RTVV%630259.01.25%20macro.html





Comissió de Radiotelevisió Valenciana i de l'Espai Audiovisual realitzada el dia 25 de gener de 2018.
Comença la reunió a les 16 hores i 39 minuts.
Presideix el diputat senyor Marc Pallarès Piquer.
Reunió número 21.

El senyor president:

(Inoïble) .
.
.
de la comissió.
El senyor Soler substituirà de moment el senyor Castelló.
Per tant, podrà fer de secretari, i el primer que farà serà passar llista.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies.
Hi ha quòrum.

Passaríem.
.
.
o, millor dit, començaríem amb el punt 1, que és la lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.

Tenen vostés l'acta dins de la carpeta i ara seria el moment de si s'ha de fer alguna correcció, alguna esmena, algun suggeriment i, si no, donar-la com a aprovada.
Bé, la donaríem com a aprovada.

Compareixences en la fase de participació ciutadana del procediment d'elaboració del projecte de llei, de La Generalitat, de creació del consell audiovisual de la Comunitat Valenciana (CACV) (RE número 82.
439, BOC número 230)

El senyor president:

Per tant, passaríem al punt 2, que és la compareixença en fase de participació de ciutadana del procediment d'elaboració del projecte de llei, de La Generalitat, de creació del consell audiovisual de la Comunitat Valenciana, que té número de registre 82.
439.

Compareixença del senyor Javier Marzal Felici, doctor i llicenciat en Comunicació Audiovisual, en Filologia Hispànica i Filosofia i Ciències de l'Educació per la Universitat de València

El senyor president:

I per a tal efecte ha tingut a bé acudir ací a la institució.
.
.
, la segona vegada, si no recorde malament -dues segures en esta legislatura, no sé si anteriorment hauria vingut-, (veus) al catedràtic, el doctor Javier Marzal, al qual li volem donar les gràcies.
I ja, sense més preàmbul, li podríem ja donar la paraula perquè puga fer la intervenció.

El senyor Marzal Felici:

En primer lloc, vull agrair molt sincerament la possibilitat de poder participar ací com a compareixent.
És un honor per a mi i també ho és per a la meua universitat i el departament de ciències de la comunicació en el qual treballe.

I també volia assenyalar que comparec no només en nom propi, sinó també en representació de la Comissió Interuniversitària a Favor d'una Radiotelevisió Pública Valenciana que acull les cinc universitats públiques de la Comunitat Valenciana i, també, a la Comissió d'Experts en Comunicació de les Universitats Valencianes, que va ser la que va preparar aquell informe del qual vaig tenir l'honor de vindre ací també a exposar-lo el mes de febrer de 2016, fa quasi dos anys.

La meua intervenció ve motivada per l'interés que el món acadèmic ve manifestant des de fa molts anys respecte a la necessitat de comptar amb òrgans tant importants com els consells audiovisuals.

L'article 20 de la Constitució espanyola parla de drets i llibertats de la comunicació i, també, parla dels límits del seu exercici.
D'una manera implícita es fa referència a la necessitat d'un consejo audiovisual de España, que s'haurà de desenvolupar com a llei orgànica com establix l'article 81 de la carta magna de 1978.
La creació del consejo estatal de medios audiovisuales de España és un tema pendent, per tant, des de fa quasi quatre dècades.

Al nostre àmbit, la referència al consell de l'audiovisual de la Comunitat Valenciana com a autoritat independent es presenta a la Llei 6/2016 de creació de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació, però també apareix a la Llei 1/2006 del sector audiovisual de la Generalitat valenciana i al mateix Estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana de 1982 al seu article 56.
Han passat quasi trenta-sis anys des d'aleshores, perquè cal reconéixer que duguem un miqueta de retard.

La meua intervenció de deu minuts es vol centrar en tres aspectes fonamentals: en primer lloc, de la presència de consells audiovisuals arran de tot el món; en segon lloc, les funcions i paper dels consells audiovisuals i, en tercer lloc, les prevencions que cal adoptar en la seua creació des del nostre humil punt de vista.
I demane disculpes per si m'allargue un pelín.

En primer lloc, pel que fa a la presència i funcions dels consells audiovisuals a nivell internacional, una ràpida ullada a eixe panorama permet prendre consciència que en aquest camp el nostre país representa una veritable anomalia.

A tots els països més avançats del món existixen consells audiovisuals, és a dir, organismes independents amb autoritat per a vetllar per a una correcta ordenació i desenvolupament dels mitjans de comunicació.
Entre altres, podem citar l'Ofcom, Office of Communications, que va nàixer al 2001, però sobre la base de cinc organismes reguladors que existien al Regne Unit des de la dècada dels anys trenta del segle passat; el Conseil Supérieur de l'Audiovisuel a França, que es va crear en 1998; l'Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni, que és l'òrgan regulador a Itàlia i es va crear en 1990.

A Alemanya existixen catorze autoritats reguladores de l'audiovisual, que es corresponen amb els estats federats i treballen d'una manera coordinada des de 1998.
També, com passa a Bèlgica, on n'hi han dos consells audiovisuals, un per a Flandes i l'altre per a Valònia.
A Portugal tenim l'Entidade Reguladora para a ComunicaçÃ£o Social, que es va crear en 2004.

I podríem parlar de més organismes.
Per exemple, la Federal Communications Commission dels Estats Units, que va nàixer en 1934, inicialment per a controlar el camp de la radiodifusió; també, els consells audiovisuals d'Austràlia, Japó, Canadà, Finlàndia, Mèxic, Xile.
.
.
El llistat de reguladors audiovisuals inclou tots els països de la Unió Europea, alguns realment menuts com Romania, Lituània, Eslovènia, Eslovàquia, Malta, Luxemburg, en disposen tots ells de consell audiovisual.

En definitiva, és fàcilment constatable que existixen consells audiovisuals -és a dir, autoritats reguladores dels espais comunicatius- per tot arreu del món, fins i tot als països que són model del capitalisme més neoliberal i més desregulat, com és el cas d'Estats Units i del Regne Unit.

La idea que volem subratllar és que la no-existència d'autoritats reguladores als espais públics de comunicació -públics per definició- és un greu problema que es podria comparar amb el que suposaria l'absència d'un servei tan important com la Direcció General de Trànsit o del Codi de trànsit i de seguretat vial per al trànsit de vehicles a les nostres carreteres.

La inexistència de consells audiovisuals té a veure molt, directament, amb la baixa qualitat del sistema comunicatiu espanyol i valencià, i l'escassa competitivitat del sector audiovisual valencià i espanyol.

Cal dir que la Comunitat Valenciana té un enorme potencial en aquest camp perquè no ens falta talent, creativitat i capacitat de treball.

Només la ignorància o la defensa d'interessos econòmics i polítics és el que pot motivar l'obstinació per a negar la necessitat d'aquests òrgans reguladors.

I és que, en segon lloc, és necessari subratllar els beneficis que aporta la creació d'un consell audiovisual a un entorn polític, econòmic, social i cultural com el de la Comunitat Valenciana.

A l'informe de la comissió d'experts en comunicació vam subratllar la necessitat de crear el consell audiovisual de la Comunitat Valenciana com un element fonamental per a garantir la creació d'un espai comunicatiu valencià que puga desenvolupar-se adequadament.

Parlem d'un òrgan extern de control, amb independència i autonomia, que ha de vigilar la pluralitat informativa, la defensa dels drets de l'audiència i la independència dels mitjans de comunicació públics, però també el correcte funcionament de tot el sistema mediàtic.
En definitiva, per a garantir la qualitat de la dieta mediàtica dels ciutadans i ciutadanes valencians.

Per aquest motiu es necessita un organisme regulador que ordene el mercat audiovisual, amb autoritat i capacitat sancionadora, i també supervise la concessió dels ajuts públics als mitjans valencians en temes, per exemple, com el repartiment de la publicitat institucional, que ho fa La Generalitat, les diputacions, els ajuntaments, o de les ajudes a la producció audiovisual, com a manera també de garantir la pluralitat i l'equitat distributiva.

Com déiem, un consell audiovisual no és una entitat repressora.
És un òrgan que, davant de situacions de conflicte, dóna instruccions quan es tracta, per exemple, de fer complir a operadors o a anunciants el seguiment d'unes normes o codis; informa de decisions, que poden tindre un caràcter orientatiu per a determinades entitats, empreses o individus rellevants del sector audiovisual; fa recomanacions que no tenen un caràcter vinculant, i sí, també poden dictar sancions quan siga necessari, quan els mecanismes anteriors fallen o quan es detecta una falta greu d'un operador, anunciant, entitat perquè s'ha vulnerat la legislació vigent o vulnerat drets de col·lectius sensibles com els infants i joves.

Cal assenyalar, contràriament al que es pensa, que no són freqüents els dictàmens de sancions.
És la part, diguem-ne, menys important pel nombre, diguem-ne.
.
.
, pel volum o quantitat, perquè la mateixa existència d'aquest tipus d'òrgans té un efecte dissuasori entre els operadors i agents del sistema comunicatiu i audiovisual del territori.

Una altra funció que també cal destacar dels consells audiovisuals és el seu paper de supervisió i vigilància sobre l'activitat dels operadors, en especial sobre els mitjans de comunicació de titularitat pública.

En aquest sentit, el consell audiovisual de la Comunitat Valenciana hauria de contribuir al compliment dels principis fundacionals de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació, en especial la seua missió de servei públic; la seua independència del poder polític i d'interessos econòmics; l'ús adequat del valencià; la pluralitat informativa; l'expressió de la llibertat d'ideologies, creences i orientacions polítiques; de la igualtat entre hòmens i dones, així com a afavorir la visibilitat dels col·lectius més desafavorits o en risc d'exclusió social.

En aquest sentit, pensem que el consell audiovisual pot contribuir a millorar d'una manera significativa la governança o bon govern de la nova Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació.

Un aspecte que ens sembla fonamental és assegurar la participació ciutadana en el govern dels mitjans de comunicació públics, així com dels valors que han de sostindre aquest servei públic que la Unió Europea de Radiodifusió resumix en sis principis: independència, universalitat, rendició de comptes, diversitat, excel·lència i innovació.

El consell audiovisual podria aplicar les proves de valor públic per a garantir la qualitat del servei públic, i això passa per avaluar, i també comunicar, l'impacte social i econòmic de la comunicació, del periodisme, de la comunicació publicitària, de l'oferta d'entreteniment audiovisual, ficant per davant la rendibilitat social sobre l'econòmica, i creem que també cal incentivar molt seriosament la recerca en el camp del periodisme, de la publicitat i de la comunicació audiovisual en la realitat, en el dia a dia, en el que és la realitat professional.

Si ens fixem en la feina que desenvolupen els consells audiovisuals a tot el món, veurem que tots tenen importants departaments d'investigació per a desenvolupar projectes d'innovació, la posada en marxa d'observatoris que ajuden a monitoritzar l'evolució de la comunicació al territori, necessaris per a dissenyar plans estratègics per al sector, amb beneficis molt clars també per al sector privat, no només per als mitjans de comunicació públics.

Els consells audiovisuals desenvolupen una tasca important en la promoció de la recerca sobre la comunicació per mitjà de l'edició i publicació d'estudis i informes, la promoció de col·laboracions entre diferents administracions, especialment amb les universitats, i els nivell educatius no universitaris, contribuint així a la millora de la competència mediàtica dels joves i de la ciutadania en general.

Finalment, el tercer bloc, molt ràpidament volia fer referència a les principals prevencions i amenaces que cal tenir en compte en la creació d'un consell audiovisual de la Comunitat Valenciana, i que podem sintetitzar en uns pocs aspectes.

El primer és el de la politització i governamentalització del mateix consell audiovisual.
S'ha de garantir que aquest òrgan funcione amb la màxima independència possible del poder polític.

El consell audiovisual de la Comunitat Valenciana s'ha de veure com un instrument de defensa dels drets fonamentals, com ho és l'existència del propi sistema comunicatiu valencià.

En segon lloc, s'ha de tenir en compte que la qualitat i excel·lència només es poden abastir si es compta amb els recursos necessaris que ho puguen garantir.

El consell audiovisual de la Comunitat Valenciana hauria de comptar amb un pressupost adequat per a fer correctament la seua feina.

I som conscients que vivim en una època molt complexa, de permanent crisi econòmica, en una comunitat infrafinançada, i cal analitzar els pressupostos d'altres consells audiovisuals i intentar dotar aquesta nova autoritat amb el pressupost imprescindible per a poder funcionar correctament.

I en la conjuntura actual nosaltres pensem que el consell audiovisual ha de recolzar-se en gran mesura en el sistema universitari valencià, que també pot, al mateix temps, veure's enfortit amb aquesta nova relació professional -estic acabant ja, ¿eh?

En tercer lloc, és fonamental que els responsables del futur consell audiovisual de la Comunitat Valenciana siguen persones, homes i dones, amb una trajectòria professional dilatada, amb molta experiència professional, que tinguen una clara vocació de servei públic i una disposició natural a treballar col·laborativament amb les administracions públiques i a obrir-se al sector professional.

L'objectiu final, ho repetim, ha de ser millorar la qualitat de la comunicació a la Comunitat Valenciana.
I la millor estratègia és crear relacions fluides i sòlids vincles amb tots els agents del sector comunicatiu i audiovisual valencià.

En quart lloc, cal ser conscients que la feina que desenvolupa una autoritat com el consell audiovisual no és gens fàcil.
Pel contrari, l'anàlisi dels continguts de l'oferta televisiva, radiofònica, de la publicitat comercial i institucional, fins i tot el que passa a les xarxes socials, és d'una gran complexitat.
Caldran uns anys de rodatge dels equips de treball, per exemple de l'equip d'analistes de continguts, que s'haurà de constituir i que no podran estar treballant al cent per cent al principi, perquè cal desenvolupar metodologies, protocols i rutines de treball d'assumptes per analitzar temàtiques com el pluralisme polític i social, la protecció dels menors, la contraprogramació, la igualtat de gènere, l'ús del valencià, la presència de la cultura valenciana als mitjans de comunicació, la representació de grups culturals i col·lectius de tot tipus als mitjans de comunicació, els drets dels discapacitats, el control dels blocs de publicitat a les emissions, el compliment de les quotes europees de cinema espanyol, el problema del telefem i la falta de qualitat, la representació de la violència, etcètera.
És inacabable, no?

En definitiva, volem recordar, i no ho diguem només nosaltres, que la comunicació és motor de progrés de la nostra societat, és una inversió estratègica fonamental per a desenrotllar una economia basada en el coneixement, és clau per a millorar la nostra convivència, la pluralitat de pensament i creences, la igualtat de les persones, la participació ciutadana.

No hem de perdre de vista que la qualitat de la comunicació té efectes molt positius sobre el conjunt de l'economia i sobre el desenvolupament de les indústries culturals i creatives, que és un sector estratègic a les societats més avançades del món.

Bé, voldria reiterar el meu agraïment, no?
, per la invitació de la comissió parlamentària, i espere que esta intervenció haja sigut del seu interés i ajuda, i me pose a la vostra disposició per a respondre a totes aquelles qüestions que puguen plantejar dubtes o que necessiten més aclariments.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Marzal, i sobretot també per l'esforç de síntesi, perquè sabem que vosté és un expert i podria aprofundir i estar parlant durant molt de temps, doncs és un esforç important resumir-ho en deu-dotze minuts.

Passem ara al torn dels grups parlamentaris.
I, per tant, li donem la paraula al portaveu del Grup Parlamentari Ciudadanos, el senyor Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Gracias, presidente.

Buenas tardes, señor Marzal.

Mire, nuestro grupo tiene claro que las disposiciones o las directrices, mejor dicho, europeas no solo aconsejan, sino que están exigiendo este tipo de organismos independientes, ¿no?
Y bueno, cuando hablamos de independencia, desde luego no va a ser Ciudadanos el que se oponga a este tipo de controles, y menos aquí.

Pero sobre ese tema quería yo preguntarle.
Porque usted ha hecho hincapié con el tema de la independencia, de garantizar la independencia de este organismo.
Y yo me pregunto si realmente es necesario ese organismo, si no se podría crear… Usted lo ha comparado con la Dirección General de Tráfico.
Me vale la comparación.
¿Por qué un consejo audiovisual valenciano y no la dirección general de comunicación?
¿Dónde podemos tener la diferencia?
Porque está claro que, vale, sí, el consejo audiovisual se podría…, el nombramiento, tendría una independencia, pero por ahí también quiero que me conteste cómo podemos garantizar esa independencia, y más cuando tenemos tan fresco el proceso de nombramiento de la nueva Corporación Valenciana de Medios de Comunicación, que se ha hecho un intento que creo, sin meterme en polémicas, que no ha sido plenamente satisfactorio, por lo menos el portavoz del grupo del que le habla pues tenemos, hemos expresado quejas de esos supuestos fallos en independencia, en según qué elecciones o según qué nombramientos.

Porque entendemos que desde la letra, pues la necesidad de este órgano independiente, pero, o por lo menos yo personalmente empiezo a dudar de que en la práctica podamos tener esa independencia y esa utilidad, ¿no?
El ejemplo lo tenemos aquí, en España, tenemos dos órganos, dos consejos autonómicos y uno medio nacional, ¿no?
Y precisamente el más cercano que tenemos, que es el catalán, pues realmente se ha metido en unas polémicas y en unas sombras de independencia realmente importantes, y se supone que es el que más presupuesto tiene, el que debería servir de ejemplo, y menudo ejemplo nos ha dado por lo menos en el último año.
No conozco mucho más atrás la historia del consejo audiovisual catalán, pero desde luego, si es ese el objetivo, de lo poco que conozco del consejo audiovisual catalán, es el objetivo de éste, directamente podemos acabar ya la comisión porque este grupo se retira, ¿no?

Entonces, me gustaría saber, si ese no es el objetivo, cuál es el objetivo.
Si se puede llegar, si realmente podemos crear un organismo independiente que controle el sector audiovisual valenciano y que mejore o potencie el sector audiovisual valenciano.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

És el torn ara del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Li done la paraula a l'il·lustre diputat senyor Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Moltes gràcies.

Bona vesprada, senyor Marzal.
Un plaer, com sempre sentir-lo.

Volia plantejar-li dos o tres qüestions molt concretes.

La primera lectura del text del projecte de llei ens planteja alguns dubtes i ens agradaria que en el seu coneixement vosté ens aclarira situacions.

En primer lloc, trobem.
.
.
, en l'aspecte de les funcions detectem una possible duplicitat, o tal vegada és un problema de falta de claredat de la norma, entre les funcions del consell rector i del consell assessor.
Tenim un dubte ahí de certa duplicitat que caldria vore.

En relació també amb les funcions del consell rector detectem alguna mancança.
Detectem, per exemple, la possibilitat d'emetre informes i dictàmens a iniciativa pròpia.
Quina capacitat de control se té sobre les recomanacions, perquè, clar, se fan recomanacions, però són a soles, diguem, expressions que poden tindre una certa autoritat, però no vegem que hi haja un mecanisme per a vore el seguiment o el compliment d'eixes recomanacions, més enllà de la memòria anual.

Perquè pensem un consell assessor que tinga també una funció orientadora de polítiques audiovisuals d'ample espectre, o siga, que no siga a soles l'administració o l'opinió sobre la gestió del dia a dia dels mitjans, sinó que s'anticipe d'alguna manera o que trasllade al sector audiovisual alguna de les inquietuds que estan en els canvis culturals i de comportament de la societat.

Una altra qüestió.
Volia també que vosté ens explicara perquè hem vist que el sistema d'elecció diferix dels models de Catalunya i d'Andalusia, que són dos consells audiovisuals existents; en els dos models tots els membres del consell audiovisual són triats pel parlament respectiu.
I ací es proposa un model en què hi ha cinc membres triats per Les Corts -sembla ser una simplicitat perquè ara hi ha cinc grups, però a la millor algun dia n'hi ha tres o set, i no sé si este número de cinc té algun sentit per això- i després dos triats pel Consell.

Vegem que en els dos models, Catalunya i Andalusia, els mateixos membres del Consell trien el seu president en Andalusia o el tria el mateix parlament en Catalunya.
I en canvi ací observem que el president del consell rector és nomenat, designat -és l'expressió que utilitzada allí, que no m'agrada gens- pel Consell en este cas, i el president de La Generalitat, exacte, diu.
I a més se demanen vint anys d'experiència, la qual cosa, en fi, no deixa de ser també un requisit massa massa estricte que apunta, en fi, a una dificultat per a incorporar visions més fresques, més modernes del sector.

Em sembla també el tema del mandat.
El tema del mandat, ací és parla de cinc més cinc, que és el model d'Andalusia, mentre que a Catalunya se dóna sis anys i no és renovable.
Jo imagine que tampoc es tracta de dir si una fórmula.
.
.
, però en la concepció que crec que tots compartim de la independència i d'a més ser un òrgan molt connectat de les inquietuds, la cultura social i la seua evolució, què li sembla a vosté que és el més recomanable.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Montiel.

És el torn ara del Grup Parlamentari Compromís.
Li done la paraula a l'il·lustre diputat i síndic, el senyor Fran Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, president.

Bé, en primer lloc, agrair la presència del senyor Marzal i la seua explicació, sempre és un plaer escoltar persones tan formades en aquesta qüestió.

I abans de res sí que m'agradaria remarcar la necessitat que tenim de comptar amb un consell de l'audiovisual.
Jo crec que és una idea compartida per la majoria de grups d'estes Corts i també per la majoria d'experts en regulació de l'audiovisual.

En tots els sistemes avançats existix la figura del consell audiovisual, vosté mateixa ho ha explicat en la seua exposició, i a més tenen una capacitat sancionadora, que jo crec que això és fonamental.
I clar, ací és quan veig jo la necessitat que eixe consell siga independent del partit o partits que governen en eixe moment, perquè, clar, per a garantir l'exercici de les llibertats de comunicació, d'expressió i de premsa, inclús el que vosté comentava de la publicitat institucional, doncs l'ideal és que el consell que pot sancionar en eixes qüestions no siga també del partit o dels partits que governen en eixe moment.

El fet que després de dotze anys de l'última reforma de l'Estatut d'autonomia, o trenta-sis, com vosté dia, del primer Estatut, encara continuem sense tindre eixe òrgan creat, demostra més que mai la necessitat d'esta llei, no?
, i de com el botànic està fent feina que no s'ha fet en les últimes dècades.
Però, evidentment, estic segur que serà un projecte, com tots, millorable i per això tinc algunes preguntes que voldria que vosté em comentara i que aprofundirà en algun dels temes.

La primera és: com han funcionat organismes similars, ja ho han dit ací dos companys, el d'Andalusia, el de Catalunya, en autonomies similars a la nostra.
I què podem aprendre d'eixos models, tant en allò positiu com en el negatiu.

Després, la segona és quant a la independència, que li comentava.
Si considera que el sistema actual que hi ha en esta llei -i ja també és una pregunta que li ha fet el senyor Montiel- garantix la necessària independència del consell de l'audiovisual.

I finalment, quant a les seues competències, si creu que s'ajusten al paper que han de jugar este tipus d'òrgans.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Ferri.

És el torn ara del Grup Parlamentari Socialista.
Per tant, donem la paraula a la il·lustre diputada senyora Rosa Peris.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, president.

Nosaltres també agraïm al professor, Javier Marzal, la seua compareixença i sobretot també que haja volgut compartir amb nosaltres els seus coneixements i, per suposat, el treball i les investigacions que han fet des de la universitat en l'àmbit del sector audiovisual, i sobretot la necessitat de crear este òrgan regulador del sector audiovisual.

Vosté mos dia, centrava la seua intervenció en tres elements fonamentals, en justificar la necessitat.
Jo crec que ens ha quedat clar, almenys al meu grup.
Però és que a més des de la Unió Europea i des del Consell d'Europa ja fa molt de temps, des de principis de.
.
.
, jo crec que va ser l'any 2000 quan ja van fer una recomanació a tots els estats membres de la necessitat d'autoritats reguladores independents en el sector audiovisual.

I jo simplement li preguntaria: quins són els motius pels quals creu que el nostre país, crec que és l'únic país de la Unió Europea que no ha avançat o que.
.
.
, no sols en Espanya, sinó que en el conjunt del nostre país i de les comunitats autònomes, llevat Andalusia i Catalunya, què ha passat en el nostre país perquè no haja prosperat esta idea que des de la Unió Europea se té tan clara.

Dos.
Jo crec que hi ha una funció molt important, que és regular el sistema de concessió de les llicències radiofòniques i televisives, que és una funció fonamental i que ha de ser un òrgan independent.
I, per tant, nosaltres també creguem que eixa és una de les seues funcions importants que ha de fer.

I, en tercer lloc, ací probablement la tradició, el que ha passat en els últims anys en la nostra comunitat, ens du a sempre tindre molta por o ser molt preventius en tot el tema que té a vore amb la politització o amb la governamentalització d'estos òrgans.

Nosaltres també compartim, com vosté diu, que el gran èxit o un element fonamental d'un òrgan regulador com este és que, efectivament, siga un òrgan independent, però, sobretot, que tinga autoritat.

I la meua pregunta, que és l'última, és si vosté creu que en el projecte de llei, tal com està redactat, creu que estem garantint, de manera raonable, eixa desgovernamentalització o vosté apostaria per alguna altra reforma.

Acabe amb açò.
I, simplement, reiterar-li la nostra gratitud i agraïment per les seues paraules i les seues explicacions.

Gràcies, president.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Peris.

I ara seria el torn del Grup Parlamentari Popular i, per tant, li donem la paraula al diputat i portaveu adjunt, el senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Marzal, em va a permetre, abans de fer-li algunes altres consideracions, quan vosté es despedia de la seua primera intervenció diguent, Â«agraïsc molt la invitació de la comissióÂ», m'agradaria saber qui l'ha convidat.
És una pregunta.

En segon lloc, m'agradaria preguntar-li si vosté ha format part, d'alguna manera, en la redacció d'este projecte, en la redacció del projecte de llei, si vosté ha participat d'alguna forma.
No estic fent ninguna suposició, perquè no tinc ni idea.

I també si vosté està assessorant algun grup parlamentari a l'hora de les possibles esmenes que es puguen fer a esta llei, si és que vosté ho considera oportú.

Jo, doncs, he d'entrar ja.
.
.
Clar, esta mateixa situació la vàrem viure abans de l'aprovació de la llei de la Radiotelevisió Valenciana.
Per ací passaren moltíssims experts de moltes matèries.
I una part fonamental.
.
.
, és cert que tots els grups parlamentaris, quan parlàvem, parlàvem de la necessitat de la independència respecte a no només la governamentalització, que és una cosa que el tripartit remarca molt, no?
, Â«hay que desgubernamentalizarÂ», però no parlen de despolitizar -és cert que hui sí que ho han fet.

Però jo el que li deia és que la nostra experiència.
.
.
Jo tinc una predisposició negativa cap a esta llei perquè la nostra experiència és que tot allò que vàrem parlar en el seu dia, totes aquelles voluntats que es varen expressar en el seu dia respecte a la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació i la societat que l'ha portada endavant, doncs, el que estem veient és que de todo menos de lo que se habló.
És a dir, no és una corporació i, fonamentalment, no és una societat que estiga desgovernamentalitzada, sense dubte no està despolititzada -estem veient que els nomenaments tenen una clara aparença política-.
Però, bé, possiblement vosté pot pensar que açò és una opinió meua.
M'agradaria saber si vosté pensa que en la societat els nomenaments dels càrrecs directius que s'estan produint estan donant.
.
.

Ací, la senyora Oltra, quan parlava d'estes coses, deia: aparte de serlo, hay que parecerlo.
Jo el que li pregunte és: ¿vosté pensa que el que està passant en la corporació i en la societat, doncs, està donant un clar símptoma de què és una despolitització dels mitjans de comunicació públics?

També m'agradaria saber.
.
.
Clar, al final, l'experiència que tenim, doncs, és, com parlàvem ací, d'Andalusia i de Catalunya.
I vosté entendrà que mosatros mirem molt Catalunya.
¿Pensa vosté que el funcionament del consell audiovisual català és el funcionament que deuria tindre un futur consell audiovisual valencià?
¿Pensa que està funcionant correctament o, per una altra banda, com jo pense, eixe consell audiovisual està servint només per a uniformitzar els mitjans de comunicació, no només públics, en la comunitat veïna?

Ja ha dit vosté que és molt partidari, que ho té claríssim -m'alegra vore-ho, m'alegra vore-ho perquè li puc demanar les explicacions-, que ha de tindre capacitat sancionadora eixe consell audiovisual.
A mi m'agradaria que m'explicara per què és fonamental que el consell audiovisual tinga la capacitat sancionadora.
¿Per què eixa capacitat sancionadora no la podria mantindre l'administració?
¿En quina mesura el fet que la capacitat sancionadora la tinga el consell audiovisual, doncs, això beneficia el sistema?

I, fonamentalment, estes eren les qüestions que volia preguntar-li.

Només una última.
Vosté ha dit que una de les missions que vosté entén que hauria de tindre el consell audiovisual és la supervisió i la vigilància sobre l'activitat dels operadors.
A mi açò també m'alarma, i segur que vosté ho argumenta teòricament.
M'agradaria que em desenrotllara un poquet més, quan parla vosté de supervisió i vigilància de l'activitat dels operadors, a què s'està referint.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

Bé, senyor Marzal, ara bé el difícil repte de, en uns pocs minuts, contestar a totes les qüestions.
De totes maneres, podem tindre certa flexibilitat.

Té la paraula el senyor Marzal.

El senyor Marzal Felici:

Bé, moltes gràcies.

Vaig a respondre seguint l'ordre, si els sembla bé.

En primer lloc.
.
.
Bé, la qüestió de com garantir la independència d'un òrgan.
.
.
, d'una autoritat com un consell audiovisual.
Jo crec que, per una banda, està, òbviament, la redacció de la llei que, a nivell tècnic.
.
.
Bé, jo no sóc jurista en la matèria, no?
, però jo, per totes les lleis que he pogut llegir, crec que n'hi ha un esforç important per explicitar i per detallar moltes qüestions relatives, no?
, incidint reiteradament en aquesta qüestió.

Però jo crec que ho vam parlar ja fa dos anys, quan estava debatent-se o estava en el moment previ, diguem-ne, a debatre el que anava a ser la llei de creació de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació.
La manera de garantir aquesta independència és.
.
.
Bé, n'hi han, evidentment, algunes coses a tindre en compte, no?
Jo crec que el fet que els consellers d'eixe òrgan passen per un procés públic, presentant els seus currículums, la seua trajectòria, jo crec que això és un.
.
.
, la convocatòria pública, diguem-ne, a l'hora de triar els membres d'eixe consell audiovisual, jo crec que és un punt fonamental, no?
, absolutament, i que s'ha de seguir.
I bé, doncs, també és fonamental, també, que vosaltres.
.
.
, que els membres d'aquesta comissió parlamentària també facen un esforç important per intentar arribar a acords.

No sé, vivim en un país en què jo crec que, des d'un punt de vista jurídic, tenim un marc legal d'una complexitat i d'una extensió.
.
.
No sé, jo.
.
.
, en la universitat, per exemple, reproduïm a escala xicoteta, si voleu, també aquesta tendència política a nivell global.
Tenim normatives per a avorrir.
És una barbaritat.
Tot es regula, tot s'ha de.
.
.
I això per a mi també és indicatiu, en certa mesura també, de la desconfiança com a leitmotiv, diguem-ne, en la gestió política de totes les coses.

Jo envege els nostres veïns de França, sobretot de Gran Bretanya, que tenen una llarguíssima tradició en aquest tipus d'òrgans, on no n'hi ha tanta normativa, no n'hi han tantes lleis, però, en canvi, s'arriba a acords, perquè el principi fonamental és, sobretot, aquell que es referix a la voluntat política, a l'ètica, a les bones pràctiques polítiques, que jo crec que són fonamentals i que.
.
.
Som un país que si estem en aquesta situació de tant d'endarreriment respecte a altres països és perquè tenim una falta de tradició democràtica importantíssima.
I això no és un problema de les Corts Valencianes i de la classe política, és un problema que té la societat espanyola i la societat valenciana; i tots tenim una part de responsabilitat, tots, el ciutadà d'a peu la té també, eh?
, qualsevol de nosaltres, de gent com jo.

S'ha fet referència al consell.
.
.
, a, diguem-ne, com garantir la independència i s'ha ficat damunt la taula el problema a l'hora de configurar el consell rector de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació, on no es veu aquesta independència, no?
Jo, en eixe sentit.
.
.
Jo no sé, però.
.
.
Clar, la meua perspectiva és prou diferent a la vostra.
Jo entenc que ocupem punts espacialment diferents i tenim visions i punts de vista diferents.

Jo crec que la tasca que està desenvolupant el consell rector de la corporació valenciana tampoc és, diria jo.
.
.
, no cal llegir-la en termes tan apocalíptics, des del meu punt de vista, ni tampoc és una meravella.
O siga, les coses són més complexes en el dia a dia.
La tasca que està fent és, realment, d'una dificultat enorme, i jo crec que això és públic i notori, ho sabem tots.
I hem de tindre en compte i hem de recordar que la direcció general de la societat mercantil va ser per mitjà d'un concurs públic, hi van haver compareixences.
.
.
, bé, què vaig a dir-vos?
, vosaltres ho sabeu millor que jo en eixe sentit.

S'ha fer referència a l'existència de dos consells autonòmics, de dos consells audiovisuals en la nostra.
.
.
, en dos autonomies -en Catalunya i en Andalusia-.
I jo el que volia en la meua exposició, sobretot, era incidir sobre un fet importantíssim i és que els consells audiovisuals fan molta activitat i només s'acaba parlant dels informes que puntualment s'han demanat per una qüestió de.
.
.
, per exemple, en el tema dels informatius, l'ocupació dels partits.
En fi, jo crec que, de veritat, és una manera molt restrictiva de vore l'activitat que desenvolupen els consells audiovisuals.

I jo he de de dir, en aquest sentit, que, home, s'han de prendre totes les precaucions possibles perquè, efectivament, la gent que estiga duent, espentant, duent la governança d'eixe consell audiovisual ha de ser gent independent, el que no vol dir que siguen persones sense ideologia.
Òbviament, tothom té ideologia, tots tenim les nostres idees polítiques.
Ara, el que s'ha de ficar per damunt de tot és intentar fer una tasca professional.

I, bé, jo crec que ahí el repte és, en la fase inicial, definir uns protocols de treball que siguen molt clars i molt, diguem-ne, rigorosos.
És així com se pot fer un organisme independent, però no ser farà del dia a la nit.
Estem parlant de la creació, i això necessitarà un temps de rodatge important.

El Consell Audiovisual de Catalunya és veritat que en els darrers temps estem vivint jo crec que una situació d'una excepcionalitat majúscula en aquest país, a Espanya i a Catalunya, però és que el Consell Audiovisual de Catalunya du una trajectòria de molts anys ja i jo.
.
.
, no sé, vos convide a analitzar la situació del sistema comunicatiu català, pel que fa a la xarxa de ràdios, la xarxa de televisions municipals, locals.
.
.
És que estan en un nivell molt més avançat que nosaltres.
I també passa el mateix en Andalusia, on n'hi ha una xarxa d'emissores, tant d'operadors de televisió i de ràdio, que és enorme, brutal, perquè és un territori també molt gran, n'hi ha molta població.
I el nivell de maduresa que tenen eixos dos sistemes comunicatius està molt per davant de la resta d'Espanya.

També caldria parlar del cas del País Basc, tal vegada, i, en menor mesura, Galícia, no?

No sé si responc les preguntes correctament, no?
, si he donat satisfacció als plantejaments que feu, però, bé, intente.
.
.
Supose que tornaran a eixir algunes d'estes qüestions repetidament.

Pel que fa a allò que el Grup Podem plantejava, no?
, el senyor Montiel, en la llei detecta una certa duplicitat entre el consell rector i el consell assessor a l'hora, diguem-ne, de plantejar recomanacions.
Jo crec que és molt complicat plasmar en una llei a nivell de detall i limitar, de manera taxativa, on està cadascú, no?
Perquè jo crec que també el mateix procés d'encetar aquestos òrgans és el que anirà, a poc a poc, ficant les coses al seu lloc.
I això.
.
.
, bé, doncs, se deprén a caminar caminant; vull dir, que és molt difícil, a priori, establir aquests límits i barreres tan -diguem-ne-, de manera tan nítida, ¿no?

Quan es parla del sistema d'eleccions com l'andalús, ací es parla de triar cinc membres, no, tots pel parlament, en el cas d'ací de la Comunitat Valenciana serien cinc i dos triats pel Consell.
Jo crec que eixa és una qüestió que ha de vore també un poc en com s'enceta el projecte que d'alguna manera, bé, doncs no existix cap tipus, no n'hi ha unes bases creades, és d'una gran complexitat l'inici i, bé, ací s'opta per aquesta via de dos triats pel Consell.
Jo crec que, ¡home!
, més independent seria que tots els membres eixiren del parlament.

Però, jo també entenc que el que està plantejant-se el que va a provocar és una reestructuració de les (algú tus) -diríem-, del mateix govern de La Generalitat perquè moltes de les competències que ara assumirà el consell audiovisual estan directament ara mateix depenent del govern, i ara passen a una autoritat independent.
I això jo crec que és una millora molt substancial.

Sobre el tema del mandat, la possibilitat, en el cas andalús, ¿no?
, plantegen, perdó, en el cas nostre, ací, en el nostre territori la llei planteja cinc i, després, cinc més com a possibilitat de renovació.
El model de Catalunya de sis no renovables a mi em sembla que també és més garantista, de major independència, d'evitar -diguem-ne- que es puguen enquistar càrrecs, que puguen estar persones massa temps.

Però, bé, això també són qüestions que jo crec que heu de debatre vosaltres que sou experts en la matèria.

Pel que fa a la intervenció de Fran Ferri, de Compromís, ¿com han funcionat organismes similars?
Mireu, Espanya jo crec que és una democràcia molt jove i que en eixe sentit doncs els consells audiovisuals han reproduït els defectes de les pràctiques polítiques en aquest país que de manera -diguem- un poc primitiva, en òrgans suposadament, o absolutament independents en la teoria, després en la pràctica es veu que n'hi ha una dependència i que es reproduïxen els mateixos esquemes, cosa que jo crec que hem anat tots deprenent la lliçó.
Han passat moltes coses esta darrera dècada -crec jo-, i d'alguna manera mos estem vacunant de moltes coses, de moltes temptacions per a intentar evitar-les a tota costa, i en la llei es veu que n'hi ha un esforç importantíssim per a intentar previndre aquestes situacions.

També, passava el mateix en la mateixa llei de creació de la corporació valenciana de mitjans de comunicació que és supergarantista, tant que després passen coses una mica -diguem-ne- surrealistes també com és tot el procés de la configuració del que és la direcció, ¿no?
, no sé, que en altres entorns doncs lògicament els equips directius de les corporacions són gent de confiança de la direcció general, punto y pelota.
¿Per què han de fer-se estos processos de selecció?

Jo crec que ahí es generen conflictes que es podrien haver evitat però, bé, la motivació d'això és eixe recel del legislador per a intentar garantir la independència, és un -diríem- noble propòsit, ¿no?
Però, bé, també evidentment ens equivoquem -crec jo-, i parle en plural no perquè jo haja participat en res, que també deixe ben clar que la meua participació ací naix com a voluntat per a intentar aportar, ¿eh?
, no és fruit en absolut de la designació de ningú ni, en fi, jo no col·labore amb cap grup parlamentari, i m'agradaria que se'm vera com persona que vol col·laborar amb tots els grups.

Perquè jo crec que per damunt de tot n'hi ha un objectiu que és també molt important i és fer realitat un projecte com aquest, sent conscients també de les nostres limitacions, de les dificultats econòmiques que n'hi ha i que són una realitat, i sent conscients que perquè això isca bé serà necessària la col·laboració de tots.
I ahí, jo, ahí sí, com a persona de la universitat tinc claríssim que és un deure moral, és un deure que tenim, poder ajudar en la mesura del que siga possible.

¿Com han funcionat estos organismes?
Torne a repetir que l'activitat d'estos consells audiovisuals a Espanya no es limita exclusivament a la redacció d'eixos informes, que són els que han provocat polèmica en els darrers temps, en el cas català, ¿eh?
, sinó que l'activitat és molt més ampla i el resultat el podem vore en la configuració del sistema mediàtic a Catalunya i a Andalusia, i comparem-lo en el cas que tenim ací per exemple.
Jo crec que aporta un valor importantíssim perquè el que s'ha fet ha sigut introduir una cultura en la manera -diguem-ne- de treballar per part dels operadors.

Insistisc que són moltes les televisions locals, ràdios locals, són moltíssimes més en quantitat i en nombre de persones, ¿no?
, i productores, i associacions professionals que també reben recomanacions, ajuda del consell audiovisual, i han sigut claus per a fer, crear al final una indústria audiovisual autòctona de certa rellevància.

Jo crec que, evidentment, dels consells audiovisuals d'Andalusia i Catalunya es pot deprendre moltíssim, de la seua història, de la seua trajectòria, i allí n'hi ha departaments i n'hi ha equips que són (algú tus) de plantilla -podríem dir-, equips d'analistes de continguts de televisió que són molt professionals i dels quals és que anem a deprendre moltíssim, estic convençut, ¿eh?
Seran una ajuda fonamental, i hem de recolzar-mos com a administracions públiques que som, hem de recolzar-mos uns a altres.

Jo pense que sí que n'hi ha garanties i que les competències que es plantegen són adequades, però torne a insistir que serà quan comence a caminar i a fer-se realitat el consell audiovisual de la Comunitat Valenciana quan vindran els problemes.
El paper és molt sofrit i ho tolera tot (rient) però després ve la crua realitat, i això ho hem viscut moltes persones.

Pel que fa a la intervenció de Rosa Peris, del PSPV, ¡home!
, els motius del retard han de vore amb el que estàvem comentant abans, la qualitat de la nostra democràcia i, bé, també caldria dir que si mirem a nivell internacional realment ha sigut una onada, els últims vint anys és quan n'hi ha hagut esta aparició de consells audiovisuals per tot arreu, ¿eh?
, mandats europeus que ho obliguen però també perquè, bé, els sistemes, els països van madurant també, ¿no?
, i assumint que això és una eina per a la millora dels sistemes comunicatius.

També, vullc dir una cosa que no és freqüent sentir, i jo que he parlat amb gent de consells audiovisuals de Dinamarca, de Bèlgica, d'Holanda, a mi em sorprenia escoltar també de persones, de directius importants de cadenes de televisions públiques, sentir que estaven farts de les pressions polítiques.
Vullc dir, evidentment jo crec que són d'un recorregut molt més curt a eixos països que en un entorn com el nostre, o el sud d'Europa -podríem dir-, però que n'hi ha problemes.

I l'atenció entre el món de la comunicació i el món de la política és que és consubstancial a l'activitat política i l'activitat de la comunicació (rient) -vullc dir-, això no anem a eradicar-ho de cap manera, no n'hi ha possibilitat d'eradicar la independència absoluta, el que sí que és possible és crear mecanismes perquè contínuament haja d'haver una atenció dialèctica entre els diferents agents.
I això és el que cal cuidar.

I, efectivament, el fet que la concessió de llicències de TDT, de ràdio i altres qüestions ja no siga -diguem-ne- competència exclusiva de l'administració, com ho és en estos moments, sinó que passe a ser un òrgan independent qui ho gestione, lleva a l'administració també d'una pressió enorme que, ¡vaja!
, és històrica, ¿no?
, i obri la possibilitat que eixa concessió de llicències es faça d'una manera més justa en termes distributius, atenent a qüestions com per exemple la concentració.
O siga, el mapa de la TDT que tenim al nostre país, en fi, la veritat és que si el veuen els nostres col·legues del nord d'Europa diuen, Â«esta gent va molt malamentÂ».
Eixa és la realitat.

Bé, doncs, òrgans com el consell audiovisual servixen per a traslladar la pressió política que ve de la societat, dels grups econòmics, dels grups de comunicació, etcètera, llevar-se-la de damunt, i jo crec que és una manera molt intel·ligent de sortejar un obstacle que -crec- per a la gent que esteu en la política vos ha d'incomodar (algú tus) moltíssim, ¿no?
, quan no n'hi ha un concurs, quan n'hi ha algun tipus de convocatòria d'aquestes característiques ho sabem.

Jo diria que és un projecte de llei que aposta decididament per la despolitització, una altra cosa és que després això es puga fer efectiu d'una manera utòpica.
¡És que és impossible!
, en termes -diguem- absoluts.

Però, torne a insistir que si n'hi ha mecanismes per al debat, que n'hi hasca debat i que puga d'aquesta tensió sorgir una governança raonable, i una governança equilibrada, que tinga en compte doncs amb els conflictes d'interessos que existixen, que puga mediar, que puga fer partícip també en este sentit, per exemple també al món professional implicar-lo i que coneguen la problemàtica (rient), bé, doncs, jo crec que les coses se facilitarien moltíssim.

I, finalment, respecte a la intervenció del senyor Jorge Bellver, del Partit Popular, disculpeu la utilització del terme invitació que jo, en fi, ha sigut una relliscada en el sentit que tal vegada és una expressió retòrica.
Ja dic que la participació en aquesta comissió naix de la meua voluntat, en representació i -diguent-ne-, o intentant, bé, doncs fer constar aquesta preocupació i transmetre la preocupació que tenim en el món acadèmic des de fa dècades al nostre país.

No he participat en la redacció del projecte de llei -com li he comentat-, ni assessore a cap grup parlamentari, m'agradaria que açò s'entenguera com un assessorament (rient) a tots els grups parlamentaris.

I estic completament d'acord amb la necessitat de despolititzar -que crec que vosté insistia- i, bé, eixa valoració negativa i eixa predisposició negativa que té cap, en aquest cas, ¿no?
, el que està sent el projecte d'À Punt Mèdia i de la corporació.
Bé -crec que abans he fet referència-, des del meu humil punt de vista crec que n'hi ha coses que es podrien haver evitat directament, com passa en el que seria l'equip directiu de la nova societat mercantil, que jo crec que, bé, és l'equip de confiança en aquest cas de la direcció general.

Jo crec que el funcionament del CAC en estos temps de politització extrema, que estem realment en un moment molt complex en la vida política en la qüestió de l'independentisme, però el CAC té una estructura -diguem-ne-, una estructura estable amb uns departaments que van fent eixa feina de fiscalització, de control del que està passant a l'espai comunicatiu català i està fent una tasca de molts anys.

Doncs, mira, s'edita una revista molt important que és Quaderns del CAC.
Després, per altra banda, també publiquen periòdicament informes i estudis que són de referència en el camp, absolutament des de fa dècades.
Perquè açò jo crec que el CAC ja són vint anys, com a mínim, d'existència, no?
I és veritat que, bé, la situació actual està contaminant-ho tot absolutament i està, d'alguna manera, també tacant el prestigi que tenia el CAC en aquest punt.

Però, jo no faria, diguem-ne, una esmena a la totalitat.
Perquè ahí n'hi ha molta gent molt competent també treballant i, bé, és una estructura per la qual es va apostar de manera molt ferma i que ha fet possible un creixement del que són les indústries culturals i creatives a Catalunya.
És envejable absolutament la política cultural, eixa política cultural que no es nota tant i que ha de vore en la creació de riquesa i de promoció de la cultura i de la llengua.

Pel que fa a si uniformitza al sector.
Jo crec que.
.
.
Jo he parlat en estos darrers vint anys amb molta gent que treballava, que ha tingut càrrecs de responsabilitat al CAC en diferents moments, i ells tenien una estructura inicialment enorme, enorme, tenien molts consellers.
En eixe equip de direcció n'hi havia vora una vintena de consellers.
Ara crec que en són sis, si no m'equivoque.

Precisament el que ha fet possible la creació d'eixa estructura, una estructura realment ampla amb una capacitat per a monitoritzar tot el que estava passant a Catalunya.
Estic parlant de fa vint, quinze, deu anys, no?
Bé, ha servit perquè el sector audiovisual que isquera i que es creara eixa xarxa de comunicació en l'àmbit local i municipal que, bé, és jo crec la més destacable per solidesa de tot l'estat espanyol.

I eixe sentit, jo, en la seua -diguem-ne- observació d'uniformització, jo veig més bé al contrari, que hi ha hagut -durant molt de temps- un creixement del sector que ha permés crear una oferta realment adaptada a l'àmbit comarcal i a l'àmbit municipal que, ja dic, que és realment un escenari insòlit que no es pot comparar al que tenim ací, que estem realment en un retard molt preocupant des del punt de vista.

I, en aquest sentit, iniciatives com la que des de la corporació valenciana estan sorgint i del seu consell rector de crear una xarxa i convenis de col·laboració amb les emissores municipals per a compartir continguts, etcètera, en un context i una conjuntura de reducció econòmica evident, bé, jo crec que són iniciatives molt interessants i que van encaminades, precisament, a assentar eixe sector audiovisual.

Comentava per què la capacitat sancionadora.
Bé, jo crec que en aquest país estem farts de llegir als diaris periòdicament la notícia que grans grups de comunicació que incomplixen sistemàticament la legislació vigent sobre el tema de l'emissió de publicitat o l'emissió de continguts en horaris protegits.
La incomplixen senzillament perquè els ix a compte pagar eixes multes astronòmiques, perquè guanyen molta més pasta.

Com sabeu, a Espanya tenim una situació en l'àmbit mediàtic absolutament -diríem- també anòmala.
Perquè tenim un duopoli que controla el 90% de la publicitat.
Això no passa en cap altre lloc a Europa.
Bé, doncs, l'existència de consells -jo insistisc- no està tant per a fer les multes corresponents, sinó sobretot per a cridar l'atenció, per a intentar ficar ordre.
És una interlocució necessària.
No s'ha de vore només la sanció.

No és la sanció, és cridar l'atenció, és intentar canviar la manera de moure's i la manera de gestionar les empreses de comunicació en aquest país, en la Comunitat Valenciana.
Començar a treballar de manera col·laborativa, escoltar-se uns a altres, el sector públic i el sector privat.
Perquè en el meu.
.
.
Bé, ho vam parlar ja fa dos anys, ací el que està en joc no és la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació, ací està en joc l'espai audiovisual i comunicatiu valencià.

I nosaltres hem de vore i el consell audiovisual hauria de veure la corporació valenciana com una peça importantíssima d'eixe espai audiovisual.
Però és una peça.
I si cau la peça no pot arrossegar totes eixes famílies i totes eixes empreses, no?
Sabem que si no n'hi ha sancions, malauradament, no n'hi ha canvis moltes vegades d'actituds, eh?
Almenys l'amenaça de sancions.

Perquè ja dic que l'historial de sancions del consell audiovisual de Catalunya i del d'Andalusia, per no parlar d'altres de fora d'ací d'Espanya, és realment molt breu, molt xicotiu.
Hem de quedar-nos molt més en aquesta funció d'assessorament, d'orientació, d'ajuda, de recolzament, d'anar canviant les maneres, les pràctiques professionals.
I això al final ha de conduir que siguen més competitives les empreses i que siga més rellevant el sector.

I això, per què interessa?
Perquè tot això afecta al final.
.
.
Estem -diríem- en un espai que és intangible, és veritat.
Però és que reputacionalment això té un valor enorme.
I bé, jo crec que hem de ser conscients que tot açò al final millorarà també la reputació de la Comunitat Valenciana que està, no precisament en el seu millor moment, com sabeu tots.

I quan parlava del tema sobre què volia dir jo amb els operadors.
Potser he utilitzat un terme que pot ser confús o que pot dur a la confusió.
Però jo ahí estic.
.
.
, més bé, volia dir agents.
O siga, el que són totes les parts implicades i que participen de -diríem- este espai de comunicació i d'este espai audiovisual.
Són els productors, són les associacions professionals, òbviament, que aglutinen productors, treballadors, creadors.
Però, també, bé, estan les universitats, òbviament.
Està tot el sector.
.
.

Jo, dels qui.
.
.
, també per deformació professional, un dels àmbits que a mi em preocupa més especialment és el que està passant amb els nostres joves i amb els infants en estos moments.
Pel que fa a la seua exposició, a un sistema diguem-ne, a una comunicació que no està precisament.
.
.
, que no és massa saludable, podríem dir.
Dit d'una manera aixina molt fina.
És que realment.
.
.
, tot el tema, per exemple, de les xarxes socials.
Fa falta molta pedagogia.

I el consell audiovisual, com un òrgan d'una entitat i d'una solvència almenys, bé, que no hauria de qüestionar-se a la primera de canvi, bé, pot tindre una influència molt important a l'hora de connectar i d'induir a l'aplicació de directives europees que parlen directament de la necessitat d'introduir més continguts relacionats amb la comunicació en els nivells d'ensenyament no universitari, per exemple.

En fi.
No sé si he contestat totes les qüestions, però, en fi, quede a la vostra disposició per al que pugueu necessitar.

El senyor president:

Doncs molt bé.
Moltes gràcies, senyor Marzal.

I es tanca la sessió.

El senyor Marzal Felici:

Moltes gràcies.

(S'alça la reunió a les 17 hores i 48 minuts)