad con una cobertura suficiente.
Se mantiene, por tanto, el compromiso del Consell de finalizar y poner en funcionamiento los hospitales de Gandía y Llíria cuando mejore la situación socioeconómica.
También, es necesario recordar que ambos centros serán de titularidad pública, financiación pública y gestión directa o pública.

Dicho esto, y haciendo unas reflexiones importantes, está claro que dentro de los planes de la Conselleria de Sanidad han tenido que realizarse unos ajustes relacionados con la situación económica en España y que afecta, lógicamente, a la Comunidad Valenciana.

En el último pleno, en las preguntas al conseller -no estaban ustedes en ese momento, estaban ejerciendo su derecho a huelga-, pero una de las preguntas fue ¿en qué medida había afectado todas las medidas sanitarias a los indicadores de calidad.
En el Diario de Sesiones lo pueden leer de una forma clara y por escrito que estos indicadores de calidad no se habían visto afectados con todas las medidas tomadas.

¿Qué quiere decir esto?
Que, lógicamente, para un partido que gobierna tomar medidas de este tipo, tan claras como las que estoy diciendo ahora -en estos momentos, no, están paralizados estos hospitales, esto no es una cosa que nos guste decir- pero sí que tenemos la intención y el proyecto de que si las cosas van como van, es decir, todas las medidas económicas que se están tomando en España y en la comunidad, si todo va como va, las perspectivas son otras.
Y, dentro de esas perspectivas, es lo que yo pretendo encauzar.

A lo largo de estos años, desde el año 1995 hasta ahora, son muchos los avances que se han hecho en materia sanitaria, ¡muchísimos!
Son muchos los centros que se han inaugurado a lo largo de la comunidad.
Es cierto que he podido comprobar como espectador desde la gestión, muchas veces, en distintos departamentos, ver el avance tecnológico.

En estos momentos, con una visión más práctica y realista puedo afirmar la evolución que ha tenido el sistema sanitario.
En estos momentos, los recursos de que se disponen, afortunadamente, son muchos más que los que teníamos hace muchos años.
Esto, lógicamente, es consecuencia del trabajo y de las aportaciones de todos.

Han dicho cosas interesantes en sus intervenciones, aportaciones que estoy seguro y convenido de que los responsables sanitarios de las áreas y los responsables de la Conselleria de Sanidad estarán pensando y valorando lo que son sus perspectivas de trabajo y de futuro.

Pero, en estos momentos, hay que hablar con ese lenguaje claro, guste o no guste.
En estos momentos, estamos obligados a tomar una serie de medidas, a decir que no a algunas cosas, pero la finalidad es volver a recuperar el impulso que teníamos y decirles a los vecinos de las comarcas afectadas, en este caso, que el objetivo y proyecto de la Conselleria de Sanidad, del gobierno valenciano, es acometer, cuando sea posible, cuando presupuestariamente sea posible, estas obras.

Así que, por lo tanto, las proposiciones no de ley agrupadas en un solo punto, votaremos en contra entendiendo que son las medidas que teníamos que tomar y que el gobierno hará lo que tenga que hacer.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señor Ibáñez.

Para réplica, tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Evidentment, per a dir, també, que votarem favorablement a la proposta que presenta Esquerra Unida sobre el destí de l'hospital de Gandia i transformar-lo en hospital de crònics, que en l'anterior intervenció no havia fixat la posició.

Però, senyor Ibáñez, anem a vore, vosté diu que ara hem de ser clars.
Doncs, mire, anem a ser clars.
Amb el que vostés destinen en el 2013 a l'aeroport peatonal de Castelló poden obrir una de les dos infraestructures.
Amb el que vostés destinen a l'aeroport peatonal de Castelló poden obrir una de les dos infraestructures, Llíria o Gandia.
Facen-ho!

Per què destinen els diners a l'aeroport peatonal?
Per què consenten el saqueig que suposa algunes privatitzacions, que és un lucre i un enriquiment injust d'algunes empreses amigues de vostés i això impedix precisament que se puga obrir els hospitals de Llíria i de Gandia?
Diners n'hi han, senyor Ibáñez, diners n'hi han.
El que passa és que vostés tenen la prioritat en altres coses.
Vostés tenen la prioritat que els seus amics guanyen diners.
Com ara ja no pot ser amb els grans esdeveniments, ni amb el pelotazo urbanístic, els posen ahí a la mamandúrria de la sanitat.
Això sí que són mamandúrries, el que vostés fan amb els seus amics.
Les seues prioritats sí que són mamandúrries.

Vostés tenen unes prioritats.
Diners n'hi han, senyor Ibáñez, el que passa és que vostés els dediquen a altres coses.
No enganyen la gent.
Vostés mantenen viu el discurs que van a obrir els hospitals de Llíria i Gandia i, fins i tot, vosté ha dit de gestió directa i pública, cosa molt distinta a la que diu el conseller; per cert, no sé si el conseller i vosté no se parlen, però estaria bé que se posaren d'acord.

Jo ja sé que ara açò de la perspectiva de perdre el poder posa molt nerviós, eh?
, i jo ja sé que vostés tenen molts embolics interns, però, escolte, si vosté exercint de portaveu de sanitat, el més lògic és que no contradiga al conseller.
Però, vaja, si això, presentarem una compareixença i li preguntarem al conseller.
Jo m'alegre si és com vosté diu, de gestió pública i directa, que és el que nosaltres demanem, molt bé, que no és el que diu el conseller, però, en fi, jo m'alegre, jo amb vosté en això, eh?
Bé.

Però, clar, vosté diu: «Quan n'hi haja possibilitats pressupostàries ho farem, amb gestió directa, pública.
.
.
», no sé què.
Mire, a este pas que van vostés, quan vostés tinguen disponibilitat pressupostària, l'hospital de Llíria i el de Gandia ja no existiran.
No existiran, l'erosió del temps i del vent els hauran fet desaparéixer, perquè vostés no estan fent res per a eixir d'esta crisi; tot el contrari, les decisions de retalls cada vegada ens afonen més en la crisi.
Cada decisió que vostés prenen ens situa més en el forat, més en l'abisme.

Aleshores, com volen vostés ja que la gent els crega si vostés han mentit tant i han utilitzat tant a la gent?
I la gent, sap vosté què?
La gent, al final de la correguda, s'adona de les coses i és molt espavilada, encara que vostés pensen que no.

Miren, les eleccions catalanes han donat una bona mostra que quan un se creu que electoralment pot manipular a un poble, li ix el tir per la culata, i bé que li ha eixit el tir per la culata.

Doncs açò és igual, a vostés el tir ja els ha eixit per la culata, vaja, s'han quedat fins i tot sense culata.
Per què?
Perquè la gent ja sap que vostés han promés les obres sempre quan hi ha hagut eleccions.
La gent sap que les obres han començat i s'han représ i han avançant quan hi ha hagut eleccions, i que després, si te he visto, no me acuerdo.
La gent això ho sap i els ha calat a vostés i la gent sap que han utilitzat infraestructures públiques i s'han gastat 75 milions d'euros en uns edificis que ara estan ahí morts d'asco per a fer-se propaganda electoral vostés, però no pensant que anaven a obrir dos hospitals per a les persones.
Perquè si vostés hagueren volgut obrir dos hospitals per a les persones, no tindrien l'hospital de Gandia set anys parat.
I, aleshores, la gent els ha calat,i jo me n'alegre.

Perquè té vosté raó, l'hospital de Llíria i de Gandia s'obriran i se faran de gestió pública i directa.
Però no ho faran vostés, ho farà el pròxim govern de La Generalitat, en el qual vostés ja no estaran.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Señora Albiol, tiene la palabra por cinco minutos.

La senyora Albiol Guzmán:

És que han fet justament el que jo li estava dient en la meua intervenció que ja no era creïble.
Ha tirat la culpa a la crisi que estes dos infraestructures no estiguen obertes.

Bé, si ara l'argument és la crisi, jo el que me pregunte quin argument era en 2004, en 2005, en 2006, en 2007, 2008, 2009, 2010.
Per què no es van fer aleshores?
També era per la crisi?
També teníem crisi en l'any 2007?
O en l'any 2004?
També teníem crisi?
Per favor, jo crec que cal ser ja un poquet més seriosos, crec que la crisi justifica o pot justificar algunes coses, o n'hi han coses que poden ser culpa de la crisi, però evidentment dos hospitals que estan pendents de construir des de l'any 2000 no pot ser culpa de la crisi.

Per tant, un poc més de seriositat, sobretot quan estem en aquesta Conselleria de Sanitat de les Corts Valencianes, perquè a alguna gent vosté la podrà enganyar.
I a la millor vosté pot anar a Llíria i a Gandia i podrà dir que és per la crisi i algú s'ho pot creure.
Evidentment, la ciutadania, que porta anys, i anys i anys esperant, sap que no, però bé, a la millor algú se la traga.
Però ací, per favor, ací ja no s'ho traguem.

I, mire, vosté diu que en aquesta legislatura els acabaran i els posaran en funcionament, tant el de Llíria, com el de Gandia.
Doncs, sincerament, és que vosté no té ninguna credibilitat.
És que això ja ho van dir quan era conseller Vicente Rambla; després, quan ha segut conseller Manuel Cervera, i és que han passat ja la legislatura 2003-2007, la legislatura 2007-2011 i ara ens diu que serà en esta, a la tercera va la vencida.
Doncs, mire, és que no tenen ninguna, ninguna credibilitat.

I si quan estaven en els pressupostos aquests dos hospitals ja no s'han acabat, doncs ara que directament els han esborrat dels pressupostos d'una plomada, menys encara.
Si quan estaven, no es feen; ara, que no estan, ja sabem que no es faran.

I no és una qüestió de diners, és una qüestió de prioritats.
Perquè diners en tot el pressupost de la Generalitat valenciana, dic jo que diners per a acabar l'hospital de Llíria i de Gandia i posar-los a funcionar n'hi han, dic jo, en tot el que és el pressupost de la Generalitat valenciana.
Simplement és que trien les prioritats, i sembla que vostés continuen tenint altres prioritats abans que els serveis públics.

I, després, ha dit una cosa molt interessant, ha dit que serà de gestió directa.
Jo espere que sí.
Però també el que espere és que se posen d'acord dins del Partit Popular i que deixen de marejar, perquè fins fa quatre dies.
.
.
-jo no sé si és que ara s'ha canviat d'opinió o simplement vosté no està ben informat- fins fa quatre dies l'hospital de Llíria i de Gandia anaven a ser de gestió privada, fins i tot se sabia el cànon que anaven a pagar.
Per tant, jo no sé si ha canviat alguna cosa en quatre dies o vosté no s'ha enterat, però si és de gestió directa me n'alegre.

O a la millor, simplement, és que ja manipulen tant el llenguatge i han arribat a tal punt els seus eufemismes que a la millor és que ja no ens entenem i ja no ens aclarim en aquesta comissió, que també podria ser, perquè jo he sentit negar tantes voltes la privatització i dir-la de 50.
000 noms diferents, que a la millor vosté i jo ja no entenem el mateix també per gestió directa.
Jo espere que sí, perquè gestió directa és gestió directa, però com vostés són uns mags en açò de les paraules i en utilitzar eufemismes, doncs jo ja no ho sé.
Per tant, m'agradaria que en la seua segona intervenció si mos pot aclarir exactament què és per a vosté la gestió directa, millor.

I, segon, no ha dit absolutament res sobre el futur de les instal·lacions de l'actual Hospital Sant Francesc de Borja de Gandia.
No sé si és perquè no li ha donat temps, que podria ser, o simplement ha segut un oblit.
.
.
, bé, doncs que vosté no volia parlar del tema.
Jo sí que li demane que en la seua segona intervenció deixe clara quina és la posició del Partit Popular -del Grup Parlamentari Popular- respecte a les instal·lacions i si tenen intenció -si vostés volen des del Partit Popular- que l'Hospital Sant Francesc de Borja siga un hospital de crònics, n'hi haja un centre de salut i a ser possible, també, eixe espai que estan reclamant les associacions sociosanitàries de Gandia.

Res més.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias.

Tiene la palabra, señor Ibáñez.

El senyor Ibáñez Gadea:

En primer lugar.
.
.
-pensaba que iba a intervenir el Partido Socialista- bueno, en primer lugar, se han dicho muchas cosas, y lo que quiero es volver a hacer énfasis en lo que he dicho antes.
Creo que he hablado de una forma clara, una forma rotunda, diciendo cuál es la realidad presupuestaria.

Y en estos momentos, siguiendo el hilo de la conversación, claro que hay dinero en el gobierno valenciano, y el gobierno valenciano es el responsable de priorizar en qué lo hace.

En estos momentos, dentro de la Conselleria de Sanidad, la prioridad básica es hacer frente a los pagos a los proveedores, farmacias, etcétera, y para todo ello ha habido que tomar una serie de medidas complicadas como esta.

Lógicamente, a un político decir lo que dijo el conseller en su momento y lo que estoy diciendo yo, pues me gustaría que esa inmediatez que aquí se pretende bajo el paraguas de la oposición fuese una realidad, pero la realidad es que esto es un proyecto que está contemplado dentro de los responsables sanitarios y verá la luz cuando pueda ser.

Está claro que ha habido un discurso entiendo que lógico por parte de la oposición, es cierto que la intención del gobierno valenciano hubiese sido ser más rápido en estas instalaciones.
Entonces, entiendo que desde aquí se trate de sacar punta desde el punto de vista político, pero de ahí a generalizar y analizar de una forma reiterada como se hace no solamente en la política sanitaria, sino en las líneas políticas del gobierno del Partido Popular, pues es lo que me parece que se ha ido un poco de contexto.

En el día a día de nuestra Comunidad Valenciana, las personas que viven en estas comarcas afectadas, igual que he puesto el ejemplo de las urgencias sanitarias, pues estas personas en su día a día.
.
.
, funciona todo con la normalidad de los últimos años: sus centros de atención primaria, sus centros de especialidades, sus ingresos hospitalarios, sus operaciones, sus rehabilitaciones, algún hecho puntual se hace en otro hospital, pero independientemente de que sean estas comarcas o estos hospitales.
Y esto es la realidad, un sistema sanitario que, según los datos que manifiesta y expone el conseller de una forma muy clara, que queda por escrito, pero parece ser que no se quiere ni ver ni escuchar, unos datos que demuestran la calidad y la fortaleza de nuestro sistema sanitario.

Y entre la calidad y fortaleza del sistema sanitario, pues nos encontramos con esta visión triste de la oposición en la que parece que el sacar defectos, y a veces algunos defectos dijéramos desagradables, para ponerlo en evidencia a la luz pública, pues si ellos piensan que sacan rédito político, pues yo pienso todo lo contrario.
En casi todo lo que dicen en este lado de la mesa, este diputado, cuando habla, piensa todo lo contrario y piensa que están totalmente equivocados.
No saben lo que es el mundo de la gestión, no saben lo que es el gobierno, por eso muchas de las cosas que se dicen no tienen, desde el punto de vista del funcionamiento del día a día, ningún sentido.

Está claro que cada persona es responsable de lo que hace.
El Partido Popular, gracias a las políticas que ha hecho aquí en la Comunidad Valenciana y en el resto de España, y tal y como estamos viendo en el resultado de otras comunidades, a pesar de los recortes y medidas muy duras, está teniendo unos resultados políticos que nos vienen a decir que la gente comprende por qué se están haciendo los recortes.

En cuanto a lo que es nuestro futuro, nuestra responsabilidad es seguir adelante con nuestros proyectos y, como he dicho antes -se lo puede decir cualquiera de mis compañeros-, tratar de devolver la ilusión al profesional sanitario para que aquellas medidas económicas que van en contra de sus nóminas mensuales se puedan restablecer a la mayor brevedad.
Esto es uno de los trabajos que está haciendo el gobierno valenciano.

En cuanto a las dotaciones tecnológicas, se ha hablado y se ha dicho -lo ha dicho el conseller y lo digo yo- que se sigue trabajando para tener esos niveles de calidad a los que estamos acostumbrados.

En cuanto a la ciudadanía, decirles que el sistema funciona, desde otro lado dirán que es todo horroroso, desde este lado diremos que esto funciona de una forma con unos índices de calidad, que ya expuso el conseller el otro día y que yo puedo decir que es un funcionamiento que funciona todo a la mayor normalidad, pero es muy fácil criticar, decir en voz alta desde fuera y cuando las cosas no se conocen desde dentro.
Es complejo, y lo que quiero es trasmitir y devolver a los ciudadanos que no solamente serán estos hospitales, sino muchísimos otros proyectos, que son los que el gobierno valenciano en materia sanitaria tiene en estos momentos como líneas de trabajo.

Recordando a Alicia de Miguel -que es un día muy triste para ella y toda su familia-, quiero hacer mención a una de sus frases, quizá porque me siento aquí.
Se ha hablado de próximas elecciones y hemos visto personas que sueñan o que tienen sus imaginaciones.
Como diría Alicia de Miguel, «hágaselo ver».

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Ibáñez.

Bien, finalizado el debate de esta proposición no de ley, pasamos a votar.
¿Votos a favor?
(Veus) ¡Ah, perdón!

Vamos a votar por separado la propuesta número 4.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada.

Pasamos a votar ahora el punto número 10.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada.

Pasamos a la número 12.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada.

La senyora presidenta:

Ahora, señorías, vamos a alterar el orden del día.
Se han puesto de acuerdo el Grupo Compromís y el Grupo Popular.
Y pasamos al punto que en el orden del día es el número 7.

Proposició no de llei sobre el pagament immediat de les ajudes recollides en el pla autonòmic contra la sida, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 28.
293, BOC número 103)

La senyora presidenta:

Toma en consideración de la proposición no de ley sobre el pago inmediato de las ayudas recogidas en el plan autonómico contra el sida, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Y para su defensa, tiene la palabra el señor Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Bon dia, senyories.

Bé, ens trobem ací, des de Compromís hem presentat una proposició no de llei que va encaminada a parlar sobre el VIH-sida i trobar solucions a aquesta malaltia que afecta cada vegada a més persones.
Malgrat que s'ha desaccelerat el ritme que es va detectar en molts casos, sí que hi ha uns sectors de la societat, sobretot entre els hòmens que practiquen sexe amb hòmens, on està havent un repunt prou gran en el nombre de casos.

Les possibles causes d'aquesta tendència, segons molts estudis de professionals, són, entre altres coses, la falta de coneixement per part d'aquestes persones que són portadores del VIH; també la falta d'accés a les proves ràpides o la falta a una certa intimitat, i també la falta de formació i d'educació en la nostra ciutat de cara a les persones adultes i també als nous joves.

Per tant, és important implementar noves mesures que lluiten contra aquesta xacra.
I per això nosaltres proposem una sèrie de mesures, entre d'elles, per exemple, una molt important, i és fer efectiu, ja que des de l'estat s'han carregat el pla nacional contra la sida, tampoc no tenim pla contra la sida autonòmic.
D'alguna manera fer efectiu el pagament de les ajudes recollides en el pla autonòmic contra la sida.

S'han fet ja efectives les subvencions, però no s'han fet efectius els convenis que s'havien signat amb entitats com Lamdba, (inintel·ligible) .
.
.
o com Casda.
I, per tant, reclamem que es faça el pagament d'aquestes subvencions l'any 2011.

Després també demanem, en el tema de la prevenció, que es faça la utilització de les proves de detecció ràpida i facilitar l'accés anònim i gratuït a elles.
Actualment són els CIPS ací, al País Valencià, els qui s'encarreguen de fer estes proves.
Però els CIPS rebien subvenció del pla nacional contra la sida, que ara mateixa s'ha multiplicat per zero, és a dir, no hi ha ni un euro destinat a aquestos CIPS.
I, per tant, hauria de ser una cosa que assumira la conselleria.
I, pel que sabem, actualment no es contempla en els pressupostos de La Generalitat.

Després també demanem la formació, demanem que siga obligatòria la formació, el Programa d'intervenció en educació sexual (PIES), que des de Compromís considerem que és un programa que està molt ben elaborat, elaborat per experts, i que hauria de ser obligatori.
No com és ara actualment.
És obligatori per als centres realitzar-lo, però en el mateix document on s'informa d'açò diu: «com s'informa les famílies (inintel·ligible) .
.
.
?
» S'informa que és obligatori per al centre fer aquestos tallers de formació, que, com hem dit, està molt bé.
Però també en la mateixa obligació que té el centre d'informar de l'obligatorietat per part del centre de fer estos tallers, també s'anuncia a les famílies.
.
.
estan obligats els centres a anunciar a les famílies que poden renunciar que els fills atenguen aquestos tallers.

Nosaltres demanem que tots els xiquets que estudien en els nostres centres hagen de fer ús d'assistir a aquestos tallers.
I ací tenim inclús, existix el formulari perquè les famílies puguen renunciar que els seus fills assistisquen a aquesta formació.

Després també, i és un tema molt important, ja no se signa el conveni amb els institucions penitenciàries.
Per tant, ja no hi ha ni prevenció ni sensibilització a les presons.
On també hi ha gent que patix aquesta malaltia o que és portadora de la malaltia.
I, per tant, existeixen riscos de transmissió de la infecció entre persones.
Per tant, són unes persones desateses dins de les presons.

I, per últim, també demanem el tractament gratuït de les persones infectades.
Perquè actualment les persones sense papers, les persones que estan en una situació irregular, quan assisteixen als centres per a fer-se els controls, per a rebre el tractament, se'ls factura, se'ls està obligant a signar unes factures.
Açò està actuant com a element dissuasori, posant en perill, perquè al final les persones que estan en tractament s'ha demostrat que és molt més difícil que es transmeta la infecció, que es transmeta a altres persones.
El fet que existisca aquest element dissuasori està posant en perill novament les persones que no estan sent tractades, que haurien de ser-ho, sinó també a la resta de la població.

I el que no volem que passe és que passe com a la dona aquesta, que va aparéixer fa poc en la premsa, que no estava rebent tractament per ser immigrant, per no tindre papers, i estava malalta de càncer.
No volem arribar a eixe extrem, no volem que torne a passar.
Perquè aquesta dona va rebre tractament després d'eixir a la premsa, però quanta gent s'estarà quedant sense anar a la premsa que són portadors del VIH o estan patint la malaltia de la sida?

Senyories, creguem des de Compromís que és una proposta que és acceptable, que es pot tirar endavant i que no requerix de massa recursos respecte al benefici social que poden promoure.

Per tant, demanem el vot favorable, tant dels partits de l'oposició com del partit que sustenta el govern.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Ferri.

Tiene el uso de la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Sí, gràcies.

Anunciem el vot favorable d'Esquerra Unida a aquesta proposició no de llei.
Perquè és cert que tots els estudis i totes les estadístiques estan marcant el clar augment dels contagis del VIH entre els hòmens que practiquen sexe en hòmens, i que enfront d'això podem tapar-nos els ulls, podem mirar cap un altre costat o podem prendre mesures, mesures com les que se planteja en aquesta proposició no de llei, com la generalització de les proves de detecció ràpida, com implementar noves estratègies de prevenció i sensibilització específicament per al col·lectiu d'hòmens que practiquen sexe amb hòmens, o podem també fer que eixos programes d'educació sexual siguen obligatoris per a tots els alumnes a les escoles.

Però evidentment per això fa falta dues coses.
Per una part voluntat política, i permeteu-me que ho pose en entredit.
Però una altra que no pose en entredit són els recursos.
I no pose en entredit els recursos perquè directament vostés no volen posar recursos.
I sols hem de mirar els pressupostos de l'any 2013.
Si analitzem el capítol de transferències, baixen un 30% les transferències dedicades a la prevenció, la sensibilització o el tractament per a associacions que tracten amb persones amb VIH o sida.

L'any 2008 en transferències hi havia 1.
600.
000 per a VIH-sida.
Enguany hi ha 373.
000 euros en transferència per a VIH-sida.
Jo crec que és una clara demostració que no estan posant recursos damunt la taula.

Voluntat política no ho sé.
Recursos sé que no.
Sé que no perquè és palpable en els pressupostos i perquè a més, com ja ha manifestat també aquesta proposició no de llei, a més encara estan pendents de pagar-se les ajudes recollides en el pla autonòmic contra la sida.
Però també és una qüestió de, com abans parlàvem, de prioritats quan als recursos.
I sembla que per a vostés la lluita contra el VIH-sida, la lluita perquè no augmenten el nombre de contagis no és una prioritat.
I és així de clar.
I cadascú les prioritats les marca sobretot amb els diners se pose.
I en este cas doncs no ho és.

I després el tema que jo crec que és dels més preocupants, sobre els estrangers sense permís de residència i com s'està tractant a este col·lectiu.
Jo crec que és importantíssim que el Partit Popular rebutge aquell Decret 16/2012, el real decret estatal, i que realment s'atenga a totes les persones tinguen o no tinguen permís de residència, estiguen o no estiguen en situació irregular, perquè, evidentment, és una qüestió de solidaritat, d'humanitat, i sobretot perquè és un dret humà bàsic.

I quan estic parlant d'açò jo crec que el màxim problema que en estos moments estem trobant és el tema dels fàrmacs, i de com aquestes persones ara han de pagar-se el cent per cent dels fàrmacs, i moltes persones, o la gran majoria, la immensa majoria evidentment no tenen recursos per a pagar-los.

I en el tema del sida i del VIH i les malalties cròniques, que en molts casos sí s'està donant el medicament, el problema és que s'està facturant.
I quan se factura el problema és el que estava comentat el company de Compromís, és que això genera un efecte dissuasori.
Primer perquè s'ha d'entendre també la situació en què es trobem aquestes persones, que estan sent pràcticament perseguides per part del govern per a expulsar-los i per a repatriar-los al seu país, i per tant totes aquestes qüestions els generen por.
I, en segon lloc, perquè també tenen clar que el fet de tindre eixa factura suposarà que si en algun moment tenen regularitzada la seua situació i tenen un ingressos en un compte bancari, doncs poden també vore perillar la seua situació en un futur, la seua situació econòmica.

Per tant, jo crec que s'ha de prendre mesures, s'ha de garantir el tractament gratuït a tots els malalts crònics, també als malalts que tenen la sida, sense facturar, sense facturar, perquè la factura, com dic, és un element dissuasori i està fent que moltes persones estiguen deixant el tractament, amb el que suposa de perill per a la seua pròpia vida i també, evidentment, de perill de contagi per a les persones que puguen tindre contactes amb ells si no tenen precaucions.

Per tant, jo crec que estem parlant d'un tema amb suficient importància perquè se plantege d'una manera seriosa.
I, com dic, des d'Esquerra Unida votarem que sí.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, tiene la palabra el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

En primer lugar, decir que desde el Grupo Socialista vamos a votar favorablemente esta proposición no de ley, como no podía ser de otra forma.

El Partido Popular está llevando adelante una política de recortes que está afectando a los derechos de los ciudadanos.
Bajo la situación de crisis y el argumento de la insostenibilidad, argumento falso y que lo podemos debatir cuando ustedes quieran -hoy no es el día-, pero argumento falso, están llevando adelante medidas ideológicas que suponen una contrarreforma sanitaria.

Ustedes no sólo están cambiando el modelo -lo he dicho más veces-, sino están cambiando el modo de vida.
Así están castigando a los colectivos más desfavorecidos, a los más vulnerables, entre otras razones con los impagos.
Y ustedes con estos impagos están impidiendo la atención a las personas, su reinserción y su rehabilitación.
Están poniendo en riesgo a las asociaciones y a los trabajadores.
Hay entidades que se están viendo obligadas a suspender servicios, e incluso se están planteando la desaparición de algunos de ellos.

Estas pérdidas serán irreparables si se llevan a cabo.
Les pido, tal y como recoge la proposición no de ley, que en este caso paguen ustedes, y digo «en este caso» porque hay que pagar a todos, pero que en este caso paguen las ayudas recogidas en el plan autonómico contra el sida; si no, serán ustedes responsables del cierre de entidades y de las pérdidas de atención a las personas.

Miren, un 30% de la población afectada no tiene conocimiento de su estado serológico positivo.
Cuando se conoce la situación, un 40% presenta inmunosupresión severa y un 50% son susceptibles de iniciar al tratamiento antirretroviral.
Es evidente que el diagnóstico precoz evitaría estas situaciones.

Es necesario potenciar los servicios de diagnóstico precoz, haciendo más accesible las pruebas diagnósticas a la población en general, y sobre todo a las persones más vulnerables.
Es necesario que haya disponibilidad de unidades móviles que realicen pruebas de detección de VIH.

Promover la colaboración con las farmacias.
Claro, lo que pasa es que están ustedes ahora con las farmacias como para promover ninguna colaboración.
También les tendrán que pagar antes.
Pero, en fin.
.
.

Disponibilidad de pruebas para atender.
.
.
, para detección de VIH en los centros de atención a drogodependientes.
Potenciar los servicios de pruebas rápidas.
Aumentar la formación y sensibilización sobre la importancia del diagnóstico precoz, sobre todo en la atención primaria.

Además, hay que llevar adelante una educación sexual basada en la información rigurosa, científica y racional, y no doctrinal, en el sistema educativo.
Hay que prevenir las infecciones de transmisión sexual.
De hecho, se está observando un repunte, sin duda relacionado con el tema del VIH.
Por eso hay que reforzar la prevención y la atención, apoyando programas de intervención y campañas de prevención, sobre todo, en poblaciones más vulnerables.

Hay que desarrollar acciones de prevención específica con colectivos específicos -se ha comentado-: inmigrantes, mujeres trabajadoras sexuales, hombres que tienen relación sexual con hombres.
Hay que realizar campañas de sensibilización donde se debe de tener en cuenta las entidades que trabajan en el ámbito del VIH.

Y en cuanto a la atención sanitaria, habrá que incidir en la adecuación del tratamiento antirretroviral a cada paciente, con criterio médico y no económico, porque muchas como consecuencia de utilizar el criterio económico, se están dejando los tratamientos.

Respetar la libertad de elección de médico y de centro.
Es fundamental la confianza.
La vinculación que se produce y las transferencias emocionales de estas personas con sus profesionales es fundamental.

Poner en marcha protocolos de actuación sobre profilaxis postexposición en los hospitales y, sobre todo, en los servicios de urgencia.

Y, finalmente, algo que se ha comentado y que es brutal, tras la puesta en marcha del Real decreto ley 16/2012, un real decreto insolidario, que supone el mayor ataque a los derechos de los ciudadanos como usuarios del sistema sanitario público, que lleva a decisiones inhumanas, crueles, xenófobas.
Se han puesto aquí ejemplos que son lamentables y que una sociedad no se puede permitir.
Una sociedad ha de tener valores.
Y con este real decreto se están perdiendo este tipo de valores.
Una sociedad no se puede permitir una situación de esas características.
Y pedir, por lo tanto, en este caso, que se asegure no solamente la atención, sino también el tratamiento, el tratamiento evidentemente gratuito para las personas afectas del VIH.

Y, por lo tanto, como ya he dicho, vamos a votar favorablemente esta proposición no de ley, que no entendería que se hiciera lo contrario.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Subías.

Por el Grupo Parlamentario Popular, tiene la palabra la señora Vidal.

La senyora Vidal Causanilles:

Gracias, señora presidenta.

Quería dar los datos del año 2012 de las partidas presupuestarias que apoyan el plan contra el sida.
El programa de intercambio de jeringuillas tuvo un presupuesto, en el año 2012, de 337.
000 euros; el programa de integración y atención sociosanitaria de las personas afectadas, un presupuesto de 39.
000; programa de acogida a personas enfermas terminales de sida, un presupuesto de 61.
000; programa de acogida de personas enfermas en fase avanzada, 185.
000; acogida en pisos tutelados de personas afectadas, 35.
000; acogida en centros de día para personas afectadas, 29.
600; acogida en pisos tutelados de personas afectadas, 50.
000 euros; prevención y atención a personas afectadas de VIH y población susceptible de estar en riesgo de contagio, un presupuesto de unos 4.
080 euros.
Estamos hablando de un total de 742.
684 euros.

Con esto quiero decir que sí que se está en este momento apoyando el tema de la enfermedad.
Hay unos presupuestos ahí marcados.
Sí que somos conscientes de que cara al año 2013 -supongo que lo habrán ya estudiado-, bajan algunas partidas.
También somos conscientes, y no lo vamos a negar, que hay retrasos en el pago, como hay en muchísimas cosas, pero que hay un compromiso y una voluntad política de pagar esas cantidades que faltan.

Bajan las partidas presupuestarias de cara al año 2013, pero también los datos nos dicen, y está disponible en la página web de la conselleria, que la tasa de incidencia anual de la Comunidad Valenciana registró casos de sida.
.
.
, en la Comunidad Valenciana ha descendido más de 22 puntos porcentuales.
Se ha pasado en el año 2003 de 170 a 77 en el 2011, y en el primer semestre de 2012 tenemos un 20.

También se ha dicho aquí que no se atendía a las persona.
Pues tengo aquí también datos, porque me he informado de todo este tema.
Y, por ejemplo, en la provincia de Alicante se ha atendido a personal con historial, unas 6.
000 personas en el año 2011, de septiembre de 2011 al 2012.
Tenemos, por ejemplo, en Castellón, tenemos 1.
403.
Consultas telefónicas, unas 1.
000 personas.
Pruebas de VIH, estamos hablando de 6.
000 personas.
Hay acceso para todo aquel que tenga una duda y que quiera hacerse las pruebas.
Las pruebas son gratuitas y de forma anónima.
Y se facilita este diagnóstico precoz en todos los centros de Castellón, Valencia y Alicante.

Creo que estamos de acuerdo todas las fuerzas políticas que es muy importante la prevención.
De ahí los programas preventivos en la educación, en salud sexual, dirigidos a la población adolescente.
Ahí hay un programa, que se llama programa PIES, está dirigido a tercero de ESO.
Son tres talleres en horarios lectivos.

Y también me gustaría destacar la colaboración con entidades no gubernamentales, como Lambda, Médicos del Mundo, Avacos, Salut Comunitat, que complementan el trabajo de la Conselleria de Sanitat, involucrándose con colectivos de especial vulnerabilidad.

Con los datos aportados, creo que queda patente la voluntad del Consell por trabajar con este plan antisida, evitando el sida, y que la conselleria está trabajando por y para todos los ciudadanos.
Hay un servicio gratuito.
Todo aquel que tenga su duda se puede hacer esa prueba rápida.
Es de acceso, repito, gratuito y anónimo.

Y por todo lo dicho anteriormente, desde luego, no vamos a apoyar esta propuesta, porque creemos que se está haciendo lo que se debe de hacer en estos casos.
Creo que se está haciendo bien, porque las estadísticas son las que en este momento mandan, son las objetivas, ha bajado.
Y eso nos tenemos que congratular todos de que hay una mayor comunicación y una mayor prevención.
Por supuesto, hay que seguir trabajando y no hay que dejar que esta enfermedad, que no podemos olvidar que es contagiosa, que siga creciendo.
Todo lo contrario: que siga bajando y, si puede ser, que desaparezca.

Y, desde luego, creo que todos estos colectivos no gubernamentales y el Consell están trabajando por y para los ciudadanos, que, por desgracia, padecen esta enfermedad.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Vidal.

Tiene la palabra el señor Ferri por cinco minutos.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyora Vidal, em sembla de vergonya que vostés, només amb les dades que ens donen, ja donen per justificada la política del Consell i donen per feta tota la política del Consell en el tema del VIH-sida i es neguen a aprovar aquesta PNL, quan ni tan sols ha fet un nomena.
.
.
, ni tan sols ha nomenat les persones que estan en situació irregular i que estan havent de signar factures al seu nom quan van a fer el tractament.
Vosté no m'ha dit res sobre eixe tema.

En quina situació es troben estes persones?
Què va a passar amb estes persones i amb eixes factures que estan signant?
Quina és la finalitat d'eixes factures?
És un element dissuasori?
És un element que quan eixes persones tinguen ingressos, hauran de pagar?
Vosté sobre això no ha dit res.
I no ha dit res i tampoc el Consell està fent-les en eixe tema.
Per tant, ja no li val l'excusa de dir que «como el Consell ya está haciendo todo, no vamos a votar esta PNL».

Després, en el tema de la incidència del VIH-sida, el senyor Rosado l'any passat ja ho va dir.
«Con respecto al aumento en casos de enfermedad entre jóvenes de catorce a veintiún años, Rosado ha confirmado que según el registro de la Conselleria de Sanidad, todo parece indicar que puede existir algún repunte en la enfermedad del sida, no solo en la Comunidad Valenciana sino en la sociedad en general.
»

I ahí mateix el conseller recordava que l'educació del PIES era un tema essencial, però el mateix conseller no ha fet res perquè això siga obligatori per a tot l'alumnat, sinó que qualsevol família puga decidir que no vol que siga obligatori.

I tornant al tema dels immigrants.
Miren, anem als científics, què diuen els científics.
Un informe que diu: «Evaluación del impacto del nuevo marco legal sanitario sobre los inmigrantes en situación irregular en España, el caso de la infección por el virus por la inmunodeficiencia humana.
» I què diuen les seues conclusions?
«La aplicación del Real decreto 12/2012, de 20 de abril, a una población con una enfermedad crónica, transmisible y con evolución habitualmente mortal sin tratamiento, como es la infección del VIH-sida, supondrá un ahorro económico muy inferior al esperado a corto plazo, por los gastos adicionales que genera, e impactará negativamente en la salud pública de nuestro país, incrementando la mortalidad por sida, la morbilidad por enfermedad de transmisibles, aumentando los gastos sanitarios a medio y largo plazo y alejándonos de los objetivos de salud internacionalmente asumidos.
»

I no ho diem nosaltres, ho diu gent.
.
.
, experts del grup per a l'estudi de la sida, Gesida, de la Societat Espanyola de Malalties Infeccioses i Microbiologia Clínica, el SEIMC, i entre els quals es troben experts de l'Hospital Ramón y Cajal de Madrid, de l'Hospital 12 de Octubre de Madrid, de l'hospital de la Marina Baixa, de l'hospital de Donostia, etcètera, etcètera.
Per tant, no és una qüestió que digam nosaltres, sinó que és una qüestió que diuen els experts.

I la seua política a través del reial decret, que ha fet al govern central, però que ací vostés no s'han declarat ni tan sols insubmisos a això, està fent.
.
.
, està ficant en perill no només estes persones que es troben en una situació irregular, sinó també la resta de la societat.

I mire, vosté ha detallat ací un muntó d'ajudes, de línies pressupostàries.
I la veritat és que sí, són números, poden quedar molt bonics o no, però a mi em semblen insuficients.
Em semblen insuficients sobretot si els comparem amb pressupostos d'anys anteriors, i amb pressupostos d'anys anteriors on la situació era molt millor que la d'ara.

Per tant, el que deuria fer el Consell en temps de crisi com el que estem, en què les famílies, les persones tenen menys recursos, deuria ser el contrari: invertir més en prevenció, invertir més en tractament, invertir en ajudar a tots aquells desafavorits que estan patint aquesta greu malaltia.

Per això, des de Compromís no entenem el vot desfavorable del Partit Popular i tornem a demanar que recapaciten i que voten a favor.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Ferri.

Tiene la palabra por cinco minutos, la señora Vidal, por el Grupo Parlamentario Popular.

La senyora Vidal Causanilles:

Muchas gracias, señora presidenta.

La pregunta era el tema del plan de pagos.
Yo le he dicho la voluntad política en ese momento de la conselleria, que es ir pagando todo lo que se está retrasando.
Que hay una voluntad por seguir trabajando por esta lacra que es el tema del virus del sida, y lo que queremos es que cada vez haya menos personas contagiadas.
Para eso ya he dicho que es muy importante que se trabaje no solo desde la conselleria, sino esas entidades no gubernamentales que apoyen y trabajen por este programa PIES.

Personalmente, le digo que toda información es muy importante, y sobre todo es preventiva para evitar el contagio.
Pero también creo en la libertad de los padres de elegir si quieren que se les dé o no, porque yo entiendo y vivo en un país democrático y creo que los padres tienen libertad de elección para este tema.

En este momento creo que tampoco me ha escuchando cuando les he dicho que el diagnóstico precoz, por medio de la prueba rápida, es de acceso gratuito y anónimo para todos (veus), para todos, y que los menores.
.
.

La senyora presidenta:

Señorías, por favor, guarden silencio.

La senyora Vidal Causanilles:

.
.
.
que están en centros de acogida, que es una de las cosas que ha nombrado, todo ese gasto lo asume la conselleria.

Entonces, no hay nadie desatendido, nadie que quiera hacerse una prueba del sida que tenga una duda y que no se le haya atendido.
A todos se les atiende.
Tengan en cuenta -yo no soy médico-, pero tengan en cuenta que esto es una enfermedad contagiosa y todas las enfermedades contagiosas tienen unas preferencias a la hora de atenderse y a la hora de evitarse.
No le quepa la menor duda de que creo que si existiera una vacuna para evitarlo, que sería obligatoria ponérsela todos los adolescentes.
Porque creo que es necesario que todos rememos y que todos trabajemos para que cada vez haya menos casos y que esas estadísticas al final sean cero el resultado.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Vidal.

Terminado el debate del punto número 7, pasamos a votación.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada la proposición número 7.

Proposició no de llei sobre l'estudi de la instal·lació de les capelles en altres espais dels hospitals dependents de La Generalitat, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 28.
198, BOC número 103)

La senyora presidenta:

Pasamos ahora a la que era el punto número 5, que es: «Toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el estudio e instalación de las capillas en otros espacios de los hospitales dependientes de La Generalitat, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.
»

Tiene el uso de la palabra, señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Sí, per a defensar la proposta que figura en l'ordre del dia com a número 5, en què se planteja el següent.
Vostés saben que en la majoria de les instal·lacions hospitalàries dependents de La Generalitat existixen capelles destinades, doncs, a les satisfaccions espirituals de les persones usuàries.
En alguns casos, aquestes capelles estan ubicades en el nucli de l'atenció hospitalària diària, llevant espai per al correcte funcionament i atenció al conjunt de les persones que són ateses, i això, en alguns hospitals, és especialment visible, com és el cas exemplar de l'Hospital Arnau de Vilanova, que la capella al final va en detriment del principal fi d'aquestes instal·lacions, que és l'atenció sanitària.

Ens trobem, en este cas i en altres, amb una problemàtica curiosa, ¿no?
, que tenim sales que estan absolutament atapeïdes o cues de personal per ser atés, o que els metges no tinguen un lloc on reunir-se, que no n'hi haja una sala per a fer una reunió mínima de personal, i just al costat estiguen les capelles, buides la major part del dia i quan s'ocupen és per un reduït grup de persones, ¿no?
Entenem que el principal motiu de la instal·lació, que és la satisfacció espiritual que en eixos moments, òbviament, quan.
.
.
, i en moments com l'estància en un hospital pot ser molt.
.
.
, per la gravetat a la millor del ser estimat que se té ahí, pot ser molt necessària eixa.
.
.
, digam, eixa satisfacció espiritual, en qualsevol cas, ha (inintel·ligible) .
.
.
subordinat a altres interessos, i és precisament que a la millor tingam millors instal·lacions per a curar eixa persona que té ingressada, ¿no?
, amb menyscapte de la seua finalitat.

Entenem que és important que la gent puga exercir la seua llibertat religiosa amb tots els mitjans, ens sembla que és important que la gent tinga lloc on poder recollir-se espiritualment.
En qualsevol cas, tinc de recordar també que eixes capelles solen ser en exclusiva catòliques i que, en tot cas, poden servir a una de les confessions que hi ha, que se professen per part dels ciutadans en el nostre país, però tampoc dóna satisfacció a la resta de persones que poden tindre un culte minoritari o poden tindre necessitats espirituals fora de la religiositat, com pot ser sales on recollir-se, meditar, etcètera, que no estiguen en el seu conjunt sacralitzades a una sola confessió, ¿no?
I, en este sentit, presentem esta proposta, i és que s'estudie les instal·lacions de les capelles dels centres hospitalaris, reubicant-les si fóra necessari en espais secundaris que no afecten els espais principals que han d'estar ocupats per espais sanitaris, i que permeten aixina una millora de l'atenció als usuaris per a la fi que han de servir estes instal·lacions, que és per a la fi de curar les persones, ¿no?
, curar-les físicament, ¿eh?
, les capelles tenen una cura més de l'ànima, ¿no?
I, per tant, que els espais centrals i més adequats siguen amb finalitat sanitària i que, en tot cas, les capelles s'ubiquen en espais secundaris; que amb el trasllat de les instal·lacions s'adapten, a més, que siguen multiconfessionals i multidisciplinàries, és a dir, que puguen permetre donar servei a diferents confessions religioses, ¿eh?
, que puguen estar interessades en fer-les servir.
És a dir, que de la mateixa manera que una persona que confessa la religió catòlica puga tindre ahí un espai, important per al seu desenvolupament, digam, personal, en la seua religió, també ho puguen tindre persones jueves, persones mahometanes, persones cristianes no catòliques, etcètera, ¿val?

Per tant, que eixe sales s'adapten a la resta de confessions i també a les necessitats de recolliment espiritual de les persones que no professen cap religió, però que sí necessiten també eixes sales en algun moment donat en la seua estada hospitalària, ¿no?
I que, en tot cas, en cas d'existir un problema d'espai real que impossibilite la reubicació a espais secundaris, ¿eh?
, és a dir, si hem de triar entre la capella i una millora en l'assistència sanitària, en tot cas, que siga la prioritat l'assistència sanitària i, per tant, temporalment se suspenga aquest servei fins que siga possible donar-lo sense menyscapte de l'atenció sanitària.

És a dir, com a exemple, si un anestesista té d'estar en un barracó i la capella té d'estar en un espai central d'un hospital, entenem que és molt més adient que l'anestesista estiga en un espai central de l'hospital i, en tot cas, la capella estiga en un barracó, ¿eh?
, perquè entenem que l'ús de la capella ha d'estar supeditat a la primera finalitat d'un centre sanitari, que és curar les persones físicament, ¿eh?
, encara que moltes voltes, i jo també ho entenc, la curació física depén moltes vegades també, en alguna mesura, del benestar espiritual o no físic, ¿no?
, però creiem que els hospitals han d'estar per al que han d'estar, i si és incompatible l'ús, doncs, aleshores se prioritze sempre l'ús sanitari.

I esperant que les seues senyories siguen sensibles a esta proposició no de llei, que a més el que posa en primer relleu és l'article 16 de la Constitució, que és el dret a la llibertat religiosa i a la pluralitat de les confessions que n'hi han al nostre estat i a la pròpia aconfessionalitat de l'estat espanyol, doncs, nosaltres demanem el vot favorable per a que els espais de culte puguen ser compartits per totes confessions i també per aquelles persones que no professen cap de les religions, tal i com el Tribunal Constitucional en múltiples ocasions s'ha pronunciat quan s'ha pronunciat sobre el dret a la llibertat religiosa, i que, en tot cas, la prioritat dels espais en un centre sanitari siga, precisament, l'ús sanitari quan siga, i incompatible, se done prioritat a eixe ús.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Señora Albiol, tiene usted la palabra.

La senyora Albiol Guzmán:

Sí, des d'Esquerra Unida anem a recolzar aquesta proposició no de llei, encara que és cert que és una proposició no de llei de mínims.
Quan dic de mínims és que mínim -¡que mínim!
- que les capelles en els hospitals públics tinguen.
.
.
, estiguen situades en un espai secundari i no en l'espai més dedicat a l'atenció.
¡Que mínim que siguen espais on tinguen cabuda les diferents confessions que se practiquen en el nostre país!
¡I que mínim que les capelles estiguen situades en llocs on no molesten l'assistència sanitària!
¡Que mínim!
, tot açò són qüestions de mínims, perquè nosaltres pensem que en realitat caldria anar molt més enllà, perquè un espai públic com és un hospital no té per què tindre aquests espais que són per a qüestions que, evidentment, han de quedar fora de l'àmbit públic.
I ho dic des de tot el respecte, total respecte, a les creences de cadascú, però nosaltres opinem que aquestes qüestions de fe són cosa de cadascú, són una qüestió de l'àmbit privat i, per tant, que ha de ser cada confessió la que habilite els espais per a practicar-les, però que en ningun lloc hi hauria d'haver despesa pública de cap tipus, ni de capellans ni de subvencions ni de terrenys públics ni en el manteniment de les capelles ni absolutament res de res, perquè pensem que en l'àmbit sanitari, com és un hospital, aquestes qüestions privades de fe han de quedar al marge i no tenen cabuda en un espai públic, un espai sanitari, com és un hospital.

No tenim res en contra, evidentment, que la gent rese, que es confesse o que vaja a la sinagoga, a la mesquita, a l'església catòlica, però pensem que no se poden barrejar les coses, que un hospital és per al que és, un hospital és per a curar la gent, per a donar assistència sanitària i que, per tant, això altre en realitat hauria de quedar fora d'eixe espai, que és un espai públic i, com dic, d'assistència sanitària.
Això altre és una qüestió privada, de fe, que té a vore amb cadascú.
Però, com dic, això seria anar molt més enllà del que està plantejant aquesta proposició no de llei i, per tant, nosaltres, de moment, doncs, ens conformem amb el que es planteja en aquesta proposició no de llei, que, com dic, és una qüestió de sentit comú i de mínims, i és que s'ocupa un espai secundari, que hi puguen entrar totes les confessions i que no molesten, i que, evidentment, quan n'hi hasca conflicte entre a on està situada la capella, entre la qüestió de fe i l'assistència sanitària, doncs, evidentment, que prime la qüestió sanitària, perquè, al cap i a la fi, és per al que estan construïts els hospitals i la funció que han de tindre els hospitals.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra, por el Grupo Socialista, la señora Salazar.

La senyora Salazar Agulló:

Muchas gracias, señora presidenta, buenos días.

Mi grupo también va a apoyar la proposición no de ley que ha presentado el grupo de Compromís, porque entendemos que, de manera prioritaria, las necesidades del cuerpo hay que atenderlas en los hospitales, en los centros sanitarios, antes que las necesidades del alma, porque los hospitales están para el restablecimiento de la salud física, psíquica y social y todavía hay muchas carencias en este ámbito, y también porque entendemos que los profesionales sanitarios hacen esfuerzos para adaptarse a las.
.
.
, a veces, las precarias instalaciones, y más en época de crisis, hay que ser solidarios, y solidarios también con el espacio, que el espacio también a veces es un lujo.
Y también pedimos, por tanto, a la Iglesia católica que se solidarice y practique.
.
.
, y ponga en práctica la solidaridad en estos momentos.

Mi grupo está por la defensa de una sanidad pública, universal y gratuita.
No en vano, Ernest Lluch fue el promotor de la ley general de sanidad y ahora hace poco conmemoramos doce años de que fue asesinado.
Es básicamente.
.
.
, fue el primer pilar del estado de bienestar que le daba al sistema sanitario las funciones de prevención primaria, secundaria y terciaria, y a los profesionales las funciones asistenciales, docentes, administradoras e investigadoras.
Un sistema sanitarios público que es absolutamente sostenible, como dice la federación de servicios de la defensa de la sanidad pública.
Sin embargo, ustedes, con el Real decreto ley 16/2012, le han dado la vuelta como un calcetín y han conseguido que la sanidad va a ser una para ricos, otra para pobres y otra para los excluidos.
Me avergüenza que digan sin sonrojo que han destinado 4.
000 euros para la prevención del VIH, cuando los capellanes que están en los servicios hospitalarios de los hospitales tienen una media de 18.
000 euros al año.
Supongo que también los recortes les habrán afectado en la misma proporción que al resto de profesionales de los centros sanitarios.

Las necesidades humanas básicas, según la teoría de Maslow sobre motivación humana, pone en la base las necesidades fisiológicas y en la cúspide las de autorrealización.
Por tanto, creo que en estos momentos donde a la gente le cuesta hasta respirar, porque les tienen que pagar hasta por el oxígeno, donde no tienen la seguridad de la casa por los problemas de desahucios o de los problemas laborales, tenemos que ser coherentes y dejar ya el a Dios rezando y con las tijeras recortando, que es lo que ustedes están haciendo.
Y dedicado a la señora De Miguel, y me uno al sentimiento de pésame, pues, creo que esto se lo deberían ver, se lo deberían mirar, porque no se puede todos los días llegar y confesarse y decir «no hemos hecho nada» y seguir recortando y recortando, dejando estas cifras de altísima exclusión social, dejando esta comunidad, que está hecha.
.
.
, bueno, iba a decir una expresión, pero me cortaré, la están dejando prácticamente arruinada, y donde existe el convencimiento de que hay dinero para lo que se quiere, hay dinero para aviones para que la gente pasee, hay dinero para los banqueros, hay dinero para algunas élites, pero no hay dinero para los servicios básicos y fundamentales.

Los más grave, ustedes.
.
.
, esto de la libertad religiosa, existe una ley, que es del año 1980, también está recogido, como hemos visto, en la Constitución, en el artículo 16, pero todo este tipo de cuestiones la verdad es que no se cumplen, no existe una ética cívica que sea aconfesional y permisiva, que dé juego a todas las creencias.
Lo más grave es que, miren ustedes, si aceptáramos que las necesidades espirituales son un factor esencial para conseguir más salud, si esto es así, entonces tendríamos que decir por qué se está privando a otros usuarios de otras confesiones, esto sería éticamente como privar a un enfermo de un fármaco o de un tratamiento.
Por tanto, creo que tenemos que apoyar que entre todos construyamos una ética plural y flexible para una sociedad del siglo XXI.
Todas las creencias y todas las ideologías tienen que tener cabida en nuestra sociedad sin proselitismo, respetando las creencias, sin imponer doctrinas e idearios, que van muchas veces en contra de los derechos humanos y también en contra de los derechos de las mujeres.

Las personas que están ingresadas en un hospital lo están por necesidad, no porque lo deseen.
Y, también, en cualquier lugar se puede convocar el espíritu y se puede dar el confort al alma.

Por tanto, creo que llega el momento de desvincular la asistencia sanitaria y la religiosa.
Y estamos, por tanto, partidarios de dar prioridad a que existan de verdad recursos, como quirófanos, consultas, actividades de enfermería, que se fomente la investigación, la educación para la salud, que hayan más ludotecas o bibliotecas y, después, también, que haya posibilidad de que las personas que lo deseen puedan acudir a una sala y puedan realizar sus rezos, sus religiones.
Pero también, además de para los católicos, también para los usuarios de otras religiones, que en nuestro país y en nuestra comunidad autónoma pues tenemos un gran número de usuarios de ellas.

Estamos en contra -termino- estamos en contra, por tanto, de la privatización de la sanidad pública, perdón, de la privatización de la sanidad.
Y quiero defender la sanidad pública y apoyar a los trabajadores en la Comunidad de Madrid y en la Comunidad Valenciana a seguir luchando y defendiéndola…

La senyora presidenta:

Señora Salazar, estamos hablando de las capillas…

La senyora Salazar Agulló:

…porque protestar sirve, señorías, protestar sirve.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias.

Por el Grupo Parlamentario Popular, tiene el uso de la palabra la señora Barceló.

La senyora Barceló Martorell:

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

A mí, la verdad que cuando he visto esta PNL me ha sorprendido, porque creo que en estos momentos por los que estamos atravesando hay temas mucho más importantes que hablar de las capillas de los hospitales.
Pero sí que es verdad que cuando se construye un hospital, antes de la construcción del hospital, lo primero que se hace son unos planes directores y unos programas funcionales en los centros sanitarios, que son los instrumentos mediante los que se decide la ubicación de cada una de las partes, tanto de los quirófanos como de dónde van las consultas.
Y una de las cosas es la habilitación de un espacio para que la gente pueda recogerse en un momento determinado.

Al elaborar estos planes y programas, la Conselleria de Sanidad no ha apreciado necesidad de reubicar los espacios que se destinan a estas capillas, pues en ningún caso interfieren en la atención dispensada a los usuarios de nuestra red de centros hospitalarios públicos, cosa que nosotros también defendemos que la sanidad sea pública.
Dado, por tanto, que no existen problemas de espacio no procede la reubicación o suspensión solicitada.
En el caso de que hicieran falta estos espacios serían las direcciones de cada hospital la que decidiría la reubicación para utilizar dicho espacio.
Y en la actualidad las capillas de nuestros hospitales no interfieren en la actividad de los servicios sanitarios.
Por lo tanto, no procede realizar ninguna reubicación.

En el caso concreto del Hospital Arnau de Vilanova, al que hace usted referencia en su PNL, señora Oltra, el propio gerente, exactamente el día 23 de noviembre de este mismo año, nos dice que al no disponer el hospital de salón de actos, la capilla tiene un uso polivalente donde se hacen las reuniones internas del hospital y se aprovecha también para actos científicos.
No se ha recibido ninguna queja por parte de los pacientes y familiares que, además, frecuentan la capilla habitualmente y no hay ningún conflicto en esta situación.
En este caso, este hospital es un ejemplo de optimización de espacios, así como de un buen uso de las instalaciones.

En cuanto a las capillas en los hospitales decirle que son un sitio de recogimiento para cualquier persona, tenga la religión que tenga.
Le puedo decir, por ejemplo, que en la capilla del hospital de mi departamento, que conozco bastante bien, he visto orando a musulmanes, ortodoxos y cristianos conjuntamente en un mismo espacio.
En mi departamento conviven muchas religiones por ser una zona turística y allí no hay ningún problema, cuando entra cualquier persona de cualquier religión, a tener ese reconocimiento que necesita, porque no es el paciente el que lo utiliza sino que es el familiar, el acompañante, el que en momentos determinados lo necesita.

Mire, además, yo le voy a contar una anécdota que me contaba el gerente de mi departamento, porque hablo con él habitualmente.
Y me dice que el único problema que él tiene (inintel·ligible) .
.
.
la capilla, que además está situada al lado justo del comedor de personal del hospital, es que por parte de los usuarios y de la gente de la comarca le llevan continuamente las imágenes de los patronos de cada pueblo y que tiene las imágenes repetidas y que hay veces que no sabe ya dónde ponerlas.

Nosotros entendemos que es importante que el usuario esté satisfecho, pero tanto física como espiritualmente, y que todos los hospitales tenga un lugar de recogimiento y en este caso son las capillas.
Todos sabemos que cuando tenemos a alguien ingresado y en situación difícil en muchos casos los familiares necesitan un lugar donde estar solos y pensar o rezar cada uno como lo crea necesario.

Y, además, en el siglo XIII he encontrado L'art de trobar la veritat, que es un libro de Ramon Llull, que ya hablaba de la convivencia de las religiones.
Y, precisamente, esto es lo que está pasando en todas las capillas de los hospitales de nuestra comunidad.
Por lo tanto, vamos a rechazar esta PNL.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Barceló.

Señora Oltra, tiene la palabra.

La senyora Oltra Jarque:

Moltes gràcies.

Sí, és molt lloable el que escrivia Ramon Llull ja en el segle XIII sobre la convivència religiosa.
Als jueus els expulsaren després.
En tot cas, que als… (Remors) Que als jueus els expulsaren després.
(Remors) No, no, no dic vosté òbviament, senyora Barceló, també sé que no ha trobat el llibre en el segle XIII; l'ha trobat en el segle XXI escrit en el segle XIII.
Vull dir, que als jueus els expulsaren després d'escriure Ramon Llull este llibre.

Mire, jo no he parlat que despareguen els espais de recolliment, he dit que siguen polivalents, que servisquen a totes les confessions i a aquells que no professen cap confessió i que en este moment això no se dóna.
I a més he dit que vagen a espais secundaris i sempre que els altres departaments per a la finalitat la qual està fet un hospital estiguen satisfets.

Aleshores, en l'Hospital Arnau de Vilanova els metges no tenen lloc on reunir-se i ho fan a la capella, efectivament, li ho ha dit a vosté el gerent.
Però és que no és espai per a reunir-se, ni per a fer congressos científics.
Perquè la capella ocupa un espai central en la recepció grandíssim, ocupa molt d'espai, perquè els espais de recolliment poden ser xicotets i polivalents.
I mentre no hi ha espai, per exemple, en el centre de dia.
El centre de dia no té espai i la capella és enorme i està buida tot el dia, la major part del dia.
Això és el que li estic dient.
O els anestesistes, en l'Hospital General estan en barracons, estan en barracons.
I jo entenc que l'anestesista té prioritat sobre la capella.

Això és el que li estic dient, que prioritzem.
No estic dient que desapareguen les capelles, ni que deixem la gent que se pose a pregar, ni res d'això.
Jo entenc les necessitats espirituals del ser humà, perquè encara que vostés això no ho entenguen hi ha gent no catòlica, que no practica cap religió, que tenen altres religions i també tenen necessitats espirituals, encara que vostés no ho entenguen.
No, no li dic a vosté, dic en general.
Normalment la gent que se creu el melic del món, pensa que els altres no tenen necessitats espirituals.

Jo no dic que desapareguen els espais de recolliment, he dit que se supediten a la necessitat sanitària, en un moment on a més el que s'està fent és retallar, retallar i retallar i sempre se retalla en el mateix, que és en el que no s'ha de retallar.
I nosaltres diem «oiga, s'ha de retallar, no hi ha espai per a tot, escolte, lleven abans la capella que l'anestesista estiga en un barracó».
I a mi me pareix del més lògic, sap vosté, amb totes les necessitats espirituals que entenc que tenim els éssers humans, també els no creients, també els d'altres religions.

I després una sala polivalent suposa que no està sacralitzat tot l'espai en la religió catòlica, vosté ho sap igual que jo.
Clar que pot sentar-se allí un musulmà, clar que pot, però l'espai està sacralitzat en la religió catòlica i per a la gent que creu eixes coses són importants.
I vosté mateixa ho ha dit.
Ahí van els de tots els pobles a dur el seu sant i, clar, com els mahometans no tenen sants que se fastidien, ¿no?
És això?
I vosté m'ha dit, «i el gerent pendent dels sants que li duen -vosté m'ha dit- el gerent pendent del problema que li creen els sants que té».
El gerent de l'hospital hauria d'estar pendent de l'hospital, no dels sants que li duen dels pobles.
Això dit siga de pas.
No li pareix a vosté, senyora Barceló?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra la señora Barceló.

La senyora Barceló Martorell:

Yo creo que le he dicho, no voy a entrar en mucho debate, porque es un tema que creo que no hay que debatir mucho.
Pero ya le he dicho antes que son los directores de los hospitales los que deciden, la dirección de cada hospital es quien decide si el espacio es necesario lo que tienen que hacer.
Entonces, cuando los directores de los hospitales no lo reubican es porque no entienden que sea necesario o porque no necesitan ese espacio.
Yo eso es lo único que le voy a decir, ya se lo he dicho.
Oiga, yo, como usted comprenderá, me parece muy bien que la gente rece, además le he dicho, rezar, pensar o lo que cada uno estime oportuno.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Barceló.

Terminado el debate de este punto, pasamos a su votación.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en contra?
8.
Por tanto, queda rechazada.

Proposició no de llei sobre la inclusió de la malaltia coneguda com sensibilitat química múltiple en la classificació internacional de malalties de l'estat espanyol i en les classificacions derivades, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 28.
244, BOC número 103)

La senyora presidenta:

Pasamos al punto número seis: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la inclusión de la enfermedad conocida como sensibilidad química múltiple en la clasificación internacional de enfermedades del estado español y en las clasificaciones derivadas, presentadas por el Grupo Parlamentario Compromís.

Señora Oltra, tiene usted la palabra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Efectivament, per a dur este tema que vam presentar ja fa temps i hem intentat en diverses ocasions que se substancie.
La sensibilitat química múltiple és una malaltia emergent de caràcter ambiental que s'estima que afecta al voltant de l'1% de la població, en este moment 50.
000 ciutadans.
Dic que «s'estima» perquè no hi ha tampoc unes estadístiques clares sobre quantes persones estan realment afectades; aleshores és una estimació de l'1% que està afectat en diferents graus el nostre territori.

És una malaltia complexa de dificultat de diagnòstic, poc coneguda, poc investigada també, que de moment el poc coneixement que es té de l'afecció per part dels professionals de la salut fa que siga difícil que la problemàtica s'aborde correctament en esta malaltia.
També és una malaltia que patixen prioritàriament dones, al voltant del 90% d'esta malaltia la patixen dones, en un paral·lelisme com el que passa amb la fibriomiàlgia i amb la fatiga crònica, que la major part de les persones afectades són dones.
I, com dic, aquelles que estan afectades de sensibilitat química múltiple també ho estan en la majoria dels casos de fibriomiàlgia i síndrome de fatiga crònica.
Hi ha una evident interrelació de les tres malalties, encara que fins ara no s'haja pogut establir amb claredat quina és exactament la causa d'esta interrelació.

Des del punt de vista científic sembla que estem davant d'una patologia produïda per productes químics o un excés d'exposició a ells que en la majoria dels casos s'acumulen en el cos a baixes dosis al llarg de la vida en l'àmbit laboral, privat, sanitari, etcètera.
Altres són casos deguts a accidents, amb una exposició accidental, a un excés d'exposició química que fa generar esta sensibilitat.

La qualitat de vida de les persones que pateixen qualsevol d'estes malalties depén del grau de severitat al que estiguen afectades, però en molts casos greus arriba a ser una malaltia molt invalidant.
Alguns casos els hem pogut vore en televisió, els hem pogut seguir, els tenim molt propers.
I suposa moltes voltes que eixa manera invalidant que té la malaltia de presentar-se faça que eixir al carrer només es puga fer amb mascareta, no es puguen realitzar ni curts trajectes a peu sense acabar amb un cansament extrem, no poder menjar més que productes d'agricultura biològica que no tinguen cap tipus d'element químic, ni estar en espais on s'haja netejat o s'haja perfumat o s'haja ambientat amb productes químics, no poder dur roba que estiga afectada per la manera de tenyir-la de productes químics o, com dic, no poder simplement acostar-se a persones que duguen colònia, etcètera.
És un exemple de com de difícil que se fa la vida d'estes dones en la seua majoria que es veuen afectades per este síndrome.

També, de vegades, s'afegix que quan els afectats són xiquets.
.
.
, la problemàtica afegida de l'assistència a classe.
Perquè, tinguen en compte les seues senyories que, amb estes característiques, se fa difícil anar a un col·legi i dur una vida normal d'un xiquet normal quan se té esta reacció adversa a qualsevol producte químic, no?

El 30 de novembre de 2011 es va aprovar un document de consens, pel ministeri de sanitat, en l'estat espanyol, que recollia unes mesures d'actuació i recomanacions davant la malaltia.
I és per això que nosaltres el que proposem és, arreplegant estes recomanacions davant la malaltia, presentar la següent proposta i és que:

Primer, s'inste el govern de l'estat a incloure la sensibilitat química múltiple a la classificació internacional de malalties de l'estat espanyol i classificacions derivades, així com al llistat de malalties professionals de la OIT.

A reproduir i reenviar el document de consens, elaborat en el ministeri de sanitat per experts d'algunes comunitats, a tots els centres d'atenció sanitària del nostre territori, amb l'objecte de generar una sensibilitat i protocols de reconéixer esta malaltia.

A posar en marxa les recomanacions i conclusions de l'esmentat informe i, en especial, els aspectes preventius per a la població en general, tenint en compte que és una malaltia ambiental.

Que la creació d'una unitat de referència multidisciplinar a la Comunitat Valenciana.
.
.
, que s'especialitze en malalties ambientals i, especialment, en sensibilitat química múltiple.

A habilitar una solució administrativa informàtica perquè esta patologia puga aparéixer, de forma permanent, a l'historial del pacient.
És a dir, que quan eixa pacient va a un centre sanitari de seguida sàpien que n'està afectada.

Realitzar campanyes de sensibilització de la ciutadania en general, per a evitar accions o comportaments que, per desconeixement, intervenen de forma negativa en el medi social i entorn de les persones malaltes.

Per la intolerància de les persones malaltes a determinats excipients dels fàrmacs, estudiar les vies per facilitar el dispendi de fórmules magistrals per poder ser tractades sense causar efectes secundaris o intoleràncies.

La creació d'espais adaptats a les necessitats d'aquests pacients als hospitals, amb personal sanitari qualificat.
És a dir, han de ser, com saben les seues senyories, espais que estiguen lliures de químics i que siguen adients perquè estes persones puguen romandre sense tindre reaccions.

La creació d'un document o carnet sanitari que reculla el diagnòstic per a possibles eventualitats.

La concessió d'ajudes per a habilitar els canvis adients en els habitatges dels pacients afectats per la síndrome, ja que estem davant d'una discapacitat on les barreres són químiques i, per tant, moltes vegades també invisibles.

La substitució de l'ús de pesticides per sistemes de control biològic, eradicant l'ús de productes fitosanitaris als espais públics i privats.

Facilitar i concedir ajudes per a adquisició d'aliments d'origen biològic.
Tinguen en compte les seues senyories que els aliments que són d'agricultura biològica són molt més cars que els aliments convencionals.
I, per tant, persones que a més tenen molt reduïda la possibilitat de treballar i algunes viuen amb pensions certament míseres, perquè no han pogut tindre una vida laboral i unes cotitzacions que permeten tindre pensions més elevades, doncs, puguen tindre eixes ajudes, en una manera semblant com es fa amb els celíacs.
I també per a productes d'higiene personal i domèstica.

I, finalment, impulsar i promoure línies d'investigació sobre epidemiologia, etiologia, la prevenció i el tractament de la síndrome, i s'invertisca, en definitiva, en investigació d'esta malaltia que, com dic, encara és una malaltia desconeguda en molts dels seus aspectes.

Açò és el que presentem.
No és que ho presente el Grup Compromís, és que és una reivindicació de les persones afectades, de les associacions de les persones afectades; i, a més, és el que es va aprovar en eixe document de consens, el 30 de novembre de 2011.
I, per tant, ja partix d'un consens i d'un debat previ.

Jo crec que per.
.
.
Digam, sobretot el que afecta directament a gestió del Consell, no estem parlant de quantitats pressupostàries significatives; no estic ja parlant de la substitució d'ús de pesticides que, òbviament, és una cosa a més llarg termini, però el que és en la gestió sanitària no estem parlant de molts diners.
Estem parlant d'un col·lectiu reduït.
Estem parlant de l'1%.
I, per l'impacte i com d'invalidant que resulta esta afecció, jo crec que.
.
.
; i els demane que tinguen sensibilitat amb la sensibilitat química múltiple i voten a favor d'esta proposta o intenten transaccionar-ne alguna, que puga donar satisfaccions a les seues reivindicacions.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Señora Albiol, tiene usted la palabra.

La senyora Albiol Guzmán:

Sí.

Miren, hi ha una xica que es diu Maria José, que és l'autora del bloc «Mi estrella de mar», que és un bloc pioner en la informació sobre sensibilitat química múltiple, i que conta en el seu bloc la seua experiència personal.

Jo el que vaig a fer és llegir alguns paràgrafs perquè ens adonem, mitjançant un cas individual, sobretot, de la relació de la sensibilitat química múltiple amb la síndrome de fatiga crònica i amb la fibromiàlgia i també perquè ens adonem del patiment que suposen aquestes malalties i perquè també sapiam quin tipus de mesures s'han de prendre, no?

Doncs, aquesta xica tenia síndrome de fatiga crònica infantil.
Després se li va desenvolupar la fibromiàlgia.
I diu coses tan interessants o que són tan gràfiques de com es trobava que diu:

«El esfuerzo me provocaba migrañas, malestar general, fatiga extenuante asociada a faringitis y febrícula e hipotermia con temblores.
Estos brotes me dejaban días en la cama.
La inexperiencia médica hizo que se agravara mi estado de forma significativa -estem parlant de l'any 2001.

»El resultado final fue una fatiga tan extenuante y un dolor cotidiano tan insoportable que apenas me dejaba pensar ni levantarme de la cama y aún menos ir a trabajar con una normalidad aparente, al menos.
»

Un parell d'anys després va desenvolupar la síndrome de la sensibilitat química múltiple.
I ella mateixa, en el seu bloc, diu:

«La sensibilidad química múltiple es más que una situación temporal o la reacción a una sustancia sintética concreta.
La sensibilidad química múltiple es una reacción generalizada a múltiples sustancias químicas cotidianas que obligan, al efecto, a alejarse de ellas y, por ello, a aislarse en mayor o menor grado, incluso de forma extrema a veces, y perder el estatus social y económico y el estilo de vida que, en mi caso, aún con los límites de salud que presentaba, me habían permitido salir a la calle y viajar de vez en cuando, cuando cogía fuerzas para ello, hacer cosas aún con límites y trabajar para obtener unos ingresos de los que disponer para mis cosas y proyectos de futuro.
»

Però tot açò se va anar agreujant.
I parla dels símptomes que tenia.
El llistat és interminable, no vaig a llegir-lo tot, però sí: «Agudización de la fatiga física y mental persistentes, agudización de los problemas cognitivos, migrañas, fotofobia, dolores generalizados en aumento, faringitis, picor de garganta, tos recurrente de meses, visión borrosa, bruma cerebral, dermatitis, fonofobia, mareos, febrícula, rinitis, estornudos, presión en la cabeza, falta de fuerza generalizada, etcétera, etcétera, etcétera.
»

Va ser molts anys després d'estar sofrint tots aquestos símptomes que se li va diagnosticar sensibilitat química múltiple, síndrome de fatiga crònica, fibromiàlgia i lumbàlgia crònica, després d'anys i anys de dolors.

En el seu bloc ens conta que fora del treball no tenia vida, no podia eixir ni.
.
.
, encara de forma esporàdica, que no podia fer ni la compra, que hi havia dies que no podia ni alçar-se per a dutxar-se, que tot era un esforç que no podia fer.

I, en la seua història, acaba diguent que: «Desde 2006 vivo prácticamente encerrada y aislada en casa por la gravedad de mi sensibilidad química múltiple y de mi fatiga y apenas puedo hacer nada sin pagar peaje, en términos de salud.
Sin embargo, en junio de 2009, el Instituto Nacional de la Seguridad Social me dio el alta, la empresa el despido y el INEM un paro de 147 euros al mes, que en 2010 era de 146 euros.
»

I aquesta és la realitat.
Aquest és un cas individual d'una persona concreta.
Però aquesta és la realitat en què estan vivint moltíssimes persones.

Combinen les tres síndromes, perquè són tres malalties que van sempre molt relacionades, que, a més, estan poc investigades, poc conegudes i que, en molts casos, tenen serioses dificultats per a aconseguir les baixes mèdiques corresponents o les prestacions econòmiques que els pertoquen o la minusvalidesa que els pertoca.

Per tant, jo crec que és un bon exemple que ens il·lustra el perquè demanem més formació, més investigació, més sensibilització, més prevenció, eixa unitat de referència multidisciplinar, adaptar els espais, el control de productes químics en els espais públics, etcètera, etcètera, etcètera, que és el que demana aquesta proposició no de llei de Compromís que, evidentment, nosaltres recolzem.

Però també, i sobretot, jo crec que cal incidir en els dos primers punts de la proposició no de llei, com és l'incloure la sensibilitat química múltiple dins de la classificació internacional de les malalties de l'estat espanyol i, sobretot, el segon punt, d'eixa informació als tribunals de valoració de minusvalideses i a les institucions competents per a la concessió d'ajudes a la dependència, perquè no passe al País Valencià el que li ha passat a aquesta xica -esta xica és de Madrid-, que està en casa, sense poder treballar, sense poder eixir, cobrant una prestació.
.
.
, supose que en aquell moment era una prestació ridícula, imagine que ara, o s'ha solucionat allò altre, o no cobrarà res,.
.
.

La senyora presidenta:

Señora Albiol, por favor, vaya terminando.

La senyora Albiol Guzmán:

.
.
.
perquè se li haurà acabat l'atur.
.
.

I, per tant, crec que és molt important aquesta proposició no de llei i nosaltres anem a recolzar-la.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, tiene la palabra el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Estamos hablando de una afección en este caso no muy clara, es verdad, cuyo diagnóstico es complicado, que no hay pruebas analíticas o técnicas que puedan asegurar un diagnóstico y que tampoco hay un tratamiento eficaz claro, lo que sí, evidentemente, hay tratamientos que mejoran la situación con una incidencia no muy bien conocida.
Se piensa que la intolerancia química múltiple está entre el 0,2-0,5%, aproximadamente.
De hecho, el síndrome de intolerancia química múltiple todavía la OMS -como se dice en la proposición no de ley- no lo reconoce como una enfermedad aunque, ¡cuidado!
, sí que lo han hecho países como Alemania, como Austria o como Japón, ¿de acuerdo?

Otra de las evidencias es que afecta básicamente a las mujeres, en una proporción de 10 a 1.

Luego, por lo tanto, lo primero que pedimos, tal y como pide la proposición, es que, a través del consejo interterritorial, que se intente que, efectivamente, sea recogida la sensibilidad química múltiple dentro de la clasificación como tal.
Y nosotros tenemos la posibilidad, a través -insisto- del consejo interterritorial, de hacer incidencia ahí para que así ocurra.

Los síntomas se han comentado, lo comentaba la persona que Marina Albiol hablaba en su blog, ¿no?
Son diversos, desde fatiga, disnea, decaimiento, dolores, insomnio, escalofrío, sudoración, hipersensibilidad a productos químicos, a olores, a luces, a medicamentos, cefaleas, náuseas, molestias gastrointestinales, empeoramiento ante el ejercicio, alteraciones y reacciones dérmicas, taquicardias, visión borrosa, alteraciones hepáticas…, la plurisintomatología.

Las evoluciones son diversas.
Algunos dicen que saben el día en que comienzas una enfermedad, pero que, desde entonces, nunca se marchó.

Suelen ser enfermedades crónicas, recurrentes, con síntomas variados y fluctuantes, que pueden tener mejorías, sobre todo si se diagnostican cuanto antes.
Y también tienen una evolución más favorable los pacientes más jóvenes en su presentación.

Estos pacientes suelen visitar múltiples veces al médico; suelen probar todo tipo de tratamientos, remedios, medicinas alternativas, y se terminan gastando mucho dinero, con resultados escasos.

La etiología -ya la he dicho- no es clara, ¿no?
, desde diversas sustancias, humos, metales, polvo, alimentos, productos de perfumería, muebles, algunas enfermedades, el estrés…

Como ya he dicho, los tratamientos son complejos y sus resultados son mejores cuando se abordan de forma multidisciplinar e, incluso, incluyendo en ellos las unidades de dolor.
Son tratamientos farmacológicos, básicamente sintomáticos: masajes, ejercicios aeróbicos, rehabilitación, terapia cognitiva y ocupacional, psicoterapia educacional alimenticia y, evidentemente, evitar todo aquello que pudiera ser la causa.

Por todo ello, y a pesar de las dudas existentes, sin duda, sobre todo en el caso de la sensibilidad química múltiple, consideramos conveniente:

Una.
Que se reconozca como tal; e insisto que lo hagamos a través del consejo interterritorial, que es donde tenemos la posibilidad de intentar llevarlo adelante.

Dos.
La puesta en marcha de unidades especiales multidisciplinarias para tratar este tipo de temas.

Invertir en investigación, así como realizar un estudio epidemiológico en nuestra comunidad, para saber dónde estamos en la comunidad.

También, aunque no se toca, que a los niños y las niñas de nuestra comunidad se les pueda enviar profesores a sus domicilios, en el caso de no poder asistir a la escuela.

Y también, en casos relevantes, que se tenga el acceso a la renta de ciudadanía.

En cuanto a la posibilidad de tener dependencias en hospitales y centros de salud, igualmente entiendo que lo que hay que hacer es tener la capacidad para preparar dichas dependencias, para que cuando suceda que la persona que llegue pueda tener la posibilidad de estar tratado en una sala de estas blancas, como debe de ser.

Estamos de acuerdo con lo que comenta la proposición no de ley en cuanto a realizar campañas de sensibilización para evitar comportamientos que puedan influir negativamente en estos pacientes.
Así mismo, que se les pueda administrar fórmulas magistrales que eviten los excipientes que puedan perjudicarles claramente.
Por lo tanto, esto es evidente que se debe de poder hacer.
El carné que identifique lo mismo que a una persona con una alergia y demás, que les identifique desde este punto de vista.
Y, desde luego, las ayudas para alimentación y ante diversos productos, como no puede ser de otra forma.

Por todo ello, nosotros vamos a votar favorablemente esta proposición no de ley que yo espero que todos estemos de acuerdo en ella, puesto que lo único que hace es intentar mejorar las condiciones de vida de unas personas que tienen una afección compleja, muy complicada y que viven situaciones en muchas ocasiones dramáticas.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señor Subías.

Por el Grupo Parlamentari Popular, tiene la palabra la señora Martínez.

La senyora Martínez Tarazona:

Gracias, presidenta.

Miren, señorías.

Esta enfermedad, que apareció en los años ochenta y que, evolucionadamente, hemos ido conociendo un poco más, ya en 1987 Cullen definió la intolerancia química múltiple como «un trastorno adquirido caracterizado por síntomas recurrentes, referibles a múltiples sistemas orgánicos, que se presentan como respuesta a la exposición demostrable a muchos compuestos sin relación química entre sí a dosis muy por debajo de las que se han establecido como causantes de efectos perjudiciales con la población general».
En esta definición de 1987 ya se evidencia la multitud de manifestaciones, la multitud de orígenes y la multitud de procesos implicados -como todos ustedes han expuesto con anterioridad.

En los criterios de consenso de noviembre de 1999 se volvió a hacer incidencia en estos seis puntos: síntomas reproducibles; condición crónica; niveles bajos de exposición dan manifestaciones del síndrome; los síntomas mejoran o se resuelven cuando los incitantes son eliminados; las respuestas se presentan a múltiples sustancias sin relación química y los síntomas implican múltiples sistemas orgánicos.

Por todo ello, estamos ante una enfermedad compleja, pero compleja no por lo complicada, sino adoptando el concepto médico que en los años ochenta se utilizaba, el cual se refería a aquellas enfermedades que no tienen una causa única.
La hipersensibilidad, por tanto, estamos hablando de causas químicas que puede ser en las más comunes: alimentarias o ambientales, o bien eléctrica, magnética, ionizante y sonora.
Se habla de que existe un efecto sumatorio, incluso sinérgico, entre ellas.

En cuanto a la relación -que sus señorías han hecho mención en sus intervenciones-, en cuanto a la relación entre la sensibilidad química múltiple y el síndrome de fatiga crónica y fibromialgia, simplemente es una explicación más bien fisiológica.
En cuanto a su incidencia, se habla de ocho veces más en mujeres que en hombres, y, aparentemente, la causabilidad de ello es porque las hormonas femeninas, los estrógenos, potencian la sensibilización a nivel cerebral.
También, de todas formas, tenemos que hablar siempre de una tolerancia individual.

Esto no lo he recogido de ningún libro científico, sino, simplemente del blog de Altea, asociación estatal de afectados por los síndromes de sensibilidad clínica múltiple, síndrome de fatiga crónica y fibromialgia y para la defensa de la salud ambiental.
Ahí, los mismos profesionales que trabajan con ellos reconocen que esta es la causabilidad.
Seguramente, no es que tengan la misma causa, sino que los mecanismos fisiopatológicos por los que se producen suelen coincidir.

Siguiendo con todo esto, esperaba que todos ustedes no se hubieran quedado en el consenso a que se llegó en noviembre de 2011, puesto que el 3 de octubre de este mismo año, la ministra de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad Mato, en reunión el consejo interterritorial del sistema nacional de salud, junto con todos los consejeros, aprobó el documento de consenso del síndrome de sensibilidad química múltiple, que es un documento que supone el culmen de un trabajo iniciado el 4 de febrero de 2010, fecha en que se constituyó el comité para el reconocimiento de la sensibilidad química múltiple.
Este grupo de trabajo -como debieran saber- esta formado por representantes del Ministerio de Sanidad y Política Social, el Instituto de Salud Carlos III, sociedades científicas y expertos en la materia, con el fin de elaborar un documento para la mejora de la calidad y equidad en la atención de los afectados por el síndrome de sensibilidad química múltiple dentro del sistema nacional de salud.

La distribución y puesta en marcha de sus recomendaciones -incluidas en el documento y mencionadas en los puntos 2 y 3 de la proposición no de ley- van a ser distribuidas por la red sanitaria valenciana y, en especial, entre aquellos servicios clínicos, como el de neumología, que atiende estas patologías; de hecho, yo pensaba que ustedes eran conocedores de esto y que todos esos puntos que se recogen en los puntos 2 y 3 de la PNL, realmente es lo que el documento éste de consenso que se aprobó recoge.
De ahí que pensaba que iban a orientar esta PNL de otra manera.

En cuanto al punto primero, casi utilizaré la réplica para explicar el porqué no es posible.

Gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señora Martínez.

Señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Jo m'estime més que se tracte el següent punt i que, quan algú tinga alguna cosa que explicar, que ho explique abans de la rèplica.

La senyora presidenta:heÂ«

Señora Martínez, tiene usted la palabra.
Perdón.
(La senyora Oltra Jarque diu: «Vosté no té rèplica si jo no tinc rèplica.
»)

La senyora Martínez Tarazona:

Vale.
No le interesa que le explique el porqué no al número 1.
(Veus) No, simplemente es porque yo respeto el tiempo y, si usted ha visto, faltaban cinco segundos.

¿Usted no quiere oír el porqué el punto 1 no es posible?
¿No quiere oírlo?
A vosté li interessa renunciar a la rèplica, ¡clar!

La senyora presidenta:heÂ«

Señorías, pues, pasamos directamente a votación este punto.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada.

Pasamos al último punto del orden del día, que es.
.
.
(Veus) Señorías, por favor, no hablen entre ustedes.
Sigamos, por favor.

Proposició no de llei sobre la creació d'unitats de fibromiàlgia com a unitats especialitzades en el patiment d'esta patologia a tot el territori valencià, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 28.
332, BOC número 103)

La senyora presidenta:

El punto número 8: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la creación de unidades de fibromialgia como unidades especializadas en el padecimiento de dicha patología en todo el territorio valenciano, presentado por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida.

Tiene la palabra la señora Albiol.
Para este punto sabe que hay una enmienda.
Entonces, para su defensa y la aceptación o no.

La senyora Albiol Guzmán:

Molt bé.

Este punt ve molt al fil del punt anterior que -com estava explicant abans- n'hi ha moltes dones que patixen sensibilitat química múltiple, fatiga crònica i fibromiàlgia.

La fibromiàlgia -igual que les altres dues malalties-, encara hui, és una malaltia desconeguda per a molts, és una malaltia crònica que ocasiona a qui la patix dolor en múltiples localitzacions del cos i un cansament generalitzat.
La paraula fibromiàlgia significa dolor en els músculs i en el teixit fibrós.
És, per aquest motiu, una malaltia reumàtica més entre les moltes existents.

Pot ser altament incapacitant tant laboralment com socialment, encara que molt difícilment es reconeix davant els tribunals mèdics i equips de valoració i així els afectats mostren el grau de frustració, ansietat o depressió; de fet, moltes voltes són persones que no les comprenen en els seus llocs de treball, fins i tot en les seues famílies o que senten moltes vegades eixe aïllament que produïx aquesta malaltia i esta incomprensió per part de la societat moltes voltes.

Els serveis de salut públics atenen únicament les necessitats dels afectats en la seua àrea farmacològica, encara que està comprovat que la millora dels seus símptomes i, amb això, la millora en la seua qualitat de vida només és possible mitjançant un tractament multidisciplinari i coordinat.
Per la qual cosa, presentem la següent resolució.

Ací, el que tenim és tota una sèrie de mesures que, evidentment, estem disposats a consensuar.
Nosaltres les mesures que plantegem són: unitats de fibromiàlgia com a unitats especialitzades; és adequar el personal en centres sanitaris i facilitar l'accés dels pacients a l'adequada i necessària prestació dels serveis i reumatologia, neurologia, psicologia, fisioteràpia, rehabilitació i infermeria, a fi que tinguen el tractament que els correspon, així com les revisions mèdiques i el tractament per la millora de la qualitat de vida; reconéixer minusvalideses i incapacitats que valoren la problemàtica tant laboral, com social i econòmica i que oferisquen alternatives i possibilitats d'ocupacions adaptades als pacients; potenciar tant la formació com la investigació en el camp i l'estudi del genoma de cada pacient; dur a terme campanyes de sensibilització i informació a la societat en general, sobretot açò -pel que estava comentat abans- de la incomprensió que genera moltes voltes aquesta malaltia; i impulsar el document d'atenció per a malalts de fibromiàlgia promogut pel Ministeri de Sanitat i difondre'l entre els professionals sanitaris per a facilitar i consensuar decisions sobre el diagnòstic, el tractament i altres aspectes relacionats amb la fibromiàlgia.

Donat que existix este document, pensem que se li ha de donar molta més difusió, sobretot, evidentment, entre el personal sanitari.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Señora Oltra.
(Veus) Sí, es verdad, como hay una enmienda.
.
.
Perdón, perdón, como sí que hay una enmienda, la señora Masip, por favor, tiene la palabra.

La senyora Masip Aliaga:

Gràcies, presidenta.

Bé, estem d'acord que és necessari reflexionar sobre com s'atenen els malalts, malaltes, quasi totes de fibromiàlgia.

Estem d'acord que és una malaltia desconeguda, jo sempre fique l'exemple que quan jo vaig estudiar Medicina -i no fa tant de temps, vull pensar que no fa tant de temps- la malaltia no es coneixia, no s'explicava als mateixos estudiants de Medicina, i, afortunadament, ara, sí.
És també una malaltia desconeguda per la societat i m'afegisc a eixa qüestió que, de vegades, la família, fins i tot quan totes les proves ixen bé, desconfia de la pròpia malalta i de la pròpia malaltia.

I d'eixa dificultat i desconeixement és clar o és coneixedor el mateix sistema que acaba diagnosticant la malaltia moltes vegades -i, afortunadament, ara, cada vegada menys- després de molts anys de peregrinatge per diferents especialistes fins que s'arriba a ficar un cognom a allò que una persona té.

Estem d'acord que és una malaltia prevalent, és de veres que cada vegada es diagnostica més perquè es coneix millor.

Estem d'acord que és una malaltia complexa, amb una fisiopatologia no clara, de la qual el protagonista és el dolor, sembla -i per ahí van les línies d'investigació- que es tracta d'una disfunció del sistema del dolor, que estaria hiperexcitat, seria molt més sensible eixa persona en totes les seues carreteres del dolor.

Estem d'acord amb les dificultats de diagnòstic i de diagnòstic diferencial.

Estem d'acord que les necessitats d'estes malaltes excedixen el punt de la farmacologia i que arriben molt més enllà; de fet, està demostrat que l'abordatge multidisciplinari en totes aquelles malalties, perquè n'hi ha uns símptomes que se consideren majors per al diagnòstic, i, altres, que són acompanyants i que serien secundaris per a establir els protocols de diagnòstic, però que a la malalta li afecten i li afecten molt, i és de veres que en l'abordatge terapèutic d'estos malalts, d'estes malaltes, es necessita el treball coordinat i multidisciplinari de molts especialistes, i no sols d'aquells que poden tractar amb medicaments, sinó també dels que poden tractar d'una altra manera; i estem anant a la psicologia cognitiva-conductual, estem anant, també, a tot el tema de rehabilitació perquè l'objectiu del tractament és doble: per una part, alleujar o eliminar els símptomes, i, per una altra banda, està el fet de recuperar la funció i la normalitat en la vida.

Estem d'acord en les dificultats, també, per al reconeixement d'esta malaltia des del punt de vista dels tribunals.
I quan se parla amb les persones encarregades de donar incapacitats laborals sempre diuen el mateix, «és que totes les proves ixen normals», i totes les proves que coneguem fins ara.
I, per això, la voluntat de trobar un punt d'acord i per això la presentació d'esta esmena.

L'esmena reproduïx, encara que aporta una proposta de resolució, reproduïx de manera pràcticament literal la majoria dels punts, simplement els porta al punt en què està treballant ara la conselleria que, aproximadament, abans de l'estiu ha constituït un grup d'experts que agrupa totes les especialitats implicades, presidents de societats científiques, agrupacions també de malalts, i, on estan també treballant -conforme se reconeix en el punt tres- les persones encarregades de les valoracions d'incapacitats i minusvalideses, que tenen com a eix central del seu treball este document -que està ací-, el document al qual es fa referència també en la proposició no de llei, que és el document de consens per a malalts de fibromiàlgia i tenen, dintre dels seus objectius, organitzar en cada departament de salut d'una manera concreta, en actuacions concretes, en redistribució de personal, si fóra necessari, i creació de noves eines, l'abordatge multidisciplinari que, no oblidem que, també, i de manera fonamental, està establit -conforme diu este document de treball- com en la majoria de les malalties cròniques -i llisc de manera literal-, «en el poder de l'atenció primària per la necessitat d'assistència continuada al llarg de tot els procés i d'acompanyament, i, naturalment -com he dit-, amb el suport de la resta dels recursos del sistema sanitari».

En definitiva -com dic-, reproduïx i només porta al fil, en lloc de crear unitats específiques que no està clar que quan parlem, tot i que el nom específic hauríem de definir-lo però que seria la col·locació d'un cartell que diu «unitat específica», i l'assignació personal que es dedique de manera exclusiva a allò, com açò no.
.
.
no és que no siga possible, podria ser possible, però no seria tal vegada, i conforme està publicat, el millor per als malalts.
L'acord en este punt és el que més canvia la proposta, i literalment diu: «Establir circuits protocol·litzats d'atenció multidisciplinar per als malalts que patixen -o malaltes- fibromiàlgia en cada departament de salut, seguint els criteris de grups d'experts creats a tal efecte i acomplint els objectius del pla de salut i les recomanacions del document de consens del Ministeri de Sanitat», i a més a més, afegisc: amb la idea de posar-ho en marxa en els primers dos mesos de l'any 2013.

La resta bàsicament reproduïx el que se parla i elimina la part del genoma en investigació, perquè sí és ben cert que existix certa agregació familiar: no existix cap evidència científica que existisca un element hereditari en esta malaltia.
Sí que és ben cert que conforme avança el coneiximent de les malalties, en pràcticament totes elles n'hi ha algun disbalanç o alguna alteració genètica, hi ha alguna cosa que la desencadena.

Però diguem que els esforços investigadors en este moment han d'anar dirigits a tot allò que li donaria més profit a la pròpia malaltia i han de vore en la patogènia o fisiopatologia de la malaltia, és a dir, en conéixer els mecanismes que fan que estes dones, estes persones tinguen una sensibilitat al dolor augmentada i, per descomptat, en millorar els tractaments.
I, bé, amb esta voluntat de consens naix esta esmena que ens agradaria que fóra recolzada.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Masip.

Señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Des d'Esquerra Unida, anem a acceptar aquesta esmena.
Jo crec que ací tenim la demostració que quan realment n'hi ha voluntat i quan es vol arribar a consensos, se pot arribar a consensos.
I.
.
.
nosaltres, bé, som capaços de renunciar o de rebaixar els nostres graus d'exigència per tal de poder arribar a eixe consens.

És cert que des de les associacions de malalts i de malaltes de fibromiàlgia se ve reclamant des de fa molt de temps eixes unitats específiques, però també pensem que més val aquesta esmena que res i que açò pot suposar un pas endavant.

Esperem que tot açò que ve sobre el paper siga una realitat, que es complisca, que es posen recursos i que, evidentment, no hàgem de vindre ací, d'ací un parell d'anys, a dir-li què ha passat amb açò, sinó que realment siga una realitat.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Albiol.

Aceptada la enmienda que ha presentado el Grupo Parlamentario Popular, ¿algún otro grupo quiere intervenir para fijar posición?
¿Sí?
Vale, señora Oltra, tiene usted la palabra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Òbviament anem a votar a favor de la proposta, amb la proposta incorporada del Partit Popular, amb el goig que sempre suposa que se puga avançar una mica, encara que òbviament ens agradava més la proposta original, però entenem que l'acord és molt important.

I jo salude eixe acord, sobretot dos anys i mig després que en esta mateixa comissió defensàrem la posada en marxa d'unitats especials de diagnòstic, seguiment i tractament de les malalties de sensibilitat química múltiple, fibromiàlgia i síndrome de fatiga crònica, debat del qual va tindre lloc el 28 de juny de 2010 i en aquell moment el Partit Popular va votar en contra.
M'alegre que hagen vostés avançat, hagen.
.
.
almenys cedit en la seua postura del no i pugam avançar en el tema de la fibromiàlgia.

Sí que lamente -més encara ara- que este mateix acord no s'haja pogut arribar en el punt anterior, no?
, perquè precisament l'Associació Estatal d'Afectats per Síndromes de Sensibilitat Química Múltiple i Fatiga Crònica, Fibromiàlgia i per a la Defensa de la Salut Ambiental el que estan demanant és això que nosaltres havíem plantejat de les unitats especials, del suport a la gent que patix estes malalties, que moltes vegades, com hem dit abans, són concurrents, i sembla una oportunitat perduda no haver pogut aplegar a un punt intermedi també quan, a més, ja dic, és l'associació estatal de tots els síndromes estos, que és una mateixa associació perquè tenen esta interrelació.

Però, en qualsevol cas, açò no ha de minvar l'esforç que s'ha fet per.
.
.
acordar en el tema de la fibromiàlgia i esperem que, igual que fa dos anys vam defensar açò i ara han donat vostés un passet, d'ací dos anys, igual tornem a parlar sobre la sensibilitat química múltiple i, aleshores, vostés també facen un passet més endavant per a cuidar a eixe 1% de la població que té esta síndrome que està relacionada amb la fibromiàlgia, com diguem, i que vostés estiguen no tan pendents de l'1% de la població amb més nivell adquisitiu, que és per a qui fan la política, i estiguen més pendent d'este 1% de gent que patix, i que patix molt, i que ens resulta molt menys costós que satisfer l'1% de poderosos al qual satisfan vostés amb les seues polítiques.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Oltra.

Señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muy breve, señora presidenta, y muchas gracias.

En primer lugar, congratularme de que haya un acuerdo ante una enfermedad crónica, una enfermedad crónica y que básicamente tiene nombre de mujer, puesto que se da en diez.
.
.
, la proporción es de diez a uno.

Pero solamente hacer una reflexión.
En esta comisión se presenta en múltiples ocasiones, bajo nuestro punto de vista, proposiciones que son absolutamente razonables y que solo piensan en el bien de los ciudadanos.

Es curioso que cuando el Partido Popular presenta alguna alternativa, como es en este caso, aunque no cumple todas las expectativas, como es.
.
.
, bueno, mejor que nada, pues desde los grupos de la oposición con responsabilidad se suele decir que sí.
Yo les recomiendo a ustedes que se lo hagan ver, porque muchas veces debieran decir que sí, cuando están diciendo que no.

Nada más.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Subías.

Finalizado el debate y aceptada la enmienda, si les parece, pasamos a votación.
¿Votos a favor?
Por unanimidad queda aceptada esta enmienda.

El punto número 9 ha sido retirado, por tanto finalizamos la comisión.

Se levanta la sesión.
Muchísimas gracias.

(S'alça la reunió a les 14 hores i 14 minuts)