Educaci%C3%B3%341277.05.17%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 17 de maig de 2016.
Comença la reunió a les 16 hores i 13 minuts.
Presideix la diputada senyora Marian Campello Moreno.
Reunió número 8.

La senyora presidenta:

Té la paraula el secretari de la mesa.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Molt bé, doncs passem a l'ordre del dia.

Els comunique que n'hi ha un principi d'acord, si aprovem per assentiment, de canviar el punt 5 al punt 4 i el punt 4 al punt 5.
Si ningú té cap inconvenient, ens ho han demanat per favor.
¿Tots estem d'acord?

Molt bé, doncs canviem eixe punt.

El punt 1 seria: lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
¿Estem tots i totes d'acord?
Molt bé.

Preguntes

La senyora presidenta:

Passem al punt 2 i demanem al secretari autonòmic que vinga a la mesa.

El punt 2 és: pregunta número 101, formulada pel diputat Miguel Ángel Mulet, del Grup Parlamentari Popular, al conseller d'investigació, cultura i esport, sobre la promoció de la dolçaina i el tabal.

Els recorde que tindran…

El senyor Mulet Taló:

Una qüestió d'ordre.

La senyora presidenta:

Sí, diga'm, diga'm.

El senyor Mulet Taló:

Esta pregunta es va plantejar directament per al conseller i, de fet, en la convocatòria eixia com que es faria al conseller.

Entenem que hauria d'estar ell per a contestar-la, no sols pel que suposa sinó també per respecte a aquesta comissió i, inclús, al tema que volem tractar com és la nostra música tradicional, la dolçaina i el tabal.

Per la qual cosa, manifestem el nostre disgust perquè no siga ell el que vinga directament a contestar.

La senyora presidenta:

Volia acabar d'informar-los que tindran quatre minuts per intervinent i, bé -com saben-, es va acumulant el temps que resta al final.

Segons tenim entés, el Reglament de Les Corts permet que el conseller delegue en el secretari autonòmic.
¿És així?
(El lletrat, amb el micròfon desconnectat, diu: Â«No es necesaria la delegación siquiera; prevé la posibilidad de comparecer el secretario autonómico directament, sin perjuicio de la valoración política que ello pueda merecer.
Â»)¡Clar!
, això, doncs que el reglament ho permet.

Així que, té la paraula el diputat Miguel Àngel Mulet, del Grup Parlamentari Popular, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Mulet Taló:

Bé, doncs, ara ja, entrats en matèria, vullc continuar manifestant, entre altres coses, perquè el partit que sustenta el conseller ens va fer en moltes ocasions que els consellers no donaven la cara, i no entenem com després de quatre mesos -esta pregunta es va fer al mes de gener-, el conseller no ve a donar la cara per a defensar o per a, almenys, justificar la voluntat que manifestem mosatros -que ja vam manifestar- de defensar la nostra dolçaina i tabal.

Tenia una extensa documentació i compareixença però em limitaré, donat que tampoc puc parlar amb ell, ¿eh?
, a plantejar-me i a plantejar a la comissió, i espere que li ho puguen traslladar al conseller també, bé, doncs un component fonamental.

Estem parlant de la música tradicional, estem parlant de la música com un dels elements de la cultura popular tramesa de generació en generació per via oral, hui en dia també de forma acadèmica, com a element fonamental dels valors de la cultura del poble, de la cultura d'un poble, fent que en aquest moment ens plantegem la necessitat seriosa de continuar la tasca de defensa, difusió i potenciació encetada ja fa més de trenta anys per particulars, col·lectius, administracions locals, la mateixa federació valenciana i l'antic institut valencià de la música tan bé conduït per la malauradament desapareguda Inmaculada Tomás.

En aquest cas concret, la dolçaina i el tabal, ens trobem més de tres-centes associacions a la Comunitat Valenciana amb un treball de recerca, ensenyament i difusió impagable, pràcticament un centenar federades, i una Federació Valenciana de Dolçaina i Tabal amb totes les ganes del món.

Però, a hores d'ara, tenim per part del govern valencià declaracions de bona voluntat sense cap resposta concreta, rebuig de les esmenes en el pressupost 2016 per a materialitzar aquesta defensa i potenciació, i una trentena de paraules que només parlen d'intencions de dissenyar futur al programa estratègic Â«Fes culturaÂ».

Ara, voldria que li traslladara personalment al conseller que ha passat ja quasi un any i la seua conselleria ha fet orelles sordes a les il·lusions, esperances i projectes plantejats per nosaltres i per la Federació Autonòmica de Dolçaina i Tabal.

¿Què pensa fer el senyor conseller per a defensar una de les més importants senyes d'identitat del nostre poble en els tres anys que li resten de legislatura?

La senyora presidenta:

Té ara la paraula el secretari autonòmic per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor secretari autonòmic de Cultura i Esport:

Gràcies, presidenta.

Gràcies, senyor diputat, per la seua pregunta.

Vaig a disculpar l'absència del conseller perquè en este moment està, hui, pràcticament està en una jornada de negociacions precisament per a.
.
.
, amb Dorna, pel circuit de Xest, i era importantíssim que ell estiguera allí i, per altra banda, jo podia contestar perfectament a les preguntes que se li feien.
Per tant, disculpar la seua absència.

Bé, en primer lloc, li agraïsc al senyor diputat el seu interés pel sector i també el que representa per a la cultura popular el tabal i la dolçaina; de fet, sé que en esta mateixa comissió va fer referència a través de la lectura d'un text per a dignificar i reconéixer el treball d'un mestre de la dolçaina com ho va ser, com és Josep Basset, que és un prestigiós membre de l'Associació de Dolçainers i Tabaleters de la Safor, escriptor, escultor i també compositor musical de dolçaina.

Òbviament, compartim amb vosté la rellevància de la música al nostre territori, al nostre país, i la importància de fomentar i protegir, lògicament, la dolçaina i el tabal com a instrument popular més representatiu de la nostra cultura i totes les manifestacions que n'hi ha darrere, també les colles de dolçainers i tabaleters.

De fet, la nostra intenció és -i eixa és la nova denominació- que volem donar-li al que era Culturarts, al nou institut valencià de cultura, s'integre l'institut de la música però no sols de la música sinó s'afegisca també com un departament autònom dins del mateix institut, el de cultura popular, que és un canvi de denominació que porta darrere la intenció de dignificar, recuperar i també posar en valor totes les manifestacions culturals populars en les que la dolçaina -torne a repetir- i el tabal tenen un paper rellevant.

Volem que el nou institut coordine el caràcter polièdric i transversal de la cultura tradicional i que també dialogue amb el sector per a donar-li visibilitat, un sector en el que este secretari autonòmic ha tingut una relació constant en els darrers set mesos perquè m'he reunit en reiterades ocasions amb els representants de la Federació Valenciana de Dolçainers i Tabaleters, amb el senyor Trilles, el senyor Domingo, el senyor Sanz (algú tus), que representen no cent colles sinó que representen setanta-cinc colles, ¿eh?
, la federació són setanta-cinc, no cent colles, i que hem plantejat per a tota la legislatura solucionar alguns dels problemes que tenia el sector, problemes com la representativitat que no li era reconeguda a la federació fins ara, la federació tenia un problema de representativitat en el sector i això feia que fins ara no poguera participar en les ajudes que la mateixa conselleria tenia en els darrers anys; de fet, no han pogut participar en les ajudes a adquisició d'instruments de música ni tampoc en algunes de les propostes que es feien des de Culturarts.

Per tant, com a prioritari -i així va quedar manifest en estes reunions-, era modificar les bases perquè la federació poguera accedir a les ajudes i, per altra banda, també hem fet alguna gestió al respecte perquè tampoc podíem accedir, per exemple, a les ajudes que donen les diputacions, especialment la Diputació de València, a Â«Retrobem la nostra músicaÂ», a la qual tampoc podíem tindre accés la federació.
Eixa gestió s'ha feta i a partir d'ara, amb la modificació de les bases, podran participar també en els concerts de Â«Retrobem la nostra músicaÂ».

El fet que no s'incorporara en una esmena que demanava la federació de 200.
000 euros, aproximadament, cosa que tampoc passa en la resta de federacions que existeixen de cultura popular, tampoc n'hi ha subvencions nominatives de cada una d'estes associacions, seria la primera que es faria, no obvia que n'hi haja una preocupació i que, lògicament, tindran accés a les ajudes si es modifiquen, cosa que estem fent en este moment, les ordres d'ajudes i de subvencions.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Tindria la paraula el senyor diputat Mulet, per un temps màxim d'un minut.

El senyor Mulet Taló:

Bé, ens ha parlat de la federació i les relacions amb la federació, em pareix molt bé, però estem igual: volem, pensem, desitgem i farem.

I, a més, la pregunta era concreta, no estava parlant de la federació; de la federació ha parlat com a documentació: ¿què pensa fer el senyor conseller per a defensar una de les més importants senyes d'identitat?
Ni ens ha parlant del famós itinerari de música tradicional, ni ens ha parlat del foment de la composició, ni ens ha parlat de les concentracions, certàmens o aplecs que s'estan fent per tota la comunitat.

Pot ser i és segur -si vosté ho diu segur- seran setanta-cinc, però n'hi ha més de tres-centes colles que estan treballant per la música tradicional, per un dels elements significatius de la nostra cultura, com és la dolçaina i el tabal, per tota la comunitat.

No ens ha parlat de la formació reglada.
Teníem problemes en grau professional, Castelló sí que el té; València, en l'Iturbi; Alacant, no.
Vullc dir, jo estava plantejant altres coses però -torne a repetir- li les volia plantejar al conseller i, bé, el que ell va dir que ho faria ho ha fet, va dir que estaria sempre donant la cara, avui no ho està, i la contestació no és per a saber que es fa amb la federació, és per a saber què es farà amb la dolçaina i el tabal.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Ara, passaríem a la segona pregunta.

És que teniu quatre minuts en total.
(Rient) Això és el que he explicat al principi, que teniu quatre minuts en total, per això havia guardat un minut en la primera intervenció.
Ara serà igual, ¿d'acord?

Bé, doncs, passaríem a la següent pregunta, pregunta número 155, formulada pel diputat José Ramón Calpe Saera, del Grup Parlamentari Popular, al conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, sobre la fundació Museu-arxiu de la Taronja de Borriana.

Així que tindria la paraula el senyor diputat del Grup Parlamentari Popular per un temps màxim.
Recordem que en total la primera i la segona intervenció són de quatre minuts.

El senyor Calpe Saera:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Efectivament -com dia el meu company-, senyor Mulet, haguérem volgut formular-li la pregunta al conseller, a un conseller que és de la Plana, on està Borriana i on radica el Consell, que diverses vegades ha estat allí en campanya electoral amb companys del seu partit dient que el museu anava a reobrir-se, que ha estat després prometent eixa reobertura però que hui no està ací per a donar-mos el que hauria de ser una bona notícia, i més un dia com hui vespra del Dia Internacional dels Museus.
I jo espere que el que diem els valencians Â«de la festa a la vespraÂ» doncs que hui fóra una dia amb una bona notícia per al Museu de la Taronja.

Però, en qualsevol cas, benvingut el senyor secretari autonòmic, que coneix el museu, que és amic del seu director i que, per tant, espere que no defraude les nostres expectatives.

I li pregunte, com diu la pregunta que se li haurà presentat: ¿quines expectatives o quines actuacions tenen previstes en el museu?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Té ara la paraula el secretari autonòmic per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor secretari autonòmic de Cultura i Esport:

Gràcies, presidenta.

Gràcies per la seua pregunta, senyor diputat.

Faré una descripció dels fets.

El Museu de la Taronja -com sap molt bé el senyor diputat- va ser creat en l'any 1994, però des d'octubre de 2012 -fa quatre anys- el museu desgraciadament està tancat.

La participació de la conselleria és mínima, està participada exclusivament en un 3%, per tant és una part dels socis que n'hi ha i -com se sap- no sols està la conselleria, n'hi ha representants de la mateixa Diputació de Castelló, l'Ajuntament de Borriana, la Fundació Cañada Blanc i també la Fundació Bancaixa.

En l'actualitat -torne a repetir-, és una fundació tancada, els patrons decidiren iniciar en el seu moment -i ho sap molt bé el diputat- un procés de liquidació que mai no s'ha dut a terme, almenys nosaltres no hem trobat cap expedient d'inici de la liquidació en cap lloc.
I, la trista realitat en este moment de la fundació és que h¡ ha hagut una gran deixadesa des del 2010, deixadesa en el compliment de les obligacions que li corresponia.
I m'explique: des del 2012 s'ha desatés el compliment de les obligacions legals de rendiment de comptes anuals, actualització dels càrrecs del patronat -cosa que no s'ha fet en els últims anys- i el protectorat de fundacions que depén de la conselleria de justícia, així ho porta fent saber des de fa anys.

Hi ha un contenciós laboral.
Hi ha en este moment tres treballadors -una treballadora ja jubilada- que han guanyat un judici que interposaren en el seu moment i se'ls deuen els salaris a estos treballadors.
En tot el procés de denúncia dels treballadors la fundació mai no va fer cas al requeriment del jutjat amb les conseqüències esmentades i la conselleria de cultura d'aquell moment tampoc va fer cap moviment per solucionar este problema.

El deute conegut a 1 de març de 2012 era de quaranta set mil euros, alguns d'ells en la seguretat social, i això ha impedit en els darrers anys que se pogueren pagar les subvencions públiques, perquè era deutora a la seguretat social.
Actualment i segons les fonts municipals amb les quals hem tingut reunions per a solucionar este problema, es podria considerar que el deute estaria al voltant de cent cinquanta-mil euros, dels quals trenta mil són deutes a la seguretat social.

Eixa seria un poc la situació en què estem en este moment i, a pesar dels intents d'esta conselleria de reiniciar d'alguna manera la fase de liquidació o almenys de buscar una solució alternativa -repetisc-, la solució passar lògicament per la resta de socis també.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor conseller.

Té ara la paraula el diputat del Grup Parlamentari Popular per un temps de tres minuts i nou segons.

El senyor Calpe Saera:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor secretari, jo no li pregunte el que ha passat, que ho sé molt bé, fins i tot li ho podria explicar jo millor a vosté que vosté a mi, perquè he estat vint anys en l'Ajuntament de Borriana, molt preocupat per eixe museu i, per tant, sé tot el que vosté ha dit.

I vosté, desgraciadament, no està ni ben informat.
Com pot vindre ací a dir que la participació de la conselleria de cultura és mínima?
Anem a vore, eixa és una fundació creada per la Generalitat valenciana en la qual participaven tres conselleries, també l'Ajuntament de Borriana, també la Fundació Cañada Blanch -vosté ho ha dit- que se va incorporar posteriorment però amb un compromís d'aportació mínima, també la Diputació de Castelló, també la Fundació Caixa Castelló.
Sols la Fundació Caixa Castelló i l'Ajuntament de Borriana han complit fins al dia de hui les seus obligacions.
Tots els altres patrons han deixat de fer-ho en algun moment i, efectivament, la Generalitat valenciana a partir de 2012 d'una manera jo diria que escandalosa.
Ho vaig dir sent alcalde, ho vaig dir a membres del meu partit i ho seguisc dient ara.

Però ara li volem preguntar pel futur, senyor secretari autonòmic.
I vosté no pot dir ara que no sap res sobre la liquidació, no sap.
Mire, la conselleria té molt a dir, perquè La Generalitat té una participació majoritària en el patronat de la fundació i una participació majoritària en les obligacions que els patrons tenen sobre aportacions econòmiques a la fundació.
Però, a més, la conselleria de cultura, el conseller de cultura, és el president del patronat, és el president del patronat.
Faça tota la crítica que vullga als antecessors del president actual, però el president, el que deuria ser president actual des de fa deu mesos i mig no ens consta ni tan sols que haja acceptat el càrrec com obliga a fer la llei de fundacions.
Això seria el primer que convindria saber.
Ha acceptat el senyor Marzà el càrrec?
O l'ha delegat també en vosté, que és possible pel vist legalment?
O ha delegat també en vosté?
Tenim president ja?
Si tenim president, el president convocarà el patronat?
Posarà en marxa alguna cosa?

Jo li puc dir que, per part de l'Ajuntament de Borriana, inclús per part de l'actual ajuntament -per descomptat quan estàvem nosaltres era així-, se va tractar de donar solucions.
L'actual ajuntament té la reserva en els pressupostos d'enguany i és un altre partit.
.
.
-està el partit de vosté entre altres- té la reserva per a complir el seu compromís, cosa que no tenen altres conselleries.
Ho té la seua en una quantitat que és la meitat del que l'obliga l'escriptura fundacional.
No ho tenen les altres dos perquè es van menysprear i rebutjar les esmenes que al pressupost va presentar el nostre grup perquè pogueren complir els seus compromisos.
I el seu partit sí, pintorescament, presenta als pressupostos generals de l'estat una esmena perquè l'estat, que no toca cap xiulit en tot això -tan de bo el tocarà, tan de bo el tocarà- i que no té cap obligació, pose diners ahí.
Clar, perquè en algun lloc s'ha de pegar al PP, ara que tenim la responsabilitat nosaltres doncs que pose els diners Madrid, que així podrem seguir queixant-nos.

La pregunta és la que és.
Vostés en el futur què van a fer?
L'ajuntament havia plantejat a La Generalitat, efectivament, que s'extingira el museu -el que passa és que caldrà resoldre els deutes que n'hi ha que són els que vosté diu- i havia proposat, fins i tot, assumir la gestió, perquè un dels problemes fonamentals és que forma jurídica que té i la composició del patronat el fa inviable.
Un conseller de cultura que està en un fum de patronats, altres consellers, passa el que vosté diu, que se reunix el patronat, els ha eixit un compromís com al conseller de cultura hui pel vist, no acudixen a la reunió del patronat, no n'hi ha quòrum, no s'aproven els comptes, no es dipositen.
.
.

Jo crec, de veritat, li ho suggerisc com a oposició i per allò que fa anys deia la premsa d'oposició constructiva que, efectivament, s'ha de dissoldre la fundació que, efectivament, hem de posar-la en mans de l'ajuntament que seria la manera de fer-la àgil i de fer-la funcionar.
Però naturalment demanant que La Generalitat no se desentenga d'una cosa que va crear, que va presidir i a la qual deuria seguir aportant recursos.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Té ara la paraula el secretari autonòmic per un temps màxim de, si no m'equivoque, un minut i mig.
Però bé.
.
.

El senyor secretari autonòmic de Cultura i Esport:

Hi ha dos solucions.
Vosté ho ha dit, senyor diputat, dos solucions.
Una és l'extinció, lògicament, que sembla que és el que es volia per part del Partit Popular i supose que l'ajuntament quan vosté estava presidint-lo.
Això significa que s'ha de fer via patronat, lògicament, i solucionar els temes pendents en el patronat de fundacions i que cada membre hauria d'assumir la part corresponent del deute.
A mi no em consta que hagen assumit la part corresponent del deute, començant pel mateix ajuntament.

L'altra via és una via que és la que s'està buscant per part de la conselleria, que és que un gestor privat es faça càrrec del deute de la fundació.
Amb això podria perfectament rebre les subvencions de les administracions públiques, enguany hem incrementat la partida precisament del museu en els pressupostos per dur a terme això.

Esta conselleria no té cap dubte que el Museu-arxiu de la Taronja ha de continuar.
Ara, lògicament, tindre una viabilitat que el Partit Popular en el passat no li va donar a este museu, no li va donar cap tipus de viabilitat, i aconseguir també que tinga un projecte ferm darrere, un projecte seriós i ferm darrere, cosa que sembla que fins ara no l'ha tingut o, almenys, una viabilitat futura.
I aquesta decisió no l'ha de prendre exclusivament la conselleria -repetisc- la participació de la conselleria és del 3% del conjunt.
Per tant, deuria ser un diàleg que deuria obrir, lògicament, l'ajuntament, però la resta de patrons també, lògicament.

I en este cas, com en l'anterior, jo crec que estem davant unes preguntes que el Partit Popular, que no ha buscat una solució durant tants anys, se'n recorde ara de buscar una solució i, en este cas, vosté que ha sigut alcalde també de la ciutat, em resulta un poquet sospitós, no?
Que se facen preguntes de la mala gestió d'una fundació i en este cas d'un museu i que les solucions, que no són fàcils, estem arbitrant-les ara.
Però han passat molt anys i han deixat podrir-se moltes situacions.

Sembla que ací la preocupació no era tant pel museu sinó pel personal, com en molts casos passa, moltes vegades, en moltes de les fundacions.
I este secretari autonòmic està en unes quinze fundacions heretades del Partit Popular i en algunes d'elles en procés de liquidació.
I hi ha problemes greus a voltes de liquidar-los, perquè les coses s'han fet molt malament en els darrers anys.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Donem per finalitzat el punt 2 de l'ordre del dia.

Gràcies, secretari autonòmic per vindre a esta comissió.
(El secretari autonòmic, amb el micròfon desconnectat, diu: Â«De res.
Â») Estarem encantats de rebre'l cada vegada que estiga per aquí.

Moltes gràcies.

Compareixença de la membre del Consell Valencià de Cultura, senyora Consuelo Ciscar Casabán, per a explicar la idoneïtat de continuar formant part del màxim òrgan consultiu de La Generalitat en matèria cultural malgrat estar investigada per la seua gestió al capdavant de l'Institut Valencià d'Art Modern, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 14.
855)

La senyora presidenta:

Bé, continuem amb l'ordre del dia.
Passaríem ara al punt 3 que és la compareixença de la membre del Consell Valencià de Cultura, Consuelo Ciscar, per a explicar la idoneïtat de continuar formant part del màxim òrgan consultiu de La Generalitat en matèria cultural malgrat estar investigada per la seua gestió al capdavant de l'Institut Valencià d'Art Modern, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem.

La mesa m'ha aplegat.
.
.
, bé, tots els diputats i diputades teniu en la documentació la carta que ens ha fet arribar la senyora Consuelo Ciscar en la qual ens diu que no vindrà hui.
La presidència d'esta comissió lamenta profundament que no vinga perquè haguera sigut molt interessant poder escoltar-la.
Així que hi ha un acord de la mesa en el qual hem decidit donar un torn de quatre minuts a cada grup parlamentari perquè puguen expressar el que opinen, la valoració sobre la no-presència hui de Consuelo Ciscar.
I ho farem.

Començarà el Grup Podemos-Podem perquè són els que demanaren la compareixença i anirem de menor a major.
Així que comença el Grup Podemos-Podem, si no m'equivoque la diputada Llum Quiñonero per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Quiñonero Hernández:

Gràcies, bona vesprada.

El Consell Valencià de Cultura nació para hacer crecer esta comunidad en materia cultural, para reconocer a creadores, intelectuales.
Nació para asesorar a las instituciones en las más diversas materias culturales, para abrir campos de reflexión, de apoyo, de protección, de difusión.
Ni en la mente de quien legisló ni en la letra se dice que el Consell Valencià de Cultura servirá de escudo, de trinchera, de refugio a quienes ante la sociedad, ante el mundo de la cultura y ante los tribunales han perdido completamente la confianza.

El Consell Valencià de Cultura no puede ser sede parasitaria de personajes como el señor Farnós o la señora Consuelo Ciscar, investigados por los tribunales por delitos graves contra la administración pública.
La señora Ciscar estaba citada aquí esta tarde.
Ella, cuya carrera política se ha basado en lo superlativo, hoy se esconde bajo una llamada curiosamente a la discreción.
Ha llegado tarde la señora Ciscar, ya nadie la cree.
Ni su propio partido que se ha sumado a esta unanimidad que reclama su despedida y su cese.
No espere que los tribunales, señora Ciscar, confirmen lo que ya resulta obvio y que tiene de mar de fondo especialmente el saqueo de los presupuestos del IVAM en su propio provecho y en el de sus amigos y familiares.

Las responsabilidades judiciales están a la vuelta de la esquina.
Pero hay también responsabilidades políticas, incluso éticas, cuyo lenguaje la señora Ciscar parece no entender.
¿Acaso espera salir del Consell Valencià de Cultura a la vez que le llegue la sentencia judicial?
¿Acaso espera verse en la misma situación que el exconseller Blasco, su marido, que ya cumple condena?
¿En qué aprecio tiene esta señora las instituciones de las que aún recibe retribuciones públicas?

Sabemos que la señora Ciscar acostumbrada a la desmesura, no es persona que sepa decir basta.
Y hoy, de nuevo, lo tenemos puesto de manifiesto.
Por respeto a la ciudadanía, por respeto y consideración a la cultura valenciana y a tantos y a tantas artistas y creadores y creadoras, por respeto a la ciudadanía, señora Ciscar, por favor, deje ya el Consell Valencià de Cultura.
No abochorne más a esta comunidad.

Su incomparecencia pone sobre el tapete su irresponsabilidad como miembro del Consell Valencià de Cultura.
Pone también de manifiesto las limitaciones de la ley y de la norma que regula el Consell Valencià de Cultura que no considera la posibilidad de ser revocado por las Corts cualquiera de sus miembros electo que haya perdido la confianza de la institución que representa a la totalidad de la ciudadanía.

El Consell Valencià de Cultura queda en entredicho, dañada profundamente su imagen.
Usted, esta señora, la señora Ciscar, tiene responsabilidad en ello.
Su incomparecencia señala problemas de fondo y pone de manifiesto la necesidad de cambios profundos en nuestras instituciones que eviten se conviertan en nidos parasitarios.
Se equivoca señora Ciscar, la reprobación de mi grupo parlamentario de esta comisión y por ende de esta institución va más allá de las denuncias de sobrecostes que se dirimen ahora en los tribunales.
Ni siquiera se trata ahora de un debate sobre adversarios políticos.

Usted, porque… -y le hablo directamente porque imagino que de alguna manera nos está escuchando atentamente- usted convirtió la vida cultural de esta comunidad en un bochornoso compadreo.
Se acabó, señora Ciscar.
No más opacidad, ni más contratos sin publicidad, ni más gastos injustificados y desorbitados, no más pagos por servicios inexistentes, no más facturas duplicadas.
Los artistas de esta tierra se merecen gestores que alimenten sus esfuerzos, su creatividad, algo que está en las antípodas de la política desarrollada por el Partido Popular con usted a la cabeza.

Usted, señora Ciscar, con su actitud irresponsable pone en cuestión incluso la propia existencia del Consell Valencià de Cultura.
Nos queda la tarea a nosotros y a nosotras, diputados y diputadas, de repensar sobre el propio sentido de esta institución, de pensar en una institución que sea de verdad una herramienta de prestigio, de consulta para la política cultural.
Y mientras estas nuevas Corts siguen trabajando y usted cobrando una vez más de la administración pública, desde mi grupo le señalamos el camino.
Dimita, lárguese.
Si lo hace también se hará un favor a usted misma.

Gracias, presidenta.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara la paraula.
.
.
, per un temps màxim.
.
.
, -no se me había rebelado hasta ahora- per un temps màxim de quatre minuts el Grup Parlamentari Ciudadanos.

El senyor García Salvador:

Bona vesprada, presidenta.

Haurem de fer una espècie de.
.
.
, un poc de.
.
.
, un exercici d'imaginació i pensar que esta senyora està ací, que és on deuria estar.
Bé, una mostra més del menyspreu per les institucions.

I jo vaig a fer-li unes preguntes com si ella estiguera ahí.
Jo no haguera anat a fer una exposició, però sí li volia fer algunes preguntes en primera persona.
I era que d'acord amb els articles que van apareixent quasi a diari en premsa sobre la seua gestió al davant de l'IVAM, jo li volia preguntar si ella pensava que estava sent lleial amb aquelles persones i institucions que van confiar en ella per al càrrec: en primer lloc, la societat valenciana al seu conjunt; també, el Partit Popular, Les Corts o el mateix president de La Generalitat.

Si considera vosté que la pertinença al Consell Valencià de Cultura requerix de determinats pressupostos ètics específics.
.
.
Per exemple, són aquells que se mencionen en la llei d'ordenació i gestió de la funció pública valenciana, on parla de legalitat, eficàcia, eficiència, transparència, integritat, servei a la ciutadania i als interessos generals.
O si creu que haver participat en llocs de gestió en l'àmbit cultural és suficient per accedir al càrrec.

Si creu de veritat que el balanç de la seua gestió -com ja he dit, és suficient vore tots els retalls de premsa- al davant de l'IVAM la legitima com a membre del Consell Valencià de Cultura.

Si creu que atribuir-se l'autoria de textos redactats per altres persones deurien inhabilitar-la com a membre del Consell Valencià de Cultura.

Esta dona, cal dir.
.
.
, un article d'aquí d'El País: Â«Ciscar se atribuye comisariados d'exposicions que organitzaven altres i s'esforçava per rebre reconeixements.
Â» Si això és suficient per a no estar ja en el Consell Valencià de Cultura.

Si al marge de la presumpta il·legalitat d'alguna de les seues actuacions, la seua gestió al davant de l'IVAM ha estat durament criticada quasi de manera unànime pel món de la cultura.

Caldria preguntar-li: ¿quins altres mèrits creu vosté que la fan digna de brindar consells culturals a la societat valenciana?

Finalment, jo li haguera volgut preguntar, Ciutadans li haguera volgut preguntar si anava a dimitir per responsabilitat política, per una mala i poc clara gestió o si anava a esperar, si és el cas, a estar condemnada per mitjà de sentència firme.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Compromís, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Gràcies, senyora presidenta.

Estem ací per a tornar a submergir-nos dins de la vergonya que suposa la falta de respecte a les institucions d'alguna gent que ha passat anys gloriosos al davant dels poders públics o vinculats al Partit Popular i que ara no vénen a donar explicacions a Les Corts, que és, al cap i a la fi, donar explicacions al poble valencià, que és el que haurien de fer.

I haurien de donar explicacions al poble valencià perquè, evidentment, és la part dèbil, la part més dèbil i, per un principi de prudència.
.
.
, i és el contribuent, és el que està pagant i és d'on s'han sostret tots estos diners, produït tant per la prevaricació com per la malversació que li acusa a esta senyora, i que també esperem que.
.
.
, també, almenys des de Compromís i supose que des de més partits d'esta cambra, anirem lluitant fins al final perquè tornen els diners, i que siga amb el seu patrimoni, que sabem que encara és molt.

Primer que res, dir que, fent una busca i informant-mos un poc del que ha significat la gestió de Consuelo Ciscar al davant de l'IVAM.
Vegem que els fets delictius no són anecdòtics ni tan sols puntuals, sinó, d'alguna manera, estem davant d'un funcionament industrial del que és la corrupció o, dit d'una altra manera, és una espècie de fordisme delictiu en el qual no es delinquix en esta part o en l'altra de la gestió, de l'IVAM en este cas, sinó que es delinquix en tot el que es pot.

En este sentit, si fem cas del que va diguent la Guàrdia Civil a la premsa sobre este cas, com igual que va diguent la Guàrdia Civil a la premsa sobre altres casos relacionats amb el Partit Popular, que ja va dir del Partit Popular.
.
.
, que el Partit Popular de la Comunitat Valenciana era una estructura feta sobretot per a delinquir.
.
.
En este cas, veiem com.
.
.
, hem vist sobrecostos pel que fa a la compra d'obres d'art, sobrecostos pel que fa al transport d'obres d'art, pagament d'honoraris sense cap tipus de feina visible darrere o informe que justifique aquests honoraris, s'investiguen relacions fins i tot amb la màfia xinesa; també, com ha dit el company de Ciudadanos, s'investiga que aquesta persona se va atribuir comissariat d'exposicions que havien fet altres, etcètera, etcètera, vegem que s'ha aprofitat qualsevol escletxa que poguera haver per a saquejar les arques públiques.

I després d'això, ací estem, vegem que esta senyora ha fet un rita barberá en tota regla a les Corts Valencianes i una falta de respecte al poble valencià.
Dir que, d'alguna manera, també, en certa manera és culpa de les mateixes Corts per no regir-mos en un cos legislatiu que faça impossible que es burlen a la nostra cara.
Per això és evident que tots els diputats que estem ací tenim la labor d'anar construint una pròxima llei de transparència que no possibilite que esta persona estiga fent el que està fent.

Hem de recordar que el Consell Valencià de Cultura, en ple del 29 de febrer passat, ja li va demanar la dimissió a Consuelo Ciscar.
No només això, sinó que, a més, n'hi ha un acord en què s'impedix que Consuelo Ciscar puga fer ninguna feina o publicació lligada al Consell Valencià de Cultura per a salvaguardar l'honor de la pròpia institució.

En este sentit, tenim una persona que l'únic que està fent és embrutar el nom del Consell Valencià de Cultura, però continuar cobrant per a no fer faena, perquè ja està evident que els companys no van a deixar-li que toque ni un boli allí en la institució.

Per tant, demanem la dimissió del Consell Valencià de Cultura -eixa és la primera cosa que demanem- i demanem que, ja que no dimitix, mentres estiga ací que comparega davant dels representants legítims del poble valencià per a explicar tot açò.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Socialista, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor González Delgado:

Gracias, señora presidenta.

Yo no soy espiritista.
Por lo tanto, la presencia en espíritu de Consuelo Ciscar la rechazo.

Tampoco soy travesti para.
.
.
, porque ganas he tenido de ponerme en las carnes y en el alma de Consuelo Ciscar.
Pero si estuviera encarnado en ella, no se me ocurriría acceder a la petición de presentarme a una comisión de educación y cultura a que me dieran hostias por todos lados.
Eso está claro.

Y como no creo que los señores diputados y señoras diputadas sean ingenuos, yo no creo ser el más listo pensando que la señora Ciscar esta tarde no se iba a presentar aquí.

Esta mañana, compañeros de la prensa me llamaban para preguntarme si iba a venir o no iba a venir.
Y a mí la lógica me indicaba que naturalmente no vendría, como yo no vendría.
Y así lo contaba.

Pero también les decía que no tenía conocimiento alguno de la Mesa de estas Cortes de si la señora Ciscar se iba a presentar aquí o no se iba a presentar, porque, generalmente, de algunas decisiones de este tipo me entero por prensa y no en las Cortes.
De manera que, cuando salí del médico y puse la radio, me enteré en la radio que la señora Ciscar al fin -la realidad me daba la razón- no se presentaría esta tarde.
No se presentaría esta tarde aquí.

Yo lo que tengo claro es que no sé por qué he venido del periodismo a la política y no vuelvo de la política al periodismo, porque realmente en el periodismo se explica la política y no en estas Cortes.
Tanto es así que, si bien no conocía la posición del Grupo Ciudadanos ni del Grupo Compromís, he conocido perfectamente la posición de esta tarde del Grupo Podemos, porque he oído al señor Montiel en la radio, y de la señora Bonig, por parte del PP, porque he oído a la señora Bonig en la radio.
O sea, que yo decía, ¿qué sentido tiene en realidad esta no-comparecencia, esta invocación al espíritu de la señora Ciscar?

Yo, en el mes de noviembre, pregunté al gobierno, hice muchas preguntas al gobierno sobre este tema: ¿a quién fueron cedidas doscientas obras?
¿Cuáles son sus títulos y dónde se encuentran?
¿Cuál ha sido el importe de las obras de arte adquiridas en cada una de las anualidades comprendidas en tal, tal?
¿Qué comisarios?
¿Para qué exposiciones?
¿Qué empresa y qué costes tuvieron las publicaciones u obras del IVAM?
En fin, numerosas preguntas que obtuvieron respuesta en febrero, y se solicitó la comparecencia aquí de la señora Ciscar.

Como tardaba en contestar, pues yo pensaba que.
.
.
, ya daba por descontado que la señora Ciscar no iba a venir.
Pero mi trabajo, que tiene todos estos folios, por lo visto no dio ningún resultado.
Con lo cual estaba claro que la señora Ciscar no iba a venir esta tarde y que no íbamos a hacer ningún repaso.
De manera que esta no comparecencia es tan inútil como la propia comparecencia.
No sé, la verdad.
.
.
, la verdad es que nunca pensé que le podría hacer estas preguntas en vivo a la señora Ciscar, porque.
.
.
, (rient) y menos, después de muerta, ¿no?
(Algú diu: Â«Políticamente.
Â»)

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Popular, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies, presidenta.

Después de oír a Fernando, la verdad es que uno ya no sabe por dónde empezar, ni por dónde acabar, ni si hacer.
Pero bueno, vamos allá.

En primer lloc, he de ser just.
Igual que he manifestat el nostre disgust i la queixa per la falta de respecte -i ho diria amb paraules del senyor Nadal- falta de respecte a la institució i al poble valencià del conseller, he de manifestar el mateix disgust i la mateixa queixa en aquest cas per la falta de respecte a la institució de la senyora Consuelo Ciscar al no personar-se avui en esta compareixença.

Com vaig manifestar en la meua intervenció del 31 de març d'aquest any, quan en comissió es va demanar la compareixença de la senyora Consuelo Ciscar, malgrat seguir pensant sense escoltar del Grup Parlamentari Podemos quins han estat els temes, informes o qüestions en els quals ha participat Consuelo Ciscar dins del Consell Valencià de Cultura i si el seu treball ha estat correcte o no, malgrat dic eixa falta d'informació de la ponent, òbviament per qüestions d'altre índole, el Partit Popular, com va fer el primer, es manté en la seua postura convidant la senyora Consuelo Ciscar perquè abandone el seu càrrec del Consell Valencià de Cultura.

I si tenia en algun moment o alguna ocasió de donar raons o justificacions, avui haguera segut el moment, per la qual cosa doblement ens manifestem en la mateixa posició.

Sí que hem de dir i ens crida poderosament l'atenció, encara que vull manifestar també el respecte a les declaracions del president del Consell Valencià de Cultura -repetisc, vull manifestar el respecte a eixes declaracions-, les quals ha fet.
.
.
, i llig textualment per a no equivocar-me: Â«La señora Ciscar desarrolla su trabajo con normalidad y naturalidad.
Es parte del Consejo Valenciano de Cultura y, como tal, debemos respetarla.
Â» Y sigo leyendo textualmente: Â«Si quiere, puede dejarlo, pero nadie la puede obligar.
Â»

Dit el dit, el Partit Popular, com ja va fer primer que ningú, es manté en la seua postura, convidant la senyora Consuelo Ciscar perquè abandone el seu càrrec al Consell Valencià de Cultura.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Ara, com havíem indicat, passaríem.
.
.
, hem acabat el punt 3, passaríem al punt 5, perquè hem fet un canvi.
(Veus) Ah, doncs.
.
.
¿Continuem aleshores amb l'ordre inicial?
Val.
(Pausa)

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Fernando González Delgado)

Pronunciament de la comissió sobre la sol·licitud de compareixença del director general de Política Lingüística i Gestió del Multilingüisme, senyor Rubén Trenzano Juan, per a explicar els eixos principals de l'actuació de la direcció general, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 22.
913)

El senyor vicepresident:

Bien, pasamos, pues, al punto cuatro.

Y damos paso a nuestra presidenta, convertida en portavoz de su partido, de su grupo, perdón.

La senyora Campello Moreno:

Bé, des del Grup Parlamentari Compromís hem considerat oportú i important que el director de Política Lingüística i Gestió del Multilingüisme, que és Rubén Trenzano, comparega en esta comissió perquè ens puga explicar quina gestió està fent i cap on van les polítiques que realitzarà en la conselleria.

I res més.
Demanem que comparega i demanem el vot a favor de la resta de grups.

El senyor vicepresident:

Pasamos ahora a la fijación de posición, y tiene… (Veus) ¡Ah!
votamos.
Muy bien.
Que presidencia más breve voy a tener.
(Rialles)

Pues aunque parezca mentira, pasamos al punto quinto… (Veus) Ah, ¿no?
¡Ah, votemos!
Es que, bueno, me he acelerado.
Votación pues.

¿Por?
Cuanto consenso.
(Veus)

Ahora sí, ahora vamos a votar la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la apertura de comedores escolares, etcétera, etcétera.
Bueno, entonces, Ciudadanos tiene la palabra.
(Veus)

¿Qué pasa?
(Un diputat diu: Â«Cinc minuts.
Â») ¡Ah, bueno!

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Proposició no de llei sobre l'obertura dels menjadors escolars durant els dies laborables de les vacances de Nadal, Setmana Santa i Pasqua, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos (RE número 7.
934, BOC número 49)

El senyor vicepresident:

Bueno, se reanuda la sesión, y se reanuda con todo anunciado.

De manera que tiene la palabra el Grupo Ciudadanos.

El senyor García Salvador:

Buenas tardes, presidente.

Bé, hem acceptat ja l'esmena de Compromís.
Faré un petit relat del que portava preparat.

Entitats com Unicef o Save the Children han constatat la gravetat de la pobresa infantil en els seus informes dels últims anys.

Els indicadors mostren clarament que la pobresa en Espanya té cara de xiquet, atés que els ciutadans menors de 18 anys són el sector poblacional més pobre del nostre país i les famílies amb fills són més pobres que altres tipus de famílies.

En la Comunitat Valenciana el percentatge de xiquets que viuen en una situació de pobresa relativa se situa al voltant del 26,9%, segons dades del 2013.

La pobresa relativa fa referència als xiquets que viuen en famílies amb una renda anual inferior al 60% de la mitjana nacional.
Altres indicadors són igualment preocupants.
La privació material severa que afecta en la Comunitat Valenciana quasi al 10% dels menors de 18 anys i un 15,2% dels xiquets viuen en famílies amb una baixa intensitat del treball.

La privació material severa és un indicador que ens mostra el nombre de persones, en este cas, menors de 18 anys, que viuen en famílies que pateixen situacions com ara endarreriments en el pagament d'alquiler o hipoteca, que no es poden permetre menjar carn o peix almenys dos voltes al dia o no es poden permetre mantindre la vivenda a una temperatura adequada en els mesos més freds.

L'indicador Arope, que contempla estos tres indicadors combinats, pobresa relativa, privació material severa i baixa intensitat del treball, eleva fins al 37% el percentatge dels xiquets en la nostra comunitat, front un 32 a nivell nacional, quatre punts més, cinc punts més.

Igualment, les xifres d'atur en la nostra comunitat, que afecta a nombroses famílies, és una de les causes fonamentals de la pobresa dels xiquets.
No obstant això, és important destacar que malgrat tindre treball, les famílies no sempre poden oferir el nivell de vida adequat als xiquets al seu càrrec.

La Comunitat Valenciana, segons dades de l'Institut Nacional d'Estadística, és la sexta comunitat autònoma en risc de pobresa infantil només per darrere de Ceuta, Múrcia, Andalusia, Extremadura i Castella-la Manxa.

Segons dades de l'organització Save the Children, són més de 350.
000 els xiquets o xiquetes que viuen en situació de risc de pobresa o d'exclusió en la nostra comunitat.

Així mateix, l'informe Â«Infància, pobresa i crisi econòmicaÂ» indica que la taxa de pobresa infantil en Espanya és de les més altes de tots els països de la Unió Europea, només superada per Romania.

Això ve a significar que el nostre és un dels països on s'ha produït una pitjor evolució de la pobresa infantil.
Davant esta realitat social, les administracions públiques tenim l'obligació de protegir els nostres xiquets o xiquetes de la pobresa i mitigar els seus efectes.

És per tot això que des de Ciutadans proposem que els menjadors escolars públics concertats a la nostra comunitat estiguen oberts i prestant el servei els dies laborables, en les vacances d'estiu, en Nadal, Setmana Santa i Pasqua, per tal de garantir una alimentació adequada, ja que hem de recordar que la població infantil és un grup de població amb un alt risc de poder patir malnutrició quan es mantenen dietes carencials.

Les necessitats de la població infantil estan condicionades pel creixement del cos, el desenrotllament d'ossos, dents, muscles, així com la necessitat de reservar per a la pubertat.

Per a acabar, simplement, com he dit, afegirem l'esmena que ha presentat Compromís, però sí que per a nosaltres és molt important ressaltat que estes mesures han de ser transitòries.
Cal fer un esforç perquè estes mesures, des de l'administració pública, han de ser transitòries, conjunturals, evitar fer polítiques de tipus assistencial o de beneficència.

És per això que, entre altre coses, hem de lluitar per tal de garantir als nostres ciutadans una ocupació digna per a totes les famílies per tal d'evitar esta situació; revisió de rendes mínimes de reinserció, que s'ha fet, s'ha augmentat la renda garantida de ciutadania; incrementar les prestacions per fill a càrrec… En definitiva, és buscar solucions a la cronificació de la pobresa, a l'exclusió i a la privació.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Gracias.

El Grupo Parlamentario Podemos tiene la palabra.

La senyora Mínguez Corral:

Moltes gràcies, vicepresident.

Quería empezar mi intervención haciendo una pregunta: ¿por qué deben ir al comedor escolar nuestras niñas y nuestros niños?

Algunas de las ventajas que encontramos en los comedores escolares son las siguientes, por ejemplo, una cantidad adecuada.
Todos recordamos cuando nuestras madres o nuestros padres nos llevan el…, o nos llenaban el plato de pequeños, y son niños y tienen que tener una cantidad adecuada y acorde a su edad y a su tamaño.
Esto sí que se especifica muy bien en los colegios, se les da esa cantidad adecuada.

Socialización, por ejemplo.
Mientras comen los niños y las niñas en el comedor, se sociabilizan con el resto de sus compañeros.
Y además, pasa una cosa curiosa: que al ver los demás compañeros sí que se acaban la comida del plato, ellos imitan ese comportamiento y acaban por acabarse también la suya en muchos de los casos.

Rutinas y horarios.
En el colegio siempre se come a la misma hora, con un horario además muy establecido.
Y en casa muchas veces lo que pasa, sobre todo los fines de semana, es que somos más flexibles con esas normas.
Si bien es cierto, como dice una canción de Revólver, nadie cena como en casa si la que guisa es mamá o papá, en el núcleo familiar es donde se debe llevar a cabo la principal educación y la adquisición de los hábitos saludables en los niños.
El comedor escolar solamente representa una comida al día, cinco días a la semana y no todas las semanas del año.

Por lo tanto, los niños aprenden por imitación los hábitos sobre todo de su entorno y sobre todo el de sus padres.
Y es primordial que en casa, en casa, se promuevan estos hábitos alimentarios adecuados, tomando el comedor escolar como una herramienta educativa complementaria, no como la que ha de tomarse como referencia.

Pero ¿qué pasa muchas veces en casa?
Pues en casa muchas veces adaptamos los menús al gusto de los niños o de los mayores, dejando ciertas comidas nutricionales muy importantes para nuestra salud fuera de nuestra alimentación.
Y en el comedor escolar esto no se…, no pasa.

Además, en la situación económica en la que nos encontramos actualmente, muchas familias encuentran dificultades para llegar a fin de mes.
Y ¿qué pasa?
Que normalmente de los primeros ahorros que suelen hacer es en los alimentos, en la comida, y compran menos productos frescos, con menos calidad.
Esto repercute muy negativamente en la educación nutritiva de nuestros niños y nuestras niñas.

Bien.
Por eso, en estos casos son muy importantes las becas de comedor, que ya se están aplicando desde conselleria para que todos los niños tengan las mismas oportunidades.
Además, el comedor es un referente educativo también, no nos olvidemos de ellos.

Y bien, también ¿qué pasa en casa cuando acabamos de comer?
Que muchos de nuestros niños y nuestras niñas lo que hacen es o tumbarse en el sofá a ver la tele o ponerse en el ordenador, mientras que si están en el colegio, cuando en casa se hacen al sedentarismo, en le colegio lo que hace es jugar después en el patio todos juntos.

Bien.
Celebramos la iniciativa de Ciudadanos con esta proposición no de ley.
Y como bien argumentaban en la misma, los que más lo necesitan, los que más cuidados necesitan, los que más debemos proteger son los que más están sufriendo la crisis económica en la que nos hemos visto y nos han metido.

Bien.
Tenemos que tener en cuenta también, como bien comentabais en la PNL, no solamente se trata en cuanto a alimentos, también muchas de las familias no pueden pagar la calefacción y pasan frio en invierno.
Y estamos hablando de un colectivo muy, muy vulnerable, al que debemos proteger con todas nuestras fuerzas.
Y esto ha de cubrirlo la administración pública.
Y tenemos que emplear todos los recursos necesarios para acabar con esta situación.

Pero desde Podemos no consideramos que el colegio sea el lugar donde ha de hacerse.
Visualicemos e intentemos ponernos en la mente y en la vivencia de un niño que ha de ir en verano, en vacaciones, en Navidad, todos los días al colegio para dar esa comida en un colegio que está cerrado, que seguramente comerán en el comedor del colegio, un sitio enorme que siempre está lleno de sonrisas y del griterío que tan bonito es de los niños, pero que en esta ocasión se estará viendo reducido a los poquitos niños que tienen que ir a comer en esta situación, yendo todos los días en verano caminando al colegio a 30 grados con una humedad que tenemos en Valencia.
Intentemos visualizar esto.

El comedor escolar no es el sitio donde tiene que ir.
Sí que es cierto que la administración se tiene que hacer cargo de dar esa alimentación a los niños, pero no en el comedor, sino en sus casas, como la enmienda que ha hecho Compromís.

El senyor vicepresident:

Señora diputada, me parece que se le está pasando el tiempo.

La senyora Mínguez Corral:

Acabamos…

El senyor vicepresident:

Y aunque tengamos mucho…

La senyora Mínguez Corral:

No robemos, por favor, las vacaciones que tienen nuestros niños, pero sí desde la administración se tiene que hacer cargo de que ni un solo niño en nuestra comunidad pase hambre y esté malnutrido.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Gracias.

Tiene la palabra el Grupo Compromís.

La senyora Campello Moreno:

Gràcies, senyor president.

Tractem un tema que a Compromís ens sembla d'absoluta prioritat, com és el de la lluita contra la pobresa infantil i la lluita perquè tots els xiquets i xiquetes tinguen una vida digna.

Personalment, es tracta d'un tema que conec ben de prop.
Ja sent diputada electa, jo encara estava sent monitora en un menjador escolar d'un col·le de perifèria, amb moltíssima migració i amb situacions familiars molt complicades.
Eixa experiència em va permetre conéixer de primera mà el funcionament…, o el mal funcionament i les injustícies que creava el sistema de menjador que teníem durant el govern del Partit Popular.

Bé, com saben, fins fa molt poquet no es cobria el cent per cent del cost del menjador dels xiquets que tenien la beca més alta.
Açò significava que allà per maig, els pares anaven acumulant el que tenien de pagar a final de curs, i allà per maig els xiquets i xiquetes que estaven…, tenien la beca més alta, que tenien necessitats més grans del col·le, deixaven d'anar al menjador.
I això ens passava allà per maig, que el grup de xiquets i xiquetes que tenien de vindre al menjador anava reduint-se.

¿Què és el que està fent el Consell actual?
Doncs garantir que els 160.
000 xiquets i xiquetes que fan ús del menjador escolar puguen fer-ho també en juny i en setembre.
Per a complir amb això, s'ha incrementat en 8 milions d'euros la inversió en funcionament dels menjadors, arribant a un total de 37,5 milions.
I a banda d'això, s'han augmentat les ajudes per a tindre la gratuïtat del menjador per als xiquets i xiquetes que ho necessiten.
És a dir, que els xiquets i xiquetes que no pugen permetre pagar el…, no es poden permetre pagar el menjador, el tinguen de forma gratuïta, que això no passava fins ara.

Este nou govern està destinant 58 milions d'euros a les ajudes al menjador entre primària i secundària.
Això són concretament 11 milions més que el que es va destinar als pressupostos de 2015.
És un increment del 24%.

Per tant, dels dos problemes que veiem als menjadors…, els dos problemes més grans que veiem als menjadors s'han solucionat: la gratuïtat total del servei per a les famílies que ho necessiten i l'obertura durant tot el cicle lectiu.

Dit això, del que estem parlant hui és de quina manera es garantix que estos xiquets i xiquetes tinguen una alimentació adequada fora del cicle lectiu.
Ciudadanos ens proposa esta iniciativa en què, bé, ens diu que s'obriguen els menjadors escolars en períodes no lectius, és a dir, en períodes de vacances, en Nadal i en Setmana Santa, i que s'amplien en període d'estiu, tenint també activitats lúdiques i educatives en el mateix servei.

Des de Compromís no podem estar d'acord en este enfocament, atenent que el que diuen els experts en educació, en pedagogia, en integració, en treball social, és que les escoles han de ser àmbits positius, però que també tenen dret d'alguna manera estos xiquets i xiquetes a tindre vacances.
I si ho fas fora del mateix espai físic, tenen sensació d'estar més en vacances.

El que hem plantejat en l'esmena, que ja ha anunciat i agraïm al Grup Ciudadanos que l'han acceptada, és que…, continuar impulsant la cobertura del servei de menjador als xiquets i xiquetes amb menys recursos i amb augment de beques de menjadors i el manteniment de l'obertura en juny i setembre dels menjadors durant tot els període lectiu i garantir que els xiquets i xiquetes que ho necessiten compten amb una alimentació adequada en períodes no lectius a les seues llars a través de programes d'inclusió que facen compatible la garantia nutricional amb el dret dels xiquets i xiquetes de gaudir de les vacances en l'entorn familiar.

Bé.
És a dir, que cal tindre…, que cal mantindre i fins i tot ampliar l'aposta per augmentar els recursos en els menjadors escolars.
I en segon lloc, hem de garantir que els xiquets i xiquetes tinguen una alimentació adequada tots els dies de l'any, però també tinguen dret a les seues vacances, al seu descans i a gaudir dels seus amics i les seues amigues.
En definitiva, és el seu dret a eixir del col·le en vacances.

I per suposat que estem d'acord en què d'haver una educació no formal, ha d'haver un oci alternatiu, però entenem que seria fora de l'escola i no tindrien de vincular eixa activitat lúdica en anar a menjar o no anar a menjar.

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Gracias, señora diputada.

Damos la palabra ahora al Grupo Socialista.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, president.

Sort que n'hi ha acord.
Perquè les dos propostes tenen trellat.
Perquè, entre altres coses, tenen el mateix objectiu, que ningun xiquet, ni ninguna xiqueta es quede sense menjar cap dia de l'any.

Dia que sort que n'hi ha acord, perquè crec que és la nostra responsabilitat que tots els xiquets i xiquetes, també els adults, però sobretot xiquets i xiquetes, tinguen una alimentació adequada.
I crec que és més adient també fer-ho en un sistema que ho faça a les seues cases, no al col·legi.

Però crec que ens hem enganyat de destinatari, perquè fora del calendari escolar estes mesures haurien d'anar dirigides a les competències d'igualtat i polítiques inclusives.
Parlava la diputada de Compromís de programes d'inclusió i, ahí, jo crec que hauríem de fer incidència amb esta petició al Consell, perquè, realment, no sé si a través d'una conselleria o una altra, però que el Consell se faça càrrec realment de tot açò.

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Gracias, señora diputada.

Y ahora, damos la palabra al Grupo Parlamentario Popular.

La senyora Gascó Enríquez:

Muchas gracias, señor presidente.

Y sea benévolo con el tiempo porque yo tengo que defenderme y explicar mi posicionamiento del punto.
Claro, entonces, esto.
.
.
, tendrán que entender que al final podrían ser un poco más generosos con el tiempo.

El senyor vicepresident:

Mire, por ahora, toda esa introducción no se la hemos contado.
(Rialles)

La senyora Gascó Enríquez:

Gracias, gracias.
Yo sabía que podía confiar en usted.

En primer lugar, por lo que respecta a la gestión de los comedores escolares del gobierno del Partido Popular, decir que ya que se dan datos, por lo menos se podrían dar bien -la información-, creo que sería fundamental, porque decir que nadie recibía el cien por cien de la ayuda no es verdad.
Uno de cada cuatro beneficiarios recibía el cien por cien de la ayuda, es decir, 3,94 euros al día, más 1,45 euros de ayuda del funcionamiento de comedor.
Decir que estos 1,45 euros de funcionamiento de comedor lo cobraban todos los alumnos que iban al comedor, independientemente de que estuvieran becados o no.
Y, además, el resto de beneficiarios recibía el 70% del importe de las ayudas.
Lo cual le suponía a una familia que, como máximo, tenía que pagar 20 euros al mes para poder asumir todas las comidas de su hijo o de su hija durante todo ese mes.

Otras cosas importantes que se hicieron: modificar los criterios para que la renta fuera prioritaria en el momento de recibir la beca; incluir el segundo ciclo de educación infantil, que antes no estaba incluido.

Y, luego, hablar de una cosa muy importante.
Oiga, la Comunidad Valenciana destinaba 76 millones de euros, cuando comunidades como Madrid destinaban 16 o Aragón, tres millones de euros.

Y un dato muy importante: la Comunidad Valenciana, en los momentos económicos más difícil, mantuvo el precio del menú a 4,25, cuando otras regiones de España lo tienen a 6,20.
Por lo tanto, que nos den lecciones de cómo se gestionan los comedores escolares me parece un tanto insultante.

Pero bueno, dicho esto, voy al posicionamiento del partido a la propuesta que ha hecho Ciudadanos de abrir los comedores.
Nosotros, lo he dicho en más de una ocasión, es decir, cualquier medida que contribuya a mejorar la calidad de vida de las familias, por supuesto que la vamos a apoyar y, sobre todo, si se trata de las familias y de los niños más vulnerables.

Pero me gustaría hacer una reflexión, ya prácticamente la han hecho, de una forma u otra, todos mis compañeros, pero me gustaría insistir en ellas.
Este debate no es nuevo, es decir.
.
.
, y lo comentaba el Grupo Socialista, yo creo que todos los grupos, evidentemente, queremos que ningún niño pase hambre.
Es decir, ese no es el debate que aquí se suscita.
Yo creo que el debate que estamos poniendo encima de la mesa es cómo lo conseguimos, qué medidas hacemos, qué proyecto hay que poner encima de la mesa para que realmente eso lo podamos conseguir.

Este debate nace a raíz de que la defensora del Pueblo, Soledad Becerril, dijera que todas las comunidades tenían que abrir los centros en verano para poder dar de comer.
Ahí se produce una disparidad de criterios entre comunidades autónomas: unas que deciden abrir, otras que deciden no abrir y otras que deciden optar por una solución intermedia.
Otras, como Andalucía, por ejemplo, que decide abrir y, luego, decide que realmente esa opción no es la más favorecedora para los estudiantes y, al final, decide dar ayudas individuales.

Y hago referencia a otras de las cuestiones, precisamente en esta línea, que se ha comentado, y es que si tenemos en cuenta los informes de los trabajadores sociales, dicen que no es positivo generar solamente comedores de alumnos desfavorecidos, porque, claro, acabamos generando guetos y se pueden sentir estigmatizados, que es mucho mejor el juntar actividades recreativas con el comedor, como puedan ser escuelas de verano, talleres de Navidades, talleres de Semana Santa, en todas las épocas festivas para que, evidentemente, esto no sea.
.
.
, eso, insisto, como un estigma a los alumnos que menos recursos tienen y que se puedan sentir agraviados de esta forma.

En este sentido, anuncio que desde el Grupo Popular en otra comisión, en la de bienestar social, hemos presentado una PNL precisamente en este sentido, para dar ayudas económicas a ONG y a sociedades sin ánimo de lucro que se dediquen precisamente a estas actividades lúdicas para conseguir un doble objetivo: por un lado, dar alimentos a las familias que lo necesiten -y voy terminando- y, por otro lado, el permitir a las familias una conciliación de la vida laboral y familiar, ya no solamente en verano, como bien se planteaba en la enmienda que ha presentado Ciudadanos, sino también de Semana Santa y en Navidades, que muchas familias no se saben qué hacer, no solamente las más desfavorecidas, sino las familias que tienen la suerte de trabajar.
Y por eso hemos presentado una PNL que espero que el resto de grupos, en la comisión de bienestar social, la apoyen.

Y, para terminar, decir dos cosas: una reflexión para posibles puntos que nos puedan venir en un futuro.
Yo no sé si realmente este tema es de la conselleria de educación o de la conselleria de sanidad.
Es evidente y tienen la obligación de trabajar de forma coordinada.
.
.
-de sanidad, perdón, de bienestar social- tienen la obligación de trabajar de forma coordinada, pero tiene que ser una de ellas la que asuma la responsabilidad, la que tome la decisión de qué modelo va a ejecutar y lo aplique y nos explique en qué va a consistir esa gestión para poder hacer un seguimiento.

Por lo tanto, empezar como he terminado, diciendo que vamos a votar a favor, pero aprovechar esta ocasión para decir que hay que ser muy riguroso en el modelo que decidamos aplicar, porque, al final, si no, las consecuencias pensemos que las sufrirán los niños, y los niños y las niñas más vulnerables.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Gracias.

Habla tan rápido que le ha valido.
.
.
, le ha valido.
.
.
, estos cuatro minutos han servido para mucho.
(Algú diu: Â«Hay que votar.
Â»)

¡Ah!
Hay que votar.
Es verdad, es verdad.
(Veus) (S'interromp la gravació)

Creo que tiene razón.
No, hombre, rodillo, no.
La verdad es que se ha explicado el procedimiento, ¿eh?
(Veus) Bueno, no sé.
¿Le damos la palabra?
Claro, es que entonces, si no, hay más turnos de palabra.
Yo creo que.
.
.
(Veus) Si hay réplica, hay contrarréplica.
(Una diputada diu: Â«Perdón, lo que no puede ser es que acordemos una cosa y, en función de lo que no nos guste, lo que diga un diputado u otro, entonces cambiamos de opinión y deshacemos lo que hemos acordado al principio del punto para decir y contrarreplicar a otra persona.
Â»; veus) Pero, hombre, si ha habido acuerdo ya.
.
.
Ya ha habido acuerdo.
(Veus) Hombre, yo creo que es razonable.
.
.
Ya ha habido acuerdo.
Ahora, si hay réplicas, contrarréplicas.
.
.
, ya no lleva.
.
.
(Veus) Claro, ya está.

Vamos a votar.
Vamos a votar.
Votemos.
¿Votos a favor?
Unanimidad.
No hace falta ya pedir en contra, ni abstenciones.

Ah, no quiero usurpar el puesto.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marian Campello Moreno)

La senyora presidenta:

Continuem amb l'ordre del dia.

Proposició no de llei sobre les retribucions del personal docent i investigador de les universitats públiques, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 20.
903, BOC número 74)

La senyora presidenta:

Anem ara pel punt 6: Â«Toma en consideración de la Proposición no de ley sobre las retribuciones del personal docente e investigador de las universidades públicas, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.
Â»

Així que tindria la paraula el Grup Parlamentari Socialista per un temps màxim de huit minuts.

La senyora Alcón Soler:

Moltes gràcies, presidenta.

Tots sabem que el malestar del professorat universitari ha segut important en els últims anys.

Tres raons s'han exposat reiteradament en esta comissió, com són la pèrdua de drets, acompanyats de més hores de docència, més pressió per a la recerca competitiva en contextos nacionals e internacionals, però sense disposar dels mitjans adequats.

Durant la present legislatura, els diferents grups parlamentaris hem instat al Consell a donar resposta a una situació que patixen els diferents col·lectius de les universitats públiques valencianes.

En primer lloc, vam instar al Consell a demanar al govern central a eliminar la taxa de reposició i, també, vam demanar que no contaren dins de la taxa de reposició el professorat docent investigador contractat.

Posteriorment, vam demanar que se creara la mesa sectorial d'universitats per a parlar del conveni col·lectiu.

Finalment, vam demanar que se reconeguera la carrera professional del PAS i que s'abordara eixe conveni col·lectiu en el marc de la negociació.

Un altre tema que ens queda per abordar, no és l'últim, però sí és un altre tema a abordar, és el que planteja aquesta PNL.
En concret, abordem la situació en què es troba el professorat titular que ha segut acreditat a catedràtic d'universitat.
És un col·lectiu que ja és conscient que, probablement, es jubilarà sense veure reconegut el seu dret a la promoció, tot i que cal recordar que es tracta d'una promoció interna.

A més a més, tampoc poden rebre el complement retributiu que va lligat a la promoció acadèmica.
I, ¿per què no pot rebre eixe complement retributiu?
Simplement és perquè en l'actualitat el decret que tenim, 174/202, de 15 d'octubre, no reconeix aquest complement, perquè diu textualment que serà per a aquells que hagen obtingut l'habilitació estatal al cos de catedràtic d'universitat.
És a dir, s'associa literalment el complement a l'habilitació.
El problema és que l'habilitació ha desaparegut i ha segut substituïda per l'acreditació nacional.

Aleshores, donat que el sistema d'habilitació ja no existix, el que demana la PNL és que s'actualitze la redacció del decret i que se substituïsca acreditació.
.
.
, Â«habilitacióÂ» -perdó- per Â«acreditacióÂ».
Amb això mitigaríem la situació d'un col·lectiu que sí que han vist reconeguts els seus mèrits docent investigadors a través del procés actual que tenim, que és l'acreditació.

I, com dic, els afectats actuals en el nostre territori són cinquanta-quatre professors de la Universitat d'Alacant, quaranta-u de la Universitat Miguel Hernández, cent tres de la Universitat de València, cent seixanta de la universitat politècnica i al voltant de vint-i-cinc de la Universitat Jaume I.
Se tracta d'una quantitat anual que rebia i que deixarien de rebre, una vegada se reconeguera la seua promoció interna.

Simplement, pensem que és una iniciativa que mitigaria i reconeixeria el treball ben fet d'un col·lectiu que està al final de la seua carrera acadèmica.

Vull acabar la meua intervenció dient que n'hi ha un error de transcripció en la PNL, perquè diu: Â«Reial decretÂ» i deuria dir Â«DecretÂ» tant en l'exposició de motius com en la proposta de resolució.
És un detall que m'ha traslladat la diputada de Ciudadanos este matí, Mercedes Ventura, i vull que conste en acta.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té, ara, la paraula, per un temps màxim de quatre minuts, el Grup Parlamentari Podemos.

La senyora Mínguez Corral:

Moltes gràcies, presidenta.

Vaig a ser molt breu.

Como bien enuncia la proposición no de ley presentada por el Grupo Parlamentario Socialista, durante casi este año que llevamos ya de legislatura se ha trabajado para mejorar la injusta situación que padecen los diferentes colectivos de profesorado en las universidades públicas valencianas.

Las ha enumerado ya, instando al gobierno a eliminar la tasa de reposición, contabilizando las plazas de contratado doctor a la hora de calcular la tasa de reposición, así como la creación de las mesas sectoriales de universidades, que se aprobó por unanimidad por todos los grupos parlamentarios, para que puedan tener un espacio donde se puedan negociar las condiciones laborales y retributivas que afectan al personal no funcionario.

Y aun siendo casi un año, y hemos dado pequeños, pero grandes pasos, en el ámbito universitario, aún son muchos, demasiados, los temas injustos y urgentes a tratar en este ámbito, del cual todos somos conocedores.

Debemos seguir trabajando, desde las instituciones valencianas, para que se reduzca la carga docente y, así, poder mejorar tanto en docencia como en investigación.
Debemos revisar los contratos de los profesores asociados.
Debemos evitar los contratos precarios del PAS e ir a unas ratios profesor/alumno mucho más justas para salvaguardar la enseñanza de calidad que, sin estas ratios justas, es imposible conseguir.

Desde nuestro grupo parlamentario, queremos manifestar nuestro apoyo a dicha proposición no de ley y dar la enhorabuena por la iniciativa con nuestro voto favorable, por supuesto.
Queremos dar nuestro apoyo, por cuanto tiene de reconocimiento a la trayectoria y desempeño profesional de nuestro profesorado universitario y, en particular, del profesorado funcionario que obtiene la acreditación al cuerpo docente de categoría inmediata superior a la plaza que ocupa.

Queremos señalar que el aumento de coste de plantilla que pudiera suponer esta medida no debe repercutir en los presupuestos de las universidades, sino que debería ser asumido por la conselleria, como coste derivado de la aplicación de la normativa autonómica en este caso.

Este coste tampoco debería, en ningún caso, interferir en los presupuestos de consolidación y promoción de la plantilla de PDI no funcionario, provisto por las universidades públicas.
Recordemos que esta es una situación bien particular, puesto que no se da en el resto de comunidades autónomas.

Reconvirtamos entre todas estas injustas leyes, en favor de nuestra educación.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Ciudadanos, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Ventura Campos:

Moltes gràcies.

Desde Ciudadanos, nos unimos a todas las exposiciones de motivos que han hecho los compañeros porque plasman la realidad de las universidades, una realidad que los diferentes colectivos, tanto el PDI -personal docente e investigador- como el PAS -personal de administración y servicios-, pues han manifestado unas quejas en beneficio…, o solicitando mejorar su situación laboral.

Afortunadamente, hemos podido ir trabajando en estas mejoras, desde reconocer la promoción de la carrera profesional del PAS, el estudio de la mesa sectorial de universidades -espero que sea efectiva, que no se quede solo en un estudio- y también la tasa de reposición al contratado doctor y de titular a catedrático.
Aquí sí que quiero hacer una crítica porque parece que ha quedado un poco en el limbo.
Así que me gustaría que se llevara a la práctica real, ¿no?
, desde conselleria.
Porque lo que estamos viendo es que, en este punto, el profesorado puede estar en una situación, en muchos casos, precaria y en una gran desventaja, a pesar de su acreditación.

Pero hoy hemos venido aquí a modificar el apartado 23 del Decreto 174/2002.
Y, sinceramente, estoy muy satisfecha, ¿no?
, de que se haya puesto sobre la mesa este decreto porque, a mi parecer, hay muchas modificaciones, no solo el artículo 23, sino hay un largo camino para trabajar en este decreto, porque ha quedado desfasado y hay que actualizarlo.

Ha sido muy valiente la diputada el PSOE por presentar este decreto e intentar ya trabajar en materia de universidad, que estaba un poco olvidada la universidad.

Y, en cuanto al artículo 23, pues, es de cajón solicitar lo que ha solicitado la señora Alcón, cambiando el término de habilitación estatal por acreditación, porque el término de habilitación ya no se utiliza porque ya no está en rigor.
Y, con esa definición, pues, no permite que sea operativo y llevado a la práctica el artículo 23.

En esta línea, también se podrá otorgar la cuantía anual respecto a los méritos docentes investigadores, ligados a la promoción académica, al personal funcionario que haya obtenido la acreditación en figuras superiores, es decir, la función a su acreditación.
Sabemos que muchos docentes no pueden promocionar a la situación actual y es un error no ofrecer este componente en una función de su acreditación.

Pero, señorías, lo mismo pasa con el personal laboral.
No nos olvidemos que están acreditados a figuras superiores por la ANECA y por la AVAP, y no pueden acceder a este complemento, ¿no?

Mi propuesta es que, desde conselleria, se busque la equidad y que se añadan nuevos artículos, ofreciendo los mismos componentes retributivos al personal laboral a tiempo completo.
Porque yo me hago la siguiente pregunta: ¿por qué un contratado doctor, estando acreditado a titular, no puede acceder a estos complementos?
Estamos sometidos a una crisis financiera, una crisis social y nos quedamos ahí, estancados.

¿Por qué no puede un contratado doctor pedir quinquenios o sexenios, no?
¿Incentivar su labor docente e investigadora y que se vea evaluado por los mismos criterios que se aplican a los funcionarios?
Existen comunidades, como Castilla-La Mancha o Cataluña, que ofrecen la posibilidad de evaluar quinquenios y sexenios.
Aquí lo dejo, ¿no?
, para que lo tomemos en consideración.

Consideramos que este decreto, pues, ofrece una clara discriminación para el profesor contratado y es desalentador.
Y esto puede conllevar a una gran desventaja en la solicitud, pues, lo que puede ser de proyectos de investigación e incluso para futuras acreditaciones.

También quiero decir que no podemos obviar que se sigue hablando en este decreto de la figura profesor colaborador, cuando el 3 de mayo de 2013 finalizó el plazo para convocar, por parte de las universidades, concursos para cubrir plazas de profesor colaborador, conforme dispuesto en el Real decreto 989/2008, de 13 de junio.
En este sentido, la ANECA ha desestimado cualquier solicitud de acreditación para la dicha figura contractual con fecha de solicitud, ¿no?

En definitiva, para ir finalizando, si queremos ser el gobierno que rescata a personas y dignificar las profesiones, pues, creo que deberíamos de empezar actualizando este decreto y ofrecer propuestas para dignificar el trabajo del personal docente investigador, igual como el PAS, tanto laboral -no nos tenemos que olvidar, laboral- como funcionario.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Compromís, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Des de Compromís, anem a donar suport a aquesta iniciativa del PSPV, com no podia ser d'una altra manera.
Tot el que supose una millora retributiva dels professors universitaris del sector públic nosaltres n'estem a favor.

Pensem que és important anar omplint buits, molts buits i molts forats negres que n'hi han en els marcs de relacions laborals que tenen a vore amb el sector públic.
I pensem que esta és una gran iniciativa i, per això, nosaltres anem a votar a favor.

També és veritat que n'hi ha un poc la llegenda urbana, que de vegades és certa, però que la majoria de vegades no és certa, i és allò que els professors universitaris cobren molt i, fins i tot, que cobren massa, no?
Seria important arribar.
.
.
, que n'hi ha una part molt important de professors universitaris que no veuen reflectits els seus drets, que ha baixat el seu poder adquisitiu en els últims anys, i és important anar tapant este tipus de buits.

De tota manera, pense que, tot i el nostre suport incondicional a esta PNL, pensem que el tema s'ha d'abordar d'una manera més àmplia, que no només haurien d'arribar a estes retribucions i estes ajudes al personal funcionari.
Com ha dit la companya de Ciudadanos, seria important també parlar que arribe al personal laboral, a adjunts de doctors, contractats doctors, als associats.
.
.
Seria important abordar la problemàtica del PAS i altres problemàtiques que n'hi han en el marc laboral de l'ensenyament públic, de les universitats públiques en este cas, dels canvis de destins, la comissió de serveis, etcètera, etcètera, que no estan clares i, com bé ja s'ha parlat ací, serà un poc la labor del nou govern, dels partits i també d'estes Corts, utilitzant eines al nostre abast, com la mesa sectorial d'universitats.

I, en este sentit, n'hi ha una PNL, presentada pel Grup Compromís, demanant que caminem cap a un conveni col·lectiu entre La Generalitat i els diferents tipus de treballadors de les universitats públiques.

Pensem que tenim molta faena a fer per davant i que, en este cas, esta PNL del PSPV és un primer pas.

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies.

Bueno, se nos propone hoy aprobar una PNL para pedir al Consell que, en definitiva, con el cambio de redacción, mejoren las retribuciones del personal docente e investigador de las universidades públicas.

Por cierto, ahora que van pasando los meses de tarea parlamentaria, en la exposición de motivos se ve reflejado perfectamente el discreto, pero intenso trabajo realizado por nuestra compañera de comisión para la defensa de los intereses de los trabajadores de nuestras universidades, y tenemos claro que no será la última.

Al igual que lo hicimos antes, en esta ocasión votaremos a favor porque, en principio, quién se puede negar a una mejora del trabajador, quién se puede negar a la mejora del docente o investigador, quién se puede negar a que se mejoren los recursos humanos de nuestras universidades públicas.
Desde luego, nosotros no lo haremos.

Pero ello no quita para que no asumamos que, con estos acuerdos que, por no llevar polémica, pueden parecer de lo más normal o intrascendente, con estos acuerdos, digo, le podemos estar dando un fuerte golpe a principios tan simples y sencillos como el de la igualdad.

Desde nuestra responsabilidad política, luchamos, o mejor dicho trabajamos con la misma intensidad por los derechos del resto de docentes e investigadores del panorama universitario global o profesional.
En otro orden de cosas, puestos a dar de forma generalizada unos beneficios, ¿exigimos las responsabilidades adecuadas, adecuadamente?

Al mismo tiempo que reivindicamos mejoras para el personal de nuestras universidades públicas, ¿reivindicamos, frente a los claustros, equipos directivos y rectores, mejoras en la utilización de sus recursos que, al ser universidades públicas, son los de todos?
Recuerdo los últimos informes del síndic de Comptes.

¿Pedimos mejoras de los resultados de la calidad educativa para que, con recursos similares a los de otras universidades del mundo, nuestros hijos, sus alumnos, puedan estar al mismo nivel que los de dichas universidades?

En fin, lo dicho, no polemizaremos y daremos nuestro voto a favor.
Pero invito a todos los miembros de la comisión a que, por lo menos, reflexionemos sobre lo que acabamos de oír.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Passem ara a la votació.
.
.
Ui!
, sí?
Val.
Doncs.
.
.
Ui!
, perdona.

És rèplica, no?
¿El Grup Socialista demana entenc que una al·lusió o rèplica?

La senyora Alcón Soler:

Sí.

La senyora presidenta:

Sí?
I després tornarà a tindre (inoïble) .
.
.

Val, doncs, té la paraula el Grup Parlamentari Socialista, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Alcón Soler:

Bé, jo vull agrair a tots els grups parlamentaris el recolzament a la iniciativa i també que ens recorden els temes pendents que tenim en universitats.
Estic convençuda que sols des de la crítica constructiva i des de l'anàlisi podrem anar avançant en un tema d'universitats, com ho hem fet.
.
.
, i jo crec que podem dir amb satisfacció que ho hem fet amb consens amb tots els grups parlamentaris.

El diputat Mulet es preguntava en veu alta si tractàvem tots els temes o caminàvem cap a la igualtat en tots els temes.
Jo li contestaria que sí, però tenint en compte la diversitat que presenten les universitats.
Crec que és un tema que ha eixit per les intervencions de la resta de diputats i crec que és important distingir el que és el personal laboral del personal funcionari.
El punt que estem modificant avui sols afecta al personal funcionari, no podem incloure el personal laboral, no perquè no pensem que cal revisar la situació del personal laboral.
De fet, com vam manifestar l'acord de tots els grups a la mesa sectorial d'universitats i a treballar en el conveni col·lectiu, és un aspecte.
.
.
, són uns temes que ens queden pendents; però no podem barrejar una cosa respecte a l'altra.

En un futur, ¿cap on hem d'anar?
Bé, hem d'anar treballant, però no ens podem oblidar que n'hi ha una distinció entre el que és el poder executiu del legislatiu, i mosatros som legislatiu.
Li correspondrà al Consell, a partir de les nostres iniciatives, posar en marxa totes aquestes mesures.

I vull dir-li, per a la tranquil·litat de la diputada de Podemos, quan deia, Â«efectivament, esperem que esta millora siga assumida per conselleriaÂ», no pot ser d'una altra manera.
Les universitats reben el seu pressupost per part de conselleria, i això en cap manera pot impedir o pot perjudicar el personal laboral.

Finalment, pel que s'ha comentat respecte a ANECA, també hem de distingir què és ANECA, la funció d'ANECA, respecte als complements retributius.
En este moment, si estan desestimades les peticions, no és perquè se desestimen les peticions, sinó que n'hi ha un canvi de sistema d'acreditació.
I, des de l'1 de gener d'aquest any, no s'accepta cap sol·licitud.
No vol dir que no s'acceptaran, sinó que no se poden remetre a avaluar fins que no canvie el sistema, val?

Aleshores, simplement reiterar l'agraïment a tots els grups pel recolzament, i espere de tot cor que puguem treballar per millorar tots els col·lectius de les universitats públiques valencianes.

La senyora presidenta:

Ara sí… Bé, no?
Molt bé.
Doncs ara sí passem a votació.
Vots a favor?
Doncs queda aprovat per unanimitat.

I abans d'acabar, m'agradaria recordar als portaveus de cada grup parlamentari que intenten apropar-se a la mesa i aplegar a un acord sobre la data de la propera comissió.

Gràcies, i mos veiem en la següent.

(S'alça la reunió a les 17 hores i 59 minuts)