Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text8 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para5 {
line-height:14px;
text-align:justify;
}
.para2 {
margin-right:29,2px;
line-height:14px;
text-align:justify;
}
-->



Comissió de Coordinació,
Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat
realitzada el dia 21 de novembre de 2007.
Comença la reunió a
les 11 hores i 6 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda
Verdú.
Reunió número 3/i II.

Proposició no de llei sobre el traspàs a
La Generalitat de la propietat i titularitat del monument nacional del
castell de Sagunt, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 2.
175, BOC
número 17)

El senyor president:

Es reprén la sessió.

En primer lloc, pregue a les seues senyories, les que
no estiguen adscrites a esta comissió i substituïsquen a alguna
altra senyoria, que tinguen l'amabilitat de notificar-ho
perquè conste en l'acta de la sessió.
(Remors)

Repetisc, pregue a les seues senyories, les que no
estiguen adscrites a esta comissió i substituïsquen a
algú, que ho diguen perquè quede constància.

El senyor Cortes Llopis:

Salvador Cortes sustituye a.
.
.

El senyor president:

Senyor Cortes, senyor Cortes.
.
.

El senyor Cortes Llopis:

Salvador Cortes sustituye a María José
García.

El senyor president:

Muy bien, muchas gracias.

La senyora Franco Aliaga:

Esther Franco.
.
.

El senyor president:

Apriete para que se pueda grabar.

La senyora Franco Aliaga:

Esther Franco a Pepe Marí.
(Un diputat diu: «Olano, Marí Olano, José
Marí Olano.
)

José Marí Olano.
(Pausa)

El senyor president:

D'acord, moltíssimes gràcies.

Bé.
La presidència i la mesa volen
notificar a les seues senyories les incidències que hi han en
l'ordre del dia.

La pregunta 11/07, que ja sabíem que no podria
ser substanciada per problema d'agenda del vicepresident, però
la Mesa de la comissió la va consignar en la comissió per a
no perjudicar la diputada formulant, ja que ara el nou reglament exigix que
s'incloguen en el ple.
Per tant, queda viva per a una nova
convocatòria.

Quant al punt 7 -presa en consideració de
la proposició no de llei sobre la regularització dels
mecanismes de salvaguarda dels refugis, edificis militars i la resta de
deixalles de la República i la Guerra Civil, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís, registre
d'entrada 2.
822-­, ahir en la Junta de Síndics, a
petició del grup proponent, se va acordar per unanimitat que
s'incloguera com a punt 4 de l'ordre del dia del proper ple, el
ple de la setmana pròxima.

Per tant, la presidència, perquè
això puga ser efectiu, perquè si no hauria de substanciar-se
la que aquí està en l'ordre del dia i decauria la que
està en el ple, proposa a les seues senyories
l'alteració de l'ordre del dia perquè desaparega
d'esta relació el punt 7 al qual m'he referit.

Vots a favor d'esta modificació de
l'ordre del dia?
(Veus)

Sí, es la proposición no de ley 2.
822,
del Grup Parlamentari Compromís.
.
.
(Veus) No, no, perquè desaparega d'eixe ordre del dia.
El pleno, las competencias no son nuestras, son de la Junta de Portavoces.
(Un diputat diu: «Ya, ya.
»)

Repetim la votació.
Vots a favor de la
modificació?
Gràcies.
Per unanimitat.
Moltes gràcies.

Per tant, només queden vius en este moment el
punt 5 i el punt 6.

El senyor president:

Punt 5: presa en consideració de la
proposició no de llei sobre el traspàs a La Generalitat de la
propietat i titularitat del monument nacional del castell de Sagunt,
presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, el senyor Morera té la
paraula.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies.

Què tinc, quinze minuts?

El senyor president:

Sí, sí.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Jo crec que la proposició no de llei
s'explica per ella mateixa.
Jo crec que hui podem estes Corts fer
història aprovant una decisió important sobre un dels
monuments més importants que tenim els valencians com és el
castell de Sagunt.

En eixe sentit, jo vinc a la comissió amb
voluntat que tots pugam eixir amb un vot majoritari i afirmatiu per
aconseguir el traspàs i la titularitat d'un dels monuments que
figuren en la història i que ha sigut cabdal en la història
no sols del nostre poble en la seua època, sinó de la
humanitat.

Hem de recordar que ací va ser on
Anníbal, en la II Guerra Púnica, va ocupar la població
de Sagunt per declarar-se de romans.

I, per tant, entenem que més enllà
d'una reivindicació historicista, és una
reivindicació necessària i útil per a la ciutat, per a
eixa gran ciutat de Sagunt, perquè a banda de ser un element que pot
ser dinamitzador de la seua cultura, és una peça clau per al
seu turisme, per al seu medi ambient i per a les possibilitats d'una
ciutat com Sagunt, que pot fer d'un atractiu importantíssim
com el castell un dels elements fonamentals.

Esta proposició no de llei està
fonamentada també en la desídia i el desinterés per
part del govern central i -per què no dir-ho?
- del
govern autonòmic en els anys que portem de democràcia.

Hem de recordar que amb els governs centrals de la UCD
i sent govern autonòmic del PSOE no es va fer res; que sent el
govern autonòmic en l'any 1983 del PSOE i govern central del
PSOE no es va fer res; que sent govern central el senyor Aznar del PP i
govern autonòmic el senyor Zaplana, no es va fer res, i que en
l'actual situació d'un govern central i un govern
autonòmic de PSOE i PP,  entenem que es podria començar
a fer alguna cosa.

No entenem com se gasten tantes energies a fer dels
nostres interessos qüestió buida i sense oportunitat.
I amb
això entenem que tenim hui una oportunitat magnífica per
demostrar al poble valencià que estem per defendre els seus
interessos, i un signe de la nostra autonomia és portar tots els
patrimonis i que siguen titularitat de La Generalitat.

Evidentment, no ho volem de qualsevol manera, i per
això el segon punt de la proposició no de llei és que,
evidentment, el govern central dedique una assignació
pressupostària digna i periòdica per a garantir el seu
manteniment, així com en tot el patrimoni històric
valencià de propietat estatal.

Per què plantegem esta proposta?
Perquè
ens va alegrar.
.
.
, jo crec que va alegrar a molta gent eixes paraules del
president Camps que en la seua investidura va dir el següent.
.
.
Jo
crec que els diputats del Partit Popular comprendran la necessitat que el
president va marcar una línia i, per tant, crec que serà
convenient seguir-la.
El president Camps va dir en el debat
d'investidura que «un dels seus objectius és posar en
valor tot el ric llegat patrimonial i cultural que ens ve dels nostres
avantpassats i recuperar-ho, i conservar-ho tant per al nostre goig com per
a les generacions posteriors.
És fer de la cultura una inesgotable
font de creativitat i de permanent ambaixada de la nostra terra,
així com el coneixement de les creacions i la realitat
artística d'altres pobles».
Jo crec que el president
Camps estava pensant en eixe moment en el castell de Sagunt.

I, per tant, entenc que el Grup Popular no
tindrà ningun problema en un dels elements tan importants de la
nostra identitat com és el castell de Sagunt, exigir i demanar al
govern central que ens cedisca, que ens done la titularitat d'un
bé patrimonial històric singular, importantíssim, com
el castell de Sagunt.
Crec que no n'hi haurà cap problema.

He intentat buscar una via d'acord.
El Partit
Popular ha presentat una esmena, que planteja «acelerar la
redacción y aprobación.
.
.

El senyor president:

Senyor Morera, pregue faça la defensa de la
seua iniciativa, perquè l'esmena, mentres que el Grup
Parlamentari Popular no la defense, no existix com a tal.
Després ja
tindrà torn per a manifestar el seu criteri respecte de
l'esmena.

El senyor Morera Català:

Doncs, després parlaré.

El senyor president:

Moltes gràcies.

El senyor Morera Català:

Bé.
En tot cas, dir que hi ha un Pla director
del castell de Sagunt que no s'aplica.
I el problema és el de
sempre, el que tenim en tants àmbits de la nostra realitat, ja siga
econòmica, social, ambiental.
.
.
i és que no n'hi ha un
duro, no tenim un duro.

Tenim un govern de La Generalitat hipotecat.
Si
fóra una empresa ja hauria fet fallida.
I, per tant, si no se vol
assumir la titularitat per qüestions econòmiques, exigim al
govern central la reivindicació d'allò que ens pertoca.
Altres comunitats autònomes ho han fet i ho han fet bé.
No
sé per què mosatros hem de ser menys que altres comunitats
autònomes, no sé per què nosaltres no hem
d'exigir el deute històric sobre les competències que
tenim transferides i, per tant, ocupar-nos d'allò que
és nostre.

Podem fer de Sagunt i de la seua ciutat un.
.
.
comptar
amb un element que en estos moments, per la desídia de les
administracions, ha estat sense poder ser utilitzat.

I, per tant, jo reclame d'estes Corts que
s'encete el procés per aconseguir la titularitat d'un
bé importantíssim i un símbol de la nostra autonomia.

No em puc creure que no se puga votar a favor
d'esta iniciativa.
I, per tant, jo demane un vot favorable, un vot
positiu, perquè el govern valencià inste el govern central a
transferir-nos la titularitat del monument nacional del castell de Sagunt.

I això és tot.
Després si cal fer
debat, el farem.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

A esta proposició no de llei s'ha
presentat una esmena, registre  d'entrada 5.
096, del Grup
Parlamentari Popular.

Per a la seua defensa, té la paraula el senyor
Ferraro.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Senyor president.

Senyores i senyors diputats.

Bon dia a tots.

Passe a presentar l'esmena a esta
proposició no de llei.
I començaré dient que Sagunt
és un dels municipis de la Comunitat Valenciana amb major patrimoni
històric.
I no sols parle del número de monuments,
sinó de les èpoques representades per ells.
Així tenim
patrimoni iberoromà, medieval, contemporani i de
l'època industrial.

Per part de la Conselleria de Cultura, a través
de la seua Direcció General de Patrimoni, s'ha intervingut en
actuacions puntuals en els últims anys.
Així
s'impulsà la redacció del Pla director del castell, que
va ser aprovat en l'any 2002 i que es modificà posteriorment
perquè s'adaptara l'accés per l'entrada
nord, a fi que els visitants accediren a través de la ciutat.

Es va finançar també la redacció
del projecte del centre d'acollida i també es varen sufragar
les excavacions del cementeri jueu.

Per part de la conselleria es va restaurar, igualment,
la Casa del Mestre Peña amb una inversió d'un
milió i mig d'euros, sense comptar les gestions per aconseguir
del ministeri la cessió d'obres propietat d'ell i que
pertanyien a l'antic Museu Arqueològic de Sagunt.

Igualment es van restaurar els relleus policromats de
l'església de Santa Maria, s'amplià la
protecció del Grau Vell cap al nord perquè tinguera el
caràcter de bé d'interés cultural, donant-li una
major àrea de protecció.
També s'han
digitalitzat les 50.
000 fotografies trobades sobre la història de la
siderúrgia.

Queda molt de patrimoni històric per restaurar
en la capital del Camp de Morvedre, que en realitat ha patit anys
d'absolut abandó -és cert-, com ho demostra
l'estat en què es troba el castell de Sagunt, objecte de la
proposició no de llei que hui estem debatent en esta
comissió.

Murus vetus, Morvedre, van anomenar l'antiga Arse o Saguntum a
partir de la dominació àrab.
El seu castell preromà
és tan antic que el seu origen es perd en la nebulosa dels temps.
El
castell de Sagunt, per un costat, i el de Saetabis o Xàtiva pel sud,
van ser sempre l'antemural de la ciutat de València.
Celtibèrics, fenicis, edetans, romans, visigots i altres pobles de
l'antiguitat varen conéixer bé la fortalesa de Sagunt
fins a Pere IV, el del Punyalet, II de València, que amb motiu de la
Guerra de la Unió va reforçar més i més este
enclavament saguntí, que fou testimoni de totes les guerres, des de
la de les Germanies en el segle XVI a la de Successió a
començament del XVIII, i de la Independència i les civils del
segle XIX.

El castell de Sagunt fou declarat monument nacional
l'any 1931, quan ja ho havia sigut el teatre romà en 1896 o
l'església de Santa Maria en 1982.

A pesar de totes estes declaracions, és
difícil, molt difícil que amb les actuals consignacions
pressupostàries en els pressupostos generals (so d'un telèfon mòbil) de l'estat, 300.
000 euros en 2008 i 200.
000 en el passat, en
el 2007, en l'actual, es puga arribar a la repristinació d'este
monument que és propietat de l'estat espanyol i que té,
per tant, obligació amb els valencians i amb tots els espanyols de
posar-lo en valor i fer possible que els visitants puguen
conéixer-lo en tot el seu esplendor.

La Generalitat, com he dit anteriorment, ha efectuat
intervencions i col·laborat en la mida de les seues possibilitats,
però és al Govern d'Espanya a qui li correspon
-reitere- la seua repristinització.

Des del meu grup, entenem que hem de ser
pràctics en este punt (so per
interferència d'un telèfon mòbil) i no tocar per ara cap aspecte relatiu a la titularitat del
monument, sinó posar tots els nostres esforços a aconseguir
que el propietari del monument, és a dir, l'estat espanyol i,
com a conseqüència d'això, el seu gestor,
és a dir, el Govern d'Espanya accelere la redacció del
nou pla director del castell, a través del qual es comprometa a
posar en valor el patrimoni d'este bé cultural, la
gestió del qual ha de mantindre's pel Consell de La
Generalitat, com s'està fent fins ara.

Igualment, es fa necessari que el Govern
d'Espanya dedique periòdicament una assignació
pressupostària digna per a garantir el seu manteniment.

I, en este sentit, hem presentat esta esmena de
modificació, que jo espere mereixerà la conformitat del grup
proposant i també del Grup Socialista en esta cambra.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Ferraro.

Per acceptar o rebutjar l'esmena, té la
paraula el senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Jo, evidentment, rebutge l'esmena, perquè
crec que és una deixadesa de la nostra funció, com a govern
autònom, com a cambra autonòmica de representació de
la voluntat popular de tots els valencians, evitar o negar la possibilitat
que els valencians sigam titulars d'un monument nacional
importantíssim, com el castell de Sagunt.

No es pot entendre, no és comprensible.
No
és comprensible quan se renuncia a demanar la titularitat d'un
bé tan singular, tan emblemàtic, tan deixat per part dels
governs centrals i autonòmics del PP o del PSOE en tota esta
història.
I continuar aixina és continuar danyant un
patrimoni fonamental que tenim els valencians i, concretament, els
saguntins.

No ho puc entendre.
Crec que és una vergonya
absoluta que no se demane no només la titularitat, sinó que
s'exigisca per part del govern central la inversió
necessària per a garantir les excavacions, que estan esperant,
d'una riquesa patrimonial importantíssima que tenim a Sagunt.

No pot ser.
No m'explique com el Partit Popular,
que de vegades abandera una certa reivindicació, ara fa gala
d'una absoluta deixadesa respecte d'una de les senyes
d'identitat valencianes més importants.
No és
comprensible.
I està en contradicció absoluta el que va
manifestar el president Camps.
O vostés no s'han llegit el que
diu el seu president o ací el president Camps mos està
enganyant a tots els valencians.
Perquè li ho torne a repetir,
està en el Diari de Sessions, és posar en valor tot el ric llegat patrimonial i
cultural que ens ve dels nostres avantpassats, i recuperar-ho.

Per què no volen recuperar vostés el
castell de Sagunt?
Per què no volen que siga titularitat de la
Generalitat valenciana?
La Generalitat valenciana és estat.
Per
què no exigim allò que és nostre?
Per què no
reivindiquem?
No ho entenc.
I estem parlant d'una
reivindicació d'instar des d'estes Corts Valencianes el
govern central, i demanar al govern central.
.
.
I en este cas, miren
vostés, li ho he posat fàcil, perquè és el
govern central dels socialistes, de Zapatero -«el gobierno
socialista de Zapatero», com diuen vostés-.
Els ho he
posat fàcil, perquè rematen la pilota.
No ho entenc per
què esta deixadesa, no ho entenc.

Però, en tot cas, crec que serà
convenient que els saguntins i les saguntines, i els valencians en el seu
conjunt, sàpiguen el que està passant en esta cambra, en
estes Corts, en esta comissió parlamentària, perquè
entenc que açò és un fet indignant.

I jo espere que vostés rectifiquen i que voten
a favor la proposició no de llei que planteja el nostre grup
parlamentari.

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Per a rèplica al senyor Morera, té la
paraula el senyor Ferraro.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Sí, senyor Morera.

Bé, jo lamente molt que vosté base tota
la seua argumentació en la titularitat del castell, perquè,
clar, lògicament, el fet de la titularitat no significa que hi hagen
diners per a repristinar el castell.

Mire vosté, jo, en una primera lectura de la
seua proposta, inclús havia dit de votar que sí.
Sí,
sí, sí, però ara ve la segona gorda.
.
.
, era un paquet.
Mire vosté, ¿vosté sap que la muralla del castell de
Sagunt tindrà uns dos quilòmetres aproximadament?
¿Sap
vosté què val, què ha costat repristinar 40 metres lineals?
(El senyor Morera diu una xifra amb el micròfon
desconnectat) No, no, però no me conteste
que vosté podrà parlar quan vullga.
Més d'un
milió d'euros.
¿Sap el que valdria tota la muralla de repristinar?
50 milions
d'euros.
Diga'm vosté.
Jo el que vull és que
l'estat espanyol que té l'obligació,
l'obligació de repristinar el castell, pague el que val la repristinització del castell.
Després.
.
.
, parlarem quan
vosté vullga, quan li done la gana, de titularitats; però
primer que me'l donen com ha de vindre: arregladet, amb el llacet, i
arregladet.
La titularitat?
No.
.
.
, això és molt bonic.
.
.
demanar titularitats i després.
.
.
ja t'apanyaràs amb el
castell.
No!
, que me'l donen és la seua obligació.

Mire vosté, des de 1931 és monument
nacional.
Fixe's si hi havia temps per a fer les coses.
.
.
Que ho
facen.
I quan estiguen fetes, aleshores, agarrarem la titularitat si
vosté.
.
.
Parlarem d'això i de moltes més coses:
l'església Santa Maria també és monument
nacional, i el teatre, tots, i moltes coses més d'esta
comunitat.

Podem parlar de titularitat quan vostés
vullguen, però qui té l'obligació
d'arreglar-ho que l'arregle primer; i que mos el donen
arreglat, i aleshores parlarem de titularitats.
I si vosté no vol,
doncs acceptar-ho, doncs.
.
.
jo, ¿quina culpa tinc?

Vosté està dogmatitzant, i res
més de cara a la política perquè els saguntins.
.
.
Els
saguntins entenen que el Partit Popular el que vol és que repristine el castell
l'estat espanyol que és qui ha de pagar, i quan el tinguen,
aleshores, agarrar la titularitat, que això, això, la
titularitat no dóna, no dóna diners, res, al contrari,
obligaria que fóra La Generalitat la que aportara eixos diners per a
repristinar.
Atenció!
, li he parlat jo, únicament, dels murs, no?
, de la
muralla.
Hi ha moltes més coses a fer en el castell de Sagunt i, no
només en el castell, en moltes altres coses, en Sagunt, que
n'hi ha moltes coses a fer.
He fet jo una relació, abans, de
coses pendents, i n'hi ha moltes més.

Diga'm vosté, La Generalitat si és
que pot sufragar eixa repristinació i altres moltes que ha de fer.
No, senyor, si és una
forma de reivindicar també.
Per reivindicar dirigisca's als (inintel·ligible) .
.
.
,
l'obligat a pagar perquè pague.
I en això, la meua, la
meua esmena anava en eixe sentit.
I clar, som reivindicatius, reivindiquem
al govern d'Espanya que complisca les seues obligacions.

Res més, i moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Ferraro.

Sí, senyor Morera, torn de rèplica al
senyor Ferraro, té la paraula.

El senyor Morera Català:

Sí, m'agradaria preguntar al senyor
Ferraro, què van fer en els huit anys que va governar el senyor
Aznar, si van reivindicar del govern central algun tipus
d'inversió, de millora, al castell de Sagunt Que mos ho
diguen.
(Remors) No,
qui.
.
.
La inversió, la inversió d'eixos 50 milions
d'euros.

I, per altra banda, ¿quin concepte tenen
vostés de la nostra autonomia si estan esperant que el govern
central ho faça tot?
¿Quin concepte més residual,
més provincial de la nostra autonomia és eixe, que el govern
central mos ho faça?
Escolte, ¿s'ha llegit el segon
punt de la nostra proposició de llei?
; que el govern central
apel·le a l'estat espanyol, al govern central, perquè
dedique una assignació pressupostària digna i
periòdica.
Exigim el que és nostre.
I fem nosaltres el que
pertoca amb els nostres monuments.
No esperem que de fora se preocupen del
castell de Sagunt.
Si això és un patrimoni que hauria de ser
nostre, que ens competix per marc estatutari.
El que passa és que no
s'ha exercit eixa demanda.

¿Estem demanant la titularitat?
Clar que
sí, perquè volem ser els titulars dels monuments que estan a
la nostra terra, que no mos els gestione o els abandone el govern central,
estiga governat per vostés o pels socialistes.
Perquè
s'ha vist, claríssimament -i vosté ho ha
dit-, que no han fet res, no han posat un duro.
I tenim una
situació d'un monument, importantíssim, en una
situació d'abandó absolut.

Jo crec que esta impotència s'hauria
d'anar corregint fent una reivindicació positiva, correcta,
negociant amb el govern central la titularitat i, evidentment,
l'assignació pressupostària.
¿Vol dir
vosté que no anem a demanar també els diners?
S'han de
demanar, ho diu la proposició no de llei.

I, per altra banda, escolte, demanem el que és
nostre, allò que ens pertoca.
Estem parlant d'un element
fonamental, importantíssim, d'una transcendència, fins
i tot econòmica, per a la ciutat de Sagunt.
Dir: «No, que
m'ho arreglen i quan m'ho arreglen ja ho
demanaré.
» No sé quin concepte d'autonomia
és eixe.
És que no sé, no sé quin concepte
és eixe.
És un concepte molt buit, molt negatiu.
Demanem el
que és nostre.
I el que estem plantejant ací és si
volem assumir i encetar un procés per a assumir la titularitat
d'un bé importantíssim de la nostra història.
Si
no volem, no li peguem voltes.
Però això, jo crec que
és molt negatiu, la seua posició, molt negativa per als
nostres interessos estratègics com a valencians.
I diu molt poc, del
seu concepte sobre valencianitat i sobre el que vostés estan
disposats a arribar, i denota, claríssimament, una cosa, que les
paraules del president Camps són pura filfa, són per a quedar bé de cara a la galeria.
S'estan plantejant unes coses i a la primera de canvi diuen que no,
que mos ho arreglen aquells.
Això, ¿quin concepte
autonòmic és?
¿De quina autonomia estem parlant?
¿De quina sobirania estem plantejant, dins del marc constitucional?
Estem, estem realment funcionant com una autonomia, no de segona, de
tercera divisió, si som incapaços de demanar una cosa tan
significativa com és esta.
De tercera divisió, mos estan
situant a la cua d'Espanya.

I escolte, ¿n'hi han diners per a segons
quines coses i per al castell de Sagunt, no?
Per favor, per favor.
Podien
fer una.
.
.
No sabem el que hi ha soterrat, que segurament serà molt
i importantíssim, i ahí ho tenim en una situació de
deteriorament lamentable.
I vostés ací han decidit que no
volen fer res pel castell de Sagunt.
Ho lamente profundament.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari
Socialista, el senyor Camarasa té la paraula.

El senyor Camarasa Albertos:

Gracias, señor presidente.

La posición del Grupo Socialista va a ser de no
apoyar la proposición no de ley, fundamentalmente porque no estamos
de acuerdo con lo que en ella se plantea.

Y se dice literalmente que.
.
.
, concretamente:
«Ante el grado actual de conservación y el progresivo abandono
que sufre.
» Y no estamos de acuerdo en eso porque yo creo que el
señor Morera sabe perfectamente que eso no es cierto, sino que
podríamos discutir sobre el ritmo necesario para concluir el plan
director, ¿no?

Pero se está actuando desde el año 2000,
y le voy a citar algunas obras de las que se han hecho y algún
importe de lo que se ha hecho allí.
(Remors)
O sea, ni hay, ni hay.
.
.
-si me permiten
seguir la intervención-, ni hay abandono ni hay injuria en el
patrimonio histórico valenciano, insisto, otra cosa es el ritmo de
las inversiones necesarias para rescatar lo recuperado.
A título de
ejemplo, señor Morera, desde 2000, digo, hasta la fecha, han
existido las siguientes actuaciones: la redacción del plan director
por valor de 47.
600 euros; después desmontaje, acopio y retejado de
la puerta San Fernando por importe de 17.
800; un proyecto principal, primer
reformado y segundo reformado, por importe de 1.
785.
000 euros;
después han habido obras de restauración y
consolidación de tres sectores de la muralla, ¿eh?
, una
redacción de proyecto y dirección de obra por 35.
600 euros; y
después unas obras presupuestadas, para 2008, de 350.
000.
Por tanto,
un montante en total hasta la fecha des del 2000 -yo aquí no
quiero ser sectario-, desde el 2000 hasta la fecha, de 2.
200.
000
euros.

¿Que la cantidad podía ser mayor?
Evidentemente, señor Morera, podría ser mayor, pero, atender
a todo el patrimonio histórico nacional, a todo el patrimonio
histórico del estado español -y entiéndaseme la
frase- con las piedras que tenemos en España.
.
.
, yo me imagino
que habría que dedicar, bueno, una cantidad ingente de
inversión que probablemente no haya, no haya una capacidad inversora
suficiente para hacerlo en un periodo muy corto de tiempo.

En Sagunto, y niego la mayor, se está actuando,
se está actuando desde el 2000, se sigue actuando ahora, y se
seguirá actuando hasta terminar el plan director que está
presupuestado más-menos, porque los planes directores son
estimaciones, en unos entre 7 y 10 millones de euros.
Se está
haciendo y se va a seguir haciendo.

Y luego quería decir alguna cosa
también, al ritmo de su intervención, aunque me imagino que
como habrá una segunda, una segunda propuesta de enmienda que
presentará el señor Ferraro, comentaré también;
yo creo que a los valencianos, yo creo que lo que nos importa es poder
disfrutar del castillo de Sagunto.
Y poder disfrutar del castillo de
Sagunto significa poder visitarlo algún día en unas
condiciones de rehabilitación-recuperación que permitan
hacerlo.
.
.
, comparado con el tiempo que ha estado sin invertirse ni un solo
euro, ¿no?

El asunto este de que los valencianos.
.
.
si queremos
la titularidad.
.
.
Mire usted, yo me siento orgulloso de ser español
y de ser valenciano.
Y yo creo que no hay ninguna cuestión que prime
sobre la otra.
En principio, la titularidad, ¿para qué?
,
¿para invertir más?
¿Para invertir más?
Bueno,
eso se podía haber hecho y se puede haber hecho ya, ¿eh?
Porque es lo que me ha parecido escuchar -no sé si en su
intervención o en la del señor Ferraro, no lo sé,
perdónenme-, eso de que «que pague el estado, y eso.
.
.
,
que nos lo den arreglaíto».
Yo creo que hay que hacer una lectura -yo creo
que lo habrán hecho ustedes dos, ¿no?
; habrán
leído el artículo 46 de la Constitución
española y saben lo que dice, ¿eh?
, sino ahora, en la segunda
vuelta, como vamos a tener segunda vuelta, hablaremos-.
«Eso
que me lo arreglen, me lo paga el estado y me hago cargo yo», eso no
es lo que dice ni la Ley de patrimonio histórico nacional ni el
artículo 46 de la Constitución española, que habla de
los poderes públicos y las distintas administraciones.
O sea, eso de
que pague Madrid.
.
.
, eso ya va siendo una cantinela que nos suena un poco
lejana.

Mire usted, me siento orgulloso de ser español
y valenciano, y de tener un patrimonio histórico ¡nacional!
respetado y respetable en todo el mundo, y que vamos a necesitar muchas
décadas para atenderlo todo porque tenemos ¡muchísimo!
Mire usted, si viviéramos en Estados Unidos, no tendríamos
ese problema, porque no quedan ya ni las tiendas de los indios; pero
aquí, afortunadamente, queda muchísimo patrimonio por
rescatar, recuperar y rehabilitar, y eso es, entre otras cosas, lo que se
está haciendo aquí, en Sagunto.
Otra cosa, ya digo, es que a
usted le parezca que el ritmo inversor puede ser mayor -y
probablemente yo también estaría de acuerdo-, pero hay
que atender, hay que atender a todo, a todas las inversiones, a toda la
recuperación y a toda la rehabilitación del estado
español.
Yo creo que eso es fundamental, ¿no?

Y, bueno, seguir insistiendo.
.
.
Le voy a leer, entre
otras cosas, lo que dice -y con eso terminaría la primera
parte de mi intervención-, lo que dice el preámbulo de
la Ley de patrimonio histórico español: «La
protección y el enriquecimiento de los bienes que lo
integran.
.
.
» -entre los cuales creo yo que estará
incluido el castillo de Sagunto, ¿estaremos de acuerdo, no?
,
señor Morera, que estará incluido dentro del patrimonio
histórico español-, dice: «La protección y
el enriquecimiento de los bienes que lo integran constituyen obligaciones
fundamentales que vinculan a todos los poderes públicos.
» Digo
yo que si poder público es el estado español, poder
público es la autonomía valenciana y poder público, en
mucha menor medida, es también el Ayuntamiento de Sagunto.

Y como usted decía que los valencianos y los
saguntinos y tal.
Yo quiero recordarle, señor Morera, aunque yo creo
que a usted no le hace falta, que la representación
democrática de los saguntinos se pronunció hace menos de mes
y medio con ocasión de debatir esta moción en el propio
ayuntamiento, donde la representación democrática, insisto,
no apoyó esa petición y sí apoyó una
moción presentada por mi grupo que más o menos venía a
decir la obligación que tenían las distintas administraciones
en colaborar que el proyecto de recuperación del castillo de Sagunto
sea una realidad lo antes posible.
O sea, que por una parte los saguntinos,
en lo que se puede entender, que es su representación
democrática, ya lo han hecho.

Y yo estoy de acuerdo con usted en que cualquier
cantidad que se dedique a la recuperación y rehabilitación
del patrimonio valenciano será insuficiente, al igual que lo
estarán los castellano-leoneses y al igual que lo estarán los
catalanes y al igual que estarán los andaluces.
Pero otra cosa
distinta es que yo pueda aceptar aquí en este momento, y desde luego
ya digo que no lo acepto, que hay un estado de abandono en un proyecto que
lleva ejecutándose desde hace más de siete años.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a
vosté, senyor Camarasa.

Per a rèplica al senyor Camarasa.

El senyor Morera Català:

Jo estic un poc
confús perquè ací, anem a vore, centrem-nos en el
tema.
Estem demanant instar el govern central a demanar la titularitat
d'un monument nacional i això porta implícit un
concepte d'autonomia, perquè pel fet que poguérem
gestionar i tindre la titularitat els valencians, ¿deixaríem
de ser menys espanyols?
Seríem més valencians?
No.
Simplement
ho gestionaríem millor, perquè és nostre, està
a casa nostra.
I no hauríem de suportar la penalitat de vore com els
pressupostos generals de l'estat dediquen 300.
000 miserables euros
cada any, per a uns dels elements fonamentals de la nostra riquesa
patrimonial, no sols valenciana i espanyola sinó europea.
Eixe
és el tema.
Que estant vostés governant a Madrid o estant el
PP tenim un monument de la humanitat en una situació de
deteriorament amb una plaga de chumberes, que jo ho he vist, en una situació molt lamentable.

I la pregunta és: vostés volen que
instem per a demanar la titularitat o no?
O ens hem de resignar a vore com
el govern central ens margina, ens penalitza contínuament
també en este punt?
Anem a resignar-mos.
Doncs, si mos resignem,
resignem-mos.
Perquè vosté m'ha fet una
dissertació de l'article 46 de la Constitució i de no
sé què pel fet de no tindre.
.
.
Per a què volem
l'autonomia, senyor Camarasa?
Per a què volem
l'autonomia?
Portant al ridícul i a l'extrem la seua
argumentació, ¿per a què volem l'autonomia
valenciana?
Per a què la volem?
Que mos ho faça tot
l'estat.
Nosaltres som estat.
I, per tant, com a autonomia, que volem
ser de primera, no ens podem conformar en tindre un monument
importantíssim gestionat per l'estat.
Demanem la titularitat i
demanem els diners que ens faça falta i ens coresponsabilitzem
nosaltres, no el govern central, que ja té prou problemes amb un
bé patrimonial de tots els valencians en la seua gestió.
Coresponsabilitzem-nos, que és la millor forma de ser solidari,
coresponsabilitzar-nos en la millora i en la reutilització i
recuperació i rehabilitació del castell de Sagunt.
I, per
tant, no haurem de queixar-nos al govern central, siga el PP o PSOE, que
fins ara no han fet res.

¿Vol que li diga les xifres d'inversions
del govern central de monuments nacionals, espanyols,
d'importància infinitament inferior al castell de Sagunt?
¿Vol que li la diga?
A alguns llocs hi ha diners, i sembla que per
als valencians no n'hi han.
Eixe és el tema.
Sí,
sí, sí.
I només ha de vore vostés les
liquidacions pressupostàries dels pressupostos generals de
l'estat i les inversions per habitant que se fan en tal o qual cosa.
Estem demanant la titularitat i els diners.

I acabe.
Vosté no té bé les dades
del que va a fer el seu grup municipal a Sagunt.
Van votar en contra de la
titularitat el PP i Segregación Porteña.
.
.
(Remors)

El senyor president:

Tendrá oportunidad
el señor Camarasa de contestarle.

El senyor Morera Català:

Vostés es van abstindre, vostés es van
abstindre.
Però després van votar el segon punt
«demanar a totes les administracions competents».
Bé, no
hi ha hagut possibilitat de negociar.
Però, escolte, jo crec que el
tema neuràlgic és eixe: ¿estes Corts, com a
institució de l'autogovern valencià, van a instar el
govern valencià que reclame la titularitat i els diners
corresponents per a fer les obres que necessita el castell de Sagunt o no?
Tota  la resta és palla.
Tota la resta.
.
.
Eixe és el
tema.
I això rebel·la, des del meu punt de vista, un concepte
de la nostra autonomia.
Si és una autonomia provinciana, de segona,
que m'ho facen i jo criticar o mos coresponsabilitzem amb un
bé patrimonial tan important, com és el castell de Sagunt.

Vosté, pel que sembla, vol que ja ho fa
bé l'estat.
Aleshores, per a què volem esta autonomia?
I el senyor Ferraro vol que ho pague Madrid?
Escolte, jo el que plantege
és: fem-ho mosatros, demanem la titularitat, demanem els recursos
econòmics, que La Generalitat siga la titular i si mos hem de
queixar d'algun que siga de la Generalitat valenciana.
Però el
que no podem passar és després de tants anys vore la
situació de ruïna i de desastre que es troba el castell de
Sagunt, que és un element fonamental per a Sagunt.
Volem demanar la
titularitat, ¿sí o no?
I eixe és el tema.

El senyor president:

Gràcies, senyor
Morera.

Senyor Camarasa, per a rèplica al senyor
Morera.

El senyor Camarasa Albertos:

Una precisión,
señor Morera.
Yo creo que ha sido un error.
Pero el estado no
gestiona el castillo de Sagunto, lo gestiona el Consell.
Lo digo porque
revise ese dato que se lo han pasado mal.
Si hacemos una
intervención que tengamos claro que la titularidad y la
gestión no es lo mismo.

En segundo lugar, mire usted, si es que yo no quiero
entrar.
.
.
A mí me parece muy bien que usted intente llevar el
debate al provincianismo y a que aquí nos machacan.
Pero, mire
usted, es que yo no estoy dispuesto a seguir por ahí.
Es que
aquí se está invirtiendo y como lo que usted dice no es
cierto, parte usted de una falacia de que no se invierte.
Usted
tendría que decir que se invierte poco, según entiende usted,
pero no que no se invierte porque eso es falso.
Y como parte usted de una
falacia, yo no puedo estar de acuerdo con el planteamiento de origen que
hace y por eso le digo que no le voy a votar.
Si ustedes hubieran dicho:
«que se incrementen los recursos que tiene el plan director», a
lo mejor, a lo mejor, podíamos haber coincidido en algo.
Pero como
plantea usted algo que es totalmente inexacto, yo no puedo apoyar esa
proposición no de ley.

Insisto, mire usted, es que tengo que repetir el
artículo 46.
Es que el estado, es que la autonomía.
.
.
No.
Los poderes públicos, todos, señor Morera, el estado, el
Consell y he dicho que en menor medida, porque soy consciente de las
limitaciones de un ayuntamiento pequeño, el Ayuntamiento de Sagunto.

Aquí tenemos un problema también.
Y es
que desde el año.
.
.
, no voy a ser sectario, prácticamente no
se ha invertido nada en Sagunto, nada o muy poquito hasta el año
2000, ni gobiernos anteriores ni posteriores.
Pero es que desde el
año 2000 se está invirtiendo.
Quien no invierte un duro y
tiene la obligación y tiene la obligación -ahora
entraremos en el tema también de coadyuvar a la
inversión- es el Consell.
Porque a mí en la
primera.
.
.
Sí, ahora hablaremos de eso, ahora hablaremos de eso.

En toda la retahíla que me ha parecido escuchar
del anterior interviniente no había ni una sola, ni una sola que se
refiriera al castillo de Sagunto.
Eran actuaciones en Sagunto, que es una
cuestión muy distinta de lo que es el castillo de Sagunto, porque la
arquitectura industrial no tiene nada que ver con el castillo de las
guerras púnicas, en absoluto.
Y yo eso como me lo sé ahora me
tocará y entraremos más.
Inversiones en murallas, en
retejado, en recuperación arqueológica, ¡cero
patatero!
, el Consell; el gobierno, el gobierno, los gobiernos, el anterior
y este sí que están invirtiendo, poco a su parecer, y a
mí una cantidad que me parece digna y que si la aumentan
muchísimo mejor.

Pero, por lo tanto, como parte usted de una
situación que no es cierta y a partir de ahí intenta
construir un argumentario diciendo «el gobierno se escapa por un
lado, el Consell se escapa por otro».
Pero, mire usted, si es que son
los poderes públicos.
El gobierno, el Consell y, le repito, el
ayuntamiento en lo que pueda.
No se escapa.
El gobierno está
cumpliendo.
A juicio de usted puede decir que poco, pero no diga abandonado
y que no invierte, porque eso es falso y lo demuestran las cifras.

Usted puede decir «oiga, pues a tal monumento le
dan más que a este».
Pues probablemente sí.
Y
ahí encontraríamos un memorial de agravio seguramente.
Pero
en Castilla-León pasaría lo mismo y en Cataluña
pasaría lo mismo y en Andalucía pasaría lo mismo,
porque siempre encontrará a alguien que le den más que a
usted y muchísimo menos que a usted, menos que a usted.
(Remors)

El senyor president:

Senyor Morera, pregue
respecte la intervenció del senyor Camarasa.

El senyor Camarasa Albertos:

Yo termino enseguida.

Yo creo que aquí
podemos encontrar una solución, si la buscamos, que es que
continúe el plan director en marcha y que, en la medida de lo
posible, en la medida de lo posible, los presupuestos venideros contemplen
cantidades adecuadas para terminar el plan director lo antes posible.
Y mi
grupo estaría dispuesto a eso.
Pero si empieza diciendo «no se
invierte nada, todos son chumberos, no se gasta un duro».
Es que es
falso.
(Remors) Sí,
claro y de mosquitos seguramente también habrá en alguna zona
insalubre, pero eso no es serio.
(Remors)

El senyor president:

Per favor, senyories.

El senyor Camarasa Albertos:

En resumen, señor
Morera, tal y como está planteada su proposición no de ley,
no podríamos apoyarla.
Y ya le repito, la titularidad no tiene nada
que ver ni con la gestión ni con el disfrute.
Seguramente a los
valencianos, salvo que les diéramos un título de propiedad,
como se hizo en la extinta Unión Soviética con los bonos de
las fábricas, no se iban a sentir mucho más halagados porque
la titularidad fuera del Consell.
Los valencianos lo que querrán es
ir a Sagunto, subir las escaleras, pasear por sus almenas y sentirse en la
medida que pueda históricamente en un lugar que es rescatable y de
agrado.
Pero ese tema de que és nostre.
.
.

El senyor president:

Senyor Morera, pregue
respecte la intervenció.
.
.

El senyor Camarasa Albertos:

.
.
.
Es que el castillo de
Sagunto, señor Morera, yo tengo la sensación que es
mío.
A mí no me tienen que dar ningún título,
yo lo siento como mío, sin necesidad de que me den ningún
título de propiedad.
Lo que quiero es que, evidentemente, termine el
plan director cuanto antes, me imagino que como usted.
Pero de ahí a
decir que no se invierte nada, que está en patatín y
patatán, pues, no, mire usted.
Y por esos motivos, lamentablemente,
y coincidiendo en que todos queremos lo mismo, no puedo apoyar su
proposición no de ley.

El senyor president:

Moltes gràcies,
senyor Camarasa.

Per a què vol la paraula, senyor Ferraro?

El senyor Ferraro Sebastiá:

Per a fer una xicoteta
matisació.
.
.

El senyor president:

No, no, torn.
.
.
Senyor Ferraro.
.
.

El senyor Ferraro Sebastiá:

El senyor Camarasa.
.
.
ha contradit.
.
.

El senyor president:

Senyor Ferraro, no
té la paraula!

El senyor Ferraro Sebastiá:

Hi ha un article del
reglament que m'empara, senyor president.

El senyor president:

Senyor Ferraro, pregue
guarde silenci i respecte la presidència!

Senyories, passem a votar la iniciativa que ha
defensat el senyor Morera en nom del Grup Parlamentari Compromís.
Vots a favor de la iniciativa?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
1 vot a favor i 14 en contra, queda rebutjada.

Proposició no de llei sobre la
recuperació del record de les persones que van patir
injustícies per causa de la Guerra Civil, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE
número 2.
412, BOC número 17)

El senyor president:

Passem al punt sisé de l'ordre del dia:
presa en consideració de la proposició no de llei sobre la
recuperació del record de les persones que van patir
injustícies per causa de la Guerra Civil, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds: Compromís, registre
d'entrada 2.
412.

Supose que ara sí, la senyora Marcos
substituïx la senyora Mollà.
Senyora Marcos, podria intervindre
perfectament encara que no substituirà.
Qualsevol diputat té
dret a intervindre en les comissions, altra cosa és a votar.

Té la paraula la senyora Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies,
senyor president.

Senyores i senyors diputats.

El dia 24 de juliol la presidenta de les Corts va
trametre als grups parlamentaris un acord aprovat pel Ple del Consell
Valencià de Cultura en sessió del 23 de juliol de 2007.
En
aquest dictamen se fa referència a un informe que s'ha fet al
Consell Valencià de Cultura, del qual jo vaig a citar alguns
aspectes, perquè considere que ¡que millor que les paraules
del Consell Valencià de Cultura per a fer palesa la situació
que va portar a l'aprovació en ple d'una sèrie de
propostes que es feien als grups parlamentaris i a la Generalitat
valenciana!

Així, segons l'informe sobre la
recuperació del record de les persones que van patir
injustícies i greuges per causa de la Guerra Civil, realitzat i
aprovat pel Consell Valencià de Cultura, en el mateix informe es diu:
«La Guerra Civil espanyola del 1936 a 1939 i les seues
conseqüències generaren una sèrie de situacions injustes
i moltes persones d'una i altra part en van resultar víctimes.
La restitució de la dignitat i la memòria i, en alguns casos,
la compensació material, ajudarien a rehabilitar noms i
trajectòries, i des del coneixement profund de la història, a
recuperar, convertint la necessitat en possibilitat, el nostre llegat
cultural.
»

Les Corts Generals han aprovat un projecte de llei pel
qual reconeixen i amplien els drets i establixen mesures en favor dels que
patiren persecucions o violència durant la Guerra Civil i la
dictadura, (veus) però
al marge d'aquest proposició de llei que se va a aprovar fa
poc a les Corts Generals i el corresponent debat cívic i
parlamentari, el Consell Valencià de Cultura va considerar
oportú pronunciar-se sobre els aspectes de la norma que puguera
afectar valencians i valencianes d'una trajectòria
científica i cultural que, a causa dels enfrontaments de 1936 al
1939 i el règim dictatorial posterior, han estat marginats, ignorats
o han sofert algun tipus d'agressió injusta.

Amb independència del projecte de llei,
és a dir, de la llei aprovada a les Corts Generals, al qual hem fet
referència, el Consell Valencià de Cultura considera que
restaurar el record i reparar injustícies que han afectat un nombre
considerable de ciutadans i ciutadanes pot contribuir a la
convivència democràtica i a recuperar aportacions importants
als camps culturals, científics i professionals, amb el
consegüent enriquiment del patrimoni de coneiximents de la societat
valenciana i de l'espanyola.

Per això, algunes institucions valencianes, i,
concretament, el mateix Consell Valencià de Cultura, han intentat al
llarg d'estos últims temps, recuperar obra, editar i, fins i
tot, recuperar activitats de persones que estarien afectades pel projecte
de llei, per la llei aprovada a les Corts Generals, que es diu,
habitualment, la llei de la memòria històrica.
Tot i
això, hi ha un gran nombre de persones d'una i altra
vinculació política que en alguns casos van sofrir algun
tipus de càstig per les seues idees i que posseïen carreres
meritòries en el camp de les arts, la literatura, la ciència,
la investigació, les professions liberals, de les quals no en podem
perdre el record.

A més de la iniciativa de familiars sobre les
actuacions que puguen fer-se a títol personal, les institucions
valencianes haurien de fer un esforç per a recuperar i recordar
moltes d'aquelles persones, rehabilitar el seu nom, divulgar les
seues obres i mèrits.
Cal fer palés que ja la Biblioteca
Valenciana manté un departament de l'exili republicà
dedicat a recuperar l'exili cultural, però que no inclou una
sèrie de persones que podrien situar-se en això que se va
denominar l'exili interior, les quals van continuar després
d'un temps de presó, sanció o marginació,
exercint el seus oficis amb moltes dificultats.
La Universitat
d'Alacant també manté un departament semblant.

La recuperació, per tant, ha de ser una
activitat tendent a recordar i, en alguns casos, a rehabilitar tots els que
patiren les conseqüències de la guerra en les seues carreres i
les seues obres dedicades a la cultura, en la qual, naturalment, incloguem
l'activitat científica.

Tenint en compte les conclusions de l'informe
que ha presentat i aprovat el ple del Consell Valencià de Cultura,
creguem necessari que Les Corts, fent cas a l'aprovació
majoritària d'eixe ple, apleguen i li donen suport a la
següent proposta de resolució:

«Les Corts Valencianes insten el govern a
assumir les valoracions fetes pel Consell Valencià de Cultura en el
seu informe sobre la recuperació del record de les persones que van
patir injustícia i greuges per causa de la Guerra Civil i el
règim  posterior, considerant justa i necessària la
recuperació del record d'aquelles persones vinculades al camp
de les arts, la literatura, la ciència, la investigació o les
professions liberals, de les quals se'n poden perdre el record.

»Que les institucions valencianes creen un
centre d'informació i documentació sobre persones i
activitats vinculades amb la cultura i la ciència que van ser
objecte de repressió en la Guerra Civil i el règim posterior,
partint del departament existent a la Biblioteca Valenciana i comptant amb
la col·laboració directa per a aquest projecte del Consell
Valencià de Cultura.
»

I, com sempre, ¿no?
, hi ha una última
que diu que en cas de ser aprovada, evidentment, el Consell retrà
comptes d'aquesta situació als sis mesos d'aprovar la
resolució, en cas que ho fóra.

Des del Grup Parlamentari d'Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís volem fer
palés que estem parlant d'una sèrie de persones
d'una gran vàlua no només a nivell del País
Valencià, sinó a nivell de reconeiximent de l'estat
espanyol i a nivell internacional.
No només persones que van estar
molt vinculades a la història directa del País
Valencià, com és el cas del doctor Peset, gent d'una
vàlua magnífica, com és el cas de la família
Gaos, o gent com, per exemple, Josep Renau, que és un autor, un
avantguardista en el seu moment, que va ser el responsable de la
conservació del patrimoni en este cas no només
històric sinó pictòric al llarg de la Guerra Civil, i
que ha segut una persona reconeguda per les avantguardes tant a nivell de
l'estat com a nivell internacional.

Jo crec que totes estes persones més aquelles
que patiren l'exili interior, Vicent Ventura, Estellés.
.
.
,
és a dir, tot un seguit de persones que cal reconéixer la
seua història, cal reconéixer la seua obra i, sobretot, cal
vore com des de la Generalitat valenciana, amb la implicació directa
del Consell Valencià de Cultura, es donen o es fan aquestos
mecanismes que permeten reivindicar i evitar la pèrdua de la
memòria de tantes persones que al País Valencià
estigueren vinculades a la cultura, a una sèrie de qüestions
com la investigació científica, etcètera, però
que per la seua vinculació, en este cas, a la república o a
altres aspectes polítics del moment, després han patit
l'oblit.

Per tant, nosaltres esperem que tots els grups
parlamentaris de Les Corts donen suport a esta moció, que, en
definitiva, l'única cosa que vol és portar a Les Corts
les conclusions del Consell Valencià de Cultura perquè
realment tinguen un debat polític i una assumpció per banda
del govern valencià de les coses que proposa.

El senyor president:

(Ininte­l·ligible) .
.
.
, senyora Marcos.

Per a fixar posició, en representació
del Grup Parlamentari Socialista, el senyor Camarasa.
.
.

El senyor Camarasa Albertos:

Sí, gracias señor presidente.

Señoras y señores diputados, el voto del
Grupo Parlamentario Socialista va a ser favorable a esta proposición
no de ley fundamentalmente porque como ha dicho la portavoz de Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís recoge, no
diré sustancialmente ni literalmente, el informe del Consejo
Valenciano de Cultura de julio del 2008, creo que era, ¿no?
(Veus) Exacto.

Desde esa perspectiva, yo creo que el Consell
Valencià de Cultura es una institución legitimada, como
tantas otras, para pronunciarse en el sentido de reconocer, buscar
reconocer el recuerdo de, yo diría, miles y miles de personas.
Gloria ha citado ya a algunos de ellos, yo no citaré, porque casi
siempre citar supone olvidar a personas también quizá no tan
conocidas, pero no menos importantes que las que hemos dicho, ¿no?
,
que, bueno, en muchos casos sufrieron prisión, sufrieron el exilio
exterior, y lo que a veces no se considera tanto, pero es tan importante
como el otro, es el sufrido exilio interior, ¿no?
, el no poder
manifestarse, el no poder ser, el no poder crear como uno creía que
tenía que ser manifestarse y crear, ¿no?

Desde esa perspectiva, y teniendo en cuenta que en
realidad no hace más que seguir adelante desde una línea que
estas Cortes han tocado ya en otras ocasiones, yo recuerdo una iniciativa
del Grupo Socialista del 2003 que hablaba ya de obligar o instar al
Consell, ¿no?
, para realizar una serie de actos de reconocimiento a
todas estas personas que habían sufrido durante la guerra, porque yo
creo que hay que insistir también, porque, si no, a lo mejor nos
podemos salir, durante la guerra, y no estamos distinguiendo a nadie, pero
fundamentalmente durante el periodo represor que continuó a la
finalización de la Guerra Civil.

Desde esa perspectiva, creyendo que debe ser una
acción de recuperación de la memoria también, pero de
recuperación de los valores de la obra y de la creación de
todas estas personas, señoras y señores diputados,
señor presidente, manifestar y reiterar el voto favorable del Grupo
Parlamentario Socialista a esta proposición no de ley.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Camarasa.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari
Popular, el senyor Ovejero té la paraula.

El senyor Ovejero Adelantado:

Sí, gracias, señor presidente.

Señoría, no se considera por parte de mi
grupo oportuno estimar la proposición no de ley.
Se trata de una
propuesta así planteada que, a nuestro entender, únicamente
pretende revivir viejas rencillas en lugar de promover la convivencia.
Además, ustedes lo tienen que saber, existen mecanismos suficientes
para reparar situaciones objetivamente injustas, siendo el repertorio
legislativo dictado muy largo y, creemos, suficiente para reparar las
injusticias sufridas por las víctimas de la Guerra Civil.
Les
recuerdo -le recuerdo- que existen tres decretos y ocho leyes
al respecto.
Le animo a leerlas.

Referente al otro apartado de su proposición,
señoría, parte de la documentación de la que usted
habla en su propuesta se encuentra en el archivo de la Guerra Civil de
Salamanca.
Señoría, el Grupo Popular está en contra de
disgregar archivos, lo hemos dicho por activa o por pasiva, considerando
que la unidad de este archivo general está por encima de las
pretensiones localistas.

En cualquier caso, durante la pasada legislatura se
remitió una carta al ministerio indicando que se estaba en contra de
disgregar los archivos, pero que si se iba a hacer así, la Comunidad
Valenciana también solicitaba que se nos remitieran todos los
documentos que la afectaran.

Además, por coherencia, no vamos a ir en contra
de la Ley valenciana de archivos 13/2005, en la que se establece la
estructura del sistema archivístico.
Además, en ese sentido,
supondría la creación de un centro de documentación
por cada guerra en la que se haya visto implicada la Comunidad Valenciana.
(Veus)

Actualmente existe documentación al respecto en
archivos, que son unidades archivísticas.
.
.

El senyor president:

Per favor, senyories.
.
.

El senyor Ovejero Adelantado:

.
.
.
completas.

El senyor president:

Pregue el màxim respecte.
.
.

El senyor Ovejero Adelantado:

Separar los documentos de estos archivos supone
disgregar la historia y a esto el Grupo Popular se opone.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Ovejero.

Per a rèplica, supose, al senyor Ovejero, vol
la paraula la senyora Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Efectivament, senyor Maluenda.

Bé, ara sí que m'ha deixat
vosté absolutament anonadada, primer, perquè ha parlat vosté de res del
que diu la proposta de resolució.

Mire, jo, si cal reivindicar els arxius de Salamanca,
nosaltres som els primers que reivindiquem que retornen al País
Valencià els arxius de Salamanca, i jo supose que vosté
haurà parlat amb arxivistes i documentalistes i li hauran explicat
que en estos moments, que està tot informatitzat no hi ha pega per a
mantindre la unitat de l'arxiu i, al mateix temps, que cada u puga
consultar en la seua comunitat o tinga al seu abast les coses que estan en
l'arxiu.

Però això no és el que diu la
proposta.
La proposta el que diu és que cal reconéixer
aquelles persones vinculades a la cultura d'una manera
específica al País Valencià i a la investigació
científica, etcètera, per recordar el treball que han fet
aquestes persones.
I estàvem parlant, i jo he posat exemples.
Evidentment, no he fet una llista exhaustiva, però estem parlant de
persones vinculades, molt vinculades directament, a la cultura.

Mire, el que passa és que jo no entenc com
vostés, cada vegada que es parla de la recuperació de la
memòria històrica els dóna un sarpullit, (veus) perquè, clar, això no és raonable.
Parlar de la memòria històrica en qualsevol país
democràtic i en qualsevol país de la Unió Europea, vol
dir recuperar, recuperar el que ha passat.
Vostés no tenen problemes
per a anar a beatificar a Roma a qui siga, i jo tampoc, però, per
tant, el que cal fer (veus) és recuperar la memòria de tots i cada u, i
sobre tot, d'aquells que varen ser exclosos precisament per la seua
participació i per la repressió que varen patir per la seua
participació en la república.

Me sembla que vostés estan sempre en
l'autoodi.
És absolutament incomprensible que intenten.
.
.
(Veus) És incomprensible
que intenten rebutjar una actuació basada en un acord d'un
organisme com el Consell Valencià de Cultura i que s'ha
aprovat en el ple del Consell Valencià de Cultura.
Tindrà
d'explicar el senyor Grisolía que, segurament, estes coses no
es poden fer.
(Veus) Vostés
volen controlar fins i tot aquelles institucions plurals quan estan fent
coses que políticament a vostés els esmussen, perquè
estan absolutament clavats en l'autoritarisme i en el recordatori del
bàndol blau de la república, del bàndol blau que va
desfer en este país una experiència democràtica com va
ser l'experiència republicana.

I el mateix que l'alcalde de Paterna ha sabut
rectificar i portar les flors republicanes al cementeri, quan el seu
regidor les va llevar i les va posar totes.
.
.
¿grogues, eren?
,
doncs, jo els demane a vostés que reconsideren, que estem parlant
d'una proposta del Consell Valencià de Cultura que jo crec que
és necessari que les Corts Valencianes facen seua, perquè, en
cas contrari, senyor Ovejero, l'única cosa que fan palesa
és que estan treballant (veus) d'una manera orwelliana, intentant fixar el 1984 com l'any de
l'esborrall de la memòria, reescriure la història,
perquè a vostés els molesta.

Tant els molesta que no han segut capaços en
l'any del centenari de Josep Renau, una persona de reconegut
prestigia arreu del món, col·laborar des del govern
valencià a fer cap mostra perquè els valencians coneguen qui
ha segut la persona de Josep Renau, i han hagut de ser les universitats i
han hagut de ser el Consell Valencià de Cultura, que ha fet actes, i
algunes organitzacions privades, com els Octubre, etcètera, els qui
han hagut de fer una mostra de recordatori a Josep Renau.

Jo crec que, en este cas, una vegada més, el
Partit Popular i el govern valencià estan fent palés on estan
ubicats políticament.
I el que pitjor em sap ja no és que
algú puga dir que vostés estan ubicats o tenen un cert sector
proper a l'extrema dreta, en açò s'ubiquen
vostés directament en una extrema dreta que, a més, no vol
reconéixer que estem en un estat democràtic, perquè no
volen vostés reconéixer que hi ha una sèrie de gent
que va col·laborar a una visió diferent, a una visió
nova, a una visió moderna del País Valencià i de
l'estat espanyol en el seu moment, i vostés voldrien que
estigueren soterrats, ben soterrats, i ningú se'n recordara.

I jo li dic a vosté que estem parlant de gent
que forma part del nostre patrimoni, i estem parlant de Joan Fuster, i
estem parlant de Vicent Andrés Estellés, estem parlant de
Vicent Ventura, a més d'altres persones tan importants com la
família Gaos -torne a dir-, que vostés no han fet
ni una miqueta perquè siga reconeguda la seua contribució a
la cultura, tant ací com quan van estar a l'exili
mexicà.

Jo crec, senyor Ovejero, que el Partit Popular, negant
el seu suport a esta proposta del Consell Valencià de Cultura,
està identificant-se i està situant-se on realment
està políticament, culturalment i ideològicament: en
la dreta més extrema.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora Marcos.

Per a rèplica, supose, a la senyora Marcos,
té la paraula el senyor Ovejero.

El senyor Ovejero Adelantado:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Señora Marcos, la Guerra Civil, como todas,
tiene mil facetas y puntos de enfoque: desde el arte militar a los actos
heroicos, los sufrimientos de la población civil, la
organización y medios de los ejércitos, las ideas y
ambiciones en pugna, etcétera, etcétera, etcétera.

Deberían reconocer que desde hace unos
años estamos asistiendo a una campaña encubierta en falsos
motivos humanitarios y en pretensiones de, entre comillas, devolver la
dignidad a las víctimas o de reparar los cuarenta años en que
solo se hablaba de las víctimas de represión izquierdista.
Argumentos claramente fraudulentos.
(Veus)

Señorías, hace un cuarto de siglo que
vivimos en democracia, se lo recuerdo.
Parece que usted todavía vive
antes.
Y en ese período, casi las únicas víctimas
recordadas insiste y machaconamente han sido las izquierdistas.

Vamos a ser claros y concisos hoy.
En su momento,
cuando quiera, debatimos con más profundidad, hay argumentos.
Pero
hoy, como siempre, vamos, por economía procesal, vamos a actuar
rápido.

Mire, la llamada recuperación de la memoria
histórica es el regreso a los momentos estelares de la izquierda y a
los tenebrosos de la derecha.
Es una huida hacia atrás que sirve,
finalmente, para huir hacia delante, tanto que ustedes están
atacando a la derecha.
Yo soy liberal, ¿eh?
Partiendo de ese punto.
(Veus) Pero es que ya estoy
harto de que siempre estemos oyendo.
.
.

El senyor president:

Per favor, senyories, tinguen respecte a
l'orador.

El senyor Ovejero Adelantado:

Y a todo esto, algunos, por lo menos yo, y creo que
mucha gente de mi grupo, nos preguntamos: ¿cómo es que la
izquierda a lo largo de sus trece años y pico en el gobierno no
enmendó los errores, ni erradicó los defectos, no
compensó como es debido a las víctimas, no recordó
jamás a los exiliados, no excavó todas las fosas y no
buscó a los desaparecidos?
(Veus)

A mi entender, señorías, la memoria, en
este caso, es selectiva.

El senyor president:

Perdone un momento.

Señora Catalá, le recuerdo que
está en la mesa.
Si su señoría quiere intervenir, debe
bajar de la mesa y respetar, por tanto, el reglamento.
Muchísimas
gracias.

Perdone, señor Ovejero, por.
.
.

El senyor Ovejero Adelantado:

Sí, señor presidente.
Muchas gracias por
su amparo.

Ya sé que esto es muy duro de reconocerlo, pero
ya es hora de que algunos, sobre todo del Grupo Popular, hablemos ya para
que la sociedad valenciana sepa lo que está ocurriendo en estos
momentos.

Por lo tanto, a mi entender, como la memoria en este
caso sigue siendo muy selectiva por parte de ustedes, nos volvemos y me
ratifico en la oposición a esta propuesta no de ley.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ovejero.

Per a què vol la paraula la seua senyoria?

La senyora Marcos Martí:

Per a replicar al senyor Ovejero.

El senyor president:

Ja li ha replicat la seua senyoria.

Finalitzat el debat, passem.
.
.

Per a què vol la paraula?
(Un diputat parla sense micròfon) No
hi ha al·lusions, no hi ha al·lusions.

Senyories, finalitzat.
.
.
(Remors) Senyories, senyories,
finalitzat el debat, passem a votar la iniciativa.
Vots a favor de la
iniciativa defensada per la senyora Marcos?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Per 8 vots en contra i 7 vots a favor queda rebutjada la
iniciativa.

Senyories, finalitzat l'ordre del dia previst,
s'alça la sessió.

(S'alça la reunió a les 12 hores i
10 minuts)