Drets%20Humans%556268.05.04%20macro.html





Comissió de Drets Humans realitzada el dia 4 de maig de 2016.
Comença la reunió a les 10 hores i 8 minuts.
Presideix el diputat senyor José Juan Zaplana López.
Reunió número 2.

El senyor president:

Bienvenidos a la primera sesión de la Comisión de Derechos Humanos.
Os pido paciencia en esta primera sesión.
Por mi parte, es la primera vez que ejerzo de presidente, tengo grandes compañeros que seguro que me permitirán estar a la altura y un letrado fantástico que es el asesor perfecto (rient) para todas estas cuestiones técnicas.

Si queréis, comenzamos pasando lista, señor secretario.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Muy bien, hay cuórum.

Compareixença de la vicepresidenta del Consell i consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives, senyora Mónica Oltra Jarque, per a retre compte de les mesures preses pel Consell per a donar resposta i atenció als refugiats que puguen vindre a la nostra comunitat, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 16.
239), a la qual s'acumula la sol·licitada pel Grup Parlamentari Compromís per a explicar les accions del Consell per tal d'impulsar l'acollida de persones refugiades al nostre territori (RE número 19.
153) i la sol·licitada per la consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives, a petició pròpia, per a informar sobre el compromís adquirit entre el govern valencià i la regió perifèrica de l'Egeu meridional i l'Egeu septentrional per a la recerca de solucions a la crisi humanitària que patixen les persones refugiades (RE número 19.
481)

El senyor president:

Vamos a comenzar, si queréis.
Hoy tenemos en el orden del día dos puntos.
El primero es la comparecencia de la vicepresidenta del Consell, que va acumulada con tres puntos.
Primero, a petición propia, a petición del Grupo Parlamentario Compromís y a petición del Grupo Socialista.
Se van a acumular las tras comparecencias en una.
Entonces, vamos a invitar a la vicepresidenta a que se incorpore.
(S'interromp la gravació)

Bueno, pues me comenta la vicepresidenta que va a proyectar un vídeo antes de su exposición; entonces, por regular el debate, os explico un poco cómo va a funcionar.
Sabéis que la comparecencia de la vicepresidenta tiene tiempo ilimitado, no infinito, ilimitado no es infinito; luego tendrá ocho minutos el Grupo Compromís; ocho minutos, el Grupo Socialista; cuatro minutos, Podemos; cuatro minutos, Ciudadanos; cuatro minutos, Partido Popular.
Y volveremos a hacer otra ronda en el mismo sentido donde todos los grupos políticos que quieran optar a intervenir tendrán cuatro minutos, y terminará la vicepresidenta con esos cuatro.

En la primera exposición de la vicepresidenta, además de su intervención, proyectaremos.
Adelante, señora vicepresidenta.

La senyora consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives:

Gràcies, senyor president.
Bon dia, senyories.

En realitat, al llarg del relat anirem posant les diferents imàtgens.
Voldria començar per fer una cita: Â«El mundo no puede ignorar la colosal crisis humanitariaÂ».
És una cita del papa Francisco que va fer després d'anar a vore la situació de les persones refugiades a les illes gregues.

Com que vinc a respondre a tres compareixences, una a petició pròpia i altres dos a proposta dels grups, començaré per explicar les mesures que des del govern valencià s'han posat en marxa per a l'atenció a les persones refugiades.

Els conte que només aplegar a la conselleria, al molt poc de temps, la premsa internacional publica la foto d'Aylan.
Recordaran vostés que era un xiquet de tres anys mort en una platja turca.
A partir d'ahí se succeïxen una sèrie de reaccions, tant dels governs com, sobretot, de la ciutadania, de les diferents ONG, que venien a dir que en esta crisi que ja durava més anys, però ahí es va visualitzar tremendament per a la comunitat internacional que s'havia de fer alguna cosa.

A partir d'ahí, en estiu de 2015 s'elabora un pla d'actuació de resposta urgent i d'emergència per a coordinar les accions polítiques públiques en atenció a les persones demandants d'asil i refugiades en la Comunitat Valenciana davant de la crisi humanitària de Síria.
L'objectiu era vertebrar totes les ajudes i tots els recursos que per tot arreu del territori estaven oferint-se per part dels municipis, per part de diferents ONG o, fins i tot, persones físiques anònimes que cridaven a la conselleria oferint recursos propis per a solidaritzar-se i fer una gran xarxa d'atenció a les persones: famílies acollidores, famílies que cedien els seus immobles, entitats bancàries que ens van cedir immobles per un espai de cinc anys per a poder acollir a persones refugiades.

També, este pla contava amb la Xarxa de Municipis Acollidors que es va posar en marxa a partir d'això i amb la creació d'una comissió mixta amb entitats i ONG vinculades a la protecció dels drets humans i d'acollida a persones refugiades per a definir, precisament, les estratègies del Consell.
A conseqüència del pla, en setembre, la Consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives habilita una dotació econòmica inicial de 620.
000 euros i se comença a crear la Xarxa Valenciana Acollidora de Refugiats i Sol·licitants d'Asil amb un registre de famílies també.

En estos moments, la Comunitat Valenciana disposa de noranta-sis pisos, cent noranta-dos habitacions en domicilis particulars i més de sis-centes places en albergs entre altres recursos.
I, fins al moment, s'han adherit a la Xarxa de Municipis Acollidors, ciutats-refugi, un total de cent trenta-tres municipis, dels quals, trenta-nou són de la província d'Alacant, vint-i-quatre, de Castelló i, setanta, de la província de València.
Per tant, podem dir que la Comunitat Valenciana en este moment pot ofertar al voltant de mil quatre-centes places per a persones refugiades.

A més, s'han mantingut centenars de reunions relacionades amb la situació de persones refugiades amb ajuntaments, entitats socials, agències d'atenció a persones migrants, els amics, el arquebisbat de València, el Ministeri de Treball, universitats, entitats financeres, etcètera.
Així mateix, durant l'estiu de 2015, l'empresa Baleària, de forma altruista, ens oferix al Consell la possibilitat de noliejar un vaixell per al trasllat de les persones refugiades que en eixe moment s'amunteguen en les illes gregues a la Comunitat Valenciana, un vaixell d'una capacitat per a traslladar a unes mil cent persones, tenint en compte que la resta de capacitat del vaixell era per a la tripulació, i este oferiment se fa de manera completament altruista per part d'esta empresa.

A més, la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives i paral·lelament a tot este procés i l'entitat ACNUR col·laboren en una campanya de sensibilització contra el racisme i la xenofòbia com a part de les accions incloses en el pla elaborat per la conselleria referent a l'acollida de les persones refugiades, i també per a sensibilitzar en la resposta que s'ha de donar a la crisi humanitària que colpeja Síria.
La campanya consta de sopars publicitaris, de cartelleria, d'anuncis en ràdio i a demés, per a ara ja, la segona fase, està previst el cicle de teatre i carrer dirigit a famílies i se desenvoluparà per barris i municipis de la Comunitat Valenciana, aixina com currículums específics per a incloure en les aules a través del sistema educatiu, on se sensibilitza des de l'àmbit educatiu als xiquets i xiquetes sobre esta problemàtica i la necessitat d'acollida, i se treballa també l'empatia.

El 13 d'octubre se participa en la conferència de regions perifèriques marítimes d'Europa, on es dóna suport a un plantejament més ampli de les polítiques de migracions acordant junt amb les regions europees un manifesto on s'instava a solucionar de forma urgent la crisi humanitària i a dotar de forma adequada el centre d'emergències.

El 23 de novembre se constituïx per acord del Consell la comissió mixta a la qual feia referència adés, que estava dintre del pla inicial del Consell, Comissió mixta d'atenció i acollida a persones refugiades i desllaçades, formada per distintes àrees dels departaments del Consell amb competència en igualtat, sanitat, educació, transparència, economia, la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, les tres diputacions provincials, la Universitat de València i les entitats ACCEM, Cepaim, Creu Roja, CEAR, Cáritas i ACNUR.
En la primera reunió s'anuncia la cessió de tres immobles que els deia abans d'entitats bancàries, de Cajamar a La Generalitat, per a l'acollida de persones refugiades que arriben a la comunitat.

El 18 de desembre, el Consell aprova una proposta base de negociació d'un protocol d'intencions entre el govern d'Espanya i la Generalitat valenciana que conduïsca a la formalització urgent d'un conveni de col·laboració per al trasllat i acollida de refugiats siris.

L'objectiu d'este conveni era fixar les bases per a la signatura d'un conveni de col·laboració, de manera que se poguera afavorir el trasllat humanitari de refugiats des de la zona del mar Egeu a la comunitat, i que s'iniciara no més enllà de l'1 de febrer de 2016.

El text del protocol planteja al Govern d'Espanya que se compromet a acordar davant de les institucions de la Unió Europea en el marc d'un sistema europeu comú d'asil l'abast i el número contingent de persones refugiades a acollir en Espanya, així com a remoure de forma activa les traves burocràtiques que estaven impedint la concreció de més mesures d'acollida.

En eixe conveni també el Consell considerava que la crisi humanitària desencadenada en les costes de l'est del Mediterrani com a conseqüència de les guerres i conflictes armats en l'Orient Pròxim revestix caràcter d'extrema urgència que no admetia més demores en l'adopció de mesures en col·laboració entre el Govern d'Espanya i La Generalitat.
Per la nostra banda, La Generalitat es comprometia a intensificar la seua política de refugi, a posar a disposició del contingent de persones refugiades les instal·lacions de recepció i servicis educatius i de salut.
I també s'especificava que La Generalitat disposava de les instal·lacions d'alberg i de recursos humans necessaris.
També, que se gestionaven els programes educatius de servicis socials i d'atenció a la salut necessaris per a l'adequada acollida de les persones refugiades.

El 18 de gener se remet al Ministeri d'Assumptes Exteriors i Cooperació el conveni per a la seua aprovació.
I del 22 al 25 de febrer, una delegació de cinc persones en representació de La Generalitat visità les illes de Leros i Lesbos, que despès entraré a explicar amb més detall.

El 24 de febrer, el MAEC emet un informe desfavorable sobre el conveni; paral·lelament s'havia preparat una declaració d'intencions davant de la no-resposta del ministeri; per tant, el 23 i 24 de febrer -el 23 en l'illa de Leros i el 24 en l'illa de Lesbos- s'havia firmat una declaració de principis que instava els governs respectius a canviar la política d'asil que s'estava dissenyant des de la Unió Europea i el que se deia en eixa declaració d'intencions és que la Generalitat valenciana estava disposada a l'acollida d'eixes mil quatre-centes persones i que esperaven contar amb el suport del govern d'Espanya.
Esta declaració d'intencions, òbviament, se realitza en execució de competències pròpies de La Generalitat, que figuren en l'article 62.
5 de l'Estatut d'autonomia.
Bé, com dic, ja estant allí, el 24 de febrer ens arriba l'informe desfavorable sobre la declaració d'intencions i quinze minuts més tard, l'informe desfavorable també sobre el conveni que fins aquell moment el Govern d'Espanya havia guardat silenci.

El 6 de març hi ha una participació en la jornada de Brussel·les sobre migracions i salut, i s'aporta l'experiència regional de les polítiques internacionals europees on la Comunitat Valenciana va presentar un exemple de bones pràctiques en mediació de salut amb la població emigrant.

Del 6 al 7 de març se participà en el segon encontre europeu sobre immigració en Brussel·les, on se treballà junt a altres administracions per a aconseguir una millor política d'asil en els països europeus.

El 9 de març n'hi ha convocatòria de la segona reunió de la comissió mixta d'atenció i ajuda a les persones refugiades i desplaçades a la Comunitat Valenciana per a informar del viatge a Grècia i de la firma de la declaració de les comunitats autònomes sobre la crisi de refugiats a la que assistix Europa.
El mateix dia, el 9 de març se presenta el manifest firmat per onze comunitats autònomes, entre elles, la Comunitat Valenciana, en la qual se demana a les institucions europees i al Govern d'Espanya i al Congrés dels Diputats una major implicació i s'apel·la a desbloquejar tots els procediments que impedixen l'arribada de les persones refugiades junt a altres mesures.

I, finalment, el 17 de març hi ha una reunió amb les entitats especialitzades que estan atenent i treballant amb persones refugiades per a estructurar el sistema de protecció i organitzar els recursos existencials que ha posat en marxa la Comunitat Valenciana i a disposició dels ciutadans.

Entrant en concret a explicar-vos el viatge a les illes gregues i la firma d'eixa declaració d'intencions.
El viatge s'inicia el 22 de febrer, dura del 22 al 25.
El 22 de febrer, pràcticament, és el trasllat a Atenes; el 23 de febrer ja comença l'agenda oficial en l'illa de Leros i que forma part de l'Egeu sud.
El 24 de febrer és el trasllat a Lesbos i l'agenda oficial amb les autoritats de Lesbos, i després, el 25 de febrer ja és el viatge de tornada.
És a dir, els dies d'agenda oficial varen ser el 23 i el 24.

Arribem el 22 a Atenes convidats pel govern de Rodes, després de conéixer la nostra intenció de dur a la Comunitat Valenciana mil quatre-centes persones refugiades ens conviden a vore en primera persona allò que allí està succeint.
En esta primera foto, el mapa respon a la travessia que solen fer les persones refugiades des d'Alep, que bé, com saben, ahir va ser novament bombardejat un establiment de civils; fan mil tres-cents kilòmetres, pràcticament, per arribar a les illes gregues, este es el camí que recorren milers de persones, eh?
, de diferent manera.

Òbviament, se poden imaginar que estos mil tres-cents quilòmetres són un calvari per a estes persones.
Lesbos està separada de les costes turques a cinc milles nàutiques, facen-se una idea, són uns huit kilòmetres des de la costa més septentrional de Lesbos; es veu perfectament la costa turca.
Per a que se facen una idea, quatre-centes seixanta mil persones arribaren en 2015 a l'illa de Lesbos, Lesbos té noranta mil habitants, per a que pugen traure les proporcions.

Leros, que està en l'Egeu sud, té més o menys els mateixos habitants que San Antonio de Benagéber, val?
, huit mil habitants, i en 2015 van rebre més de cinquanta mil persones refugiades, val?
Aleshores, estan en la mateixa mar que nosaltres, ens unix la Mediterrània, que en esta part del món s'està convertint en una fossa comú.

Esta és la signatura del conveni en l'illa de Leros, ahí m'acompanya el governador de l'illa.
El primer que ens digueren al baixar de l'avió va ser, Â«gràcies per vindre, és molt important per a nosaltres que vegeu açò amb els vostres propis ullsÂ».
Ens conten -perquè açò és un arxipèlag de diferents illes- que tenen una illa més xicoteta amb dos-cents cinquanta habitants que l'any passat va arreplegar set-centes cinquanta persones triplicant la seua població, i en una illa de vint habitants, l'estiu passat se trobaren mil dos-centes persones.
Jo crec que estes xifres són importants per a que mos fem una idea de la dimensió d'allò de què estem parlant.

En la firma del document, a banda d'estar les autoritats, estaven també voluntaris de Metges Sense Fronteres, d'ACNUR i voluntaris independents.
El governador va valorar la visita perquè permetia visibilitat en Europa esta situació que semblava que els seus governants no estaven volent atendre i, a demés, va senyalar la doble crisi de Grècia: l'econòmica i la crisi de persones refugiades, i en les dos se senten a soles, aixina ens ho van traslladar.
Jo els vaig traslladar que el sentiment que teníem les persones sobre la crisi humanitària era prou allunyat de l'acció de la Unió Europea i dels seus governants, també vaig expressar que s'estaven produint dos grans escletxes en la Unió Europea: l'escletxa exterior, que separava la Unió Europea d'esta crisi humanitària, i l'escletxa interior, que s'estava produint entre el nord i el sud d'Europa.

Visitàrem l'illa de Leros, ací encara estem a l'illa de Leros, açò és el hot spot, el hot spot és el lloc on identifiquen la primera arribada, quan arriben a les costes els traslladen al hot spot.
Este estava acabant-se en eixe moment perquè estaven desbordats, té una capacitat per a nou-centes persones i anava a ficar-se en marxa a principis del mes de març.
Ací ja tenen una espècie de barracons, que són instal·lacions un poquet més tancades i un poquet més dignes per a allò que n'hi havia per a poder absorbir eixa quantitat de persones que cada dia arriba i que en previsió de l'estiu, ara que la temperatura comença a pujar i que la mar ja no està tan gelada, doncs s'incrementa la vinguda.

Abans d'este hot spot.
.
.
, bé, açò és el camp de refugiats de (inintel·ligible) .
.
.
, açò és un antic orfenat que estava tancat i ara l'han habilitat provisionalment també com una casa d'acollida on.
.
.
, dons ho poden veure, ahí sobretot van famílies amb xiquets, perquè la majoria vénen amb xiquets.
Són instal·lacions paupèrrimes, doncs n'hi han deu, dotze, catorze lliteres en un espai i.
.
.
, però bé, la veritat és que els xiquets no deixen de riure aquí, no?
, en esta casa, és un poc més amable que les altres.

Este és el camp de refugiats pròpiament dit, este el gestiona ACNUR, com poden vore, són tendes de campanya grans, no?
Esta és la instal·lació que va ser substituïda pel hot spot que hem vist abans, no?
, que ja té unes instal·lacions més sòlides.

En el port, este és el vaixell de salvament, val?
Quan n'hi han naufragis, este es el vaixell que se nolieja per a poder-los dur a terra ferma.
Una setmana o dos abans d'anar nosaltres, va haver un naufragi terrible.
.
.
, han de tindre en compte, a demés, que l'arribada de persones refugiades depèn fins i tot de la mar, no?

Com dic, dos setmanes abans va haver un naufragi, sobretot de persones d'Iraq i afganes, ara després els contaré per què açò té que vore amb l'estat de la mar, on en el mateix naufragi, una dona havia perdut a tres fills i un home també havia perdut a tres fills.
Quan els ensenyaren les fotos per a identificar els cadàvers, l'home iraquià no va reconéixer al menut dels seus fills i els dies posteriors li preguntava a la vicegovernadora, que va ser la persona que ens va fer un poquet de guia per tota l'illa, que si havien trobat més cadàvers, o si havien trobat més persones o si hi havia hagut alguna novetat.
I quan la pregunta se repetia cada dia, ella ja va preguntar al forense que què havia passat, i el forense li va dir que el xiquet estava mort i que li havien mostrat la foto però que ell no l'havia reconegut, no?
Aleshores, ella personalment li tornà a ensenyar la foto quatre dies després i aleshores, efectivament, la va reconéixer.
L'explicació que donaven els psicòlegs a açò era que havia entrat en una espècie de negació i s'havia negat a acceptar que tots els seus tres fills, que els tres, havien mort en la travessia marítima que els tenia de dur a un lloc segur.

Vull explicar açò perquè són xicotetes històries que les autoritats allí se les troben tots els dies i que esta és la quotidianitat d'autoritats que lidien, a banda dels problemes amb els quals lidiem nostres, en este tipus de tragèdies diàries.
En el mòbil de les seus senyories i en el meu, en la galeria de fotos trobarem les fotos de l'últim sopar amb amics, en els mòbils de les autoritats de les illes gregues ens trobem els cadàvers que tenen que mostrar a les famílies després dels naufragis.

El 24 ens traslladàrem a Lesbos; esta és la costa més propera a la costa turca.
Este és un municipi molt xicotet de pescadors; com poden veure, totes estes són barques de pescadors, al fons, les de color taronja són les embarcacions de Proactiva, que és una ONG que igual han conegut perquè s'ha fet eco en els mitjans de comunicació dels treballs que ells fan allí.
N'hi han voluntaris de totes les nacionalitats, ens reunírem amb ells quan estiguérem allí.

L'alcalde d'esta localitat ens deia que alçar els murs als racistes i a la xenofòbia i obrir els braços als refugiats que fugen del mateix que fugiríem nosaltres, no?
A esta illa arriben entre mil cinc-centes i tres mil cinc-centes persones al dia, a vegades entren per esta part de la costa, que es la més propera, i a vegades entren per la part més meridional, on està també el camp de refugiats de Mòria.
Visitàrem en esta illa un camp de refugiats, el de Mòria, que és un camp oficial i també un cap dut per ONG menudes i voluntaris independents que es diu Better Days.
Esta foto, com dic és (inintel·ligible) .
.
.
, aquí mos trobàrem amb els voluntaris, ells ens contaren la seua experiència sobretot, el que fan allí tots els dies, que és primer, vigilar la mar per a vore quan hi ha una embarcació a la deriva o quan hi ha una embarcació creuant, i després, intentar estabilitzar les embarcacions.

Al fons es veuen unes barques blanques, igual no se fan idea del tamany, però vénen a ser un poquet més grans que esta taula, són d'una espècie de resina, són com closques d'anous, que són molt inestables, que a vegades tenen forats, que les mateixes persones que van en eixes barques els han de tapar amb les mans.
Els pugen les màfies turques a les barques, moltes voltes, la travessia pot costar entre mil cinc-cents i dos mil dòlars.
Moltes voltes, quan les persones veuen l'estat de l'embarcació, perquè els motors moltes voltes se trenquen a mitat camí i aleshores van a la deriva durant hores, quan veuen la embarcació volen tirar-se enrere i recuperar els diners, i els pugen a punta de pistola.
Açò és el que ens conten els voluntaris d'allí.

Tota la costa de Lesbos està esguitada de taques taronja, que són els jupetins salvavides que, en realitat, no són salvavides, són una trampa mortal perquè tenen un teixit interior.
.
.
-crec que n'hi ha alguna foto que el mostra-, estos són els voluntaris de (inintel·ligible) .
.
.
 el senyor al costat meu és l'alcalde; tenen un teixit dins que s'amera i els arrossega al fons del mar, i tampoc servixen per als xiquets perquè s'esmunyen dins dels jupetins.

Ja s'ha corregut la veu.
.
.
, els jupetins també els paguen a preu d'or a les màfies turques.
S'ha corregut la veu, de manera que també els pares i mares se busquen la vida i va haver també un cas molt trist d'un xiquet que el pare li posà en la motxilla botelles buides d'aigua per a que flotara amb tan mala fortuna que li les ficà només a l'esquena i, òbviament, el xiquet se n'anà de boca a l'aigua i s'ofegà.

Açò és la realitat en la qual se troben els voluntaris i les voluntàries tots els dies.
Els habitants de l'illa amb els que també ens veuen.
.
.
, estes són les embarcacions, les taques taronja són els jupetins, tota l'illa està.
.
.
, ahí veuen també neumàtics, se tiren a la mar amb allò que poden, i en estiu fins i tot se tiren sense embarcació.
Açò crec que és un vídeo -no sé si funciona- d'una voluntària que conta l'experiència.
Veges a vore si.
.
.
, per a que se facen una idea; és un poble de pescadors, com dic.
.
.
, val, val.
(Se sent el so d'una gravació) Bé, és igual, talla, ja ho conte jo.

Bé, el que ve a dir és un poc el que els he contat, no?
, com els reben, com estabilitzen les embarcacions, moltes voltes se van a les roques, la costa esta és molt rocosa, se van a les roques, s'estavellen contra les roques i, sobretot, en esta època de l'any quan nosaltres estiguérem un dels objectius fonamentals és que no se mullen, perquè la majoria de morts en esta època de l'any se produïx per hipotèrmia.
Sobretot els xiquets, si s'han banyat durant la travessia, és molt difícil que recuperen la temperatura, i moren abans de poder aplegar a l'hospital.

També ens entrevistàrem amb estes senyores majors; s'està promocionant des de diverses entitats la seua nominació a premi Nobel de la Pau.
Elles en sa casa acullen les mares amb xiquets, sobretot amb bebés; s'han especialitzat en això, aleshores, quan apleguen per la nit, obrin les seues cases i tenen la casa plena de biberons i els atenen, no?
I ens contaven l'experiència des de la primera volta que varen aplegar amb xiquets molt menuts, amb xiquets acabats de nàixer i ens contaren la seua experiència a l'igual que els pescadors de la zona, que a banda de pescar, ara també pesquen persones perquè moltes voltes són els mateixos pescadors qui els duen a terra.
I perquè se facen una idea, com els deia, és un poble de pescadors, la dieta bàsica és el peix, en l'illa molta gent ja no menja peix perquè diuen que el mar està ple de morts.

Estes són estes senyores, com veuen, són molt majors.
Les seues mares ja varen ser refugiades que vingueren a Grècia amb dèsset anys, amb quinze anys, fugint també de les tortures i de la persecució en Turquia, i també teníem un testimoni d'elles, però bé, no se podrà vore, però és molt eloqüent el testimoni d'estes senyores majors i com el conten.

I, sobretot, a mi m'impressionà moltíssim que davant una situació on quatre-centes seixanta mil persones arriben a una illa de noranta mil habitants, seguixen obrint les seues cases i seguixen acollint la gent i seguixen defensant que a estes persones els hem d'obrir les portes d'Europa malgrat que tenen una situació econòmica molt molt precària, com hem vist, és gent molt humil, és gent amb molt pocs recursos, però que allò que té ho està compartint.

Aquí ja ens traslladem al camp de refugiats de Mòria, els integrants de les ONG ens deien, Â«van a ir a visitar el infiernoÂ», més o menys açò sí se pareix un poc a l'infern.
Darrere de tanques com estes tenen a menors durant dies perquè la situació està absolutament col·lapsada.
La banda sonora d'este camp de refugiats són bebés plorant, en les dos hores que estiguérem en el camp, no pararen de plorar; era una cosa, la veritat, molt sobrecollidora.
El so, que en les fotos, òbviament, no se percep, però el so del camp de refugiats són xiquets plorant.

Este és l'encontre amb les activitats de Lesbos, ahí està el vicegovernador signant la declaració d'intencions en nom de l'Egeu nord, no?
, de l'administració perifèrica de l'Egeu nord.
Ací també comentàrem el que havíem viscut en el cap de Mòria.
Una voluntària de Médicos del Mundo se mos agarrà al coll plorant i ens va dir: Â«Per favor, feu alguna cosa, perquè açò es insostenible.
Â»

El camp té una capacitat de registre per a dos mil persones, però hi ha hagut vegades que hi ha hagut cinc mil persones que passen la nit al ras, que no poden estar en un refugi, moltes voltes banyats, i esta és la situació del camp.

En este encontre també plantejàrem que des de les administracions locals i regionals de l'Egeu i de València havíem de dir-los a les persones i als ciutadans europeus que hi ha una altra manera de governar, i una manera que té en compte a les persones i posa en el centre a les persones.

Eixa nit ens vàrem trobar amb voluntaris espanyols en l'illa de diferents ONG, de diferents professions, tretze persones voluntàries entre publicistes, bombers, metges, informàtics, socorristes, fotògrafs.
.
.
, que estan en l'illa.
Se dediquen a tot, des d'atenció mèdica, salvament, vigilar la costa, netejar i ordenar roba o donar de menjar.
També trobàrem ací els bombers de G-Fire -son els que estan vestits de roig-, els coneixeran perquè uns dels seus companys van ser detinguts i després posats en llibertat, però van ser detinguts precisament per salvar persones.
N'hi havia com hem dit de tota Espanya.

Ens varen contar les seues experiències, alguns han anat allí mitjançant crowdfunding, altres han demanat una excedència i se costegen ells l'estada allí.
La frase que diuen quan assistixen al primer desembarcament és: Â«Aquí lloramos todos.
Â» I el mateix, repetixen el que ens han dit ja la gent de Proactiva, tracten que arriben a la costa en les millors condicions, que no se banyen, d'estabilitzar les embarcacions, que no s'enfonsen.
.
.
, i ens deien que els sorprenia que quan més gran era el problema, major era el rebuig dels països de la Unió Europea.

D'ahí se n'anàrem al centre Better Days.
Este és un camp que duen els mateixos voluntaris, voluntaris independents i voluntaris de xicotetes ONG.
En este camp se dóna menjar vint-i-quatre hores i roba eixuta vint-i-quatre hores.
La roba a lo millor els sembla a vostés una cosa menor, però no ho és.
Hi ha també un projecte molt bonic de dones que quasi no les coneix ningú perquè no se dixen vore molt, que és diu Dirty Ladies, no?
, que se dediquen a arreplegar la roba en la costa i als punts d'arribada, la renten, la classifiquen per talles i la duen a estos camps perquè quan arribe la gent i està banyada, el més important és tindre'ls secs i mantindré la temperatura corporal, i tota la nit estan donant menjar calent perquè en qualsevol moment de la nit pot aplegar una embarcació.

Açò és el magatzem de roba eixuta, val?
, que els voluntaris van arreplegant, la van llavant i la van reposant cada volta, no?
Esta és la campanya que els deia adés que s'havia posat en marxa i que ha dissenyat ACNUR per a la sensibilització.
Forma part també de les accions que estem duent a terme.
I esta és un poc la relació de fets des que vam remetre el conveni al Govern d'Espanya fins al viatge.

Després del campament de Better Days, encara vàrem estar en el punt de vigilància dels bombers de G-Fire; ja eren com les tres i mitja o les quatre del matí, ells estan allí tota la nit i a allò que se dediquen és a vigilar perquè qualsevol flaix de mòbil, qualsevol llum, qualsevol moviment pot ser un indici de què hi ha una embarcació de camí, aleshores avisen a salvament i avisen a les ONG que tenen embarcacions de salvament.
Ja no n'hi ha foto d'eixa part, però bé, acabàrem amb ells allí, no?
Allí s'agraïxen coses com una tenda de campanya per a no estar al ras.

Bé, la relació amb l'estat és la que els he dit adés, el 15 de gener, en realitat, el 18, arriba al ministeri i se remet el conveni; el 19 el Consell acorda col·laborar amb les regions de l'Egeu amb una declaració d'intencions perquè el Govern d'Espanya no havia contestat: el 23 i el 24 se firma l'acord amb l'Egeu sud i el nord, i el 24 de febrer a les 19:56 arriba una carta de rebuig a l'acord declaratiu i a les 20:12 la carta de rebuig a l'acord de cooperació, al conveni, pròpiament dit, amb el ministeri una vegada ja firmats els.
.
.
Ahí tenen els documents, no obstant, crec que els hem remés ja als grups, o siga, tenen vostés en els seus grups estos documents.

I esta és la situació actual, la situació actual és molt pitjor després del tractat de la Unió Europea amb Turquia.
El que estan fent ara mateixa moltes voltes les pròpies màfies és desembarcar a les persones en embarcacions en aigües internacionals entre Grècia i Itàlia.

Açò va ser una cosa que estant allí en Leros, el governador que ha eixit en la foto ens va avançar, perquè estant allí el dia 23, la notícia que sacseja Grècia és que s'han tancat les fronteres balcàniques.
Eixe és el preludi d'Idomeni, val?
Deu dies després teníem als refugiats barrats i atrapats en el fang d'Idomeni, que era la conseqüència del tancament de fronteres.

I en aquell moment ja va dir, Â«se tiraran a la mar per la costa italianaÂ», i és el que està passant ara.
Els fiquen en embarcacions en mitat d'aigües internacionals a l'espera de què les ONG repleguen a les persones de l'aigua, i això és especialment dramàtic, perquè eixa part del Mediterrani no és tan amable com la travessia des de Turquia a les illes gregues, i podem estar davant d'un drama humanitari que probablement la història no ens perdonarà.

I això és el que jo havia de contar-vos al voltant del nostre viatge i al voltant de les accions del govern valencià.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muy bien, gracias, señora presidenta, vicepresidenta, perdón.
Ahora no ha sido con intención, ¿eh?
(Rient)

A continuación, le daremos la palabra al Grupo Socialista por ocho minutos,…

La senyora Escrig Monzó:

Muchas gracias, presidente.

El senyor president:

.
.
.
señora Escrig, tiene usted la palabra.

La senyora Escrig Monzó:

Moltes gràcies, vicepresidenta.

La veritat és que.
.
.
, és que estic emocionada, perquè no hi pot haver una altra paraula per a allò que vosté ens ha ensenyat.
La veritat és que estem satisfets.
.
.
Vam demanar esta compareixença perquè supose que tots i totes els que estem ací estem preocupats per esta crisi humanitària i per totes aquestes persones que estan patint, milers i milers de persones, persones que tenen noms i cognoms, persones que per alguns s'han convertit en xifres i en diners, en negoci, i això no ho podem permetre.

És que al final ens dóna vergonya; ens ha de donar vergonya, com a éssers humans que som, que permetem la barbàrie, l'apatia i a les imatges costumistes és que mos hem acostumat, mos hem acostumat a estar dinant i vore eixes imatges, i que sols una imatge ens va despertar, que va ser la imatge del xiquet, (pausa), i eixa imatge jo crec que va ser la que va obrir un poc els cors, ens va obrir els cors, les finestres, però no l'esperança, l'esperança encara està perduda.

Aquesta, cada dia, l'esperança, la que tenim perduda.
.
.
, és una vergonya, no?
, el que està passant en el Mediterrani, que s'ha convertit en una fossa, en una fossa comú, en una fossa d'una vergonya internacional.
I quina vergonya, no?
, que haja d'eixir ara la Unió Europea i que diga que vol acordar multar, sancionar, amb dos-cents cinquanta mil euros als països que renuncien i que no acullen a un refugiat; un refugiat, dos-cents cinquanta mil euros, és que és per a tindre vergonya com a ésser humà.
I també quina vergonya que durant tota esta crisis humanitària Espanya sols ha acolli ha acollit a díhuit persones, quan el País Valencià està preparat per a acollir mil quatre-centes persones.
És que és vergonyós.

Vicepresidenta, és que tenia moltes coses a dir, però és que estic.
.
.
, és que m'he quedat hui sense paraules, de veres.

Jo ja no sé què més pot fer el Consell, perquè jo crec que el Consell ha fet molt en tot el que mos ha explicat.
Jo crec que ara està en mans del govern central el que deixe i ens deixe treballar per les persones; persones que van arriscar la vida per a fugir d'una guerra oblidada, és que ja.
.
.
, és el que jo deia, que mos hem acostumat a les guerres i això, ja com a éssers humans no hauríem de permetre-ho.
(La diputada parla molt emocionada)

Una guerra que desgrana vides.
.
.
Ai!
, perdoneu, és que m'emocione moltíssim.
.
.
Sóc una plorona.
.
.
(Pausa)

El senyor president:

Perdona, ¿quieres parar un poquillo?

La senyora Escrig Monzó:

Es un segundo.
(Veus) No té mèrit açò, eh?
, que sóc plorona (rient), sóc una plorona incondicional, açò no té mèrit.
.
.
Ai!
Una guerra que desgrana vides, que desfà famílies, que roba la infantesa als xiquets, que aniquila l'esperança i que provoca l'horror.

Sé que el Consell, que és el que he dit abans, està esperant la resposta del govern, però hem de fer tot el possible perquè les nostres veus no es silencien en la deixadesa dels impassibles davant la barbàrie; per això no podem quedar-mos amb números i imatges que són el dia a dia.
No podem quedar-mos en els braços creuats deixant que la nostra mar siga la tomba de la justícia, la igualtat, la solidaritat i la llibertat, que és en allò que s'ha convertit la mar Mediterrània, és la tomba de tot això.

Totes i tots som responsables, per tant, totes i tots hem de buscar les mesures necessàries per a que la nostra mar no siga la tomba de vides, de somnis i d'esperança, sinó que siga el bressol de la justícia, la igualtat, la solidaritat i la llibertat.
Per això, vicepresidenta, li demanem que continue lluitant per rescatar vides i recuperar l'esperança.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias.

También por ocho minutos tendrá la palabra el Grupo Compromís, la señora Campello.

La senyora Campello Moreno:

Gràcies, president.

Bé, és complicat, jo també portava la intervenció preparada, però és molt complicat articular paraules després de l'explicació i l'exposició dels fets i vore sobretot les imatges és molt impactant, no?
, però en fi, farem l'esforç encara que pareix un poc fred parlar d'estes coses aixina, però en fi.

Parlar de refugiat és parlar de tragèdia; no podem parlar d'una crisi de refugiats, hem de parlar d'una tragèdia i un drama que viuen els refugiats que escapen de la guerra, de la destrucció i de la mort.
La crisi, en tot cas, la provoquen els estats quan no atenen a estes persones, quan vulneren la legislació i els drets humans.
La foto d'Aylan, el xiquet ofegat en aigües del Mediterrani, va sacsejat algunes consciències, algunes, però algunes per poc tems, exactament, el que va durar en les portades.

En 2015 van haver mil cinquanta Aylans, mil cinquanta xiquets i xiquetes ofegats en la nostra mar davant la inexistència d'un corredor humanitari segur per arribar a la Unió Europea.
Vora tres xiquets i xiquetes cada dia moren, si això no és una tragèdia de primera magnitud, no sé cóm podríem qualificar-lo.

En total, l'any passat van perdre la vida tres mil cinc-centes persones d'acord amb les estimacions de l'Organització Internacional de les Migracions i Unicef.
En el que portem de 2016, l'agència de refugiats de les Nacions Unides ha identificat mil tres-centes seixanta-una persones mortes o desaparegudes.
Entre tanta xifra tenim el risc d'oblidar que darrere de cada número hi ha una persona, una persona, família, que abandonen la seua terra contra la seua voluntat, que han d'abandonar-la perquè no es pot viure entre bombes, i quan ixen a buscar una vida millor, el que es troben és la mort.

Els que tenen sort de sobreviure a una travessia tan perillosa, com ens explicava, arriben a un continent que sembla que ha oblidat el seu passat, uns països que han oblidat que la Unió Europea va nàixer d'aprendre la lliçó del passat, de les guerres, la destrucció i les tragèdies humanitàries com la que estan vivint hui milers de persones.
Uns països que amb el nostre passat no haurien de consentir escenes com el campament d'Idomeni amb famílies senceres intentant sobreviure entre el fang.

L'acord amb Turquia és un punt més de la vergonya que hem de passar la ciutadania europea, un país que no garantix ni la seguretat ni el respecte pels drets humans de les persones refugiades i que ha sigut triat com a soci de la unió per a expulsar a tanta gent en lloc d'acollir-la.

Evidentment, esta situació ens ha d'espentar, com a persones amb un mínim d'humanitat, a actuar, i com a persones que tenim una certa capacitat d'actuació com a membres d'un Consell, com és el cas de la vicepresidenta, com a diputats i diputades, ja que el que tenim és l'obligació d'intentar fer alguna cosa.
Perquè algú ho ha de fer, la Unió Europea no ho està fent, el govern espanyol no ho està fent, només hem acollit a díhuit refugiats de setze mil que ens vam comprometre a acollir, de díhuit a setze mil.

Algú posarà com a excusa que estem davant d'un tema complex -i ho és-, però no pot ser una excusa.
Viatgem a sis mil tres-cents kilòmetres de València a Canadà, i Canadà, en el programa Welcome Refugees, ja ha aconseguit acollir a vint-i-sis mil nou-cents vint-i-u refugiats de Síria, i nosaltres, que vivim vora la mar que està convertint-se en un autèntic cementeri, només hem acollit díhuit.
És una autèntica vergonya, i al davant de la vergonya de la Unió Europea, el govern espanyol.

Tenim alguns exemples d'humanitat, exemples de les persones voluntàries que es dediquen a rescatar persones en la mar, a atendre'ls en els camps de refugiats i a intentar suplir la inacció dels governs.
Un altre exemple són les persones que ofereixen les seues cases per a acollir a persones refugiades ací al nostre país.
I què ha fet el govern valencià?
Ens ho explicava, no?
Des de Compromís creiem que el que ha fet el govern valencià és senzillament estar a l'altura de la societat valenciana, una societat oberta i integradora.
Ja que estem parlant en els últims dies d'orgull valencià, em sent orgullosa com a valenciana d'un govern que no dóna l'esquena al drama que viuen milers de persones al costat de la nostra casa.
Em sent orgullosa d'un govern que davant dels obstacles del govern central aposta senzillament per acollir amb la nostra obligació humanitària.

Senyora vicepresidenta, estem orgullosos i orgulloses com a grup d'un govern que posa sobre la taula este tema, que no té por a mirar als ulls a la realitat sobre el terreny i que intenta afrontar-ho oferint solucions.

Estem orgullosos i orgulloses d'un govern que ha coordinat ajuntaments, entitats i a particulars, oferint mil quatre-centes places per a persones refugiades, que ha treballat colze a colze amb ONG, amb Creu Roja, amb ACNUR.
.
.
, orgull d'un govern que està a l'altura del seu poble; vergonya d'un govern central que intenta boicotejar els intents d'este Consell d'ajudar a les persones que ho necessiten.

N'hi ha mil quatre-centes persones que viuen en fang dels camps de refugiats de Grècia que podrien estar vivint ja junt a nosaltres.
Què separa mil quatre-centes persones d'una vida digna?
La crueltat del govern central.
No hi ha un altre motiu.
Per això agraïm la seua explicació i, sobre tot, les accions del Consell en esta línia per anar contra eixa tendència de la vergonya.

I, si pot -no sé si podrà-, però ha parlat sobre treballar l'empatia en la nostra ciutadania i me pareix molt interessant, si poguera parlar-mos un poquet més d'això.
.
.
, perquè moltes vegades, el que fa moure's als polítics o als responsables dels governs és que la ciutadania espente i espentem a que facen coses, no?
I, potser, si creem empatia entre la nostra ciutadania podem ajudar a espentar als governs a que actuen d'una vegada.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Sí, a continuación, por cuatro minutos, el Grupo Podemos, señora Meco.

La senyora Meco Tébar:

Moltes gràcies, president.

Molt bon dia, senyora Oltra.
Gràcies per vindre a aquesta comissió, per comparéixer i per explicar-nos clarament amb imatges el treball fet.

Gracias por los esfuerzos y gracias por ponernos de manifiesto esas caras invisibles que, sobre todo, están permanentemente dispuestas a prestar ayuda, ayuda que no prestan los gobiernos que tendrían, fácilmente, la disponibilidad de hacerlo.

A mí me gustaría dar unas cifras, porque hemos hablado de…, y a mí me gustaría recordarlas, porque el drama, cuando se pone en cifras, es aún mayor.
Entre doscientas cincuenta mil y cuatrocientas setenta mil, no se sabe, muertas; seiscientas cincuenta mil personas desplazadas internas, cinco millones de refugiados, más de cuatrocientos Aylan que no conmocionaron al mundo, al menos no conmocionaron a los gobernantes, que son los que tienen la posibilidad de hacer cosas, y otros tantos en un camino horrible por el que siguen transitando miles de personas.

La ONU ya la ha calificado como la peor guerra del mundo, una guerra en la que ni siquiera se respetan los hospitales y en la que el Consejo de Europa ha tenido que hacer una declaración para decir lo básico, que cesen de bombardear hospitales, como si fuera necesario hacerlo.
Doscientos civiles han muerto en la última semana.
Esas cifras hay que tenerlas en mente, porque cada día que pasa muere más gente.

Y claro, la pregunta es obligada: ¿Europa dónde está?
Y, sobre todo, ¿dónde está España?
, que se supone que es a quien nosotros tenemos capacidad de espentar âanem a dir-ho en valenciàâ.
Pues España está vulnerando los derechos internacionales, está vulnerando los tratados internacionales, desde la Declaración universal de derechos humanos, los pactos internacionales, la Convención de Ginebra, el Protocolo sobre el estatuto de refugiados, la Declaración sobre la protección de la mujer y el niño de estados de emergencia y de conflicto armado, la Convención de derechos del niño, está vulnerando el marco legal y las directrices europeas, la Carta de derechos fundamentales, el Tratado fundacional de la Unión Europea, las directrices europeas, está vulnerando la propia legislación española, la propia Constitución y la Ley 12/2009 de asilo y protección subsidiaria.

Y la Comisión Europea viene a poner multas; ya ha anunciado la investigación a diecinueve estados miembros que no están aplicando el sistema europeo común de asilo y, como decía la compañera Sabina, está anunciando ya grandes multas, doscientos cincuenta mil euros por persona.
Seguramente, alguna de esas multas nos tocará, y merecida.

¿Y Europa, qué hace?
¿Y España, qué hace?
Europa y España firman acuerdos de externalización de fronteras con Turquía, el pacto que ya ha sido calificado por la comunidad internacional entera, excepto los gobiernos firmantes, como Â«el pacto de la vergüenzaÂ», el pacto que hace tornar a refugiados a lugares indescriptibles, el pacto que condena a situaciones terribles de vida, y Europa y España sigue impasible.

Y no nos sorprende, no nos sorprende que esta Europa no haga nada y que estos gobiernos de la Unión Europea que participan de ella, tampoco; porque esta Europa no estaba pensada para proteger los derechos humanos, esta Europa no estaba pensada…, a pesar de todas esas convenciones que le he leído -y tengo más-, no estaba pensada para eso, estaba pensada para el comercio, estaba pensada para los grandes capitales que no tienen ningún problema de fronteras, que van y vienen sin ningún tipo de problemas.

¿A cambio, qué?
A cambio, España y Europa alientan el miedo al yihadismo, alientan de manera grande el racismo y la xenofobia, que es la otra cara de la moneda del yihadismo.
Y Europa se compromete a acoger a mil ciento cuarenta y cinco refugiados de los ciento sesenta mil que le tocaban.

¿Y qué va a hacer Europa?
Pues seguramente nada.
¿Y qué está haciendo España?
Pues seguramente nada, y nos lo demuestran estados como Canadá, que ha acogido ya veintiséis mil refugiados y que va a acoger a cuarenta y ocho mil, se ha comprometido a ello y está cumpliéndolo.
Y lo demuestra el Estado Vaticano, que llegó y se llevó a familias sin ningún tipo de problemas.
Italia lo acaba de hacer a través de una comunidad católica, a ciento una personas.

Y a mí sí que me gustaría hacerle dos preguntas y una reflexión.
La primera pregunta es, ante ejemplos como Canadá, como el Estado Vaticano, ante ejemplos como el de nuestro propio gobierno valenciano, el de tanta gente, tantas entidades, tanta ciudadanía que tiene voluntad de traerlos y que dicen, Â«no se preocupen de nada, está todo resuelto, solo permitan que venganÂ», ¿qué medidas cree que debiera adoptar España para acelerar, además, el ritmo de la reubicación?
Porque -y termino- en mayo dicen querer haber finalizado veinte mil reubicaciones, van por mil ciento cuarenta y cinco, en mayo, ya.
Y la pregunta que yo le hago es: ¿dónde se reubican?
¿Sabemos si se reubican?
¿Sabemos dónde están reubicados los dieciocho que han llegado?
¿Sabemos dónde han llegado?
¿Sabemos si ha llegado alguien aquí?
¿El gobierno español, de lo poco que está haciendo, de la nada que está haciendo, rinde cuentas?
¿Al menos de esa vergüenza rinde cuentas?
.
.
.

El senyor president:

Señora Meco, acabe por favor.

La senyora Meco Tébar:

…y termino -y termino-; simplemente, yo entiendo que hablamos de reubicación, pero me gustaría dejar encima de la mesa que no solo hablamos de reubicación, hablamos del cumplimiento del cumplimiento de derecho a asilo y refugio, y hablamos, sobre todo, de la intervención en un lugar que sigue provocando muertos, esa intervención que tampoco llega, porque ni España ni Europa tienen voluntad de finalizarla.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Por un tiempo de cuatro minutos, también tendrá el grupo Ciudadanos, señor García.

El senyor García Salvador:

Bon dia, vicepresidenta.

Jo volia focalitzar més el tema ací en la Comunitat Valenciana, en el cas que puguen arribar estes mil quatre-centes persones que mosatros esperem que aixina siga.
Perquè ara estem parlant, lamentablement, de declaracions d'intencions entre un govern regional, els governs regionals de la zona de l'Egeu, però estem veent cóm estan acudint els informes desfavorables de qui verdaderament poden decidir, són els estats, és la Unió Europea; perquè a dia d'avui, el que preocupa és que no sabem o intuint qui està dirigint la política d'asil, ho estan fent els estats, ho està fen la Unió Europea o ho estan fent les màfies?
Eixe és el primer problema.

Després, un prec que li faria en el tema de la Comunitat Valenciana, abans que esta gent vinga ací, hem de tindre ben amarrat tot el tema de.
.
.
, és un autèntic estat de necessitat, no?
Estem parlant d'allotjament, d'assistència jurídica, de manutenció, d'assistència psicològica, d'habilitats socials bàsiques, ajudar en tràmits administratius.
.
.
, però jo imagino que vostè haurà pensat recolzar-se bé en el teixit social, mos hem de recolzar en psicòlegs, en treballadors socials, en traductors, universitaris.
.
.
I després, el tema, per exemple, de l'habitatge.
Vosté parla de que sí, té els bancs, en un exercici d'estos de generositat al qual mos tenen acostumats, mos deixaran habitatges per cinc anys i després ja, cada ú que se les ventile, no?
Tenim pisos, tenim albergs.
.
.
, però arribarà un moment que haurem d'abordar la fase de normalització i reassentaments; no podem deixar a la gent en albergs i acabant construint guetos.
En eixe procés de normalització i reassentaments en altre tipus d'allotjament ens faran falta habitatges.
Jo el prec que li faig és que ací hem d'actuar com a persones sensates i tindre clar que abans que esta gent puga vindre ací, hem de tindre tots estos temes ben tancats i amarrats, i tractar-los com a persones, simplement com a mosatros mos agradaria que mos tractaren.

En segon lloc, en el tema d'impulsar les accions d'acollida, vosté imagino sap, no?
, mosatros tenim deu mil siris en Melilla.
Quan m'he reunit amb gent d'ONG que treballen el tema dels refugiats sempre me diuen: Â«Alberto, podies anar a Melilla i vore què és el que està passant allí.
Â» Jo, sincerament, no sé el que es pot fer amb esta gent, eixos deu mil estan en territori nacional, que després se'n van i no sabem què és de la seua vida.
Tenim el problema, com allí, que estem parlant de convenis en governs regionals, però està tot supeditat a l'autorització de l'estat.
Bé, possiblement serà bo que el nou govern que n'hi hagi a l'estat canvie la seua forma d'entendre del coses i, com ja he dit, que no siguen les màfies qui marquen la pauta, sinó vertaderament els estats i la Unió Europea.

En el tema del conveni que va firmar vosté amb estos governs regionals, jo volia saber quina va ser també la resposta del govern grec, si el govern grec la resposta va ser igual que la del govern espanyol amb informes desfavorables a eixos tipus de convenis o ell va acceptar que això fora així, que ells vos pogueren ajudar en el trànsit de portar les mil quatre-centes persones cap ací.

Després, una pregunta que a la millor pot paréixer poc pertinent, però estàvem repassant en Eurostat l'any 2014: de totes les sol·licituds d'asil -que van ser unes tres-centes cinquanta-set mil-, era curiós que a Espanya només (inintel·ligible) .
.
.
 un 1%, mosatros tenim clar -imagino que sí- que esta gent vol vindre al nostre país?
Perquè, a vegades, ells han de vindre convençuts que vulguen vindre ací i no a un altre lloc.
Mosatros tenim uns problemes, tenim els problemes, com he dit, moltes vegades de l'habitatge, moltes vegades en les ajudes, per exemple, l'atur en altres països és millor que ací, i ells ho saben, esta gent, ells ho saben.
Per això dic que quan vinguen ací, totes les necessitats han d'estat cobertes.

En definitiva, en el tema de la solució a la crisi humanitària, doncs bé, és fàcil dir que tot el que està passant ho hem generat mosatros.
Escolte, mosatros posem governs i llevem governs al nostre antoix, no fem més que crear estats fallits, en Líbia, quan mos interesse un senyor com Gadafi ja el tenim, quan no mos interesse el traguem fora, però el traguem fora sense abans haver parlat amb la gent a vore quin govern vol i fer un govern estable allí.
.
.
, en fi, vull dir que som nosaltres els que hem fet açò.

Després fem el conveni vergonyós amb Turquia, no?
Â«Jo te dono sis mil milions d'euros, tu te quedes la gent i a canvi d'això te donaré visats.
Â» Són moltes les coses que han de canviar.

En definitiva, mosatros, sí que li puc dir que tot el que estiga de mans de part de Ciutadans estarem per a que esta qüestió isca bé, esta gent pugue vidre ací i siguen ben atesos com a persones i com a mosatros mos agradaria que mos atengueren en un drama d'este calibre.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muy bien.
Gracias, señor García.

Por último, por un tiempo de cuatro minutos también, el Grupo Popular, señora Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

Señora Oltra, agradezco su comparecencia para explicar su viaje a Grecia y, la verdad, es que lo que usted nos ha contado hoy aquí nos ha impactado mucho, como también nos impactó cuando usted lo contó ante los medios de comunicación el día 3 de marzo después de la rueda de prensa en el Ple del Consell.

Lo que sí que lamento, señora Oltra, y me chocó bastante, ¿no?
, porque viniendo de usted, que es una persona que ha sido diputada en estas Cortes y me consta que le tiene mucho respeto a esta cámara, es que no viniera a la cámara antes de irse a su viaje.
Se lo digo porque usted ha hecho alusión al Estatuto de autonomía, al 62.
5; yo le hago alusión al 62.
4, que dice que La Generalitat, previa autorización de Les Corts, podrá establecer convenios de colaboración de gestión y prestación de servicios con otras regiones europeas.
Me extraña que usted no viniera aquí a estas cortes a solicitar ese permiso que dice nuestro Estatuto de autonomía.
Yo esperaba, señora Oltra, como le he dicho, ese respeto a la institución; no obstante, le agradezco sus explicaciones, como también agradecí ver aquel vídeo donde usted daba cuenta a los medios de comunicación.

Señora Oltra, cuánto dolor y cuánto drama y qué buenas intenciones podemos tener todos.
Después, igual tengo tiempo y cuento también una anécdota, una anécdota no, una historia personal, porque yo también vivo en mis carnes muchísima impotencia de poder hacer cosas por los demás y que no me dejaron en su momento, me gustaría también contar esa historia, ¿no?
Pero mire, una cosa son los sentimientos y las buenas intenciones, y otra muy distinta es generar falsas expectativas; yo creo que eso no lo debemos hacer las personas que estamos en política.

Y mire, señora Oltra, lamento decirle que creo que ha generado usted falsas expectativas.
Primero nos dijo que fletaría un barco con más de mil personas, que les alojarían en el Veles e Vents, se fue a Grecia sin consentimiento de la cámara, sin consentimiento del estado ni de las autoridades competentes.
Usted sabía que no tenía competencia para hacer ese viaje.
Usted lo sabía porque, de hecho, en las respuestas parlamentarias que nos da a nuestro grupo, se justifica continuamente y dice que usted no ha querido vulnerar ni la Constitución, ni las competencias del estado ni las competencias de la Unión Europea.

Mire, señora Oltra, yo conozco y reconozco sus buenas intenciones y sus buenos sentimientos, pero usted sabe que no puede cumplir lo que está prometiendo.
De hecho, usted ha ido contradiciéndose a medida que ha ido pasando el tiempo.
Primero hablaba de firmar convenios en su nota de prensa del 19 de febrero, luego hablaba de protocolos de intenciones, y hoy hemos visto aquí Â«acuerdo declarativo de colaboraciónÂ».

Mire, señora Oltra, usted, en realidad, se fue con muy buenas intenciones a Grecia para firmar un protocolo de intenciones sin ningún valor jurídico, como usted misma reconoce en sus respuestas parlamentarias.
¿Se imagina, señora Oltra, que yo, motu proprio, me voy como diputada sin pedirle consentimiento al gobierno valenciano ni a nadie y además pretendo que se me pague el dinero con erario público?
Usted sabe que yo no puedo hacer absolutamente nada.

Mire, usted ha utilizado fondos públicos en un viaje para el que, por cierto, vuelvo a repetir, no tenía permiso ni de las Cortes, ni de la Unión Europea ni del estado para firmar una declaración de intenciones sin ningún valor jurídico.
Usted nos ha contado el drama que se vive allí, lo ha visto con sus propios ojos, la verdad es que es un drama, y a mí se me ponen lo pelos como escarpias, no lloro como la señora diputada del PSOE, pero, sinceramente, le reconozco sus buenas intenciones, pero usted allí no podía hacer absolutamente nada.

Nos ha hecho un documental, nos ha traído aquí un documental, pero, señora vicepresidenta, usted no es documentalista, usted es la vicepresidenta del gobierno valenciano, y usted tiene que hacer, en la medida de sus competencias, lo que usted tenga que hacer en la medida de sus responsabilidades.
Y sus responsabilidades son, efectivamente, lo que ha dicho el señor del grupo de Ciudadanos, es decir, poner todas y cada una de las facilidades a las personas refugiadas que vengan aquí, pero usted no puede fletar un barco, usted no puede hacer un viaje con dinero público.
Y mire, señora Oltra, (veus) podría haber utilizado la misma vía que utilizó usted para mandar un convenio a Madrid, que está a hora y veinte minutos en AVE para firmar esa declaración o hacerlo por videoconferencia.
Usted, sin embargo, al ministerio le manda un email y a Grecia se va de viaje con seis personas a cargo del erario público.

Por cierto, señora Oltra, ¿algún reparo de la intervención en los gastos del viaje?
Me gustaría que nos hablara también de ese informe de la abogacía de La Generalitat que usted vende en un medio de comunicación diciendo que tenía el informe favorable de la abogacía de La Generalitat para ir a ese viaje.
¿Dice ese informe que usted tiene competencias para ir a ese viaje?
¿Está intentando, señora Oltra, justificar su viaje en estas Cortes y su viaje de cara a los medios de comunicación?

El senyor president:

Señora Marcos, vaya acabando.

La senyora Marcos Puig:

¿Se ha preocupado usted por ese tema de competencias?
Es que la veo un poco preocupada, (veus) se está justificando continuamente, fue aquí, fue a los medios de comunicación, les explicó las mismas historias horribles que nos ha explicado hoy aquí.
.
.

La verdad es que le veo un poco preocupada, y mire, señora Oltra, queremos medidas concretas, queremos saber cuántas plazas tenemos en los colegios de le Comunidad Valenciana para atender a los niños refugiados.
¿Qué centros de salud les van a atender cuando se pongan enfermos?
¿Cuántos traductores?
¿Cuántos trabajadores sociales?
Va usted, señora Oltra, a los medios de comunicación a decir que va a fletar un barco y no nos habla de todo esto, que esto sí es su competencia, señora Oltra.
Y mire…

El senyor president:

Señora Marcos, vaya acabando.

La senyora Marcos Puig:

…no cree falsas expectativas, de verdad; todos tenemos muy buenas intenciones, y aquí dentro encontrará el grupo parlamentario para apoyar en lo que sea posible y en la medida de nuestras posibilidades.

Muchísimas gracias.

El senyor president:

Gracias, señora Marcos.

De nuevo, la vicepresidenta tendrá por tiempo ilimitado la palabra para contestar a sus preguntas.
Señora vicepresidenta.

La senyora consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives:

Gràcies, senyor president.

Gràcies per les seues intervencions.

Mantindré el nivell del debat on crec que el tema se'l mereix, crec que hi ha nivells on no s'ha de baixar en cap cas, però després d'una compareixença com la de hui n'hi han fangs.
.
.
, preferisc parlar del fang d'Idomeni que del fang que hem tingut en esta comunitat amb un govern que ens ha avergonyit a tots, no?

Començaré pel principi.
Efectivament, ens hem acostumat a vore les imàtgens, i és terrible.
Per això, jo crec que les autoritats gregues tenien tant d'interés, les autoritats de les illes tenien tant d'interés en que anàrem i ho vegérem.
De fet, som l'únic govern europeu que s'ha personat allí a invitació d'ells a vore la situació que viuen, no?
, perquè les imatges acaben fent una pell grossa, no?
I, de fet, tenia ací unes imatges també que no sé si mereix la pena que les repartim, no?
, i sobretot, després d'haver sentit algunes intervencions.
Jo no les he vistes, en vaig vore una d'arrapa-i-fuig i no les he vistes, però són les fotos que duen en el mòbil les autoritats de les illes gregues.
El president les té per si volen ensenyar-li-les a algun indolent.

Nosaltres anem a seguir treballant com a govern valencià per a convéncer el Govern d'Espanya en funcions primer que res, també a través del comitè de les regions i de la possibilitat de pressionar a les institucions europees amb les nostres possibilitats per a que se canvie la política d'asil, per a que s'òbriguen les fronteres i per a fer una política d'acollida de persones refugiades que estiga a l'alçada dels valor fundacionals de la Unió Europea, valors fonamentals que jo entenc ara mateixa que estan soterrats en el fang d'Idomeni i en algunes intervencions parlamentàries.
Per tant, jo no puc més que coincidir amb vostés, no?
I anem a seguir, este govern va a seguir treballant en açò, no?

L'empatia en la ciutadania que plantejava la senyora Campello, no?
Esta és la campanya que, de fet, decidirem que la campanya directament la dissenyara ACNUR, perquè enteníem que era l'entitat que millor podia reflectir el que nosaltres volíem transmetre, que és precisament allò que diu la campanya.

La campanya té una part gràfica, doncs n'hi han xiquets, n'hi han persones majors, n'hi han homes, dones.
.
.
, i diu: Â«¿Ayudarías a esta persona?
Una persona refugiada es como tú, simplemente que ahora te necesita.
Â» N'hi ha una altra part que és un espill, que en comptes d'una imatge n'hi ha un espill, de manera que quan algú s'acosta al cartell, se veu a sí mateixa i diu: Â«¿Ayudarías a esta persona?
Â».
Aquí és on estem intentant generar eixa empatia.
Per què?
Perquè allò que estem intentant transmetre és que les persones que venen són iguals que nosaltres, només que en este moment han de fugir de les bombes i han de fugir de la guerra, el mateix que faríem nosaltres.
Si comencen a caure bombes ací, doncs agafaríem els xiquets i se n'aniríem, no?
, doncs això és el que els passa a ells.
I aleshores és una campanya molt molt molt empàtica, que intenta generar l'empatia i, sobretot, intenta també -com deia el senyor García- combatre els possibles sentiments de xenofòbia, racisme o de por a l'altre, al diferent, que se puguen generar.

Jo ahí vaig a fer una altra cita, arran d'allò que han plantejat vostés de l'empatia i de la promoció del gihadisme i tot això, no?
, Â«No son los musulmanes, no son los refugiados, son los terroristas.
El islam no es terrorista, el yihadismo es una ideología, no una religión; por eso, el yihadismo no se lucha solo con policía: se lucha con lápices, se lucha con libros, con escuela, âseñoríaâ.
No podemos enfrentarnos al terrorismo si no sabemos a lo que nos estamos enfrentando; no son enemigos de ningún país: son enemigos de la libertad.
Vivimos en una situación tan paradójica que estamos levantando muros en Europa porque enfrenta a los refugiados, porque les tenemos miedo, y ellos son las víctimas cuando sus verdugos, sus perseguidores han nacido, se han educado y viven entre nosotros.
Si cerramos los muros no dejaremos que entren las víctimas y nos quedaremos a solas en nuestros países y con los verdugos.
Los valores europeos son la solución, pero si seguimos así acabaremos convirtiendo la política y a Europa en el problema.
Â»

Jo coincidisc plenament amb estes paraules, que les subscric.
Supose que el Grup Popular, no, per la intervenció que ha fet; però jo subscric estes paraules, no?
, jo les subscric.
En tot cas, la campanya el que pretén és això (veus), n'hi ha una segona part, com dic, a banda de la part gràfica, una part que s'impartirà en les aules, que seran cursos especialitzats que també ha preparat ACNUR, i després hi ha una part també de teatre i de expressió als carrers que el que intenta també és fer-ho visible.
Com que tenia vosté interés, doncs li explique la campanya, no?

Senyor Meco, parlava de quines mesures està prenent Espanya.
Doncs efectivament, este és el tema.
Nosaltres estem intentant que el Govern d'Espanya isca de la passivitat en la qual està, però certament, el Govern d'Espanya, jo he anat a les reunions a Madrid en tren -no només he enviat emails- i m'he adonat de què hi ha una indolència absoluta respecte a este tema.
En concret, se me va remetre a la vicepresidenta del govern, després me va rebre la secretària general de migracions i mos va vindre a dir que ells no estaven per la labor i que del tema dels refugiats, en tot cas, s'anaven a fer càrrec ells, i aleshores jo els vaig dir que de díhuit en díhuit anàvem a necessitar molts segles per a poder solucionar el problema.

I, damunt, hi ha una altra problemàtica -i ahí enganxe amb el que deia la senyora Marcos-, i és que moltes voltes ni tan sols ens avisen de l'arribada de les persones, no?
, i açò és un problema, perquè és el que jo li deia a la secretària general i també a la ministra Báñez quan parlaven d'este tema, vostés van a decidir a quin col·legi van?
Vostés van a decidir a quin centre de salut?
De veres?
Dic: Â«Igual, si venen díhuit milÂ» de díhuit en díhuit, no.
I açò és una cosa que han rebutjat la majoria de comunitats autònomes, i és que això són competències pròpies de les comunitats autònomes.
L'atenció a la salut, l'atenció a l'educació.
.
.
, que és en allò que nosaltres estem treballant, eh?
, l'atenció al multilingüisme, la posterior inserció, després d'eixos sis mesos està la segona fase, està la fase d'acollida i la fase d'inserció de la qual parlava el senyor García, efectivament; per això també hi han representants de l'economia sostenible dintre de la comissió mixta.

Tot això són competències nostres; però òbviament, si al final la ubicació dintre del territori la fa el Govern d'Espanya, que no pot treballar en els perfils com podem fer-ho les comunitats autònomes, que coneixem molt bé quin perfil s'ajusta a quin territori, a quin municipi, a quina escola, a quin centre de salut, a quin hospital -si hi ha persones que venen amb problemes greus i necessiten una certa especialització-.
Bé, doncs esta és una d'eixes coses que el Govern d'Espanya ha decidit que ho fa directament i ho vehicula a través de les ONG.
Sort que ací, amb les ONG tenim una relació excel·lent i estem treballant amb ells.
De fet, per a la seua informació també, en acabant ho hem dividit per territoris i de la província d'Alacant se fa càrrec Creu Roja en este tema de la gestió, del Pla d'atenció a les persones demandants d'asil i refugiats; en València és CEAR i en Castelló és ACCE.
Hem preferit dividir-lo territorialment per a que una sola entitat s'encarregue d'un sol territori, i aixina creguem que la coordinació funciona millor.

Aleshores, l'únic que falta, perquè el pla està, s'ha remés a seus parlamentàries, el pla és interdepartamental; no només això, hi ha una persona de contacte de cada conselleria per a garantir esta transversalitat i que les ONG i les entitats, o qualsevol municipi, o qualsevol persona sàpiga directament quin és el contacte.
Aleshores, totes les conselleries que estan en la comissió mixta tenen un contacte directe.

A Assistència Sanitària és la cap de servei, a la Direcció General de Cooperació i Solidaritat és la subdirectora general de cooperació, en la Direcció General de Treball i Benestar Laboral és la subdirectora general d'ocupació, a la Direcció General de Política Educativa és el Servei d'Avaluació i Estudis, a la Direcció General de Política Lingüística i Gestió del Multilingüisme és la subdirectora general, i a la Direcció General d'Habitatge, Rehabilitació i Regeneració Urbana és el cap de servei.

Vull dir, hi ha una persona encarregada en cada conselleria amb noms i cognoms que gestiona el tema de persones refugiades i el Pla d'atenció a les persones demandants d'asil i refugiats.
Ho dic també perquè aixina se fan una idea de què este govern està treballant amb rigor, transversalment i n'hi ha una persona encarregada en cada conselleria d'açò.

La senyora Meco també preguntava on se reubiquen, estem en la mateixa.
Això era el que les comunitats autònomes van traslladar al Govern d'Espanya, i comunitats autònomes de tot signe polític, val?
, perquè ens preocupa que això se gestione directament des d'algú que no té les competències per això.
Perquè les competències de sostre, sanitat, educació, política lingüística, reinserció laboral, la tenim nosaltres, que és a allò a què ens hem dedicat, senyora Marcos; perquè competències en asil no tenim.

I senyor García, vosté preguntava: Â«Qui fa la política d'asil?
Â».
És competència dels estats, no és competència de les comunitats autònomes, però tot el que no és asil és competència nostra.
Per això nosaltres no hem fet res en l'asil, perquè no és competència nostra, per molt que s'enteste un grup parlamentari en repetir allò que no és veritat.
Poden repetir-ho, però no és veritat.

Nosaltres ens hem dedicat a les competències pròpies, i com poden vore, la composició de la mateixa comissió mixta, aixina ho testimonia.
Per tant, este és un dels problemes que les comunitats autònomes hem posat damunt de la taula i també en l'escrit que onze comunitats autònomes signaren, onze, la majoria de comunitats autònomes, que arrepleguen, a demés, la major part d'habitants d'Espanya.

Estem demanant una altra política d'asil i li la estem demanant al Govern d'Espanya, que es el que té la competència, i estem demanant que mos dixen fer, senyora Meco, si jo, per a allò que vaig a Madrid és a dir-los, Â«vostés dixen-mos ferÂ», i ja està, si la feina la fem nosaltres, vostés només tenen que donar el paperet de l'asil que tenen l'obligació internacional d'entregar-lo, no és potestatiu, no és una qüestió de bones intencions, ni de bons sentiments, ni de plorar o no plorar; és una qüestió de compliment de la legalitat internacional, senyora Marcos.
Complisquen amb la seua competència, que és complir la legalitat internacional, que nosaltres ja ens encarreguem de la resta.

I, efectivament, jo crec que dintre d'estos manifests i que el govern valencià ha recolzat i ha estat ahí explicita molt bé que volem un canvi en la política d'asil i de refugi del Govern d'Espanya i de la Unió Europea, el que passa és que el govern d'Espanya s'escuda en la Unió Europea.
Ací està passant una cosa molt curiosa, i és que quan un govern de la Unió Europea tanca les fronteres, no necessita el permís de les institucions europees, però quan un govern vol obrir-les, es veu que sí que les necessita; doncs, home, jo no accepte eixa dicotomia, perquè o tots o ningú.
Si ací qualsevol pot ficar un filat, gasejar les persones que intenten traspassar les fronteres i no complir amb les convencions internacionals que s'han firmat i la Unió Europea fa la vista grossa, doncs si hi ha un país que vol dir, Â«escolten, el que ha fet CanadàÂ», doncs tampoc crec jo que necessitem moltes més cerimònies en la Unió Europea, i eixa és la postura que defensa el govern valencià, val?

Senyor García, no firmarem un conveni, perquè el conveni hauria d'haver sigut firmat pel Govern d'Espanya.
Aleshores, nosaltres li enviem el conveni al Govern d'Espanya, li arriba el 18 de gener i el Govern d'Espanya no contesta, -no contesta, ni sí ni no, no contesta-, no diu res, se veu que tenien molta faena, eh?
Estaven ahí.
.
.
, tindrien faena.

Quan s'assabenten, perquè el 19 de febrer el Consell aprova el viatge a Grècia, que jo sí que, òbviament, senyora Marcos, jo no me n'he anat de vacances a Grècia.
Això ho feien vostés (veus), això ho feien vostés quan se n'anaven al Marroc amb els diners de Canal 9 a fer cosetes que no tenen res a vore amb l'agenda pública.
Jo no me n'he anat de vacances.
.
.

La senyora Marcos Puig:

Yo no he dicho eso.

La senyora Oltra Jarque:

…-jo tinc l'ús de la paraula-, jo no me n'he anat de vacances, senyora Marcos.

El govern valencià m'encomana a mi el 19 de febrer que atenguem la invitació del govern de Rodes, insisto, la invitació del govern de Rodes, i que anem a firmar una declaració d'intencions on se mostra la voluntat dels dos governs a cooperar i la voluntat de traslladar això als nostres governs centrals, i això és el que se firma, que tenen vostés ja i que m'ho han demanat per duplicat i per triplicat.
(Veus) Bé, doncs miren en els arxius que igual sí que ho tenen.

Aleshores, açò és un viatge del govern valencià amb exercici de competències pròpies, que no necessitava autorització prèvia de ningú.
Vosté ha llegit un article, però és que nosaltres ho hem fet amb el 62.
5.
No me diga vosté un altre article; clar, això és com si vosté me diu: Â«Usted ha firmado un tratado internacional y la Constitución.
.
.
Â» ¡No!
Es que no he firmado un tratado internacional, hem signat en exercici de competències pròpies exclusives del 62.
5, amb tots els informes favorables.

I, efectivament, com que no me n'he anat de vacances, com que hem anat convidats per un altre govern, eixes coses se fan; també vaig estar en (inintel·ligible) .
.
.
 val?
, ens convidà el govern d'allà i anàrem.
Per què?
Perquè estem agermanats amb eixa regió.
I per què estem agermanats amb eixa regió?
Doncs no ho sé, però estem agermanats amb eixa regió, una decisió que prengué el govern antic de vostés i, no sé, algú aniria allí de vacances, els agradaria i dirà: Â«Doncs anem a agermanar-mos.
Â» Però vaig anar, estem agermanats, mos convidem, anem.
Som gent educada i som gent que manté la seua relació amb la resta de les regions europees, i intentem mantindre fins i tot la cordialitat, no?

Aleshores, com que això és aixina, vosté també falta a la veritat quan diu que jo vaig prometre.
.
.
, vostés confonen les coses, perquè vostés no saben el que és una promesa, el que és una acció política, de una declaració d'intencions, d'un conveni.
.
.
, aleshores ho fiquen tot vostés ahí en el mateix pot (veus) i.
.
.
hala!
, fan un còctel.

No, jo no vaig prometre que noliejaria un vaixell -eixes coses les feien vostés quan prometeren que la fórmula 1 no costaria un euro als valencians (veus)-, però eixes coses este govern no les fa.
Això sí que era una promesa; açò, no.
Nosaltres què vam dir?
Â«Tenim a disposició un vaixell.
Â» L'empresa Baleària, de forma altruista, posa a disposició del govern valencià un vaixell.
Això és el que nosaltres vam aconseguir, i que agraïm molt a l'empresa que de forma altruista posa a disposició -posa a disposició-; no vam prometre, no vam prometre perquè, òbviament, això no depenia de nosaltres, i per això, a partir de ahí se redacta el conveni, s'envia al Govern d'Espanya i el Govern d'Espanya no contesta.

I el 19 de febrer, quan el Govern d'Espanya s'entera que hem sigut convidats pel govern de Rodes i que anem a fer el viatge a les illes per a vore amb els nostres propis ulls el que està passant allí, convidats pel govern de Rodes, insisto, aleshores, el Govern d'Espanya demana l'escaleta del viatge i se li envia el mateix dia que l'aprova el Consell.
Al ministeri se li envia l'agenda oficial que fins eixe moment estava tancada.
I estant allí i havent firmat ja les declaracions d'intencions ens envien un paper diguent que no teníem per què firmar i que s'excedix de les seues competències perquè és una declaració d'intencions amb exercici de competències pròpies i exclusives que el govern espanyol ni ha d'informar, ni ha de fer res i que nosaltres li havíem enviat per cortesia.
Ens informa desfavorablement a la declaració d'intencions i dotze minuts més tard se n'adonen que una cosa de la qual sí que havien hagut d'informar, que era el conveni, que això sí que és competència de l'estat, no l'havien informat.
I aleshores es veu que anaren, Â«corre, corre, corre, corre, que anem a quedar en evidènciaÂ», i quinze minuts després, envia un email amb l'informe desfavorable del conveni, que sí que tenia competències per a fer-ho i des de gener no havien dit ni una paraula.

I esta és la seqüència dels fets, senyora Marcos, i vosté pot pintar-lo com vullga, però esta és la seqüència dels fets.
I sí, sí que se fan entre distintes regions; se fan contactes, se fan agermanaments, se fa cooperació.
A més, tinga en compte que esta és una regió mediterrània, que compartix molt amb nosaltres, compartix.
.
.
, i a més, açò també ho parlàrem allí, compartix el tema del turisme com a motor econòmic, compartixen fins i tot la cosmovisió mediterrània que tenim.
Tot això també ho parlàrem, però això és absolutament normal, i com és absolutament normal i vaig anar en viatge oficial, òbviament, això s'ha pagat amb els diners del pressupost de La Generalitat, sí senyora, això sí, s'ha pagat dels diners del pressupost de La Generalitat.
Allò altre que férem allí, part ho pagaren els governs d'allí, alguna pernocta, perquè havíem estat convidats per ells, i els trasllats interns.

I vaig a deixar-ho ahí, perquè no van tindre ahir vostés un bon dia, però en qualsevol cas, eixes coses també mos les pagàvem nosaltres.

El viatge se paga al càrrec del pressupost perquè és un manament del Consell i és una acció política del Consell, i és una acció dintre de les competències de la conselleria que jo dirigisc, que té les competències en atenció a persones refugiades i atenció a persones immigrants.
I a partir d'ahí vostés poden continuar diguent totes les barbaritats que vulguen, no és una qüestió de bones intencions, és una qüestió de política, de rescatar persones, on este govern sí que està i va a seguir estant i perquè, a més, crec que representem el sentiment majoritari del poble valencià, que és un poble acollidor, un poble obert i un poble que no entén la indolència i la crueltat del Govern d'Espanya.

El senyor president:

Muy bien, muchas gracias, señora vicepresidenta.

A continuación abriremos otro turno de intervenciones.
Todos los grupos que…; Podemos, no; los demás, sí.
Pues empezamos por el partido socialista, señora Escrig…

La senyora Escrig Monzó:

Sí.

El senyor president:

…tiene usted otros cuatro minutos.

La senyora Escrig Monzó:

Muchas gracias, presidente.

Moltes gràcies de nou, vicepresidenta.

I en primer lloc, doncs, volia disculpar la meua intervenció d'abans, les meues llàgrimes (rient), però bé, l'emoció és l'emoció.
El que passa és que el Partit Popular té la gran capacitat de passar-me de l'emoció al nerviosisme, perquè he hagut de sentir cada cosa.
.
.
, jo no sabia que s'havia de demanar permís per anar a salvar vides, per a fer un viatge per a vore la situació d'un drama humà.

I també és molt lamentable, no?
, les arques públiques, gastar-se diners de les arques públiques per a fer un viatge per a salvar vides quan s'han gastat.
.
.
, jo no vaig a ser tan bona.
És de veres, és que m'he sentit fatal, no?
Gastar-se diners de les arques públiques per anar convidats per un altre estat i eixos diners ser malgastats per alguns, clar, per a anar allí i això; però per a la fórmula 1, per a la America's Cup, per a grans esdeveniments que també eixien de les arques públiques, sí; però per a rescatar vides, no.
Me pareix lamentable.

Jo vaig a repetir el mateix que he repetit antes: la nostra força cap al Consell per a continuar lluitant.
Esperem que vinga un govern central que vulga rescatar vides i que vulga rescatar persones, i que el nostre Mediterrani siga de nou bressol de llibertat.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Escrig.

A continuación daremos la palabra, también por cuatro minutos, al Grupo Compromís.
Señora Campello.

La senyora Campello Moreno:

Gràcies, president.

És difícil, no?
, escoltar segons quines intervencions; i bé, jo no sé en algun moment el Grup Parlamentari Popular va a llevar-se la careta de defensar allò indefensable i va a començar a pensar com a persones en persones, que és un poc d'allò que tracta el tema de hui, no d'anar defensant coses que són indefensables per part del govern de l'estat espanyol que estan sustentant ells.

Recriminar que el govern valencià vol treballar per a acollir persones que estan fugint de la guerra és.
.
.
, em pareix molt dur i.
.
.
, em pareix molt dur.
Inclús, si mirem amb perspectiva -si mirem amb perspectiva-, ahir sentia un sociòleg que deia que no hi ha millor camp de cultiu per al gihadisme, per al terrorisme, que el que està fent Europa amb les persones que estan eixint de Síria.
Si anem donant l'esquena a les víctimes, probablement eixes víctimes -com deia vosté, parlava de botxins- mos identificaran com a botxins i estarem ahí creant un camp de cultiu d'odi i segurament del terrorisme i del gihadisme al qual tots volem combatre i volem estar en contra de tot això.

A vosté li honra avui no voler entrar en segons quins fangs, però jo ho faré sols un poc, sols vaig a entrar un poquet en el fang per recordar un poc d'on venim i on no volem tornar; i alguns viatjaven a Londres per a vore a Eccleston gastant-se quatre mil euros en dos dies de xòfer, mentre que la vicepresidenta ha viatjat als camps de refugiats per a treballar millorant la vida de mil quatre-centes persones.

Jo crec que diguent açò queda prou clar quina és la política que defensa cadascú.
I com no és dia d'entrar en més fangs, doncs no entraré en més fangs, i moltes gràcies, vicepresidenta, per la tasca que està fent el govern valencià i per voler continuar rescatant persones ja siguen d'ací o de més enllà.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias.

A continuación, por también tiempo de cuatro minutos, tendrá la palabra el Grupo Ciudadanos.

Señor García.

El senyor García Salvador:

Jo acabaré abans, jo és per deixar unes coses que vull que queden clares, que si no no me'n vaig d'esta comissió ni tranquil, no me'n vaig tranquil.

Mosatros, en Ciutadans i jo tampoc, per suposat, no fem cap tipus de retret del seu viatge; és més, si jo fóra vicepresident d'un govern, haguera anat, penso que és l'obligació.
En el poc temps que estem ací en política, si alguna cosa hem aprés poquet a poquet és que hi ha que xafar a peu d'obra, que hi ha que xafar a vore on estan passant els esdeveniments per a després traslladar-ho i poder actuar sobre eixa qüestió.
Per tant, no era cap tipus de retret.

Quan jo li estic demanant estes qüestions que parles d'allotjament, de manutenció, d'assistència psicològica.
.
.
, és perquè, lògicament, això no ho inventa Alberto García, no és tan llest com per a això.
Això ve a partir de parlar amb la gent del sector que diu, Â«escolte, per a que esta gent vinga ací i estiguen ben atesos fa falta que estes coses estiguen ja tractades i encaminadesÂ», després, bé, si topem amb un govern que és indolent i que diu que no vol fer res, doncs bé, no vol fer res el Govern d'Espanya i la Unió Europea, suposo que algun dia canviaran.
Possiblement en Espanya ja les coses canvien aviat.
Independentment de quin govern vinga, doncs esperem que se parlen d'altres coses i hi haja una altra forma d'abordar estes qüestions.

I, res més, simplement, jo sí que l'animo a treballar, l'animo a continuar intentar-ho.
Espero que isca bé, no per vosté, evidentment, en nom de tots els valencians, que són gent acollidora, com vostés diuen.
Mosatros, moltes voltes oblidem que a finals del XIX i començaments del XX mos vam anar a Llatinoamèrica, mos van rebre allí quan estàvem morts de fam i sense cap tipus d'expectativa.
Per tant, simplement, mosatros estem fent és complir la nostra obligació, allò que mos marquen les lleis internacionals i allò que altres persones van fer per mosatros.
Jo l'anime a que continue treballant i si necessita alguna cosa de Ciutadans ja sap que mosatros estem.

El senyor president:

Muy bien.

Muchas gracias, señor García.

Por último, daremos la palabra al Grupo Popular por cuatro minutos.

Señora Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Señora Oltra, mire, yo seré la primera que le apoye a usted a pedir al estado que asuma sus competencias de asilo.
De hecho, tenemos una proposición no de ley después en esta comisión que el Grupo Parlamentario Popular va a apoyar en ese sentido.

Seré yo la primera que le exija al gobierno del estado que cumpla sus competencias, pero yo no estaba hablando de eso, señora Oltra, yo estaba hablando de las suyas, porque usted parecía al principio que se quería atribuir competencias que no tiene, pero hoy realmente lo ha dejado claro.
Usted no tenía competencias para firmar ningún convenio, usted tenía competencias para firmar una declaración de intenciones sin ningún valor jurídico, y eso es lo que esta humilde diputada ha tratado de decirle y que se despejaran esas dudas hoy aquí.
Declaración de intenciones sin ningún valor jurídico, y usted dijo que traería un barco con más de mil personas, y ya está, señora Oltra; y si con eso se ha sentido usted ofendida, pues mire, lo siento mucho, porque no sé lo que ha querido decir usted cuando ha leído ese texto que hablaba de cómo combatir el terrorismo yihadista.
¿Se refería a mí, a mi grupo, a mis declaraciones…?
No lo sé.

Tampoco sé qué ha querido decir con que si yo tuve o no tuve un mal día ayer o nosotros…, yo creo que tenemos todos un mal día ayer, hoy y mañana; usted también, señora Oltra, mientras sigan habiendo guerras e injusticias tendremos todos los que tenemos responsabilidades públicas un mal día, señora Oltra.

Y mire, de verdad, de verdad que hay una cosa que no me ha quedado clara.
¿De verdad no les informan a ustedes -quiero saberlo porque me preocupa enormemente-, de verdad a ustedes no les informan de los refugiados que vienen a esta comunidad?
¿No hay ninguna información por parte del gobierno central de los refugiados que vienen a esta comunidad?
Es que no me ha quedado claro; me ha parecido entender que no tenían ninguna información.
¿No tienen ninguna comunicación ni usted ni ningún director general de este gobierno?

Y más cosas, señora Oltra, vuelvo a repetirle: ¿por qué no solicitó el permiso de la cámara?
Porque usted hace el 62.
5, muy bien, y yo leo el 62.
4.
Yo entiendo que usted es respetuosa con esta cámara, usted tenía que haber, primero, pedido permiso a la cámara para irse y después, en segundo lugar -que esto es lo que sí que ha hecho bien usted-, dar cuentas a la cámara.
Como dice el Estatuto de autonomía, 62.
4, tiene usted que tener el permiso de Les Corts, y en el 62.
5, usted tiene que venir a rendir cuentas de lo que usted ha firmado en Grecia.

Y mire, vuelvo a repetir: ¿tiene usted el informe de la abogacía al que usted se refería y al que se ha referido hoy también en su comparecencia, que le atribuye la competencia para ir a ese viaje o para Â«salvar vidasÂ», como se ha dicho aquí?
¿Hay un informe claro de la abogacía que le atribuye esa competencia?

Y luego, señora Oltra, le decía que si tenía tiempo, me gustaría también contar una historia que es medio personal, para que usted vea que yo ni soy indolente y que a mí también me preocupan los derechos humanos y me preocupan las personas, a mí y a todos los que estamos aquí.

Mire, tengo un familiar que es médico y quería irse a la India con una ONG, y yo quería ir con ella y su marido también, y ni a su marido ni a mí nos dejaron ir; y no por eso yo le digo a la ONG que es cruel porque no me dejaron ir.
Simplemente me dijeron: Â«Mire, oiga, usted no es profesora, usted no es arquitecto, usted no es médico, usted no puede hacer nada aquí.
Â» Teníamos buenas intenciones todos -¡qué impotencia!
¿no?
, que no nos dejaron ir-, pero oiga, esto es así, esto es así.
¿Perdone?
(veus) ¿Qué ha dicho?
(Se sent una veu que diu: Â«Sigue, sigue.
Â»)

No voy a entrar en ese fango, señora Oltra.
Simplemente decirle que nos parece muy bien esa campaña de concienciación, que le vamos a apoyar para poner todos los medios necesarios…

El senyor president:

Por favor.

La senyora Marcos Puig:

…para acoger a esas personas y acogerlas con garantías, no generando falsas expectativas, para que esos niños tengan colegios, para que puedan ser atendidos por la sanidad de esta comunidad… Para todo eso, señora Oltra, tendrá al Grupo Parlamentario Popular, pero no para generar falsas expectativas, señora Oltra.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.
(Veus) Por favor, por favor, no tiene el uso de la palabra.
(Veus)

Por favor, les pido a los miembros de los grupos que mantengan el tono que hemos tenido durante toda la intervención, por favor, para que pueda terminar la señora vicepresidenta con sus últimos cuatro minutos.

La senyora consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives:

Gràcies,…

El senyor president:

¿Vale?
Muchas gracias, señora presidenta.

La senyora conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives:

Gràcies.

Bé, no m'ho havia pres com retret, eh?
, ho havia pres com, òbviament, una manera de controlar el govern i a més, una preocupació de vosté que jo sé que li preocupen estos temes, vosté i el seu partit.
I jo el que li volia deixar clar és que tot això està preparat, no?
, i que la comissió mixta està funcionant, que totes les propostes de les ONG, a més, s'han incorporat al pla d'actuació i que són les pròpies ONG les que estan gestionant-ho, com els deia, una per província.

A partir d'ahí, senyora Marcos, mire, jo sempre, sempre, sempre, sempre vaig dir que el conveni necessitava l'autorització del Govern d'Espanya, sempre.
I sempre vaig dir que allò que anàvem a firmar era una declaració d'intencions perquè el Govern d'Espanya no havia autoritzat el conveni, no havia contestat.

Vosté ara tergiver-s'ho com vulga, tergiver-s'ho com vulga, i seguisca llegint els articles de l'Estatut que no són els que ha de llegir.
(Veus) No, no, és que vosté.
.
.
, és que, anem a vore.
.
.

El senyor president:

Por favor.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
que ho hem fet en execució del 62.
5, i vosté me llig el 4 i el 3 i el 2, però és que és el 5, li agrade a vosté o no.
És que és el 5 el qual ens habilita a fer això, i eixa és la documentació que consta en la qual li hem enviat a la senyora Catalá, a la seua companya de grup, i on està absolutament tot explicat i tot documentat.
(Veus) Ja ho té?
Doncs si m'havia dit que no li havia arribat, póngase usted de acuerdo.
(Veus) Que no li havia arribat i ara diu que sí, val, doncs aleshores sí que li ha arribat.

El senyor president:

Por favor, (veus) no establezcan debate.
Por favor, no establezcan debate.

La senyora Oltra Jarque:

Val.
Però és que u no pot canviar d'opinió i menys en el marge de la mateixa intervenció, ho té o no ho té?
Clar que ho té, si jo ja sé que ho té, si és tonteria que vosté diga allò que no és.

El text que li he llegit, el text que li he llegit -i coincidisc completament amb ell- és una intervenció del senyor González Pons en el Parlament Europeu que diu exactament això, que Â«nos quedaremos con los verdugos y no dejaremos entrar a las víctimasÂ», que és d'allò que estem parlant ací, que açò ho ha dit el senyor Esteban González Pons en el Parlament Europeu, i la subscric fil per randa la seua intervenció.
No sé si vosté, jo sí, jo sí, val?
(Veus)

I aleshores, a partir d'ahí, jo he vingut ací no per bones intencions ni a justificar-me, per suposat, jo he vingut ací perquè és la meua obligació, perquè és la meua obligació i a més ho faig amb gust, perquè un govern controlat és un govern que dura molts anys i que no fa coses rares que no ha de fer.

No se preocupe vosté pels col·legis on vinguen els xiquets refugiats, gràcies a que hem aplicat més de quatre-centes aules, anem a tindre més possibilitats, més aules per a tindre més xiquets, i a més, amb menys ràtios, fixe's vosté.
No se preocupe per això, van a estar ben atesos, perquè s'està treballant, com dic, des del mes d'agost en este projecte.

I, com dic, el viatge, com vostés estan molt preocupats, jo tinc ací les factures, les tenen també en el portal de transparència, però jo he dut ací la relació de despeses.
Si volen còpia, jo els la deixe, n'hi ha una per cada grup, la relació de despeses.
En total, 7.
451,37 euros, sis persones; que és prou menys d'allò que algú se gastava un cap de setmana per a fer no se sap molt bé què, perquè nosaltres ací hem documentat ací, davant de l'opinió pública, per suposat davant de vostés, hem documentat tot el que hem fet i, com veu, ha sigut un viatge molt auster, molt auster.
Jo no tinc res més que dir-vos, esperava que no haguérem d'arribar a este punt, també, de factures i de costs i d'eixes coses, no?
, perquè allò que sí que no té cost, a allò que no se li pot posar preu és a les fotografies que té ahí el president, que són la conseqüència de tota la indolència dels govern de la Unió Europea, del Govern d'Espanya i de intervencions com les que hem sentit hui ací.

Moltes gràcies, senyories.

El senyor president:

Muy bien, señora vicepresidenta, muchas gracias por su comparecencia.

Si les parece, antes de terminar este momento, me gustaría que en relación con las fotos que la vicepresidenta ha traído y antes de que ella se marche, los portavoces de los grupos se acerquen un momento, explicamos el contenido, si quieren lo distribuimos y si no, lo dejamos aquí y, mientras tanto, hacemos un receso de cinco minutos.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Proposició no de llei sobre l'inici urgent dels tràmits necessaris per a acollir els menors refugiats provinents de Síria i altres zones en conflicte, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 19.
992, BOC número 74)

El senyor president:

Pues si queréis, vamos a empezar con el siguiente orden del día, que es la toma en consideración de una Proposición no de ley sobre el inicio urgente de los trámites necesarios para menores refugiados provenientes de Siria y de otras zonas de conflicto, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís, para lo cual el Grupo Parlamentario Compromís tendrá ocho minutos para hacer su presentación.

Señora Ortega, tiene usted la palabra.

La senyora Ortega Requena:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories, la PNL que hui presentem està naturalment vinculada a tot el que s'ha expressat en la compareixença anterior de la vicepresidenta pel que fa al drama que viuen els centenars de milers de persones a causa de l'èxode que ve produint-se pels diversos conflictes bèl·lics a l'altre costat del Mediterrani.
Està vinculada, però en realitat el que pretenem en esta proposta és abordar un aspecte més concret d'aquesta crisi i és la dels menors, la dels menors que viatgen sense acompanyants, ja siga perquè no tenen cap parent que haja sobreviscut a la guerra, o bé perquè les famílies no disposaven de suficients recursos i han hagut d'optar per enviar els seus fills cap a una vida que ells suposaven millor.

Aquestos xiquets i xiquetes han estat en molts casos l'objectiu d'organitzacions criminals dedicades al tràfic d'éssers humans i a la seua explotació sexual.
L'Europol calcula més de deu mil menors desemparats que han desaparegut i possiblement estiguen en mans d'aquestos traficants de persones.
Fins i tot les investigacions situen els epicentres d'aquestes organitzacions criminals en Hongria i Alemanya, i les seues vinculacions amb altres bandes i (inintel·ligible) … dedicades a l'esclavisme.
Vull dir amb això que el problema és real i està perfectament identificat.
És a dir, en ple cor d'Europa s'està segrestant a éssers humans, a xiquets i xiquetes, que viatgen sols i se'ls sotmet a l'esclavisme.
I senyories, ho diu i ho afirma ni més ni menys que l'Europol.

No em puc imaginar ni com a diputada ni com a ciutadana estar impassible davant d'esta realitat que deixa en evidència a la millor història de terror.
Mentre això passa, als països de la Unió Europea no acaben de tindre clar que Europa és i ha de ser el referent en la protecció dels drets i les llibertats de totes les persones.
I, en especial, la dels menors, siguen d'on siguen i vinguen d'on vinguen.
Però, tot i això, mentre els dirigents europeus ens van demostrant una clara incompetència a l'hora d'abordar el problema de refugiats que arriben a terres europees, i caldria, almenys en la meua opinió i del meu grup, tractar de manera específica la qüestió dels menors no acompanyats, iniciant les accions que calguen per tal de garantir-los protecció front a eixes màfies dedicades a la criminalitat més abjecta que existeix.

La proposició té dos punts: un relacionat per a obrir les portes de l'estat espanyol a aquestes menors que viatgen sense acompanyants per a allunyar-los del perill del segrest i de l'esclavisme, i per l'altre costat, incrementar la col·laboració amb l'Europol per tal d'implicar-se encara més en la lluita contra aquestes organitzacions criminals que estan ara mateix actuant en els camps de refugiats.
En definitiva, és una qüestió d'humanitat i de decència, però també de compliment dels mandats que en el 2004 van acordar l'aliança internacional Save The Children i l'alt comissionat de les Nacions Unides per a refugiats.
Això és, en primer lloc, que no se'ls pot negar l'entrada; en segon lloc, totes les alertes contra els tràfics dels menors, els estats han d'adoptar mesures per prevenir i eradicar la tracta de menors en fins de prostitució, producció, de pornografia infantil i altres formes d'explotació; en tercer lloc, els seus drets per la seua condició d'immigrants s'ha de garantir, no han de ser expulsats del país sense que se'ls haja realitzat una avaluació completa de la situació que es viu al seu país d'origen, i hauran de tindre accés als serveis de protecció del benestar infantil, educació i de salut.

El punt 5 diu que s'han de fer tots estos esforços per buscar a la seua família; el punt 6, si no està la seua família hi ha d'haver un tutor; punt 7, entrevistats, però protegits, les entrevistes per part d'agents d'immigració i de la policia de fronterers s'han de limitar a l'obtenció d'informacions bàsiques sobre la identitat del menor i sempre en presència d'un advocat, tutor o d'una altra persona encarregada; un altre punt és la detenció, com a última de les opcions, i en punt 10, l'expressió de les opinions i les seues preocupacions.

Pense que esta proposició no de llei és molt important i que caldria que la recolzarem tots i estic segura que així serà.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Bueno, muchísimas gracias.

A esta proposición se ha presentado una enmienda por parte del Grupo Podemos, que tendrá también ocho minutos para defender su enmienda.

Tiene la palabra la señora Meco.

La senyora Meco Tébar:

Moltes gràcies, president.

Nosotros hemos presentado, efectivamente, una enmienda de adición, que por error ponía Â«de sustituciónÂ», relativa a algunas cuestiones que voy a mencionar.
Trato de no consumir el tiempo, seguramente, pero yo quiero ser pesada con el derecho internacional, porque ya no es una cuestión de indolència -que parlàvem abans-: es una cuestión de vulneración de la legalidad internacional.
Y por eso la idea de darle cobertura jurídica a esta PNL a la que ya le avanzo nuestro voto favorable, porque lo que considerábamos que era necesario era considerar en el texto, sobre todo en la propuesta de resolución, la necesidad del cumplimiento de la legalidad vigente en nuestro país, a la que estamos obligados y que estamos vulnerando en repetidas ocasiones y que produce como resultado situaciones como las que hoy hemos visto en la comparecencia anterior y que estamos tratando ahora.

En 2015, de entre los solicitantes de asilo en los estados miembros de la Unión Europea, Eurostat decía que casi noventa mil menores eran considerados no acompañados y más de la mitad eran de origen afgano y, según cifras proporcionadas por UNICEF, había diecinueve mil niños en Grecia y uno de cada diez de esos niños era menor no acompañado.
Nosotros tenemos legalidad vigente que trata detenidamente estas cuestiones y que se están vulnerando.

Yo le decía antes a la consellera la declaración sobre la protección de mujer y niño en estados de emergencia y conflicto armado de 1974 -casi nada-, de 1974.
Y, con permiso de sus señorías, lo voy a leer, porque si la norma dice lo que dice y lo dice bien, para qué vamos a decir las cosas de otra manera.
Dice la norma esa Declaración sobre la protección de la mujer y del niño en estados de emergencia y de conflictos armados: Â«Las mujeres y los niños que formen parte de la población civil y que se encuentren en situaciones de emergencia y en conflictos armados en la lucha por la paz, la libre determinación, la liberación nacional y la independencia, o que vivan en territorios ocupados, no serán privados de alojamiento, alimentos, asistencia médica ni de otros derechos inalienables de conformidad con las disposiciones de la Declaración universal de derechos humanos, el Pacto internacional de derechos civiles y políticos, el Pacto internacional de derechos económicos, sociales y culturales, la Declaración de los derechos del niño y otros instrumentos de derecho internacionalÂ», vulnerados todos y cada uno de ellos.

Pero es que, además, por si no tuviéramos bastante con esa, también se vulnera lo establecido en la Convención de derechos del niño, que dice bien claro lo que se tiene que hacer en protección de los menores.

Y, además, y por eso hemos añadido varios artículos, los 46 al 48 de la Ley 12/2009 de 30 de octubre de derecho de asilo, en esos artículos se establece una protección específica para los menores no acompañados, por eso la necesidad de contemplarlo en esa PNL.

Y, además, hay una obligación en el Tratado de funcionamiento de la Unión Europea que es la cláusula de solidaridad, una cláusula que tiene como objetivo que los estados miembros actúen conjuntamente con espíritu de solidaridad -si aún saben lo que es-, si un estado miembro es objeto de un ataque terrorista o víctima de una catástrofe natural o de origen humano, como es esta indudablemente.
Y en ese sentido dice que si un estado miembro es objeto de un ataque terrorista o víctima de una catástrofe natural o de origen humano -como es esta, origen humano y connivencias políticas-, a petición de sus autoridades políticas, los demás estados miembros le prestarán asistencia.
Qué duda cabe que el gobierno griego ya lanzó una voz desesperada, como la lanzara en Lampedusa también el gobierno italiano.
Y esa cláusula de solidaridad está vigente, y esa cláusula de solidaridad es también marco legal para poder dar cabida a este tipo de demandas que hoy planteamos desde las Cortes, instar al Consell para que a su vez insten al govern de l'estat espanyol - (rient) quan n'hi haja, si és que n'hi ha.

Pero esa cláusula de solidaridad, y me gustaría dejarlo también patente, que consiste en prestar ayuda a un país víctima de catástrofes naturales o de origen humano solo se ha aplicado una vez, a pesar de las barbaries que hemos visto.
¿Cuándo?
En los atentados del 11-M, únicamente se ha invocado esa cláusula para atender a esa situación.
Hemos hablado antes de cifras, hemos hablado de refugiados, hemos hablado de muertes, estamos hablando en estos momentos de organizaciones criminales que trafican con menores, pero aunque las organizaciones criminales no traficaran con menores, tenemos a menores donde cada día en los campos de concentración en los que están -porque son de concentración-, están viendo vulnerados sus derechos.

Por todo ello, desde el Grupo Parlamentario Podemos apoyamos iniciativas de estas características que lo que hacen al gobierno del estado español es manifestarle su indolencia, pero sobre todo la vulneración repetida de tratados internacionales y de legislación española que tenemos, que es posible aplicarla y solo hace falta voluntad política, la que ellos no tienen.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Meco.

Para aceptar o no aceptar la enmienda, tiene el grupo proponente de Compromís, la señora Ortega, cuatro minutos.

La senyora Ortega Requena:

Sí, nosaltres, respecte de l'esmena, bé, ja ha dit la companya que hi ha hagut un error i que és una esmena d'addició en compte de substitució.
Després, en realitat, agrair les propostes, perquè en realitat l'esmena el que fa és enriquir el text d'esta mateixa proposició.

Respecte a invocar els articles 46 al 48 de la Llei 12/2009 del dret d'asil i a la protecció subsidiària, cap problema, i considerem que està enriquint-ho.
Els he comentat que hi havia una errada tipogràfica, perquè se repetia Â«malgrat que en l'actualitat i en l'actualitatÂ», i simplement no era que ho entenia jo malament, és que s'havia repetit per una errada, per tant si se corregeix tampoc tenim ningun problema en acceptar-ho.

I respecte a l'addició d'un nou punt, el 2, tot i estar d'acord, n'hi ha alguna qüestió a modificar en l'esmena, i és que les Corts Valencianes, si un estat membre és objecte d'un atac terrorista o víctima d'una catàstrofe natural d'origen humà, a petició de les seues autoritats polítiques els altres estats membres li prestaran assistència.
Vull dir, el mateix article 222 del Tractat de funcionament de la Unió Europea diu en el seu punt 2 que s'ha d'instar als estats.
Per tant, entenem que no s'hauria d'instar al Consell, sinó que hauria d'instar-se al govern de l'estat espanyol.

Sí que n'hi ha una altra coseta, i és que el problema està que l'estat grec també ha aprovat una nova legislació que se subscriu a l'acord entre Turquia i la Unió Europea, són les polítiques d'expulsió de refugiats.
Per tant, en realitat no acabàvem d'entendre l'existència que se sol·licitava en este punt, respecte als menors.
I, pot ser caldria haver-ho especificat un poc més, sobretot pel que fa al sentit d'esta PNL, que pretén centrar-se en una problemàtica concreta, la dels menors no acompanyats.
Però, hem estat comentant-ho amb la diputada, la senyora Meco i jo i, en realitat, en el sentit de la moció no se perd que és l'assistència de menors.
Per tant, considerem que si se feien eixes modificacions, que no tindríem ningun inconvenient a acceptar l'esmena.
Per això hem preparat el nou text i fent eixes modificacions no tindríem ningun problema a acceptar-les.

El senyor president:

Muy bien.

Pues como tenéis todos el texto, si os parece en alguna de las copias que tenéis, firmamos todos los grupos para la tramitación -el que se quede sin la copia le dejo yo la mía-, y procedemos al resto de los grupos que no han intervenido en esta parte del debate para que puedan exponer su posicionamiento.

Empezará el grupo Ciudadanos por cuatro minutos, en cuanto firme.

Muy bien, señor García, tiene usted la palabra por cuatro minutos.

El senyor García Salvador:

Bé, en les últimes dècades milions de xiquets refugiats han estat obligats, a pesar de la seua curta edat, a començar de nou.
Han hagut de fugir dels seus països en busca de noves oportunitats per a créixer i prosperar, per tal de poder accedir a tractaments mèdics i escoles.
Molts ho han aconseguit, sobretot a través d'ACNUR i altres organitzacions humanitàries.
No obstant això, no tots han tingut la mateixa sort que es mereixien.
Es calcula que en les últimes dècades més de dos milions de xiquets han mort en conflictes armats, sis milions han estat ferits o mutilats i un milió han quedat orfes.
Més de tres-cents mil xiquets han estat obligats a convertir-se en soldats o en esclaus sexuals.
Xiquets de vuitanta set països viuen rodejats per seixanta milions de mines terrestres i deu mil xiquets a l'any estan sent víctimes d'estes armes.

Arribar a les nostres fronteres europees en multitud d'ocasions tampoc ha suposat solucionar els seus problemes.
Les polítiques europees no ho podem negar, moltes vegades han estat insensibles en els drets humans, sobretot dels més necessitats, a través de protocols rigoristes que han derivat en l'abandó d'allò d'aquells que més necessitaven la nostra ajuda.
És una actitud intolerable, que l'únic que ha aconseguit és emparar i justificar les màfies que es dedicaven a introduir-los per a després, en moltes ocasions, traficar amb les persones més desprotegides.

Què fem?
Pues, el primer que hauríem de fer és tindre plena consciència de les nostres obligacions.
En especial, hem de tindre en compte la convenció de 1989 sobre els drets del xiquet i la convenció de 1951 sobre l'estatut de refugiats.
Hem de fer tot el possible, perquè estos refugiats tinguen tots els drets que els seus estatus els confereix.
Hem de treballar per la seua seguretat, educació, inserció i, sobretot, facilitar la reunificació familiar en aquells casos que siga possible.

Ja han passat per suficients penúries i desgràcies com perquè nosaltres els imposem més traves burocràtiques, és una qüestió molt simple: tindre com a prioritat restablir la dignitat d'aquells que tan prompte s'han vist privats de la mateixa.
És per això, per consciència de les nostres obligacions internacionals i de la situació actual, així com pel nostre compromís en la dignitat de totes les persones, sense importar-nos si són o no refugiats, perquè l'anem a votar que sí.
També, perquè hem de mantindre els valors i els principis que avui estan regint les nostres societats i que estan reflectits en les constitucions, lleis i tractats.
I això és el que anem a fer.

El senyor president:

Muy bien, muchas gracias, señor García.

A continuación, también por un turno de cuatro minutos, el Grupo Socialista.

Señora Escrig, tiene usted cuatro minutos.

La senyor Escrig Monzó:

Muchas gracias, presidente.

No hi ha cap dubte que si hi ha un sector de la població que pateix molt més la guerra són els xiquets i les xiquetes.
Més de vuit milions de menors s'han vist afectats per la guerra i necessiten ajuda humanitària, tant dins com fora de Síria.
Així mateix, més de tres milions de xiquets han nascut durant la guerra i han crescut dintre del conflicte, i sols coneixen la violència, la mort, la por i el desplaçament.
El futur d'aquesta generació està en risc: guerra, fam, destrucció, i inclús molts d'aquests xiquets els recluten per a combatre en la guerra.
I no cal oblidar que tot xiquet té dret a ser xiquet, no a ser una imatge o un número de refugiat.

Així mateix, si parlem dels drets dels xiquets i les xiquetes en ells es deixa clar que tenen dret a una vida digna, que han de disposar dels mitjans necessaris per a créixer físicament i emocionalment, en condicions de llibertat i dignitat, que han de gaudir d'una bona alimentació, un habitatge digne i una atenció sanitària especial, que la societat ha de fer-se càrrec dels xiquets i xiquetes sense família a ser els primers a rebre ajuda davant qualsevol circumstància, a la protecció davant de qualsevol forma d'abandonament, crueltat i explotació, així com a ser criat amb un esperit de comprensió, tolerància, amistat, entre els pobles i agermanament universal.

Aleshores, quin dret es compleix amb els xiquets i xiquetes refugiats?
I, en aquest cas, amb els xiquets i xiquetes que no estan acompanyats?
Cap.
Per això, és imprescindible posar en marxa tots els mecanismes, recursos i normatives necessàries per a impulsar i posar a terme l'acolliment familiar, perquè així molts xiquets i xiquetes tindran oportunitats i gaudiran d'una vida digna, sense oblidar la seua família, que això és el més important.
I que quan aquest conflicte bèl·lic finalitze o quan siga possible, els xiquets i xiquetes tornen amb la seua família d'origen, perquè, senyories, no n'hi ha cap dubte que totes i tots volem estar en la nostra pròpia família.

El Grup Parlamentari Socialista recolza aquesta proposició no de llei per a defensar els drets dels xiquets i les xiquetes, dret a una vida digna i a créixer com a xiquets, amb totes les garanties, drets i dignitat.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Escrig.

Para finalizar, tendrá también cuatro minutos el Grupo Popular, el señor Soler.

El senyor Soler Beneyto:

Muchas gracias, presidente.

Bien, todos somos conscientes, y aquí ha quedado destacado, de la grave crisis humanitaria de refugiados que Europa está padeciendo por las consecuencias de la guerra en Siria.
El éxodo masivo de personas que buscan asilo en Europa, buscando una vida alejada de las bombas y del sinsentido del odio, desgarra el corazón de cualquier persona, y si es cruel la situación de las personas exiliadas, pues con mayor razón no existen calificativos para definir la situación en la que se encuentran las personas, en este caso los menores exiliados en general, pero muy particularmente los menores no acompañados que son víctimas potenciales de estas organizaciones criminales.
Por ello, cualquier iniciativa tendente a paliar este sufrimiento de los menores exiliados no acompañados contará con el apoyo activo del Grupo Parlamentario Popular.

Y en ese sentido, como cualquier crisis humanitaria en la que está en juego la vida de tantísimas personas, de miles de personas, cualquier acción nos puede parecer poca para solucionar el conflicto, porque pretendemos conjugar agilidad y efectividad en una situación que es ciertamente compleja y que tiene muchas aristas por solucionar.
Por eso no cabe el populismo, no cabe la demagogia a la que se han prestado algunos políticos o algunos partidos, sino -a mi entender- al sentido y la responsabilidad y la acción coordinada entre todas las instituciones.

Es por ello por lo que cabe resaltar el trabajo que desde el gobierno de la nación se ha llevado a cabo de forma conjunta con el resto de países de la Unión Europea, dotando por ejemplo con más de doscientos cincuenta millones de euros de presupuesto la ayuda a los refugiados, pero también dotando o ampliando medidas para que los menores refugiados tiendan a su integración, poniendo sobre la mesa procedimientos de escolarización en periodo extraordinario en centros educativos, atención individualizada en los centros docentes, creación de dos grupos de trabajo -uno universitario y otro no universitario- para agilizar los procedimientos de homologación y equivalencia de titulaciones, profesorado adicional de apoyo… En definitiva, medidas tendentes a la integración de estas personas, de estos menores, y creemos que así se debe actuar en estas situaciones con un gobierno responsable, con coordinaci kÃ±sdfjasdfjsaofjasdofializar loones con un gobierno responsable, con coordinaciitario y otro no universitario- para agilizar loón y con trabajo serio, porque como bien indicaba en la intervención anterior mi compañera, viajar a las islas griegas ejerciendo competencias que no se tienen o frivolizar con la llegada de barcos cargados de refugiados solo para copar los minutos de los telediarios, creemos que no es la mejor forma de solucionar el problema.

O lo más grave de todo en nuestro entender: por un lado, criticar la tardanza en la recepción de los refugiados, pero, por otro, eliminar ayudas a asociaciones solidarias, como Cáritas, que están ayudando a refugiados que ya están en nuestro país, refugiados de otros países que están en nuestra comunitat, pero que el Consell no solo ayuda, sino que además desprotege de forma lamentable eliminando esas ayudas que van directamente a refugiados de otros países que ya viven entre nosotros.
Por eso, creemos que antes de dar lecciones, cada uno debe apechugar con sus responsabilidades, y el Consell es lo que debería hacer.
No necesitamos más documentos declarativos, simplemente que cada administración gestione sus responsabilidades en función de sus competencias.

Y por supuesto que el Grupo Parlamentario Popular apoya una respuesta rápida a esta situación, pero siempre -insisto- desde esa coordinación de efectivos.

Miren, los grupos parlamentarios que apoyan al gobierno, esos que hoy aquí reivindican esta PNL que nosotros también apoyamos, esos grupos se negaron a apoyar una iniciativa del Grupo Parlamentario Popular precisamente para que el Consell dotara de un fondo de contingencia (inintel·ligible) … extraordinario para la recepción y asilo de estos refugiados, también de los menores no acompañados.
Y entendemos que ese tipo de medidas son las que se tendrían que hacer, es decir, menos criticar y más construir, porque hay patrimonios que son de todos, y el derecho a la vida, el derecho a un asilo afectivo, los derechos humanos, son cuestiones en las que todas las señorías que hoy están aquí presentes seguro coincidimos y seguro convergemos.

Y, por tanto, lo que tiene que hacer cada administración es ejercer sus competencias, porque además de acoger, habrá que darles una vida aquí, habrá que garantizar que esos menores tienen una sanidad efectiva, una educación completa integradora, unos servicios sociales adecuados, y eso son competencias, en este caso de la administración autonómica y del actual Consell.
Por tanto, las declaraciones de intenciones son magníficas (veus), siempre que vayan acompañadas de hechos y de políticas concretas (veus), que es como en política se tienen que hacer las cosas, con partidas presupuestarias.

Por eso, nuestro Grupo Parlamentario por supuesto que aprueba esta PNL de Compromís y la enmienda de Podemos, pero pide que esto no se quede aquí, sino que cada administración ejerza su competencia.
Esta crisis humanitaria solo se puede resolver invocando y aplicando las ideas de existencias fundacionales de la Unión Europea, con mayor solidaridad, con mayor unión, de forma coordinada y global y atendiendo no solo a las consecuencias de este conflicto, sino acudiendo al origen del mismo, que no es otro que una guerra salvaje e indecente.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Soler.

¿Pasamos a votar?
(Algú diu: Â«No.
Â» ¿No?
(Rialles) Pregunto…

Tiene cuatro minutos, como turno de réplica, señora Ortega.

La senyora Ortega Requena:

Sí, moltes gràcies.

Bueno, agrair-los a tots els grups el recolzament a la proposició no de llei, però la veritat… Mire, company del Partit Popular, jo no sé si està vosté llegint el mateix text que estic llegint jo i si ha estat vosté en la mateixa compareixença de la vicepresidenta que he estat jo, perquè per molt que repetisquen les coses d'una mentida no van a traure una veritat.
Per favor, ja està bé.
Si és que acusen al Consell de fer demagògia, i els que estan fent demagògia constantment són vostés!
No se n'adonen?

Tornen a parlar que la presidenta ha fet un viatge, com si se n'haguera anat de vacances!
Tornen a parlar de paraules i de continguts totalment demagògics i traure profit i radi polític a una desgràcia!
Tornen a repetir que ella no tenia competència ni tenia autorització per a fer eixe viatge!
Vosté ha escoltat el que ha dit la vicepresidenta (veus) només fa uns minuts ací dalt?
És que jo crec que vosté no estava ací!
Doncs si estava ací no entenc com acaba de dir tot el que vosté estava dient!
(Veus) I quina relació té amb esta PNL que està parlant dels menors i del que estan patint?

De veritat, no ho puc entendre.
I me dóna molta ràbia que puguen traure encara pit d'estes mentides repetint-les constantment.
Escolte, com que viatges?
Volen que parlem de cerveses?
Per favor, ja està bé, ja està bé de tonteries.
Ací estem parlant de drets humans.
Apechugar, clar que estem apechugant!
I açò no se queda en declaracions d'intencions.
Ací se'ls està dient, des del minut zero, la vicepresidenta ha explicat en què consistia allò del vaixell que vostés tan insisteixen, que estaven fent il·lusions a persones, i que la gent s'il·lusiona.
Se'ls estava dient que una empresa va posar a disposició, se'ls està dient perfectament quines són les actuacions que està fent el Consell, que no necessitava l'autorització de Les Corts, però vostés tornen a repetir i tornen a repetir i tornen a repetir, com si per repetir una mentida anara a transformar-se en una veritat.

Pues mire, no.
Estem parlant de menors, de trata sexual, de segrests de menors, de gent que està patint moltíssim… Per favor, deixen ja de fer demagògia en un assumpte tan sagnant que ací ha tret les llàgrimes a moltes persones que estem ací, i vostés continuen parlant de viatges com si foren de plaer, de vacances.
No, mire, de veritat, en coses que s'està trencant el cor a les persones, per favor, no facen esta demagògia i esta falta de respecte, perquè crec que és la falta de respecte a drets humans, a persones, a xiquets i a xiquetes, que estan passant-ho molt malament.

Esta PNL no té res a vore en el que vosté està dient, de veritat.
I no és una declaració d'intencions, tant de bo ens escoltaren, cosa que encara que vosté haja llegit tota la retafila que ha llegit de coses que ha fet el govern de l'estat espanyol, pues mire en açò està fent ben poc, perquè el que ha eixit en la premsa no és això.
(Se sent una veu que diu: Â«No està fent res.
Â»)

Moltíssimes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Ortega.

Para finalizar este debate, tendrá cuatro minutos el señor Soler, del Grupo Popular.

El senyor Soler Beneyto:

Muchas gracias, señor presidente.

Señora Ortega, a mí también me enfadan determinadas declaraciones que usted mismo ha hecho aquí o su propio partido, pero voy a votar lo mismo que usted porque estamos de acuerdo en el fondo de la cuestión y que, por supuesto, si hay algo que no aferra especialmente es la cuestión de los menores refugiados.

Pero mire, la presidenta -y aunque a usted le moleste se lo voy a insistir- ha hecho un viaje para el cual no tiene competencias (veus) y que incluso ella misma lo acabe de decir aquí (veus), incluso lo mismo que acaba de decir aquí la señora Oltra que firmó una declaración de intenciones sin ningún valor jurídico, porque ir a ocupar minutos de telediario para intentar acaparar la atención mediática con intereses partidistas, pues a mí también me puede parecer criticable, repugnante y muy frívolo, y muy frívolo, por muy buenas que sean esas intenciones, señora Ortega.

Y se lo digo de forma clara, porque para lo que sí que tienen competencias usted o el grupo que apoya su gobierno y (veus), por tanto, el Consell (se sent la veu del senyor president que diu: Â«¡Por favor!
Â»), es para aplicar un incremento de las partidas presupuestarias en materia de sanidad, educación y servicios sociales, y aplicar un fondo de contingencia al que votaron no.
Usted, señora Ortega, y su grupo votó no para que ese fondo de contingencia extraordinario se pudiera implementar en los presupuestos de La Generalitat.
Y ese fondo de contingencias extraordinario iba destinado precisamente a los menores que podrían venir a nuestra tierra, a nuestra comunidad, para poder integrarles en nuestra tierra.
Viajes y barcos, de acuerdo; pero lo que estamos pidiendo es que ejerzan las competencias que tienen asignadas en función del reparto competencial.
(Veus)

¿Y sabe lo que más me cabrea -y si me dejan hablar se lo voy a contar para que ustedes lo entiendan-?
¿Lo que más me puede enfadar a mi grupo parlamentario?
Es cómo ustedes hacen estas declaraciones de intenciones sin ningún valor jurídico (veus), pero sobre lo que sí tienen competencia que es para dar ayudas y cobertura a asociaciones que trabajan de forma solidaria como Cáritas por refugiados de otros países que ya están viviendo con nosotros, a esas asociaciones ustedes les eliminan las ayudas y el reparto, por ejemplo, de asistencia de comida.

¿Eso no es criticable, señora Ortega?
Por supuesto que es criticable, y yo lo critico aquí y lo pongo en evidencia, cómo ustedes tienen una doble vara de medir, según ocupe minutos de telediario, o minutos en programa de televisión o no los ocupen.
Y esa es la realidad a la que ustedes no quieren hacer caso, y es la realidad que ustedes continuamente dejan de lado.
Ayudemos y ayudemos todos, pero hagámoslo con criterio y con sensatez, (veus) porque foto, sí; presupuesto, no; o viaje a Grecia para titulares, sí, y ejercer las competencias que les son propias, no…, pues yo creo -y así lo pongo en evidencia- que eso es ejercer un auténtico cinismo político (veus) y la utilización del drama de los refugiados con intereses completamente partidistas.

Por tanto, nuestro grupo parlamentario por supuesto que va a apoyar esta declaración, por supuesto que está a favor de todo lo que está haciendo el Gobierno de España en esta cuestión.
¿Que nos gustaría que fuera más?
Pues a nosotros, a ustedes y a cualquier persona sensata y de sentido común, pero la realidad y las limitaciones son las que son.
Y cuando en un tratado que puede ser muy criticado y que puede ser muy limitado se ponen de acuerdo veintiocho estados con sus veintiochos jefes y estados de gobierno de muy diferente ideología, de muy distintos partidos políticos, algo bueno tendrá que tener.

¿Que tendremos que caminar hacia una mayor proyección y una mayor concreción de todo eso?
Por supuesto, y mi grupo parlamentario eso lo apoya.
(Algú diu: Â«¡Qué barbaridad!
Â») Será toda la barbaridad que usted quiera, pero la barbaridad es quitarles subvenciones a asociaciones que están trabajando ya con refugiados (veus), señora Meco.
Eso es lo que está pasando en esta comunidad.
¡Oye…

El senyor president:

Respeten el.
.
.
, respeten.
.
.

El senyor Soler Beneyto:

…votaremos el sí, pero ustedes tengan un poquito de educación cuando los demás intervienen!
Simplemente votaremos sí, y nos gustaría que estas cuestiones se observaran con mayor respeto por parte de todos.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Soler.

La senyora Ortega Requena:

President…

El senyor president:

Dígame, señora Ortega.

La senyora Ortega Requena:

Demane la paraula per al·lusions en l'aplicació del 69.
3 per la dignitat del grup.

El senyor president:

Yo, desde la presidencia, no veo que se haya aludido a la dignidad.

La senyora Ortega Requena:

Sí, és que ha dit Â«repugnantÂ» a l'actuació de la vicepresidenta.
(Veus)

El senyor president:

Tiene usted un minuto para exponer lo que… Tiene la palabra, señora Ortega.

Por favor, mantengan el orden.
Gracias.

La senyora Ortega Requena:

Efectivament, Compromís tenim la pell molt fina quan se li diu a la vicepresidenta del Consell i que també és del nostre Grup Compromís, que se li diga Â«repugnantÂ» perquè isca en els mitjans, perquè ha fet un viatge a Grècia on havien sigut convidats.

El que considerem que és repugnant és dir tot el que estan dient, quan, miren, els drets d'asil i refugi és competència de l'estat espanyol, i vostés en quatre anys no han fet absolutament res.

El senyor president:

Céntrese en la alusión, no en abrir otro debate, si no…

La senyora Ortega Requena:

És que no n'hi ha ni reglament, això sí que és repugnant.
No l'actuació de la senyora Oltra eixint als mitjans, que el que estava fent era explicar quines declaracions d'intencions tenien, mentre el Partit Popular durant molts anys no ha fet res.
Ella el que feia no era una declaració d'intencions: és ficar-se i posar els peus dins de la faena.
I esperem, efectivament, que el seu partit de veritat done una lliçó del que vosté està dient.

El senyor president:

Señora Ortega, no abra otro frente, si no al final habrá alusiones por otro lado.
Ha explicado perfectamente la alusión a la (inintel·ligible) …

La senyora Ortega Requena:

Sí, que no és repugnant el que va fer la senyora vicepresidenta, i que espere que no ho tornen a dir, com a mínim.

El senyor president:

Muchas gracias.
(Se sent una veu que diu: Â«…para puntualizar el término «repugnante«.
Â»)

No, lo aclaráis ahora al final.

La senyora Ortega Requena:

Sabem perfectament el que significa repugnant.
(Veus)

El senyor Soler Beneyto:

La vostra interpretació (inintel·ligible) … simplemente, señor presidente, si me permite, que mantengo…

La senyora Ortega Requena:

Si vols ho parlem en el bar pero repugnant jo crec que està claríssim.

El senyor Soler Beneyto:

No, yo mantengo que entiendo que es repugnante utilizar el drama de los refugiados con intereses partidistas, solo eso.
(Veus) (Una diputada, amb el micròfon desconnectat, diu: Â«¿Pero qué intereses partidistas?
Â»)

El senyor president:

Señor Soler, pare; señor Soler, pare.
El clima de la sesión ha sido bueno, no lo estropeemos al final, y vayámonos todos con una sonrisa por haber aprobado esto por unanimidad.

Pasamos a votar.
¿Votos en contra?
¿Y abstenciones?
¿Votos a favor?
Pues se aprueba la PNL por unanimidad.

Muchas gracias a todos por su participación, y buenos días.

Moltes gràcies.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 48 minuts)