Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 4 d'octubre 2000.
Comença la sessió a les 10 hores i 32 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Presidenta Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 29.
Primera reunió.**

 

 

**La senyora presidenta:**

 

S'obri la sessió.

Senyories, pregue ocupen els seus escons.

*(Pausa i remors)*

Senyors diputats, senyores diputades.

En primer lloc, i abans d'iniciar l'ordre del dia, d'acord amb l'article 32.
1.
3 del Reglament de les Corts Valencianes, en nom de la Mesa, vull formalment comunicar a la Cambra que el compte General de les Corts Valencianes corresponent a l'exercici pressupostari de 1999, una vegada complit el tràmit d'audiència en la Comissió de Govern Interior, ha sigut aprovat per la Mesa de les Corts Valencianes en la reunió del dia 12 de juny de 2000, i es troba publicat al *Bolletí Oficial de les Corts Valencianes* número 46, pàgina 4.
875.

Així mateix, vull també comunicar a la Cambra que la liquidació del pressupost del Síndic de Greuges, a 31 de desembre de 1999, una vegada complit el tràmit d'audiència en la Comissió de Govern Interior, ha sigut aprovat per la Mesa de les Corts Valencianes en la reunió del 3 de juliol de 2000, i es troba publicat al *Bolletí Oficial de les Corts Valencianes* número 51, pàgina 1.
386.

 

 

***Projecte de llei de residus de la Comunitat Valenciana.
Esmena a la totalitat presentada pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 15.
743, BOCV número 59)***

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Comença a continuació el primer punt de l'ordre del dia: debat de totalitat del projecte de llei de residus de la Comunitat Valenciana.
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la presentació del projecte de llei del Consell, té la paraula l'honorable conseller de Medi Ambient.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Los residuos son el principal problema ambiental de nuestra comunidad.
Esa percepción yo creo que es compartida por los partidos de esta Cámara y por toda la sociedad: asociaciones y colectivos que valoran de esa manera el problema.

Por ello, la política de residuos en nuestros días viene condicionada por unos hechos que se han producido en los últimos 20 o 30 años.
En concreto, en los últimos 25 años se ha incrementado la producción de residuos desde 250 gramos por habitante/día hasta 1,2 quilogramos habitante-día.
Eso ha hecho llegar, por ejemplo, en residuos urbanos, a una producción de más de 10 millones de toneladas anuales en nuestra comunidad.

Los problemas que plantean estas circunstancias se han ido incrementando paulatinamente en nuestra comunidad, y fundamentalmente ello se ha producido por la ausencia de un modelo de gestión de residuos.
Esa ausencia de modelo se concreta precisamente en la inexistencia de un marco legal ­carecemos de ley, pese a los sucesivos intentos que ha habido por los distintos gobiernos­; en la ausencia de una planificación de detalle, con la excepción y paso positivo que supuso la aprobación del Plan integral de residuos en la pasada legislatura; con un déficit de infraestructuras de tratamiento de residuos que nos hubiese permitido una gestión racional de los mismos; y también con una falta de coordinación entre las distintas administraciones, la Generalidad, los ayuntamientos, las diputaciones, que han hecho que no se pudiese acometer razonablemente el problema de los residuos en nuestra comunidad.

Todo ello, y como es evidente, ha generado un rechazo social de forma importante a estas actuaciones importantes para nuestra comunidad, de forma que se ha dificultado cada vez más este proceso.

En resumen, este conjunto de factores ha conducido a que en la actualidad el 35% de los residuos urbanos no tengan un destino correcto y que zonas muy concretas de nuestra geografía estén desde hace años sin instalaciones adecuadas para la gestión de los residuos.

Ante esta situación, en los últimos años, en la última década, la gestión de los residuos de la Comunidad Valenciana se ha llevado a cabo a través de la gestión pública directa en ocasiones, pero también recurriendo a la gestión indirecta en la mayor parte de los casos.

No obstante, esas actuaciones se han realizado con un carácter puntual, y se han realizado sin tener un marco de referencia que planificara, que ordenara, que controlara los residuos.
Esto ha producido una proliferación de instalaciones sin orden, sin planificación y ejecutadas fundamentalmente atendiendo a un beneficio económico más que a una necesidad.
Y de ello en muchas áreas tenemos los problemas evidentes que día a día hoy vemos.

Ante esta situación, el Gobierno Valenciano tiene como objetivo para la presente legislatura solucionar los problemas del tratamiento de los residuos.
Y ello pasa por realizar una política de residuos que, en primer lugar, fije el marco legal; que además planifique racionalmente, y en tercer lugar que consiga realizar una gestión eficaz.

El primer paso es, por tanto, el establecimiento de ese marco legal, lo que es la ley de residuos.
Y en esa ley de residuos tienen que hallarse esos principios de actuación, tales como el reciclaje, la educación ambiental o la valorización, fundamentales en una política moderna de residuos.
Tienen que estar también los criterios de organización y coordinación de las distintas administraciones públicas con competencia en el tratamiento de residuos, siempre basado en un principio de solidaridad territorial; tienen que haber unos modelos de planificación racional y tienen que haber unas formas de actuación y unos sistemas de vigilancia y control.

Todo ello nos tiene que permitir conseguir el fin último que esperamos todos, que es la resolución a corto plazo del problema de los residuos.
Ese es el objetivo final de esta ley y el objetivo del gobierno de Eduardo Zaplana para esta legislatura.

La ley que a partir de hoy sus señorías van a debatir.
.
.
y van a aprobar es un texto innovador y realista.
Y lo es porque transpone las directivas más recientes de la Unión Europea relativas a residuos, algunas de ellas aún sin transposición a nivel estatal.
Lo es porque es una ley próxima a nuestro territorio, reconoce nuestra realidad social, conoce nuestros problemas y plantea soluciones adecuadas a ellos.
Y también porque plantea un sistema de gestión moderno que combina la intervención pública y el control público con la iniciativa social.

Pero también es una ley que pone orden, que organiza y distribuye las competencias de las administraciones respetando y ampliando las competencias municipales.
Se muestra muy respetuosa con esas competencias, las amplía, pero además exige a los ayuntamientos su cumplimiento, y establece los mecanismos para que de ninguna manera la inacción de las distintas administraciones pueda conducir a que no se trate el problema de los residuos.
Siempre hay una responsabilidad, en su caso, subsidiariamente por la Generalidad, que debe emprender las actuaciones que haga que en todas las áreas de nuestra comunidad dispongamos de las infraestructuras necesarias para el tratamiento.

La ley establece un sistema de planificación y gestión abierto, flexible y transparente.
El sistema de planeamiento está integrado por el plan integral, que fija las directrices generales y las líneas políticas para la gestión de los residuos.
Ello bajo unos principios fundamentales, que son la valorización, el reciclaje y la minimización de los residuos.

En el siguiente peldaño del escalón del planeamiento, como debe ser, están los planes zonales, que desarrollan las previsiones del plan integral.
En ellos, para cada área homogénea definida en ese plan, se tienen que fijar el ámbito territorial, los objetivos del plan, las infraestructuras cuya construcción es necesaria para solventar el problema de los residuos, los posibles emplazamientos, las áreas aptas para el emplazamiento con unos criterios territoriales y de mínimo impacto ambiental, los plazos de ejecución, los sucesivos criterios de desarrollo.
Todo ello, señorías, garantiza el correcto, el adecuado, el eficaz control público.

Al igual que el Plan integral de residuos, el plan zonal se constituye en un documento público que prepara y ordena la prestación de dicho servicio, que en la ley queda claramente definido como servicio público.
Hasta tal punto, que el primero se aprueba por decreto del Consell, el segundo mediante orden de la Conselleria de Medio Ambiente, con los trámites y plazos de participación pública señalados en la ley.

En cuanto a los procedimientos, parte importante de la ley porque supone la garantía de esa participación pública y de ese control público en todos los procesos, los ayuntamientos, bien unidos o, en su caso, la Generalidad si actuase, pueden actuar desarrollándolo con fondos propios; solicitando subvenciones totales o parciales para su desarrollo; puede haber consorcios con la conselleria, con diputación correspondiente; o pueden promover un concurso público, semejante a los que se promulgan en la ley de contratos de las administraciones públicas, para adjudicar la construcción y/o, en su caso, como decían en su momento los ayuntamientos, la explotación del sistema previsto por la ley.
Con todo ello, señorías, queda garantizada la eficaz prestación de un servicio público y, además, de la manera más eficiente posible.

Por último, la ley recoge los principios de organización y gestión promovidos por la Unión Europea.
Los principios de proximidad, de autosuficiencia, de subsidiariedad, de "quien contamina paga", se ven reflejados en la norma y son sus principios inspiradores, además de otros que aconsejan la disminución de la producción de residuos y la priorización de la valorización frente a la eliminación de los residuos.

Señorías, ya para ir concluyendo, entiendo que es una ley necesaria, la percepción de toda la sociedad y de todos los partidos así lo señalan.
Es una ley que se ha consensuado socialmente.
El dictamen favorable del Consejo Asesor y de Participación de Medio Ambiente y del Consejo Económico y Social dan muestra del grado de trabajo que se ha llevado con esos colectivos, incluyendo muchas de las sugerencias que se han planteado por ellos y consiguiendo esos dictámenes favorables.

Es una ley que, por primera vez, define un modelo de gestión de residuos en nuestra comunidad.
Frente a las actuaciones puntuales y descoordinadas de las épocas anteriores, sienta las bases de un modelo racional e innovador que acomete la solución de los residuos desde posiciones realistas y apartadas de dogmatismos y debates estériles.
Por ello, conjuga la iniciativa pública y la iniciativa social.

Es una ley, señorías, que responde a un compromiso del gobierno del presidente Zaplana, como actuación fundamental en esta legislatura, para resolver el problema de los residuos, y supone una respuesta ágil, una respuesta rápida, planteando en un año.
.
.
en seis meses la redacción, en otros cuatro o cinco meses ese debate social profundo que ha conseguido que llegue esta ley a las Cortes, como he dicho, con dictámenes favorables de los órganos de participación pública de nuestra comunidad.

Y es una ley que, desde el punto de vista ambiental, es exigente y responde a las necesidades de nuestra comunidad.
Los principios que la inspiran son la promoción de la prevención en la producción de residuos, el optar al reciclaje frente a la eliminación, apuesta por la instalación y el uso de tecnologías limpias, por el tratamiento singularizado de cada residuo, promueve soluciones para los suelos contaminados, transpone la directiva de vertido anticipándose a la del propio estado y, en definitiva, por la propia presencia, existencia de la ley, que fijará el marco que permitirá la resolución del problema de los residuos.

Yo creo que es una ley importante para nuestra comunidad porque responde a un problema ambiental importante.
Y, en ese marco, yo diría que es importante que haya una responsabilidad pública de los grupos de esta Cámara en acercarse a la ley sin dogmatismos, entendiéndola como es, en no plantearle críticas que no se corresponden con las determinaciones reales que tiene la ley.
Y creo que sería una postura razonable el que haya una cierta coherencia de los distintos grupos de esta Cámara con las actuaciones que realmente están realizando, las que ha realizado previamente nuestra comunidad, las que se están realizando en otras comunidades en estos momentos y, con la práctica normal que se realiza en los ayuntamientos, que vean que esta ley es un instrumento perfectamente integrado en un modelo moderno de gestión de las sociedades avanzadas.

Yo creo que es posible mejorar la ley respetando sus principios.
Yo creo que es una ley centrada que reconoce la iniciativa pública, que abre a la participación en la solución de los problemas de los ciudadanos que realmente son su salud, la calidad de su medio ambiente; pues, entre todos tenemos que conseguir que estos problemas se solucionen.

La ley en sí misma no tendrá valor más que su virtualidad, como fijar un marco y crear la situación en la que se tiene que producir la resolución de los problemas.
La ley, como ya he dicho, coordina las actuaciones de las administraciones, de los agentes privados y de los poderes públicos.
Yo creo que es una posibilidad importante para que tenga el máximo apoyo y trascienda este apoyo luego a las actuaciones que se tienen que llevar en las distintas áreas para la construcción de las distintas plantas y el tratamiento.
Por eso, yo espero que a lo largo de la tramitación se mejore y se logre el máximo consenso posible.

Muchas gracias, señorías.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a la defensa de l'esmena a la totalitat, té la paraula el senyor Ribó, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.
Bon dia abans que res.

Anem a discutir la Llei de residus i la primera cosa que hem de dir és que tenim la terrible sensació de tornar a discutir aquest tema per tercera vegada.
Ho vam discutir en el Pla integral de residus, ho vam discutir en la Llei de 1999.
.
.
, i quan el senyor conseller parlava que és el principal problema ambiental, nosaltres li hem de dir: efectivament, és el principal problema ambiental que el govern del Partit Popular, prèviament del Partit Popular amb Unió Valenciana, havia d'haver fet fa molts anys, que s'havia compromés el president de la Generalitat en l'any 97 a presentar a aquestes Corts.
Estem en l'últim trimestre de l'any 2000.
Per tant, és una llei que fa anys que hauria d'estar aprovada.
I hem de dir que els residus sempre és un tema que s'ha volgut amagar i que no se li ha donat importància.

I volem recordar.
Any 95, govern del Partit Socialista, avantprojecte de llei de residus que no s'arriba a discutir.
Juny del 96, Esquerra Unida presenta un projecte de llei que, naturalment, el govern no accepta ni tramitar.
Any 99, llei del Partit Popular­Unió Valenciana on es discuteix de forma paral·lela tal i com es fa avui l'esmena a la totalitat, on es discuteixen esmenes parcials en comissió, però on des del començament nosaltres sabem que no hi ha temps material per a ser discutit.

Ara tornem a la mateixa, tornem a discutir una llei que ha de resoldre teòricament el principal problema mediambiental del País Valencià.
Sí, però amb cinc anys de retardament.
Jo crec que aquesta és la primera asseveració que s'ha de fer amb rotunditat: el retard que hi ha.

Per tant, nosaltres tenim clar que fa falta una Llei de residus.
Ho tenim tan clar que com a grup de l'oposició vam presentar un projecte de llei.
Ho tenim molt clar.
Però, a continuació li hem de dir, senyor conseller: no qualsevol llei de residus.

I a nosaltres ens permetrà que li fem una afirmació.
Aquest projecte de llei és el pitjor projecte de llei que han vist aquestes Corts, el pitjor.
És considerablement pitjor del projecte de llei que discutírem en el 99.
Al nostre entendre, clarament, clarament, aquest projecte de llei no va resoldre adequadament el problema dels residus.
A més, estem convençuts que va hipotecar les possibilitats de resoldre-ho en un futur.
I li ho desgranarem en 10 arguments, que són els que basen la nostra esmena a la totalitat.

Primer argument, per a nosaltres el més greu: és una llei pensada per a transferir la gestió dels residus a les empreses privades.
Amb molta claredat.
Vosté ­jo crec que fent referència a un vell acudit *excusatio non petita*, *acusatio manifesta*­ vosté ja ho manifestava amb molta claredat, s'intentava cobrir les espatlles amb aquest tema.
Però, nosaltres la primera cosa que li diríem és que hauria de ser coherent fins el nom.
Si vostés mantenen aquesta llei, nosaltres entenem que se li hauria de canviar, fins i tot, el nom.
Li haurien de ficar alguna cosa pareguda a açò: Llei de privatització de la gestió dels residus.

A nosaltres, ara que s'atansa el 9 d'Octubre, ens sembla que esta llei d'alguna manera en el tema dels residus és com una nova llei del repartiment, del repartiment del negoci de *la basura*.
Aquesta és la opinió que tenim i aquest és el primer i més greu.

Mire, per a nosaltres el nucli de la llei ­crec que ho ha dit vosté d'una forma implícita­ són els anomenats projectes de gestió.
Amb ells es pretén, fins i tot, no només donar la gestió, fins i tot donar la iniciativa de propostes de gestió a les empreses privades, als consorcis.
És un pas clarament enrere respecte a l'anterior llei on, almenys, aquest tema estava controlat.

Nosaltres entenem que, fins i tot, la capacitat de dir el que es vol fer es deixa a la iniciativa privada.
Tot, absolutament tot, està pensant per a la transferència del negoci dels residus a les empreses.
El PIR, els plans zonals, queden així com uns mers marcs de referència sobre els quals operaran els plans de gestió que seran els vertaders pals de paller d'aquesta llei.
La resta són, fonamentalment, bones paraules.

Segon argument.
La llei oblida d'una forma que em sembla alarmant ­pensem que només es parla una vegada­ de la capacitat dels servicis de mancomunar els serveis de residus.
Paraules com "mancomunar", "comarcalitzar", són paraules pràcticament prohibides en la seua llei que avui debatem.
Es parla de Govern Valencià, es fa molta referència a les diputacions, es parla d'ajuntaments, però les referències comarcals, les referències de mancomunitats estan pràcticament excloses de la llei.
Nosaltres veiem ací una clara aversió del Partit Popular a qualsevol plantejament comarcalitzador.
El cas del Consell Metropolità de l'Horta i les actuacions en aquest sentit, doncs, deixen palès aquest element.

Tercer argument per a nosaltres important.
Es disminueixen fins a límits, al nostre entendre no tolerables, les competències de l'entitat de residus.
Hem volgut comparar ací també l'entitat de residus que es planteja en aquesta llei amb la junta de residus que es plantejava en l'altra llei.
Ací l'entitat de residus perd moltíssimes de les seues competències.
És un organisme que queda buit.
El pes està en els plans de gestió.
Aquesta entitat, per tant, es veu una vegada més minvada de competències.
Nosaltres entenem que l'entitat de residus hauria de ser l'eix vertebrador de la política de residus de la Generalitat.
L'eix vertebrador són els plans de gestió, clar.
Per tant, l'entitat de residus no va tenir la capacitat per a nosaltres fonamental de dirigir la política de residus de la Generalitat.
Açò passa als projectes de gestió.

Quart argument.
Quan es parla d'organitzar l'entitat de residus no es parla de la seua composició amb detall, no es parla de les funcions, etcètera.
Tot això es deixa a un desenvolupament posterior i a un desenvolupament reglamentari.
Per a vosté estarà clar.
Per a moltes lleis, senyor conseller, no està clar.
Li pose, per exemple, la Llei de residus concretament de la comunitat de Catalunya on queda perfectament palès.
Li pose, per exemple, també, la Llei anterior de residus on estava açò palès.
Un desenvolupament reglamentari, evidentment, és un desenvolupament que no discutirem ací.
I, clar, és molt important la participació ciutadana.
És fonamental conéixer quines seran les funcions.
Però, clar, com aquest organisme vosté l'ha buidat de contingut, doncs, ja tampoc té importància el que després en aquest organisme hi haja participació.
Queden clares les seues competències.
És una entitat que per a nosaltres queda buida.

I insistim.
En el tema dels residus és fonamental la participació.
I vostés, en el millor dels casos, aquesta participació la releguen ­i això sí que és absolutament objectiu­ del caràcter de llei al caràcter de reglament.
I això és relegar a un ordre inferior, a un ordre, a més a més, que ací no podem debatre.
Em sembla, per tant, un pas clarament negatiu.

Cinquè argument.
Es continuen mantenint clarament criteris obsolets en aquesta llei: *la valorización energética*.
Això és un eufemisme com el que es diu de la *iniciativa social* quan es vol parlar de privatitzacions.
Quan es parla de valorització energètica, els que hem llegit alguna cosa d'açò sabem tots exactament el que volen dir.
No volen dir el procés de mecanització.
Estan parlant d'incineració, de les incineradores.
I jo li vull recordar, senyor president, que al nostre país ha hagut moltes mobilitzacions en contra d'aquest procés.
Li'n recordaré tres: el cas d'Agost, el cas de Bunyol i el cas de Quart­Aldaia.
Per posar tres exemples històrics de no fa molts anys.

El nostre país no vol incineració.
Perquè coneix el que suposa la incineració.
I nosaltres entenem que el tema de la incineració és un tema intolerable en aquests moments en el tractament de residus, per dos motius fonamentals.
Primer motiu, perquè la incineració ­i està absolutament demostrat­ suposa la producció de dioxines.
Tenim molts plàstics, clorats, PVC, etcètera, que van als residus i que la combustió d'aquestes substàncies produeixen dioxines, i la producció de dioxines, està molt clar, són els verins més alts que es coneixen al planeta terra en aquests moments amb un nivell de persistència molt elevat.
I és una salvatjada, al nostre entendre, introduir-les en les cadenes tròfiques com ocorreria.

Però, hi ha una altre argument important, i està molt demostrat: incinerar va objectivament contra la reducció, els programes de reducció i minimització de residus.
I els estudis en incineradores dels Estats Units posen de manifest que hi ha contradiccions clares, que de vegades cal agafar paper fins i tot per a reciclar per a poder posar en marxa aquestes incineradores.
Hi ha estudis molt clars en aquest sentit.
Però, clar, és un bon negoci, és un bon negoci, encara que després no se sàpiga què fer, com li passa a la incineradora de les Illes Balears amb les cendres desprès que, fins i tot, intenten dur-les de vegades a abocadors de residus del nostre país, com va passar en la passa legislatura.
Vostés continuen plantejant açò.
Mire, jo li voldria posar en aquest cas l'exemple de la comunitat autònoma d'Aragó, on quan es parla de residus urbans explícitament diu que la incineració no s'aplicarà en la seua comunitat.
Ens agradaria, i tenim esmenes en aquesta direcció perquè passe exactament el mateix.

No es planteja cap objectiu de reduir i minimitzar la producció de residus.
I mire, vosté ha parlat en la seua introducció ­jo ho he llegit i ho he escoltat­ que produïm 1,2 quilos habitant/dia.
El Pla nacional de residus, senyor conseller, 5 de gener de 2000, diu que produïm 1,4.
Som la segona.
.
.
No, no, no és el mateix, és important.
És que som la segona comunitat que més residus per càpita produeix, segons aquest Pla integral de residus.
No és el mateix, no és el mateix.
És aproximadament el que vosté ha dit que produíem fa 30 anys, l'increment.
¡Mire si no és el mateix!
El que vosté considere que siga el mateix o no són molts milers després de tones de residus que van als abocadors i que generen problemes.

No hi ha, al nostre entendre, cap objectiu seriós de reduir i minimitzar.
I ho entenem.
El plantejament de la seua llei és de privatització.
I també hi ha una contradicció entre el negoci de les empreses privades i la reducció de residus.
És evident, perquè treballen a quilo.

No es contempla una adequada participació de les organitzacions ciutadanes, sindicals, ecologistes, en el procés de recollida selectiva.
A nosaltres ens sembla fonamental aquest tema.

Octau argument.
No es contempla en la llei, i aquest és un altre pas, per a nosaltres clar, enrera respecte l'anterior llei, cap mesura seriosa per al tema dels residus inerts o de deconstrucció.
Mire, en l'anterior llei, si vosté se l'ha llegida, hi ha una sèrie d'articles en els quals es donen les competències als ajuntaments.
A nosaltres ens sembla important que es donen als ajuntaments perquè puguen gestionar açò directament i s'articule amb les llicències de construcció.
Vostés passen d'açò.
Mentrestant, els residus inerts eixim de qualsevol ciutat i els tenim per ahí *desperdigats*.
En la seua llei no els hem vist per cap lloc.
Nosaltres entenem que és un clar pas enrere.
Els abocadors il·legals són continus, fins i tot s'agafen determinades zones en les quals es treu terra i es fiquen inerts, etcètera.
Es fa el que es vol en aquests moments.

Nové argument.
La Generalitat Valenciana pràcticament es despreocupa de tot.
No es fa càrrec ni assumeix la gestió de molts residus de competència extramunicipal.
Mire, ens referim a olis usats, no hem vist res sobre aquest tema; ens referim a productes vells i envasos de fitosanitaris, no hem vist res d'aquest tema, i són substàncies d'una elevada toxicitat; ens referim a rodes de cotxe gastades, no hem vist res d'açò.
Qui ho va a fer?
És important plantejar aquests temes.
No hem vist res de policlorurs bifenils, que hi ha directives europees i que s'ha de fer alguna cosa.
No hem vist absolutament res.
Deixen vostés moltíssimes llacunes.
Es preocupen de tres o quatre temes i la resta no els importa.

Mire, i l'última raó.
Tenim un Pla integral de residus.
Jo ja no en vull parlar, perquè sempre hem dit que és un pla virtual de residus per a distraure.
En la seua addicional tercera fa un joc malabar ahí amb el Pla integral de residus, què es manté, allò que no es manté, aquests poden canviar pels plans zonals.
Nosaltres ho entenem.
El Pla integral de residus està plantejat des d'una altra política, des d'una política que podríem entendre del Partit Popular o Unió Valenciana més de caràcter centrista, en el qual hi havia inversions públiques.
És lògic, és lògic que a vostés aquest Pla integral de residus no els vaja bé.
S'han hagut d'avergonyir any rera any de com es ficaven unes partides i després no eixien en els pressupostos.
Però aquesta llei certament no contempla cap integració del Pla integral de residus.
Anem a dissoldre'l, fem-ne un altre.
Plantege's amb claredat el que s'ha de fer.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó, acabe.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Vaig acabant, senyora presidenta.

Mire, resumint.
Per a nosaltres és una llei pensada per a repartir el negoci de les deixalles.
És una llei sense cap voluntat de concreció pressupostària.
A més, es diu taxativament: "això no és competència nostra" en algun article.
És una llei, en definitiva, clarament regressiva, no solament respecte els nostres projectes sinó específicament respecte a l'anterior llei.

Per tots aquests motius, nosaltres considerem que és molt important que aquestes Corts, en bé del medi ambient del País Valencià, tornen la llei al govern i el govern en faça una altra.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Per al torn en contra, té la paraula el senyor Botella, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Botella Crespo:**

 

Señoras y señores diputados.

Señora presidenta.

Es para mí un honor ejercer este turno en contra.
Y quiero decir lo primero de todo que nosotros, el Grupo Popular de las Cortes Valencianas, igual que el partido, igual que el president de la Generalitat, igual que el conseller, lo primero que ofrecimos en esta ley, porque creíamos que era básico, era que llegásemos a un consenso.
Esta es una ley que el que presenta ahora mismo la enmienda a la totalidad dice que es el primer problema ambiental, lo reconoce así.
El conseller de Medio Ambiente, también.
Y sin embargo, nos encontramos con una enmienda a la totalidad.
O sea, mire usted, por más consenso que usted quiera alcanzar, con ustedes es imposible.
Pero en ninguna materia.
Y nos extraña que precisamente sea en esta materia, donde a través de las enmiendas podían ustedes haber modificado aquello que en un acuerdo se puede llegar a modificar, y que de repente nos presenten esta enmienda a la totalidad.

Parece ser claro, después de oír al señor Ribó, por qué la presentan.
La presentan para aprovechar sobre todo una cosa que dice: "bueno, esta ley tiene un retraso de cinco años, y el problema de los residuos.
.
.
" Señor Ribó, el Partido Popular no ha generado el problema de los residuos, el Partido Popular es el que va a arreglar el problema de los vertederos en esta comunidad.
Es muy diferente.
No empecemos por tiempos a querer ahora.
.
.
Hace cinco años, y ahora, que de repente es el Partido Popular el que se encuentra con el problema, el que trae a esta Cámara y a los ciudadanos valencianos cómo se puede solucionar según nosotros y además con ánimo de haber llegado a acuerdos con todos los grupos parlamentarios, y lo primero que nos encontramos es la bofetada de uno de los grupos parlamentarios diciendo: con ustedes no queremos saber nada de los residuos.
Bien, pues miren ustedes, tendremos que luego hablar con otras personas, con esos agentes sociales con que ya hemos hablado.

Pero como no quiero crispar más por si acaso ­y todavía está a tiempo­ retirase su enmienda a la totalidad, voy, en esta primera intervención mía, a intentar, argumento tras argumento y con los mejores modos que conozco, ir desmontándoselos, porque para nosotros ninguno de ellos, absolutamente ninguno de los que ha dicho, tiene consistencia ni realidad más que la realidad de la demagogia, pero no una realidad en esta ley.

Lo primero de que usted nos habla es de que es un proyecto concebido para potenciar la gestión.
.
.
lo de la propiedad privada.
Llega a decir que esto se podía llamar la ley de privatización de residuos.
Mire, de la lectura del texto legal no se desprende en ningún momento que la gestión de los residuos y su propiedad dejen a la gestión pública en una situación totalmente secundaria, y mucho menos subsidiaria.
Este hecho incumpliría las competencias otorgadas por la Ley 10/98, del 21 de abril, de residuos, y la normativa básica en materia de administración local, lo que hubiera sido informado, entiendo yo, negativamente por el Consejo Jurídico Consultivo por no respetar las competencias otorgadas e incumplir el mandato constitucional.
Ha sido informado positivamente, luego de entrada usted no está yendo a decir algo que piensa, está yendo contra un organismo nuestro que ya ha definido que no es como usted dice.
Bien, es su problema.
Ya oímos el otro día aquí que los tribunales daban lo mismo, o sea, que me imagino que el Consejo Jurídico Consultivo también.

No parece que exista ninguna duda sobre el respeto de esta ley a las competencias de la ley del 98 de residuos que otorga a las entidades locales.
Lo que el proyecto de ley establece y que es posible que generase la confusión es un sistema a través del cual la administración que ostente las competencias de gestión de residuos tiene la potestad de ejercerlas por sí mismas o a través de otras.
Eso sí que es cierto y eso sí sale en esta ley.
Pero lo que sí se responsabilice y sí sea de la competencia.
.
.
y además existen los artículos en la ley, que usted entiendo que se los habrá leído puesto que dice que los ha enmendado.
Pues léase los artículos 33, 34, 35, 36, 37 y 38, que van dedicados específicamente a potenciar y a hacer cumplir a las entidades locales lo que es su obligación.
Y si ellas deciden gestionarlo de otra manera, como en muchas cosas que están haciendo, deje usted agilidad, no encorsete para que no se pueda cumplir luego la ley y que no puedan ejercer las competencias que tienen de las entidades locales.
Esto es lo que nosotros pretendemos.

Lo de la valorización energética, bueno, es una práctica habitual en la gestión de los residuos en algunas comunidades autónomas y muchos países miembros de la Unión Europea.
Es además una práctica regulada en distintas directivas europeas como un procedimiento de gestión más de los residuos.
De hecho, la Administración general del Estado, tal y como es preceptivo, ha traspuesto las directivas de incineración de residuos urbanos y peligrosos regulando la construcción y explotación de este tipo de instalaciones en el Estado español mediante el Real decreto 1088/92, del 11 de septiembre, y el Real decreto 1217/97, del 18 de julio.

¿Qué es lo que estoy diciéndole aquí?
Le estoy diciendo, pero muy tranquilamente, que no son las manifestaciones de antes, que efectivamente a lo mejor en otros momentos ha podido existir la incineración incontrolada; que ahora está regulado, porque es una de las prácticas que hay.
Entonces, que en nuestra comunidad pudiéramos llegar a un acuerdo de cuánto debe y cómo no, se podría haber llegado, pero no por eso la ley es mala, no por eso hay que devolver esta ley al gobierno.
Pero usted sigue y dice que no se ha hablado con las organizaciones o que no están contempladas las organizaciones sindicales, ecologistas y demás.
Bueno.

Los procesos de recogida selectiva que se establecen en el proyecto de ley reproducen un interés indudable en aplicarlos a toda la población de la Comunidad Valenciana.
En este sentido, y sin olvidar que las competencias respecto de la recogida selectiva son exclusivamente de los ayuntamientos, la Generalidad Valenciana, a través de la Conselleria de Medio Ambiente, fomenta la implantación y participación de la población, tal y como queda reflejado en el artículo 6, relativo a competencias municipales, haciéndola obligatoria a los municipios de más de 5.
000 habitantes y siendo en todos los casos objeto del planteamiento previsto en la ley.

De otra parte, el apartado b del artículo 15 del texto establece como principio general y finalidad de la actuación administrativa en materia de residuos impulsar la participación de la sociedad mediante el desarrollo de programas de formación ambiental, información y sensibilización social.

El apartado i indica que hay que facilitar el diálogo y compromiso, así como en su caso las consecuencias de acuerdos concretos entre las administraciones públicas, los agentes económicos y sociales y el asociacionismo ecologista y ciudadano.
Entonces, ¿por qué dice que no contempla la ley esto?
Si está aquí.
¿Qué quiere, ampliarlo más?
¿que en vez de un apartado de un artículo sea un artículo entero?
Esos son los acuerdos que estábamos ofreciendo.
Pero desde luego siempre participando el ciudadano, que es la base de nuestro proyecto de ley, y siempre contando con los ecologistas y con los sindicatos, que por desgracia para ustedes sí están de acuerdo con esta ley.
Después de haber hecho las salvaguardas correspondientes, solamente uno de los sindicatos, y habiéndose introducido en el texto.
Luego, señor Ribó, no es motivo este, entiendo, para decir: "enmendamos a la totalidad".

"Por no.
.
.
" Esto sí que es.
.
.
Dice: "por no garantizar programas de reducción y minimización de residuos".
El texto de la ley no solamente recoge claramente el compromiso de elaboración de programas de minimización y reducción de residuos, cosa que queda de manifiesto en los apartados a, b y c, especialmente en el d, del artículo 16, que expresamente dice: "la elaboración y cumplimiento de programas de prevención por los productores de residuos en los términos establecidos en esta ley", sino que con carácter obligatorio el texto lo exige en los artículos 43.
4 y 45, este último expresamente referido a planes de prevención y reducción de residuos.

He intentado, señor Ribó, darle los argumentos que nosotros entendemos con toda tranquilidad.
No tiene argumentos, fuera de la demagogia, para haber puesto una enmienda a la totalidad de esta ley.

Quiero dejar claro ante esta Cámara que el Grupo Popular no es que la defienda, es que cree que vamos a solucionar un problema existente en nuestra comunidad, no solucionado a lo mejor por falta de diálogo, a lo mejor por obstruccionismos determinados.
Usted y yo estuvimos en la ley en la legislatura anterior.
Sí hubo el compromiso de que esa ley se presentara en la Cámara.
Esa ley estuvo tramitándose.
No fue el Grupo Popular precisamente el que esa ley intentó retrasarla, sino personas que ahora no están aquí, ninguno de los dos representantes de otros grupos políticos.
Es usted consciente de eso.
Luego no vale el argumento real, real entre nosotros.
Yo creo que es un día de darnos la enhorabuena, al gobierno, al conseller de Medio Ambiente, de que piense usted que he intentado darle con argumentos, con tranquilidad, y de que le sigo ofreciendo que esta ley sea la Ley de residuos de los valencianos.
Y que no valen los clichés, de verdad.
Ya no es creíble, la ley.
.
.
­¿cómo decía usted?
­ la ley de privatización de residuos.
No.
Nunca jamás se ha obligado más a los ayuntamientos a que asuman sus competencias.
Eso sí, que la gestionen como mejor crean en los intereses de los ciudadanos a los que gobiernan.

Yo sé que a usted lo de la libertad ­insisto, se lo digo muchas veces­ le da como miedo.
No tenga miedo a la libertad.
Esta es una ley que lo único que pretende es quitar una situación irregular, unos residuos incontrolados, unos vertederos que han existido antes, y que no es culpa del Partido Popular.
Y lo que sí le digo es que el Partido Popular tiene voluntad de diálogo en esta ley.
Y que el Partido Popular ha traído esta ley a la Cámara para solucionar el problema a los valencianos.
Y que ustedes lo único que presentan es que se retrase más, rechazándola, y, ale, haga otra para la próxima legislatura, porque parece ser que les interesa mucho que los vertederos sigan incontrolados y sigan con las manifestaciones.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Botella.

Per a fixació de posició.
.
.
el Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, el senyor Peris té la paraula.

Un moment, senyor Peris.
Senyor Ribó, per a què demana la paraula?
*(Pausa)*

Té la paraula per a rèplica per cinc minuts.
*(Remors)*

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor diputat, només dir-li en primer lloc una cosa.
Nosaltres hem treballat molt per la llibertat, i continuem treballant, però amb un matís.
A nosaltres el que els interessa en primer lloc és la llibertat de les persones, no la llibertat de les carteres i els negocis.
La llibertat però de les persones, eixe és el nostre primer objectiu.

Mire, vosté ha parlat d'arribar a un consens.
Amb qui?
Alguna vegada s'han dirigit a aquest grup per a parlar d'aquesta llei?
Que nosaltres sapiem, no.
I també li vull comparar amb l'altra llei del 99.
En l'altra llei sí que estiguérem parlant, no amb el seu grup, però sí que estiguérem parlant amb les persones que duien directament aquesta llei, i s'arribaren a determinats acords i a molts desacords.
Hi ha una diferència també en aquest tema.
L'altra llei va tenir una determinada voluntat de consens que aquesta no l'ha tingut.

I per suposat, a nosaltres no ens acuse d'obstruccionisme en cap moment.
O siga, potser el que s'hauria de fer és presentar les lleis en el seu moment i fer un mínim calendari per a què poguérem.
Però nosaltres continuem pensant que estava pensat per a què aquella llei no s'aprovara.

Mire, fa cinc anys que vostés governen, fa cinc anys que vostés governen.
Per tant, vostés van arreglar el problema dels residus.
Home, ja podien haver fet alguna cosa en aquests cinc anys.
Han posat un Pla integral de residus, no li recorde una altra vegada la manca de relació absoluta entre el que deia el Pla integral de residus i els pressupostos de la Conselleria de Medi Ambient en aquest tema.
No li recorde una altra vegada perquè està molt clar.

Privatitzar, clar que sí, clar que sí.
Mire vosté, fins i tot la mateixa redacció de la llei, fins i tot, elements fonamentals.
Fins i tot han fet deixament d'elements fonamentals d'aquestes Corts en debatre les lleis de la mateixa conselleria a l'hora de presentar un projecte.
Jo tinc ací, per exemple, l'acta de la sessió del Consell Assessor i de Participació on s'invita per part del conseller de Medi Ambient a unes persones en representació d'un famós *consulting* a nivell internacional, *Garrigues and Andersen*, que alguna cosa crec que han de veure en la redacció d'aquesta llei.
Fins i tot la mateixa redacció.
I no m'ha donat cap argument sobre aquest tema.

La propietat dels residus està per llei, evidentment.
Però és que el negoci no està en la propietat, el negoci està en la gestió, en els projectes de gestió.
Ací és on està el negoci, no està en la propietat, eixe no és concretament el que importa.
Només faltaria, si són propietaris per llei que se'ls traguera la propietat.
Només faltaria que un ajuntament si vol fer-ho públicament la gestió se li prohibira.
Però el que està clar, el que és evident en aquesta llei, és que està pensada per a un concurs com es planteja en els projectes de gestió.
Que els mateixos projectes de gestió puguen dir el que van a fer els seus mecanismes, etcètera, tindre la iniciativa, no només concreta de la gestió, sinó del marc de la política de residus en una zona determinada.
Açò és el que està molt clar, i que abans era una competència, era un element de les mancomunitats, de l'entitat de residus.
Això està claríssim.
Claríssim.

Vosté parla de la incineració, de la valorització energètica.
És important que tothom coneguen que vostés aposten, deixen oberta la incineració de residus, que ho deixen obert, és important que ho conega.
Que a vostés els sembla normal que s'incineren els residus.
Mire, ací sí que no hi ha, no estem d'acord en absolut.
A nosaltres ens sembla anormal, ens sembla perillós, des d'un punt de vista de sanitat, des d'un punt de vista de salubritat, i des d'un punt de vista de gestió de residus, incinerar.
I per tant, per molt que estiga regulat, nosaltres sabem molt bé que hi ha incineradores per ací.
Evidentment que ho sabem.
Com sabem molt bé que fins ara no hi ha cap incineradora en funcionament en el nostre país.

I és una situació que ens agradaria poder arribar a acords en vostés en el sentit de dir no hi haurà cap incineradora en aquest país, perquè és negatiu per al nostre país.
I estaríem encantats d'arribar a un acord.
Es va arribar en Aragó, li repetisc, i està en les lleis corresponents amb un govern del Partit Popular.
Ens agradaria arribar a un acord en aquest sentit.
*Ojalá.* Pot contar en la nostra col·laboració, i entusiasta.
Però en la nostra oposició rotunda, si en algun moment, en algun projecte de gestió, per casualitat alguna empresa se li ocorre plantejar la incineració de residus.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó.
.
.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Per últim, i acabe, és important deixar clar que la participació ciutadana com a mínim es degrada a la condició de reglament en l'entitat de residus.
Això és una evidència incontestable respecte a altres lleis en funcionament i respecte a l'anterior projecte de llei.
Per a vostés la participació ciutadana sens dubte s'ha degradat legalment des d'una llei a un reglament.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor Botella, per a rèplica té la paraula.

 

**El senyor Botella Crespo:**

 

Gracias, señora presidenta.

Gracias, señor Ribó, por su tono.
Siempre es el mismo, siempre es adecuado, por lo menos cuando habla de este tema, que parece que tanto le gusta.
Voy a intentar seguir lo mismo que ha empezado.

Han trabajado por la libertad de las personas.
Hombre, como todo el mundo.
Aquí estamos, mire usted, en democracia, estamos todos en la cámara.
Esto no es mérito de Izquierda Unida, ¿eh?
Téngalo usted claro que esto no es patrimonio ni de Izquierda Unida, ni de la izquierda ni nada.
Aquí hemos trabajado todos por la libertad de los ciudadanos españoles y de los ciudadanos de nuestra comunidad.
Es que ya parece que solamente sean ustedes.
Pues mire, no, los demás también.

Pero una cosa es la libertad de las personas, los derechos a los que tienen.
.
.
derecho, porque lo han conseguido, porque lo hemos conseguido entre todos, y otra cosa es que usted quiera encorsetar a esas personas, que no puedan salirse de donde usted quiere meterlas, quiere dirigirlas.
Es que el dirigismo es falta de libertad.
Y eso es lo que nosotros estamos con esta ley intentando que usted no pueda hacer.
Ni usted ni nadie, ni nosotros, el poder dirigir a las personas.
Por eso le digo que no tenga miedo a que esas personas ejerzan su libertad, no les diga usted que no pueden salirse de donde están metidos.

Dice que no hemos hablado con usted para el consenso.
Hombre, yo he subido a esta tribuna ya esta es la tercera vez y lo he dicho con luz y taquígrafos, en las Cortes, estará en el *Diario de Sesiones*.
¿Cómo más quiere que le diga que sí que lo queremos?
Lo que pasa es que quién es el grupo que presenta la ley.
Nosotros.
Si yo públicamente le he dicho que lo queríamos, si se lo ha dicho el conseller.
.
.
¿Se ha dirigido usted a decir, oiga, vamos a ver, cómo llegamos a ese acuerdo con nuestra ley?
¿O qué quiere, que yo le ponga la ley le diga, señor Ribó, cómo la quiere usted hacer?
No, no, si yo se la presento hecha.
Y ustedes no se han dirigido en ningún tipo de momento porque no tenían ningún interés.
Pero es que además lo rechazan, si es que han hecho una enmienda a la totalidad, y ahora todavía dice: bueno, pero ahora de las enmiendas estas verá, nosotros estaríamos de acuerdo.
.
.
¿Para qué?
¿Qué pasaría?
¿Si yo le apruebo lo que usted propone, aprobaría usted la ley?
*(Pausa)* Esto es muy fácil.

No, seguiría usted, cuando llegase aquí el proyecto al final, por más enmiendas que le apruebe diciendo: no.
Porque ha presentado la enmienda a la totalidad.
Y no podría echarse para atrás, por más enmiendas que le apruebe.
Entonces ya vamos a un debate sobre las enmiendas que podríamos haber llegado a acuerdos perfectamente, donde ­usted detrás­ sabemos cuál es el resultado final independientemente de lo que negociemos.
Bueno, pues la verdad es que es una actitud cuando menos rara, rarita, para poder negociar.
Pero bueno, aún así, seguimos nosotros ofreciendo el consenso.

El Plan integral.
.
.
que era antes de la ley.
Pues claro que era antes que la ley, y además eso sí que lo estuvimos hablando.
O sea, ¿qué hubiéramos hecho?
¿Una Ley de residuos anterior, que ya hubiéramos tenido que cambiar porque las normativas, tanto españolas como europeas, nos hubieran hecho cambiar una ley?
¿O lo que pretendíamos era: hágase algo para que empiece la sociedad a acostumbrarse a que esto es un problema?
Que un plan se podrá cambiar, pero una ley.
.
.
son las nuestras, son las que nos damos, es nuestro autogobierno, tienen que ser definitivas, tenemos que respetarlas y hacerlas respetar.
Entonces, ¿era mejor cambiar una ley que poder cambiar un plan?
Yo creo que está perfectamente concebido el tema de que ahora hagamos una ley amplia, e insisto, de todos y para todos, donde ustedes de entrada se quedan fuera, voluntariamente.
No lo entiendo, señor Ribó.

Bien, dejar claro ante todo el mundo que no es que no apostemos por la incineración, sino que dentro del tema de antagonismo que presenta el señor Ribó, dice: "bueno, es que ustedes, bueno, es que pueden dejar vía abierta a la incineración, y ahora mismo en nuestra comunidad no hay nada ninguna planta incineradora".
Señor Ribó, ¿quién está gobernando?
Pues claro que no hay ninguna planta incineradora.
¿Cuál será nuestra voluntad?
¿Qué quiere, hechos o argumentos?
Porque usted dice un argumento y luego sin embargo dice: y no hay ninguna funcionando.
Antes sí había, desde que estamos nosotros, no.
Bueno, usted mismo, dentro de su contradicción interna haga lo que quiera.

Y bueno, para terminar, decirle lo mismo.
Creo que es una ley que tiene que ser de todos y para todos, señor Ribó.
Creo que hubiéramos estado de acuerdo en llegar a todos los acuerdos, pero quien no ha querido, y eso que quede claro aquí, el consenso, de entrada, han sido ustedes.
Quien desde esta tribuna le hemos dicho que aquí estábamos dispuestos desde el conseller, el president de la Generalitat y yo como portavoz.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Botella.
.
.

 

 

**El senyor Botella Crespo:**

 

.
.
.
y no han venido ­muchas gracias, señora presidenta­ han sido ustedes.
Entonces.
.
.
haremos efectivamente una solución a los problemas de los vertidos y la hará de momento el Partido Popular.
No sabemos el PSOE al final qué hará.
Ustedes sabemos que no lo quieren arreglar.

Muchas gracias.

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Botella.

Per a fixació de posició del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, té la paraula el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Simplement per dir que hi ha una coincidència en uns aspectes dels motius pels quals a nosaltres també ens mou presentar una esmena a la totalitat amb el Grup d'Esquerra Unida, i per tant nosaltres votarem a favor.
No coincidim en tots els arguments però sí en una part important, i per tant votarem a favor de l'esmena.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Conclòs el debat, passem a continuació a la votació.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 36 vots a favor, 46 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada l'esmena a la totalitat del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Senyories, se suspén la sessió per deu minuts.

 

 

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 31 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores)*

 

 

 

***Projecte de llei de residus de la Comunitat Valenciana.
Esmena a la totalitat presentada pel GP Socialista­Progressistes (RE número 15.
929, BOCV número 59)***

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor, ocupen els seus llocs.

Senyor Ribó, senyor Peris, per favor.

Punt dos de l'ordre del dia: debat de totalitat del projecte de llei de residus de la Comunitat Valenciana.
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Té la paraula, per a la defensa de l'esmena a la totalitat, el senyor Peris.
*(Remors)*

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Els motius i les raons que ens mouen al Grup Parlamentari Socialista­Progressistes a presentar una esmena a la totalitat al projecte de llei de residus és perquè considerem que l'esperit i principis que la inspiren i conformen porta a un articulat que realment no va a resoldre la greu problemàtica del tractament dels residus que tenim a la nostra comunitat.
I eixe és el motiu.

O siga, el motiu és perquè estem convençuts que amb aquesta llei de residus, amb el desenvolupament de l'articulat d'aquesta llei de residus, no va a resoldre's el greu problema del tractament de residus que patim al territori valencià.
No perquè no la considerem necessària i urgent, ans al contrari: pensem que és tard.
Pensem que es perderen quatre anys de la passada legislatura en la qual no va haver cap llei mediambiental; sí que van haver modificacions a lleis mediambientals de l'anterior legislatura.
I aquesta llei ­torne a dir­ està inspirada, i així ho diu el preàmbul, en obrir, en fomentar la iniciativa privada en el sector dels residus, però això no va a resoldre els problemes de contaminació que generen els residus.

No podem compartir eixe projecte de llei que ve acompanyat d'una memòria econòmica, com no podia ser d'una altra manera, on la Conselleria de Medi Ambient reconeix que és l'entrada en vigor d'un nou model de gestió que donarà lloc a la previsible modificació de l'actual Pla integral de residus, amb possibilitat que siga la iniciativa privada la que execute les infrastructures, sense determinar quina és l'alteració que produirà en el model inversor de l'administració eixa entrada d'iniciativa privada.
I acaba concloent que aquest projecte no comportarà augment de la despesa, mentre, senyor conseller, milers i milers de tones de residus de tot tipus acaben contaminant el nostre medi.
Eixe és el gran problema d'aquesta llei.
No té una voluntat inversora l'administració, abandona la seua voluntat inversora, no sap exactament.
.
.
No aporta tampoc possibilitats, concrecions, encara que siguen generals, de quin serà eixe ingrés de la iniciativa privada en el sector, ho deixa al futur, i no aporta cap compromís real de resoldre des d'avui eixe greu problema dels residus.
Estan clars els principis.

Jo crec que tots els articles, que estan molt indeterminats.
.
.
no fixa cap termini la llei, no fixa cap termini, ni quan estaran els estatuts de l'entitat de residus, ni quan estaran els plans zonals.
No hi ha cap termini concret en la llei.
On estan clarament definits i posats els terminis és en el capítol cinqué, que són els articles 33 a 38.
El que interessava d'aquesta llei és allò que s'anomenen projectes de gestió d'iniciativa privada.
I és preocupant, és preocupant que el Consell puga defensar una llei de residus com aquesta, que tracta d'un dels problemes ambientals més importants que tenen les ciutats, pobles i comarques valencianes sense cap compromís d'inversió pública, ni tan sols cap concreció de les possibles iniciatives privades.

Ens presenten una llei de residus, a més, completament diferent a l'esperit de la llei de l'any 1999, que també era un govern del Partit Popular.
És cert que en coalició amb Unió Valenciana.
Aquell era un model completament diferent que nosaltres consideràvem molt millorable, molt millorable ­ens agradaven altres llei de residus d'altres comunitats autònomes més­, però que, efectivament, vostés han canviat completament.
Vostés han esperat a tindre majoria absoluta per a portar aquest model de llei.
Ara entenem per què des del primer exercici, després de l'aprovació en l'any 1997 del Pla integral de residus, ara ho entenem per què no han tingut cap voluntat d'invertir els xifres que estaven pensades, decidides, en eixe Pla integral de residus de l'any 1997.

Per això ara entenem perfectament per què en l'any 1998 no es van invertir els 12.
823 milions de pessetes que preveia el pla integral, ni en el 1999 els 13.
428, ni enguany els 10.
387.
No en les infrastructures exactament.
Per exemple, en el PIR es contemplava la inversió de 5.
382 milions de pessetes per a enguany i realment estan invertint-se 328 milions.
És evident que aquesta llei és l'acta de defunció definitiva del Pla integral de residus de la Comunitat Valenciana, aprovat també pel Consell del senyor Zaplana en l'any 1997.
Per això vostés s'han esperat.
A vostés no els ha preocupat eixe 1,4 de residus sòlids que cada habitant genera cada dia a la nostra comunitat, o eixos 4 milions de residus inerts.
No els ha preocupat.
No els ha preocupat deixar sense capacitat d'endeutament per a fer infrastructures a Vaersa, que és l'empresa pública encarregada de fer eixes infrastructures per a resoldre.
.
.
quan som una de les comunitats amb més endeutament del conjunt de les comunitats autònomes.

Tampoc es planteja en la memòria econòmica, ni ens ho ha dit en la seua intervenció, quants diners pensa el conseller negociar, batallar, d'eixos 500.
000 milions de pessetes presentats en gener de 2000, en el gener electoral, la senyora Isabel Tocino, anterior ministra de Medi Ambient, que deia que hi hauria 500.
000 milions de pessetes per a un pla nacional de tractament dels residus.
El senyor conseller ens ho haguera pogut dir: "Hi anem a batallar perquè almenys vinguen 50.
000, 60.
000, 70.
000 milions de pessetes d'inversió pública en.
.
.
" No li preocupa.
Vostés, la seua preocupació és obrir a la iniciativa privada eixe.
.
.
el tractament dels residus.

Però, clar, no és un nou model de gestió, senyor conseller, senyors del PP.
Això no és un model de gestió.
Això és antiquíssim, és preliberal, és del segle XVIII.
El seu model de gestió és *laissez faire, laissez passer.*És mercantilista, és purament mercantilista.
És obrir al mercantilisme el tractament dels residus.
És com deia el nostre portaveu la setmana passada, desfasat, és antiquíssim.
Això no és modern.

Però, clar, tenien un problema.
Abans de la llei de residus tenien un problema: no podien tolerar que una part importantíssima del tractament dels residus poguera descontrolar-se, poguera haver problemes fins i tot amb eixe model de gestió que posa en peu d'igualtat la iniciativa pública de la iniciativa privada.
Podia escapar-se una gran part del pastís, podia escapar-se el 35% de la població valenciana, podien escapar-se 44 municipis, podia escapar-se el Consell Metropolità de l'Horta i, per tant, calia dissoldre'l abans.

Efectivament, podien tindre una gran competència d'uns ajuntaments que, al contrari que en les eleccions autonòmiques, on sí tenen majoria absoluta, havia canviat de color, perquè en les eleccions municipals de l'any 1999 el Partit Popular perd la majoria en l'Horta de València i la recupera l'esquerra.
Era molt perillós, era molt perillós que el Consell Metropolità de l'Horta, altra vegada en mans de l'esquerra, fera oposició a eixa gestió privada sense control, i vostés necessitaven dissoldre per via d'urgència el Consell Metropolità de l'Horta.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Peris, atenga's.
.
.

 

**El senyor Peris i García:**

 

.
.
.
per a permetre l'aplicació d'aquest projecte de llei.

Per això estic tractant.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Peris, atenga's a la qüestió que es tracta en l'esmena.

**El senyor Peris i García:**

 

Jo crec que estic tractant perfectament la qüestió.
.
.
Perdone, senyora presidenta.
Però, de totes maneres, ja he dit el que volia dir sobre eixe tema.
*(Remors)* 

No, senyor conseller.
Després de quatre anys de sequera legislativa, després de tres esborranys de llei de residus que empitjoren cada vegada, després de paralitzar l'aplicació del Pla integral de residus ajornant irresponsablement, amb greus conseqüències mediambientals, la solució dels greus problemes dels residus, i no solament urbans, tòxics, perillosos, inerts, pneumàtics, purins, agrícoles, etcètera, no podem acceptar-li una llei que espera i confia solament, i sense quantificar, en les inversions privades en el sector per a solucionar el problema.
Sense cap desig d'inversions públiques, almenys per a cobrir en un breu termini de temps, sempre, sempre dintre del segon pla de desenvolupament regional, que és on hem d'aprofitar eixa oportunitat, eixa segona i darrera oportunitat per a fer infrastructures, eixes accions, eixes infrastructures, que segur que no li van a interessar invertir a la iniciativa privada.
No podem acceptar-li solament que siga motor de la solució dels problemes dels residus la iniciativa privada.

El Grup Socialista­Progressistes no podem compartir tampoc que els projectes de gestió dels residus, document que el projecte de llei defineix al capítol cinqué, de desenvolupament de la planificació i gestió dels plans zonals, i que fins i tot determinen la localització concreta i dimensions de les infrastructures, puguen ésser d'iniciativa privada i que eixa iniciativa concurse d'igual a igual, tal i com vostés proposen, amb la iniciativa pública, que en aquest cas seria la planificació del tractament dels residus d'uns ajuntaments o agrupació d'ajuntaments.
No, senyor conseller.

Una política moderna, sostenible, seguint les directives europees en el tractament dels residus, té com a principis bàsics la reducció, la reutilització i el reciclatge, deixant l'abocament solament per a segments molt minoritaris de la bossa del fem.
Eixa política està necessitada obligatòriament de l'aplicació d'una sèrie de principis, com són el de proximitat del tractament, sense oblidar l'eficiència, així com la solidaritat necessària per això.

La gestió dels residus, la ubicació concreta de les infrastructures és molt complicada tècnicament i socialment.
Per això calen no solament decisions tecnològiques, sinó també polítiques, per la qual cosa és fa imprescindible la planificació pública de les infrastructures.
També és cert que si la gestió o ubicació d'infrastructures és tan nefasta com, per exemple, l'abocador de Dos Aigües o la planta d'Hornillos, de Fervasa, a Quart de Poblet, no ajuda gens que la ciutadania estiga d'acord amb tindre a propet una infrastructura de tractament dels residus.

Repetim.
Aquests principis d'una política sostenible, moderna i solidària dels residus obliguen necessàriament a assumir des de les administracions públiques de la Generalitat i els ajuntaments i les seus agrupacions, amb la participació de les diputacions, la planificació i ubicació pública de les infrastructures de tractament.

Els plans de la Comunitat Valenciana de zona, de localitat, per a ser integrals i moderns han de fer-se i impulsar-se des de les institucions públiques i amb la participació social i ciutadana, i prompte, perquè la directiva europea de recollida selectiva ja ens obliga al 2001.
O la problemàtica dels inerts, eixos quatre milions d'inerts que es generen anualment, o la problemàtica dels pneumàtics, que al 2002 ni triturats podran ser acceptats en abocadors controlats.

I quan creu vosté que vindrà la iniciativa privada a solucionar els problemes dels residus de les zones rurals, els nuclis dispersos, o la recollida en els espais protegits?
Per a quan la iniciativa privada per a recollir el tractament escaient i sostenible de milers i milers de residus tòxics que es generen als xicotets tallers, a les empreses de revelat de fotografia, etcètera, etcètera, etcètera?
Volen vostés fer creure als valencianes i a les valencianes que el nou model de gestió, entre cometes, de la iniciativa privada va a entrar massivament abans de 2002, i a totes les comarques, a tots els pobles i a tots els sectors dels residus?
No serà que caldria una forta inversió pública, una empenta de la inversió pública temporalitzada, que pot anar acompanyada a la iniciativa privada a través de contractes de serveis, de concessions de empreses mixtes?
No seria així millor la proposta per a fer el tractament dels residus?

I, en tot cas, senyor conseller, en la memòria econòmica ni tan sols han pensat en la necessitat d'un cos d'inspectors de tractament de residus públics, sabent el que passa en moltes d'eixes iniciatives privades de tractament?
Per posar-li un exemple, la pedrera de Riba-roja, on estaven fregint-se l'altre dia en els gasos que es genera ous els veïns, senyor conseller, va començar sent una restauració ambiental d'una pedrera.
O és que pensem que les empreses no tenen com a primer principi no la gestió sostenible dels residus, senyor conseller, sinó que els seus accionistes guanyen més diners cada vegada?

Per això, nosaltres pensem que no resoldrà eixe impuls d'iniciativa privada tot el problema dels residus.
No perquè no puga participar la iniciativa privada en la gestió de residus, però la planificació, la decisió i el control i l'impuls inversor ha de ser públic.
A més a més, perquè estem convençuts que en eixe tractament sostenible, en tots els sectors, en tots els territoris, en totes les comarques no hi ha guanys, no hi ha guanys empresarials suficients.
I, en canvi, sempre social i mediambientalment sí que és beneficiós per a la societat el tractament sostenible de residus.

Per això, perquè estem convençuts que la llei amb eixe caire que li han donat vostés de deixar en mans, completament en mans de la iniciativa privada la solució dels problemes dels residus, no podem estar d'acord amb la llei i li demanem que reflexione en eixe sentit.

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Torn en contra.
El senyor Maluenda, en representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt Excel·lent Senyora Presidenta.

Senyories.

El Grup Parlamentari Socialista, en ús del dret reglamentari que preveu l'article 108 del Reglament, ha presentat una esmena de totalitat que demana la devolució al Consell del Projecte de llei de residus de la Comunitat Valenciana.
Però, clar, l'argument que dóna per a aquesta sol·licitud de devolució és poc explícit.
Tan sols diu que "és per discrepar de l'esperit i principis que impedeixen al Grup Socialista poder recolzar, en principi, esta iniciativa legislativa del govern".
Això és el que diu l'escrit que demana la devolució.
Altra cosa molt diferent és el que el senyor Peris diu ací a la trona, a la qual cosa entrarem.

En este sentit, hem de dir que el motiu expressat per a justificar la petició de devolució és tan dispar i tan poc coincident amb la política que el Grup Parlamentari Socialista pregonitza o, almenys, el Partit Socialista pregonitza, que ens fa dubtar que siga una posició personal de qui la defensa.

Mire, vosté, volem deixar constància que l'esperit de la norma se sustenta i, a més a més, és respectuós amb els principis emanats de la Unió Europea, és conforme amb les directives comunitàries, també amb la Llei 10/1998, de 21 d'abril, de residus, i de la resta de normatives que la desenvolupen.
També ha estat informada de forma favorable pels diferents col·lectius i institucions públiques a la qual ha estat consultada.

El projecte de llei que hui es debat correspon, en una elecció que representa una opció política raonable i per.
.
.
ser criticable sempre que es justifique de manera suficient.
En este sentit, la discrepància en l'esperit i principis que diu l'escrit de devolució del Grup Parlamentari Socialista és dir.
.
.
al mateix temps que vostés estan en contra dels principis emanats de la Unió Europea.
Sí, sí, són contraris a directrius comunitàries en esta matèria.
Estan en contra de la Llei 10/1998, de 21 d'abril.
No comparteixen eixos informes favorables i el pronunciament que ha emés el Consell Assessor de Medi Ambient, el Consell Econòmic i Social, el Consell Jurídic-Consultiu, la Federació de Municipis, els agents socials valencians, etcètera.
Estan en contra que la Comunitat Valenciana dispose d'una norma legislativa que planifique i establisca el règim jurídic de la producció i gestió de residus i regule els sòls contaminats amb la finalitat de protegir la salvaguarda, la salut humana i el medi ambient.
Això és el que vostés estan rebutjant.
Ha dit que estan en contra de l'esperit de la llei, perquè eixe és l'esperit de la llei.
Eixe és el criteri que el Govern Valencià té en compliment del programa electoral que un dia vam presentar a la societat i que va ser recolzat majoritàriament, i que tots els col·lectius als quals m'he referit han recolzat i que, a més a més, la llei és congruent amb eixes normes jurídiques que li he dit i les directives europees.

Per tant, repetir, senyor Peris, vostés, el Grup Parlamentari Socialista, quan demanen la devolució del projecte de llei perquè no comparteixen ni eixe esperit ni els principis, estan dient que estan en contra de tot el que acabe de dir-li.
La seua actitud política, però crec que personal, em dóna autèntica angoixa, perdone'm l'expressió, autèntica angoixa, senyor Peris.
Vosté s'oposa per a norma a tot, a tot.
Encara no he trobat un sol tema, un sol acord que adopte el Govern Valencià, no que li parega bé, tan sols em conformaria que li pareguera mitjanament bé*.*

Pues, no, no hay forma, no hay forma, señor Peris.

I jo crec que és una postura personal i no crec en cap cas que el seu grup compartisca eixos criteris.

Mire, presenten 50 esmenes, però no s'atreveixen a fer un text alternatiu.
A més, plantegen un capítol addicional.
Però, per què no fan un text alternatiu perquè ens assabentem si el model socialista de residus continua sent el model públic de clamorós fracàs?
Serà eixe o serà un altre que vosté ­perquè veig la coincidència amb els criteris del senyor Ribó­, vosté que és una persona que ve d'Esquerra Unida continua escorat i el que vol és llevar al Grup Parlamentari Socialista.
.
.
de centrar-lo.
Eixe anunci que caminen al centre jo no el veig.
Jo crec que vosté el que està és *arrimando el ascua a su sardina.* I perdone'm la vulgaritat de l'expressió, però crec sincerament que és eixa.

Mire, vosté entra ací com un elefant en una *cacharrería*.
Cada vegada que es meneja tira alguna cosa.
Cada vegada que es meneja tira alguna cosa.
No hi ha res, absolutament res que meresca, en principi, credibilitat per a vosté i que siga buscador d'un consens, d'un acord, d'un enteniment per a millorar les qüestions, per a millorar les qüestions.
No, no, no.
Vosté d'entrada, fora, que es torne la llei al govern perquè entén que no és necessari que tinguem una llei d'estes característiques, perquè entén que com no comparteix els criteris o no.
.
.
Faltaria més!
Faltaria més!
Com va vosté a compartir els criteris del govern de la Generalitat que està governat pel Partit Popular!
Els criteris que inspiren la presentació del projecte de llei són concordants i són conseqüents amb el programa de govern del Partit Popular.
Vosté, una persona, hui en el Grup Parlamentari Socialista, però que ve d'Esquerra Unida, pot estar lluny d'eixa posició que el govern ha manifestat.
Ara, el que m'estranya enormement és que en esta matèria el Grup Parlamentari Socialista coincidisca amb vosté i estiga tan lluny dels plantejaments que nosaltres defensem.

Mire, jo crec que vosté en el fons el que no ha sabut és interpretar el projecte de llei.
Jo crec que vosté no l'ha comprés.
O si, comprenent-lo, manté la posició que està mantenint, em fa pensar que no estic jo molt desencertat quan he dit algunes vegades ­i ho repetisca ací a la trona­ que vosté manté uns criteris impropis d'eixe Grup Parlamentari Socialista, d'eixe Partit Socialista que diu que se centrarà, i el que està és recordant el seu passat polític en Esquerra Unida i coincidint plenament en els plantejaments que fa el Grup d'Esquerra Unida.

Mire, diu: "la iniciativa privada".
En primer lloc, fomentar la iniciativa privada front a la intervenció pública respon ­com he dit­ a un model de govern de qui hui ostenta la majoria absoluta a les Corts Valencianes.
Lògicament, les manifestacions d'este model tenen un reflex en les lleis que s'aproven.
En este sentit, la Llei de residus és un exemple més d'això.

La Conselleria de Medi Ambient és coneixedora de l'existència de la iniciativa privada amb ànim d'invertir en la construcció i gestió en infrastructures de residus.
La llei estableix la via per a conduir eixa inversió de la forma més profitosa per l'interés general de la gestió de residus, però no en exclusiva; no és condició *sine qua non* que siga l'empresa privada, facilita la participació de l'empresa privada perquè hi ha empreses privades que estan disposades a invertir i a generar una oferta laboral millor cada dia.
De tots és sabut el fracàs de tots els models que s'han intentat implantar a partir d'un finançament públic.
O és que ja no ens recordem?
Seria il·lògic que ara tornarem a ensopegar amb la mateixa pedra que van ensopegar governs anteriors.

Mire, l'existència de la iniciativa privada no suposa en cap cas l'absència del control de les inversions per part de l'Administració.
Al contrari, s'ha potenciat i millorat el sistema de planificació sempre públic de residus.
La iniciativa privada haurà d'ajustar les seues inversions i actuacions a la planificació que realitzen els poders públics.
Això és irrenunciable.
L'Administració no tan sols actuarà com a garant del compliment d'esta planificació, sinó que, a més a més, realitzarà aquelles infrastructures i gestió allà on no puga arribar la iniciativa privada.

Mire vosté, estem davant un projecte de llei modern que fa una anàlisi dels diferents models autonòmics i europeus que existeixen en matèria de residus.
Té la virtut d'aplicar i adaptar a la realitat concreta de la Comunitat Valenciana el més positiu de cadascú d'ells.
És una llei innovadora.
Introdueix aspectes importantíssims en la seua regulació que la diferencien d'altres comunitats autònomes.
Inclou les més recents directius europees sobre matèria que encara no han estat traspassades per a l'Estat; per exemple, la directiva d'abocadors.
Desenvolupa la llei bàsica de l'Estat sobre els residus, tan sols Canàries compta amb un temps legal que desenvolupe eixa llei.
Profunditza en els conceptes dels diferents tipus de residus.
Estableix un sistema equilibrat de planificació i gestió.
La normativa existent en altres comunitats o en l'Estat carrega tot el seu pes en la gestió i deixa en segon pla la planificació.
Amplia les competències municipals, senyor Peris, i se li exigeix un efectiu i eficaç exercici de les mateixes.

He de destacar que per a la consecució de l'objecte general de la llei, objectiu que regula l'article 1, és de forma prioritària protegir la salut humana i el medi ambient.
L'Administració, amb la seua actuació, promourà la reducció de residus, la valorització de residus, les infrastructures que permeten actuar d'acord amb els principis d'autosuficiència i proximitat, impedirà el dipòsit incontrolat de residus, promourà la regeneració dels sòls contaminats i impulsarà la participació social.

Mire, té un Títol, el II, que es dedica a la planificació, en el qual s'estableix un sistema de planificació que permet adaptar les previsions legals a les necessitats concretes de cada zona de la nostra Comunitat, preveu un pla integral de residus que estableix previsions i ordenació per a tota la Comunitat Valenciana, uns plans zonals que permetran adaptar el pla integral a cada zona concreta i uns projectes de gestió en els quals s'estableix el nivell d'avantprojecte de les infrastructures i la forma de gestió necessària perquè eixa gestió de residus siga conforme a allò que estableix el pla zonal.
Este projecte de gestió permetrà la participació de la iniciativa privada ­permetrà, que no és únicament la iniciativa privada­ mitjançant un simple procediment de concurs i adjudicació.
El que la llei estableix.

En el Títol III es regula el règim de producció o cessió i gestió de residus, donant una gran importància als plans de prevenció dels productors i establint sistemes de control per a l'Administració com els registres i les autoritzacions.
D'esta manera, la llei establix mesures dirigides a la disminució de la producció de residus.

També regula els sòls contaminats conforme al principi de qui contamina paga, però no aquell de qui paga pot contaminar, no, no, el contrari, qui contamina paga, senyor Peris.

Mire, els responsables de les infraccions administratives no poden obtindre un benefici per la infracció comesa, establint-se l'obligació de reposar o restaurar les coses a l'estat anterior de la infracció que es cometa.
Ens trobem davant d'una norma que, tenint en compte la realitat valenciana, establix un marc jurídic que permetrà actuar per a donar solucions a les carències actuals, millorant la qualitat del nostre medi ambient i garantint la salut de les persones, garantint la salut de les persones.

Este avantprojecte, este projecte que hui comencem a caminar per a convertir en llei, manifesta una política sostenible basada en el manteniment del creixement de la Comunitat Valenciana, amb ple respecte al medi ambient i amb una racional utilització dels recursos.

Creem sincerament, senyor Peris, que és un document de treball importantíssim.
És una llei molt seriosa, un projecte de llei molt seriós, perdó, que es convertirà en una llei enormement beneficiosa per a la societat valenciana, enormement beneficiosa perquè va a ser respectuosa en tot moment amb la defensa del medi ambient, va a tindre la prioritat de treballar en defensa de la salut pública i va a retornar les competències als municipis.

Clar que permet que participe l'empresa privada.
Faltaria més.
¿És que no estan les empreses privades valencianes participant en la gestió, en l'arreplegada i en la gestió dels residus a tota Espanya, inclús en les comunitats on estan governant vostés, els socialistes?

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Maluenda.

Per favor, pregue silenci.
Gràcies.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Per què no va a ser igual ací a la nostra comunitat?
Perquè vosté senzillament pensa que no ha de ser?
¿Per què no ho comenta a nivell del partit que representa la formació parlamentària en què vosté està integrat en estos moments?
¿Si en altres comunitat on ells governen sí que són partidaris que la iniciativa privada gestione els residus, per què en la Comunitat Valenciana no?
Perquè vosté és el portaveu del Grup Socialista en matèria?

Jo crec que es podria aplegar a un error molt greu si continuem per eixos plantejaments.
Jo, en este moment, en un tema tan primordial, no puc distingir de la política que vosté defensa la política que defensa Esquerra Unida.
Ho és que cada volta caminen més a la proximitat amb Esquerra Unida?
O no?
¿O és que vertaderament el seu grup parlamentari sí que creu amb eixe procés de dur el Partit Socialista al centre, que el senyor Zapatero i el senyor Pla estan dient, i és vosté l'excepció que confirma la regla i vosté no fa cas d'eixos postulats i vosté, com ve d'Esquerra Unida, igual que ens fa en els temes de l'aigua, vol fer-nos en els temes del medi ambient?

Francament, senyor Peris, no comprenc esta situació, esta oposició tan radical a un projecte de llei que allò que pretén és que aquí en la cambra negociem les esmenes.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Acabe, senyora presidenta.

.
.
.
negociem les esmenes que s'han presentat, discutim les esmenes i estem oberts al diàleg, al consens, a fer una llei que vinga de tots, de la participació de tots.
Però clar, vosté, amb eixos plantejaments, crec que l'únic que fa és descentrar el seu partit i aproximar-lo cada volta més allà d'on vosté ve, a Esquerra Unida.

Res més, senyories, i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Senyor Peris, per a rèplica, té la paraula.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor portaveu avui del Partit Popular.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Tenia preparat un discurs al qual ja ens té acostumats, tenia preparat el discurs i ve aplicant eixa teoria que va encunyar Goebbels, que repetint mil vegades una mentida és converteix en veritat, i ací es dedica a repetir-la, a repetir-la, a repetir-la, es veu que sí que ha llegit, no ha escoltat la nostra intervenció, sí que es veu que ha llegit molt a Goebbels, i a partir d'ací va repetint sempre la mateixa teoria.

Però efectivament, com té eixa teoria, se li oblida que la setmana passada, amb el mateix portaveu de medi ambient del mateix Grup Socialista­Progressistes, a diferència d'Esquerra Unida, eren capaços de consensuar una moció que va llegir l'honorable senyora presidenta sobre el Pla hidrològic nacional.
Però se li oblida, perquè ell ha de repetir, perquè no té arguments per a contestar la nostra intervenció, per què discrepem, per què discrepem d'eixa orientació solament d'iniciativa privada?
I ve ací a repetir.
Clar, però ací està el *Diari de Sessions*.

Però no ens ha escoltat el senyor Maluenda, no ens ha escoltat.
Perquè nosaltres no hem dit que no puga estar la iniciativa privada en la gestió de residus, en absolut ho hem dit això.
No sap distingir els matisos de les intervencions, no sap distingir-los.
Això és preocupant per al Partit Popular, tindre portaveus que no saben distingir els matisos i no escolten les intervencions.

Nosaltres hem dit que ens sembla, que ens sembla pel contingut d'eixa llei, per eixe impulsar la iniciativa privada, que s'oblida que ha de ser la inversió pública una gran part d'eixe impuls, que és necessari.
Hem dit que la memòria econòmica no ve acompanyada d'un compromís temporalitzat d'inversions públiques.
No hem dit que la iniciativa privada no puga estar en la gestió.
Sí que hem dit, efectivament, que en la ubicació, en la planificació concreta de les infrastructures, pensem que ha de ser l'administració pública, la Generalitat, els ajuntaments, i hem parlat de la participació social i ciutadana la que ha decidir on van les infrastructures.

No hem negat, perquè avui a més estaríem negant que ara és de dia.
La gestió dels residus en una part important ja està en mans dels ajuntaments.
En el meu propi Ajuntament de Gandia, on jo gestione els residus.
Però la planificació, la concreció de com ha de ser i on van les infrastructures de residus ho decideix l'Ajuntament de Gandia, això és el que hem dit.
No estem en contra de la gestió de la iniciativa privada, senyor Maluenda.
No ens ha escoltat vosté, perquè vosté venia a dir això que ha dit, i després ens ha llegit una altra part.
Vosté venia a dir, diguérem.
.
.
disparar al missatger, i no a parlar de les nostres propostes del nostre grup, senyor Maluenda.

Jo no entraré mai a eixe tipus de desqualificació.
Jo respectaré sempre quin és el portaveu que em proposa el Partit Popular, en absolut haurem d'entrar quin és el portaveu en cada comissió que posa el Partit Popular.
No és un estil democràtic ni parlamentari.
Vosté hauria d'escoltar, hauria d'haver escoltat, oblidant-se dels seus prejudicis, no dels meus, la nostra intervenció.
Perquè a més ha començat llegint la nostra esmena.
La nostra esmena a la totalitat és reglamentària?
Es pot posar el que es posa?
Doncs a partir d'ací vosté senta la nostra intervenció, senta els matisos de la nostra intervenció.
Escolte el partit majoritari de l'oposició sense prejudicis, senyor Maluenda, i ens podrem entendre com ens entenguérem la setmana passada, i li ho torne a dir, en el Pla hidrològic nacional.
Si no, vosté és el qui dificulta el consens, vosté és el qui dificulta el diàleg entre el Partit Popular i el Grup Socialista­Progressistes, i no les nostres intervencions.
Óbriga vosté les orelles, oblide els perjudicis, perquè almenys, i vaig a dir-li, estic completament orgullós del meu passat polític, completament orgullós del meu passat polític.
*(Remors)*

I lamente que dificulte vosté justament el diàleg democràtic intentant recordar els passats polítics.
No vull parlar jo dels passats polítics d'altres polítics d'aquesta cambra.
Per tant, nosaltres ho repetim, nosaltres ho repetim: cal l'impuls de la iniciativa pública, calen compromisos d'inversió, cal no deixar en mans de la gestió privada completament fins i tot la ubicació on va la infrastructura.
Podríem entrar fins i tot en problemes d'especulació de sòl a l'hora de vore on van i on no van les infrastructures.
D'això hem vingut a parlar, en això discrepem, això hem volgut matisar d'eixa llei; haguérem, efectivament pogut parlar d'eixa llei abans de portar-la.
No obstant això, hem fet cinquanta esmenes, on volem trobar-nos amb el Partit Popular perquè és una llei importantíssima, perquè, tornem a dir, és el major problema ambiental d'aquest país.
Però efectivament, intentant parlar del que diem i no buscant excuses que se'n van per les branques on no devien anar-se.

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Peris, estem en un debat de totalitat que demana la devolució d'un projecte de llei al govern, per uns motius que en eixe escrit que fa que se puga substanciar este debat de totalitat diu el Grup Parlamentari Socialista, i que firma el seu portaveu.
Clar, si això és discrepant en el que vosté diu ací a la cambra, vosté ha de comprendre que a mi em dóna molt a pensar.
Per això he dit, reflexionant, si és que vosté mantén encara les teories que manté Esquerra Unida, perquè vosté pertanyia.
.
.
I no li ho he dit en sentit pejoratiu.
Faltaria més.
¿Que no és legítima la postura que Esquerra Unida manté en tot moment sobre una qüestió o altra?
Que no és legítima?
Tan legítima com la del seu grup o la del meu grup.
Altra cosa és que es compartisca el criteri o no, s'estiga més pròxim o més allunyat d'eixe criteri, però és autèntica i legítima.
Per tant vosté no deu molestar-se i venir aquí així tan sufocat perquè jo li haja recordat que està mantenint criteris d'Esquerra Unida.

I deia que estem fent un debat de totalitat.
Vosté diu que no li comente les seues esmenes, que no entre.
.
.
És que no és moment, no és el moment, estem en el debat de totalitat, que si prospera la seua esmena el projecte de llei va al govern, i si no prospera va a comissió, i quan s'anomena una ponència que reba eixes esmenes a l'articulat, a partir d'ací començarem a parlar del contingut d'eixes esmenes.
Tan sols li he dit que n'ha presentat tantes que a la millor haguera pogut configurar un text alternatiu i no ser tan dràstic i dir: "que se torne la llei al govern!
, no volem esta llei, no volem que es faça cap llei!
"

Perquè si a vosté el que no li agrada la llei, vosté haguera fet un text alternatiu dient: "la llei és necessària, la llei és convenient", i dins de la interpretació que vosté faça de la normativa jurídica existent en estos moments configura un articulat, un text distint, respectable, que es podria compartir o no.
Aleshores podríem estar discutint quin és el model que el Grup Parlamentari Socialista en el que vosté és portaveu en esta matèria manté en estos moments.
Però així no.

Mire, d'allò del Pla hidrològic nacional no m'ho recorde.
Vosté sap que en la primera esmena va ser impossible aplegar a una transaccional perquè vosté ho impedia; quan van recórrer al senyor Puig en la segona iniciativa que era la nostra es va poder aplegar a una esmena transaccional.
Ara, jo ja no sé què és el que ha passat a Madrid, jo ja no sé si vostés, a pesar d'haver-ho votat, recolzen o no recolzen el Pla hidrològic nacional.
Però en fi, no és el tema.
Mire, li he dit abans que teníem empreses valencianes, empreses privades, que estan gestionant residus a tota Espanya, en comunitats on governa el Partit Socialista.
Per què no ha de ser també a la Comunitat Valenciana?

Mire, vosté partix d'un concepte ­que són notes que prenc, que vosté després em diu que vinc en un discurs preparat, paper reciclat, del que hi ha allí en l'escó, etcètera­ vosté partix d'un concepte de la llei que demostra que o no s'assabenta bé del que diu, o que ha volgut interpretar-la, que seria més greu.
Té un error de partida i és que vosté creu que el model de gestió de residus a la nostra Comunitat Valenciana no ha de ser el model del grup que ha rebut el recolzament de la societat civil valenciana, sinó d'aquells grups minoritaris, respectables, que legítimament mantenen unes posicions discordants en la del meu grup i crec que també en la del seu grup.

Els seus criteris, li ho he dit abans, poden ser l'excepció del criteri que manifesta el Grup Parlamentari Socialista, perquè no hem d'oblidar que al llarg de 1984 fins a 1995 van autoritzar abocadors privats, el govern del Partit Socialista: el de Real de Montroi, a la Societat d'Agricultors de la Vega, cinc abocadors junts hi havia allí, cinc abocadors junts; el d'Onda, a Fomento de Construcciones y Contratas.
Després públics: la Diputació Provincial de València, la planta de Guadassuar, la planta d'Ador.
A Castelló: abocador de Tales, abocador de Cortes de Arenoso.
El Consell Metropolità de l'Horta, abocador d'alta densitat, Vaersa, i en Asp l'abocador d'Asp.

Bo, però és que a més van autoritzar plantes privades per al tractament de residus industrials.
Autoritzant quan?
Quan es van donar compte de l'enorme fracàs que significava el model públic, i aleshores no van tindre més remei que canviar.
Fins a deu, fins a deu plantes privades de tractament de residus industrials.

Però clar, també parlem dels diners, vosté ha parlat dels diners.
Mire, l'evolució d'inversions ­i acabe, senyora presidenta­ en 1993 el govern socialista va invertir 131 milions de pessetes, catorze abocadors a Alacant, vint-i-vuit a València, vint-i-un.
.
.
.
Són inversions de tancament d'abocadors, inversions de tancament d'abocadors.
En el 94, 131 milions de pessetes, van augmentar cent pessetes, eren 131.
000.
159, i en el 94, 131.
000.
268.
En el 95, van baixar, boom, a plom, 87 milions.
¿Sap quants en té prevists el govern del Partit Popular en la Generalitat Valenciana per a l'any 2000?
.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor.
.
.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Acabe, senyora presidenta.
A vora de 600.
Eixa és la diferència de la importància que vostés donen al tema dels abocadors i la que nosaltres li donem.
Perquè nosaltres parlem menys i fem més.

Res més i moltes gràcies.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Per a fixació de posició.
Senyor Ribó, té la paraula.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Molt breument.
Per estar fonamentalment d'acord en les argumentacions donades pel portaveu del Grup Parlamentari del Partit Socialista, nosaltres anem a recolzar aquesta proposta pels arguments abans esmentats.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Conclòs el debat de totalitat, l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes al Projecte de llei de residus de la Comunitat Valenciana, correspon la votació.

Senyories, comença la votació.
Comença la votació, ara.
El resultat de la votació és de 38 vots a favor, 45 en contra, cap abstenció, queda rebutjada l'esmena a la totalitat.

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre desplegament de la normativa per a l'acreditació de centres, establiments i serveis sanitaris, presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes (RE número 11.
111, BOCV número 43)***

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt tres de l'ordre del dia, presa en consideració de la Proposició no de llei sobre desplegament de la normativa per a l'acreditació de centres, establiment i servicis sanitaris, presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Per a la seua presentació i defensa, té la paraula la senyora Mendoza.
*(Remors)*

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La proposición no de ley que presenta hoy mi grupo en esta cámara habla de calidad y de seguridad de la atención sanitaria que los ciudadanos y ciudadanas del País Valenciano deben recibir.
Esta proposición se refiere específicamente a la necesidad de desarrollar de manera explícita una normativa que establezca niveles de calidad, que el conjunto de dispositivos sanitarios, tanto los públicos como aquellos dispositivos de iniciativa privada con los que ocasionalmente debe concertar el sistema público, garanticen realmente la calidad y la seguridad.

Para ello es necesario establecer unos mínimos de recursos, unas condiciones mínimas de recursos materiales humanos.
Unos se refieren, por ejemplo, al número de profesionales que deben corresponder por unidades de hospitalización, al nivel de especialización de esos profesionales, a la tecnología adecuada para cada uno de los procedimientos, y además unos estándares reconocidos de calidad con relación al funcionamiento y a los resultados de la atención que reciben los ciudadanos.
Y pondré unos ejemplos, porque este tema a veces es un poco árido.

Por ejemplo, hay estándares reconocidos por diferentes instituciones de ámbito europeo, americano o canadiense, por ejemplo, con relación al número de infecciones hospitalarias, o a las complicaciones o casos de muerte por determinados procedimientos diagnósticos o determinadas intervenciones quirúrgicas.
La normativa actual de nuestra comunidad autónoma data todavía básicamente del año 87.
Posteriormente hay una resolución del año 92, pero que no hace más que puntualizar algunos extremos.
Hay una regulación específica en el año 94, exclusivamente orientada a los consultorios que se abren de temporada en las zonas turísticas, y hay una normativa, ya con el gobierno del Partido Popular, del año 98, que explicita el registro que ya existía de los establecimientos autorizados.

La realidad de la normativa existente, si ustedes la leen con cierto detenimiento, y además es breve, y sobre todo su aplicación práctica, es que hoy el proceso que debería poner el acento en la acreditación, en la calidad de los servicios, se ha convertido en un trámite básicamente administrativo, que garantiza una foto estática de las condiciones del establecimiento en el momento de su apertura, pero que no pone en absoluto el acento en las cuestiones de calidad, en los estándares, ni en los mínimos que se deben reunir.
Lo que no tenemos en esta comunidad autónoma es una opción de un patrón respecto al cual medimos.
Está clara la documentación que hay que presentar sobre las características arquitectónicas, de material, de personal, etcétera.
Pero no hay una referencia sobre qué condiciones deben cumplirse.
Y eso hoy ya es una práctica habitual en los países de nuestro entorno.

Al no existir ese patrón de referencia ­cualquier medida debe tener un patrón de referencia­ hay un elemento de discrecionalidad y de arbitrariedad, o como ustedes prefieran llamarle.
Hay aspectos muy concretos, como es la radiología, que tiene su propia normativa; el tema de los bancos de sangre que hay en los establecimientos hospitalarios; el tema de la farmacia o de los botiquines, pero eso ya tiene una regulación muy específica.
Pero, como verán, son temas muy concretos, muy cerrados y que no abarcan al conjunto de la actividad y de la atención sanitaria.

Incluso aspectos tan básicos como la distribución o el almacenamiento de gasas medicinales no tienen un patrón de referencia, la eliminación de residuos hospitalarios, etcétera, etcétera.
Hoy, en el proceso administrativo, sólo está interviniendo un técnico médico y un aparejador.
Después de la primera autorización, que sigue siendo una autorización administrativa de apertura y no contiene criterios de calidad, de acreditación de la calidad, y de garantizar que se van a cumplir determinados estándares.
.
.
Y siempre ponemos el mismo ejemplo.
No es lo mismo que una ciudadana sepa que si da a luz en determinada clínica privada, su proceso de parto tiene un 30% de probabilidades de acabar en una cesárea, cuando lo óptimo, desde el punto de vista de calidad, es que sólo un 17% de los partos acaben en una cesárea.
Y sólo es para poner un ejemplo.

Evidentemente, la autorización administrativa de la apertura de un centro sanitario no implica que la administración concierte.
Pero en la práctica, cualquiera de los establecimientos autorizados está concertando con la administración pública, sin que existan explicitados y sean públicos los criterios de acreditación.
En estos momentos para ejercer un derecho básico de los ciudadanos en un país moderno y avanzado, como el que ustedes continuamente pretenden vendernos aquí que están haciendo realidad, y sólo yo creo que es una pátina de modernidad, es una modernidad superficial, porque hoy hay que asumir el reto de asumir aquellos criterios de calidad que hoy están ampliamente utilizados y consensuados en los países de nuestro entorno, e incluso en otras comunidades autónomas que tienen regulaciones mucho más avanzadas.

Si analizamos lo que en este tema han hecho durante los últimos cinco años de gobierno y leemos específicamente los objetivos que marcan en los presupuestos del 2000, hablan de desarrollar mecanismos de simplificación y racionalización de los trámites, hablan de trámites de autorización del servicios y establecimientos sanitarios.
Yo interpreto el término "simplificación" no como un avance, porque eso también da una pátina de modernidad, estar supuestamente contra la rigidez del control público y contra la burocratización de los procesos; yo creo que ese término, aplicado a este ámbito, es preocupante e incluso podríamos decir que es inaceptable.

Hoy esa actitud simplificadora de no valorar la acreditación de la calidad entra radicalmente en contradicción con la normativa europea, con la normativa comunitaria.
La normativa comunitaria está poniendo repetidamente el acento en la objetividad, en la calidad, en una regulación de los servicios públicos que imponga normas cada vez más garantistas desde el punto de vista del derecho administrativo.
En definitiva, un sistema que ofrezca garantías de seguridad para los ciudadanos, de calidad, de información transparente y suficiente para que el ciudadano en el momento que elija, que no, efectivamente, no está eligiendo el centro y el dispositivo que quiere utilizar, no lo está eligiendo, está viéndose abocado a determinadas elecciones que realiza en su lugar el gobierno del Partido Popular.

Un sistema que impida la arbitrariedad y la frivolidad de los gestores públicos en el uso del recurso y del dinero público.
Y además impida esa frivolidad repetida.
Yo creo que repetida, porque no quiero referirme a casos que ya han pasado, pero hay muchos titulares que podríamos volver a leer en esta cámara, porque ha habido casos de mala asistencia que han supuesto hacer inspecciones y análisis que han puesto de manifiesto que los centros, tanto sanitarios como sociales, no reunían las condiciones de calidad y de seguridad que los ciudadanos se merecían.

Es posible que hoy nos presenten una alternativa.
Esta proposición no de ley la presentamos hace bastantes meses cuando se produce un desgraciado accidente en una clínica privada con la que ustedes concertaron.
Pero yo espero que si hacen alguna propuesta, que nosotros agradeceríamos y saludaríamos, no sea un nuevo delirio de grandeza, no sea querer hacer algo en tiempo y forma inadecuado que permita colocar o subvencionar a determinados departamentos de determinadas universidades para beneficio de unos cuantos.
Que no sea un delirio de grandeza, que sea algo serio, que esté realmente en concordancia con las propuestas modernas, garantistas, de calidad y de seguridad que en estos momentos rigen en los países de nuestro entorno.

En definitiva, yo espero que sus repetidas apuestas por la calidad, por la seguridad, por el respeto a la libertad de elección de los ciudadanos, que solo puede hacerse en base al conocimiento de dónde van y qué resultados tiene y qué tipo de servicios pueden esperar, yo espero que, si esa apuesta es real, voten hoy a favor de nuestra proposición no de ley.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Grups que desitgen fixar posició?

El Grup Parlamentari Popular, el senyor Concepción té la paraula.
*(Remors)*

 

**El senyor Concepción Moscardó:**

 

Señora presidenta.

Señorías.

Yo quisiera pedirle a la portavoz del Grupo Socialista que me escuche y retire la proposición no de ley.

¿En qué me baso para pedirle que retire esta proposición no de ley?
Creo que ustedes están cometiendo un error confundiendo dos términos que son muy diferentes: uno, la autorización; dos, la acreditación.
Su proposición, y usted lo ha dejado delatar perfectamente en su intervención, engloba ambos conceptos, y los ha citado reiteradamente.
Ha dicho que la acreditación se limita en estos momentos a pedir una serie de estructuras sin entrar en la calidad de los mismos.

Señorías, la acreditación de centros y de servicios sanitarios es un problema ya antiguo, y exige que usted.
.
.
le digo a usted, porque parece que su memoria legislativa se limita al año 1994, que en el año 1997 todos los gobiernos autónomos llegaron a un acuerdo, que lo plasmaron en el consejo interterritorial en el mes de noviembre y que concluían que la acreditación exige dos premisas.
Primera premisa, la acreditación es un procedimiento al que los centros se adhieren voluntariamente.
Segunda, al igual que en el resto de los países de nuestro entorno, y en Estados Unidos donde está desarrollado el sistema de acreditación, en todos hay un organismo independiente que elabora los estándares y realiza el proceso de acreditación ­usted ha citado de pasada a lo largo de su intervención.
Los dos rasgos caracterizan el proceso de acreditación y lo diferencian de los otros términos señaladamente, como es la autorización administrativa.

Yo creo que es prioritario, y dejarlo muy claro, el sentido de voluntariedad que tiene la acreditación.
Y por eso tengo que recalcarle a usted que en el término de autorización mi gobierno ha desarrollado ya una larga labor a lo largo de estos últimos años, y se lo voy a citar porque parece que usted se olvida de ello.

Sabe usted que hay una serie de trabajos encaminados a presentar a las Cortes una ley de ordenación sanitaria, que ya se encuentra enunciada el 22 de abril de 1998, por el que se regula el registro oficial de centros, servicios y establecimientos sanitarios de la Comunidad Valenciana; el decreto publicado el 26 de julio de 2000, el *DOGV* 3.
801, regula la autorización de laboratorios clínicos, establece sus condiciones y requisitos técnicos, así como las normas reguladoras de su actividad.
Próximo a publicarse, la autorización de funcionamiento para consultas de profesionales sanitarios y otra serie de normas que se encuentran en fase de estudio y constitución de grupos de trabajo.

Señorías, como ustedes comprenderán, las normas antes citadas recogen los requisitos que ustedes solicitan en la proposición no de ley.
No quiero pasar por alto que, como es obvio, las normas antes citadas dan el mismo tratamiento a los centros, servicios y establecimientos sanitarios, independientemente de su titularidad, sea pública o privada, ya que el interés del gobierno se centra en el usuario, en su seguridad y en la calidad de la atención sanitaria que debe proporcionarle todo el conjunto del sistema sanitario valenciano.

El interés de la Conselleria de Sanidad por la acreditación, por la acreditación pura, se pone de manifiesto con la creación del servicio de evaluación, acreditación y auditoria sanitaria, dependiente de la Dirección General de la Agencia para la Calidad, Evaluación y Modernización de los servicios existentes.

Este servicio tiene encomendadas las siguientes funciones ­parece que usted se las ha pasado por alto­: establecer mecanismos para la acreditación en calidad de centros y unidades; establecer mecanismos para la evaluación continuada de la calidad, fundamentalmente a través de auditorias, tanto internas como externas; elaborar parámetros de excelencia y generar un censo de unidades que los cumplan, con clasificación de las mismas; evaluar centros, unidades y procesos para acreditarlos en calidad; elaborar parámetros de excelencia de unidades; mantener un registro de unidades de excelencia.

En este sentido, la Dirección General de Agencia para la Calidad, Evaluación y Modernización se constituye en entidad acreditadora.
Dispondrá de sus propios cuestionarios y estándares de acreditación de centros y servicios, así como un proceso muy definido para alcanzarla y mantenerla.

La acreditación supone no estar acreditado sino sobre todo estar acreditado por.
Es el prestigio de la entidad acreditadora el que da credibilidad a las acreditaciones, y eso no puede estar en la fase de autorización.

La Conselleria de Sanidad, en el marco del programa Horizonte 2002, está desarrollando un proyecto que integra las actuaciones de registro, acreditación y excelencia.
Entre las líneas de actuación Excelent, se contempla: elaboración de cuestionarios de acreditación, elaboración del manual de excelencia, especificación y registro de unidades de excelencia.
Su desarrollo busca garantizar la calidad y seguridad de los centros y servicios, más allá del cumplimiento de los meros requisitos estructurales, centrándose en la evaluación de su funcionamiento y de los resultados.

El diseño establecido ­reitero otra vez­ es independiente de la titularidad de los mismos, y obviamente prevé que la acreditación sea condición necesaria no sólo para la concertación con el sistema público, sino para poder acceder a la práctica totalidad de las fórmulas de incentivación, participación en proyectos de investigación y demás actividades relacionadas con la salud de los ciudadanos.

El sistema planteado no prejuzga la calidad de los centros por razón de su dependencia, basándose sólo en la continua superación de estándares rigurosos que garanticen la calidad de sus prestaciones.
Ningún sistema de acreditación concede esta sin especificación de plazos, por lo que se contemplan, como es común a todos ellos, diferentes niveles y plazos de acreditación.

Concluyo, señoría, recalcando que en la autorización hay una amplia legislación ya desarrollada y otra en desarrollo, que cumple el motivo de su proposición no de ley.
No obstante, tengo que señalarle que el proceso de acreditación en el sentido estricto exige la voluntariedad del mismo y se encuentra en estos momentos en fase de ser alcanzada por este gobierno.

Por esto, creo que usted debería retirar su proposición no de ley, ya que en otro momento esa confusión de términos nos obliga a votar en sentido contrario.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Concepción.

Senyora Mendoza, és per a rèplica?
*(Remors)* Per a rèplica, té la paraula.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Mi grupo no va a retirar esta proposición no de ley.
Yo creo que después de una disertación sobre que no ha sido correcto el planteamiento del Grupo Socialista porque hay una contradicción o la acreditación de la calidad es algo voluntario.
.
.
y usted a continuación y al final de su intervención, después de haber leído los objetivos de la Dirección General de Calidad, que todavía no ha avanzado en sus propuestas y que además se ha puesto un plazo prácticamente de inicio o de soluciones para el 2002, y por aquello de que hasta que no lo veamos no nos lo creemos, usted ha dicho explícitamente integrar, integrar la acreditación de calidad en la autorización.

Yo creo que hay una cosa muy importante en la que voy a insistir.
Hay que garantizar que aquellos centros con los que se concierta ­hoy ya no se concierta, hoy se hacen otras cosas, pero se utilizan desde el sistema público centros privados para atención sanitaria­ no son conocidos ni están explicitados los criterios en base a los cuales se acepta esa utilización por parte de la Conselleria de Sanidad.

Y eso es así.
Y eso es tan así como que tenemos una larga lista que yo no quería utilizar, pero que le voy a recordar dos casos.
En el año 1997, la clínica de Alcoy en la que se intervino a una mujer que falleció no reunía las condiciones para operar.
Quiero decir, se detectan por la propia inspección del Servicio Valenciano de Salud problemas estructurales que ponen en cuestión que la concertación sin un sistema de acreditación de calidad no es adecuada.
Y usted ha insistido en que ustedes van a integrar la autorización con la acreditación de calidad.

Yo creo que si nosotros incurrimos en algún tipo de contradicción o de error conceptual ustedes también lo hacen, porque han dicho exactamente lo mismo.
Entonces, nosotros no vamos a retirar esta proposición no de ley porque lo que queremos son compromisos inmediatos, que no tengamos que venir cada vez a esta cámara a crear debates sobre si el centro tiene las estructuras y las condiciones de calidad necesarias para garantizar la seguridad de los pacientes.
Se ha pedido repetidamente que se acabe la concertación para determinados procedimientos con determinadas estructuras de iniciativa privada.
Y la única garantía de que eso no se repita, de que no se repita un debate estéril, de que no ocurran accidentes que nunca deberían haber ocurrido, etcétera, etcétera, es que exista una explicitación de la calidad que reúnen cada uno de esos centros.
Que exista una explicitación de qué criterios utilizan ustedes para acreditar a esos centros para trabajar privadamente, pero también para trabajar para el sector público, utilizando el dinero que hoy es de todos.

En fin, no quería insistir, pero le recuerdo que en estos momentos no hay garantías; no hay garantías porque ustedes acusaron de irresponsables a los inspectores que en un momento determinando hacen públicas las deficiencias que ocurren en una determinada clínica.
Y hoy el derecho de ciudadanía, la libertad que ustedes tantas veces invocan, quiere decir que los ciudadanos tienen derecho a estar realmente informados.
Y además, una información veraz, y además una información objetiva, y además una información que se pueda medir.

Entonces, si esos criterios fueron explícitos, si los ciudadanos tuvieran acceso a las evaluaciones de calidad y de acreditación, eso no ocurriría.
Y eso sí que sería un país moderno, un país libre, un país avanzado, y no un país con una pátina de modernidad, de agilidad, pero que no está garantizando la seguridad y no está garantizando la calidad.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Concepción.

 

**El senyor Concepción Moscardó:**

 

Señorías.

Yo creo que sigue usted con su confusión y la lleva hasta sus últimos extremos.
Creo que hoy nos toca debatir con la parte dura y no dialogante.
Lo digo en broma.
Pero, ese es el concepto.

Mire, usted ha sacado un papelito.
Y en ese papelito que ha sacado yo no voy a entrar, pero le voy a decir que esa clínica trabajaba para el Servicio Valenciano de Salud cuando ustedes gobernaban.
Y no solamente le voy a insistir.
Tuvo tales problemas que tuvo que cambiar hasta el nombre.
Recuerde, haga usted memoria.
Y trabajaba para ustedes.
Saque, saque el papelito y léalo todo, porque eso es bastante anterior, en su época de gobierno.
Y no ha hecho este gobierno más que continuar concertando con unas clínicas con las que ustedes trabajaban.

Mire, lo de la pátina de modernidad a la que usted alude y que dice que será en el 2002, no tenga precaución, no tenga miedo, bastante antes del 2002 lo va a vivir usted.
Usted, como no tiene fe y no cree, pues le ocurre eso.
*(Remors)* Creo que algún día, como no tiene fe y no cree, se estrellará por los hechos.
Y los hechos son tozudos.
Y a ustedes se les está demostrando día a día, pero ustedes insisten, insisten en no querer ver lo que el resto de los ciudadanos ve.

Mire usted, los ciudadanos cada día están más contentos del grado de atención sanitaria que reciben, lo quiera usted admitir o no lo quiera usted admitir.
Y eso es una verdad que está delante de todos los ciudadanos.
Y, si no, usted tiene reiteradas pruebas que están demostrando este aserto, esta afirmación que yo le estoy diciendo.

Usted dice que demos una información veraz y objetiva.
¿Más veraz y objetiva que la que se está dando?
¿Quiere que busquemos papelitos para atrás como usted está diciendo?
Quiero decirle que cuando no se daba información veraz y objetiva.
.
.
, y se lo puedo recalcar porque yo llevo treinta y tantos años de ejercicio profesional, y en treinta y tantos años he vivido.
.
.
, sí, señora, treinta y tantos años de ejercicio profesional, y cuando usted quiera le puedo recalcar cómo ­cómo­ esa información no llegaba al ciudadano y se quedaba en el camino por mediación de las vías que ustedes planteaban.
Cuando usted quiera se lo puedo demostrar.

Por lo tanto, yo creo que usted haría un buen ejercicio si ­se lo ofrezco otra vez­ retira la proposición no de ley.
De otro lado, de otro lado, si usted no la retira, le votaremos que no, pero le votaremos que no porque antes de tres meses usted estará viviendo la realidad de lo que usted está proponiendo en esta ley.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Concepción.

Senyora Llinares, per a què demana la paraula?

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Per a fixar la posició respecte a la proposició no de llei presentada pel Grup Socialista.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Llinares, esta presidència ho sent molt, però el torn de fixació de posició per al Grup Parlamentari Esquerra Unida ha passat.

No hi ha cap precepte en el Reglament que em permeta donar-li la paraula.
Ho sent, senyora Llinares.
Gràcies.

Conclòs el debat del punt 3, correspon a continuació la votació.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 36 vots a favor, 44 en contra.
Queda rebutjada la proposició no de llei sobre desplegament de la normativa per a l'acreditació de centres, establiments i servicis sanitaris del Grup Parlamentari Socialista.

 

***Moció subsegüent a la interpel·lació a la consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació, senyora Maria Àngels Ramón­Llin i Martínez, sobre política general de la conselleria sobre la problemàtica de les confraries de pescadors amb les illes Balears, presentada pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 6.
143, BOCV número 23).
Es retira***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

El punt següent és la moció subsegüent a la interpel·lació *(remors)* a la consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació sobre política general de la conselleria pel que fa a la problemàtica de les confraries de pescadors amb les Illes Balears, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la seua presentació i defensa, té la paraula la senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

*(Remors.
Pausa)* Tinc ja la paraula, senyora presidenta?

 

**La senyora presidenta:**

 

Sí.
Té la paraula, senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Nosaltres vam presentar una.
.
.
*(remors)* moció subsegüent a una interpel·lació sobre el problema de les Balears.
Vostés saben que els vaixells de tot el litoral, sobretot alacantí, que van a Balears a pescar la gamba i el garamanto, doncs, va arribar un moment que van tindre molts problemes; molts problemes que van repercutir que es posaren multes per valor de dos-cents i escaig milions de pessetes.
Això ho han dut ací a esta cambra, hem estat discutint-ho i vam tindre un principi d'acord ­li faig fer una proposició no de llei a la interpel.
lació esta que van fer­ a fi que se solucionaren uns punts que en l'acord que s'havia tingut a Balears, doncs, no els acabava de semblar bé a les confraries de pescadors.
Allò se va solucionar i, aleshores, l'única cosa que quedava per vore era un romanent de multes, eixes multes que eren de 20 milions de pessetes i que s'havien quedat reduïdes a 800 o a 700.
000 pessetes, doncs, no sé si vostés se'n recorden però jo li vaig demanar a la senyora consellera que estudiara la manera de vore com es podia, en fi, solucionar este problema d'este romanent de multes que tenia.

Açò és el que venia hui ací a la cambra.
Jo, en fi, sé que la senyora consellera s'ho està estudiant amb estima i que està intentant vore algun tipus de solució que en estos moments tan greus de l'apujada del petroli, del gasoli i que els pescadors estan tan aigua al coll, doncs, en fi, no agrave més tots els seus problemes.
Jo li done un vot de confiança a la senyora consellera i espere que tots els problemes de la pesca se solucionen de la millor manera possible.
Aleshores, retire la moció.
Senyora consellera, lògicament estaré a l'aguait per vore què és el que passa en els propers mesos, però, de moment, retire la moció i confie que tot vaja per bon camí per als pescadors.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Se suspén la sessió que es reanudarà a les quatre i mitja.

 

 

*(Se suspén la sessió a les 13 hores i 25 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 30 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

 

***Preguntes números 1.
807/00 i 1.
808/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre abocaments de deixalles al marge esquerre del riu Cànyoles, que formula el diputat Joan Ribó i Canut del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 42)***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, bona vesprada.

Es reanuda la sessió amb les preguntes que l'il·lustre diputat Joan Ribó i Canut del Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià li formula al conseller de Medi Ambient.
Són la 1.
807 i la 1.
808.

Té la paraula l'il·lustre senyor diputat.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Bona vesprada.

Senyor conseller, les preguntes són respecte a un abocador il·legal, concretament al marge esquerre del riu Cànyoles, segons el sentit de les aigües, a un quilòmetre aproximadament de la pedania de Sorrió, en el terme municipal de Xàtiva.
Com imagine que vosté sap, s'estan produint abocaments de deixalles, de terra i tot tipus de residus sense determinar ni el caràcter ni la seua presumpta toxicitat.
Moltes vegades aquests residus són després incinerats, cremats de forma il·legal i, a més, envadeixen part de la rambla del riu que és ocupada en moments d'avingudes, podent produir-se l'arrossegament de materials que podrien ser perjudicials per a la qualitat de les aigües.

Davant d'aquesta situació, li formulem aquestes dues preguntes.
Primera, quines mesures ha pres la conselleria de Medi Ambient respecte a aquest abocador il·legal?
I, segona, quines mesures prendrà en el futur la seua conselleria per a evitar que es continuen produint actuacions d'aquest tipus en aquesta zona?

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Bien, para contestar a la pregunta yo creo que conviene hacer dos aclaraciones previas, aclaratorias.

En la gestión de residuos para este tipo de actuaciones la competencia municipal es la fundamental; así lo marca la Ley 10, de 1998, de residuos.
Y en el control de los vertidos en zona de policía de los márgenes del río la competencia, como usted, sin duda, sabe, es de los organismos de cuenca.

Entonces, ¿cuál es, dentro de un reparto competencial en el que cada administración debe actuar y no se deben solapar las actuaciones y tampoco tiene que haber el papel tutelar de una administración de la Generalitat, en este caso frente a los ayuntamientos que son administraciones que, como todos reconocemos, tienen su total autonomía?
Bueno, pues, el papel que hacemos desde la conselleria es, en primer lugar, el colaborar con los ayuntamientos identificando y enviando a la inspección para detectar, evidentemente, las características, pues, cuando haya alguna denuncia de los vertidos que se han producido, ponerla en conocimiento de los ayuntamientos instándoles a la aplicación legal y de ejercicio de sus competencias; y el papel fundamental es el colaborar con las administraciones locales en lo que sería, por una lado, la clausura de los vertederos cuando procede, la regeneración de suelos contaminados cuando así se detectan y, por otro lado, ofrecemos las alternativas de creación de vertederos ­como usted sabe­ con las líneas específicas en las que es el ayuntamiento el que facilita una serie de terrenos, la conselleria se estudia la actitud, se financian por parte de la conselleria y se entregan a los ayuntamientos para que se actúe y se realicen esos vertederos y los ayuntamientos eliminen ese tipo de vertidos.

Eso con carácter general, porque también hay otra pregunta posterior.
Esta pregunta ya se ha planteado.
Me imagino que a lo largo de los 500 municipios que hay en nuestra comunidad sí que puede haber potencialmente vertidos en muchos puntos y la respuesta en todos ellos yo creo que es conveniente clarificar que siempre será la misma.

En concreto ya, sobre el expediente este en concreto, decir que este expediente no es nuevo, como casi ninguno de los vertederos.
Ya en el año 1995 la Conselleria de Medio Ambiente clausuró un vertedero incontrolado existente en el río Cànyoles, se precintó y se pusieron los correspondientes carteles.
Posteriormente hay constancia de que sigue habiendo vertidos.
El 15 de mayo de 2000 la Unidad de Inspección Medioambiental efectuó visita a dos vertederos sitos en la margen izquierda del río Cànyoles de unos 300 y 500 metros aguas abajo de la pedanía de Sorrió.
En esa visita se comprobó que en la actualidad están inactivos y que la vereda aparece en ambos casos cubierta de tierra vegetal y que no hay indicios de vertidos recientes.
Ambos puntos de vertido correspondían a rellenos de antiguos bancales en los que se habían realizado estas acciones.
La conselleria se puso en contacto con el ayuntamiento de Xàtiva que comunicó a la conselleria las actuaciones que habían llevado a cabo.
En concreto, el procedimiento sancionador del 92 con la imposición de la correspondiente sanción ­recuerdo que se clausuró el vertedero en el 95­ y, posteriormente, en el 99, el 26 de febrero, el ayuntamiento decreta una nueva orden de paralización de vertidos e inicia un nuevo procedimiento sancionador que en este momento está tramitándose.
No obstante, la conselleria comprueba la procedencia de los residuos y, según el informe, se encuentran cubiertos de tierra, pero las comprobaciones demuestran que se trata de vertidos de escombros de obras, maderas, metales, electrodomésticos, plásticos, prendas de vestir, etcétera.
Todos ellos están considerados como residuos urbanos o asimilables.
No es el caso de los residuos industriales o peligrosos.
En ningún caso se encontraron residuos que pudieran ser identificados como peligrosos.

Bien, pues, esas son las actuaciones que ha llevado a cabo la conselleria y que seguirá llevando a cabo en todos los ayuntamientos: poner en conocimiento del ayuntamiento la situación existente, instarle a que actúe en el ejercicio de sus competencias y prestar su colaboración, bien para los hallados, bien para la eliminación si existen suelos contaminados, bien en otras líneas que tenemos abiertas la posibilidad de construcción de un vertedero de inertes que, fundamentalmente, estos vertidos que, aunque no sean muy perjudiciales para el medio ambiente, sí que se producen a lo largo de la comunidad de una forma importante, bueno, pues, ir construyendo las instalaciones que permitan que los ayuntamientos también vayan ejercitando la disciplina que les corresponde cada vez con mayor intensidad.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor conseller.

Senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bé, senyor conseller, efectivament no estem parlant d'una cosa nova.
Nosaltres en la passada legislatura ja preguntàrem per aquest abocador absolutament irregular i, naturalment, és cert.
És un abocador que té un cartell molt bonic i molt preciós que diu: "Vertedero.
.
.
""Abocador clausurat".
Crec que ho diu en valencià, donada la comarca.
Però, clar, clausurat.
.
.

Nosaltres li podem facilitar fotografies fetes uns dies abans d'aquestes preguntes, concretament en abril de 2000, i manifestar-li d'una manera clara que s'estan abocant materials de tot tipus.
S'estan abocant, efectivament, terres i materials inerts, però també s'estan abocant olis i pintures.
I em sembla preocupant.
També s'estan abocant llots de depuradora.
I, mire, hi ha una qüestió clara que, fins i tot, fotogràficament li podem demostrar.
S'incineren, es cremen els residus amb freqüència.
I jo crec, senyor Modrego, que vosté té clar que els residus inerts no s'acostumen a cremar, són incombustibles.
Per tant, alguna cosa més s'està abocant en aquest abocador que permet la combustió.
I açò afecta a la circulació.
Sap vosté que hi ha un catàleg valencià d'espècies amenaçades, concretament afecta a una espècie que té colònies allí, l'avió sapador i moltes coses.

Mire, senyor conseller, nosaltres ja no sabem què més fer.
Els Seprona ha alçat diversos expedients sancionadors.
L'empresa ha estat denunciada a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer.
S'han presentat denúncies a la Guàrdia Civil de Xàtiva.
A l'ajuntament de Xàtiva s'han presentat denúncies de forma reiterada.
Però, malgrat tot, l'abocador clausurat continua sent actiu i continua tenint abocaments, malgrat el que vosté diga.

Nosaltres pensem que hi ha alguna empresa que té patent de cors.
I li volem dir.
No sabem si hi ha alguna relació concretament que una empresa que treballa en el mateix ajuntament de Xàtiva siga la mateixa que acostuma a abocar deixalles concretament en aquest abocador.
Em sembla greu.
I, mire, fins i tot en la seua llei d'aquest matí es parla d'activitats subsidiàries, subsidiàries de l'administració autonòmica, quan no s'estan complint els deures per part d'alguna determinada administració municipal.
I vosté ho sap, ho ha escrit o ho ha fet escriure, o ha manat o ha pagat a qui siga perquè ho escriguen.
I no s'estan complint amb les funcions subsidiàries per part de l'administració autonòmica.
Naturalment, ja no parle de la Confederació Hidrogràfica del Xúquer, que és competència estatal.
Però, em sembla molt clar que este és un dels temes claus, que no és d'ara, efectivament, però és que la Llei de residus tampoc és d'ara.
És una de les coses que posen de manifest el que vosté deia este matí, que és cert que el problema de les deixalles és el primer problema que tenim.

En el cas d'aquest abocador, nosaltres pensem que l'ajuntament de Xàtiva no està fent el que hauria de fer perquè aquest abocador no existira.
No ho està fent.
I vosté, de forma subsidiària, tampoc ho està fent, senyor conseller.
El fet concret és que allí s'estan abocant tot tipus de materials com en molts altres ajuntaments.
És cert.
I ningú està fent res.
I després s'estan cremant.
I després ens diu que són residus inerts.
Mire, els residus inerts es defineixen d'una manera molt clara.
Precisament, són residus no combustibles.
I, si es cremen, i puc ensenyar-li les fotos, doncs, evidentment, no són tan inerts els residus.

Em sembla preocupant el comportament, la deixadesa, naturalment, de l'administració municipal, però també d'una forma clara de l'administració autonòmica que ha tingut denúncies, que ha tingut informacions, que ha estat tractat en aquest Parlament.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Ribó.
.
.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
però allí algú està fent exactament el que vol i el que ha fet sempre.

Res més.

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Sí, señor presidente.

Señor Ribó, le he comunicado que el informe de la inspecció es del día 11 de mayo.
En todo caso, yo he hablado de las ayudas para los vertederos de inertes, porque es una parte importante de los residuos que se producen, pero le he detallado los residuos que se apreciaban allí, que tienen la caracterización de residuos urbanos o asimilables.
Evidentemente, no son sólo inertes.
De esa visita de inspección se deduce que están inactivos y en el área aparece en ambos casos cubierta de tierra vegetal y no hay indicios de vertidos recientes.

Señor Ribó, enviaremos la inspección otra vez, y comprobaremos e instaremos al ayuntamiento de Játiva, si lo que usted dice así se produce y se comprueba con los informes técnicos de la inspección, a actuar nuevamente.
Y, evidentemente, si hay otro tipo de residuos de tipo peligroso, podremos actuar, y, si los expedientes.
.
.
Pero, esa actuación subsidiaria yo no me la planteo nunca como actuación de tutela; yo creo que cada administración tiene que asumir sus competencias y cuando la gravedad del asunto lo justifique en base a los informes técnicos, evidentemente, la conselleria ha actuado y seguirá actuando.
Daremos traslado también a lo que es la Confederación Hidrográfica para que ejerza sus competencias.

Gracias, señor presidente.

 

***Preguntes números 2.
574/00, 2.
575/00 i 2.
590/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre l'abocament controlat i abocaments incontrolats a la població de Canals, i sobre abocaments incontrolats a les Moles i al riu Cànyoles al seu pas per Canals, que formula el diputat Joan Francesc Peris i García del GP Socialista­Progressistes (BOCV números 44 i 45).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Per a les preguntes 2.
574, 2.
575 i 2.
590, té la paraula el senyor Joan Francesc Peris i Garcia, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies.

Senyor conseller, mire, casualment es tracta del mateix riu, un poquet més amunt, dintre de la població, pràcticament.
Vaig fer una visita a Canals amb motiu de l'autovia, dels treballs de l'autovia i, passant per la carretera, hi havia un abocador clausurat, tancat, que estava obert amb una pala i treballant perfectament vora riu, en una zona que és verda, urbanísticament és zona verda del polígon industrial i, fins i tot, allí es trobaven els contenidors de recollida selectiva de paper de l'ajuntament de Canals.
Fins i tot, això apareixia en l'abocador.
No era per la nit, era a ple sol, era de vesprada, allà les quatre o quatre i mitja.

I, efectivament, voldríem saber si vosté sap que això està passant allà, que eixe abocador no està clausurat sinó que està en funcionament, que eixos contenidors de recollida selectiva de paper acaben buidant-se en el contenidor, que allí ja va tot tipus de residus ­industrials, paper, etcètera­, en una part estava cremant-se una part dels residus.
Torne a dir que és una zona verda justament en la mateixa riba del riu, del riu Cànyoles, dintre del polígon industrial de Canals.

Ens agradaria saber si vosté en tenia coneixement, si hi ha un expedient obert.
L'ajuntament ho sap, i també se li ha dit, que efectivament en primer lloc és obligació de l'ajuntament, però també és cert que passa massa temps i, quan no es complixen eixes obligacions que tenen els ajuntaments, no hi ha eixe treball subsidiari que té la Generalitat.
No sabem si en aquest cas l'ha fet i vostés han pres part per a intentar que un abocador que oficialment està clausurat no ho estiga i estiga en ple funcionament.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Honorable senyor conseller, té la paraula.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señora presidenta.

Señor Peris.

Yo creo que las condiciones generales ya se han dicho en esta Cámara unas cuantas veces; ya no voy a justificarlas, a repetirlas más.

En relación con estos puntos de vertido, la conselleria tuvo conocimiento.
Yo lo que deseo plantear es que estos puntos de vertido no son nuevos.
Son los vertidos, los puntos de vertido.
.
.
O sea, dramaticemos relativamente.
Es muy importante para el medio ambiente, pero ustedes saben que históricamente los puntos de vertido han sido los que eran, frecuentemente y desgraciadamente en barrancos; que se ha ido actuando por parte de las administraciones, ya le he enseñado.
.
.
primero le he dado datos en el punto anterior del momento en que se han cerrado.
En el momento en que se han reproducido vertidos se ha vuelto a inspeccionar.
Pero bueno, hay una tradición, y realmente lo que podemos decir es que tenemos un compromiso ­y es importante entonces el tema de la ley de esta mañana­ de solucionar, de dar alternativas realmente para todo este tipo de residuos, y tiene que haber, y por eso pedía yo una colaboración, una colaboración no tanto en la ley sino luego entre ayuntamientos, Generalidad y todos los agentes implicados, para ir resolviendo y dando alternativas progresivamente en todas las comarcas, en todos los municipios, para todo este tipo de residuos.

En esa línea estamos.
Los procedimientos sancionadores, evidentemente, como he comentado antes, nosotros en este tema, siendo los competentes fundamentalmente los ayuntamientos, instamos, intentamos concienciarlos y que sean ellos los que actúen, precisamente porque son la administración que está más próxima, sin perjuicio de que, cuando las acciones sean especialmente graves, sin duda la conselleria actuará.
En este sentido, preferimos esa labor de instarles a que cumplan con su legalidad y ofrecerles las líneas de inversión, de alternativas, de colaboración cuando las administraciones locales así nos lo piden.

En este caso en concreto, en Canals, teniendo conocimiento de que había puntos de vertidos, se habló con el Ayuntamiento de Canals, ofreciéndole las alternativas que tenemos para, dentro de las líneas presupuestarias, realizar actuaciones en Canals.
El alcalde de Canals, en mayo, comunicó su interés en plantear la construcción, o bien legalización o construcción alternativa, de un vertedero en su término municipal.
A raíz de eso, le comunicamos la necesidad de que plantee alternativas de emplazamiento para que, por los técnicos de la conselleria, se pueda analizar la viabilidad fundamentalmente relativa a impermeabilidad, accesibilidad y demás.
Y estamos a la espera de que el ayuntamiento nos remita la documentación y la petición formal para poder incluirla en estos presupuestos o los siguientes, para realmente dar una alternativa a los residuos.

Repito que es una problemática generalizada de siempre, y podemos buscar muchos.
.
.
Evidentemente, se construyen vertederos todos los años, se van dando alternativas, pero queda mucho camino por hacer.
Entonces, yo lo que planteo es que es frecuente que encontremos puntos de vertido, y lo que tenemos que conseguir entre todos es que los ayuntamientos, la Generalidad y los particulares, entre todos, ir solucionando poco a poco estos problemas.

Gracias, señora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.

Això és el que nosaltres d'alguna manera parlàvem aquest matí de la necessitat de les inversions, d'una embranzida importantíssima en les inversions públiques pel tema dels residus.

Estem parlant d'un abocador clausurat que té *valla*, és a dir, que està *vallat*, que té unes portes i que te'l trobes amb un funcionament, com pot vore en la fotografia, amb un funcionament amb una pala, al costat d'un riu, justament al costat del riu, és a dir, dintre del perímetre de policia que diu el reglament de domini hidràulic que ha d'estar protegit, perquè és la zona inundable de qualsevol riu.
És a dir, és una zona completament protegida per tota la normativa, no per la normativa d'un pla general, és a dir, per la normativa de la Llei d'aigües, del domini públic hidràulic.

I què passa a Canals?
A Canals passa que hi ha molta indústria del sector del marbre i que hi ha molts residus inerts, a més dels residus de la construcció habituals en qualsevol població.
I per tant, que és urgent eixa solució d'ubicar un abocador d'inerts controlat i com toca en eixa zona, i no n'hi ha.
I efectivament, és urgent.
Per això nosaltres volíem aprofitar la pregunta per a, efectivament, dir-li que inste vosté a l'ajuntament que es done pressa, si no l'ajuntament de Canals, alguns de la zona; que tot eixe sector industrial del marbre trobe un lloc com toca d'inerts, perquè ens passarà amb més freqüència i està dintre, torne a dir, en el mateix riu.
Són tot unes escombreries, és a dir, tots els voltants del riu Cànyoles al pas per la ciutat de Canals són unes escombreries, i és lamentable que continue passant.

I per tant, al final la pregunta sobretot era per a demanar-li, aprofitar l'ocasió per a demanar-li que eixa solució allí demana una solució urgent, i per tant, una inversió en un abocador d'inerts per eixa zona de la Vall de Montesa i en particular de Canals, per la indústria mateixa, és a dir, que té tota una problemàtica que en algun lloc han d'acabar eixos residus i que en tot cas no poden anar al riu, no poden anar a una zona verda protegida i al costat del riu Cànyoles.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señora presidenta.

Efectivamente, yo comparto el planteamiento que hace el señor Peris en el sentido de que estamos a disposición y tenemos las líneas abiertas para todos los ayuntamientos, no sólo Canals y Xàtiva y cualquier ayuntamiento que tiene problemas graves, pero no solamente para la construcción de alternativas que permitan ir eliminando estos vertederos sino también para luego los trabajos de regeneración.
Porque no olvidemos que el número de vertederos que hay en nuestra comunidad es importante y que tenemos un trabajo importante entre todos también para regenerar esos vertidos que se han producido a lo largo de los últimos veinte o veinticinco o treinta años, y que realmente no reúnen las condiciones de vertidos que hoy en día son exigibles según las directivas europeas y que ahora incorporamos a nuestra ley de residuos.

Gracias, señora presidenta.

 

 

***Preguntes números 2.
470/00, 2.
471/00 i 2.
472/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre la manca de proveïment d'aigua calenta al pavelló de rehabilitació de l'Hospital Universitari La Fe, que formula la diputada María José Mendoza García del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 44).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Corresponen les preguntes 2.
470, 2.
471 i 2.
472, que formula la il·lustre diputada senyora Mendoza a l'honorable conseller de Sanitat.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller de Sanidad.

El último fin de semana del pasado mes de abril se produce una situación de desabastecimiento de agua caliente en el pabellón de rehabilitación del Hospital Universitario La Fe que se prolonga durante cuarenta y ocho horas.
Precisamente a esa situación hacen referencia las preguntas que he formulado y que, como usted ya conoce, doy por formuladas.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señora Mendoza.

Efectivamente, entre los días 29 y 30 de abril de este mismo año se procedió a la sustitución de las bombas para ultimar la instalación de cogeneración en el Hospital La Fe, todo ello con el fin de conseguir el correcto funcionamiento de los circuitos hidráulicos del centro hospitalario.

Para ello, lógicamente, y por las obras que le acabo de mencionar, hizo falta realizar la oportuna planificación para la sustitución de las citadas bombas.
Se previó un tiempo mínimo de cuarenta y ocho horas desde el viernes 28 hasta el domingo 30 de abril, y precisamente en fin de semana para tener la menor repercusión posible para los pacientes y los familiares.

Se hicieron también otro tipo de actividades para paliar al máximo las posibles consecuencias, como el suministro de esponjillas jabonosas en aquellos servicios en que era necesario, en la cantidad que se acordó con la dirección de enfermería; también se dieron instrucciones claras a la central telefónica de los pasos a seguir para conseguir agua caliente o, como por ejemplo, por poner otro ejemplo, en las cuatro cocinas del hospital se dejó agua caliente suficiente, con indicaciones claras de cómo llenar los recipientes.

Respecto a las razones por que no se facilitaron las hojas de reclamación, tengo que negarle la mayor, es decir, en ningún momento dejaron de facilitarse las hojas de reclamación del centro hospitalario a aquellos pacientes y familiares que lo solicitaron, de la misma manera que se realiza habitualmente.

Y también decirle que se remitieron dos notas previas a esta parada, lógica y normal, para hacer una sustitución de bombas para mejorar el sistema hidráulico, como le he explicado anteriormente, a cada una de las supervisoras de las unidades de hospitalización generales, notificándoles el corte de agua caliente, las razones del mismo y el plan de actuación a seguir.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Los hechos son que durante cuarenta y ocho horas no se dispuso de agua caliente para el aseo personal de los pacientes hospitalizados; que no se notificó a los pacientes ingresados esa eventualidad, a pesar de que usted ha reiterado que tenían conocimiento los responsables de enfermería de las plantas.
Sólo había una información pública en el vestíbulo del hospital, un cartel genérico ­está sometido a repetidas obras el hospital­ donde pide de manera genérica disculpas, está siempre, en relación a las molestias que pueden ocasionar dichas obras.

La realidad es que la visión de un hornillo eléctrico en una habitación de hospitalización en un hospital en la ciudad de Valencia es una visión un poco tercermundista.
En fin.
Hay otras imágenes repetidas: ventiladores, etcétera.
La verdad es que La Fe va un poco con el pie cambiado.
En invierno tiene problemas de abastecimiento de agua caliente, en verano tiene problemas de refrigeración, a pesar de que estaba prevista una inversión importante empieza a ejecutarse en el tema del aire acondicionado muy adelantado ya el verano, cuando ya no iba a tenerse necesidad.

Lo sorprendente es que usted me conteste que se facilitaron en tiempo y forma las hojas de reclamaciones.
No son estas mis noticias, porque incluso hay fotos del hecho en la prensa.
Tuvo que acudir la policía y a partir de ese.
.
.
la policía, ¿eh?
, seis policías, y a partir de ese momento se les facilitan las hojas de reclamación a los enfermos, y hay reclamaciones formuladas con fecha de 2 de mayo que no han recibido, a día de hoy, absolutamente ninguna contestación.

Desde el punto de vista de la calidad no es una situación aceptable.
Se han producido problemas de confort, no se ha dado la información adecuada a los usuarios, y además han puesto trabas a la formulación de reclamaciones.
En general, cuando las instituciones apuestan por la calidad, y algunas situaciones pueden ser inevitables como el caso de una avería, pero sí que practican políticas de información clara a sus usuarios, facilitan la formulación de reclamaciones, porque precisamente lo valoran como un hecho positivo poder acceder a los problemas de funcionamiento que los usuarios de sus servicios detectan.

Evidentemente, nos empieza a preocupar que esa bajada de reclamaciones desde que ustedes gobiernan, porque ya se han producido demasiadas denuncias en este sentido, es precisamente porque se ponen trabas a la reclamación.
No se considera un valor positivo para la gestión de la mejora continuada de la calidad el hecho de, como hace cualquier empresa que trabaje con criterios de calidad, facilitar al máximo la expresión de los problemas que detectan sus usuarios.
Es así de sencillo, y eso es lo que fundamentalmente se ha producido en este caso, falta de información a los usuarios, falta de medidas para poder paliar en un momento determinado las necesidades de higiene de determinadas personas en las que no son suficientes las esponjillas jabonosas, y las trabas al funcionamiento del sistema de reclamaciones.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.
*(Remors)*

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señora Mendoza.

Yo sé que usted, por mucho que se empeñe en dar una visión catastrofista y en dar una visión absolutamente gris del hospital La Fe, la verdad es que eso choca con la realidad.
Y choca con la realidad de lo que los mismos pacientes, los mismos usuarios, afortunadamente, en el día a día manifiestan en La Fe.
Y desde luego, yo creo que hay que ser prudente cuando hablamos de un hospital de referencia de la Comunidad Valenciana, importante y de prestigio que tiene el hospital La Fe, en a veces querer hacer estos alardes de demagogia, porque no son otra cosa nada más que un alarde de demagogia.

Porque yo creo que todo el mundo entiende, absolutamente todo el mundo entiende, que para sustituir unas bombas para la instalación de cogeneración, evidentemente habrá que parar ese servicio y poder sustituirlas.
Se hace con una planificación correcta, con una planificación con perfecta previsión, y se toman unas medidas complementarias para que haya la menor merma de calidad posible.

Por tanto, en ese sentido yo creo que queda absolutamente claro y explicado ese tema.
Pero además, si eso es evidente, tengo que decirle que respecto a las hojas de reclamación han funcionado y funcionaron ese fin de semana exactamente igual como es el sistema habitual.
A lo mejor usted desconoce el sistema habitual, pero el sistema habitual es que estamos hablando de un fin de semana, en la que la jornada de tarde y noche, así como los domingos y festivos, el registro de las hojas de reclamaciones se realizan en el Servicio de Información del Usuario, ubicado en el Área de Urgencia del hospital general hasta el primer día laborable que se puede tramitar en el Servicio de Atención al Usuario del propio hospital de rehabilitación.
Y por tanto, ese fin de semana, como el resto de fines de semana, exactamente igual.
Y los pacientes tenían exactamente igual.

Se puede exagerar la nota todo lo que se quiera, eso es libre, faltaría más que no se exagerara la nota.
Y además hay un informe, tanto verbal como escrito por parte de la supervisora general, donde se facilitaron dichos documentos, y donde existieron y constan dos reclamaciones referidas al intervalo de tiempo de ese fin de semana.

Por tanto, absoluta claridad, absoluta información a los usuarios, y además con antelación, porque no solamente se dijo que iba a haber un corte de agua caliente por algo absolutamente lógico de una sustitución de bombas y de unas obras, sino que además se expuso las razones del mismo y el plan de actuación a seguir.
Y en ese sentido creo que la actuación de la dirección del hospital no solamente era la normal, sino que además se dieron todas las.
.
.
no solamente facilidades, sino se pusieron en marcha todas las acciones pertinentes para que la merma fuera la menos posible.

Gracias.

 

 

***Preguntes números 2.
494/00 i 2.
495/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre deficiències detectades en la targeta sanitària, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 44)***

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Corresponen les preguntes 2.
494, 2.
495 que formula la il·lustre diputada senyora Llinares, del Grup Parlamentari Esquerra Unida, a l'honorable senyor conseller de Sanitat.
Té la paraula.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.

La targeta sanitària, que va ser una bona idea, després, en la seua execució, en fi, almenys quan se'ls va enviar als usuaris, va ser un desastre.
Va aplegar un moment que hi havia com cinquanta queixes cada dia per centre dels errors que tenia la tal targeta-o tarja, no sé com es diu-.
Però l'assumpte és que va estar més complicat, perquè vostés després van dir que, bo, que no posaven personal per a solucionar-ho.
No es pot fer una targeta.
.
.
I aleshores que en el 2001 o per ací l'assumpte estaria solucionat, en el 2001 o 2002 a vore si estava solucionat el problema de les targetes.

Les targetes, en fi, servien per a molt o poden ser una gran desgràcia si resulta que estan mal, si no corresponen a eixe malalt, sinó a un altre malalt.
Perquè el mateix que s'enganyen de metge, de direcció i de tot es poden enganyar de malaltia, es poden enganyar de línia, es poden enganyar de tot, i aleshores ací poden tindre la tira de problemes.
Aleshores jo li he fet ací unes preguntes, no sols sobre quins han estat els errors ­a vore si tranquil·litza i només és un error de metge, de direcció­, quins han estat els errors en les targetes sanitàries, i sobretot a qui li'ls han donat, a quina empresa li han donat vostés la targeta sanitària.
Vostés li han exigit responsabilitats a l'empresa?
Què és el que han fet respecte a eixa empresa que ens ha fet una feina tan "chapucera".
I que, bo, en fi, ens ha deixat a tots bocabadats que una cosa que estava bé poguera estar tan mal.
Espere les seues explicacions, senyor conseller.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Llinares.

Estiga vosté tranquil·la que la targeta sanitària no sols no és cap desastre, sinó que està molt bé, és molt eficaç, molt eficient i va a donar molts bons resultats com ja està començant a donar-los.
I dic començant a donar-los, perquè a data d'este mes de setembre ja tenim repartides més de tres milions vuitanta-una mil targetes sanitàries, i els percentatges d'errors han sigut summament mínims.
Han sigut mínims parlant que pràcticament a finals d'este any, conforme estava previst per part de la conselleria, estaran repartides el cent per cent de les targetes sanitàries.
I en un error tan xicotet, quan es repartixen pràcticament quatre milions de targetes sanitàries, crec que no podem parlar ni molt menys en els termes que ací s'han exposat.

Dir-li que l'empresa adjudicatària, vosté ho sap perfectament, se feu el seu concurs corresponent, és l'empresa Bull, i que a més només se detectaren dos errors, un d'ells fou una lectura errònia en el fitxer del programa informàtic, que consistí en substituir les sigles PN per AC, i que abans de ser remeses estes targetes i en poder dels usuaris, es canviaren absolutament, i de manera ràpida es donaren als usuaris de manera correctament.
I que també a principi de l'any 99 hi hagué un altre cas, que fou un error sorgit pel programa informàtic que no copià literalment les lletres "telf", o siga, de telèfon, que també i lògicament detectat el problema per part dels servicis de qualitat de l'empresa, el propi centre de salut donaren automàticament una targeta nova.
Sols estos dos casos; els altres casos, evidentment no ha hagut cap tipus de problema en eixe aspecte de les targetes sanitàries.

I dir-los a més que la responsabilitat de l'empresa adjudicatària sorgeix en tot cas si es detecta error en la targeta degut a problemes del programa informàtic.
Si açò ocorre, l'empresa s'encarrega de solucionar la deficiència sense cap cost de cara la conselleria, com són estos dos errors que li acabe d'informar i que no tinguen cap cost per a la conselleria.
Dir-los que parlar d'un percentatge tan xicotet, quan n'hi ha quasi tres milions cent mil targetes repartides en estos moments, jo crec que és un èxit.
I que la bondat i l'eficàcia de la targeta sanitària va a ser una realitat per primera vegada no sols en la comunitat, sinó de manera pionera també en tot l'estat espanyol.

Dir que el sistema de bases poblacional que va a tindre per primera vegada la conselleria s'ha basat en els padrons municipals de la Comunitat Valenciana, en el fitxer de la tresoreria de la Seguretat Social, en el registre de mortalitat que facilita el Ministeri de Sanitat, i també en els fitxers de programa de detecció de minusvalies psíquiques congènites de la Conselleria de Sanitat, i també en altre tipus de fitxers locals de la Conselleria de Sanitat per a conéixer l'assignació de metge general i de pediatra de cadascun dels ciutadans.
Per tant, estem complint no sols els terminis, sinó a més estem complint-los en un error mínim i complint les previsions que ja teníem previstes.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Senyor conseller.

Com vosté parla en sigles jo no he acabat d'entendre quins han sigut els errors, que és just el que jo li pregunte a vosté.
Jo, en fi, sé que les errades han estat en centre, han estat en especialistes, han estat que en compte de posar que una persona de la tercera edat, i que, en fi, que ja està retirada, resulta que no, que està en actiu; tot això són, en fi, errades greus.
A mi el que m'agradaria és que en compte de parlar-me en sigles m'explicara detalladament quins han sigut eixos errors, perquè la veritat és que d'estar retirat a estar en actiu són tota una sèrie de problemes, de cataractes i d'artritis i de coses que de l'altra manera no ho té.
Aleshores m'agradaria que concretara de què han anat, quins han sigut eixos errors, i també m'agradaria saber quines mesures concretes han fet a l'empresa que ha fet les coses tan remalament.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Senyora Llinares.

Li ho he dit anteriorment i li ho vaig a dir sense sigles que es referia la seua senyoria.
Li havia dit que un dels errors era la lectura errònia d'un fitxer del programa informàtic que consistix en substituir les sigles PN, pensionistes, per AC, en actiu; que és un tema que ja es donà explicació pertinent per part de la conselleria, i que en quinze dies se solucionà directament per part de l'empresa i sense cap cost a la conselleria.
I per tant jo crec que no hi ha cap desastrosa organització per part de l'empresa, sinó tot el contrari, estem parlant d'uns percentatges per sota del 2% d'errors parlant de quatre milions de targetes que anem a parlar, i en una distribució feta en temps i forma.

Jo li he de dir i recordar a la seua senyoria que este programa, per a portar-lo endavant, ja de principis de l'any 90 s'intentà en vàries ocasions, en l'any 93 hi hagué una altra intentona seriosa per a poder-ho dur endavant, no s'aplegaren ni a les quatre-centes mil targetes i es rebutjà perquè no es podia fer.
I en els temps previstos ara tenim la realitat que anem a tindre totes les targetes sanitàries.

Vosté sap a més que la base de dades és molt dinàmica, perquè la mateixa sempre està exposada a l'existència de qualsevol tipus de canvi: així de domicili, de centre de salut, de metge, d'estar en actiu o estar en pensionista.
I per a això el SIP, el Sistema d'Informació Poblacional, el que fa és actualitzar i solucionar directament tota esta problemàtica, i dient-li, informant-li que hi ha cinc-cents punts en tota la comunitat per a què es puguen solucionar tots eixos canvis d'una manera immediata i ràpida.
A més, dir que es conten en divuit línies, en sis operadores, i en un funcionament de les vint-i-quatre hores per a posar en marxa tot este sistema.
I gràcies precisament a eixos mitjans i gràcies a un bon programa informàtic i a una bona organització que ha hagut, hui podem parlar, a principis d'octubre, que n'hi ha ja pràcticament tres milions cent mil targetes sanitàries que estan en estos moments postalitzades i repartides a tots els ciutadans.
I que complit el termini es va a fer.

Per tant, jo crec que si per primera vegada, després de dos intentones que no es pugué fer, tant en l'any 90 com el 93, l'anem a tindre, i l'anem a tindre millorada en un sistema d'informació poblacional propi, per primera vegada de la Conselleria de Sanitat, jo crec que els resultats cal qualificar-los sense cap dubte d'extremadament positius.

 

 

 

***Preguntes números 2.
542/00, 2.
543/00, 2.
544/00, 2.
545/00, 2.
546/00, 2.
547/00, 2.
548/00, 2.
549/00 i 2.
550/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre el centre de salut El Pla d'Elx, que formula la diputada Carmen Osuna Cubero, del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 44).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Preguntes 2.
542, 2.
543, 2.
544, 45, 46, 47, 48, 49 i 2.
550, que formula la il·lustre diputada senyora Osuna, del Grup parlamentari Socialista­Progressistes, a l'honorable senyor conseller de Sanitat.
Té la paraula la senyora Osuna.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller.

Estas preguntas están todas relacionadas con el centro de salud del plan de Elche, y son cuestiones que preocupan a los futuros usuarios de ese centro, como son las razones del retraso de su apertura; la fecha de su apertura; la dotación económica, si la ha tenido en cuenta sobre el personal de la conselleria, si la he tenido en cuenta; la plantilla del centro de salud; y de esa plantilla qué parte va a ser reconvertida del modelo tradicional y cuál va a ser de nueva creación; y si la conselleria ha tenido en cuenta las peticiones de los vecinos para que se ampliaran los servicios que inicialmente en el proyecto inicial iban al centro de salud, como el de rehabilitación o el de servicio de urgencias.
Cómo se van a integrar los distintos consultorios, como el de la Marina y el de Valverde, en ese centro de salud.
Cuál será el horario de funcionamiento y si tendrá un punto de asistencia continuada.

Sé que son bastantes preguntas, pero es que es bastante la preocupación de los vecinos.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Osuna.

Té la palabra l'Honorable Senyor Conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Comentarle a su señoría que a finales de este mes será puesto ya en funcionamiento e inaugurado el centro de salud El Pla de Elche.
Decir que desde que se empezaron las obras, con un presupuesto de 110 millones de pesetas, la primera demora en la ejecución durante un plazo aproximado de seis meses vino determinada por la alteración por parte del propio ayuntamiento de las alineaciones de la fachada previstas inicialmente y por la falta de licencia municipal que existió en aquel momento y que también, posteriormente, sufrió unos retrasos debido, fundamentalmente, a la adecuación de proyecto a nuevas necesidades de carácter técnico que luego han permitido, sin embargo, el que incorporemos, por ejemplo, la información integral en el centro con el programa Abucasis que lo va a tener desde el inicio el centro de salud El Pla de Elche.

Decirle que, actualmente, como le he dicho anteriormente, están prácticamente las obras finalizándose y a finales de este mes podremos ponerlo en funcionamiento e inaugurarlo.

En cuanto a la plantilla de personal por la que preguntaba, decirle que la plantilla del nuevo centro estará compuesta por 12 médicos de equipos de atención primaria, seis de ellos procederán de la reconversión de las plazas del modelo tradicional de los consultorios de San Fermín y San Antonio de Román, de Elche ­que era una de las preguntas que usted hacía­ 4 pediatras, 3 auxiliares de enfermería, 11 ATS, un higienista dental, una matrona, 6 auxiliares administrativos, un trabajador social y 2 celadores.
El coste previsto para la plantilla ­según decía en su pregunta­ es aproximadamente de 171 millones de pesetas anuales.

Decirle también que el horario será de lunes a viernes de 8 de la mañana a 9 de la noche y los sábados de 8 de la mañana a 5 de la tarde.
Las urgencias se atenderán en el nuevo centro de salud durante el horario de funcionamiento del mismo y, a partir de esas horas, las consultas urgentes se atenderán por el servicio especial de urgencias de Elche.

Decirle que la población que afectará el centro de salud El Pla de Elche será la zona básica de salud 6, del área 19.
Y los actuales consultorios de propiedad municipal seguirán funcionando como consultorios auxiliares del centro de salud.
Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora Osuna.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller, una pregunta.
.
.
Bueno, sí, lo de la asistencia continuada está claro que no va a tener porque ha dicho que será solamente hasta las nueve de la noche.

En cuanto a lo de a finales de este mes, pues, les diré a los vecinos que vuelvan a creer otra vez la palabra de otro conseller.
Porque, verá usted, este centro entró en los presupuestos en el 95.
Desde el 95.
.
.
, el señor Farnós primero dijo que entraría en funcionamiento a lo largo del 99.
El señor Cervera dijo que para antes de junio.
Usted ahora dice que para finales de este mes.
Pues, les diré a los vecinos que tengan de nuevo paciencia, aunque los vecinos lo que piensan es que les están tomando el pelo porque son demasiados años.
Esperar cinco años para que un centro de salud se ponga en funcionamiento son demasiados años.

Si, además, resulta que usted ha obviado una de las preguntas, que era sobre si había atendido la petición de más de 3.
000 firmas ­que se supone que ha tenido que recibir en la conselleria­ pidiéndole que se ampliaran servicios, como el servicio de rehabilitación, que es uno de los servicios importantes en ese centro debido a que la patología requiere rehabilitación en Elche, que es bastante, y que las listas de espera en todos los centros de salud y en el hospital es importante, pues, me parece a mí que los vecinos de este barrio no van a estar excesivamente contentos con lo que usted dice.

Lo de finales de este mes, señor conseller.
.
.
no ha salido a concurso la dotación de equipamiento del centro.
¿Da tiempo en menos de un mes de que salga a concurso, de que lo licite, de que lleven los muebles, de que lo monten y de que abran?
¿Todo eso da tiempo en un mes?
Me parece que de verdad huele a tomadura de pelo otra vez.
El tercer conseller.
¡No sé cuántos consellers tendrán que pasar por la Conselleria de Sanidad antes de que se consiga abrir este centro!
Y, luego, el señor Zaplana va a Elche y dice que han invertido no sé cuántos miles de millones en sanidad.
Claro, los vecinos se cabrean y dicen: "¡Que no nos tomen más el pelo, que solamente queremos un centro de salud!
" Mire, todavía no hemos empezado a hablar del centro de especialidades, del segundo hospital.
No, no, simplemente un centro de salud que lleva cinco años, cinco años para abrirse, cinco, desde el 95 al 2000, cinco.
Si quiere usted, cuatro.
Da igual.
Y estoy convencida de que se acabará el 2000 y no lo habrán abierto, señor conseller.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Osuna.

Té la paraula el senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señora Osuna, parece que le sepa mal que vayamos a inaugurar el centro a finales de este mes.
Esté tranquila que a finales de este mes se inaugurará el centro y, por tanto, los vecinos del sector de Elche tendrán un centro de salud que le tengo que matizar y rectificar una de sus afirmaciones, y es que no viene del año 95, viene del año 93, previsto en el año 93 y documentado en la conselleria e incluido por primera vez en los presupuestos con los gobiernos del Partido Popular en el año 98 y que, como le digo, este mes va a ser una realidad.

Por tanto, hacerle una matización que era absolutamente importante.
Decirle que, además, no solamente va a ser una realidad esa puesta en marcha en el centro de salud, sino que, además, con la plantilla de personal y con las ventajas que anteriormente le he explicado.

La petición que hacían los vecinos ­este conseller no obvia ninguna de las preguntas, había siete u ocho preguntas­ y se lo digo encantado, es decir, había una petición por parte de los vecinos respecto a radiología y respecto a rehabilitación.
Después de un minucioso estudio de las necesidades realizadas y hechas por parte del servicio de planificación sanitario de la conselleria, decirle que el servicio de radiología se seguirá prestando en el centro de especialidades de San Fermín y el servicio de rehabilitación del Hospital General de Elche que, además, usted sabe perfectamente que está muy cerca del centro de salud.
Pero, lo importante es que estos vecinos que están, no desde el año 95 ­en el 98 se incluyó por primera vez­ sino desde el año 93 que ya se dató y se planificó este centro, van a tener esa mejora y esa cercanía en la calidad asistencial a partir de finales de este mes.

Muchas gracias.

 

 

 

***Preguntes números 2.
654/00, 2655/00, 2.
656/00 i 2.
657/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre la consulta d'obstetrícia del centre d'especialitats de Burjassot, que formula la diputada María José Mendoza García del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 45).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Preguntes 2.
654, 2.
655, 2.
656 i 2.
657, que formula la il.
lustre diputada senyora Mendoza, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, a l'Honorable Senyor Conseller de Sanitat.

Senyora Mendoza, té la paraula.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.

En el mes de mayo se produce una reorganización de la atención al embarazo en el área 5.
El área 5 comprende desde el Rincón de Ademuz hasta el barrio de Benimamet en Valencia, es un área con una importante dispersión geográfica y comprende una población mayor de 200.
000 personas.
Existía una consulta de obstetricia en el centro de especialidades de Burjasot que realizaba control de embarazo durante tres de los cinco días laborales del médico obstetra, y se decide que deje de realizarse el seguimiento del embarazo en el centro de especialidades y se traslada el seguimiento del embarazo normal al hospital La Fe, que tiene un hospital maternal que es una unidad de referencia para seguimientos de embarazos de alto riesgo.

Las preguntas que he formulado se refieren precisamente a esta remodelación y a sus consecuencias.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Efectivamente, señora Mendoza, en abril de este mismo año se acordó la reorganización de la consulta de obstetricia del área 5, entre las direcciones del hospital Arnau de Vinalova, el maternal La Fe, la dirección de atención primaria, las matronas del área 5 y los jefes de servicio de ginecología de ambos hospitales.

Como usted bien sabe, en el hospital Arnau de Vilanova nunca ha existido el servicio de obstetricia.
El hospital Arnau de Vinalova es el hospital de referencia de área, en este caso del área 5.
Las gestantes siempre eran controladas en la fase final de su embarazo y atendidas durante el parto en el hospital maternal La Fe.
Esta fue la causa por la que se decidió que este centro hospitalario asumiera totalmente y desde el inicio de la gestación todo el proceso de control hasta el parto.

La consulta de obstetricia del centro de especialidades de Burjasot atendía a las gestantes del área 5 en un horario de dos horas y media durante tres días a la semana.
El incremento de esta demanda en el año 99 y en los primeros meses del año 2000 hizo que se pudiera dar una asistencia adecuada con la calidad necesaria dentro de ese centro de especialidades porque no se podían, por ejemplo, efectuar diagnósticos de morfología fetal o patología prenatal en las condiciones realmente recomendables y, además, por tener todo lo que es el tema de obstetricia en el hospital maternal La Fe, que es el que siempre ha tenido el área 5 como referencia, porque el hospital comarcal de referencia que es el Arnau de Vinalova nunca ha tenido ese servicio en activo.

En ese sentido, se acordó, en esa reunión de abril, con todos, con las matronas, con jefes de servicio, con los directores de los hospitales, etcétera, que le he mencionado anteriormente, se acordó progresivamente que las gestantes del segundo y tercer trimestre continuaran siendo atendidas en el centro de especialidades de Burjasot junto a las matronas de cada zona sanitaria y que se realizaran los controles por un especialista en el hospital maternal La Fe.

Decirle que esta reorganización, lógicamente, aportará una mayor calidad y un mayor seguimiento, en este caso a todas las mujeres gestantes, ya que se va a producir una mayor frecuentación de la consulta y del control obstétrico del especialista, con medios técnicos adecuados.
Según el protocolo previsto, durante el control y seguimiento del embarazo se realizarán cuatro ecografías de control a las 12, 30, 32 y 38 semanas de gestación o, también, la posibilidad ­que actualmente no tenían­ de un diagnóstico prenatal bioquímico para la detección de los defectos del tubo neural, por ponerle otro ejemplo.

Hay que decir también al respecto que la proximidad y accesibilidad del área 5 al Hospital La Fe no tiene ningún tipo de problemas ni de desventajas.
Entre el Hospital Arnau de Vinanova y el Hospital La Fe prácticamente no hay distancia y las entradas, los medios de comunicación, son perfectamente viables y no tienen ningún tipo de desventajas.
Y esta propia reorganización de la consulta de obstetricia del centro de especialidades de Burjasot también va a permitir incrementar la oferta de horas de consulta para menopausia, por poner otro ejemplo.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Señor conseller.

En primer lugar, es una opción trasladar el seguimiento de los embarazos no complicados porque los embarazos de alto riesgo, evidentemente, desde su inicio se controlan en el ámbito hospitalario y en este área de salud en el Hospital La Fe.

En un primer momento preocupó la desaparición de la consulta de obstretricia porque el tipo de atención que presta ahora no es obstétrica, seguimiento de menopausia, y se podía haber optado perfectamente por hacer un aumento de plantilla y un obstetra en el centro de especialidades más y hubiera hecho el seguimiento de los embarazos ­insisto­ no complicados como se hace en el resto de las áreas de salud.

No es de recibo que, por ejemplo, apunte que sólo es posible el diagnóstico de los problemas de tubo neural, el diagnóstico precoz, de las mujeres que van a seguimiento de embarazos normales al Hospital La Fe.
Es decir, si existe esa posibilidad de diagnóstico, pues, deben tener acceso todas las mujeres.
Sólo era una puntualización.

Evidentemente, esa ha sido la opción, pero hay dos cuestiones de calidad.
Esa ha sido la opción organizativa de la conselleria.
Hay dos cuestiones que se refieren a la calidad de ese proceso de atención, que, evidentemente, no es la calidad técnica, porque la competencia profesional de los médicos del hospital maternal nadie la pone absolutamente en duda; que se está siguiendo, nos consta, un protocolo que ha subsanado los primeros problemas de visitas repetidas, o sea, que en la misma visita se hacen las ecografías que deben hacerse a todas las embarazadas del País Valenciano en el proceso de control de un embarazo normal, y que se hace coincidir con la visita del obstetra.
Pero hay un problema, es que habitualmente.
.
.
, un problema que seguramente no es insoluble, no voy a dramatizar, pero que no se tiene en cuenta y que supone un cierto retroceso en algunas conquistas que, en la mejora de la atención al seguimiento del embarazo, habían conseguido las mujeres en los últimos años.

Una es la continuidad de la atención.
Lo normal es que el mismo médico obstetra atienda durante todo el periodo de embarazo a la mujer, con lo que se establece un médico de cabecera en la situación de embarazo, y ese es un componente valorado como un aspecto importante de la calidad, y además valorado por las mujeres.
En el área, en algunas poblaciones, en estos momentos por ese motivo, no por la falta de competencia del hospital, porque evidentemente la competencia científica está garantizada, se llega en algunas poblaciones al 80% de mujeres que acuden a un recurso privado para el seguimiento del embarazo, excepto en el seguimiento que realizan las matronas.

En segundo lugar, se había conseguido desde hace muchos años que las parejas pudieran estar presentes en el parto, esto se mantiene, y que las parejas pudieran estar presentes en una cosa que es muy simple, que a lo mejor ustedes no valoran pero afecta a la calidad de la atención y a conquistas que parece que a usted no le importan demasiado, por los signos que está haciendo, respecto a las mujeres, que es simplemente la presencia de la pareja en el momento de la ecografía.
Eso, que se hacía habitualmente, en estos momentos, por el hecho de ser un hospital de tercer nivel, parece que es imposible y que las parejas no pueden estar presentes.

Es evidente, insisto, que no cuestionamos la competencia del hospital.
Es evidente que se podría haber optado por un modelo de incremento de recursos en la consulta del centro de especialidades, que no habría supuesto en absoluto una merma de la calidad porque es el tipo de atención que están recibiendo habitualmente el resto de mujeres del País Valenciano.
Que el hecho de un único obstetra atendiendo de manera habitual a la mujer facilita la comunicación, la continuidad y la relación incluso con las matronas responsables en el área.
Y que esperamos que, después de las cotas de calidad a las que se había llegado en el tema de la atención al embarazo, estos problemas, que pueden parecer pequeños porque en realidad son políticas que afectan a las mujeres, y ya se sabe que esto siempre tiene un tratamiento de marginalidad en las valoraciones globales de las políticas, espero que este tipo de problemas de calidad y de confort se puedan solucionar fácil y rápidamente.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Señora Mendoza.

Los problemas de salud ni son pequeños ni grandes, siempre son problemas.
Yo siempre he dicho que la salud ni tiene precio ni tiene pequeños ni grandes problemas.
Siempre hay que atender, por pequeño que sea un problema, a todas las personas absolutamente por igual.
Por tanto, yo creo que ese tipo de comentarios están absolutamente desacordes con un debate, si queremos llevar ese debate con seriedad, lógicamente.

Decirle que cuando se acuerda, en abril de este año, la reestructuración del servicio, se acuerda por los jefes de servicio, por los directores de los hospitales, con las matronas, y se hace ese acuerdo.
¿Para qué?
Pues para mejorar, evidentemente, la calidad.
Y aquí no solamente no es que no se pierde ninguna de las conquistas, por hacer mención al mismo adjetivo que usted había dicho, respecto a las mujeres embarazadas, sino que se mejora su calidad, sino que se mejora su calidad en todos los sentidos.

Y además esta reestructuración permite el que podamos tener otras consultas e incrementar ofertas, como he dicho anteriormente ­el tema de la menopausia­, o también poner en marcha programas de asistencia ginecológica de la mujer menopáusica, en colaboración con el grupo de trabajo de atención a la mujer climatérica, por ejemplo.
Es decir, que la preocupación y el interés en ese sentido, lógicamente, creo que está absolutamente demostrado.

Y se hace una reestructuración porque en el Hospital Arnau de Vilanova nunca, nunca, desde sus inicios, y lleva muchos años en funcionamiento, no ha existido servicio de obstetricia, y es obvio, si no ha tenido el servicio, que el centro sanitario carece de las instalaciones propias para la prestación asistencial de esta especialidad.
Y precisamente para que tengan una unidad y un proceso único durante todo el embarazo todas las mujeres del área 5, precisamente por eso, por ese aumento de calidad en su prestación, se hace que se haga todo desde el Hospital maternal La Fe.
No tiene ningún problema en cuanto a, le repito, la proximidad y accesibilidad del centro, porque no tiene ningún problema, están a la misma distancia uno que otro y por las mismas vías de acceso para todos los habitantes del área 5, y por tanto, lógicamente, sí que se gana en calidad y sí que se gana en una mayor atención desde el inicio hasta el final del parto a todas las mujeres, en este caso, del área 5.

Por tanto, ha sido un acuerdo tomado por los propios profesionales, y si yo le he insistido, lógicamente, en la competencia y en la profesionalidad de los profesionales, usted en su segunda intervención lo ha dejado también claro, pero yo había hecho esa referencia porque me había parecido entender otra cosa.
Lógicamente, yo creo que tanto los profesionales no solamente del Hospital Arnau de Vilanova sino del centro de especialidades creo que tienen el sobrado prestigio y calidad, como lo están demostrando en el día a día al frente de sus responsabilidades.

Gracias.

 

 

 

 

***Pregunta número 2.
658/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre la unitat de salut mental de Llíria, que formula la diputada María José Mendoza García del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 45).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Pregunta 2.
658, que formula la il·lustre diputada senyora Mendoza, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, a l'honorable senyor conseller de Sanitat.

Senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller de Sanidad.

Esta pregunta se refiere a la falta de psicólogo en la unidad de salud mental de Liria.

La unidad de salud mental de Liria es una de las cuatro unidades de salud mental que funcionan en el área 5.
Atiende o le corresponde la atención de 75.
000 personas, esto es un 32% de la población de esa área, y en estos momentos no dispone de psicólogo.
En el año 1996, gobernando ya el Partido Popular, por aquello de eludir la oposición de la oposición, la plaza es amortizada.
Obliga, uno, al desplazamiento de los pacientes a otras unidades de salud mental, y a que no pueda existir una unidad de tratamiento porque no hay un trabajo en equipo, lo que habitualmente se requiere en las unidades de salud mental, entre el psicólogo que hace la psicoterapia y el psiquiatra y el resto del equipo.

Mi pregunta era por qué no existe psicólogo en el centro de salud mental.
Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señora Mendoza.

Evidentemente, como usted bien ha dicho, hay cuatro unidades de salud mental destinadas a la asistencia psiquiátrica extrahospitalaria dentro del área 5 de salud, que cuentan con nueve psiquatras y tres psicólogos.
Estos tres psicólogos atienden a los pacientes de la unidad de salud mental de Liria, que es la menor del grupo de población que atiende en comparación con las otras tres unidades, que son las de Burjasot, la de Paterna y la de Godella, y los tres psicólogos tienen organizado el trabajo de tal manera que cada uno de ellos atiende a un tercio de las personas derivadas desde la unidad de salud mental de Liria.

Debido, lógicamente, al aumento sustancial de las peticiones de apoyo psicológico que a lo largo de las estadísticas del año 1999 hemos observado, decirle que tanto la Diputación Provincial de Valencia, de las que dependen estas cuatro unidades de salud mental, como la Conselleria de Sanidad han evaluado los recursos en este caso de la unidad de salud mental de Liria, y se va a hacer una reestructuración de estos recursos de manera que en este mismo año 2000 la Diputación de Valencia incrementará la plantilla de psicólogos dentro del área con un profesional más.

Gracias.

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señor conseller.

Insisto, el 32% de la población del área 5, según sus propias fuentes, es atendido en la unidad de salud mental de Liria.
Hasta el año 1995 podían recibir tratamiento psicológico en el propio centro de salud mental, con un equipo multidisciplinar.
La plaza se amortiza en el año 1996.
De 1996 a 1999 descubren que hay demanda de tratamiento psicológico.
La verdad es que no es un razonamiento y no es una explicación, porque la prevalencia de patología en la población prácticamente no ha variado en tres años.

Ya en el Plan de salud mental del año 1991 estaba previsto el aumento, o sea, pasar de un psicólogo en la unidad de salud mental de Liria a dos psicólogos, precisamente por el volumen de población que atiende, porque aunque el pueblo tenga menos población que otras poblaciones como Burjasot, sí que es cierto que, desde el punto de vista de la comunicación, está atendiendo la comarca de Los Serranos, el Rincón de Ademuz, etcétera, y que allí es donde reciben tratamiento por psiquiatra, porque habitualmente no son tratamientos separados y diferentes.
El hecho concreto es que en estos momentos uno de cada tres habitantes del área 5 no tienen un psicólogo.

Usted acaba de anunciar.
.
.
yo no sé si puede tener relación con la formulación de la pregunta que se hace ya hace muchos meses, pero acaba de anunciar que van a dotar.
Hasta la fecha no estaba contemplado en los presupuestos del 2000 y no hay, además, ningún incremento de plantilla en el área, que conozcamos.

Nos felicitaríamos de que eso fuera así, pero le recuerdo que durante todo este tiempo, desde el año 1996, que en la Diputación de Valencia se decide amortizar esa plaza.
.
.
, cuando la responsabilidad de la organización de la atención en salud mental es competencia de la Conselleria de Sanidad, y además han prolongado el proceso de integración.
Que durante todo este tiempo dos psicólogos han tenido que atender una población de 250.
000 personas aproximadamente, que eso quiere decir que sólo ha existido un psicólogo por 125.
000 habitantes.
Que el mínimo que establece el antiguo Plan de salud mental, y como ustedes van a hacerlo mejor van a incrementar los recursos de psicólogos, era de tres psicólogos por 100.
000 habitantes.
Que se han producido desplazamientos excesivos durante todo este tiempo por dispersión y por distancias, recordar que los pacientes se desplazan desde el Rincón de Ademuz o desde la comarca de Los Serranos.
Que en febrero del 2000 había una lista de espera importante, de más de dos meses para primeras visitas.
Que llegaron a tener que atender en primera visita diez personas cada psicólogo ­todos sabemos lo que es un tratamiento psicoterapéutico, que no es una visita de un constipado­ y sin posibilidad de repetir la segunda visita hasta al menos un mes más tarde.

Si usted conoce cómo se trabaja en psicoterapia, esto tampoco es habitual.
O sea, que hemos estado reduciendo, no nosotros; han estado reduciendo.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza.

 

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
la calidad de la atención psicoterapéutica durante estos tres años, sin que hasta ahora yo haya escuchado algún motivo o alguna razón de peso excepto no haber asumido las responsabilidades desde la Conselleria de Sanidad.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señora Mendoza.

No son dos los psicólogos que están atendiendo el área 5, son tres, son nueve psiquiatras y tres psicólogos, por tanto, dos serían a 125.
000, pero tres, la división, las matemáticas son las que son.
Por tanto no intente usted engañar a la Cámara, porque sabe usted perfectamente que son nueve psiquiatras y tres psicólogos, no dos.
Si usted hace las divisiones con dos, les salen las cuentas que le salen, pero sabe que no son reales.
Esa es la primera matización.

La segunda matización.
.
.
decirle que los de la Unidad de Salud Mental de Líria han tenido apoyo psicológico.
¿Por qué?
Porque ya le he explicado que los tres psicólogos tenían organizado de manera el trabajo que cada uno atendía a un tercio de la Unidad de Salud Mental de Líria, pero los tres, por lo tanto estaba cubierto al cien por cien, no es que solamente un tercio de la población tuviera ese apoyo psicológico.
Es decir, no hagamos juegos de palabras, porque los juegos de palabras son difícilmente desmontables.

Y decirle que tanto por parte de la Diputación Provincial de Valencia, como por parte de la conselleria, ya en la reunión que se tuvo está el compromiso en firme de que la Diputación Provincial de Valencia antes de finalizar el año, este mismo año, el año 2000, va a dotar de un psicólogo más todo ese equipo multidisciplinar para las unidades de salud mental.
Y estoy seguro, señora Mendoza, como usted decía al finalizar su intervención que se felicitaría por ello, pues nos felicitaremos todos por ello.

Muchas gracias.

 

 

 

 

 

 

***Preguntes números 2.
693/00, 2.
694/00, 2.
695/00 i 2.
696/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre el conveni entre la Conselleria de Sanitat i l'Ajuntament de Pedralba, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 46)***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Preguntes 2.
693, 2.
694, 2.
695 i 2.
696, que formula la il·lustre diputada senyora Llinares del Grup Parlamentari Esquerra Unida a l'honorable senyor conseller de Sanitat.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.

Quan venim a esta cambra i li preguntem i li interpel·lem, o vosté parla sobre la construcció de centres de salut, sempre diu que en fa així com cinquanta al dia, És una cosa.
.
.
Si no cinquanta al dia, jo crec un di va dir que dos al mes o una cosa així.
Centres de salut en deuen haver un fum ja que els han construït.
Jo, en fi, el que sempre li dic i estic comprovant és que, en efecte, estan en el paper, sempre hi ha un paper on si el centre de salut eixe no està ja acabat, és igual, està fent-se, està projectant-se, estan el que siga.
Sempre.
O està en els pressupostos, sempre.
Però quan vas al poble i vas en fi al solar on ha d'estar, allí resulta que és un solar on juguen els xiquets i que no hi ha ni una rajola posada.

I tot açò, tota esta explicació tan llarga, li ho dic pel centre de salut de l'Ajuntament de Pedralba, del poble de Pedralba.
El dia 11 d'abril del 97 vostés van firmar un conveni en l'Ajuntament de Pedralba, i un conveni que el tinc ací, vosté també el deu tindre, per a què vol que li'l llija?
, i és un conveni com tots, que l'Ajuntament de Pedralba posa el solar, també que l'Ajuntament de Pedralba fa el projecte, condiciona el solar de.
.
.
en fi, totes les infrastructures, i que la conselleria fa el centre de salut.
Bo, això va ser en el 97.
I quinze milions de pessetes s'ha gastat l'Ajuntament de Pedralba en el solar, en un pressupost que té l'ajuntament de cent cinquanta milions de pessetes, el 10%, això en el 97.

Han passat tres anys, allí no es veu moviment, no es veu que allò.
.
.
no és que haja de començar, sinó que es projecte alguna cosa o es pense que pareix que hi haja un ofici que.
Res, res, es va firmar el tal conveni i ja està.
Ara vostés diuen ­l'ajuntament va a fer el projecte perquè estava en el conveni­, ara vostés diuen que no, que el projecte l'ha de fer la conselleria.
Bé, bo, doncs és el que pensen en l'ajuntament d'açò que vostés diuen.
Però haja de fer el projecte qui l'haja de fer, allí resulta que ni es posa una rajola ni es té absolutament cap notícia que el tal centre de salut s'haja de fer, o que cap la possibilitat que algun dia en el futur més o menys llunyà comence.
Eixa és la nostra indagació hui en les tres o les quatre preguntes que hem fet.
Això és el que li preguntem, perquè és que han vingut del poble de Pedralba a vore si, en fi, en una pregunta parlamentària aclarim què és el que pensen vostés fer en eixe solar que han posat a la seua disposició, i que seria per a un centre de salut per a Pedralba i damunt a tota la comarca ajudaria.
Espere la seua resposta.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Llinares.

Com vosté molt bé formulava la pregunta, anem a vore si som capaços de donar llum i de clarificar les coses del conveni signat en l'Ajuntament de Pedralba en el seu moment.
Com vosté molt sap, perquè té la còpia del conveni i així em consta, li he de dir que en el conveni especificava clarament que l'Ajuntament de Pedralba havia de cedir un solar, cosa que feu en el seu moment, i havia de redactar el projecte bàsic i d'execució.
A part de lògicament enllaç d'infrastructures, de sanejament, el que són les condicions urbanístiques que estava consignat en el mateix.
Per part de la Conselleria de Sanitat s'havia de dur a cap la construcció del centre de salut, l'equipament, dotació de personal, etcètera, que són els convenis tipus que es firmen en tots els ajuntaments.

Dir-li que el projecte bàsic fou presentat d'acord al programa funcional per part de l'Ajuntament de Pedralba en el seu moment, i que en el mes de juny d'este mateix any presentà l'ajuntament presentà el projecte d'execució de les obres.
En juny d'este any presentà el projecte d'execució de les obres, el qual és absolutament necessari per a poder passar a la fase de licitació, estant actualment, una vegada presentat en juny del 2000 el projecte d'execució per part de l'ajuntament, en fase de supervisió i correcció d'incidències.
Per tant, difícilment la conselleria pot contractar l'execució i pot portar a licitació un centre de salut que no té el projecte d'execució presentat.

Transcorregut este temps, a més quan es presentà el projecte d'execució, i anteriorment es ficaren en contacte també la conselleria en l'ajuntament, i es passa també a ampliar el que són les superfícies construïdes i a millorar el que ha de ser el centre de salut.
Es passa d'una superfície construïda de 442 metres a una superfície de 681 metres quadrats.
També se li dota de més recursos, en concret d'una dotació d'una nova consulta d'infermeria, a part de les que ja tenia assignades.
I per tant li he de dir que per part de la conselleria només entrar en el mes de juny el projecte d'execució, el 7 de juliol del 2000 se li envià l'informe tècnic corresponent de supervisió, és a dir, en escassament vint dies per a poder solucionar el tema i poder licitar el centre quant abans.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora Llinares, té la paraula.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Senyor conseller.

Una cosa que està des del 97, si el projecte està presentat en el mes de juny, el 8 de juny d'este any, escolte, no troba vosté que.
.
.
?
*(remors)* ­no, no, però és que li ho havien presentat ja el 8 de juny­ ¿no troba vosté que ha hagut el suficient temps des d'aleshores fins avui per a haver-li aclarit a l'ajuntament si el projecte és conforme, si l'aproven, si el suspenen o si li donen matricula d'honor?
¿No troba vosté que després de tants anys en un poble que pareix que està deixat de la mà de Déu haurien de fer-se les coses una miqueta més de presseta?
*(Pausa)*

Jo, si passa uns mesos i no es veu que allí comence cap obra, com comprendrà, li tornaré a fer el preguntat, eh?
O siga, estaré a l'aguait per a què eixe centre.
.
.
Perquè vostés, quan pensen començar, anar a posar la primera pedra?
Allò de la monedeta, quan pensa vosté que es pot posar la primera pedra?

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies senyora Llinares.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Senyora Llinares.

Vosté mateixa pot fer l'avaluació del que li deia jo anteriorment.
En el mes de juny d'este any 2000 se presenta per part de l'ajuntament el projecte d'execució, juny.
En el 7 de juliol se supervisa, està supervisat ja i remés l'informe tècnic al.
.
.
és a dir, en menys d'un mes està remés l'informe de supervisió de la conselleria a l'ajuntament, en menys d'un mes.
Per tant vosté avalue vosté mateixa eixos resultats, perquè totes les qüestions tècniques que se li remeten es presenta en el mes de juny del 2000, el 7 de juliol del 2000, en menys d'un mes se li dóna la supervisió per part de la conselleria.

I dir-li que el 14 de juliol se li donaren set dies de termini per agilitar tots els tràmits, per a què després no fóra l'acusació fàcil que és la conselleria la que paralitza el tema, se li donaren un termini de set dies a l'ajuntament per a què rectificara les condicions tècniques del projecte.
I el 14 de juliol del 2000, és a dir, a set dies de rebre eixe escrit, el mateix Ajuntament de Pedralba ens sol·licita un ajornament de trenta dies per a poder realitzar els estudis i els tràmits que estan a l'espera del que és el centre de salut, del que és el projecte.
Un escrit que jo si vol li puc facilitar perfectament de l'Ajuntament de Pedralba.

Per tant, jo crec que ací la celeritat de la conselleria en menys d'un mes des que es presenta el projecte d'execució, vosté podrà valorar i estarà en mi que ha sigut absolutament ràpida.
Li he de dir que els servicis d'infrastructura dels servicis tècnics de la conselleria estan totalment en col·laboració en l'Ajuntament de Pedralba, per a què quan abans puguem anar a ja definitivament aprovar el projecte d'execució, perquè està tot absolutament correcte i poder fer les licitacions i els inicis de les obres.
En eixe sentit dir-li que no sols és que la conselleria no sols no està dilatant-ho, sinó que al contrari, estem en una situació de total col·laboració en l'ajuntament per a què s'inicien les obres quan abans.
I tota la informació que la seua senyoria vulga tindre respecte al tema, que sàpia que la conselleria està a la seua disposició.

Moltes gràcies.

 

 

***Preguntes números 2.
737/00, 2.
738/00 i 2.
739/00 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre un injustificat retard en el compliment del mapa escolar, pel que fa a la ciutat de Peñíscola, que formula el diputat Avelino Roca Albert del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 46).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Corresponen les preguntes 2.
737, 2.
738 i 2.
739, que formula l'il·lustre diputat senyor Roca, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, a l'honorable senyor conseller de Cultura i Educació.

 

**El senyor Roca i Albert:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.

En la sessió del Ple de les Corts Valencianes del passat 1 de desembre de 1999 ­i això que estem ja en octubre del 2000­ en resposta a preguntes presentades pel diputat que subscriu ­i en este cas l'interpel·la­ i arrossegant un injustificat retard en el compliment del mapa escolar, pel que fa referència a la ciutat de Peñíscola, el conseller de Cultura i Educació afirmà: "el projecte que hi ha en la programació dins del mapa és fer el centre de primària nou i adequar el centre de primària existent actualment a un centre de secundària".
Per tant, i donat que ha passat un temps prudencial i suficient aquest diputat li formula les següents preguntes.

¿Ja es disposa dels diners necessaris per a executar l'obra del nou centre de primària de la població de Peñíscola?
¿Ja es disposa dels diners necessaris per a executar l'obra a l'esmentat centre de secundària de Peñíscola?
I si ja es disposa de la quantitat econòmica necessària per a fer front a les obres esmentades, quines són les dates previstes de començament i finalització de les mateixes?

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Roca.

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor Roca.

En resposta a les seues preguntes, aclarir-li que no hi ha cap retard, que des que vosté em va fer la pregunta en aquell moment jo li vaig contestar, ha seguit treballant-se tant en el que fa referència al col·legi de primària com en el de secundària.

La construcció per reposició d'un col·legi públic nou de primària era del perfil de 6 unitats d'infantil, 12 primària, menjador i vivenda per al conserge, per un import de 400 milions de pessetes.
Està en estos moments redactat.
Recorde quan vam parlar.
.
.
la primera vegada que vosté va preguntar este tema, estava el projecte bàsic aprovat.
Ara està ja redactat en l'execució i en este moment pendent d'aprovació el projecte d'execució per a poder contractar-se.

Respecte al de secundària, la història és més llarga.
I vosté està molt preocupat pels diners.
I jo li puc dir, i li ho dic ara a la Cambra, que el que menys em preocupa del mapa escolar són els diners.
I el que més em preocupa del mapa escolar és la gestió de sòl per part dels ajuntaments.
A mi m'agradaria, de veritat, que tinguérem un debat sincer d'este tema, perquè sempre estem mirant pressupost i diners i sempre preguntant per diners, i eixa no és la qüestió que ens ha de preocupar.
Ens ha de preocupar més la gestió de sòl, que en molts casos es complica perquè en les grans ciutats a la millor l'urbanisme està tancat i l'adequació als centres Logse implica incrementar les dotacions.
És que si diguera: "Quan adequarem, per exemple ­i estic desviant-me de la qüestió, amb permís de la presidenta, però crec que és un debat que és el debat de veritat­, quan adequarem el Lluís Vives de València?
Com no cresquem cap a l'estació, és un poc difícil.
Vull dir-li que no és la qüestió econòmica la més important en els temes de mapa.
En altres qüestions, bàsicament la de gestió de sòl i la gestió dels projectes, són les que estan.
.
.
tenen algun tipus de problema.

I ha passat exactament a Peñíscolauna cosa pareguda respecte al solar del centre de secundària ha de posar-se.
És a dir, els nostres estudis, a pesar del que dèiem en un principi, o el que volia l'ajuntament, que era adequar l'edifici d'un centre de primària per a adequar-lo a secundària, s'ha demostrat tècnicament impossible.
Insisteix l'Ajuntament de Peñíscolaen la seua posició que s'adequara el centre de primària a secundària.
I els nostres estudis ens han fet vore que això no podia ser.
I davant d'eixa situació, el 21 de març de 2000, se li va notificar a l'alcalde de la localitat que aportara un solar en condicions per al centre de secundària, que serà un centre de secundària nou ­estic parlant de 21 de març de 2000.

A partir d'eixe moment, l'ajuntament es posa en marxa, ofereix un solar de 6.
500 metres quadrats, que havia de ser el mínim, el que ha ofert l'ajuntament es de 6.
600.
L'informe tècnic.
.
.
al llarg del mes de setembre se li contesta ja a l'ajuntament que és un solar de topografia acceptable i, per tant, que pot ser l'adequat per fer el centre de secundària.
I en este moment ja se li ha remés a l'ajuntament tota la documentació tècnica que ha de presentar per la qüestió del centre de secundària, que no serà l'adequació de l'antic de primària, perquè no podria fer-se complint la normativa Logse, sinó que serà un centre de secundària nou en uns solars que, com deia, ja estan en condicions de ser acceptats per la conselleria.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Roca, té la paraula.

 

 

**El senyor Roca i Albert:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, des del meu punt de vista està clar que el PP, que governa a través de la Generalitat Valenciana, no ha invertit els diners suficients en l'educació pública per a poder pal·liar les seues carències, que en són moltes a la Comunitat Valenciana.

I vosté diu que no li preocupen els diners i fica el sòl jo crec que com a excusa, perquè per a obres faraòniques de sòl en troben i en sobra.
I el PP no governa atenent l'interés general, ni seguint les pautes de països més avançats socialment a Europa.
I el PP està seguint una política educativa de clar talant conservador.
Recolza clarament l'ensenyança privada en detriment de l'escola pública, laica i plural.
I per este motiu no es fan les escoles de Peníscola, perquè són públiques i no privades, i ací no hi ha negoci.
I estem arrossegant este problema ja fa quasi cinc anys, i els xiquets i xiquetes de Peñíscolaes troben en este temps sense pati d'esbargiment, sense instal·lacions esportives; han de fer la gimnàstica a la platja i repartits entre diversos edificis municipals.

I la guinda del desficaci la posa l'Ajuntament de Peníscola, d'evidència del Partit Popular.
Els terrenys que va mal preveure l'alcalde, d'obediència del PP de Peníscola, es va ubicar en la marjal de Peníscola, i eixa zona humida ha sigut protegida.
Ja en el seu moment el grup municipal socialista ja va avisar de la seua inadequada ubicació, perquè una zona humida no era el lloc ideal per a la salut dels xiquets i xiquetes que han d'utilitzar els col·legis de primària.
A més a més, esta ubicació es troba a dos quilòmetres de Peníscola, a dos quilòmetres de Peníscola.

Per tant, senyor conseller, jo li torne a dir el mateix: li preocuparan o no li preocuparan els diners, li preocuparà o no li preocuparà el sòl, però això és problema de la seua gestió, de la seua administració i problema de l'ajuntament del Partit Popular de Peníscola.

Per tant, les meues preguntes queden totalment en l'aire i li les torne a formular.
Si disposa d'eixa quantitat econòmica suficient, en quina partida està, quina és la data prevista d'iniciament de les obres i quina és la data de finalització d'estes obres?
A mi m'agradaria que concretés, i així ens aclariríem tots millor.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Roca.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyor Roca, no s'agarre vostés eixos *sofocos* i mirem les coses amb l'objectivitat que s'han de vore, amb la tranquil·litat que s'han de vore, de manera assossegada.

Jo li puc contestar a vosté el que vosté ja sap, que ja ha dit el president de la Generalitat en més d'una ocasió.
Peñíscola forma part d'uns 200 centres que queden per construir dins del mapa d'adequació de les infrastructures de la Logse.
Té un total de 400, estem a meitat camí i no és mala cosa si pensa vosté que quan vàrem agarrar el govern, ni tan sols el mapa estava dissenyat, el mapa de construccions.
Si pensem que de 400, en queden 200, no és mala cosa.
Si pensem també que s'ha posat en marxa una empresa pública per a fer possible doblar el ritme actual ­i li recorde que en l'any 2000 han eixit una cinquantena d'obres a contractació, jo estic segur que amb la gestió de l'empresa pública podrem doblar això­, vol dir que en dos anys podrem tindre contractat tot el que queda de mapa escolar.

Dit açò, vosté torna a preguntar pels diners.
I els diners no són cap secret, no són cap secret.
Si s'han de fer més de 100.
000 milions de pessetes d'inversió per a acabar el mapa, els diners o han d'estar en el pressupost ordinari o han d'eixir d'endeutament, i el president ho ha dit.
De manera que no estem tampoc en el misteri dels números.
Haurem d'endeutar-nos per a fer possible la culminació del mapa escolar i per a fer possible que els projectes de Peñíscolai els de tota la comunitat es facen.
I sobretot, i en el seu moment tindrem el debat que corresponga supose en esta casa o en esta Cambra, vorem quins són els sistemes de gestió o de més agilitat.

Si nosaltres posem en marxa una empresa és perquè hem detectat que la infrastructura humana que tenim en els servicis de la conselleria per a supervisió, gestió de sòl, contractació, estan per a una situació de normalitat, no per a una situació de construcció de 400 infrastructures.

I això vol dir, per tant, que haurem de posar en marxa unitats de gestió de sòl, unitats de contractació, de control i supervisió de l'aspecte arquitectònic, i una sèrie de mesures extraordinàries perquè estem davant d'una situació extraordinària.
I dins d'eixa situació extraordinària es troba Peníscola, encara que, com li dic, crec que vosté convindrà amb mi que si tècnicament no era possible adequar uns centres de primària per a fer un institut, és millor fer l'institut nou i , per tant, demanar-li, com correspon, a l'ajuntament el solar.
L'ajuntament ens ha ofert uns solars que tècnicament, en el mes de setembre, la unitat tècnica de Castelló ha determinat que és adequat en funció de les necessitats d'un centre de secundària, i anem a començar, per tant, ja tot el procés subsegüent.
I, en conseqüència, dins d'eixe termini a què jo em referia, que és el 2002-2003, estarem en condicions de resoldre la qüestió de Peñíscolai les altres qüestions que estan pendent.

I com vosté té un especial interés, jo ho comprec, en este tema, m'agradaria que en la pròxima pregunta ja em pregunte vosté quan entren els alumnes al centre nou, que supose que li podré contestar també.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Se suspén la sessió, que es reprendrà a les sis i mitja.

 

 

*(Se suspén la sessió a les18 hores i 10 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 18 hores i 36 minuts)*

***Interpel·lació al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, senyor Vicente Rambla Momplet, sobre la política general de la Conselleria d'Ocupació respecte a l'augment de la sinistralitat laboral que es pateix al territori valencià, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca, del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 11.
373, BOCV número 42)***

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, es reprén la sessió.
*(Pausa)*

Senyories, pregue ocupen els seus escons.

Senyor Rodríguez Marín, per favor.

El punt següent de l'ordre del dia és: interpel·lació al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació sobre política general de la conselleria respecte a l'augment de la sinistralitat laboral que es pateix al territori valencià, que formula la il·lustre diputada senyora Llinares.

Té la paraula, la senyora Llinares.

 

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor conseller.

Aquesta interpel·lació va estar presentada el 27 d'abril d'enguany i es veu hui, sis mesos després de la seua presentació.
Això la veritat és que un costum que vostés tenen deixar que passe el temps quan se'ls fa una pregunta, una interpel·lació o se'ls demana una compareixença.
Esperen que el temps, que diuen que tot ho cura, arregle el problema o l'envellisca, es faça vell, o ­tot cal reconèixer-ho­ li donen temps a la conselleria afectada perquè pose un pegat o que faça una mena d'*arreglo*.

El que passa, senyor conseller, és que eixe no és el cas de la sinistralitat laboral.
La sinistralitat hui ha augmentat respecte a abril d'enguany, que a la vegada va augmentar respecte abril de l'any passat.
És allò de pitjor que ahir i millor que demà.

Mire, senyor conseller, la sinistralitat, les dades de l'últim trimestre són una cosa així com esgarrifoses.
Anem només als accidents greus.
Els accidents greus en el centre de treball ­això és intersectorial­, 172.
L'any passat, 145, 23,45%.
No és menester que escriga, que a mi em dóna el mateix tres dècimes més que menys.
179 és molt.
I si no són 179 i són 175, és una gran quantitat.
En anar i tornar, 52.
L'any passat, 32, 62,50% d'augment.
Accidents mortals en el centre de treball, 17.
L'any passat, 12, un augment del 41,67%.
Eixes són unes dades que m'han donat els sindicats i que si és número cap amunt o cap avall a mi dóna el mateix, em pareix una gran quantitat.

Si del que parlem és de l'últim semestre a Alacant, a la construcció, d'accidents, 5.
072.
I en el 1999, 3.
832.
O siga, 32% d'augment.
Quant a greus, 64 l'any 2000 i 39 el primer semestre de 1999.
I mortals, ja li ho vaig dir l'altre dia, 7; i l'any passat, 2.
Jo vaig fer la regla de tres jo mateixa perquè em vaig espantar.
Com és possible 250% d'augment?
És molt !
De 2 a 7 !
Augmentar cinc morts en un semestre en un any!
Això és una gran quantitat!

A la resta del País Valencià són unes dades per l'estil.
I és que, senyor conseller, no és gens fàcil passar del camp andalús o extremeny a la construcció benidormí.
No és tan fàcil!
I ací ningú es preocupa que el trànsit siga fàcil.
Ningú.
Ni empresaris, ni govern, ni ningú.
Amb els emigrants ara diu vosté que els farem uns cursets i farem una preparació, però de l'andalús i de l'extremeny la veritat és que ningú es preocupa.

L'altre dia en la seua compareixença li vaig llegir allò de Luttwak*:* "cap preocupació pels empleats".
La definició, allò d'empresa de mercat lliure que, entre altres coses, deia: "sense preocupacions per la sort dels seus empleats, sense restriccions de cap tipus i pagant tan pocs impostos com siga possible".
D'eixa definició el que m'interessa és "sense preocupació per la sort dels seus empleats".
I això és el que, en fi, està funcionant en l'aplicació d'eixa política neoliberal, d'eixa concepció del mercat de treball.
És el que funciona.
I és el que té tota la sèrie d'accidents greus que existeixen.

La Conselleria d'Ocupació la veritat és que davant de totes estes dades va dir que dissenyaria una línia específica per a combatre la sinistralitat en aquelles empreses que tenen menys de 6 treballadors, per allò que és més difícil que cale la cultura de la prevenció laboral.
L'altra cosa que va anunciar va ser l'organització d'uns cursos formatius de prevenció laboral per al mes de maig.

És al·lucinant, senyor conseller, que davant de les dades que dóna la pròpia conselleria, davant del macabre honor de ser la segona comunitat en sinistralitat laboral, les mesures de la conselleria siguen la línia específica i uns cursets d'un mes.
Nosaltres creixem en sinistralitat dos punts més que la mitja d'Espanya.
Sembla que tenim el gran honor de ser dels primers llocs de sinistralitat laboral.
També tenim més construcció que en altres llocs!
Això també ho he entenc.

Dóna la sensació, senyor conseller, que no li importa a vosté els accidents laborals ni les seues conseqüències.
I sent ser tan dura, però dóna la sensació que empleat accidentat, empleat reposat.
Total, n'hi ha tants!
Amb l'atur que hi ha sempre podran triar.
I, si no, en l'emigració no vull dir-te.
I la veritat, senyor conseller, si no és així ­i sent ser tant dura­ la veritat és que ho sembla.
Han fet eixa línia específica sobre eixes poquetes empreses només, no sobre totes.
Espere que ho explique en la seua intervenció.

I els cursos formatius en matèria de prevenció laboral que també van anunciar.
Ens donarà una explicació de com ha anat eixos cursos que resulta que en el mes de maig no s'havien concedit encara?

El 60% dels accidents laborals es pateixen els treballadors amb contractes temporals, en horaris de 12 hores, senyor conseller, de 12 hores.
És molt greu, senyor conseller, que no s'haja actuat ja per solucionar-lo.
Però, no sols no s'actua, sinó que es consenteix que el 90% dels contractes siguen temporals, i, d'estos, el 70% siguen de tres mesos o menys.
La temporalitat laboral la tenim en el 32%.
Això, senyor conseller, és comprar totes les boletes perquè ens toque la rifa, la rifa dels accidents laborals.
Res es fa per crear ocupació estable.
Sempre, doncs, tindrem accidents laborals.
Com tampoc res es fa per regular la pràctica de la subcontractació en el sector de la construcció.
El que li vaig dir l'altre dia, allò de l'empresa que té tres treballadors o cinc treballadors i 40 subcontractes.
I li torne a repetir que és el sector amb més accidents que hi ha i amb més accidents mortals.
No poden existir eixes empreses amb tots poques empleats i tants subcontractes.

La funció de prevenció de riscs laborals constituïda per la Generalitat, la patronal, UGT i Comisiones estaria bé.
Seria un bon instrument de formació si l'ocupació fóra estable.
Però, senyor conseller, quina formació se li pot donar a una persona que canvia d'ofici cada tres mesos?
I no canvia d'ofici perquè s'acaba el lloc de treball, sinó perquè el mercat, el sacrosant mercat, que són els empresaris amb el consentiment del govern de vosté, ha decidit que cal canviar cada tres mesos de persona.

Aleshores, tots els milions que s'invertisquen en formació no disminuiran els accidents laborals, perquè no es pot tindre una formació tan vasta, no estem en el Renaixement, en Leonardo da Vinci ja no.
Tant canvi continuo d'ofici impedeix un bon aprenentatge.
Tenim una tassa de temporalitat cinc punts per damunt de la mitjana del conjunt de l'Estat.
I aquí cal dir que és l'Administració capdavantera en la temporalitat i la més reticent a canviar, perquè en l'actualitat no serà de massa qualitat una ocupació que costa tantes vides humanes i produeix tants accidents.
I aquí poden, si volen, actuar: més inspectors de treball, més inspeccions d'empreses, més multes a les empreses que no complisquen la Llei de riscs laborals, més altes les multes, l'obligatorietat de pagar-les ­li repetisc­ l'obligatorietat de pagar-les.
L'altre dia mateix vaig sentir a la ràdio, cosa que ja és molt sabuda, que l'empresa quan vas a pagar la multa ja ha desaparegut, ja és una altra empresa.
Xe!
Que això no té solució?
Però, com és possible que no es puga solucionar poder-se comprar les multes de la gent que permet.
.
.
no, que fa que existisquen tants morts?

Senyor conseller, són un conjunt de mesures mínimes per frenar la galopant sinistralitat laboral.
I, sobretot, no pot estar un treballador fent una feina pensant que se li acaba el contracte dins d'una setmana i a vore què fa aleshores, on trobarà una altra feina, com serà.
És la preocupació per la supervivència.
Tot no és parlar de plena ocupació, que a vosté li agrada molt clar.
I bé, li diuen que el 6% és plena ocupació, que ja es dir.

Cal parlar d'ocupació estable i de qualitat.
Cal parlar de qualitat a l'ocupació.
La Llei de prevenció no es compleix; és una llei que està aquí per a la resta de països de la Unió Europea que, quant a legislació, no ens guanya ningú, i legislació moderna no vull dir-te.
Però no té més finalitat que quedar bé davant de la resta d'Europa.
Fins i tot, la inspecció de treball d'ací de València incompleix la Llei de prevenció de riscs laborals.
O siga, és una llei que ningú es creu.
Ací al País Valencià, senyor conseller, tenim 59 inspectors de treball; un per cada 25.
000 treballadors ocupats.
Això és una misèria!
Una misèria!
A Alemanya ja sap que hi ha un per cada 3.
600 treballadors ocupats.
Allí m'imagne que les empreses es prenen més seriosament les lleis.
Els inspectors ací no donen abast.
No es poden inspeccionar les empreses amb tota la freqüència que caldria.
I ara últimament vostés els van llevar de la construcció i els van passar al Servei, perquè allò del turisme que ve havia d'estar tot ben inspeccionat, i la construcció se la van deixar estar.
No hi ha prou inspectors per a fer complir la llei i sancionar els seus incompliments.
Eixes empreses que apareixen i desapareixen.

Nosaltres en Esquerra Unida en l'anterior legislatura ja vam presentar una proposició per augmentar el nombre d'inspectors, però les seues senyories la van rebutjar.
No volen vostés més inspectors.
És fonamental, senyor conseller, fer complir la llei perquè costa més diners la sinistralitat laboral ­i vosté haurà fet comptes i sabrà que és així­ costa més diners els accidents que aplicar una bona política de prevenció.
I la veritat és que si en compte de parlar de diners parlem del cost humà, aleshores, aquí ja, això, no és quantificable.

Senyor conseller, espere unes mesures concretes que vosté explique ací, no paraules, sinó mesures concretes i serioses perquè la sinistralitat laboral s'ature.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Té la paraula l'Honorable senyor Conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació.

 

**El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Con motivo de mi primera intervención en estas Cortes con objeto de informar sobre la política general de la conselleria que me honro en presidir, ya tuve la oportunidad de manifestar la preocupación que mi gobierno tenía por el tema que nos ocupa y la convicción de que el camino recorrido y las iniciativas planteadas iban a ser suficientes ­y así confiamos­ para reducir los graves daños personales, sociales y económicos que genera la siniestralidad laboral.
Pero, sólo a partir de un análisis certero de las circunstancias que rodean la siniestralidad laboral tendremos alguna posibilidad de mejorar las condiciones de seguridad y salud de los trabajadores.

Como es conocido, y usted perfectamente sabe, el tejido empresarial valenciano se caracteriza por una fuerte atomización, lo que, sin duda, afecta a la aplicación generalizada de las medidas de prevención de riesgos laborales, característica esta que hay que tener en cuenta, como tenemos para el impulso de planes y medidas de actuación en esta materia.
Esta estructura del propio tejido empresarial provoca que la organización de la actividad sea en algunos casos precaria, genere situaciones de riesgo y dificulte el acceso a las medidas de seguridad, así como su cumplimiento generalizado.
Además, ese coste adicional que supone la prevención afecta de manera especial, en estas pequeñas y medianas empresas, a su competitividad y a su capacidad de generar puestos de trabajo.
Así, al menos, lo entienden algunas de ellas.
Es por ello que estas empresas son objeto de un especial seguimiento, apoyo y protección por parte del Gobierno Valenciano.

Por tanto, si toda actividad laboral comporta un riesgo, dispongámonos a atajarlo desde todos los sectores productivos y en todas las fases de la relación laboral durante el inicio con la contratación y a lo largo del desempeño de la labor profesional.
La búsqueda de culpables no es la manera más saludable de afrontar la resolución de conflictos; no basta con poner de manifiesto lo mal que lo hacen los unos, o el poco presupuesto que invierten los otros, o lo muy reivindicativos que pueden ser algunos.
Es necesario actuar sobre la responsabilidad de cada uno de los agentes implicados buscando la sinergia propia de la acción conjugada y la responsabilidad que va desde lo individual a lo colectivo afectando a todos los agentes sociales y económicos implicados.
Y quiero resaltar y subrayar esto último: a todos los agentes sociales y económicos implicados.

Antes de exponerle la actividad que, a través de estas distancias de representación multilateral, que es la que está llevando a cabo la Generalitat, ha existido en la Comunidad Valenciana, tampoco quisiera no perder de vista el referente nacional y, en este sentido, a través del Ministerio de Trabajo y Asuntos Sociales se ha creado también en el ámbito nacional una comisión nacional de seguridad y salud en el trabajo, una fundación nacional de prevención de riesgos laborales que preside el director general de trabajo de la Comunidad Valenciana, razón en la que puede usted ver claramente la implicación de la Comunidad Valenciana en atajar este problema que nos acecha.

En este contexto, y ante la magnitud del problema, la inequívoca voluntad de este gobierno se concreta en una serie de iniciativas que voy a pasar a exponer.

Primera.
Ustedes conocen el Plan de acción contra los riesgos laborales para el período 98-2000, consensuado por el Gobierno Valenciano con las aportaciones de las organizaciones empresariales y sindicales más representativas de la Comunidad Valenciana en el seno de la comisión de seguridad y salud en el trabajo.
Este plan está siendo el instrumento de actuación más significativo contra la lucha.
.
.
o en la lucha contra la siniestralidad, y ha supuesto, por primera vez en nuestro ámbito, la planificación de acciones y la ordenación de recursos disponibles para tratar de atajar un problema como es el de los accidentes de trabajo con un altísimo coste humano, social y económico.

Segunda.
El acuerdo bilateral que por mediación de la Conselleria de Empleo se suscribió en 22 de febrero de 2000, entre la Generalitat y el Ministerio de Trabajo, con el objetivo de coordinar las competencias compartidas por ambas administraciones en materia de la inspección de trabajo y Seguridad Social en la Comunidad Valenciana, favoreciendo una más eficaz actuación en este logro de la reducción de la siniestralidad.

Tercero.
Los inspectores están desarrollando una actividad incrementando el número de actuaciones en las empresas, incrementando el número de actas hechas en estas empresas, y son, de alguna forma, los ojos de la administración laboral.
Por ello, además de la firma de ese acuerdo bilateral que antes les comentaba, se ha hecho necesario un plan de actuación conjunta con la inspección de trabajo y los gabinetes de seguridad e higiene en el trabajo, para coordinar con más eficacia las deficiencias que tienen planteadas las diferentes empresas de nuestro tejido productivo y la inspección de trabajo.

Se han creado simuladores de riesgo en localidades como Silla o Villareal, con la colaboración de organizaciones empresariales, para un mejor conocimiento de las problemáticas que se plantean diariamente en alguna de nuestras empresas.

En quinto lugar, los programas de ayuda para mejorar las condiciones del trabajo en las pequeñas y medianas empresas que facilitan a todas las empresas la utilización de los sistemas de protección colectiva en evitación de caídas de altura, con una dotación económica de 170 millones de pesetas, que han permitido dar protección a más de 500.
000 metros cuadrados de edificación en el año 1999.
En lo que llevamos de ejercicio, ya se han concedido ayudas por importe de 205 millones de pesetas a un total de 107 empresas.
Sin duda, la masiva solicitud de estas ayudas demuestra la sensibilidad de los empresarios y el apoyo del gobierno valenciano a estas iniciativas.

En sexto lugar, igualmente significativo e innovador ha sido el convenio de colaboración suscrito el 18 de febrero del año 2000 entre la conselleria y las organizaciones empresariales y sindicales más representativas del sector de la construcción sobre seguridad y salud en el trabajo, así como también de prevención de riesgos laborales en las obras licitadas por la Generalitat Valenciana, implicándose como empresa licitadora, si cabe todavía más, la Generalitat Valenciana en este sector.

En séptimo lugar, dado que era indispensable reunir en un mismo objetivo la creación de empleo y la mejora de condiciones de la seguridad y salud en el trabajo, el documento de impulso del Acuerdo Valenciano para el Empleo y la Formación, suscrito el pasado 3 de marzo de 1999, hace poco más de un año, integró, dentro de las políticas de empleo, diferentes propuestas en materia de prevención de riesgos laborales, que dio carta de naturaleza al Plan de formación de seguridad y salud en el trabajo de la Comunidad Valenciana, con una aportación de 1.
000 millones de pesetas para el periodo 1999/2001, que ya está ejecutándose, ante la pregunta que usted me hacía antes.

Este plan de formación, primero de estas características, facilita precisamente eso, el cumplimiento de la Ley de prevención de riesgos laborales y sus normas de desarrollo, y tiene una importante implicación hacia los diferentes delegados de prevención y gabinetes de seguridad e higiene en el trabajo, ya que centra su ámbito personal de actuación sobre agentes con obligaciones y funciones específicas de seguridad y salud en el trabajo previstas por la legislación preventiva.

El objetivo del plan es formar en prevención a 50.
000 personas entre empresarios de pequeñas y medianas empresas, delegados de prevención y trabajadores designados.
Estos delegados de prevención, representantes de los trabajadores en materia de seguridad y salud en el trabajo, tienen un papel fundamental en la materia descrita en la legislación preventiva, así como los trabajadores que designan los sindicatos y los empresarios para la aplicación de esta acción preventiva en las empresas.

En octavo lugar, hay un nuevo impulso de este gobierno en este frente de la antisiniestralidad, que adquirió nueva dimensión el pasado 31 de marzo de este año 2000 con la constitución en la Comunidad Valenciana de la Fundación para la Prevención de Riesgos Laborales, bajo el protectorado de la Generalitat y con la participación tripartita de las organizaciones empresariales Cierval y sindicales Comisiones Obreras y Unión General de Trabajadores.
La constitución de la fundación era otro de los compromisos asumidos por el Gobierno Valenciano y los agentes sociales en esas medidas de impulso del Acuerdo Valenciano para el Empleo y la Formación, y es una muestra clara de la concreción de la voluntad de diálogo y de colaboración de todos los agentes que están implicados en esta reducción de la siniestralidad.

Y en noveno lugar, igualmente novedoso y efectivo está siendo el Plan 2000 de actuación preferente en empresas de la Comunidad Valenciana con mayor siniestralidad, 3.
714 empresas de la Comunidad Valenciana que tienen el mayor número de accidentes laborales, en concreto del 43% de los accidentes laborales.
Estamos teniendo unas visitas sobre estas empresas, haciendo especial hincapié en esas medidas que llevan aparejado el cumplimiento de la Ley de prevención de riesgos laborales.
Sus empresarios, estos 3.
714, han recibido ya la notificación, y están realizándose todas estas visitas.
Por esta razón, la administración laboral les dedica una atención preferente, y esperamos de la colaboración e implicación que serán fructíferas para todos por parte de los empresarios.
Esta reducción que ha originado el Plan 2000 contra los riesgos laborales ha comenzado a dar sus frutos, ya que la siniestralidad laboral en las empresas incluidas en este programa ha descendido un 11,8 en el periodo de enero a junio de este año, al registrarse 15.
594 accidentes frente a los 22.
224 de igual periodo del año anterior.

De manera, pues, que sí que son reiteradas las medidas y la actuación que está llevando a cabo este gobierno, y la mejoría en los resultados logrados en este primer semestre, en relación con las previsiones establecidas para el año 2000, revela que la situación, aun distando de la establecida en la Ley de prevención de riesgos laborales, estamos trabajando firmemente para ello.

De manera, pues, que hasta el 30 de junio de este año hemos realizado 1.
451 visitas a estas empresas.
A efectos prácticos quiere ello decir que un 42% de las empresas han sido ya visitadas, y cuentan con un plazo de tres meses para corregir los incumplimientos y adecuar su actividad preventiva a la Ley de prevención de riesgos laborales.

Pueden resultarnos interesantes las conclusiones arrojadas por la inspección laboral, como por ejemplo que sólo el 15% de las empresas tenían una valoración positiva de sus sistemas de prevención, la mitad de las empresas no poseía delegados de prevención o sólo un tercio había constituido un comité de seguridad u otro tercio no había puesto en marcha los servicios de prevención.

En definitiva, el balance de todas las actuaciones acometidas por la Conselleria de Economía, Hacienda y Empleo no es que quiera ser un reconocimiento autocelebrativo de lo bien que están las cosas, sino que sin duda es una tarea constante y progresiva que hemos iniciado.

Y quiero finalizar mi intervención como he empezado, instando y apelando a la responsabilidad de todos, de todos los agentes implicados, y solamente de esta forma, eliminando nuestros planteamientos de crítica destructiva basada en una guerra de cifras y aportando desde todas las instituciones y estamentos sociales, políticos y empresariales, de esta forma podremos ir contribuyendo a reducir esa siniestralidad, como así creo que se ha hecho en esta primera parte de este año 2000 como consecuencia de la aplicación de este Plan 2000.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.

Ha parlat vosté, en fi, que cal tindre anàlisis *certeros* per a plantejar iniciatives, molt bé, i que ha plantejat totes eixes iniciatives, me les he apuntades per a seguir-les i esperar que almenys això es cumplisca.
Però l'anàlisi serà molt *certero* i les iniciatives que ha plantejat estan molt bé, però vostés duen cinc anys governant i la veritat és que la sinistralitat munta, puja.
I no vull jo una guerra de xifres ara ací que tres, ni quaranta-dos ni cinquanta-set, no, d'això jo tinc igual.
Per en fi, puja, sempre hi ha més morts.

Tinga en compte, senyor conseller, que jo sóc d'Alacant, i a Alacant és on en la construcció.
.
.
Això que li he dit d'Andalusia i d'Extremadura no és broma, eh?
, no és broma, tots els treballadors que vénen contínuament i continuen venint d'Andalusia i d'Extremadura a la construcció, i troben faena en seguida, això també li ho dic.

Espere que tot açò que vosté ha dit ací que ho facen es complisca i, en fi, que puguem un dia dir: "la sinistralitat ha baixat".
Però, escolte, a més, per què no em fa a mi una miqueta de cas i per què no pensa que hi ha unes altres maneres, a més d'estes, de fer complir la Llei de prevenció de riscs laborals i de disminuir la sinistralitat?
Per què no intenta augmentar els inspectors de treball?
No pot ser, amb els inspectors de treball que té.
.
.
Vosté diu: "van i tornen" i tot el que siga, però és que hi ha massa poquets inspectors de treball per cada.
.
.
els treballadors que siga, i no li vull donar xifres.
I llavors no donen abast.
I si, com ha passat este estiu, vostés s'han dedicat més que res als serveis, la construcció ha tingut menys inspeccions.
Si allò que hi ha dins del cove és peix, que diuen en el meu poble, els inspectors que n'hi ha, n'hi ha, i com n'hi ha poquets, n'hi ha poquets, i si es dediquen més als serveis que a la construcció, s'inspeccionaran molt els serveis, però la construcció estarà ahí.

Senyor conseller.
Què li pareix si es fan les modificacions que calga fer per limitar el nombre de contractes per unitat d'obra?
Què li pareix si s'obliga que en tota execució d'obra existisca un mínim d'un 50% de la plantilla de treballadors fixes de l'empresa constructora i un altre mínim del 50% fixe en la subcontracta?
És demanar ben poquet, senyor conseller.
Però jo, la primera volta que vaig començar a sentir això que *fulano*, que resulta que té una empresa però no té treballadors, s'ha quedat la contracta d'eixe edifici, em vaig quedar bocabadada.
No entenia que això poguera ser, i això resulta que és cada volta més.
Bé, anem a vore si no és, anem a vore si no és eixes empreses que tenen tres treballadors i tenen la tira de contractes i estan fent totes les obres d'un poble, i totes les obres damunt oficials.
Què li pareix a vosté si es prohibix la subcontractació en cadena?
Què li pareix a vosté l'exclusió de les ETT de tot el procés?
Perquè, senyor conseller, és la precarietat, la rotativitat i la subcontractació en cadena la causa dels accidents.

I no sé si li ho he dit ja, que s'implique l'Administració i que implante una mesura exemplificadora, i és que quan contracte ella o els organismes que d'ella depenen ho facen exclusivament amb aquelles empreses que acrediten l'acompliment, en tota la seua extensió, de la Llei de prevenció de riscs laborals.
Això estaria la mar de bé, senyor conseller.
És dir: "a vore, demostre'm vosté que.
.
.
" Demostre'm, no; vaja a inspeccionar i a aclarir que complix perfectament la llei, i si no, no es contracta.
Això estaria la mar de bé.
I allò altre, senyor conseller, allò de l'exemple, que estan sempre els inspectors dient que si els jutjats i això, que són uns edificis i tot això que no complixen la llei.
Comencem complint nosaltres la Llei de prevenció de riscs laborals i a la millor llavors podrem exigir als altres.

Les seues propostes estan la mar de bé.
Jo li ho seguiré.
Però faça'm una miqueta cas a mi i agarren alguna d'estes meues també, a vore si entre tots ho acabem.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Senyor conseller, per a rèplica, té la paraula.

 

**El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:**

 

Señora presidenta.

Señora Llinares.

Muchas gracias por sus deseos, y le emplazo a que, efectivamente, nos siga las medidas que estamos llevando adelante para ver si, efectivamente, se reduce la siniestralidad.

En una de ellas, en una de esas medidas, ya le digo yo que se están teniendo los primeros resultados.
En concreto, la de este Plan 2000.
Y efectivamente los resultados son satisfactorios en cuanto que, derivada de la misma, hemos encontrado, por ejemplo, que ya visitadas en una primera visita el 42%, como le decía, de todas las empresas, en el sector de la construcción se ha actuado sobre 1.
255 empresas, que afectan a 23.
000 trabajadores, y en el sector industrial, sobre 2.
249, que afectan a 74.
000 trabajadores.
Como le digo, en estas se ha visto que en dos tercios ya han constituido el servicio de prevención, en las cuales no existía antes.
De las empresas visitadas, en poco más de la mitad los trabajadores, que no habían recibido ningún tipo de información en materia de siniestralidad laboral, ya tienen ahora conocimiento de la Ley de prevención de riesgos laborales, con las obligaciones que le ha supuesto también para el empresario.
Y aproximadamente un 10% de las empresas visitadas, que no realizaban ninguna vigilancia de la salud de los trabajadores y no tenían documentados los equipos de trabajo, como consecuencia de estas visitas de la inspección han tenido que hacerlo.

En cuanto a las visitas de la inspección, le diré: sólo en 1999 se han hecho 10.
396 visitas de la inspección en este ámbito concreto, con un incremento respecto del año anterior del 21,8%.
Se han hecho 2.
596 actas por infracción, un 53,5 más que el período anterior.
Y el importe de las sanciones sólo de prevención de riesgos está en 1.
465 millones de pesetas.
Pero en cualquier caso, yo sí que quería resaltar que, siendo un objetivo prioritario de este gobierno, y así lo ha manifestado, y afortunadamente los resultados están respaldando este objetivo, también es cierto que es objetivo de este gobierno que ese empleo sea un empleo estable, de calidad, y que garantice la seguridad y salud en el trabajo.
Son objetivos ambos paralelos y son objetivos ambos de idéntica preocupación de este gobierno.

Pero la prevención de riesgos laborales es una responsabilidad que compartimos el gobierno con otros agentes.
Los empresarios tienen la obligación de planificar la acción preventiva en sus empresas; poner a disposición de los trabajadores los medios necesarios para que eso se cumpla.
Los trabajadores, a su vez, deben utilizar adecuadamente dichos medios de protección, y planificar conjuntamente con el empresario la prevención de estos riesgos laborales.
Y las administraciones tenemos la obligación de vigilar ese cumplimiento a través de los instrumentos y de las medidas que se nos ofrecen, y es lo que estamos haciendo a través de este Plan 2000.

Pero bien, toda esta política que le estoy señalando de tipo preventivo, toda es consensuada con los agentes sociales, con nuestros interlocutores a través de esa comisión, y por lo tanto están representados sindicatos y empresarios.
Confiamos, pues, también del impulso decidido de todos estos interlocutores en la lucha contra la siniestralidad.

En cualquier caso, le voy a decir que en materia de accidentes, el 99% de los accidentes laborales que se producen en la Comunidad Valenciana son accidentes leves.
No es que sea eso una razón para estar satisfecho, pero me refiero que son accidentes leves.
Somos en materia de duración media de las bajas.
.
.
la duración media de las bajas por accidentes de trabajo en la Comunidad Valenciana es inferior al resto de todas las comunidades autónomas, excepto Canarias y Baleares.
Y el índice de accidentes mortales en la Comunidad Valenciana sigue siendo inferior al de otras trece comunidades autónomas.
Me refiero con esto a que no siendo datos de los que tenemos que sentirnos orgullosos, sí es cierto que efectivamente hay una cierta tendencia a mejorar esa situación.

Me habla usted de la temporalidad en el empleo y demás.
Le voy a dar otro dato: en el último año, del mes de agosto del año 1999 al mes de agosto del año 2000, el 90%, en concreto el 89,6% de los ocupados nuevos que tiene la Comunidad Valenciana son en contrato fijo.
Lo cual significa que también desde la administración en esa línea de fomento del empleo y de la creación de empleo estamos preocupados por la temporalidad del empleo, aunque no sea eso el determinante único del elevado nivel de siniestralidad que podamos tener.

Pero es que además me habla usted de la subcontratación.
Mire usted, la subcontratación es una técnica que utilizan, y en concreto el sector de la construcción, por cuanto que, bueno, permite en el tempo que lleva lo que es la realización de una obra el poder realizar diferentes fases a través de la subcontratación.
La propia Confederación Nacional de Constructores señala cómo los subcontratistas son los más especializados en aquellas tareas que específicamente se le asignan dentro de la distribución del trabajo a la hora de realizar una construcción.
Lo cual significa que no es esa la razón, la subcontratación o la temporalidad en este caso que le señalo, por la evolución que estamos teniendo, la que determina esta evolución de la siniestralidad.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor conseller.
.
.

 

**El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:**

 

Termino ya, señora presidenta.

De manera pues que, resaltando todas las medidas que hemos llevado a cabo, que son las que esperamos que tengan decididos y positivos resultados, sí esperamos la colaboración y la participación, como digo, de empresarios, trabajadores y todas las organizaciones sindicales y empresariales que están trabajando en esto.
Y que es la única forma en la que podremos ir reduciendo esta siniestralidad, en la que el gobierno está poniendo todos los medios que tiene a su alcance y que no dudará en seguir incrementándolos.

Nada más y muchas gracias.

 

 

***Interpel·lació al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre política general de la conselleria respecte a la formació del professorat, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla, del GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 12.
276, BOCV número 45)***

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

El punt següent de l'ordre del dia és la interpel·lació al conseller de Cultura i Educació sobre política general de la conselleria respecte a la formació del professorat, que formula el diputat Ramón Cardona Pla, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Té la paraula l'il·lustre senyor diputat.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyors diputats, senyores diputades.

Senyor conseller.

Hui volia parlar de formació del professorat.
Jo ja sé que vosté està d'acord en mi que la formació del professorat no es pot limitar només al seu període de formació inicial, sinó que s'ha d'allargar al llarg de tota la seua vida, i al llarg de tot el temps que està exercint la seua tasca.
No és fàcil ser mestre, no és fàcil ser docent, i evidentment no tots els sabers i totes les virtuts se tenen des del principi, sinó que cal anar adquirint-les i consolidant-les.
En això jo estic segur que estem d'acord, i per això hem analitzat el model de formació del professorat que té la Conselleria de Cultura i Educació perquè ens pareix rellevant i ens pareix important.

En principi ja veiem que el model que segueixen es recolza en la universitat, és a dir, li reclamen a la universitat que acudisca en el seu saber a formar professors; es recolza també en alguna part en les institucions, en les organitzacions sense ànim de guany, sense ànim de lucre, i fonamentalment es recolza en el Cefire, en els centres de formació, innovació i recursos educatius.

Nosaltres hem trobat algun problema en l'exigència o en el model de formació que se li demana a la pròpia universitat.
És a dir, nosaltres pensem que hi ha cursos que s'ha d'acabar prompte, que són eixos que permeten als mestres que ja tenen una especialitat, adquirir-ne una altra.
Pensem que això és formació inicial i no és formació permanent o formació continuada del professorat, i per tant, creiem que hauria que formar part d'uns altres.
.
.
apartats del finançament.
O que siga una responsabilitat més exclusivament de la universitat, de les escoles universitàries del professorat, que no de la conselleria.

Però on sí que trobem greus problemes és, per un principi ja, en la coordinació d'estos tres elements que fan formació: de la universitat, dels sindicats i dels Cefire, i fonamentalment pel paper que els Cefire han anat assumint en estos darrers anys.
Nosaltres pensem que els Cefire no estan sent, no estan transformant-se en una eina activa de formació, en una eina potent.
I pensem que han perdut molt des del que podríem dir els anteriors CEP, al que ara són en este moment són estos centres de formació, innovació i recursos.

Vostés es queixaven molt que els CEP eren endogàmics, que.
.
.
bo, que eren pràcticament una quadrilla d'amiguets i tot això.
Però nosaltres veiem que quan el decret de constitució dels Cefire, vostés fan que el director el nomene l'administració, no els propis components de l'equip.
No veiem per exemple regulada la participació dels centres que formen part d'eixe Cefire, que estan adscrits a eixe Cefire.
No veiem com pot participar realment en l'organització dels cursos en la planificació de la formació anual.

Veiem que hi ha moltes dificultats per a consolidar els equips, és a dir, des del 97 que van traure esta normativa de constitució, res de res.
No s'ha tret ni una sola convocatòria per a cobrir assessories, quan la mateixa llei diu que estes assessories es cobriran en una convocatòria pública per raons de mèrit, d'igualtat, de competència.
I nosaltres veiem que en estos últims anys, de 180 a 190 persones que formen estos centres, el 90% han canviat.
I han canviat simplement nomenats a dit per algú, sense que realment se sàpiga si tenen la competència, si tenen les capacitats per a ocupar eixe lloc.
És a dir, nosaltres pensem que el criteri de professionalitat, de competència o d'habilitats en uns temes concrets, han estat totalment obviats per la conselleria.

Clar, després, si a això afegim que només tenen un nomenament per un any els assessors, que arriba final d'any i poden dir a tu te vull a tu no te vull.
De fet això ha passat últimament, i a més se cessa als assessors per fax.
És a dir, ja, com evidentment no estan nomenats en un concurs públic, com no han accedit a eixe lloc per una convocatòria pública, sinó que algú ha dit tu vas allí, doncs a eixa mateixa persona se li envia fax i diu tu has acabat de ser assessor i te'n vas al teu centre.
Per tant, tot això condiciona de gran extraordinàriament la feina que puguen fer els propis assessors.

A més ens trobem que en els Cefire apareixen i desapareixen assessories sense cap tipus de criteri.
Ara es posa una assessoria d'història, l'any que ve desapareix, etcètera, etcètera.
Nosaltres pensem que falten criteris, que no hi ha una avaluació de per a què servixen els Cefire, quina és la feina que fan, no hi ha una avaluació dels canvis que caldria introduir, i així va la cosa, malament.
Realment molt malament.

Nosaltres voldríem que si hi ha criteris per a posar o llevar una assessoria, si hi ha algun instrument per a valorar la feina que fan, si hi ha alguna dada que diu l'eficàcia que té la seua formació, nosaltres voldríem que s'explicitaren o que es feren públics eixos detalls.
Perquè els assessors dels Cefire es troben a més en unes altres condicions molt negatives per a la seua tasca.
La feina de coordinació se limita ja d'ofici d'una manera bàrbara, és a dir, sols tenen tres reunions de coordinació a l'any.
Al final, la coordinació, els que la volen fer correctament depén de la seua voluntarietat.
La formació dels propis assessors és una qüestió que s'ha deixat totalment a l'aire, no se facilita la seua assistència a congressos de formació, no s'estimulen línies d'investigació, no se té una formació permanent d'estes persones que tenen el treball tan sensible d'assessorar als altres.

Per tant, nosaltres veiem que hi ha unes greus dificultats en este model de formació que a nosaltres ens pareix correcte en alguns aspectes.
Pensem que sí que han de ser assessors especialitzats en l'educació universitària.
Pensem que és bo que es trien des dels funcionaris d'educació no universitària.
Però no pensem que siga bo que se trien conforme ho fan, i que se'ls fique les condicions que s'exposa.

Per una altra banda, nosaltres pensem que este model de formació se basa molt en cursos, és a dir, que va allí un expert i explica el seu saber a les persones que no el saben.
Però jo pense que ara ja se sap que les coses no s'aprenen així, que per a la tasca docent fa falta una reflexió, fa falta un treball en equip, un treball conjunt de discussió i d'aproximació de postures.
I nosaltres veiem que el model que es porta actualment se lleva de l'assessor a peu d'aula, eixe assessor que servia, que estava allí per a reconduir processos per a analitzar, era una persona més implicada en el centre.
Mentre que ara eixe tipus d'assessor ha desaparegut i l'assessor s'ha transformat en un gestor, a vegades de cursos, on li acudixen els professors al lloc on dóna el curs, però ell no està implicat en la vida concreta del centre.
Si a açò afegim que els problemes reals que tenen els centres no es tracten en eixe procés de formació, ja tenim tot el panorama un poc embolicat.

Nosaltres pensem que no es tracten, per exemple, problemes que es poden tindre ara, ara concretament que han vingut problemes així, els immigrants, religions diferents, llengües diferents, adaptació social, cultura diferent.
¿Quin tipus de formació es dóna explícitament als professionals que tenen eixos problemes?
Hi ha un problema molt greu que els professors de secundària van ressaltant continuadament, que és el problema de la gent que no vol seguir estudiant, dels inadaptats, dels qui tenen problemes d'eixe estil.
Quina formació concreta es dóna en eixe aspecte?
Hi ha maneres d'intervindre en eixe tipus de problemes.
I per tant el que necessiten els professors, els professionals docents el que necessiten és formació en eixe tipus de coses, ells sabrien intervindre millor si tingueren eixe recolzament, eixa ajuda.

Però nosaltres pensem que la motivació dels professionals docents està molt limitada, perquè no se senten implicats en eixos processos de formació.
Realment al final van a buscar a vegades els punts que fan falta per a cobrar el sexenni, o els punts que els fan falta per al concurs de trasllats.
Però quan tenen ja cobert això, quina motivació tenen per anar a la formació si realment esta formació no els implica?

Nosaltres pensem que la distància que hi ha entre els centres educatius i les persones encarregades de la formació s'ha eixamplat massa, és grandíssima.
I ni els Cefire se senten implicats en els centres, ni els centres se senten implicats en els Cefire.
I això és el pitjor que pot passar a una formació, que al final es transforma en una formació totalment burocratitzada que no serveix per a res perquè no té una incidència real en el treball de l'aula o en el canvi.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
de les activitats docents.
Ja acabe.

Bé.
Moltes gràcies.
Després li diré algunes altres coses.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Té la paraula, l'honorable senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Senyora presidenta.

Senyor Cardona, dibuixa vosté una situació quasi apocalíptica i es centra en una cosa que jo crec que és important, però no el més transcendental del que estem parlant.

Abans hem parlat de construccions, i jo he dit que la part econòmica és la menys important.
Hi ha altres qüestions de gestió que són les que han de centrar les nostres preocupacions.
Vosté es preocupa i jo estic disposat a admetre els seus suggeriments.

La major part de la seua intervenció s'ha referit a això, a l'organització dels Cefire.
Jo crec que l'organització és important, però que quan parlem de la política de formació del professorat, allò important són els continguts.
I el continguts li puc assegurar que estan en funció d'allò que hui està preocupant a la comunitat educativa, que està en funció de les noves exigències en l'educació i dels problemes que tenim en les aules, o de les qüestions que necessiten els professionals conéixer, aquelles en què cal especialitzar-se, eixos reptes als quals cal respondre perquè han vingut sobrevinguts.

Vosté es referia a una qüestió concreta, que és la immigració, per exemple, la multiculturalitat.
Precisament en eixa direcció es treballa sempre amb molta agilitat, amb l'agilitat de poder respondre a eixes exigències en tota la política de formació que portem endavant amb el professorat.

De manera que jo vaig a referir-me a eixes dues qüestions.
Insistisc, que deixe de costat la part organitzativa i que estic disposat, de veritat, a atendre els suggeriments que vosté puga fer en la direcció de millorar eixa organització.

Però hem de centrar-nos en els aspectes qualitatius ­després li donaré els quantitatius­ de la formació del professorat; qualitatius en les línies en què estem treballant, en els eixos en què estem treballant.

En primer lloc, la nova professionalitat docent.

En segon lloc, la nova proposta curricular.
Ahí té molta importància ­ja dic que vosté s'ha referit a això­ l'hetereogeneïtat de l'alumnat, que és un tret característic de la nova situació, per la qual cosa és necessari conéixer noves formes de treball en l'aula que permeten atendre de forma adequada eixa diversitat de l'alumnat.
Per exemple, el cas de la immigració.

Un tercer aspecte en el que són les línies de formació del professorat ve com a conseqüència de la nova societat de la informació i de les noves tecnologies aplicades al fet educatiu.

I, en quart lloc, la política de la conselleria es basa en la formació del professorat sobre noves modalitat de formació més actives, motivadores i potenciadores dels elements bàsics de la nova professionalitat.

I això es tradueix en sis línies concretes dins d'allò que conforma el pla anual de formació.
Que vosté no sé per què diu que naix un poc descoordinat.
No és veritat.
És que respon a les necessitats del sector, que respon a les necessitats que es perceben en funció d'allò que el mateix professional demana.
És a dir, el que sí que li puc dir és que la.
.
.
­com li diria jo?
­ la conjunció entre l'oferta i la demanda és perfecta, i és perfecta també en la mesura que s'atenen les exigències d'allò que el professorat necessita.

Les sis línies prioritàries d'actuació d'eixe pla anual de formació són: 

L'atenció a la diversitat i la compensació de les desigualtats en l'educació, la resolució dels conflictes a l'aula i l'atenció educativa a l'alumnat amb necessitats educatives especials.

En segon lloc, l'elaboració i posada en pràctica d'adaptacions curriculars individuals i en grup, la funció *(inintel·ligible)* la transversalitat i el procés avaluador a l'Eso.

En tercer lloc, les noves tecnologies aplicades a l'educació en la seua doble concepció bàsica i avançada.

En quart lloc, la nova formació professional específica.

En quint lloc, les nous batxillerats.

I en sext lloc, les accions específiques en determinades etapes i modalitats del sistema educatiu.

Qualitativament hem parlat.
I quantitativament, la prioritat o la consideració del govern de la Generalitat respecte a la formació del professorat ve donada en algunes dades que li oferisc jo ara.
En el curs 1995-96, es van fer 1.
872 accions formatives; el curs 1999-2000, 3.
015.
Si parlem d'hores, de 62.
000, hem passat a 99.
000.
Jo crec que és prou significatiu.

I també una qüestió a què vosté s'ha referit: la participació.
La participació no sols des dels Cefire de la conselleria, de la Generalitat, sinó establint un marc de relació amb les universitats valencianes.
En l'exercici 2000, s'han conveniat quasi 5.
000 hores de formació de distint tipus.
O posant també en marxa activitats amb entitats col·laboradores.
Un total de 55 entitats han col·laborant.
.
.
­vosté deia sindicats; tots, per suposat, però moltes més­ 55 entitats han col·laborat amb la conselleria en eixe pla de formació.
En ajudes també, que és un altre aspecte, econòmiques per als centres, per a la realització de projectes de formació, en convocatòries d'ajudes per a la formació.

I dins d'eixos programes formatius del servici de formació del professorat, voldria destacar el pla preventiu de l'estrés professional docent a través de cursos de formació, o les activitats formatives, i amb la publicació de materials curriculars per a la prevenció de les drogodependències, seguint el manament de la Llei 3/97 de la Generalitat.

Estes activitats ­poc en detall em pare per la seua importància­, es porten a terme en col·laboració amb les unitats de prevenció comunitària depenents de la Conselleria de Benestar Social amb la col·laboració de la Fundació d'Ajuda a la Drogaaddicció, i a través d'assessors de compensació de les desigualtats dels Cefire.

Vull també destacar els cursos de formació musical per a l'educació infantil i primària i els cursos de pedagogia musical.
El programa Àgora del professorat 2000, estudiant i analitzant els nous reptes del sistema educatiu per al segle que entra, per al nou mil·leni.
I els cursos de l'àrea d'educació física nous i centrats en activitats en la naturalesa ­educació per a la salut, expressió corporal, activitats nàutiques o de muntanya­, una oferta específica que consta de 21 acció formativa i que ve motivada la seua oferta pel desajust històrica referit a eixa àrea de coneixement.

Jo crec que amb un repàs, com he fet, sintètic però amb les dades a què em referia, amb les accions que s'han portat a terme tant en accions formatives com en allò referent a les hores d'eixes accions formatives, i el que suposa no estar tancats en nosaltres mateixos sinó en tots els plans de formació estar obert a les universitats o als distints col·lectius que han de vore amb el món de l'educació, mostra ben a les clares l'aposta, jo diria que sense precedents si comparem, de la Generalitat per la formació del professorat.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, en principi, li dic que prenc nota d'esta.
.
.
d'açò que ha comentat, que farà cas a alguns dels suggeriments sobre el tema d'organització, perquè realment ahí hi ha incompliments greus, i inclús hi ha algunes coses que no es poden consentir.
Jo pense que les condicions de treball de la gent dels Cefire ha de ser el millor possible precisament perquè puguen fer la seua tasca amb independència i amb autonomia.

I també estic d'acord amb vosté que una vegada resolts certs problemes bàsics d'organització, el que és important sí són els continguts.
És a dir, realment.
.
.
jo algunes vegades dic que l'educació, per exemple, no depén de les infrastructures ­són necessàries, però no són suficients­, sinó que allò important són els continguts i la manera com es donen les coses.

Jo, ahí en eixa part dels continguts és on també tinc algunes puntualitzacions que dir-li.
Per exemple, quan es va implantar la Logse en primària i en infantil, mal que bé, va haver un procés d'ofici d'informació als professionals, no sols d'informació sinó també de formació per allò que anava a vindre, allò que era nou.
Ja li dic que jo ara no entre a valorar la correcció de totes eixes activitats perquè no és el moment, ja són coses molt passades.
Però ara en este moment, quan la Logse s'ha anat implantant en tota l'Eso, no ha hagut eixe mateix procés de formació d'ofici a tots els professionals que els anava a vindre damunt una cosa nova, totalment novedosa, i que la veritat i la realitat ha demostrat que després els ha creat moltes dificultats i molts problemes.

Per tant, trobem a faltar, per exemple, que durant estos darrers anys haja hagut un contingut formatiu sobre el que és la Logse, quins canvis suposa, quines modificacions en la professionalitat de la persona docent suposa això.
I, per tant, pensem que també en qüestions de contingut no sempre han estat encertats; de fet pensem que moltes voltes no han agarrat una correcta via de formació.

Per una altra banda, nosaltres trobem realment problemes a l'hora de la valoració de l'eficàcia de la formació.
És a dir, jo li reconeixeria ara en este moment directament que les xifres que vosté ha dit de cursos fets, probablement són certes.
Vosté té molt més accés a la informació que nosaltres, però és curiós com augmentant les hores de hores de formació, els cursos, s'observa una manca d'aplicació a l'aula, una manca d'eficàcia.

Mire, en este moment els professors, sobretot els de secundària, estan desorientats, els pares estan desorientats i els alumnes també.
Però és que precisament el que necessiten els professors és formació, és alguna ajuda, alguna ajuda.
I eixa ajuda el problema que té, la que vostés ofereixen, és que ve organitzada des d'alt, ve descontextualitzada.
Els professors sempre diuen el mateix a l'assessor: "Descontextualitzat.
Com es nota que tu no estàs a l'aula!
".
I és que és cert, es nota molt quan una persona no està vivint els problemes durs que s'estan vivint.

I, per tant, és ahí on el model formatiu basat en experts no compleix les expectatives de la gent que té els problemes autèntics dins.
Ells voldrien tindre a una persona que visquera amb ells el que allí dins està passant.
I eixe model vostés el tenien més o menys fets, però han anat tendint cap a eixe assessor que queda lluny, no cap al que està a peu d'aula i al qual un professor pot fer-li una consulta, o el que en una reunió es manté una discussió de reflexió mútua per a arribar a acords, aproximacions, alternatives a allò que s'està fent.

Per tant, jo pense que a part dels canvis en l'organització, a part que vostés hurien d'haver d'actuat amb una informació d'ofici molt més clara, molt més extensa, preveient els problemes que els venien, jo pense que vostés han anat cap al model d'experts i haurien de retornar al model on els professors se sentiren realment dins, realment implicats del tot.

Jo pense que eixe és un problema molt greu.
A part dels problemes legals que pot tindre no complir la llei de constitució dels Cefire i tal, jo pense que eixe problema que la formació vostés l'ofereixen.
.
.
però no és això exactament el que voldrien els professionals.
Ells tenen les idees molt més clares i voldrien participar en eixa planificació que fa cada u dels Cefire.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Per tant, demà la proposta que farem relacionada amb aquesta interpel·lació anirà en este sentit que li he comentat, intentant, com sempre, millorar la formació que es dóna al professorat dels nostres fills.

Val.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller, té la paraula.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, presidenta.

Senyor Cardona, jo li agraïsc eixa manifestació de voluntat de fer ofertes constructives en la línia del que és necessari en un pla de formació que, fonamentalment, ha de ser la realitat de les necessitats del professorat.

Vosté deia abans que el moviment excessiu no és bo.
Però, en canvi, el moviment excessiu ­al qual vosté es referia quan ha parlat dels nomenaments­ possibilita que la gent, els professionals, alternen la seua presència en l'aula amb la seua presència en els plans de formació, de manera que no s'allunyen de la realitat i coneguen la realitat diària dels centres educatius.
I es referia també vosté a eixes necessitats que sorgeixen de la problemàtica de l'aplicació de la Logse.
Ha fet especial referència a alguna desorientació o alguna urgència d'insistir en la formació en la problemàtica secundària.

Jo no vull avorrir-lo amb referències numèriques o amb relacions de cursos.
Els porte, naturalment, el que és el Pla de formació del 99-2000 i, precisament, en eixa direcció s'ha treballat el darrer curs, és a dir, després de 10 anys d'aplicació de la Logse convindrà vosté amb mi que hagen estat els primers anys ­diem el bloc de la Formació Professional, l'aplicació a la nova normativa­ però que després de 10 anys estiguem ja més involucrats en qüestions específiques, tant de, sobretot, de diversitat, que és una de les problemàtiques que hem d'atendre ara i que és l'aspecte que més accions formatives ha tingut en el darrer pla de formació, en el 99-2000, com en aquelles qüestions de convivència de cultures diferents o d'atencions especials o atenció a la diversitat o alumnes amb necessitats educatives especials.

En definitiva, sí que existeix eixa consonància entre el que és la demanda del professional i l'oferta, perquè no podia ser d'altra manera.
Tant els Cefire en les seues accions com aquelles que es convenien o es concerten amb la universitat o amb els diferents col·lectius de la comunitat educativa, responen, i és lògic que siga d'eixa forma, a les necessitats que el professorat manifesta.

Jo crec que estem treballant ­com deia­ en eixa bona direcció, tant en l'aspecte qualitatiu com en el quantitatiu, si atenem al nombre d'accions formatives i d'hores de formació del professorat que massivament participa en estes accions.
Tot això no vol dir que totes les actuacions siguen millorables.
De veritat ­i amb la mà estesa­ estarem atents a eixes propostes que facen vostés que puguen, des del diàleg, ajudar a millorar encara més els plans d'acció formatives que estem tenint en el sector docent de la comunitat.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Se suspén la sessió que es reanudarà demà pel matí a les deu.

 

*(Se suspén la sessió a les 19 hores i 45 minuts)*