Educaci%C3%B3%705287.11.04%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 4 de novembre de 2014.
Comença la reunió a les 10 hores i 32 minuts.
Presideix la il·lustre diputada senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 32.

La senyora presidenta:

Bon dia, senyories.

Comencem la Comissió d'Educació i Cultura.
Per favor, senyor secretari, pot passar llista per a vore si tenim quòrum.

El senyor secretari:

Muchas gracias.
Sí, señora presidenta.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Hay quórum, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor secretari.

N'hi ha quòrum, doncs comencem com sempre en el punt número 1, que es la lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
Si ningú dels grups té res a dir, com sempre se donarà per aprovada.

I passem al punt número 2, dient-los a les seues senyories que per acord de tots els grups alterarem l'ordre del dia.
Després del punt número 2, tindrem en compte el punt número 5, passarem al punt número 5.

Proposició no de llei sobre la continuïtat de l'Institut d'Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 89.
333, BOC número 271)

La senyora presidenta:

De moment, el punt número 2 diu: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la continuïtat de l'Institut d'Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero, que presenta el Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, com a proponent, té la paraula l'il·lustríssim diputat Fran Ferri.
Té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

La nostra proposta té com a objectiu aconseguir la continuïtat de l'Institut d'Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero.
Com vostés saben, senyories, és un institut dedicat a la investigació entorn dels estudis històrics i socials sobre la medicina i la ciència.
Compta amb programes propis de màster i doctorat en història de la ciència i la comunicació científica, i en ella es realitzen diverses activitats de divulgació científica.

Es tractava fins a l'actualitat d'un centre mixt entre la Universitat de València i el Consell Superior d'Investigacions Científiques, el CSIC, i el problema ha sorgit amb la denúncia del conveni que per part del CSIC s'ha fet i que posa en risc la supervivència del centre.

Sobre les causes de la denúncia del conveni, he pogut arreplegar els diferents punts de vista de les parts implicades, i tot i les diferències, sí que estan d'acord en alguns fets.
L'Institut d'Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero va obtindre en 2013 un 100% de la valoració de la productivitat per compliment d'objectius.
Això també ha sigut admés pel mateix ministeri en una resposta escrita al nostre diputat en el Congrés dels Diputats, Joan Baldoví.
Contrasta amb un altre fet, i és que en anys anteriors la productivitat del centre ha sigut sensiblement inferior.
En això també estan d'acord les diferents parts.

El que també se'ns ha traslladat és que darrere d'esta situació n'hi ha hagut problemes de personal.
Alguns treballadors han abandonat el centre i les seues places s'han quedat lliures, i evidentment això té un impacte notable sobre la productivitat.
Per tant, la situació actual és que l'Institut d'Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero ja no comptarà amb el conveni del CSIC i els problemes de la falta de personal es poden veure molt més agreujats.

Davant la situació, el que busquem amb esta proposició de llei són solucions.
Per això, demanem al Consell que impulse les mesures que garantixquen la continuïtat de l'Institut d'Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero amb col·laboració amb la Universitat de València, perquè creiem que en este institut es fa una labor que no podem permetre'ns que es perda, i la resposta que exigim per part del conseller és treballar per a garantir la continuïtat del López Piñero i de les funcions que realitza: el seu programa de màster i doctorat, la seua tasca divulgativa i evidentment la seua activitat científica.

En segon lloc, demanem al Consell que demane al govern central que garantixca l'estabilitat de la col·laboració del CSIC amb les universitats valencianes.
Actualment n'hi ha tres instituts mixtos entre el CSIC i la Universitat de València i prompte s'afegirà un altre, el de biologia de sistema.
Cal també treballar per a garantir la continuïtat d'estos convenis.

Això fins ara quant a la situació concreta del López Piñero.
Però no podem adreçar esta qüestió puntual sense esmentar la situació global del món de la ciència i la recerca i la investigació.
El problema de fons és la pressió a què s'està sotmetent el món de la recerca, tant des del nostre territori com des de Madrid.
Els diferents governs estan basant la seua política d'investigació en dos puntals molt clars: les retallades per una banda i la precarietat per una altra.
Si anem a Madrid, veiem les conseqüències de les retallades.

Segons dades del mateix pla d'actuació de 2014 a 2017, el nombre d'investigadors de la institució en 2017 haurà retrocedit al nivell de 2007, passant dels 4.
363 en 2010 als 3.
700 en 2017.
No es realitzarà ni un contracte pre o postdoctoral ni de personal tècnic, ni hi haurà beques fins al 2016.
S'espera una disminució de la producció científica ja des d'enguany i en els següents a causa de la disminució d'ingressos i de la plantilla.
Dràstica reducció del finançament rebut per l'estat, un 32% menys des de 2009.

I açò, senyories, té conseqüències.
Miren el que diu textualment el pla d'actuació del CSIC sobre les retallades que està patint: «Entre 2011 i 2012 «se produjo un descenso de más de 1.
200 efectivos en el CSIC y a finales de 2013 otro millar de personas perdió su vinculación con la institución.
Esta fuerte disminución, concentrada fundamentalmente en el personal contratado y becario, pone en riesgo el funcionamiento de muchos grupos de investigación, así como de unidades y servicios que resultan esenciales para el desarrollo de la actividad científica.
» És a dir, quan els discursos apunten a la importància de la ciència, de la investigació per a abandonar les dècades negres de bombolles, ens trobem amb la dura realitat.
Els discursos bonics es tradueixen en retallades brutals.

I si atenem els pressupostos de 2015, Rajoy vol vendre que augmenta els pressupostos en R+D.
Anem novament a les dades, perquè l'informe de la Confederació de Ciutats Científiques d'Espanya és clar: augmenta el pressupost, això és el que repetiran des del govern, però els fons no financers es reduïxen set milions.
Pugen, en canvi, les despeses financeres en 267 milions, dels quals 220 són per a investigació industrial militar.
I tornem al que diu el mateix pla d'actuació del CSIC: s'estan atacant elements essencials per al desenvolupament de l'activitat científica.

Eixa és la realitat en base a les dades.
Com, si voleu, també és una realitat que centenars d'investigadors valencians i valencianes han abandonat la nostra terra.
Segons l'últim informe de l'INE, el personal valencià dedicat a tasques d'investigació es va reduir en 1.
075 persones.
Com també és una realitat que molts d'eixos investigadors estan triomfant ara mateix al món.
Tot això forma part de la mateixa i dura realitat de la investigació valenciana i espanyola.

Amb esta proposició, ens centrem en un cas concret: en el de l'Institut d'Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero, un cas que pot passar a engrossir eixes estadístiques tan lamentables, si no fem res.
Nosaltres, com els deia, plantegem hui ací que el Consell s'implique i busque una solució en col·laboració amb la Universitat de València.

Esperem, senyories, comptar amb el suport de la resta de grups parlamentaris d'esta comissió.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Para fijar posición por parte del Grupo Parlamentario Izquierda Unida, té la paraula la il·lustríssima diputada Marga Sanz.
Té la paraula, senyora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias, señora presidenta.

Yo comparto, mi grupo comparte con el señor Ferri que cuando desaparece un instituto investigador se pierde un importante patrimonio.
Pero, en este caso, el problema para votar por nuestra parte en favor de esta PNL no reside tanto en compartir esta valoración, sino que reside en la propia redacción que tiene la proposición no de ley.

En primer lugar, porque la proposición no de ley plantea que el CSIC, el Consejo Superior de Investigaciones Científicas, decida anular unilateralmente y sin previo aviso el convenio entre el CSIC y la Universidad de Valencia, por lo cual se dotaba al instituto de historia de medicina López Piñero de una financiación para su mantenimiento.
Yo solamente decir que también, puesto en contacto lógicamente con los actores de este problema, a mí me plantean que la decisión unilateral es verdad que es evidente, porque el CSIC es quien toma la iniciativa para dejar en suspenso este acuerdo, pero realmente sin previo aviso no.
Porque los debates, las preocupaciones sobre la viabilidad de este centro investigador venían planteándose desde hacía tiempo.
Incluso la propia supervivencia y viabilidad de los proyectos que allí estaban llevándose a cabo había hecho que investigadores se hubieran ido a lo largo de un tiempo atrás, como bien el señor Ferri ha reconocido.

Actualmente, en el instituto quedan tres investigadores: uno de historia de la ciencia, dos en documentación, que además los dos de documentación tenían una actividad previa al propio instituto y además no son historiadores.
Por lo tanto, quiero decir que hay una situación que desde el punto de vista de las personas afecta a poca gente, pero con la validez que puedan tener ellos en el terreno investigador, lógicamente.

Luego, la PNL también dice que los objetivos estaban cumplidos al 100%.
Pues según nuestro conocimiento, en diez años solamente en 2013 se cubrieron los objetivos.
En el resto de años no se llegaron a cubrir y realmente un solo investigador abarcaba el 70% de la productividad del instituto y estaba situado en el ámbito del área de documentación.

Yo creo que aquí se está dando efectivamente una situación que es una situación difícil, que además el trabajo que se venía desempeñando, que se puede desempeñar o que amparaba el instituto es un trabajo importante en el terreno de la investigación.

Pero también entiendo que de ahí no se deriva una situación -como dice la PNL- de incertidumbre para los tres institutos mixtos del CSIC y de la Universidad de Valencia, y más cuando están teniendo unos resultados muy eficientes, muy reconocidos.
Ahí hay un Príncipe de Asturias, un premio Torres Quevedo, y que por lo tanto están trabajando y están trabajando de una forma estable.

Es importante no acuñar determinadas frases, porque crea también una alarma que en este caso yo creo que no tiene por qué darse, y además que en líneas generales, por lo que estamos viendo en foros de debate, en declaraciones en los medios de comunicación, hay una importante sintonía entre la Universidad de Valencia y el CSIC a la hora de trabajar todo este ámbito investigador.

Yo creo que en estos momentos se está realizando un trabajo hablando con las partes para ver cómo recolocar al personal, al personal que actualmente tiene el instituto.
Cómo hacerlo para que su trabajo, el patrimonio científico que han ido acumulando no se pierda, y ver cuál es la mejor forma de situarlo.
Creo que se está trabajando en ese sentido, y por lo tanto dentro de algo que a nosotros no nos gusta, y es que desaparezca un instituto investigador como es este, creo que el mal menor se está dando por el interés que tienen ambas partes por que no se pierda todo el bagaje investigador que se tiene, por que no se dañe laboralmente a ninguna de las personas que allí trabajan, y por lo tanto que su trabajo pueda tener una continuidad en el futuro.

Y diciendo esto, quiero decir, a mí tampoco me gusta la situación, lo reconozco, creo que hubiera sido deseable que pudiera haber tenido un alto rendimiento el instituto y una viabilidad acorde con el trabajo y la voluntad de quienes allí están trabajando, pero también en estos momentos hay que ver la situación que se está dando, y que tampoco se pierde el patrimonio investigador, ni se daña laboralmente a las personas que allí están trabajando.
Por tanto, nuestra posición será de abstención en la PNL que usted ha presentado, señor Ferri.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per a fixar posició per part del Grup Socialista, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidenta.

Yo suscribiría totalmente las palabras que acaba de decir la señora Sanz.
Es un tema complicado, no nos gusta que se cierre ninguna línea de investigación, no nos gusta que investigadores con una trayectoria se vayan a la calle, y no nos gusta que se genere alarma tampoco en el tema de decir que peligran todos los institutos de investigación que están llevando a cabo de forma mixta el CSIC y la Universidad de Valencia.

Es cierto que el Consejo Superior de Investigaciones Científicas decide anular el convenio que mantiene con la Universidad de Valencia en el que dota económicamente y con personal el Instituto de Historia de la Medicina y de la Ciencia López Piñero.
Este instituto es un centro mixto donde tanto el CSIC como la universidad aportan recursos económicos y humanos.

En el mes de julio el CSIC denunció el convenio, y ha habido seis meses donde este instituto sigue trabajando y donde con este preaviso se está intentando por medio de una comisión mixta llegar al mejor acuerdo entre ambas partes.
Nos hemos puesto en contacto con personas implicadas en este tema, con instituciones implicadas, y lo que se nos dice es que la mayoría del personal que en estos momentos está en el centro es de la Universidad de Valencia y solo hay tres investigadores, que no todos llevan una línea de investigación en historia de la medicina y la ciencia -ya lo ha explicado, también, la señora Sanz-, y hay seis administrativos.
A fecha de hoy, existe ya esa comisión mixta, una comisión mixta que está trabajando sobre el cierre del instituto.

Y nosotros desde el Grupo Socialista no queremos realizar en estos momentos ningún juicio de valor ni sobre la productividad del instituto, ni mucho menos sobre el trabajo que han realizado los investigadores durante estos años, sean investigadores del CSIC o sean investigadores de la universidad.

Tampoco podemos valorar a ciencia cierta si los objetivos se cumplen de forma correcta o no.
Lo que sí que nos consta es que existe una evaluación externa anual, que la realiza una empresa externa y tiene unos resultados que son los que…, unos que el señor Ferri ha mencionado en su PNL, pero también hay otros resultados que para una de las partes, en este caso para el CSIC, no han sido satisfactorios.

A nosotros lo que se nos dice, lo que nos comunican fuentes del CSIC y de la universidad es que ningún trabajador va a ser despedido, que van a continuar trabajando para estas instituciones en otros puestos de trabajo pero continuarán trabajando, nos consta que ya ha habido muchas reuniones, que se han presentado propuestas tanto por parte del CSIC como por parte de la universidad y que la puerta no está cerrada ni a recuperar este instituto en un futuro ni mucho menos a conveniar otros con otras líneas de investigación que están ya pues casi a punto de poder conveniar estos institutos para un futuro muy próximo.

Parece ser que otro de los temas de los que se habla es de la biblioteca; de la biblioteca decir que la mayoría de los fondos -por no decir casi la totalidad- son de la Universidad de Valencia y, por lo tanto, esos fondos se van a mantener como se están manteniendo hasta ahora y para nada, según las dos instituciones implicadas en este tema, se van a ver en peligro el resto de institutos mixtos que están colaborando y trabajando en estas instituciones.

A nosotros, al Grupo Socialista nos hubiese gustado que este tema no hubiese llegado ni aquí, ni mucho menos al cierre; pero nosotros, también, consideramos que muchas veces las decisiones son duras, que van más allá de un ámbito político, son verdad los recursos con los que el ministerio está jugando en los últimos presupuestos, pero no creemos que esto afecte al tema de la productividad y al cierre de este instituto.

Es un motivo por el que mi grupo se va a abstener en esta proposición de ley, pero una abstención que se considera o que se puede considerar que si en un futuro se reabre sí que exigiremos pues que haya más participación en investigación de recursos, no solo del CSIC y de la universidad, sino también de otras administraciones como puedan ser La Generalitat o el Gobierno de España, pero en este tema parece ser que el tema no son los recursos económicos, son otros temas que se escapan del ámbito político en el que hoy debatimos aquí.

Por lo tanto, vamos a abstenernos.

Gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per part del Grup Parlamentari Popular, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Carmen Amorós.

Té la paraula senyora Amorós.

La senyora Amorós Granell:

Gracias, señora presidenta.

Yo voy a suscribir, también, lo que han dicho tanto desde Izquierda Unida como desde el Partido Socialista.

Y yo creo, señor Ferri, que en la exposición de motivos usted no ha explicado claramente lo que tendría que decir.
Usted habla aquí que sin previo aviso se ha decidido anular unilateralmente, y no es cierto, se le ha explicado, con lo cual no voy a reiterarlo porque esto no es así.

Y, también, habla usted de que el instituto ha cumplido el cien por cien de sus objetivos, y esto no es así.
Este último año -como bien se ha dicho ya- sí que se han hecho algunas publicaciones pero en años anteriores -sabe usted, al igual que lo han dicho antes las personas que me han precedido-, y creo que usted, si se ha informado, debe saber también que no se han cumplido unos objetivos mínimos, no estoy hablando de máximos, mínimos.

Por lo tanto, el Consejo Superior de Investigaciones Científicas, el CSIC en este caso, ha decidido en estos momentos no continuar; no obstante, no quiere decir que luego no se vayan a hacer otras cosas -como también se han hablado aquí.

Mire, la decisión del CSIC de salir del López Piñero ya viene gestándose -como le decía- desde hace años porque no se han conseguido esos objetivos de investigación fijados para esa participación en el Instituto López Piñero.
Se trata de una evaluación de resultados científicos en la que La Generalitat y sus órganos de dirección no pueden interferir ni deben interferir.
Es más, La Generalitat apuesta por la excelencia de la investigación y para ello es necesario la evaluación permanente de nuestros investigadores, si queremos que las cosas salgan bien.
Desde luego, los órganos y el personal de La Generalitat no se consideran en condiciones técnicas para realizar una evaluación de la trayectoria investigadora del Instituto López Piñero, aunque parece que usted, señoría, sí que cuenta con esa experiencia o con esa pericia, pues, mire, nosotros no, nosotros no, señor Ferri.

Mire, la seriedad y el prestigio de órganos como el CSIC -que creo que ahí no hay ninguna duda de esa seriedad y ese prestigio que tienen- aporta fondos al instituto y merece todo el respeto de La Generalitat y, además, son garante de la excelencia de la investigación por la que todos debemos apostar, queremos y buscamos la excelencia, señor Ferri, eso sobre todo y ante todo.

Mire, desde la dirección general de la universidad -como también se ha dicho aquí anteriormente- ya se han realizado muchos contactos con el coordinador institucional de la delegación del CSIC en la Comunidad Valenciana, don José Pío Beltrán Porter, con la subdelegación de gobierno, don Juan Carlos Valderrama, para abordar la cuestión y mantener abiertas posibilidades de colaboración.
No estamos quietos, estamos intentando trabajar para que esto pueda salir de la mejor forma posible pero volvemos a lo de antes, tiene que haber una excelencia y tiene que hacer un buen trabajo, si no se cumplen objetivos no se puede ser una hermanita de la caridad, lo siento pero las cosas se tienen que hacer bien.

Mire, en cualquier caso, señoría, con independencia de la participación del CSIC en el Instituto López Piñero, en la universitat, en el marco de su autonomía presupuestaria y de su estrategia de investigación, puede seguir apostando por el Instituto López Piñero, por lo que el cierre del instituto no es automático por la salida del CSIC.
Para ello cuanta con la financiación que La Generalitat directamente otorga a la universidad y con la financiación vía convocatorias de investigación competitivas a la que pueden presentarse todos sus investigadores y el propio instituto, ¿eh?
, la continuación del Instituto López Piñero es la decisión exclusiva, también, de la Universidad de Valencia en la que no puede interferir la Generalitat valenciana, de lo contrario se nos tacharía de dirigismo y, por supuesto, ya lo hacen ustedes que nos tachan de tantas cosas que de esto no nos van a tachar.

Por lo demás, el CSIC sale de un instituto de la Universidad de Valencia pero su voluntad de seguir colaborando e invirtiendo en la comunidad y en la Universidad de Valencia es inequívoca -como bien sabe usted-.
Y como usted, como su propio grupo lo dice, próximamente puede constituirse el instituto mixto de biología del sistema en la universidad.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Senyor Ferri, ¿vol rèplica?
, un moment, per favor.

Té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Vaja per davant que en cap moment qüestionem la seriositat i el prestigi del CSIC.
És cert que l'exposició de motius no siga la més encertada possible en aquest cas i, de fet, en la meua intervenció el que he fet és ficar llum, també, en moltes de les coses que dic en l'exposició de motius; és cert també que l'exposició de motius no és el que s'aprova en aquesta comissió sinó que el que s'aprova és la proposta de resolució, que és el que estarà després en el butlletí de Les Corts i serà el que realment s'haurà aprovat.

I, per tant, no entenem des de Compromís que siga l'exposició de motius, que no té res a veure amb l'exposició que he fet jo ací, en esta comissió, el motiu per a l'abstenció d'uns grups i la negació d'uns altres grups quan el que realment li demanem al Consell és que impulsen mesures que estiguen en les seues mans en col·laboració amb la universitat, no amb la intervenció dins de la universitat, que reclame al govern central que garantisca l'estabilitat i col·laboració del CSIC amb les universitats valencianes i que evite noves situacions com la que està passant en l'Institut d'Història de la Medicina i Ciència de López Piñero.

És evident que a tots i a totes no ens agrada que desapareguen instituts i, per tant, el que només estem demanant en esta proposició és que s'intenten esgotar totes les vies possibles per a evitar el tancament d'este institut.

Com ja he dit en la meua exposició, que he fet ací verbalment i oralment, posava negre sobre blanc sobre el tema del tancament de López Piñero, sobre la productivitat, en què jo mateix veia que és cert que en 2013 s'ha complit però no s'ha complit en la resta d'anys i, per tant, el que demane és que ens fixem en les propostes de resolució, no ens fixem en l'exposició de motius que, al final, és la proposta de resolució el que anirà a bon port.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Ferri.

¿Vol la paraula?

La senyora Amorós Granell:

Bien, brevemente, brevemente.

La senyora presidenta:

Un momento, señoría, un momento.

Té la paraula, senyora Amorós.

La senyora Amorós Granell:

Señor Ferri, muy brevemente.

Me alegro de que haya visto que la exposición de motivos, evidentemente, no se corresponde, pero lo que usted insta en la propuesta de resolución tampoco lo podemos aprobar.

Pero a mí sí que me gustaría incidir en algo que usted ha dicho de que no estamos apostando por I+D+I, y aquí sí que darle unos datos y voy a intentar hacerlo corto ya que tengo poco tiempo.

Mire, mediante solo una orden de convocatoria se convocan diferentes tipos de becas y ayudas para el fomento de la investigación y el desarrollo tecnológico de la Comunidad Valenciana, dicha convocatoria cuenta en 2014 con un importe global máximo de 20.
870.
000 euros.
Si para usted eso no es contar con I+D+I pues… continuaremos.

Entre las ayudas concedidas destaca el programa Prometeo -el cual supongo que usted conocerá- para grupos de investigación de excelencia que en 2014 absorbe 8,6 millones de euros y destacan, también, por superar el millón de euros de subvenciones el programa VALi+d para investigación en formación, 4,9 millones de euros; el programa VALi+d para investigación en fase postdoctoral, 1,5 millones de euros; las becas para la formación del personal investigador extranjero en los centros de la Comunidad Valenciana dentro del programa Santiago Grisolía, 1,4 millones de euros, y un largo etcétera que -creo- no puede decir usted, señor Ferri, que no se está apostando ni desde el gobierno central, ni desde La Generalitat, ni desde la conselleria, lo que pasa es que es muy fácil decir que los presupuestos, bueno, pues que aquí todo se recorta y que no se hace nada pero, luego, las realidades son otras, y por eso he querido hacerle este apunte, de que sí que se está haciendo, sí que se apuesta por la investigación pero, sobre todo, por la investigación de calidad.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Una vegada que s'ha debatut i s'ha fixat posició per part dels grups polítics, anem a passar a la votació.
¿Vots a favor del punt número 2?
1.
¿Vots en contra?
8.
¿Abstencions?
6.

Gràcies, senyoria.

Proposició no de llei sobre la substitució del programa de crèdits per a estudiants universitaris per un programa de beques, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 89.
342, BOC número 271)

La senyora presidenta:

Continuem amb el punt número 5 que per acord de tots -ja he dit abans- passarà a ser el punt número 3, que diu: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la substitució del programa de crèdits per a estudiants universitaris per un programa de beques que presenta el Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula l'il·lustríssim diputat senyor Fran Ferri.

Senyor Ferri, té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories, m'agradaria començar la meua intervenció fent-nos una pregunta, i és ¿en quina situació es troben els i les estudiants universitàries al País Valencia?
, i m'agradaria parlar de dades.

Els valencians som més pobres que la mitjana però paguem les taxes universitàries més altes que la mitjana, 20 euros per crèdit en titulacions de grau; dos euros per damunt de la mitjana estatal, més que Aragó, Astúries, Balears, Canàries, Cantabria, Castella-la Manxa, Extremadura, Múrcia, Navarra, Euskadi i La Rioja; i el doble, senyories, que Andalusia -que vostés sempre la tenen en boca- i Galícia, que cobren 11 i 12 euros per crèdit.

Ara, diran que les taxes estan congelades però perquè la gran pujada, senyories, va ser abans, per exemple, entre 2011 i 2013 les taxes universitàries al nostre territori es van augmentar un 34,7%.

Som més pobres i tenim les universitats més cares, i ¿quin és el resultat?
, 4.
027 estudiants menys en les universitats valencianes: en la universitat d'Alacant el nombre d'estudiants ha disminuït en 1.
134 alumnes amb un descens del 4,20%; en la universitat Jaume I de Castelló ha baixat l'alumnat en 294, un 2,30% menys; la universitat Miguel Hernández d'Elx ha perdut 157 alumnes, un 1,28% menys; en la Universitat de València es van matricular 2.
583 alumnes menys que en el curs anterior, la qual cosa suposa un descens del 5,63%; l'única que s'escapa en aquest cas a aquesta nefasta estadística és la Politècnica amb un augment del 0,5%.
4.
027 estudiants menys, és a dir, la seua política, la del Partit Popular està expulsant la gent de la universitat.

Però, darrere de les xifres, com sempre, està la gent, darrere de les estadístiques d'abandonament de les universitats estan els drames personals, famílies, alumnes, joves que no poden continuar els seus estudis, no poden ni tan sols accedir al seus estudis.
Si parlem amb qualsevol estudiant de les universitats públiques podrem conéixer la història d'algun amic, algun familiar o algun company de classe que s'ha deixat la universitat perquè, senzillament, no s'ho pot permetre.

Taxes astronòmiques, manca de beques, treballs precaris, atur juvenil, retards en els pagaments de La Generalitat, pobresa familiar creixent, eixa és la realitat de centenars de joves valencians, taxes de més de 1.
000 euros i sous de 300.
Eixa és la realitat dels joves valencians.

I davant d'esta realitat, el que proposa el govern de Fabra és un programa de crèdits, proposen els joves i les joves, que han d'abandonar els estudis, que s'endeuten.

Davant la desigualtat, la recepta del Partit Popular és apostar per endeutar els estudiants que ja no poden ni arribar a final de mes.
Proposen préstecs amb uns interessos del 5%, proposen que els estudiants vagen pagant els interessos mentres estan estudiant i quan acaben la carrera, hagen de tornar tot el crèdit.

Un pas més en la línia de canviar el dret a rebre una educació i convertir-lo en un luxe de ser…, convertir el ser universitari en un luxe.
Un pas més en la línia de tancar les universitats a la gent que no té família amb recursos.
Com la generació precària no se pot permetre hipotecar-se per comprar-se una casa, l'objectiu ara és hipotecar-la perquè puga estudiar.

I en eixe pas a pas, trobem també la política del govern central d'endurir els requisits de les beques.
I ahí entra la gran idea del senyor Wert i del Partit Popular de pujar els requisits per a accedir a una beca.

I el que tenim és una veritable carrera d'obstacles pel simple fet de ser classe mitjana o classe baixa.
Per exemple, s'han de complir els requisits que es marquen de renda, que s'han endurit; s'han d'aprovar tots els crèdits, el cent per cent, a excepció d'enginyeries, o arquitectura o ensenyances tècniques, en les quals s'han d'aprovar el 85%.

I després estableixen criteris totalment injustos: superar arts i humanitats el 90% i una nota mitjana de 6,5 punts en les assignatures superades; en ciències, un 80% de crèdits i 6 punts de mitjana de les aprovades; en ciències de la salut, un 80% de crèdits i 6,5 punts; en ciències socials i jurídiques, 90% dels crèdits i 6,5 punts de mitjana; en enginyeria o arquitectura i ensenyaments tècnics, 65% dels crèdits i 6 punts i en estudis de màsters, els requisits poden arribar fins al 7% de la nota mitjana.

El debat no és si és més fàcil aprovar o no, perquè la nota d'aprovat es manté en el 5.
El debat que hem de plantejar és: ¿per què és més difícil aprovar per a la gent més humil que per als rics o la gent amb recursos?
¿Com es pot explicar eixa desigualtat?

I llavors, com fan sempre, parlaran d'excel·lència.
Però és que a través dels mitjans de comunicació, hem conegut com persones amb un gran expedient, ho passen molt malament, perquè en la carrera d'obstacles, a més, introdueixen el retard en la resolució de beques.

La seua política no és contra la gent que trau un 5.
Això ho sabem, perquè el PP no ha plantejat canviar l'aprovat, l'aprovat es manté en el 5.
La seua política és contra la gent pobra, la seua política és contra les famílies que no poden pagar una carrera, és a dir, la gran major part de les famílies en este país.

Nosaltres en esta proposició plantegem propostes totalment contràries a les que s'estan duent a terme.
En primer lloc, substituir el programa de crèdits per a estudiants universitaris per un programa de beques que garantisca l'accés i la permanència dels i les estudiants en les universitats i no els supose cap càrrega econòmica addicional.

Eixa és la resposta davant una situació d'emergència per a tota una generació.
Cal un programa de beques que garantisca l'accés i la permanència, perquè ara, com hem vist amb les dades, o com veiem en el dia a dia de les universitats, no tenim eixa garantia.

No podem consentir que hi haja desenes i desenes de joves valencians i valencianes que estan abandonant la universitat perquè no tenen una família amb diners.

En segon lloc, proposem instar el govern central a rectificar la seua política d'establir una nota mínima de 5,5, que generalment és de 6,5 per als beneficiaris de les beques.
Exigim que la nota d'aprovat siga la mateixa, exactament la mateix per a gent amb diners i gent sense diners.

Creiem que són propostes de trellat, de sentit comú per a qualsevol persona que tinga una mínima empatia amb la situació que estan travessant els milers de joves.
I, per tant, esperem el vot favorable de la resa de grups parlamentaris.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per a fixar posició, per part del Grup d'Esquerra Unida, té la paraula la il·lustríssima diputada Marga Sanz.
Té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias, presidenta.

Bien.
Manifestar nuestro apoyo a la proposición no de ley del Grupo Compromís, porque, efectivamente, compartimos absolutamente que la expulsión de universitarios del sistema educativo superior es una realidad, la expulsión de la universidad.
Y cuando no, la barrera que se está poniendo para su acceso para las personas y clases más desfavorecidas por la alta subida de tasas de matrícula.

Es una realidad, además constatada también con el ministerio, que el número de alumnos matriculados en las universidades ha bajado un 0,5 en toda España y se rompe con ello el alza de la época de bonanza.

Estudiar en las universidades públicas valenciana se ha encarecido.
Efectivamente, la alta subida en 2012 y 2013 en las universidades públicas de la tasa fue del 33%; al año siguiente fue de un 1% y este año se han congelado las matrículas, pero se mantiene esa subida que fue impactante para los bolsillos sobre todo de las familias trabajadoras y de las familias que están sufriendo la crisis económica, ese 34%.

Las becas, además de persistir la crisis económica, las becas se han reducido.
Y ante este panorama, la demanda para estudiar una carrera o un máster está bajando.
Según los datos de los rectorados, los alumnos se matriculan de menos asignaturas y se ha detectado también una fuerte caída de demanda de másters.
Y en general, hay un descenso, por primera vez en años, del número de universitarios que ingresan en el sistema público valenciano, con una reducción de más de cuatro mil matrículas.

Y entre las razones de este descenso, según apunta la décima edición del informe elaborado por la Fundación Conocimiento y Desarrollo, se encuentra la nueva política de becas, el alza de las tasas universitarias y, además, el endurecimiento de las condiciones para conseguir las becas y mantenerlas, junto con la persistencia, lógicamente, de la crisis económica.

Ante esta situación, el Consell debería haber ampliado las becas de ayuda para el alumnado y haberlas ampliado de forma que no se excluyera de la universidad a los alumnos que tienen menos ingresos, las familias tienen menos ingresos y están más desfavorecidos en esta sociedad.

Sin embargo, en vez de ir en esta dirección, se ha ido en otra dirección contraria.
Y, por lo tanto, nosotros consideramos que la política del Consell en cuanto a becas es una política nefasta, es una política antisocial, que además cercena el principio básico de igualdad de oportunidades, es decir, que la clase social o el nivel de ingresos familiar nunca puede ser un impedimento para el acceso a la educación superior de quienes tienen capacidad y vocación para poder estudiar.

Las políticas de becas públicas consideramos que son un instrumento indispensable para evitar, por lo tanto, la discriminación en el acceso, en la permanencia y en la continuidad de los estudios superiores y que las becas no pueden ser un premio, sino que las becas tienen que ser un derecho para garantizar la igualdad de oportunidades.

Por lo tanto, nosotros entendemos que no solamente con eso, sino el introducir en estos momentos los préstamos para estudiantes es una nueva dificultad para las familias trabajadoras, para las familias que están afectadas por el desempleo, el tener que empeñarse y, además, tener que devolver con cargas un determinado dinero para la ayuda de las matrículas de los hijos y de las hijas.

Por lo tanto, nosotros estamos en contra de que el mercado financiero introduzca una nueva vía de ganancia, que es el del préstamo a los estudiantes, porque además todavía desestimará más el acceso de los hijos e hijas de las familias más desfavorecidas a los estudios superiores.

Porque, vamos a ver, ¿qué familia trabajadora, que está golpeada por la crisis, va a poderse empeñar en un crédito que garantice que al menos durante tres años su hijo o su hija, en caso de, lógicamente, ir los estudios como tienen que ir, pueda estar pagándose de esta forma y empeñándose con una entidad financiera?

Yo creo que muchas veces las familias trabajadoras tienen que elegir o con un sentido de la prudencia y derivar a sus hijos e hijas para no estudiar en la universidad a otro tipo de estudios, o bien el empeñarse familiarmente hipotecando pisos, como muy bien decía el señor Ferri, sus propias viviendas habituales para poder dar una cierta esperanza de promoción a sus hijos en el futuro.

Yo creo que esto es una.
.
.
, este sistema de becas es una perversión, es una perversión de un criterio de justicial social que tendría que imperar.
Y por eso nosotros apoyamos los dos aspectos de la.
.
.
, las dos propuestas que hace la PNL de Compromís, tanto el programa de becas generalizado que garantice el acceso y la permanencia del alumno, como rectificar la política de establecer un 5,5 en la nota mínima para acceder a las becas.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per part del Grup Parlamentari Socialista, per a fixar posició, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Sarrión.
Té la paraula, senyora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidenta.

El Grupo Parlamentario Socialista va a apoyar también esta proposición no de ley del Grupo Compromís.
Y la vamos a apoyar porque aparte de ver que durante los últimos años el número de matrículas ha disminuido, también estamos viendo que en ese número de matrículas lo que disminuye es la matriculación de créditos.
Hay mucha gente que ya no matricula el curso completo porque no puede pagar esos créditos, o tienen que trabajar y no puede ser estudiante a tiempo completo, que es lo habitual en las universidades.

En la exposición de motivos de la proposición no de ley, se habla de datos y cifras del ministerio.
Datos y cifras del ministerio que en esta cámara muchas veces el Grupo Popular le gusta por el tema de las comparativas.

Yo aquí para fijar nuestra posición también quiero hacer una comparativa.
La Comunidad Valenciana es la cuarta comunidad más cara en los créditos de experimentalidad mínima.
Solo por delante tenemos a Madrid, Cataluña y Castilla-León.
Y estamos pagando una media de 16,31 euros por crédito.
Y somos la quinta más cara en la experimentalidad máxima, pagando 24,89 euros de media.

Pero si juntamos lo que es.
.
.
, puede llamarse, que es la media total de los créditos por matrícula -créditos que se aumentaron en el curso 2012-2013, luego de haber mantenido un debate intenso también en esta cámara, porque ese aumento del 30% iba a repercutir de forma indiscriminada en los alumnos-, vemos que somos la tercera comunidad con el precio más caro en la primera matrícula; primera matrícula que han de pasar todos los estudiantes por ahí.
De primera matrícula, la media, sin tener en cuenta el grado de experimentalidad, supera los 20 euros.
Eso no pasa en casi ninguna comunidad del estado español.
La tercera.

Pero es que luego nos vamos a todas las promesas que se nos hacen sobre el sistema de becas en la Comunidad Valenciana.
¿De dónde se pagan los 16 millones, esos famosos 16 millones en el sistema de becas?
Y ahora nos inventamos, o mejor dicho, el Consell se inventa, estos préstamos.

Becas reales de la Generalitat valenciana para exención de matrícula son 3 millones de euros, no son 16.
16 es la línea completa.
3 millones de euros.
El resto son becas complementarias al ministerio, 11,5 millones de euros, que no se dan nunca en su totalidad, porque el ministerio, como muy bien ha dicho el señor Ferri, cada vez pone más obstáculos o más requisitos para que los estudiantes no alcancen esa nota.
Por lo tanto, nada de que en la Comunidad Valenciana sea la comunidad que más dinero se dé.

Y luego, un millón por circunstancias sobrevenidas económicas.
También nos gustaría saber qué circunstancias sobrevenidas económicas son.

Esto lo único que dice o lo único que da a entender es que esta comunidad mucho decimos que somos la que más aportamos y la que más financiamos en becas, pero también somos la primera que queremos que nuestros estudiantes de endeuden.
Se endeuden pagando un 5%, como mínimo, de interés, que necesiten tener un avalista, aparte de que el avalista general sea el Instituto Valenciano de Finanzas.
Y luego, el tema de la devolución, que no acaba de concretar cómo va a ser.

Creemos que este tema de los préstamos no es lo más conveniente en un momento de situación grave económica como la que tiene la comunidad y gran parte del estado.

Nosotros consideramos que el ministerio no está aportando lo suficiente en becas.
Y también vamos a irnos a datos del propio ministerio.
En el curso 2011-2012, 1.
235 millones; en el curso 2012-2013, 757 millones.
Y pendiente de confirmar el 2013-2014, porque todavía no están los datos del ministerio, pero podrían estar en torno a los 1.
400 millones.
Que se ha aumentado, porque se ha visto que el curso 2012-2013 mucha gente se quedó fuera del sistema educativo.

Pero es que esto no es nada cuando nos fijamos que un estudiante no solo es pagar la matrícula, es la manutención, es el alojamiento, es el poder ir a clase con materiales.

Por lo tanto, consideramos que estos préstamos renta no pueden en ningún caso sustituir lo que es un sistema de becas que cree igualdad en el acceso, pero también cree igual en los estudios.

Creemos que lo mejor es que el precio de las tasas universitarias baje a los niveles previos a la crisis económica, previos al 2012-2013, y que se haga un mayor esfuerzo en la política de becas.
Eso es lo que están exigiendo los rectores desde la CRUE y eso es lo que el Grupo Socialista también hoy apoya apoyando esta proposición no de ley del Grupo Compromís.

Gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per part del Grup Parlamentari Popular, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Maira Barrieras.
Té la paraula, senyora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Ferri, jo, evidentment, no puc estar d'acord amb totes les afirmacions que vosté ha dit ací.
Jo també m'he llegit l'exposició de motius.
I en l'exposició de motius, doncs, bé, ací vosté, doncs, ens parla.
.
.
El primer paràgraf és evident que estem d'acord, eh?
: las becas, el sistema educativo como objetivo.
.
.
, l'objectiu que tenen.
Això està estupend.

Després vosté ens parla de l'actuació del govern central.
Però no parla per a res del tema de la Comunitat Valenciana.
Vull dir, en eixa exposició de motius, vosté deixa ben a part el que passa en la Comunitat Valenciana.

Jo torne a insistir, torne a insistir, la Comunitat Valenciana és l'autonomia que més diners destina a beques universitàries, la Comunitat Valenciana és l'autonomia que més diners destina a beques universitàries.
Sap vosté, perfectament, que en el curs anterior es va pujar huit vegades, huit vegades, els diners destinats a beques universitàries, fins a 16,9 milions d'euros per a beques universitàries de tot tipus, evidentment, però per a beques universitàries.

Sabem que cada universitari en la Comunitat Valenciana, en universitats públiques, cada alumne li costa a la Comunitat Valenciana -o siga, a tots els valencians i valencianes- set mil euros.
Per tant, és una quantitat que no ens col·loca, precisament, en les últimes files quant a ajuda als estudiants universitaris.
Bé.

Els estudiants que han sol·licitat la beca de La Generalitat per a l'exempció del pagament de taxes universitàries i que han complit els requisits han rebut l'ajuda, han rebut tots l'ajuda.

Però és que li vaig a dir que és la primera vegada que s'han concedit, en este curs passat, les beques per causes sobrevingudes, que deia vosté, senyora Sarrión.
Això, evidentment, el que vol dir és que no ens basem en la renda presentada l'anterior any, sinó que si n'hi ha algun problema en el mateix moment, presentant la renda actual o presentant algun tipus de documentació, que jo ara exactament no sé quina és, però que, evidentment, controla el que puga haver sigut empitjorada la situació de l'estudiant.
.
.
Eixes són les beques per causes sobrevingudes.

N'hi han molts més becats que el curs anterior, senyor Ferri.
Els requisits són per a atendre un major número de sol·licitants, i han elevat el llindar de renda màxima de la convocatòria ací, en la Comunitat Valenciana.
En la convocatòria del ministeri pujava a 38.
831 euros per a una família de quatre membres, mentres que el llindar de la conselleria l'ha pujat a 43.
846 euros.
Per tant, a més d'atendre els estudiants de famílies amb menors recursos, també s'han pogut atendre estudiants de famílies de renda mitjana.

Quant als requisits acadèmics, sap vosté que la conselleria també ha reduït el percentatge de crèdits aprovats requerits per a ser beneficiari, respecte al ministeri.
De manera que en cada una de les rames de coneixement es requerix un percentatge un 5% inferior a l'establert en la convocatòria estatal.

Evidentment, el programa de préstecs matrícula, impulsat per La Generalitat, per a la totalitat dels estudiants del sistema universitari valencià és complementari i no substitutiu del sistema autonòmic de beques universitàries.
És un acord, senyor Ferri, pioner en Espanya, que garantix una línia de préstecs en condicions preferents per a finançar eixe pagament de la matrícula a partir d'este mateix curs.

Són unes mesures que, es calcula, podran beneficiar a prop de cent mil estudiants.
I açò no és el primer país on s'està fent, senyor Ferri.
Està ocorrent en altres sistemes europeus veïns, que els ha funcionat molt bé.
I, per tant, ací s'ha volgut prendre eixa mesura que creiem que és una mesura, com deia, bona en altres països i que està funcionant.

El tipus d'interés aplicable no podrà superar, en cap cas, el 5% anual.
No es meritarà cap comissió d'obertura, estudi, administració o manteniment.
Durant la duració dels estudis s'aplicarà una carència en l'amortització de l'import del préstec i tan sols es liquidaran els interessos; i el termini de carència màxim serà el comprés entre l'any de la matriculació i la duració dels estudis.

A banda, a banda, sap vosté que s'han pres unes altres mesures: la congelació de les taxes universitàries en tots els ensenyaments, tant en la primera com en totes les altres matriculacions; la incorporació de noves exempcions i bonificacions per reconeixement de crèdits de dobles titulacions, de graus de Formació Professional, de treballs de fins de màsters, de graus o de projecte de fi de carrera.
A més, els alumnes de les universitats públiques de la Comunitat Valenciana podran pagar la matrícula de la universitat, per primera vegada, de forma fraccionada, mes a mes.

Per tant, jo crec que totes eixes mesures jo crec que beneficien a muntó els nostres universitaris.

Els estudiants universitaris tindran l'opció de sufragar la seua matrícula en abonaments fraccionats, des del mes de setembre fins el mes de maig.
Cal recordar que, fins al moment, la llei contemplava fragmentar el pagament tan sols en dos, un per cada quadrimestre lectiu.
I, en canvi, en estos moments, es podrà fraccionar en mesos, des de setembre fins maig.

Per tant, jo li diria, senyor Ferri, que.
.
.

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
finalitzant.

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
evidentment, la carrera que vosté diu d'obstacles, a la millor els posarien si algun dia poguera governar algú que voldria acabar en la concertada i no sé què faríem en tots els alumnes.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Barrieras.

Senyor Ferri, vol rèplica?

El senyor Ferri Fayos:

Sí, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Un momentet, per favor.

Té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyora Barrieras, el que vostés diuen que les beques han augmentat, la despesa en beques ha augmentat un 800%, és totalment fals.
I ja li ho ha explicat abans la senyora Sarrión.
I no me faça a mi perdre el temps tornant-li-ho a explicar.

Dels setze milions d'euros que vostés tenen pressupostats, només tres milions d'euros, només tres milions d'euros es corresponen a beques directes, que es mantenen des de fa molts anys.
I eixos milions d'euros mantenint-se durant molts anys i, com vosté ha dit, augmentant els beneficiaris, la qual cosa vol dir que cada beneficiari rep uns tres-cents euros menys a l'any quan el cost de vida, senyora Barrieras, ha augmentat.
El cost de vida ha augmentat i, per tant, el que estan fent vostés és empobrint encara més els estudiants becaris.

Perquè la resta, eixos onze milions d'euros, es corresponen a una compensació a les beques complementàries del ministeri.
I li explicaré.
El ministeri fixa un preu, La Generalitat fica un altre preu i la diferència del preu l'ha de cobrir La Generalitat en eixes beques, sobre les beques que paga el ministeri, perquè el ministeri paga la matrícula, etcètera, etcètera.
Per tant, el que està fent el Consell és, només, complementar eixe percentatge que el govern central es nega a pagar.
Per tant, és una discriminació més cap als valencians i valencianes per part del govern central.

Però, bé, vostés diuen que els préstecs són una mesura que s'està fent en la resta de països del nostre entorn.
Diga'm vosté en quins.
Perquè els països que ho estan aplicant són els països que veuen l'educació com un luxe i no com a un dels pilars fonamentals de l'estat de benestar, com són la societat anglesa o com és la societat americana, on l'educació, com jo li he dit, es veu més com un luxe que no com una cosa que s'ha de garantir universalment a tots els ciutadans i ciutadanes.

Miren, vostés el que pretenen amb estos tipus de polítiques és expulsar de les universitats les classes baixes i mitjanes que no s'ho puguen permetre.
I això es veu molt clarament en els criteris que s'apliquen per a donar les beques.

Diga'm vosté, senyora Barrieras, si s'aprova amb un 5, ¿per què no es dóna la beca amb un 5?

Si un ric pot aprovar i ser un enginyer, un llicenciat en economia, un llicenciat en dret, amb un 5, ¿per què un pobre que no pot pagar-se la matrícula ha de traure un 6,5?
Diga-m'ho vosté.
¿Com explica vosté eixa diferència?

És a dir, una persona que té una família que guanya molts diners, afortunadament, i que se pot pagar la matrícula any rere any i pot aprovar amb un 5, pot ser un enginyer.
Ara bé, si ve una persona pobra, que la seua família no pot pagar-li la matrícula, no pot pagar-li el desplaçament ací, a València, a la universitat, a Alacant, a Castelló, on siga que s'haja de desplaçar, i trau un 5, com l'altre estudiant que sí que té diners, eixa persona haurà de deixar-se els seus estudis perquè no pot continuar, a pesar d'haver tret un 5 de mitjana, a pesar d'haver aprovat totes les assignatures.
Però el ric serà enginyer i l'altre, el pobre, el de classe mitjana, no serà enginyer i, per tant, serà el que puga ser.

Vostés expulsen les classes mitjanes i baixes de la universitat, ja els ho he dit.
Vostés, amb els crèdits, convertixen la universitat en un luxe.
Estan llançant el missatge que la universitat és com comprar-se un cotxe o una casa.
I la universitat no és això.
La universitat és un dret universal -també ho és l'accés a la vivenda, segons la Constitució; però bé.

Mire, vostés el que volen generar amb açò és una societat endeutada.
I ja li hem ficat ací molts exemples, tant el Grup Esquerra Unida com el Grup Socialista, de com gestionen vostés les beques.
Sí, mantenen el nivell de beques, augmenten els beneficiaris, per tant, disminuïxen les beques.
I, després, amb els criteris del senyor Wert, ja li dic jo que molts joves que es mereixen tindre un accés a eixa educació -perquè tots s'ho mereixen- i molts joves que volen estudiar es quedaran fora, com ja s'està veient que hi han més de quatre mil estudiants menys en les nostres universitats.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Un moment, senyora Barrieras.

Vol rèplica?

Pot parlar.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, senyor Ferri, el que està clar -i jo pense que ho he dit ben clar- són 16,5 milions d'euros per a beques, per a beques.

Vosté ens ha dit que des de Madrid vénen les beques i que, aleshores, mosatros compensem.
Bé, mosatros compensem, evidentment.
Per tant, això ho està fent la Comunitat Valenciana, ajudar els alumnes que tenen també les beques de Madrid.

Però vosté ha dit: «És que també ens discriminen.
.
.
».
¿Què vol dir-me, que els diners que vénen a la Comunitat Valenciana en beques del ministeri són menys que a les altres comunitats, que a mosatros mos en donen menys?
¿Per què, perquè som la Comunitat Valenciana?
No diga això, per favor, perquè açò queda escrit ací i pareixerà que, fins i tot, és veritat.
Vindran les beques als alumnes que els corresponen les beques, siguen de la Comunitat Valenciana, siguen andalusos o siguen murcians.
Per tant, no diga el que ha dit, que ens discriminen perquè no ens donen les beques.
No.
Les mateixes beques, perquè això és per a tota Espanya, inclosa Catalunya que no vol ser Espanya, inclosa Catalunya.

Per tant, són 16,5 milions d'euros per beques -això no m'ho pot discutir ningú-, i que és huit vegades més que fa dos anys, que s'ha augmentat.
I l'esforç és impressionant.

Per tant, a mi me pareixen increïbles moltes coses que vosté està dient, que s'està expulsant els alumnes, que.
.
.
Però si és l'única comunitat que complementa eixes beques i a vosté també li pareix malament.
És que, al final, aplega un moment, senyor Ferri, que jo no sé què es deu fer en esta comunitat perquè a l'oposició li puga parèixer bé.
O siga, és l'única comunitat que fa això i també els pareix malament.
Home!
Doncs, no.
A mi em pareix.
.
.

A més, a més, vaig a dir una altra cosa.
Vosté diu que expulsem.
Quan jo li dic que l'esforç del Consell pel recolzament a les famílies i perquè cap jove de la comunitat es quede sense estudiar per motius econòmics s'ha fet palés.
S'han augmentat els becats directament a 2.
636 universitaris més que en el curs anterior, eh?
, senyor Ferri.
Per tant, no em diga això.

Estem en un ensenyament que no és evidentment obligatori.
Però, evidentment, l'hem de recolzar tant com puguem.
Per això mateixa, vam presentar nosaltres una proposta de resolució que deia exactament.
.
.
, un projecte de llei sobre el nou model de finançament de les universitats públiques valencianes i vostés, tota l'oposició, el van votar en contra.
Eixe és el recolzament que vostés fan a les universitats.

Però és que, després, havíem de tindre en compte -i no ho he sentit de ningú- que les universitats s'han posat d'acord en el Consell perquè el Consell ha assumit el deute històric.
Per exemple, la Universitat de València ja ha donat llum verda a l'acord de finançament, com deia la premsa l'altre dia.

Per tant, jo crec que en les universitats i el Consell s'està treballant de la mà, des del primer dia.
Jo estic també en contacte en les universitats, sobretot en la de Castelló, evidentment, és en l'única que, a la millor, puc tindre més contacte que en la resta.
Vostés, a la millor, en les d'Alacant o les de València, que en tenen més.
Jo només, a la millor, en la de Castelló.
Tinc molts professors coneguts ahí.
I, evidentment, s'està treballant.
Que no es posen d'acord a la primera, és normal, senyor Ferri.
Jo sóc rectora d'universitat com -bé, no està hui ací, però algunes vegades està l'exrector de la universitat de Castelló- i, evidentment, demanen més; és que és la seua obligació.
Demanen més, i és la seua obligació.

Però, evidentment, el Consell crec que s'està portant molt bé en el tema de les universitats.
Acaba d'aprovar el deute històric, que ha sigut una reivindicació de molts anys, que m'haguera agradat que vostés hagueren dit: «Doncs, mira, ens alegrem d'això.
» Perquè, al final, aplega un moment, senyor Ferri, que pense que vostés, només perquè vinga del govern del Partit Popular, vostés a tot han de posar-li algun tipus de pegues.

Que a vostés els agradaria que n'hi hagueren més beques, n'estic completament d'acord.
Però això no vol dir que hagen d'anar en contra del programa que ha presentat el govern per a ajudar que es puguen pagar els estudis els universitaris.

No és tot destruir, senyor Ferri.
No és.
.
.
És criticar, em pareix perfecte; però no destruint el que s'està fent.
N'hi han altres maneres de fer les coses, en propostes crec que, a la millor, una miqueta més serioses.

Jo li vaig a dir també, senyor Ferri, quant al tema de.
.
.
, que no s'havia comentat molt, vull que sàpia que la rebaixa a 5,5 la nota mitjana mínima per a poder ser beneficiari d'una beca els recorde, li recorde que va ser la posició de la Generalitat valenciana, davant del Ministeri d'Educació, Cultura i Deport, qui va possibilitat aconseguir la rebaixa fins el 5,5 de la nota requerida en el primer accés.
I vosté sap, perfectament, que el tema estava complicat.
I entre la Comunitat Valenciana i alguna comunitat que va apretar el ministeri, se va aconseguir eixa baixada.

Per tant, vosté no, però jo.
.
.

La senyora presidenta:

Vaja finalitzant.

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
sí que ho agraïsc al Consell el treball que ha fet en este tema.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Una vegada que s'ha debatut el punt número 3, procedim a la votació.
Vots a favor?
7.
Vots en contra?
8.

Proposició no de llei sobre el manteniment de l'oferta de Batxillerat a l'IES Ximén d'Urrea de l'Alcora, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 89.
683, BOC número 272)

La senyora presidenta:

Continuem, doncs, en l'ordre del dia, en el punt número 4 que diu: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el manteniment de l'oferta de Batxillerat a l'IES Ximén d'Urrea de l'Alcora, que presenta el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Marga Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias, señora presidenta.

Yo inicio la defensa de esta proposición no de ley recordando que el inicio de curso en la provincia de Castellón se ha realizado con 4.
400 estudiantes ubicados en 300 barracones y que el alquiler cuesta al bolsillo de los castellonenses 1,8 millones de euros al año.

Hay siete centros en la provincia -6 colegios y 1 instituto- que están íntegramente sobre aulas prefabricadas, mientras que otros tantos tienen distribuidos en barracones parte de sus aularios, como es precisamente este que hoy nos preocupa, que es el IES Ximén d'Urrea de Alcora.

El 24 de diciembre de 2013, la alcaldesa de Alcora y el concejal de educación de la misma ciudad se reunieron con la consellera de educación, la señora Catalá.
El objetivo fue determinar la opción más conveniente que permitiera eliminar las aulas prefabricadas del instituto, unas instalaciones que han generado molestias durante más de diez años.

La solución ofrecida por la conselleria consistió en ampliar el instituto, el IES L'Alcalatén, para recoger los alumnos que actualmente cursan el bachiller en el IES Ximén d'Urrea.
De esta manera, los alumnos del Ximén, tras cursar en este centro los estudios de la ESO, se trasladarían al IES L'Alcalatén, otro IES del municipio, para estudiar el bachiller.

En enero de 2014, la comunidad educativa del Ximén d'Urrea de Alcora se reunió en consell escolar para tratar con la alcaldesa de la ciudad los problemas derivados de las modificaciones de unidades que proponía la conselleria con el arreglo escolar previsto para el curso 2014-2015.
Se preveía suprimir las unidades del Bachillerato del centro para trasladarlas al IES L'Alcalatén.

El objetivo de esta modificación de unidades, según la conselleria, era reducir costes en la construcción de infraestructuras, puesto que según afirman, la adecuación y remodelación de las instalaciones actuales del IES Ximén d'Urrea, donde el alumnado estudia en barracones, requeriría un presupuesto más elevado de obras que la ampliación del IES L'Alcatén para albergar a todo el alumnado de Bachillerato.

La comunidad educativa del IES Ximén d'Urrea ha lamentado la falta de compromiso de La Generalitat por la reforma del centro y se ha opuesto a este arreglo, porque según afirman, afectará de manera negativa al alumnado.

Así, el AMPA declara que con la supresión del bachiller, no queda garantizada la gratuidad del transporte escolar para el alumnado de estos cursos, que pasarían al IES L'Alcalatén, dado además… Y además, el cambio afectará a más de veinte plazas fijas de personal docente del centro.

En este sentido, la asociación de padres y madres ha explicado que el IES Ximén d'Urrea es un centro comarcal, que hasta este curso el alumnado de Bachillerato procedente de las localidades del entorno de Alcora, como Costur, Figueroles, Lucena del Cid y Sant Joan de Moró, se desplazan al centro con el transporte gratuito habilitado para el alumnado de la ESO, y con el cambio de centro no se garantiza que el próximo curso puedan disfrutar también de este servicio, por tratarse de una etapa posobligatoria y no tener el IES L'Alcalatén el carácter comarcal.

Por otra parte, hay que destacar que el Ximén d'Urrea es un instituto con una plantilla fija y estable, con un proyecto de centro sólido, que está obteniendo buenos resultados y se temen que no tenga continuidad con el recorte de personal que comportaría la decisión de la conselleria de suprimir el Bachillerato.
Y es que según ha informado el AMPA, esta propuesta afectaría, como antes decía, a 20 profesores y profesoras del centro.

Efectivamente, el traslado de profesores de bachiller de un instituto a otro comportaría acabar con toda una trayectoria en el Ximén d'Urrea, que cuenta con una plantilla fija de profesores y un programa docente que se ha demostrado, año tras año, que tiene unos objetivos muy concretos y, además, que da éxitos, ya que muchos de los profesores de Bachillerato son ahora también profesores de la ESO.
Y, por tanto, la decisión afectaría no solamente a los cursos de bachiller, sino también a los cursos de la secundaria obligatoria.

El consejo escolar pide que se mantengan las unidades, aunque continúen en aulas prefabricadas, hasta que la conselleria tenga presupuesto para hacer frente a la reforma del centro.

Asimismo, trasladan a la conselleria que se mantenga un bachillerato mixto para el IES Ximén d'Urrea y que se cree uno de ciencias y otro de humanidades para el de Alcalatén.

De esta manera, el consell escolar manifestó que también se garantizaría la gratuidad del transporte y se mantendrían los recursos del personal docente.

Finalmente, y tras las negociaciones con la conselleria, el instituto Ximén d'Urrea de Alcora continuará impartiendo Bachillerato en el próximo curso, en el presente.

La comunidad educativa del centro consiguió frenar esos planes del Consell de suprimir estos cursos a partir de septiembre y trasladar, por tanto…, y evitar trasladar, por tanto, los alumnos al IES L'Alcalatén de la misma población.

Finalmente, la asociación de padres y madres de alumnos, y el profesorado y la dirección del instituto Ximén d'Urrea de Alcora propusieron que el ayuntamiento mantuviera una línea de Bachillerato en cada uno de los centros para asegurar la plantilla docente y el transporte escolar del instituto comarcal.

El consejo municipal celebrado en aquel momento ratificó esta vía intermedia planteada por la comunidad educativa del centro.
El problemas es qué sucederá el próximo curso, el curso que viene, y saber qué planes tiene la conselleria para el IES Ximén d'Urrea de Alcora.

Por lo tanto, esta proposición no de ley pide: mantener la oferta de Bachillerato en el IES Ximén d'Urrea de Alcora; eliminar los barracones del IES Ximén d'Urrea de Alcora y efectuar en el centro una ampliación y adecuación de infraestructuras e instalaciones según una planificación que pueda prever las necesidades a largo plazo y garantizar a partir de ahora que La Generalitat consensuará con la comunidad educativa del IES Ximén d'Urrea de Alcora la planificación sobre las necesidades escolares del centro, tanto inmediatas como futuras.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per part de Compromís, té la -un momentet, per favor-…, la paraula l'il·lustríssim diputat senyor Pañella.

Té la paraula, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, presidenta.

El Grup Compromís va a votar favorablement la proposició no de llei que s'ha presentat.

Però, a més, volem fer un resum del que ha significat tot el que ha passat respecte al Ximén d'Urrea de l'Alcora.

Cal recordar que l'assumpte ve de llarg, ve des de l'any 2005, de l'any 2005, en el qual signen un conveni amb una empresa ceràmica, Mir, SL, per la qual els terrenys que ja estaven annexos ja a l'institut, al Ximén d'Urrea, se podien…, se cedien gratuïtament per part del propietari a canvi de conservar l'edificabilitat en el pla general que estava previst allí.

Parlem de l'any 2005.
Eixos terrenys se van considerar en aquell moment idonis per a l'ampliació, que eren 2.
300 metres quadrats, aproximadament.

L'any 2008 es porta a terme el conveni, l'ajuntament fa l'escriptura dels terrenys, s'escriptura a nom de l'ajuntament.
I en eixe conveni constava un termini de tres anys per a fer la permuta de l'aprofitament urbanístic.
Si passaven els tres anys -això és un conveni tipus-, se pagaria el valor que estava estipulat en els terrenys d'uns 180.
000 euros.

Com he dit, l'ajuntament registra al seu nom ja aquests terrenys.
La finalitat era la construcció.
En este moment, el que ha passat és que hi ha hagut un canvi radical de criteri.
En lloc de construir-lo, es va anul·lar i passar realment tots els estudiants de Batxillerat a l'IES L'Alcalatén.
Això hi ha una pregunta…, perquè açò lògicament és el pla de xoc contra els barracons escolars que la consellera va presentar.

El que no es va explicar aquell dia que el pla de xoc consistia en tancar els centres que tenen barracons i acumular estos alumnes a altres llocs.
No és l'únic lloc l'IES.
Ací ja vam parlar de Gandia fa uns dies també, en el qual teníem un procés similar.
Vull dir, el pla de xoc contra els barracons escolars, per a fer-los desaparéixer, és tancar els centres que estan en barracons escolars, no fer noves construccions.

Per això, nosaltres no podem, lògicament, no podem donar suport a estes actuacions.
Menys encara quan des de Compromís hem fet preguntes, preguntes des de fa molt de temps.
Vull dir, estan precisament…, per exemple, com s'anava a fer eixa… Volíem saber quina ampliació es va a fer, en què consistirà, quant valdrà, tot això quin cost anava a tindre.
Eixes són les preguntes.

La contestació va ser, jo pense, de mèrit.
I la vaig llegir, senyories.
Perquè davant d'eixes preguntes tan concretes sobre els costos del trasllat a l'IES l'Alcalatén i comparat amb el que seria la construcció del Ximén d'Urrea, me contesta la consellera: «Senyoria, li informe que des d'esta conselleria es realitzaran les actuacions pertinents per a impartir el Batxillerat en la localitat -¡faltaria més que els enviaren damunt de l'Alcora a un altre poble!
-, comptant amb les instal·lacions dels dos IES existents, i no havent-hi alumnes traslladats.
» No n'hi han alumnes traslladats perquè la distància que hi ha d'un amb l'altre no és de tres quilòmetres en línia recta, que diu la consellera, perquè si no, entraríem ahí… Però no, no és el cas, no és el cas.

Al final, nosaltres avui l'únic que anem a dir si algú -no és el lloc, perquè avui estem debatent una proposició no de llei i, per tant, una decisió o una proposta concreta-…, però, bé, sí algú mos vol informar de quina era la raó per a suprimir el centre, quan este centre tenia matrícula per a seguir endavant, volent… I també quins són els costos que hi han de les modificacions que s'haurien de fer, quines modificacions s'han fet, en quin cost, per a poder comparar i saber si és més rendible també econòmicament.
Socialment, ja diem d'entrada que no, perquè l'acumulació dels alumnes en un sol institut no és una bona solució a nivell social.
Ni ho és tampoc a nivell pedagògic, vull dir, perquè anar a acumular tots en un…

Aleshores, ¿mos pot explicar algú per què…, quina és la finalitat d'eixa acumulació, al marge de tancar un centre i reduir costos, reduir professorat i totes estes.
.
.
?
Un més dels retalls amagats, que no es reconeixen, però que són retalls amagats, perquè aleshores això és el camí que vostés se prenen.
¿Quin cost ha tingut tot això?
Clar, ¿és veritat que el pla de supressió de barracons és simultani i coincident amb el pla de tancament de centres?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Pañella.

Per part del Grup Socialista, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Valero.
Té la paraula, senyora Valero.

La senyora Valero Ferri:

Gracias, señora presidenta.

El IES Ximén d'Urrea de Alcora es un instituto comarcal.
Se construyó hace más de treinta años para albergar el alumnado de Costur, Lucena, San Juan de Moró y Figueroles.
Cuenta con una plantilla fija de profesorado y un programa docente que ha demostrado, año tras año, sus éxitos.
Muchos de los profesores de Bachillerato son, al mismo tiempo, los profesores de Enseñanza Secundaria Obligatoria.

Y, por tanto, eliminar el bachiller del centro, como pretendía la conselleria, era una barbaridad que perjudicaba a los estudiantes, profesorado y a la propia calidad del centro.

Sin embargo, no podemos pensar que porque hayan anunciado que mantienen el bachiller, eso deja a los estudiantes, a los profesores y a la calidad del centro como estaba hasta ahora.

En realidad, lo que aprueba la conselleria es el desmantelamiento parcial del IES Ximén d'Urrea, como consecuencia de la dejadez de la conselleria respecto a este instituto.

Cabe recordar que la portavoz de educación de mi grupo ha presentado varias iniciativas con respecto a este tema.
Porque les recuerdo que ya en el año 2004 se publicó en el DOGV número 4.
839 el concurso para la redacción del proyecto básico de ejecución, proyecto de instalaciones y estudio de seguridad, dirección de obra, etcétera, relativo al instituto Ximén d'Urrea.

Han pasado diez años y estamos peor.
Una vez más, vemos que donde gobiernan incumplen con lo prometido en sus programas electorales.

La actual alcaldesa de Alcora, perteneciente al Partido Popular, concurrió las pasadas elecciones con un programa en el que prometía en este mandato un tercer IES para Alcora.
No solo ha olvidado ese tercer instituto que prometió, sino que además lo que hace es desmantelar en parte este instituto Ximén d'Urrea, con un trayectoria ejemplar como la que tiene.

Además, esta decisión la tomaron al mismo…, al puro estilo del partido Popular, sin consultar con nadie, ni con el consejo escolar de los centros, ni con la dirección de los centros, ni con el profesorado, ni el AMPA, ni los representantes políticos de los municipios afectados.

El Ayuntamiento de Alcora aprobó el pasado mes de febrero una moción por la que insta a La Generalitat a ampliar el Ximén d'Urrea para eliminar los barracones y así garantizar que pueda albergar más unidades de Bachillerato y más unidades de ciclos de formación profesional.

En resumen, la conselleria toma la decisión de desmantelar parcialmente el Ximén d'Urrea incumpliendo el programa del Partido Popular, sin escuchar a los actores docentes y políticos implicados y en contra de lo que aprobó el Ayuntamiento de Alcora.

Como pueden entender, mi grupo está en desacuerdo en la forma de actuar de la conselleria y la decisión tomada.

Por tanto, nosotros apoyamos el acuerdo que se tomó en el Ayuntamiento de Alcora, que es coincidente con la propuesta de resolución de esta proposición no de ley, que vamos a apoyar.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Partido Popular, tiene la palabra la ilustrísima diputada señora Maite Parra.
Tiene la palabra, señora Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Señora Sanz, veo la fecha en la que presentó esta propuesta de resolución, de 29 de enero del 2014, tal y como tengo aquí presente.
Y la verdad que usted manifestaba una preocupación, manifestaba una inquietud que plasmó en esta propuesta, pero que, desde luego, a fecha de hoy, yo lo que no entiendo es que siga sin reconocer que no lleva razón en lo que ahí se expone.
Porque, desde luego, la descripción de la realidad que ustedes plantean en esta propuesta, que es de enero de 2014, y que han seguido manteniendo en cada una de las intervenciones, pues, desde luego, no se ajusta a la realidad.
Es que desconocen totalmente que se ha aperturado los dos centros que hacen referencia ustedes y que hacen y nombran en estas propuestas y, desde luego, en septiembre la realidad nada tiene que ver con lo que ustedes plasmaban en enero que iba a suceder.

Por lo tanto, ya tengo que reiterar las afirmaciones de mi compañera Maira Barrieras, que me ha precedido en la palabra, que es que, se haga lo que se haga, ustedes mantienen sus propuestas sin querer reconocer que no llevan razón, sin querer reconocer que no se ajusta a la realidad.

Y le vuelvo a manifestar, yo entiendo que aquí estamos todos, los que representamos a un grupo que gobierna en La Generalitat, ustedes que están en la oposición, estamos para debatir, para enriquecer lo que son las políticas autonómicas y locales, que desde aquí emanan sus efectos a otras administraciones más inferiores.
Pero, desde luego, que ustedes ninguno haya dicho aquí que en septiembre de este año se ha mantenido la oferta de Bachillerato en el Ximén, no lo han dicho.
Es que se ha mantenido la oferta de Bachillerato.
Y aquí lo que dicen es que la van a trasladar y que lo van a cerrar.

¿Por qué no han reconocido que de 6 aulas prefabricadas.
.
.
?
Y aquí quiero indicar su denominación correcta, aulas prefabricadas, porque yo he sido alcaldesa y mientras hemos tenido obras, hemos tenido aulas prefabricadas, no barracones, aulas prefabricadas de una alta calidad… (Remors) Sí, señora, sí señora.
En mi pueblo, cuando han puesto aulas prefabricadas no eran barracones, eran aulas muy dignas.
Y, le voy a decir una cosa, mucho mejor que cuando yo me encontré los colegios que me había dejado el Partido Socialista en mi pueblo.
Mejor estaban esas aulas prefabricadas que lo que me dejaron ustedes.

Por eso decirles que de las 6 que hacen referencia, las 6 que hacen ustedes referencia, se han eliminado 5.
Pero ustedes en sus manifestaciones lo obvian, lo niegan, no lo reconocen.
Vuelven a decir barracones y barracones y barracones y díganme qué barracones si se han eliminado 5.
Queda 1, 1 para tecnología.
Y se está estudiando la situación para reubicarla dentro del centro.
Por lo tanto, yo les digo aquí, se lo digo porque no se lo puedo decir de otra forma, que ustedes mienten.

Y yo les puedo pasar que en enero mintieran, porque no sabían si iba a ser verdad o no.
Pero que llegue septiembre, que se eliminen 5 aulas prefabricadas y ustedes vengan aquí a decir que hay aulas prefabricadas cuando queda una y seguramente, antes de Navidad, ya estará reubicada.
Eso es faltar a la verdad, sinceramente.
Eso es faltar a la verdad.

Y venir aquí a decir que se iba a eliminar Bachillerato del Ximén, cuando tienen dos, dos líneas, uno de 44 alumnos y el otro de 26 alumnos, pues, desde luego, uno en primero y el segundo tienen uno de 26 y otro de 32.
¿Díganme a mí qué traslado ha habido del Bachillerato?
Es que no es cierto, no se ha trasladado la oferta de Bachillerato como ustedes afirmaban.
Y, le vuelvo a decir, que lo afirme en enero, pues, mire, es tal vez el temor que ustedes tenían.
Pero es que ahora han visto que no llevaban razón, que no es verdad.

Yo, por lo menos, lo que pido es que no alarmen a la población.
Y yo estoy convencida que la de Alcora no va a estar alarmada, porque lo ven con sus ojos.
Pero, por favor, cíñanse a la realidad, que es lo único que les pido.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Señora Sanz, tiene el turno de réplica.

La senyora Sanz Alonso:

Mire, señoría, pese a que se presentó en enero, la situación base de esta PNL continua vigente, continua vigente.
En primer lugar, porque no hay ninguna garantía por parte de la conselleria que para el próximo curso el resto del alumnado de bachiller, no hay ninguna garantía, se traslade al otro instituto, a L'Alcalatén, ninguna.
Es un compromiso exclusivamente para el presente curso escolar.

Por lo tanto, si ese compromiso para el presente curso escolar está ahí exclusivamente y se ha frenado la aplicación de un arreglo escolar que preveía, precisamente, el desalojo de todo el bachiller, será sobre todo porque, tanto ayuntamientos como comunidad educativa, han planteado que es fundamental que se mantenga ese centro por el carácter comarcal que tiene, porque realmente tiene una historia y una trayectoria docente sólida y porque el perjuicio que eso provocaría para toda la educación en la ciudad sería muy negativo.

Por lo tanto, estamos en una situación de provisionalidad.
Y, por lo tanto, que la propia comunidad educativa esté alarmada, ya lo está, nosotros no estamos creando ninguna alarma, ya lo está, y tienen miedo de lo que pueda pasar el año que viene.

Y, segundo, la propia situación que tienen los barracones, a usted le gusta más la otra palabra, las aulas prefabricadas, que son de vergüenza.
Se han eliminado 2 barracones, 2, el resto permanece.
Y cualquier que vaya allí y lo vea tiene ante sus ojos una situación penosa, penosa por la imagen, penosa por la calidad, penosa por lo que tienen que sufrir alumnado y profesorado y personal que allí trabaja en esas instalaciones.

Y, pese a eso, ellos las prefieren a tener que desmantelar el bachiller del instituto.
¿Por qué?
Porque mientras estén allí tienen la ilusión o la esperanza de que se rehabilite en un futuro, se construyan unos nuevos aularios y permanezca íntegro en un terreno que tienen y que además está adjudicado para el propio instituto del Ximén d'Urrea, las instalaciones que tiene que albergar un instituto en calidad, en condiciones de escolarización de calidad, como están deseando.

Por tanto, tiene vigencia, señoría, y además no solamente tiene vigencia sino que lo que plantea es lo mismo que en estos momentos está planteado y sigue planteando la comunidad educativa y lo que hay detrás de la propia resolución de un ayuntamiento, que se sumó a las reivindicaciones de la comunidad educativa del Ximén d'Urrea.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per part del Grup Popular, senyora Parra té la paraula.

La senyora Parra Almiñana:

Mire, venir aquí a volver a ratificar alarmas, desde luego, me viene a ratificar a mí la exposición que he hecho.
Se ha visto que en septiembre se ha mantenido el Bachillerato, no se ha trasladado, no se ha desmantelado, como hemos oído aquí que se iba a desmantelar el bachiller del Ximén y llevárselo al otro instituto, a L'Alcalatén, se ha visto que no es verdad.
Ni se ha desmantelado, ni se ha trasladado, mantiene el Bachiller tanto en primero como en segundo.

Y, por mucho que mal les pese, se han eliminado 5 aulas prefabricadas, 5 no 2, 5.
Y los alumnos se han reubicado todos en las instalaciones del instituto, todos.
Sólo queda la de tecnología.
Y la intención del centro es buscar sitio en el instituto para dar esa asignatura.
Esa es la realidad.

Y el panorama que ustedes han descrito, les vuelvo a decir, es totalmente falso, es que no es verdad.
Es que ya está bien, le vuelvo a decir, lo que es, es, y lo que no es, no es.

Y la pretensión de La Generalitat respecto a estos dos institutos de esta localidad está más que clara y manifestada en los proyectos que ha elaborado.
La intención es hacer 8 unidades de secundaria y 8 unidades de bachiller y 4 ciclos formativos, comedor y vivienda.
Y eso tiene un precio y es un precio de más 3.
500.
000 de euros, que está paralizado, porque ustedes conocen la situación actual.

Pero, no obstante, las intervenciones de la conselleria en estos centros son continuas hasta para poder acometer esa obra, que está proyectada por La Generalitat, por la conselleria.
Y una prueba es que en septiembre se ha hecho una renovación de la instalación eléctrica, cerca de 60.
000 euros, y que además el centro está previsto en el PRIE mejorar las instalaciones, continuar mejorando las instalaciones, por ejemplo, de electricidad y calefacción.

El otro instituto, pues está pendiente, se ha hecho, se ha acometido una revisión de las infraestructuras; se ha aprobado esa revisión; se ha hecho un programa de necesidades con fecha 12 de septiembre de 2014 y se va a actuar una vez finalice la proyección que están desarrollando los arquitectos municipales.

Por lo tanto, esa es la verdad.
Ni ha habido desmantelamiento, como ustedes auguraban en enero y les hemos demostrado que no.
Y como les hemos demostrado que no ahora vienen aquí y dice, «no, por si acaso el año que viene».
Oiga, vamos a ser serios, vamos a ser serios.
Ni se ha desmantelado el bachiller, se está actuando sobre estos institutos, hay proyectos en marcha.
Y esa es la verdadera vocación de la conselleria de educación, que es invertir donde hace falta.

Y, desde aquí, reconocer, que lo he reconocido personalmente a la consellera, pero quiero reconocerlo aquí ahora y en este punto, la gran conciliación que consigue nuestra consellera con los centros educativos.
Porque gracias a que sabe escuchar, gracias a que hay diálogo con los centros educativos, con la comunidad educativa, la consellera está actuando, paso a paso y con los medios que a todos nos consta, en todas y cada una de las localidades y también en Alcora.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Anem a passar a la votació del punto número 4.
Vots a favor?
7.
Vots en contra?
8.
Queda, per tant, desestimat el punt número 4.

Proposició no de llei sobre el reconeixement als polítics valencians que feren possible l'aprovació de la Llei d'ús i ensenyament del valencià, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 92.
457, BOC número 277)

La senyora presidenta:

Passem al punt número 5: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el reconeixement als polítics valencians que feren possible l'aprovació de la Llei d'ús i ensenyament del valencià, que presenta el Grup Parlamentari Socialista.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Vicenta Crespo.
Té la paraula.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories, bon dia.

Senyories, hui vaig a parlar d'una llei que va establir l'oficialitat del valencià en l'ensenyament i en la societat, fent que tot el poble valencià pogués fer un ús normal i oficial de l'idioma valencià.

Perquè, senyories, fins eixe moment manava la prohibició, la marginació, la injustícia del monolingüisme en la comunitat on més del 60% dels seus habitants convivien amb dues llengües, el castellà i el valencià.

Així que hui, després de quasi trenta-un anys des de l'aprovació de la LUEV, Llei d'ús i ensenyament del valencià, és bo recordar el llarg camí recorregut en eixes tres dècades de vigència de la llei aprovada un 23 de novembre de l'any 1983, pel que fou conseller d'educació, el senyor Císcar.

Senyories, s'havia recollit en la Constitució de 1978 el famós títol VIII mitjançant el qual s'obria la porta perquè cada comunitat autònoma que disposara de llengua pròpia pogués protegir-la i fins i tot donar una major categoria de la de ser un simple vehicle comunicatiu d'anar per casa, com passava amb el nostre valencià.
Cada territori redactà el corresponent estatut d'autonomia.
Nosaltres, els valencians també, primer en l'any 1982 i el que està en vigor de 2006.

L'article sisé, en el primer punt, diu clarament, «la llengua pròpia de la comunitat és el valencià».
I el punt dos: «L'idioma valencià és l'oficial en la Comunitat Valenciana.
» Per fi es dotava el territori valencià d'un marc legal, mitjançant el qual s'obria pas a rebre competències que fins eixe moment corresponien a l'administració central.
Això incloïa la possibilitat de reglamentar en gran part el sistema educatiu propi i també l'ús social del valencià.

Senyories, calia possibilitar que el valencià, llengua oficial i llengua pròpia, com resa el nostre estatut, ocupara el terreny que fins eixe moment li havia estat vetat.
Calia que reglamentara de quina manera, com i quan havia de ser vehicle comunicatiu per a coses diferents de les familiars o de relació amb el veïnat.
En resum, calia dignificar una llengua i donar-li rang d'idioma.

A partir d'eixa situació és com va nàixer la necessitat de debatre, de cedir i promulgar una llei de normalització lingüística que no fóra sols per a l'ensenyament, sinó que també s'introduïra en el sector dels mitjans de comunicació, dels poder públics i per tot arreu, en definitiva.

Els polítics de torn s'adonaren de la importància que tenia per a la societat valenciana tindre una senya d'identitat pròpia, la més important senya d'identitat del poble valencià, que no és ni menys ni més que l'idioma valencià, senyories.
Així que, després de tot el llarg procés de discussió, moltes discussions, ja que era una cosa nova per a moltíssims valencians parlar amb llibertat, després de tants anys de dictadura, de debat en estes Corts i també de resolucions parlamentàries, òrgan que havia d'alçar totes estes discussions, debats i resolucions a rang de llei, el 23 de novembre de 1983 es promulgà la Llei d'ús i ensenyament del valencià.

Per això, la primera proposta que fem el Grup Socialista en la proposició no de llei que hui estic defensant és expressar, també des d'estes Corts, el nostre reconeixement per l'aprovació d'eixa Llei d'ús i ensenyament del valencià als polítics valencians que feren possible la seua aprovació fa tres dècades.
A tots, senyories, sense distingir color polític ni a qui, en eixe moment, va tindre la responsabilitat política de portar-la endavant al parlament valencià.

Senyories, a partir de l'aparició de la llei i després de tres dècades de la seua aprovació, he de reconéixer que tot no ha estat un camí de roses.
Ho dic des de la pròpia experiència que vaig viure en la seua implantació, perquè la LUEV topà amb moltíssimes dificultats que no estaven previstes per ningú -i quan dic «ningú», vull insistir en ningú, ni dreta ni esquerra.

Una d'eixes dificultats, senyories, va ser la dificultat que és per a una llengua el desconeixement de la llengua escrita -encara perviu hui en dia en alguns sectors de la població-.
Però també topà la llei amb les reticències d'una part de la societat valenciana i, sobretot, amb els prejudicis individuals i col·lectius del tipus, «es más fino hablar en castellano».
Topà amb la por, per part d'aquells que havien sofrit la prohibició de parlar un idioma que, durant molts anys, no havia estat l'oficial.
I, finalment, teníem un bon grapat d'ensenyants que no es creien allò de l'ensenyament en valencià.

Este és un poc el relat de la història al seu començament.
Però, hui en dia, en l'any 2014, crec que també hem de ser capaços de valorar i dir què ha passat amb la LUEV.

Senyories, una pregunta obligatòria hem de fer, des del punt de vista purament filològic.
¿Ha fet el govern del PP, durant els vint anys que governa, polítiques d'autèntic compromís amb la LUEV?
Doncs, la resposta és no.
Desgraciadament, no.
Per això, els punts 2 i 3 de la proposició no de llei.
I sóc neutral en el que vaig a dir perquè és una simple constatació, avalada per professionals: el govern del PP, en lloc de desenvolupar esta llei i fer, si toca, reformes per fer més efectiva i concretar la seua aplicació i vigència en l'àmbit de la Comunitat Valenciana, s'ha dedicat a menysprear l'autogovern i la cohesió territorial i un retrocés diari en l'ús i ensenyament de l'idioma valencià.

La prova és el decret del plurilingüisme, de 2012, que resta línies, no tenim requisit lingüístic tampoc en l'administració pública, i s'aprovà la llei sense eixe requisit.
Tenim el tancament de Radiotelevisió Valenciana, un mitjà de comunicació que era el canal per prestigiar i normalitzar la llengua; i ara els valencians estem orfes d'informació en llengua pròpia -el valencià-.
Volen fer, pareix ser també, desaparéixer l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, institució que vetla i normalitza el valencià i que creà un govern del Partit Popular.

En resum, no han fet accions que redunden en el benefici de la consolidació del valencià, ni en l'ensenyament ni en l'administració ni en la vida quotidiana dels valencians en general.
De certa manera, vostés no estan garantint l'ús del valencià de manera normal i en condicions d'igualtat amb el castellà en tots els àmbits, no només en els oficials, procurant i estimulant tota una sèrie de mesures perquè el valencià s'utilitze de forma general i normal, cosa que seria lògica i correcta, després de tres dècades d'aprovació de la LUEV.

¿Per què insistir hui en aprovar estes propostes de resolucions?
Doncs, simplement, perquè el Consell s'oblidà que hi ha una Llei d'ús i ensenyament del valencià i, potser, priva els valencians d'un dret que ens atorga l'Estatut, i és que La Generalitat garantirà l'ús normal i oficial de les dues llengües oficials i adoptarà les mesures necessàries per a assegurar el seu coneixement, però, sobretot, s'atorgarà especial protecció i respecte a la recuperació del valencià.

En esta comunitat, senyories, assistim cada dia a una discriminació molts valencianoparlants per ser bilingües, per no fer el govern de torn una aplicació real de la LUEV, que és d'obligat compliment fins que no es derogue.
Però el Consell encara no ha entés, tal vegada, que una llei s'aprova i es desplega en la seua totalitat i no es deixa en un calaix, fent que molts aspectes estiguen encara sense estrenar, com està passant amb la Llei d'ús i ensenyament del valencià; Llei d'ús i ensenyament del valencià que la tenen, doncs, ahí tancada -m'imagine- perquè no volen, senyors del Partit Popular, sentir parlar, tres dècades després, d'ús ni de normalització del valencià ni en la societat ni, per suposat, en l'ensenyament.

De moment, és tot.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per a fixar posició, per part d'Esquerra Unida, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Sí, moltes gràcies.

Jo vaig a donar suport a la proposició no de llei que presenta el Grup Socialista.
I coincidixc plenament amb una altra iniciativa presentada pel meu grup en aquest sentit, amb motiu també del trenta aniversari de la Llei d'ús i ensenyament del valencià.

Considerem que el reconeixement als polítics valencians que la van fer possible és un deute de la societat i de les Corts Valencianes amb ells, per la voluntat que van tindre de formular una llei de consens que permetera la recuperació del valencià com a llengua pròpia.

Per això, la Llei d'ús i ensenyament del valencià replega, en el seu preàmbul, que la Generalitat valenciana té un compromís irrenunciable en la defensa del patrimoni cultural de la comunitat autònoma i, d'una manera especial, amb la recuperació del valencià, llengua històrica i pròpia del nostre poble.

Igualment, el reconeixement als polítics valencians, com molt bé diu la proposició no de llei, perquè van treballar amb la voluntat que el valencià tinguera una equiparació real i efectiva amb el castellà.
Per això, la llei d'ús també reconeix la situació de submissió del valencià, mantinguda durant la història de quasi tres-cents anys.

La Generalitat, com a subjecte fonamental en el procés de recuperació de la plena identitat del poble valencià, té el dret i el deure de retornar la nostra llengua a la categoria i el lloc que mereix, acabant amb la situació de deixadesa i de deteriorament en què es troba.

Així mateix, van treballar pel reconeixement del caràcter minoritzat del valencià i la necessitat de revertir aqueixa situació.
I també per això la llei manifesta que la nostra irregular situació sociolingüística exigeix d'una actuació legal que, sense tardar, acabe amb la postergació i propicie l'ús i l'ensenyament del valencià per a aconseguir l'equiparació total amb el castellà.
I fixa que la finalitat última de la mateixa llei és aconseguir, mitjançant la promoció del valencià, l'equiparació efectiva amb el castellà i garantir l'ús normal i oficial dels dos idiomes en condicions d'igualtat.

Els polítics valencians també van voler una llei per a garantir l'ús del valencià en condicions d'igualtat amb el castellà en tots els àmbits, no solament als oficials, procurant estimular, en aquest sentit, mesures perquè el valencià s'utilitzara de forma generalitzada i normal en els diferents camps del saber, aplicant en açò l'Estatut d'autonomia, que estableix, quant a la llengua, el drets de tots i de totes a conéixer-la a usar-la en tots els àmbits de la vida i, a més a més, a rebre l'ensenyament d'ell i en idioma valencià.

Per això, en aquest trenta aniversari, cal posar en valor el significat de la llei en tot el que ha suposat per a la recuperació de la nostra llengua com a senya d'identitat i en el seu ús social.
Però, per això, en aquest moment, ara és més necessari que mai el seu compliment i un major desenvolupament, preservar específicament el sistema educatiu com a porta fonamental per a garantir la normalitat en l'ús social de la nostra llengua, del valencià, i que, en aquest moment, nosaltres entenem que el Partit Popular no està fent res, sinó tot el contrari, treballar en un retrocés evident en l'ensenyament del valencià, que suposarà en un futur una pitjor generalització en la normalització de la nostra llengua en la societat.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per part de Compromís, té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyora Crespo, nosaltres donarem recolzament a la proposta que vosté ha presentat.
I reflexionarem també sobre el que volia ser la llei d'ús i ensenyament, el que ja ni pretenia ser i la situació que vivim avui, en relació a la promoció de la nostra llengua, del valencià.

En principi, la llei d'ús i ensenyament marcava un doble objectiu, no?
Un primer és, simplement, la promoció de l'ús social de la llengua.
Un segon.
.
.
, o primer, realment seria el més important, que és adequar l'oferta d'ensenyament, de manera que es poguera fer també en la nostra llengua, en la llengua dels valencians.

Aleshores, indubtablement, a partir d'ahí sí que naix, naix tota una tasca dels centres educatius de normalitzar, dins de l'ensenyament, el que és l'ensenyament en valencià.
I una altra, molt menys forta, molt menys intensiva, que ha estat la de la promoció de l'ús de la llengua, de l'ús social de la llengua ja que, ja d'entrada, la llei d'ús i ensenyament -i el seu nom ho indica- estava molt lluny d'una llei de normalització lingüística que en altres comunitat sí que havien volgut tirar endavant.

No obstant això, esta llei d'ús i ensenyament va obrir camins molt positius de cara a la normalització, efectivament, i que destaque avui, en diferència amb què està passant ací, al País Valencià, en relació a la falta de promoció, inclús jo diria a la segregació de la nostra llengua per part del Partit Popular, que és qui governa.

Eixa segregació se veu molt clarament en la postura negativa al reconeixement del necessari compliment de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries, que realment, de manera reiterada, el Partit Popular està incomplint.
Ho va incomplir en l'article que fa referència a la impossibilitat de posar traves a les zones que procedixen d'altres estats, inclús, en relació a les emissions que estan fetes en una llengua regional minoritària.

Sabem que ací s'ha evitat, s'ha ficat tot el que se podia posar i més per a impedir que arribara TV3 i, més recentment, que arriben les emissores catalanes, que són realment de la nostra mateixa llengua, encara que utilitzant unes altres formes.
I, segon, inclús, incomplint-la a l'hora de tancar Radiotelevisió Valenciana, tant en el que significa de televisió com de ràdio, ja que, precisament, la carta de les llengües regionals minoritàries tenia l'obligació, precisament, de fomentar i facilitar la creació d'almenys una emissora de ràdio en llengua regional minoritària i també d'una cadena de televisió, cosa que s'incomplix.

Per cert, que òrgans independents, com puga ser l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, li han fet saber al Consell que ha vulnerat la Carta europea de llengües regionals o minoritàries en estos casos, perquè ja no tenim cap emissora oficial en la nostra llengua, cap emissora pública en la nostra llengua.
Per tant, això ho han fet saber, cosa que no ha tingut cap contestació del Consell, malgrat que som avui l'única comunitat autònoma que té llengua oficial distinta del castellà que no té cap emissora ni de ràdio pública ni de televisió.

A part d'això, dels incompliments, estan també els conflictes, els conflictes que crea el Partit Popular, precisament en relació a la utilització de la llengua.
L'últim, el de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, en el qual se li prohibix de totes (inintel·ligible) .
.
.
la definició de valencià quan li correspon a ell.
I, a més, li recorde que l'article 5 de la llei de creació deia que l'exercici de les seues funcions haurà de ser observat per totes les institucions de La Generalitat, per tots els poders públics, per la resta d'administracions públiques, el sistema educatiu, els mitjans de comunicació, les entitats, organismes i empreses de titularitat pública que compten amb finançament públic, totes i cadascuna de les decisions de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

A part d'això, la reducció contínua de línies en valencià, de què hem parlat en altres temps; la disminució, negada de paraula, però que queda visible en l'enquesta sociolingüística que la mateixa Generalitat fa en la valoració de l'ús social del valencià, que està (inintel·ligible) .
.
.
la disminució a no només en la valoració, sinó realment també en l'ús social del valencià; i també en les peculiaritats que aportarà la LOMQE en el que és l'ensenyament en la pròpia llengua.
Tot això, senyories, és un atac, són diversos capítols d'un atac planificat a la llengua, a la nostra llengua que el PP, simplement en la intenció, jo pense i es demostrarà que és equivocada, de buscar rèdit electoral, fa supeditar el valor de la llengua a les necessitats polítiques del mateix partit.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència la vicepresidenta, senyora M.
Âª Elena Bonet Mancheño)

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

Para fijar posición por parte del Grupo Popular, tiene la palabra la ilustre señora Maite Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc, dir-li a la senyora Crespo que podem coincidir en la importància de la nostra llengua en la Comunitat Valenciana.
Coincidim en el reconeixement que tenen les persones que es van llançar endavant en esta empresa i per descomptat sí que volem puntualitzar que el nostre punt de vista dista molt quant a les apreciacions que ací s'han fet.
Sobretot, i començant pel punt primer, dir que qualsevol llei té el mateix rang.
Es troba en la mateixa escala, en el mateix escalafó, siga una llei d'ús i ensenyament de valencià, com qualsevol altra llei.
Per què vull dir això?
Perquè, donant-li la raó en el fons de la qüestió, i és que va ser una llei molt necessària en aquell moment, que va lluitar per implantar i normalitzar la nostra llengua que abans era desconeguda, desconeguda quant a normativa, quant a ensenyament, hem de dir que eixe reconeixement moral el podem donar, però no podem dir que tan sols eixos polítics que es van dedicar a l'aprovació d'eixa llei d'ús i ensenyament valencià són els únics polítics valencians que han de tindre el nostre reconeixement.
Pensem que qualsevol polític que ha estat en estes Corts i ha fet possible qualsevol llei, doncs té la mateixa importància en el seu àmbit.

Després, evidentment no recolzem tot el que ací s'ha dit, perquè hem sentit sens dubte barbaritats.
I permeten-me que els ho diga, i els ho dic amb dolor i em sap greu, però és que dir que ací des del govern s'ataca la llengua valenciana, a mi em sap greu.
Em sap greu perquè considere que no té motivació, no s'ajusta a la realitat i els fets demostren que no és aixina.

Evidentment, des del 1983 ha segut una constatació l'ús de la nostra llengua en els centres escolars de primària, de secundària, i això és una realitat, i ha fet el seu paper, i ha donat els seus fruits.
I afortunadament, eixe desconeiximent de la nostra llengua a l'hora d'escriure, de normalitzar o rescatar paraules que havien segut ocultades per barbarismes, ha complit el seu paper, ha complit la seua tasca.
I sense dubte els resultats estan ahí.

Podem dir que des de 1983 els xiquets que han rebut l'ensenyament en les nostres escoles, instituts i universitats coneixen perfectament a l'hora d'escriure les dues llengües, i això és una realitat i vostés també pareix que els sàpiga a poc.
Doncs bé, anem a lluitar per eixe camí entre tots.
Però els resultats obvis estan ahí.

Com també dir la vocació de la Generalitat valenciana, que vostés han fet referència, en el 2012 hi ha hagut un decret de plurilingüisme, i el que s'ha fet és fer un pas endavant en el que és l'idioma, l'idioma cooficial de la nostra comunitat, que és el valencià, juntament amb el castellà, i hem donat un pas endavant.
Vostés també s'han manifestat en contra.

I per altra part, ja en la segona intervenció li contestaré, però m'havera agradat propostes no genèriques, sinó propostes concretes, emfatitzar on s'ha d'actuar, i aleshores tal volta podríem haver-li donat la raó.
Però, sense concretar, tal com ha fet, per descomptat que no.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Senyora Crespo, té vosté la rèplica, té la paraula.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyora presidenta.

Primer, agrair tant a Esquerra Unida, que ha fet normalització hui la seua síndica parlant en valencià, com a Compromís, el suport a la PNL que considere que és importantíssima en estos moments que s'aprove.

Mire, jo dir-li també amb tota l'estima, senyora Parra, que jo no vaig a parlar ara d'una llei socialista, la LUEV.
Ara vaig a parlar-li, ja que vol propostes concretes, de l'Estatut d'autonomia, i concretament de l'article sisé.
Perquè clar, jo mire el que vostés fan cada dia, i en estos moments cada dia el Partit Popular que governa està vulnerant el que diu este article sisé de l'Estatut i està vulnerant l'Estatut.

Punt primer, la llengua pròpia dels valencians és el valencià.
El primer que ho vulnera, el president de La Generalitat, el senyor Fabra, perquè de forma habitual jo no senc, i vinc a tots els plenaris, que s'expresse en valencià.
I tampoc senc que públicament la llengua pròpia, el valencià, siga la seua.

Punt dos, l'idioma valencià és l'oficial de la Comunitat Valenciana, igual que ho és el castellà, que és l'idioma oficial de l'estat.
Tots tenen dret a conéixer-los i a usar-los, i a rebre l'ensenyament del i en l'idioma valencià.
Ací vàrem haver els grups de l'oposició de presentar diverses iniciatives, i al final el TSJ ens donà la raó, perquè hi ha tres sentències que varen obligar la Conselleria d'Educació i Cultura a complir este article.
Vostés, en diferents instituts, i ara no vaig a repetir-los, deixaven fora del que és l'ensenyament de l'idioma en valencià milers d'alumnes que no podien concretament estudiar en el que havien triat.

Punt tres, La Generalitat garantirà l'ús normal i oficial de les dues llengües, i adoptarà les mesures necessàries per tal d'assegurar-ne el seu coneixement.
A l'any 2013 el Partit Popular governava, com ara.
La conselleria d'educació va retallar en 810.
000 euros el que són les ajudes per a la promoció del valencià.
Estem ja en més, enguany, d'un milió del que és eixa davallada, del que són ajudes per a la promoció del valencià.
Si això no són propostes concretes.
.
.
Jo el que li dic, estem ara en la fase d'esmenar el pressupost, posen eixos diners, posen un milió més per al que és promoció del valencià.
Crec que açò tot el món ho entendrà i és una proposta molt concreta.

Punt quatre, ningú no podrà ser discriminat per raó de la seua llengua.
Jo, que mire sempre el que fa el Síndic de Greuges, cada any este informe -no sé- em fa tremolar.
Perquè n'hi ha centenars de casos, no un, ni dos, ni tres, sinó centenars de casos del que és vulneració dels drets lingüístics dels valencianoparlants.
I ja, si vol, li pose un informe molt concret.
L'altre dia vaig anar a La Fe, la nova Fe.
Preciosa.
I volia traure una cita en el que és la màquina eixa.
No es pot traure en valencià.
Està sols en castellà.
És una proposta que jo també li faig que, tret que hi haja algun problema molt, molt complicat, doncs que respecten l'Estatut, i que allí els valencianoparlants pugam apretar el botó del que és escollir com volem la nostra cita, en valencià o en castellà.
Això és tractar les dues llengües per igual.

I, com ja no tinc més temps, simplement demanar-los que sí que m'agradaria, i molt, que recapacitaren, i que de forma molt neutral he fet una presentació del que són totes les deficiències que vostés en esta llei estan portant a terme, i que a mi m'agradaria simplement que es complira una llei que ahí està i que no la tancaren, com he dit ja abans, en un calaix, i que el poble valencià puguera, com a mínim, eixos drets tindre'ls en vigor, perquè la llei sí que està en vigor, fins que es derogue.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Senyora Parra, per part del Grup Parlamentari Popular, té la paraula.

La senyora Parra Almiñana:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, precisament perquè la llei està en ús, perquè és vigent i és efectiva, la nostra llengua està present tant en l'administració, vullguen vostés o no, equiparat al castellà, en el nostre ensenyament, i els fruits estan ahí, i en les nostres comunicacions, com ha segut Radiotelevisió Valenciana a què vostés fan referència.
Si Radiotelevisió Valenciana ha deixat d'emetre, vosté sap que no ha segut per motius ni de bon tros de no voler emfatitzar i defensar les nostres senyes d'identitat, que crec que el Partit Popular sempre ha donat la cara, i demostra que és el que verdaderament lluita per les nostres senyes d'identitat.
Si hi ha hagut un tancament de Radiotelevisió Valenciana, vostés saben quins han segut els motius, econòmics, únicament i exclusiva, i per tant no patixquen perquè n'hi han subvencions que estan donant-se a mitjans de comunicació precisament per incentivar, promocionar l'ús de la nostra llengua i que aplegue a les llars de les nostres famílies.

He de dir que respecte a vostés que demanen més subvenció -perquè li he demanat propostes concretes i m'ho ha dit- les subvencions, n'hi han 108 milions d'euros que s'han destinat des del 1995 al 2014, precisament en subvencions.
Subvencions a universitats valencianes, a sindicats, a associacions, a organitzacions, a col·legis de notaris, a col·legis de registradors.

I aixina molta despesa que hem tingut en eixa televisió pública que pagàvem tots i que sabem la labor que ha fet.
Per tant, el recolzament ha segut més que evident, el funcionament i l'eficàcia de la llei està demostrada.

I simplement, vaig a acabar una cosa, que vostés demostren i demanen.
Vostés demanen el que és respecte per l'Estatut.
Això és el que vaig a fer jo ací ara.
Els primers que han de respectar l'Estatut són vostés, els que conformen el tripartit actual de l'oposició, perquè em pareix també una falta de respecte, senyora Crespo, -i li ho dic amb l'estima que vosté sap que n'hi ha- que nomene el nostre president Alberto Fabra com si fóra un valencià de segona, perquè habitualment parla en castellà.
(Remors) Ací no n'hi han valencians de primera i valencians de segona.
Ací n'hi han valencians que parlen.
.
.

La senyora presidenta:

Señorías, señorías, señorías.

La senyora Parra Almiñana:

.
.
.
en valencià i valencians que parlen en castellà.
I ni un no és més o menys que l'altre.
Estan equiparats.
I ací hem vist com la senyora Sanz que habitualment no es manifesta en valencià, ha fet un esforç per fer-ho.
Li ho agraïm.
Amb els seus errors, com puga cometre el senyor president, o com puga cometre jo, perquè no ha tingut la sort d'haver estudiat quan estava vigent eixa llei de l'ús de valencià.
Si l'ha estudiat ha segut a posteriori.
Eixe esforç que ha fet la senyora Sanz el fa el nostre president i amb els seus errors ací ningú l'ataca com se l'ha atacat injustament, al nostre president.

Li torne a dir: respecte l'Estatut, respecte la nostra llengua, respecte els valencians d'Oriola i del Baix Segura, i respecte l'Estatut que diu molt clar i vostés no fan, que vivim en una Comunitat Valenciana, que no som un país, i que som d'Espanya.
Per això, és també cooficial l'idioma castellà.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyories.

Una vegada debatut el punt número 5, anem a la votació.
Vots a favor de la proposta?
7.
Vots en contra?
8.
Queda desestimat el punt número 5.

Proposició no de llei sobre la creació a Castelló d'un conservatori professional de dansa, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 89.
687, BOC número 272)

La senyora presidenta:

I passem al punt número 6, que és presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la creació a Castelló d'un conservatori professional de dansa, que presenta el Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la seua defensa.
.
.
Encara que ja els anticipe que s'ha presentat per part del Grup Popular una esmena, però de moment la proponent té la paraula.

Senyora Sanz, té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias.

Bien, la reivindicación de un conservatorio profesional de danza público es una demanda muy antigua en la ciudad de Castellón, y no solamente en la ciudad sino que afecta al conjunto de las comarcas del norte.

En las comarcas de Castellón hay un sentimiento de discriminación precisamente en este terreno de las enseñanzas profesionales de danza y, además, solamente basta con constatar la distribución de centros educativos de estas características y es fácil observar el desequilibrio existente en la oferta de las enseñanzas de danza entre las tres provincias de nuestro territorio autonómico; mientras que Castellón no dispone de ningún centro público de enseñanza de danza de ninguno de los tres posibles niveles: el elemental, el medio o el superior, en Alicante y Valencia se cuenta con conservatorios elementales profesionales y superiores de danza.

Los datos lo dicen por sí mismo, la red de centros públicos en los cuales se pueden cursar estudios oficiales de danza son: conservatorios de danza de enseñanzas elementales, cuatro centros en la provincia de Alicante; conservatorios de danza de enseñanzas elementales y profesionales, un centro en la provincia de Alicante y dos centros en la de Valencia; conservatorios de danza de grado superior, uno en la provincia de Alicante y otro en la provincia de Valencia.

Por tanto, estamos -como antes decía- en una nueva discriminación territorial puesto que la población castellonense no puede disfrutar de las mismas oportunidades educativas que el resto de los valencianos.

Los y las jóvenes de Castellón que desean cursar estudios profesionales tienen que realizar un gran esfuerzo económico, junto con sus familias, trasladándose a los centros más cercanos como son el de Valencia, el de Riba-roja, con dificultades obvias que obligan a muchos de ellos y ellas a renunciar.

Las reivindicaciones que desde diferentes ámbitos se han realizado sobre la necesidad de que en la provincia de Castellón se cree un conservatorio profesional de danza han sido incesantes y son, incluso, anteriores a 1985.

Se anunció en septiembre del 2003 por la conselleria, paralelamente a la adecuación y creación del Grado Superior de Danza de los conservatorios de Valencia y Alicante, que se pondrían en marcha las actuaciones necesarias para la creación del conservatorio profesional de danza de Castellón.

Pese a que en el año, también, 2007 esta dotación figuraba en el programa electoral del Partido Popular, en la actualidad no solamente no se ha hecho nada sino que en el 2010 tuvimos la oportunidad de conocer la opinión del entonces director general de ordenación y centros, Rafael Carbonell, diciendo que «el conservatorio de danza de Castellón no era un objetivo prioritario».

Esta reclamación sigue plenamente vigente y de forma continuada sale a la palestra, cuenta con el apoyo de la asociación de profesionales de la danza de la Comunitat Valenciana, Terpsícore, y de la Danza Castellón Sociedad Filocoréutica.

No entendemos la resistencia de la conselleria a dar luz verde al conservatorio de danza de Castellón, sucesivamente ha venido rechazando su incursión presupuestaria votando en contra enmiendas presentadas año tras año a los presupuestos de La Generalitat y, además, hay que decir que Castellón tiene una larga tradición y alberga eventos de proyección estatal relacionados con la danza y con la danza, también, amateur y profesional.

A lo largo de dieciocho años, la ciudad de Castellón viene acogiendo la Convocatoria Nacional de Danza Ciudad de Castellón, la ciudad se convierte en una capital de la danza por unos días y este ha sido un reclamo que ha generado aficiones, vocaciones y profesionales de la danza que han ido recorriendo el mundo entero, una cita en la que colaboran ayuntamientos, diputación y, ahora, Culturarts desde que se creó.
Detrás están la Fundación Dávalos-Fletcher que da nombre a los premios de interpretación y la organizadora Gabriella Foschi, presidenta de la asociación Terpsícore y Danza de Castellón.

Esta convocatoria inició su andadura en 1997, en el siglo pasado, con la voluntad de que los y las bailarinas más jóvenes pudieran abrirse un hueco en el panorama profesional.

Desde esta organización se apoya a los bailarines y a las bailarinas con actuaciones internacionales, ampliación de estudios en escuelas de danzas internacionales con becas y con ayudas.
Hasta la fecha se han concedido 408 becas, que son 408 oportunidades para encontrar un hueco en el mundo laboral de la danza.

Gabriella Foschi decía, al calor de este evento en mayo pasado, «seguimos teniendo la esperanza de contar con un conservatorio profesional de danza para Castellón que, realmente, es una necesidad y que esperamos sea pronto una realidad».

Señorías del Partido Popular, ustedes saben que hay una demanda y una aspiración a tener lo que tienen el resto de los valencianos en Valencia y en Alacant, centros oficiales y públicos de danza, ustedes deben cumplir con sus promesas electorales ya que hay un número cada vez mayor del alumnado que practica la danza y que la conselleria no está albergando y los deja tirados de poder tener unas enseñanzas dentro de un centro público.

La conselleria de educación debe definir, de una vez por todas, el proyecto de nuevo conservatorio profesional de danza y establecer unos plazos firmes de ejecución.

La danza castellonense lleva años esperando y exigiendo el conservatorio, pero la conselleria y el Partido Popular están haciendo oídos sordos.
La desidia y la falta de apoyo de la conselleria a los estudios de danza es incomprensible, es más, no es tolerable.

Los jóvenes de nuestras comarcas, de las comarcas del norte que quieran cursar estos estudios tienen que viajar -como antes decía- a Valencia y a Alicante y representa un gasto económico que muchos no se pueden permitir.

Y no deja de ser, señorías, un agravio más a los castellonenses que la conselleria haya concedido a una institución privada, las Escuelas Pías, los estudios oficiales de danza cuando se está reclamando un conservatorio público desde hace lustros.

Por ello, Esquerra Unida espera que esta demanda, que es un clamor en Castellón, pueda ser atendida en los presupuestos de 2015.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

La taula té una esmena per part del Grup Parlamentari Popular que diu, substituir el texto de la propuesta de resolución por el siguiente:

«Les Corts instan al Consell a estudiar la implantación de las enseñanzas profesionales de danza en la provincia de Castellón para dar respuesta a las necesidades formativas de la población.
»

Para la seua defensa té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Miró.

Un momentín, por favor.

Té la paraula.

La senyora Miró Mira:

Muchas gracias, presidenta.

Mire, señora Sanz, a simple vista es muy coherente la proposición no de ley que usted presenta porque, lógicamente, Castellón merece, como otras ciudades o como otras capitales de provincia, disponer de un conservatorio profesional de danza.

Pero todo esto necesita de un análisis minucioso, de un estudio como nosotros proponemos en nuestra enmienda ya que, mire, en su propuesta no detalla, por ejemplo, el número de alumnos que están demandando estudiar el grado profesional de danza en Castellón ni tampoco cuáles son las especialidades que dichos alumnos quisieran cursar de las cuatro que existen en esta demanda de la que usted habla.
Y yo le voy a detallar estos datos en base a los alumnos de Castellón que están matriculados realmente en alguna especialidad de grado profesional de danza en Valencia.

Mire, en el curso 2013-2014, el curso pasado, había dos alumnos de la especialidad de danza clásica, cuatro de danza contemporánea y cuatro de danza española, en total, diez alumnos se matricularon en el grado profesional de danza; y en este curso, en el 2014-2015, hay un alumno en el grado elemental y nueve alumnos en enseñanzas de grado profesional, cuatro de ellos en especialidad de danza clásica, uno de danza contemporánea y cuatro de danza española, por tanto diez alumnos que están matriculados este curso repartidos en tres especialidades diferentes.

Para poder dar clases a estos alumnos, en este caso en Castellón, ¿sabe usted cuáles serían los requisitos mínimos en cuanto a las instalaciones?
Pues, mire, los requisitos mínimos relativos a las instalaciones de los centros de enseñanzas artísticas profesionales de danza, según el Real decreto 303/2010, de 15 de marzo, son: una sala polivalente con un escenario de una superficie adecuada que posibilite, en todo caso, la representación de danza; aulas de enseñanzas teóricas con una superficie adecuada a la naturaleza de las asignaturas que en ellas se impartan y a la relación numérica profesor/alumno de las mismas; un aula para música con una superficie adecuada a la relación numérica profesor/alumno; vestuarios, lógicamente, con duchas adecuadas al número de puestos escolares del centro; aulas destinadas a clases de danza, que pequeñas no deben de ser, lógicamente, son aulas muy grandes dotadas de materiales específicos para la prevención de lesiones corporales y con una superficie adecuada a la naturaleza de las asignaturas que en ella se impartan y a la relación numérica profesor/alumno de las mismas; el área sanitaria; y, además, en la relación numérica de la que estamos hablando, profesor/alumno, en los centros de enseñanzas artísticas profesionales de danza son, como máximo 1/30, la ratio, treinta alumnos en las clases teóricas y quince en las clases prácticas.

Sabe también usted la cantidad de asignaturas que marca el currículo en cada una de las especialidades sin contar en este caso el baile flamenco que, en este caso, pues no hay ningún alumno matriculado en el conservatorio, o sea, ningún alumno de Castellón matriculado en el conservatorio de grado medio de Valencia, pues, bueno, las especialidades que tienen que cursar estos alumnos, con lo cual suponen aulas y profesorado, son: en las asignaturas comunes a todas las especialidades son seis asignaturas; en la especialidad de danza clásica, ocho asignaturas; y en la de danza contemporánea, seis asignaturas, bueno, y la de danza española, nueve asignaturas más; además de que en los cursos quinto y sexto, que este no sería el caso porque, lógicamente, se iniciaría desde el primer curso, se tienen que ofertar obligatoriamente asignaturas optativas, como son la Iniciación a la Pedagogía de la Danza, Percusión Aplicada a la Danza, Creatividad y Danza, Cultura Audiovisual y Nuevas Tecnologías Aplicadas a la Danza.

Por todo esto que le he expuesto le tenemos que rechazar su proposición no de ley y proponemos esta enmienda donde lo que se propone es estudiar la situación real antes de implantar, lógicamente, el grado profesional de danza en Castellón y sabiendo cuáles son las necesidades para poner en marcha las soluciones.
Nadie entendería que se pusiera en marcha una infraestructura de estas características sin tener la demanda correspondiente porque entraríamos en algo que ustedes denominan en muchas ocasiones y con mucha frecuencia «despilfarro» porque hay que poner en marcha aquello que sea necesario y sostenible porque, al final, lo pagamos todos los ciudadanos, no es algo que lo tenga que asumir la administración sino que es dinero del bolsillo de todos los ciudadanos.

Y, desde luego, este gobierno le aseguro que en el caso de que existiera esta necesidad pues no dudará, desde luego, en ponerse manos a la obra.

Habla usted de desequilibrio en la oferta, también hay desequilibrio en la demanda, lo compara con Valencia y con Castellón, pues son circunstancias diferentes.
Mire, yo le tengo que decir como profesional de la danza, como licenciada en Pedagogía de la Danza y como, bueno, directora que fui del Conservatorio de Danza de Alcoy pues me encantaría, me gustaría que Castellón tuviera esa demanda real con cantidad, con muchísimos alumnos para poner en marcha un conservatorio profesional que -como le decía- lo merecen, lógicamente, por ser una capital de provincia y porque habría un equilibrio pero el desequilibrio viene dado por la demanda.
Entendemos que hay que estudiarlo muy bien y hay que saber exactamente cuál es la demanda que tiene Castellón para poder implantar este conservatorio.

Y como usted comprenderá, no es que el Consell tinga ningún tipo de desafección hacia Castellón en este sentido porque, vamos, eso no lo entendería nadie.
Yo le aseguro que si existe esa necesidad real el Consell lo pondrá en marcha, no lo dude.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Señora Sanz, un momentín, para ver si acepta o no acepta la enmienda, té vosté la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Sí, señora Miró, mire, yo no voy a aceptar la enmienda que usted ha presentado, entre otras cosas, porque yo creo que hay una falta de responsabilidad en sus palabras; cuando ustedes llevaron en el 2007, en su programa electoral, la necesidad de construir un centro superior de danza en Castellón y que desde el 2007 hasta ahora no hayan hecho ese estudio que usted dice que es tan fundamental.

En segundo lugar, usted me dice cuántos alumnos hay matriculados, pues ¿cómo quiere que haya demanda de esos estudios, demanda, demanda para la población, en general, si se tienen que trasladar a Valencia?
, ¿cómo quiere que surja la demanda?
, ¿cómo quiere que surja la vocación?
, ¿cómo quiere que surja la afición si no se oferta?

¿Qué me dice usted de los 150 alumnos matriculados para el presente curso escolar en el centro de Escuelas Pías que ustedes les han habilitado, que tienen el conservatorio elemental y, además, cuando acaben los cuatro cursos de grado y que obtendrán el título oficial podrán seguir con el título de grado profesional?
, ¿por qué ustedes están derivando hacía ahí la demanda real que sí que existe y que podría ser superior si fuera un centro público gratuito, como tiene que ser?

Por lo tanto, señora Miró, demanda sí que hay, demanda sí que hay, lo que no hay es oferta pública y, por lo tanto, es imposible que sin existir oferta pública pueda existir capacidad de generarse mayor demanda.
Eso para empezar.

Y, en segundo lugar, yo ya sé que las instalaciones para estos estudios son instalaciones que requieren unos mínimos para poderse dar en condiciones de calidad como todas las enseñanzas pero, mire, lo que sea educación, lo que sea formación no es despilfarro, no es despilfarro.
Despilfarro son los calatravas, los sobrecostes que ustedes han hecho en obras suntuosas, que no tienen ahora ningún tipo de utilidad social la mayor parte de ellas, y que son una ruina y las están privatizando.
Eso sí que es despilfarro.

Pero lo que es educación es inversión, es calidad, es futuro para nuestros niños y nuestras niñas y para nuestros jóvenes.
Y, por lo tanto, señora Miró, yo no puedo aceptarle esta enmienda.
Yo sigo manteniendo la proposición no de ley que he planteado y, en ese sentido, sigo manteniendo que Castellón necesita este centro superior de danza, este centro de danza profesional, para una demanda que sí que existe, que es real y que, además, no solamente se da para la ciudad de Castellón, se da para todas las comarcas del norte, que en estos momentos supone, precisamente, en este terreno, en este terreno educativo, un absoluto desierto cultural la educación en danza, la educación artística.

Y, por tanto, fíjense ustedes en otros criterios que no sean meramente los criterios económicos; sino los criterios sociales, los criterios culturales, los criterios de equilibrio territorial, la igualdad…, el derecho a la igualdad en la educación y de acceso a la educación por parte del conjunto del alumnado que tenga este tipo de vocación y que quiera.

Y, además, promuevan estas cosas desde lo público, desde las instituciones públicas, desde la conselleria, porque promover cultura, promover educación es una inversión que en un futuro nos hace ciudadanos y ciudadanas más libres, más formados y con mayor capacidad de rendir en una sociedad como es la nuestra, aunque ese rendimiento no tenga un valor crematístico, sino un valor cultural y un valor en nuestras expresiones artísticas.

Y yo le digo que la prueba del éxito y de que existe una voluntad en este terreno en la sociedad castellonense es, digamos, este evento, que todos los años se hace en la ciudad de Castellón, de danza, donde acude gente de todo el conjunto de las autonomías españolas y que, además, tiene un gran arraigo dentro de la ciudad, un gran arraigo dentro de la sociedad castellonense.

Por tanto, fíjense en esas cosas, fíjense cómo se está derivando a lo privado la vocación y el deseo de estudiar y fíjense cómo ustedes están renunciado, paralelamente, a ofertar lo que la sociedad de Castellón está pidiendo, que es, precisamente, en estos momentos, un centro público superior de danza para poder abordar este tipo de enseñanzas en las comarcas del norte, en las comarcas de Castellón y en la propia ciudad.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per part del Grup Parlamentari Popular, per a la rèplica té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Miró.
Té la paraula.

La senyora Miró Mira:

Muchas gracias de nuevo, presidenta.

Mire, yo le puedo dar los datos que constan en la conselleria, en cuanto a las ciudades y provincias, de los que son centros tanto profesionales, como los elementales -que los elementales son los que alimentan después a los profesionales de danza-, que están reconocidos o autorizados por la conselleria para impartir dicha especialidad, tanto públicos, como privados.
Porque en el caso, por ejemplo, de Castellón hay dos elementales y privados, es decir…

Mire, de grado profesional, los dos conocidos, que son Valencia y Alicante, con 233 alumnos el de Valencia y 144 el de Alicante, con todas las especialidades y repartidos en los seis cursos.
Profesionales municipales, Ribarroja y Novelda -provincias de Valencia y de Alicante-.
Centros autorizados privados de grado profesional, Algemesí y Valencia.
O sea, en total cuatro.

Fíjese usted la demanda que hay en Valencia, que hay grado profesional en cuatro conservatorios…, perdón, academias privadas, centros autorizados, y en uno que es municipal, como es el de Ribarroja, además de, digamos, el de La Generalitat.
Pues imagínese la cantidad de alumnos que estudian danza en estos sitios.

Después, de grado elemental, si hablamos de grado elemental, los conservatorios municipales…, hay tres en la provincial de Alicante -Benidorm, Alcoy y San Vicente del Raspeig-.
Centros autorizados, es decir, escuelas privadas de grado elemental, hay, en la provincia de Valencia, siete en total, siete en total; una en Alcoy, provincia de Alicante, y en Castellón, los dos.
Es decir, en Castellón tenemos dos centros, que además están adscritos al Conservatorio Profesional de Danza de Valencia, como no podía ser de otra forma, porque son centros autorizados privados y de grado elemental.
Teóricamente, estos centros serían los que tendrían que alimentar ese conservatorio profesional de danza.

Usted me habla de que los que estudian grado elemental, me está hablando de las Escuelas Pías.
Pues mire, no todos los alumnos que estudian el grado elemental de danza están dispuestos después a estudiar el grado profesional, porque estamos hablando de muchas horas de trabajo, compatibilizarlo con los estudios, y no todos los alumnos quieren estudiar luego grado profesional.
Por lo tanto, no sirve tampoco ese dato.
Habría que hacer un estudio.

Yo le puedo decir que, cuando yo estaba de directora en el conservatorio de Alcoy, por explicarle un caso concreto, el 1% -o sea, de cien alumnos, uno- o, a veces, dos alumnos estaban dispuestos a estudiar el grado profesional, aun habiéndolo tenido en Alcoy, cosa que estuvimos hablando con el ayuntamiento, porque el alcalde -entonces, del Partido Socialista- me pidió mi opinión, y yo le dije: «Hombre, yo entiendo que no se puede montar un conservatorio profesional para dos alumnos, de cien.
» Es decir, la infraestructura es tremenda, los profesores…, se necesita mucho profesorado.

¿Qué se hizo?
¿Por qué se optó?
Por preparar a esos alumnos para el grado profesional, porque para que un alumno entre en un conservatorio de grado profesional no le piden ni que tenga el grado elemental necesariamente, ni le preguntan: «¿De dónde viene usted?
» Le hacen una prueba y, es más, puede entrar no solo en el primer curso de grado profesional, sino que podría entrar en tercero, en cuarto o en segundo, depende del nivel de ese alumno.

Por tanto, se abren las puertas a facilitar que los alumnos que están estudiando grado elemental oficial, por ejemplo, le vuelvo a poner de ejemplo el que más conozco, que es el conservatorio de Alcoy, preparamos a los alumnos para que aquel que se quiera ir a estudiar, pueda hacerlo directamente y optar… Y, de hecho, se demostró que teníamos alumnos, unos querían ir a Alicante y otros se querían venir a Valencia.
Y se examinaban y entraban, pues posiblemente en un tercer curso, en un cuarto curso, porque estaban preparados por nosotros, un conservatorio municipal, que, como bien sabe, tiene una pequeña subvención de La Generalitat y los demás gastos los asume el ayuntamiento.
Es decir, fórmulas, todas.

Ya le digo que a mí me gustaría que hubiese una gran demanda de alumnos en Castellón, porque, como le he dicho, merecería tener ese conservatorio profesional.
Pero hay que ser muy cautos en estos temas.

Yo entiendo que estar en la oposición es fácil, porque ustedes piden, no tienen que valorar los pros y los contras, ni hacer los análisis tan exhaustivos que tiene que hacer el gobierno.
Porque el que gobierna, pues es otra cosa, hay que hacer las cosas con mucho sentido común y mirando siempre que el resultado tenga que ser altamente positivo.

Yo, por mí, lo tengo todo dicho y termino como he empezado, diciendo que me encantaría personalmente que algún día pudiésemos tener un conservatorio de grado profesional en la provincia de Castellón.
Así es que… ahí termino.

Muchas gracias, señoría.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señoría.

Para fijar posición, por parte del grupo Compromís…, té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, presidenta.

No m'estranya, no m'estranya en absolut que el Partit Popular diga que va a votar que no, en absolut.
I ho dic recolzant la proposta d'Esquerra Unida per a votar-la favorablement.

(Inintel·ligible) .
.
.
perquè, clar, en els anys que porta sense fer les transferències a l'ISEA, l'Institut Superior d'Ensenyaments Artístics, despreocupant-se de tots els ensenyaments artístics, deixant no sé sap on al professorat dels ensenyaments artístics, perquè legalment hauria d'estar enquadrat en l'ISEA i, en este moment, no se sap ben bé on estan.

Després de lloar contínuament la LOMQE, que deixa els ensenyaments artístics fora dels ensenyaments obligatoris realment, en una estranya habilitat per a dir que els ensenyaments artístics són molt importants, però se deixen en segona divisió i, per tant, en un segon termini d'importància.
.
.
, un segon terme -perdó-, un segon terme d'importància.

Després de dir que no hi han alumnes en Castelló suficients per a fer un centre públic, però sí que n'hi han perquè existisca un centre privat, i autoritzar-lo, lògicament.
Aleshores, se veu que és més fàcil, per convéncer de la necessitat que hi haja un centre privat, que no hi haja un centre públic.

Després del que significa dir «Castellón se lo merece, pero vamos a votar que no», porque se lo merece, pero no.
O que «no tenim desafecció a Castelló.
» Perdonen, no hi ha desafecció; hi ha engany, hi ha mentides, hi ha oportunisme polític davant de les eleccions.
I ho dic aixina, perquè és que l'any 2007, 2007, el Partit Popular, a petició del senyor Font de Mora, va incloure en el seu programa provincial de cultura, ho dic aixina, com una obra a realitzar en aquella mateixa legislatura.

Tant és aixina, tant és aixina, que Miguel Ángel Mulet, regidor de Cultura de l'Ajuntament de Castelló i diputat de Cultura en la Diputació de Castelló, va dir exactament: «Durant molt de temps hem demanat esta infraestructura perquè la dansa necessitava un espai formatiu i, ara, ho anem a tindre.
» Exactament són les seues paraules.
Per tant, mire, si això no és enganyar a la gent, ja digam què necessitem per a sentir-nos enganyats des de Castelló.

Castelló se'l mereix.
Doncs si se'l mereix, l'ha de tindre.
Perquè si no, efectivament, serà desafecció i serà riure's de tots els castellonencs a la seua cara.

Ho dic aixina perquè esta proposta que presenta Esquerra Unida en este moment, en altres moments i altres formats l'ha presentada també el grup Compromís, i l'ha presentada el grup Compromís en forma de declaració institucional també a l'ajuntament l'any 2010.
He vist que, també, recentment, Esquerra Unida l'ha tornat a presentar i s'ha aprovat la declaració institucional una altra vegada en l'Ajuntament de Castelló.

Aleshores, vostés tenen un greu problema.
El Partit Popular, senyories, té un greu problema, i té un greu problema en el sentit que diu que sí segons on està, i diu que no segons on està.

Diu que sí en l'ajuntament; diu que no en Les Corts, que és on s'hauria de posar, en el pressupost lògicament de Les Corts, haurien de posar.
.
.
, pressupost de La Generalitat, haurien de posar estes actuacions.
No se fan, no se fan perquè se'n burlen de nosaltres una vegada més.

I ja hem dit.
.
.
, perquè en la declaració institucional estaven tots els centres que hi han en Alacant, en València.
En Castelló també, cap; centre públic, cap.
I, per tant, això és una discriminació que se pot justificar de totes les maneres que vullguen, però, lògicament, el dir que no hi ha matrícula.
.
.
, lògicament, si no hi ha oferta, és difícil que hi haja matrícula.
Però també, senyories, si hi ha suficient matrícula per a haver un centre privat, n'hi hauria d'haver suficient per a haver un centre públic, que hauria d'estar abans.

Al contrari, el que passa és que està d'acord amb la política del PP, que és promocionar tots els nivells de l'ensenyament privat, mentres se barra els nivells mateixos en un ensenyament públic.
¿Per què?
Perquè l'ensenyament no és una qüestió que hauria d'estar a l'abast de totes i cadascuna de les persones.
No pot ser que totes i cadascuna de les persones tinguen suficient formació per a pensar per si soles; si no, això seria un drama social, senyories.
Caldria respondre públicament.
.
.

La senyora presidenta:

Vaja finalitzant, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
de tots i cada un dels actes que se fan.
I això no interessa.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Per part del Partit Socialista, té la paraula l'il·lustríssim diputat senyor Soto.
Té la paraula, senyor Soto.

El senyor Soto Ramírez:

Muchas gracias.

Nosotros vamos a apoyar, evidentemente, la propuesta de Esquerra Unida, reivindicando el conservatorio profesional de danza.

«Feliz 2012, este año lo lograremos.
» En la página…, Facebook, reclamando el conservatorio profesional desde hace mucho tiempo, que sigue activa además, pues durante todo este tiempo mucha gente, muchos jóvenes en Castellón están reivindicando poder estudiar danza.
Hacen flashmob en las plazas y en las calles, con acciones reivindicativas, reivindicando su conservatorio profesional.

Por tanto, no es algo artificial.
Es algo que es una necesidad y, como se ha dicho, hay una vinculación muy estrecha del fenómeno y del mundo de la danza con Castellón, que tiene eventos vinculados a la danza y, sin embargo, no tiene posibilidad de desarrollar sus estudios.

Por eso, yo creo que no cabe… no cabe esta discriminación: una discriminación territorial, una discriminación personal, una discriminación que tapona las vocaciones también de mucha gente.
Y, desde luego, lo que no caben son argumentos tramposos, como lo que usted ha utilizado.

Además, me hace mucha gracia, dice: «Tenemos que estudiarlo.
» ¿Desde cuándo?
¿Desde cuándo están estudiándolo?
¿Desde el 2007 no han sido capaces de estudiar si hay necesidades de demanda y de oferta para los estudios de danza?

Pero el problema no es ese.
Es que usted dice que hay que estudiarlo, pero todos los argumentos que pone a continuación son argumentos para disuadir la propia construcción del conservatorio, que «hay 10 alumnos solamente de Castellón que están matriculados en Valencia», que «no todos los que estudian elemental después pasan a otros niveles superiores».

En definitiva, ustedes están ya teledirigidos en su posición, como no puede ser de otra manera, a no querer construir este conservatorio, entre otras cosas, porque, como usted sabrá perfectamente porque viene de este mundo, la demanda y la oferta se retroalimentan.
No se puede decir que no existe demanda sino se hace una oferta próxima en condiciones y que sea atractiva.
Y si además se permite que entre la iniciativa privada, porque el espacio que abandona lo público, lo ocupa inmediatamente lo privado.
Y cuando además hay una decisión política de favorecer este tipo de enseñanzas, evidentemente, la operación es perfecta.

Por eso, nosotros vamos a apoyarlo, porque yo creo que en medio de este gran estercolero en que se ha convertido la comunidad a nivel político, a nivel de corrupción, yo creo que no tenemos derecho como diputados de taponar lo que son los rayos de luz de belleza que puedan expresarse desde la ciudadanía, que tienen todo el derecho a canalizar sus vocaciones.

Y por eso, evidentemente, usted dice: «No, la oposición no tiene responsabilidad y, por tanto, evidentemente se apunta a apoyar cualquier cosa, aunque no sea viable.
» Los que no tienen ninguna responsabilidad son los que han estado presupuestando cosas por 50 millones y gastándose 500 millones al final de la obra -eso sí que es una irresponsabilidad-, y negando lo que son infraestructuras absolutamente razonables, absolutamente lógicas para que los ciudadanos puedan, evidentemente, estudiar lo que quieren cerca de casa, porque no tiene ningún sentido, señora Miró, evidentemente, el obligar a los estudiantes de danza de Castellón a venir a Valencia y decir que por eso no hay ninguna demanda.

Pues por eso mismo, vamos a apoyarlo.
Y, evidentemente, lo que sí que me ha preocupado mucho es la lógica que subyace en sus argumentos.
Dice: «Vamos a estudiarlo, sería maravilloso tener un conservatorio profesional de danza.
» Pero todos los argumentos que usted ha ido poniendo en batería han sido demoledores en contra de la posibilidad de ese conservatorio.

Y además son tramposos y son engañosos.
Usted no puede decir que no existe demanda, porque usted no ha facilitado la posibilidad de que exista demanda y, por tanto, no puede decir esto.
Cuando además sabe que detrás hay un enorme movimiento en Castellón, o un movimiento importante, porque estamos hablando de enseñanzas artísticas, que tiene un determinado ámbito y dimensión, que están reclamando desde hace muchos años, y muy activo, este tipo de infraestructura.

Por eso, seguramente, si desde el 2007 que ustedes lo prometieron, lo hubieran cumplido, hoy sería un conservatorio lleno de danza, lleno de belleza, que contrastaría con la putrefacción de la comunidad que ustedes han creado.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Senyories, anem a votar el punt número 6, una vegada que ha segut rebutjada per part del grup proposant, d'Esquerra Unida, l'esmena del Grup Parlamentari Popular.
¿Vots a favor del punt número 6?
6.
¿Vots en contra?
8.
Queda rebutjada, per tant, la proposició no de llei.

Proposició no de llei sobre l'exposició de la inscripció commemorativa de les obres de restauració de la catedral visigoda de València, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 92.
463, BOC número 277)

La senyora presidenta:

I continuem amb l'ordre del dia amb el punt número 7: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'exposició de la inscripció commemorativa de les obres de restauració de la catedral visigoda de València, que presenta el Grup parlamentari Socialista.

Per a la seua defensa, té la paraula el senyor Soto.

El senyor Soto Ramírez:

Bueno.
Si ustedes se dan una vuelta por el museo San Pío V, en lo que es la sala de la cúpula, encontrarán, digamos, una selección de piezas arqueológicas, que durante las obras se han seleccionado un poco para testimoniar lo que son los fondos que existen.

Y hay una pieza, una pieza arqueológica que está expuesta y que representa un capitel romano.
Lo que no aparece, o lo que no aparecía o que ahora mismo solo aparece en forma de fotocopia o de papel adjunto es que detrás de este capitel romano hay una inscripción visigoda de un obispo visigodo, con motivo de la conmemoración de la construcción de la catedral visigoda, en el siglo, probablemente, VI después de Cristo.

Claro, lo que sorprende es que lo que es un capitel, un capitel romano, pues, evidentemente, abunda mucho más que las escasísimas muestras de inscripciones epigráficas de la época visigoda y probablemente de…, como documento histórico, de lo que son los orígenes de la cristiandad en Valencia.

Y tiene narices que un agnóstico como yo tenga que venir a defender la puesta en valor y la exhibición de una inscripción como documento histórico, repito, importante, muy relevante.
Ahora mismo hay una exposición del Ayuntamiento de Valencia en la Almoina que habla de los obispos valencianos y que pone en valor precisamente al obispo Anesio, y que ustedes tengan al obispo Anesio cara a la pared, castigado y silenciado.
Y se les ocurre exhibir lo que es la otra parte, la otra cara, que es el friso romano, que es importante, pero les puedo decir que de esto abundan bastante más ejemplares y piezas de este tenor.

Claro, esto podría parecer algo puntual, más allá de la importancia histórica que tiene, y que la tiene y mucho, esta inscripción visigoda, pero no es más que la demostración de una forma de hacer y de entender, digamos, la gestión museográfica, una forma de nombrar a directores sin ningún criterio de profesionalidad.

Y yo ya digo por enésima vez, por favor, ya que empiezan el trabajo, y a veces lo empiezan bien, después de muchos años, termínenlo.
Si han cesado a la señora Císcar y han hecho un concurso y tenemos ahora con toda la legitimidad un nuevo director en el IVAM, completen el trabajo y cesen a la directora actual del San Pío V, que está ahí, en adscripción provisional, sin ningún criterio de profesionalidad y de gestión museística que pueda acompañar y que pueda acreditar su nombramiento, y lo sustituyan por alguien que de verdad entienda de esto.
Porque si no, estamos como siempre en este terreno de la absoluta politización, de los comisarios políticos al frente de los museos.

Y eso yo creo que es algo que es muy fácil hacerlo.
De hecho, en sus inicios había un elemento basculante, que permitía ver las dos caras y que nos parece una solución que podría ser adecuada.
Pero, desde luego, si hay que optar por alguna de las caras, evidentemente, la que tiene mucha más relevancia histórica es la inscripción, no es el friso romano.

Claro, nosotros esto hace bastantes…, varios meses que lo hemos presentado y no hemos visto que se haya rectificado.
Y nos preocupa mucho, porque lo que se está es faltando al respeto a la ciudadanía que va a ver ese museo, porque no se le está mostrando lo mejor, se le está escondiendo lo mejor en muchos casos, en base a criterios muchas veces de no reconocer, de no rectificar y de una ignorancia supina, porque no quiero pensar que sea otra cosa.

La señora Paz Olmos ha sido clavaria mayor de la pila bautismal de San Vicente -yo no entiendo mucho de eso-, como directora del museo San Pío V, donde se acreditaba en su trayectoria hace…, este año 2014.
Bueno, pues, oiga, no tengo que venir yo a defender al obispo Anesio.
Si ellos…, ustedes tienen muchos más méritos para defender esos elementos de la cristiandad.
Por eso, me parece tan absurdo y tan contradictorio lo que ustedes hacen, que les cueste tanto rectificar.

Y ¿qué es lo que hacen?
Pues, evidentemente, esto es la historia, esto es lo que pueden ver los ciudadanos.
La verdad es que no es de muy buena calidad, no está en color porque lo he sacado de una forma apresurada.
Eso es lo que pueden ver los ciudadanos.
Y lo que está detrás es esto, es esto.
Lo que está detrás es la inscripción visigoda… Además, yo en la moción haga una traducción, en la propuesta, del texto y que, en definitiva, tiene esa relevancia histórica.

Y que ustedes, después, cuando ven que han metido la mata, ¿qué hacen?
Pues no se les ocurre otra chapuza adicional…, con lo fácil que es coger un tornillo, desatornillar y darle la vuelta y poner lo que es relevante delante, si no tienen ustedes el elemento basculante.
Pues no, ponen una fotocopia debajo y dice: «Oiga, detrás de esto que tiene…, este friso romano, que tiene el valor que tiene, hay una importante inscripción visigoda.
» En un fotocopia, en un papel.

Todo eso es muy absurdo, pero es tan absurdo que como es significativo y representativo de una ineficiencia y una incompetencia absoluta en la gestión de un museo.
Ya no solamente es un museo que hace aguas por todas partes, lo hemos dicho en el nombramiento, en el nombramiento de los directores, pero es que cuando caen cuatro gotas también, hay filtraciones en el almacén, que es un sótano.
Que es una auténtica barbaridad en términos museográficos ubicar un almacén en un sótano, porque algún día -y en esta ciudad tenemos muchos ejemplos de estos- el agua va a buscar su sitio y el inmenso valor patrimonial de toda la colección pictórica que está guardada en el sótano en estos momentos, puede acabar destruida.

Yo estoy aterrado, y no hago más que decirlo, y me parece que es un gravísimo error del proyecto museográfico que se haya contemplado la ubicación del almacén en un sótano, que ya ha habido filtraciones por dos trombas de aguas absurdas, pero el día que caiga de verdad el agua en esta ciudad, vamos a perder muy probablemente un importantísimo patrimonio, se dice, de la segunda pinacoteca de España.
Me parece una aberración total mantener esta situación así.
Y algunos estamos avisando desde hace ya algún tiempo.

Bien.
Pues estos son…, ese cúmulo de circunstancias y de situaciones que se dan y que tienen elementos sintomáticos, como el que ahora mismo estoy describiendo.

Por eso, yo les pido que al menos ustedes, ya que desde el propio museo no hay demasiada intención de ser razonables y de atender a criterios absolutamente históricos y lógicos, que le pedimos a la conselleria que, al menos, no oculta esta inscripción, que es lo que tiene valor histórico y que se pueda ver y contemplar por todos los ciudadanos cuanto antes.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Senyoria, ha tingut presentació en esta mesa una esmena per part del Grup Parlamentari Popular que diu el següent: «Les Corts insten el Consell que s'adopten les mesures necessàries perquè el fragment del fris romà utilitzat en el seu revers per a una inscripció de text visigot, atribuït al prelat valentí Anesius, que data del segle VII després de Crist, puga ser visionat per les dos cares en el museu de belles Arts Sant Pius V de València, una volta concloses les obres en curs.
»

Per a la seua defensa d'esta esmena, té la paraula, per part del Grup Parlamentari Popular, l'il·lustríssim diputat senyor Ferraro.
Té la paraula.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Soto.

Senyores i senyors diputats.

En primer lloc, vullc fer alguna al·lusió precisament a les paraules del senyor Soto.
Ha parlat d'una peça, una peça que en esta foto se veu molt millor que la que ell ha dut ací, perquè sàpien que també… I d'una informació, que jo també la tinc ací, perquè ho sàpiguen que ens preocupem del tema.

Bé.
La peça en qüestió és una placa de marbre que formava part d'un capitell romà de decoració vegetal -que el tenen ací- i que fou reutilitzada en el seu envers com a inscripció d'un text visigot, del qual se conserva aproximadament la meitat del text original, puix falten parts de moltes lletres.

Està inventariat en el museu de belles arts Sant Pius V de València, amb el número 1.
503, del catàleg general del museu, davall l'epígraf «inscripció visigoda».

Els últims estudis i investigacions atribuïxen l'encàrrec de la inscripció al bisbe valentí Anesius i parla de la restauració del sostre d'un vell temple, probablement -i dic probablement- la seu visigòtica de València.

En estos moments, les peces arqueològiques del museu, al voltant de 300 peces, i amb motiu de les obres de la cinquena fase de restauració del museu, estan en la seua part guardades en un magatzem del mateix museu, i només provisionalment.
Se mostra una selecció d'elles, que van des de l'època ibera fins l'època medieval, entre la qual es troba la que mos ocupa, donada la seua importància, tant en l'època romana com en la visigòtica.

La seua col·locació en la sala de la cúpula, com ha dit el senyor Soto, obeïx precisament a la importància que el museu dóna a la peça en qüestió, havent-se seguit els criteris tècnics expositius, que des de fa ja més de quinze anys -és a dir, molt abans d'estar la senyora Olmos de directora- se tingueren en compte per les anteriors direccions del museu en la seua ubicació en el claustre de l'edifici hui en obres.

Pareix que la decisió de mostrar la peça corresponent al món romà se degué a raons de cronologia, al tractar-se d'un vestigi del món romà en la nostra comunitat, com és lògic, de més antigor que la visigòtica i per no presentar els problemes d'interpretació que té el text visigòtic.

Fou en l'any 1905, al produir-se la troballa, quan s'atribuí la comanda de la inscripció a Justiniano en l'any 534 després de Crist.
No obstant, els estudis del reconegut investigador i epigrafista Josep Corell, la reconstrucció del text dóna la falsa impressió que la impressió està completa, que no està, per la qual cosa no resulta convincent i, a més, conté errors -paraules del senyor Corell, no meues.

El prestigiós epigrafista atribuïx la comanda al prelat valentí Anesius, com ja s'ha dit, del qual se sap que assistí al VII Concili de Toledo en l'any 646 després de Crist, primer any del seu pontificat.
I Anesius governà la seua valentina entre el 646 al 652.

El Grup Parlamentari Popular està totalment d'acord en recolzar que açò se faça.
Però, clar, senyor Soto, vosté en la seua proposta diu que se mostre este capitell, però no diu com.

Clar, la proposta que mosatros hem fet en l'esmena és que se faça de manera, per dir-ho en termes museístics, bifase, és a dir, per les dos cares, que se veja per les dos cares, que vosté en la seua proposició no ho diu.
Diu que només que se mostre açò.

¿Què vol dir vosté, que se li pegue la volta al capitell i que se veja només el que està darrere?
No.
Mosatros el que presentem en l'esmena és que se veja per les dos parts.

I després que se tinga en compte que com estan en obres, i precisament s'ha tret del seu lloc original, quan se determine on té d'anar esta peça, els tècnics, els tècnics diguen quan i de quina forma se té de ficar, tenint en compte que mosatros, almenys el Grup Popular està d'acord, està d'acord que se presente de manera…, per les dos cares, per les dos cares, que se vegen les dos cares.

I a més, que se done informació, com realment se dóna informació en esta pàgina que està al costadet de la peça dient que és un fris romà el que se presenta, però que darrere està la inscripció d'Anesius i se fa… Part del que jo he dit ací, ho diu ahí.
La gran informació està.
El que no està és la visibilitat de la peça.

Per tant, en això es basa precisament l'esmena, i espere que l'accepte, senyor Soto, perquè crec que queda més clar el que volem.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyories.

Per a l'acceptació o no de l'esmena -un moment, per favor-, té la paraula el proposant.
Senyor Soto, té vosté la paraula.

El senyor Soto Ramírez:

Sí.
Moltes gràcies.

La nostra proposta de resolució el que deia no és que se li pegara la volta, sinó que el que deia era que se deixara d'ocultar la inscripció commemorativa de les obres de restauració de la catedral visigoda de València atribuïda al bisbe Anesi, datada a finals del segle VII, i s'expose de forma ben visible cara al públic al museu de Belles Arts Sant Pius V de València.

Per tant, és perfectament compatible amb la proposta que es fa des del Partit Popular, que està proposant, digam, una solució que ja va existir al principi, que era una solució basculant, un element basculant que permeta vore les dues cares.

I, per tant, nosaltres no tenim cap tipus de problema en això.

Sí remarcar que des d'un punt de vista, efectivament, que són criteris tècnics, que jo no entraré, però també a mi m'assessoren tècnics, diuen que, evidentment, la peça sobre la qual s'inscriu és un peça reutilitzada d'un fris romà.

Per tant, evidentment, és una peça amortitzada des d'un punt de vista arqueològic, perquès no estava en cap tipus d'edifici ni de…, no tenia una funció activa en eixe moment i va ser reutilitzada com a inscripció.
I, per tant, té, des del punt de vista de rellevància històrica, em diuen, més valor que…

Però, bé, jo no vull discutir sobre els valors, és una cosa de tècnics, sobretot si tenen la possibilitat que se puguen vore les dues cares, que és a través d'un element basculant i tal.

El que sí que li demanaria és que no deixem eixa solució, que és una solució senzilla tècnica, d'acord amb els criteris dels nostres tècnics, per a quan concloguen les obres, perquè si no, els visitants del museu poden esperar quatre, cinc, sis…, no sé quants anys, per a poder vore en directe i en original la inscripció, sinó que llevem eixa part del temps i prenem l'acord que, efectivament, es dispose i s'exhibisca en les dues cares.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Soto.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Un moment, senyor Ferraro.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Perdó, perdó, perdó.

La senyora presidenta:

Té la paraula.

El senyor Ferraro Sebastiá:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Soto, mire, jo estic totalment d'acord amb vosté.
Es més, estic disposat a llevar l'al·lusió que siga quan acaben les obres.
Quan diguen els tècnics que se fique, se ficarà i s'ha acabat.
Si diuen que és demà, despús-demà.
Si tenen de fer-ho ara d'una manera i després d'altra, a la millor tindríem d'esperar.
Però això ho diran els tècnics, ni va a dir-ho vosté ni jo, ni ningú d'este grup.

Jo li proposaria fer una esmena transaccional d'aproximació, que demanaria als altres grups si volen recolzar-la també que la recolzen, que seria substituir el text pel següent: «Les Corts insten el Consell a prendre les disposicions necessàries perquè en la forma que els tècnics consideren oportuna, es duga a terme l'adequació del fragment de fris romà en decoració vegetal que fou reutilitzada en el seu revers com a inscripció d'un terç visigot, atribuït al prelat valentí Anesius, de manera que quede en disposicio de ser exposat al públic en el museu de Belles Arts Sant Pius V de València, en visió per les dos cares.
» Corts Valencianes, data de hui.

Si la seua senyoria i els altres grups estan d'acord, firmaríem l'esmena i la sotmetríem a votació.
I si la seua senyoria vol després que els grups parlamentaris, com és natural, o fixen posició primer o que expliquen el vot després.
Com vullguen.
¿Els pareix bé?

La senyora presidenta:

A vore.
Senyories, entenc, entenc que n'hi ha una esmena transaccional d'aproximació…

El senyor Ferraro Sebastiá:

Si suspén per un minut, senyoria, la firmem, la firmem ràpidament…

La senyora presidenta:

Suspenem un minut.

El senyor Ferraro Sebastiá:

…i la passem a la mesa.

La senyora presidenta:

Vosté l'oferix a la resta dels grups i la firmen.

(Se suspén la reunió durant uns mintus)

La senyora presidenta:

A vore, senyories.

Esmena d'aproximació.
«Les Corts insten el Consell a prendre les disposicions necessàries perquè, en la forma que els tècnics consideren oportuna, es duga a terme l'adequació del fragment de fris romà amb decoració vegetal que fou reutilitzada en el seu revers com inscripció d'un text visigot, atribuït al prelat valentí Anesi, de manera que quede en disposició de ser exposat al públic en el Museu de Belles Arts Sant Pius V de València, amb visió per les dos cares.
Corts Valencianes.
» Està firmat i signat per tots els grups en presència en esta comissió.

Anem a donar als grups explicació de vot i després formularem la votació.

Senyora Sanz, té vosté minuts si vol.

La senyora Sanz Alonso:

Votaremos a favor de esta transaccional, además, porque entendemos que, tal y como está redactado, pone en valor una pieza que es fundamental, representativa de un momento de nuestra historia, de la historia de la cristiandad antigua en la época visigoda, que es una época que todavía está poco estudiada y poco reconocida en la ciudad.
Y, por lo tanto, con esta solución se pone en valor y se visualiza un legado, que es un legado muy importante y muy representativo de aquel momento.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyoria.

Per part del Grup Compromís, té vosté la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Efectivament, no només hem firmat sinó que també anem a donar el vot favorable a la proposta i a la transaccional.
I és una cosa diferent.
El que ha passat ací és realment una situació que en la historiografia ens trobem freqüentment, vull dir, el fet que se li done prioritats a unes èpoques per damunt de les altres, al marge de la importància intrínseca que tinga el document del qual estem mirant.

Tot el món sap, per exemple, que en València, que és la València romana, tot el món coneixem la València medieval.
Però eixa València visigòtica està molt oculta, moltes vegades per les dificultats que té d'accés al que són les mostres que pogueren trobar-ne, les fonts que pogueren trobar, però altres vegades també per la falta d'importància que se li dóna al món, a una part del món històric.

En este moment, el món bàrbar, i el visigots formaven part d'eixe món bàrbar, ha tingut una consideració habitual dins de la historiografia de segona importància.
La seua interrelació amb el que és el món romà sempre ha estat sotmesa a eixa superioritat cultural romana, que en realitat no podem dir mai una superioritat sinó que són cultures molt distintes, molt diferents.

I, per exemple, sí que cal estudiar profundament el que és l'organització del món visigot a nivell de tot l'estat i particularment en València.
Perquè hem de recordar que al principi, abans del que parlàvem d'açò, fa referència per exemple als inicis de la València visigoda del segle V, VI.
Hem de recordar que en aquell moment no estàvem baix el control de ningú sinó que era una ciutat autònoma que estàvem precisament controlats pels bisbes i que són els qui originen, precisament, eixa riquesa del lloc físic on estaven parlant, del centre de València on està el grup episcopal, a la catedral visigoda, el baptisteri, el mausoleu, el cementiri.
I a més la relació que té el mausoleu, no només amb el bisbe més important, que era Leovigil, sinó també amb Sant Vicent Martín, que pareix ser que alguns defenen que eixe mausoleu estaria dedicat inicialment per a ell també.

D'alguna manera estem posant en valor una situació de diferències de qualificacions nostre sobre alguns períodes històrics.
I està molt bé que li hàgem donat el valor que moltes vegades no li donem, perquè això ajudarà a que ho tinga també.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Senyories, una vegada donada l'explicació de vot, anem a votar el punt número 7.
Vots a favor?
S'aprova per majoria.

Moltes gràcies, senyories.
És closa la sessió.

(S'alça la reunió a les 13 hores i 29 minuts)