Sanitat%902754.03.27%20macro.html





Comissió de Sanitat i Consum realitzada el dia 27 de març de 2012.
Comença la reunió a les 16 hores i 32 minuts.
Presideix la diputada senyora Esther Mártires Franco Aliaga.
Reunió número 7.

La senyora presidenta:

(Inoïble) … Comisión de Sanidad y Consumo, y antes de nada vamos a pedirle al señor secretario, por favor, que pase lista.

El senyor secretari:

Buenas tardes, vamos a pasar lista de asistencia.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

La senyora presidenta:

Gracias, señor secretario.
Hay quórum y por tanto podemos dar inicio a la comisión.

El punto número uno es lectura y aprobación del acta anterior.
¿Alguna de sus señorías tiene algo que objetar?
Bueno, pues la vamos a dar por aprobada.

Preguntes

La senyora presidenta:

En el segundo punto del orden del día, damos la bienvenida al honorable conseller de Sanidad que va a contestar a las preguntas, primero, a la pregunta número 145, sobre la desaparición del hospital infantil La Fe, formulada por el diputado Juan Ignacio Subías, del Grupo Parlamentario Socialista.

Señor Subías, tiene usted cinco minutos.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor conseller, señoras y señores diputados.

Ante la desaparición del único hospital infantil dotado con estructura y función independientes, ¿qué medidas va a tomar la conselleria para paliar este déficit, una vez que se ha realizado ya el traslado a La Fe de Malilla?

Gracias.

La senyora presidenta:

Honorable conseller, tiene la palabra.

El senyor conseller de Sanitat:

Señora presidenta, señoras y señores diputados.

Señor Subías, el traslado de los servicios de pediatría del antiguo hospital de La Fe Campanar al nuevo hospital de La Fe de Malilla no ha comportado déficit asistencial de ningún tipo para la población infantil atendida en el mismo.
Bien al contrario, en su nueva ubicación se han mejorado las instalaciones y el equipamiento de que disponen los profesionales sanitarios para atender a este tipo de pacientes.
El traslado del nuevo hospital universitario y politécnico de La Fe ha permitido potenciar la atención pediátrica dispensada, tanto al departamento de salud al que está adscrito el hospital, así como al resto de demarcaciones de nuestra comunidad, pues hay que recordar el carácter de servicio de referencia que tiene este centro en la mayoría de las materias sanitarias.

Se ha mantenido todas las especialidades médico-quirúrgicas que existían en el antiguo hospital infantil de Campanar, así como la totalidad del equipo humano que trabajaba en sus dependencias.
Hoy, el área de pediatría el nuevo hospital universitario La Fe dispone de 17.
000 metros cuadrados de superficie útil, es decir, 7.
000 metros cuadrados más que el Campanar.
Se ha potenciado servicios clínicos, como el de hospitalización a domicilio, hospital de día médico-quirúrgico, o la cirugía ambulatoria, lo que está permitiendo reducir las estancias de estos pacientes, que pueden reintegrarse cuanto antes a su entorno familiar, lo cual es una situación ideal sobre todo en la edad pediátrica.

Además, el área de pediatría ha quedado diferenciada del de adultos totalmente, con salas de espera, circuitos y decoración propia.
Los niños disponen de habitaciones individuales, lo que garantiza una mayor comodidad e intimidad para el niño y sus acompañantes, y se dispone de una escuela infantil y diversas zonas de juego, abarcando todo ello más de 150 metros cuadrados, una superficie muy superior a la que se disponía con anterioridad.
Procedimientos pediátricos que antes se dispensaban de forma conjunta pueden ser, en este momento, realizados de forma separada para niños y adultos.

Como conclusión, le puedo afirmar que la Comunidad Valenciana continúa teniendo el hospital infantil de referencia dentro de las nuevas instalaciones del nuevo hospital de La Fe, y estas instalaciones respetan todas y cada una de las recomendaciones que la Organización Mundial de la Salud señala dentro de la Carta europea de los niños hospitalizados.
La Conselleria de Sanidad, al tomar la decisión de construir el nuevo hospital, optó por la zona de pediatría, con una estructura arquitectónica y organización asistencial más moderna y funcional.
Optó por una estructura funcional que no debía quedar diferenciada del resto de zonas del hospital, mejorando la coordinación y la comunicación interna entre los profesionales, así como la calidad percibida de los pacientes pediátricos y sus familiares.

Señorías, esta estructura basada en áreas de conocimiento integrado es la que se viene aplicando a todos los proyectos hospitalarios que se han venido impulsando en nuestro país en los últimos años.
Es un modelo que favorece las sinergias y optimiza al máximo la atención médica que se dispensa a estos pacientes.
En definitiva, es un modelo por el que hemos optado.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable conseller.

Tiene la palabra el señor Subías por cuatro minutos, cuarenta y cinco segundos.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor conseller, le puedo asegurar que lo que usted acaba de relatar en cuanto a las bondades que ha supuesto el traslado para el hospital infantil no tienen nada que ver con lo que opinan la mayoría de los profesionales con los que hemos podido contactar.
Mire, el traslado del hospital La Fe de Campanar a Malilla ha derivado en una serie de problemas globales, como son por ejemplo el alejamiento a más de 200.
000 personas, problemas de comunicación con el nuevo centro, al haber incumplido los compromisos de mejora del transporte público, pérdida de más de 300 camas, problemas estructurales que llevan a problemas de funcionamiento y de presión para los trabajadores, traslados de muestras biológicas y de pacientes, al no estar acabado todavía.

Un año después de haberse inaugurado, no está acabado todavía el hospital, y tienen, por ejemplo, todo el bloque de laboratorio, anatomía patológica o medicina nuclear, que se tienen que seguir trasladando.
Funciones de las antiguas instalaciones.
¿Qué van a hacer con las antiguas instalaciones?
Se siguen deteriorando.
Y desaparición del único hospital infantil que había en la comunidad.

Es la cuarta vez que planteo en sede parlamentaria la recuperación de un hospital infantil, con estructura y función diferenciada.
Lo vuelvo a hacer defendiendo los derechos de los niños, de los padres y por supuesto de los profesionales que han conseguido que el hospital fuera un centro de referencia, consiguiendo unos objetivos que ustedes han tirado por tierra, cargándose el trabajo de tantos años.
El hospital infantil ha constituido una apuesta por la atención integral del paciente pediátrico y ha contribuido a la modernización de la asistencia pediátrica, tanto desde el punto de vista asistencial como docente.
Ustedes plantean lo que se denomina un hospital integrado, lo que lleva a la desaparición del hospital infantil como tal.
Los profesionales del infantil han realizado manifiestos, pidiendo siempre que siguiera existiendo un hospital con personal, espacio y funcionalidad específica, en base a las características peculiares del niño, y advertían de los riesgos de no hacerlo así.

Asimismo, se les pedía además de la unidad física, la autonomía personal y que los responsables fueran independientes de los del adulto.
Cabe recordar que, a pesar de lo que ustedes digan, la vigencia de los hospitales pediátricos sigue así.
Y así, hay hospitales pediátricos en Madrid, en Cantabria, en Cataluña, en Murcia, etcétera, etcétera.

Quisiera recordar que un hospital infantil debe de constar de entrada independiente, urgencias independientes, salas diseñadas para satisfacer las necesidades de los niños de las distintas edades, salas y zonas de función y especialidad, y otros servicios: aislamiento, infecciosos, oncología, intensivos, cirugía de corta estancia, hospital de día, áreas de tratamiento, como trasplantes y diálisis, áreas de diagnóstico, como la radiología, quirófanos pediátricos, consultas externas, pruebas funcionales, áreas de trabajo, salas de juego, personal específicamente evidentemente preparado para realizar las labores de atención a los niños.
Todo ello debe de estar integrado arquitectónica y funcionalmente, y sin posibilidad de interferencia entre los circuitos de adulto y niño.
Esto que comento es lo que piden los profesionales para que los derechos y el manejo sanitario del niño sea más humano e integrado posible.

Ustedes no han hecho esto, han reducido el número de camas en más de cincuenta, no hay diferenciación en la hospitalización, no hay zonas de aislamiento, desaparece el área de trasplantes como tal, no hay circuitos diferenciados, hemodinámica junto a la de adultos, hospital de día junto al de adultos, consultas externas no contemplan aspectos diferenciales.
Ustedes han desintegrado lo que era un hospital infantil.
Estamos ante un paso atrás.
Decía un profesional en una carta que si lo nuevo es peor que lo existente desde el punto de vista funcional, no es fácil de creer, pero es lo que han hecho ustedes.
Esto lo decía un profesional en una carta.

Le vuelvo a pedir que tomen medidas para recuperar dentro de las posibilidades actuales, una vez trasladado el centro, lo que es un hospital infantil como tal en defensa de los derechos de los niños y de los profesionales.
Miren, todo tiene soluciones, y hay un tema que hay que solucionar.
Y es la pereza.
Desperécense.
Quítense la pereza de encima para encontrar salidas y encontrar soluciones.
Busquen soluciones en defensa de los derechos de los niños, y defendiendo el trabajo de los profesionales.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Subías.

Honorable conseller, tiene la palabra.

El senyor conseller de Sanitat:

(Per raons tècniques no ha quedat enregistrada part de la intervenció) .
.
.
los profesionales, pero también algo que es también muy importante, que son las asociaciones de pacientes, que yo creo que también debe ser esencial el poder consultar con ellos.
Concretamente con asociaciones, por ejemplo, de pacientes oncológicos, o aquellos niños que tienen enfermedades crónicas, que son los que más tiempo pasan en el hospital, y ellos también nos pueden informar si realmente esto que usted demanda en ese hospital, si dispone de salas diferenciadas, si realmente hay una escuela de mejor calidad y peor calidad que la había anteriormente, si hay unas salas de espera de mayor cantidad para poder recibir a los familiares, por ejemplo.
Yo creo que estamos decantando afortunadamente el hospital hacia el ciudadano, hacia el paciente.
Las necesidades del paciente por encima de cualquier otra necesidad.

Y yo creo que esto es muy importante, y son ellos los que nos lo tienen que agradecer.
Yo no puedo decir que estén mejor los niños en un hospital que en otro, porque los niños enfermos nunca están bien, nunca están bien.
Pero sí que cuanto más se acerque a la vida normal que puede recibir un niño, esto es normal.
Y en su casa, en la casa de los niños enfermos suele haber gente por ahí circulando, y es su familia.

El aislamiento de los niños nunca ha sido un elemento importante para mejorar su situación.
Yo creo que pueden estar perfectamente integrados en un área funcional dentro de un gran hospital, y esto no lo digo yo, sino que lo dicen los expertos que hablan sobre cómo deben de ser los hospitales del futuro, del siglo XXI.
Este siglo donde, señor Subías, da la impresión que tienen bastante dificultad en entrar en este siglo, en el siglo XXI.
Abandonen, por favor, estas posiciones del siglo XX, de los hospitales diferenciados, los hospitales verticales, los hospitales con jerarquías, los hospitales donde realmente… Yo entiendo que hace un año, año y medio, cuando se abrió el hospital la gente tuviera amenazado su puesto de trabajo y pensaba que en aquel momento el hecho de trasladarse a un nuevo hospital iba a cambiar sus condiciones laborales.
Pues mire, se les dijo que no, y no las han cambiado.
Y siguen manteniendo la identidad como servicios.
Y siguen manteniendo la identidad como elementos diferenciales.
Ellos tenían miedo a que el hecho de mezclarse dentro de los servicios pudiera suponer pérdidas para sus propios servicios.
Pues no lo ha supuesto.
Hay 183 camas infantiles de carácter individual, que no tenían en el otro hospital, y sobre todo sobre una construcción mucho más sólida y mucho más funcional que la que tenían antes.

Yo creo que en este momento podemos decir que el hospital universitario de La Fe es uno de los mejores hospitales de Europa, también en lo pediátrico, y así me lo han conseguido expresar a mí las asociaciones de los pacientes, algunos de los profesionales que he consultado, porque evidentemente no todo el mundo tiene un pensamiento uniforme afortunadamente para todo, y también los expertos que he consultado dentro de los expertos de gestión y los expertos como por ejemplo el presidente de la Sociedad Española de Pediatría, que yo creo que es una opinión formada.

En cualquier caso, por favor, señor Subías, en este caso dé un paso hacia adelante.
Yo creo que ya podemos dejar de hablar del hospital universitario de La Fe y de su traslado.
Yo creo que ya se trasladó hace bastante tiempo.
Era otra legislatura, yo entonces no era ni conseller y ahora lo soy.
Ahora me preocupo del futuro, me voy preocupando cada vez más del futuro.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable conseller.

Pasamos a la pregunta… (Veus) ¿Hay algún desorden?

La senyora Oltra Jarque:

No, jo vull precisar una qüestió d'ordre, no necessàriament n'hi ha un desordre.
Això m'ho dirà després vosté.

La senyora presidenta:

Dígame, dígame.

La senyora Oltra Jarque:

És una qüestió d'ordre, i és que n'hi ha dos persones que han estat convidades a esta comissió, i n'hi ha lloc perquè estiguen ahí, i són persones que estan malaltes, que se sap si poden vindre o no molt poquet temps abans de la comissió, perquè estan afectades de síndrome de sensibilitat química múltiple, que estan ahí fora, i se'ls ha informat que no poden passar.
I, per tant, jo vull saber les raons si no se'ls deixa passar, havent-hi lloc, i que en tot cas se'ls deixe passar a presenciar esta comissió.

La senyora presidenta:

Sí, bueno, pues, la razón que le da esta presidencia es cumplir el reglamento.
Estas señoras no han presentado, ustedes no han presentado en tiempo y forma, la comparecencia de estas personas y sabe que el reglamento está para cumplirlo.
No hay otra explicación.

La senyora Oltra Jarque:

Doncs, que lamentable la seua explicació, perquè resulta que esta petició se va traslladar ahir, igual que ahir es traslladaren peticions i hui han estat en comissions, com la d'este matí de política social, i si això és aixina jo vaig a demanar l'ajornament del punt número 6 de l'ordre del dia que, com és nostre, l'ajornarem, no complirem en esta comissió en un dels punts de l'ordre del dia per la poca flexibilitat d'esta presidència de la comissió i de la taula i, per tant, em sembla molt lamentable que un compliment del reglament s'obstaculitze d'esta manera, quan n'hi ha lloc, les persones estan fora i no n'hi ha cap obstacle perquè entren a vore la comissió.

En eixe cas, demane l'ajornament del punt sis i que se veja en una altra comissió, perquè no anem a tractar-lo sense que estiguen les persones afectades davant.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Perfecto, muy bien, pues entonces esta presidencia, a petición de ustedes, queda regla… Un momento, por favor.
¿Eh?
Dejamos aplazado el punto número 6 del orden del día.

Dígame, señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Sí, señora presidenta.

Era para pedir que reflexionara usted, que creo que no tiene tanta importancia que, aunque no le haya llegado en tiempo y forma, el que puedan entrar dos personas que tienen una enfermedad complicada, que se les pueda dejar entrar y que se…

La senyora presidenta:

Señor Subías, por favor.
Usted sabe como yo que hay un reglamento que cumplir, lo vamos hacer…

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Sí, pero le estoy diciendo que sea… Lo que le estoy pidiendo es que sea flexible.

La senyora presidenta:

Vamos a ver.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Lo que le estoy pidiendo es que sea flexible.

La senyora presidenta:

Bueno, por favor señor Subías, respete la decisión de esta presidencia que está…

El senyor Subías Ruiz de Villa:

No, no, si yo respeto.
Lo que le pido es flexibilidad simplemente.

La senyora presidenta:

Pues en este momento se cumple el reglamento, tal como lo marca, y ya está, no hay más.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Permítame que le diga que no lo entiendo.
(La senyora Oltra parla amb el micròfon desconnectat)

La senyora presidenta:

Pasemos, por favor…

Por favor, señoría.
Primero, ha llegado tarde a la comisión.
Podía haberlo hecho antes.
Le pido, por favor, que guarde silencio y que sigamos con la intervención.
No tenemos que estar aquí discutiendo temas.
Lo que no podemos hacer es ir al ritmo que ustedes quieran marcar.
Hay un reglamento y lo vamos a cumplir.

Pasamos, por favor, a la segunda pregunta, la 148, (veus) formulada por la diputada Rosario Margarita Sanz y la señora Albiol, del Grupo Parlamentario Esquerra Unida.

Por favor, tiene la palabra por cinco minutos.

La senyora Albiol Guzmán:

Bona vesprada.

Bé, en primer lloc, discrepar de la decisió de la presidenta de la comissió, perquè em sembla una qüestió de sentit comú, si n'hi ha lloc i la gent està fora.

Senyor conseller, com valora la conselleria les compres realitzades amb diners públics per l'ara exgerent de l'hospital de Torrevieja Luis Barcia, que res tenen a veure amb l'activitat hospitalària, com són les entrades de la fórmula 1 per valor de 9.
000 euros i les habitacions amb SPA per valor de 42.
000 euros?
Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra el honorable conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados, señora Albiol.

A la pregunta de cómo valora la conselleria la situación de la que informa un medio de comunicación, le puedo decir que de ninguna forma la valora, puesto que no ha sido efectuada nada más que por un medio, como le digo, de comunicación.

La Conselleria de Sanidad tiene una relación contractual con la empresa titular de la concesión administrativa, no directamente con el personal de gestión sanitaria que pueda contratar, y en ningún caso nos consta que se haya consumido dinero público dentro de las transacciones que usted refiere dentro de la pregunta.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable conseller.

Señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé, senyor conseller, mire, jo ací veig dos problemes fonamentalment en aquest tema: per una part, un problema molt concret i que poden ser les males pràctiques de l'exgerent de l'hospital de Torrevieja, qui ja es va vore embolicat en un escàndol quan va decidir posar en marxa el pla de xoc per a acabar amb les llistes d'espera de cirurgia, on contractava metges d'atenció primària com a cirurgians, i això va ser en juny de 2010.

Per tant, ahí ja hi va haver un escàndol al voltant d'aquest exgerent de l'hospital de Torrevieja.
Però, a més, al voltant de l'exgerent s'han donat diversos escàndols.
També la desviació de fons públics per a la creació d'un centre en Rússia, sembla, i també sembla la realització de compres i despeses no relacionades amb l'activitat hospitalària.

Estem parlant d'unes jornades que se van realitzar en un hotel amb SPA, amb entrada a Terra Mítica inclosa, amb regals -se van comprar 200 barnussos per un valor de 5.
194 euros, se van comprar 150 paraigües automàtics per un valor de 661 euros.
Es a dir, va ser tota una jornada lúdica, en un hotel amb SPA, on va participar l'equip directiu i diversos càrrecs intermedis de l'hospital i de l'empresa, i per tant es van gastar diners públics, perquè és una empresa la que gestiona l'hospital, però evidentment ho fa amb diners públics.
I també se van comprar durant uns anys entrades per al Gran Premi de Fórmula 1, 30 entrades, per un valor de prop de 9.
000 euros.

Per tant, eixe és un problema, no?
, les males pràctiques que haja pogut tindre el senyor Barcia, l'exgerent de l'hospital de Torrevieja, que és malbaratar els diners públics o gastar-se els diners públics en qüestions que res tenen a veure amb l'activitat hospitalària.
I dic que este és un problema, però el segon problema i el més greu és el que vosté m'acaba de confirmar quan diu que conselleria no valora.
Bé.
Perquè el més important és què ha fet la conselleria amb tota aquesta qüestió del gerent de l'hospital de Torrevieja, perquè resulta que tot açò ve passant des de l'any 2008.
2008, 2009, 2010 i fins al 2011 no es prenen mesures per part de conselleria, per part del comissionat en l'hospital de Torrevieja.
Perquè en 2011 és quan salta l'alarma, quan els treballadors donen la veu d'alerta i, per tant, és quan la conselleria o quan el comissionat posa les mesures que ha de posar o insta l'empresa que pose aquestes mesures.

Per tant, una de dos, de conselleria.
O estem fent la vista grossa a tot el que passava en aquest hospital i, per tant, estaven sent còmplices i, per tant, estaven donant per vàlides aquestes pràctiques des del meu punt de vista dolentes, pràctiques molt dolentes perquè estem parlant de gastar-se diners públics en entrades per a la fórmula 1 o estem parlant de gastar-se diners públics en un hotel amb SPA, o estem parlant de gastar-se els diners públics en regals per a l'equip directiu.
Una de dos: o s'estava sent còmplice i s'estaven donant per bones aquestes pràctiques o la conselleria no s'estava assabentant absolutament res del que passava en aquest hospital i del que passava amb aquesta gerència.

I mire, siga una cosa o l'altra, siga perquè estaven donant per bones aquestes pràctiques o siga perquè vostés no s'estaven assabentant del que allí passava, la qüestió és molt greu.
Siga una cosa o siga l'altra.
Si ho sabien, perquè ho consentien, i si no ho sabien, per no saber-ho.
Perquè al cap i a la fi, estem parlant d'una gestió amb diners públics, encara que siga una empresa, perquè eixa empresa evidentment gestiona perquè la conselleria li dóna uns diners dels nostres impostos perquè gestione.

Per a nosaltres, açò és una conseqüència més de la privatització de la sanitat.
Quan un hospital està gestionat per una empresa privada i quan el personal el controla aquesta empresa privada, doncs, bé, ahí n'hi ha opacitat, n'hi ha falta de transparència, n'hi ha una falta de control per part de l'administració de com s'estan gastant eixos diners públics i, per tant, quan vosté arriba ací i me diu que vosté no valora.
No valora, per què no valora?
Perquè és l'empresa la que se fa càrrec de posar gent o perquè simplement vostés no sabien realment què estava passant en eixe hospital.

Per tant, des d'Esquerra Unida li demanem que.
.
.
Evidentment, si jo tinc eixa informació vosté també la té, evidentment i, per tant, que valore i que ens diga si li sembla bé o mal que se gasten els diners en la fórmula 1, i sobretot què estava fent la conselleria quan estava passant tot això en eixe hospital.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Honorable conseller, tiene la palabra.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, presidenta.

Señora Albiol, vamos a ver.
Yo creo que el modelo concesional, el modelo de colaboración público-privada de los hospitales valencianos debe de conocerse un poco.
Entonces, debo de comentarle lo siguiente: la empresa concesionaria tiene posibilidad de contratar y nombrar a sus directivos, sí, con la previa autorización de la conselleria para ser nombrados, pero dentro de un contacto de colaboración laboral privado.
Es un contrato privado que se establece entre la empresa y, en este caso, el director.
No interviene para nada la conselleria en este contrato, y no se obliga al director a cumplir las normas de la conselleria, sino las normas de la empresa.

La gestión de compras corre a cargo de la concesión administrativa, y la conselleria lo que exige es asumir lo que se formula en el contrato, con la concesión.
Y lo que se formula en el contrato, con la concesión, es la prevención de las enfermedades, la promoción de la salud y la asistencia sanitaria en régimen igualitario, gratuito y universal de toda la población contemplada dentro de la cápita correspondiente.

Ejerce el control sobre los resultados de la empresa que contrata, no sobre los particulares.
Yo luego le voy a poner un ejemplo para que lo entienda bien.
Ejerce el control sobre resultados asistenciales y económicos.
Al final, los resultados económicos se valoran en una comisión mixta, formada por la Conselleria de Sanidad y por la propia empresa para realmente establecer un resultado de qué se ha producido durante el año en curso en las relaciones económicas que se mantienen con ellas.
Unas veces salen positiva para la concesión, y otras salen positiva para la Conselleria de Sanidad.

En cualquier caso, sí le tengo que decir que la Conselleria de Sanidad, como el gobierno valenciano, está demostrando que está rechazando cualquier caso en que se produzcan prácticas poco éticas.
Esto lo estamos haciendo.
Y en principio, si se hubieran producido estas prácticas poco éticas yo tampoco las apoyaría.
Pero no me podría meter en una relación contractual donde yo no participo.
En cualquier caso, la única noticia que tengo de estas prácticas poco éticas ha sido a través de los medios de comunicación, y alguno muy concreto, donde dan la impresión de que existe alguna posibilidad de intercambio, vamos a decir de información entre las partes.
No en relación con la Conselleria de Sanidad.

En cualquier caso, si realmente hubiera elementos objetivos que hablan de que ha podido existir una malversación en el caso de que el director que por entonces estaba y que efectivamente la conselleria fue informada de que iba a ser cambiado, y asintió en que esta cambio se produjera, pues si hubiera habido algún tipo -como le digo- de algún elemento distorsionador de las cuentas con la propia concesión que le había contratado, con la propia empresa que le había contratado, la empresa debería de, en vez de haber ido a los medios de comunicación a comunicar en qué sentido se había producido esta posible alteración de las cuentas, debería haber ido a un juzgado de lo laboral o de lo social, o de lo civil, o de lo penal, en caso de que fuera necesario.
En cualquier caso, la empresa es quien debe de considerar si la mala gestión se ha producido, y debe de utilizar los medios que considere necesarios para corregirlos.

En cualquier caso, ya le he dicho que la Conselleria de Sanidad no comparte las prácticas poco éticas, como por ejemplo, como usted dice, aunque ha aparecido en los periódicos, pero yo no tengo ninguna constancia de ello, de que se utilice el dinero de ninguna empresa en viajes o en elementos -digamos- de consideración particular.
Pero, en cualquier caso, ya le digo que no era dinero público, porque el dinero público que nosotros transformamos a la concesión es el dinero de la cápita para la prestación de la asistencia sanitaria y que establecemos con la empresa, no con el director del hospital, porque no tenemos ninguna relación con el director del hospital, sino con la empresa.
Que, por cierto, es la misma empresa que entonces estaba ahí.
Es mayoritariamente Ribera Salud.

En cualquier caso -como le digo-, hemos realizado los elementos de control que consideramos necesarios cuando alguno de los elementos del intercambio económico que tenemos con cualquier empresa no se realizan.

En este sentido, yo le voy a poner un ejemplo: si usted, por ejemplo, contrata una empresa dentro de su partido político, o dentro de las Cortes, o dentro de cualquier institución, por ejemplo, de limpieza, y dentro de las personas que acuden a la limpieza hay una persona que decide actuar de una forma incorrecta, usted no es responsable de que la persona (remors) sea incorrecta.
No, no, está muy equivocada, señora Albiol.
No es dinero público.
Nuestro dinero público está contratado con una empresa y no con el director de ninguna empresa.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, honorable conseller.

Vamos a suspender por dos minutos para despedir al conseller.

Muchas gracias.

(Se suspén la sessió durant uns minuts)

La senyora presidenta:

Gracias, señorías.

Proposició no de llei sobre la dotació de personal d'infermeria en tots els centres d'educació especial del País Valencià, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 12.
532, BOC número 55)

La senyora presidenta:

Continuamos con la comisión, y pasamos al punto número 3, porque la pregunta 149 ha sido aplazada: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la dotación del personal de enfermería en todos los centros de educación especial del País Valenciano, presentada por el Grupo Esquerra Unida, y tiene la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Moltes gràcies.

Els objectius, funcions i actuacions del professional d'infermeria en els col·leges són molts i molt variats.
El professional d'infermeria, com a membre de la comunitat educativa, s'implica en el desenvolupament integral de l'alumne i per això contribuïx a l'atenció de tota comunitat educativa.

Alguns dels objectius més importants, per exemple, conéixer el nivell de salut dels alumnes i fer un estudi de camp sobre el context escolar i comunitari; aconseguir la detenció i tractament precoç de problemes de salut o, per exemple, prevenir la malaltia i les seues complicacions, mitjançant una actuació preventiva de malalties i en educació per a la salut; promoure la correcta immunització dels escolars, o potenciar la participació i relació amb els pares dels alumnes, informant-los i formant-los sobre diversos aspectes de la salut dels seus fills i filles amb la finalitat de promoure la salut i de previndre problemes.

Per tant, les funcions del professional d'infermeria en una escola abracen des de la funció més assistencial, passant per la docent i investigadora i la funció més administrativa o gestora.

Quant a la funció assistencial, l'objectiu principal és promocionar, protegir, mantindre i rehabilitar la salut de la comunitat educativa.
Estem parlant de, per exemple, la primera assistència sanitària davant d'una situació d'urgència o d'emergència que pot sorgir durant l'horari escolar o estem parlant de l'administració de tractaments prescrits per ordre facultativa o d'identificar les actuacions o les necessitats de salut i les cures que requerixen els alumnes.

També, quant a la funció docent, l'objectiu principal seria promoure la salut i l'adquisició d'hàbits saludables a través d'educació per a la salut dirigida no sols a l'alumnat, sinó també als pares i mares i als professionals del centre educatiu.

Els beneficis per a l'alumnat de tots els centres educatius del País Valencià seria sense cap tipus de dubte molt elevat.
En l'actualitat ens estem enfrontant a problemes de salut com els que apareixen en edat escolar que són molt difícils d'abordar sense l'ajuda d'un professional de la salut, estic parlant, per exemple: del consum de drogues, dels alts índexs de colesterol infantil, de l'increment del percentatge d'obesitat infantil, de qüestions com anorèxia, bulímia, qüestions de salut sexual, etcètera, etcètera.

Per tant, des d'Esquerra Unida del País Valencià, apostem.
.
.
-i, de fet, ja hem presentat i debatut alguna altra iniciativa al respecte ací en les Corts Valencianes-, apostem, com dic, perquè tots els centres educatius públics del País Valencià tinguen un professional d'infermeria en tot l'horari escolar.

Però és cert que la proposició no de llei d'avui és una qüestió més concreta, és sobre una qüestió d'una prioritat màxima i és sobre allò que és absolutament imprescindible, i és que tots els centres d'educació especial del País Valencià tinguen aquest professional d'infermeria.
Com dic, nosaltres apostem perquè el tinguen tots els centres educatius, però ara en estos moments allò que és absolutament imprescindible és que, almenys, els centres d'educació especial compten amb aquest professional d'infermeria.

És una qüestió que no hauria d'estar debatent-se avui en aquesta cambra, en aquesta comissió, perquè ja hauria d'estar solucionada des de fa molts anys.
I, evidentment, si els beneficis per als centres ordinaris són immensos; per als centres d'educació especial, ho són encara més, però jo diria, com dic, que aquesta figura és imprescindible.
I la veritat és que no ho entenc.
.
.
, bé, ni ho entenc jo, ni ho entenen, estic segura, els pares i mares d'aquests alumnes, perquè suposa una intranquil·litat estar duent als seus fills i a les seues filles a les escoles sense tindre l'atenció que deuen tindre.

Estem parlant de xiquets i xiquetes que tenen medicació diària, que tenen problemes motors, epilèpsia, problemes respiratoris; xiquets o xiquetes que estan sondats, que tenen traqueotomies, que porten respiradors, que poden patir crisis convulsives, etcètera, etcètera, i per tant estem parlant de situacions que requerixen, com dic, eixe professional d'infermeria, eixe professional de la salut en el centre.

I en el millor dels casos, la majoria d'aquests centres el que tenen és un infermer o una infermera que acudix una hora al dia, o dues hores al dia, al centre, normalment a l'hora de menjar, o bé per a canviar la sonda, o bé per a atendre l'oxigenoteràpia, o per a alguna coseta molt puntual, però la resta de la jornada aquests xiquets i aquestes xiquetes han d'estar atesos pel personal.
.
.
, pels mestres o pels educadors i educadores, que malgrat tindre tota la voluntat del món en fer bé les coses, doncs, evidentment, no tenen els coneiximents i no tenen la formació adequada per a atendre'ls de forma correcta, perquè no són professionals sanitaris, simplement per això.

I la situació actual és absolutament desoladora.
El País Valencià compta amb 30 col·legis públics específics d'educació especial i 16 concertats, o siga, estem parlant de 46 col·leges d'educació especial entre públics i concertats, i des que en el 2008 es va aprovar la llei de drets de salut dels xiquets i adolescents, que és la llei que va marcar en el seu article 10.
4 que «els centres docents específics d'educació especial estaran dotats de personal d'infermeria, que dependrà orgànicament del departament sanitari corresponent», és a dir, des del 2008 que es va aprovar esta llei, que marcava per llei que tots els centres d'educació especial han de tindre aquest personal d'infermeria, des d'aleshores, sols s'han dotat huit centres, sols huit: un centre a València, un centre a Vila-real, un a Elx, un a Calp, un a Bétera, un altre a València, un a la Vila Joiosa i un a Castelló, sols huit centres dels 46 dels quals estem parlant.

Per tant, el que estem dient és que si sumem el que n'hi ha dotat, doncs, estem parlant que, en estos moments, sols hi ha personal d'infermeria en un 19% dels centres i, per tant, tenim ahí un 80% dels centres sense dotar.
Estem parlant que n'hi ha un 80% dels centres d'educació especial en el País Valencià que no tenen eixe personal d'infermeria, tal i com marca la llei de drets de salut dels xiquets i dels adolescents.
Per tant, la nostra proposició no de llei és claríssima, és que tots els centres d'educació especial, complint la llei, se doten ja de manera immediata d'eixe personal d'infermeria.

I no vull desaprofitar l'ocasió, i ja que estem en aquest debat, d'enunciar que els pocs centres que s'han dotat d'infermer escolar, doncs, haja segut mitjançant la privatització del servei, haja segut mitjançant la contractació d'una empresa, que eixa empresa alhora contracta un infermer o una infermera per a fer aquest treball.
És a dir, que han aprofitat.
.
.
, l'haver dotat els pocs centres que han dotat, ho han aprofitat, a més, perquè una empresa faça un bon negoci -bé, una empresa, no, perquè és una empresa a Alacant, una a Castelló i una a València, Carburos, Gasmedi i Vitalaire-, perquè el que estan fent és no contractar directament des de conselleria, sinó que contracten mitjançant aquestes empreses, és a dir, han fet una privatització del servei.

Per tant, estem parlant que si una empresa contracta aquest servei, una de dos: o a les arques públiques ens costa més diners, o a la infermera o infermer se li paguen menys diners que als infermeres o infermers de la pública, perquè evidentment d'algun lloc han d'eixir els diners per a l'empresa.
Una de dos: o a mosatros mos costa més car, o el personal està cobrant menys diners del que els correspon.

Nosaltres el que tenim clar és que la nostra reivindicació és que se doten tots els centres d'educació especial ja de forma immediata d'aquest personal d'infermeria, tal i com marca la llei de drets de salut de xiquets i adolescents, però a més que aquests siguen personal directe de la conselleria, perquè evidentment no té ningun trellat que la conselleria contracte una empresa i eixa empresa contracte a la infermera o a l'infermer per a donar aquest servei, quan se podria fer directament per part de la conselleria.
No n'hi ha absolutament ningun motiu que ens duga a aquesta privatització d'aquest servei.
I, per tant, com dic, que se dote ja de personal als centres, però que, a més, el personal siga directament contractat per la conselleria.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Para fijar posición, tiene la palabra la señora Oltra, del Grupo Compromís.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Primer, expressar la meua estranyesa perquè no s'haja acumulat esta iniciativa a la iniciativa amb registre d'entrada 13.
062, del Grup Compromís, que planteja bàsicament el mateix, que és el compliment de la Llei 8/2008, de 20 de juny, de drets de salut dels xiquets i adolescents, on, efectivament, en l'article 10, apartat 4, s'establix l'obligatorietat dels infermers escolars en els centres d'educació especial.

Jo supose que esta manera d'ordenar el debat d'esta comissió està a l'altura de com se presidix el tema de les assistències a esta reunió, és a dir, estem en la mateixa.
.
.
en la mateixa altura de mires organitzativa i moral en este cas.
Però bé, en qualsevol cas, ho tornarem a debatre açò quan arribe el torn de la nostra iniciativa.

I, per descomptat, nosaltres anem a donar a la iniciativa d'Esquerra Unida, perquè diu bàsicament el mateix que estem plantejant nosaltres i parla de l'eficàcia d'implantar programes d'educació per a la salut a edats primerenques, abans que apareguen conductes de risc, que estan sobradament demostrats.
.
.
, la necessitat d'estos programes d'educació per a la salut, tant per l'Organització Mundial de la Salut, com del Consell d'Europa, que ha definit en diferents textos i documents la necessitat de fomentar a l'àmbit escolar l'adquisició de coneiximents que potencien el desenvolupament de joves preparats per a elegir estils de vida saludables.

Tanmateix, no sempre ha estat eficaç, degut a la seua complexitat del concepte de transversalitat en l'educació per a la salut en el sistema educatiu, abordant-se estos temes de manera esporàdica i diversa.

Paral·lelament a això, és evident que cada vegada s'han d'integrar més xiquets i xiquetes en els centres escolars amb malalties i discapacitats cròniques; quan parlem de centres d'educació especial, amb més motiu, perquè estem parlant de xiquets que en la seua totalitat tenen este tipus d'afeccions.
Però fins i tot en l'escola que no és d'educació especial, sinó en l'educació reglada, ja n'hi han moltíssims xiquets que tenen problemes específics de salut, perquè tenen epilèpsia, tenen asma, diabetis, al·lèrgies, mobilitat reduïda i que.
.
.
, bé, que passen moltes hores en l'escola.

Per tant, entenem que el fet que existisquen infermers o infermeres escolars -que algunes AMPA ja han fet projectes pilot amb un conveni amb l'escola d'infermeria, en el qual n'hi han col·leges que ja tenen eixe servei d'infermeria escolar- que, per un costat, cobrix la part de l'educació per a la salut i, per altre costat, cobrix l'atenció, a vegades, de qüestions que no requerixen la intervenció d'un metge i que poden ser perfectament atesos per un personal sanitari que té la titulació en infermeria, i que, per tant, també descarrega el centre de salut de referència d'un possible cas que se suma, a moltes vegades, els casos de col·lapse que tenim en els centres de salut.

Per tant, esta és una iniciativa que té la seua virtuositat per on se mire, vull dir, perquè, per un costat, ajuda a fer programes d'educació per a la salut; per altre costat, garantix l'atenció dels xiquets i xiquetes amb algun problema de salut crònica o, fins i tot, amb algun problema esporàdic d'alguna caiguda o d'alguna ferida, que no té la necessitat que intervinga un personal, digam, metge, sinó que pot ser solucionat per personal sanitari d'infermeria, i, per altre costat, en el cas dels centres d'educació especial, a més, complim la llei.

Jo entenc que vostés, senyories del partit majoritari, estiguem molt acostumats que s'incomplisquen les lleis, perquè, fins i tot, s'incomplixen les lleis que.
.
.
, bé, que acaben en qüestions que estan penades pel Codi penal, doncs una llei com estes que vostés segurament la tenen com de segona fila, doncs, no els importa incomplir-la.

Però és important recordar que la Llei 8/2008, en el seu article 10.
4 diu que «els centres docents específics d'educació especial estaran dotats de personal d'infermeria, que dependran orgànicament del departament sanitari corresponent».
És que això és una llei que vostés estan incomplint, per no dir que incomplixen el seu programa electoral.
Però a mi això, doncs, m'importa menys, perquè allò dels programes electorals veig en vostés que és com.
.
.
no sé, com més flexible, no?
, perquè ací un se presenta a les eleccions, diu el que li dóna la gana i, després, fa el que li dóna la gana també.

Però, clar, quan està en la llei que vostés han aprovat, perquè a més és una llei del 2008, per tant, vostés tenien majoria absoluta, doncs, evidentment, o vostés la complixen, o els acolorirem la cara.
Aleshores, hem de acolorir-los la cara, perquè no estan complint esta llei, no l'estan complint.
I la van aprovar vostés; a més, a bombo i platerets, perquè estaven complint el seu programa electoral.
Senyors del PP, complir un programa electoral no és fer una llei que després s'incomplix.
Complir amb un programa electoral és fer una llei, aprovar-la i complir-la.
Això sí que es complir.
I el que vostés fan és incomplir i mentir a la ciutadania.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra, por el Grupo Parlamentario Socialista, el señor Arques.

El senyor Arques Cortés:

Gracias, señora presidenta.

Bueno, recordar que este punto ya fue debatido aquí en comisión el pasado 29 de noviembre de 2011.
Se le preguntó a la secretaria autonómica de Sanidad sobre la dotación de personal de enfermería en los distintos centros de educación especial, y también en relación a un incidente que hubo en el colegio de educación especial Tomàs Llàcer de Alcoy, donde un alumno se atragantó y estuvo a punto de fallecer y necesitó de la asistencia de una SAMU.

Estamos ante.
.
.
, bueno, cuatro meses después, estamos ante la misma pregunta, la importancia de las funciones de la enfermera escolar no son debatibles, de la enfermera escolar.
La presencia de la figura de la enfermera escolar debería estar presente en todos los centros educativos, por la labor que realizan en los distintos ámbitos, ámbitos de prevención, modificación de hábitos inapropiados, etcétera, y en especial, en el ámbito de la educación especial.

Recordar que los niños en centros de educación especial son niños con graves problemas de salud, desde la parálisis cerebral, pasando por enfermedades metabólicas, autismo, trastornos generalizados del desarrollo, deficiencias físicas o sensoriales asociadas a su discapacidad, etcétera, etcétera.
Y muchas veces con sondas, medicación especial, que necesitan supervisión continua del personal sanitario.

Ya en el año 2008, y a propuesta del Grupo Socialista, se debate en la cámara y se aprueba la ley de los derechos de la salud de los niños adolescentes de la Comunidad Valenciana, cuyo preámbulo ya se ha determinado aquí, y presenta la ley por.
.
.
, cuya ley tiene una finalidad de que los niños adolescentes de la Comunidad Valenciana tengan garantizado el derecho a la salud en su sentido más amplio.

El artículo 10.
4, que también se ha desarrollado, habla de que los centros docentes específicos de educación especial estarán dotados de personal de enfermería y que dependerán orgánicamente del departamento sanitario correspondientes.
Es decir, han de tener personal presencial.
Y es aquí donde realmente vemos las carencias de La Generalitat.

Tenemos en la Comunidad Valenciana 46 centros, 30 centros públicos, 16 centros concertados, y que tan solo cuentan con 8 profesionales.
Así lo dijo el señor Cervera cuando era conseller y declaró que todos los centros o colegidos de educación especial de la comunidad cuentan con asistencia sanitaria.
Pues 46 centros tenemos con solo 8 profesionales.
Y de esos 8 profesionales, para ser más.
.
.
, particularizar, 2 vienen de la Conselleria de Sanidad, otros vienen de otras consellerias -interpreto que será la de educación- y, finalmente, el resto, los 6 vienen con convenios con AMPA, ayuntamientos o con Cecova.

Por lo tanto, estamos ante unas carencias gravísimas de asistencia y dotación de personal de enfermería en los centros, tanto de educación pública como concertados.
Y todo ello, si la Ley 8/2008 es de junio de 2008, el reglamento se desarrolló catorce meses después, en agosto de 2009.

Por lo tanto, carencia tanto en el desarrollo, en la importancia y, por supuesto, lo más importante, en la dotación de los profesionales de enfermería en los centros de educación especial de la Comunidad Valenciana.

Y, finalmente, dos cuestiones.
Si todos los centros de educación especial deben contar con una enfermera presencial y no jugar a aspectos parciales, que las enfermeras o los enfermeros no están únicamente en el horario de comidas, sino que estén durante toda la jornada educativa.
Y con estos planteamientos evitaremos los problemas, evitaríamos esa parada respiratoria en un atragantamiento en la comida que tuvo, por ejemplo, una alumna en el centro de educación especial Tomàs Llàcer de Alcoy.

Y, finalmente, solicitar que como cumple.
.
.
, como plantea la normativa, todos los centros de educación especial han de contar con enfermera escolar.
No es de recibo que 46 centros solo cuenten con 8 profesionales.
Estamos ante una carencia.
Y seguro que una desgracia acabará siendo la conselleria demandada y el error humano costará muchísimo dinero y, por supuesto, muchísimas desgracias.

Por lo tanto, un esfuerzo en salud, un esfuerzo en los centros de educación especial y un esfuerzo con los alumnos de necesidades educativas especiales.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Arques.

Tiene la palabra, por el Grupo Parlamentario Popular, la señora Nieves Martínez.

La senyora Martínez Tarazona:

Gracias, presidenta.

Señoras y señores diputados, creo que se han olvidado de algo muy primordial, y es que en la Comunidad Valenciana existe una red de atención perfectamente estructurada y accesible.
Y ustedes están viendo la escuela como un recurso comunitario, que no puede ser contemplado de manera aislada del resto de la comunidad, ni tampoco los escolares, maestros y padres, siendo la enfermera comunitaria la que debe identificar, priorizar, planificar, desarrollar y evaluar los cuidados en el ámbito escolar, de manera coordinada con el resto de miembros del equipo de atención primaria, favoreciendo la participación activa de todos los agentes de salud implicados -no solamente el personal de enfermería-, favoreciendo así la integridad y la continuidad de los cuidados y evitando generar problemas de salud.

Podemos decir que la totalidad, pese a que ustedes digan lo contrario, de los centros educativos de nuestra comunidad están cubiertos por personal de enfermería.
Y por ello, podemos afirmar que todas las necesidades en materia asistencial, preventiva y de promoción de la salud están debidamente atendidas.

La implantación de la figura del profesional de enfermería -porque a mí eso de enfermera escolar me parece un poco fuera de tono- vino derivada de la promulgación, como ustedes muy bien han dicho, de la Ley 2/2008, del 20 de junio, de La Generalitat, de los derechos de salud de niños y adolescentes, desarrollada reglamentariamente mediante la orden del conseller de 29 de julio de 2009.

Con el establecimiento de este nuevo marco jurídico, el Consell de La Generalitat se propuso mejorar la esfera jurídica de nuestros niños y adolescentes en materia de salud.
Esta aspiración quedó materializada en el artículo 10 de la ley, (so d'un mòbil) en la que se recoge la.
.
.
-perdón-, el firme compromiso del Consell de garantizar esa mejora en cuatro puntos.

El primero -que ustedes lo han obviado, pero que es claro-, para que los menores escolarizados, con problemas médicos crónicos, que necesiten atención sanitaria puedan seguir su proceso escolar con la mayor normalidad posible.
Cada centro educativo se adscribirá al centro de salud -y vuelvo a recalcar la palabra centro de salud- más próximo, desde donde se le facilitará, de acuerdo con la valoración de las necesidades, la atención sanitaria específica que sea necesaria.

En un segundo punto, la conselleria competente en materia de sanidad pondrá en conocimiento de la conselleria competente en materia de educación -pues aquí hay que trabajar conjuntamente- los protocolos de intervención -trabajamos por protocolos- que sean elaborados para casos de enfermedades infecciosas.

En su tercer punto, dice que cada centro escolar tendrá un centro de salud público de referencia para las acciones de promoción de la salud y para comunicarse ante los problemas de enfermedades transmisibles.
Creo que todo eso que ustedes estaban demandando, la ley en estos tres puntos ya lo está valorando también.

Y en su punto cuatro -que ese es el que al parecer es el que aquí más interés nos está despertando-, dice específicamente, como ustedes han dicho, los centros docentes específicos de educación especial estarán dotados de personal de enfermería que dependerán orgánicamente del departamento sanitario correspondientes.

Pues bien, desde este recurso asistencial, un profesional especialista de enfermería familiar y comunitaria ha de facilitar, de acuerdo con una valoración clínica de las necesidades, una atención sanitaria adecuada en cada caso.
O sea, de acuerdo con la valoración clínica de las necesidades, una atención sanitaria adecuada a cada caso.

Queda claramente acotado tanto el grado como el nivel de compromiso que el Consell adquirió hace algo más de tres años en esta materia.

En 2009, la Conselleria de Sanitat consensuó con la de Educación, y en especial con el Consejo de Enfermería de la Comunidad Valenciana, es decir, con los mismos profesionales, un protocolo asistencial, en el que determinaba de manera explícita el modo y el tiempo de dedicación que este personal iba a dedicar a cada centro educativo.

Así, en los centros docentes de carácter convencional, el personal de enfermería se desplaza desde el centro de salud al que están adscritos para realizar labores de promoción de salud y prevención de enfermedades.

Y, por otro lado, en los centros docentes de educación especial, el tiempo de dedicación se determina en función del número de alumnos afectados y, sobre todo, del nivel de cuidados que cada uno exigía.

Así, pues, creo que.
.
.
, hay que resaltar una frase, que sería: las necesidades sanitarias han de ser adecuadas a cada caso, a cada centro y a cada momento, con las evaluaciones pertinentes que requiera la introducción de nuevos alumnos en los centros escolares.

Gracias.
(Se sent una veu que diu: «¡Muy bien!
»)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Martínez.

Señora Albiol, tiene la palabra por cinco minutos.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé.
Vindre a aquesta comissió de sanitat a dir que la totalitat de centres d'educació especial estan coberts pel personal d'infermeria, no és sols una fal·làcia, sinó que a més és un intent d'enganyar la ciutadania.

El que passa és que la realitat és la que és.
I vosté podrà vindre ací a dir aquestes barbaritats que ha dit avui, perquè el que ha dit és una gran mentida, perquè els centres d'educació especial al País Valencià no estan dotats de personal d'infermeria, no ho estan.
Vosté pot vindre ací i intentar enganyar la ciutadania.

Però, com dic, la realitat és la que és, i la realitat és que n'hi han 24 centres específics públics d'educació especial i 13 centres específics d'educació especial concertats que no tenen eixe professional d'infermeria.
I eixa és la realitat.
La realitat és que el 80% dels centres d'educació especial del País Valencià no tenen personal d'infermeria.

Evidentment que n'hi ha infermers, infermeres, metges, pediatres en el centre de salut corresponent, evidentment.
Faltaria més que no n'hi haguera eixe personal en els centres de salut!
, que estan -clar que sí-, estan a l'abast de les escoles, a l'abast de les famílies i a l'abast de tothom.

El problema és que això no és suficient.
Que estem parlant de centres on la immensa majoria dels xiquets i les xiquetes que acudixen a eixe centre tenen problemes mèdics, tenen, ja ho he dit abans.
.
.
Estem parlant que poden patir epilèpsies, que poden patir crisis convulsives, que tenen problemes respiratoris, problemes motors, que necessiten tindre eixe personal d'infermeria físicament en el centre.
I eixe és el tema.

Perquè des dels centres de salut no es pot cobrir tot això.
Ja tenen prou feina i estan prou saturats i prou massificats els centres de salut com per a més tindre d'atendre a les escoles.
I no s'està fent, no s'està fent.
I, a més, no s'està fent i, per tant, no s'està fent eixa educació per a la salut, no s'està formant els pares i les mares del alumnes, no s'està formant el personal de la comunitat educativa, no s'està tenint presència física en els centres d'educació especial, no se poden atendre des del centre de salut totes aquestes carències, no se pot donar educació per a la salut des del centre de salut, perquè no s'està fent, perquè no n'hi ha prou personal per a fer-ho.

I, per tant, com dic, vindre ací a dir que tots els centres tenen eixe personal d'infermeria és una gran mentida.

Vostés estan incomplint la llei.
I com a mínim, com a mínim, el que podrien fer és vindre ací i reconéixer que no l'estan complint i almenys dir que intentaran complir-la.
Però és que el tema és molt greu, és molt greu, perquè si almenys, si almenys digueren que van a intentar complir-la.
.
.
Però no, no, res d'això.
El que diuen és que ja s'està fent, quan no és veritat.
La llei és molt clara, la Llei 2/2008, de drets de salut de xiquets i adolescents, diu que tots els centres docents específics d'educació especial estaran dotats de personal d''infermeria.

I mire, senyora Martínez, això no vol dir que tenen una infermera al seu abast en el centre de salut.
Vosté està molt equivocada.
Bé, està molt equivocada, no.
Vosté intenta enganyar-nos.
Ja m'imagine jo que vosté sap que això no significa el que vosté ha dit.
Quan en la llei se posà això -i jo estava en esta legislatura quan es va aprovar aquesta llei, després d'un gran debat-, va quedar claríssim en aquesta comissió, claríssim, que del que estàvem parlant era que els centres d'educació especial tindrien presència física en el centre durant tot l'horari escolar i que formarien part de la comunitat educativa eixe personal d'infermeria.

Perquè això es va quedar claríssim ací.
Vosté crec que no estava en eixa comissió, però és que jo vaig estar en eixe debat.
Jo sé el que es va aprovar quan es va aprovar l'article 10.
4 de la Llei 8/2008.
Ho tinc claríssim.
I, per tant, ara no vinguen a enganyar-nos i a dir-nos que això se referia que la infermera estava en el centre de salut i, si feia falta, anava al centre escolar, perquè no és veritat.

Nosaltres, des d'Esquerra Unida, ho hem deixat claríssim.
El que han de fer és complir la llei, perquè estan incomplint la llei que vostés mateixos van aprovar, l'estan incomplint.
I com a mínim, ja dic -i espere que en la seua segona intervenció faça el que jo li vaig a dir-, és reconéixer que no s'està fent i dir que se farà, perquè si no, la situació és encara més preocupant del que jo em pensava.

La situació és molt preocupant ara, perquè no tenen infermera escolar el 80% dels centres d'educació especial, però la situació serà més greu si damunt vostés es tapen els ulls, no ho volen vore i el que fan és enganyar-nos o intentar enganyar-nos -que evidentment no ho aconseguixen- dient que ja estan dotats.
No ho estan, no estan dotats.
Falta el 80% de centres per dotar.
Per tant, l'exigència d'Esquerra Unida és que se doten de manera immediata, com marca la llei.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra la señora Martínez.

La senyora Martínez Tarazona:

Gracias, presidenta.

Mire, señora Albiol, en la actualidad yo insisto en cumplimiento del precepto de la Ley 8/2008, en el artículo 10, en su punto 4, y en concreto en la orden de julio, concretada en la orden de 29 de julio de 2009, de la Conselleria de Sanitat, en su artículo 7 dice específicamente: «Tal y como recoge la Ley 8/2008, los centros de educación especial públicos contarán con un profesional de enfermería dentro del centro y en horario escolar.
Este personal tendrá a todos los efectos dependencia orgánica de la gerencia del departamento de salud y cuyo tiempo o dedicación al centro será establecido tras la valoración de necesidades realizada por dicha gerencia en función de los alumnos afectados y su grado de necesidad de cuidados de enfermería.
»

Pues, como le decía, siguiendo las normas establecidas a través de la gerencia del departamento de salud correspondiente, se realizan las gestiones pertinentes al objeto de cubrir los puestos de personal de enfermería en centros públicos de educación especial.
Así, a día de hoy, un total de 42 centros de educación especial valencianos cuentan con la asistencia sanitaria en el propio centro educativo.
Esta asistencia es prestada bien por profesionales adscritos al centro de salud más próximo y que se desplazan periódicamente desde el mismo o bien por la figura del personal profesional de enfermería escolar que trabaja a tiempo completo en el centro educativo.

Y no se crea que a nosotros no nos gustaría que fueran los 42 centros y que se está trabajando día a día en ello.
Pero usted bien sabe que las leyes se aprueban, pero, luego, según la disponibilidad presupuestaria, se van cumpliendo.
(Remors) Esto último, lo que le decía de que hay personal que trabaja a tiempo completo en el centro educativo ocurre en once centros, que yo tenga constancia, no en los ocho que ustedes están diciendo y que le puedo relatar.

La senyora presidenta:

Señorías, por favor, guarden silencio.

La senyora Martínez Tarazona:

En la provincia de Castellón tenemos La Panderola de Vila-real y Benadresa; en la provincia de Valencia tres, San Cristóbal de Sagunto, Virgen de Agosto de Bétera y no se olviden ustedes del programa comunitario integrado de Cruz Roja de Valencia; y en la Comunidad de Alicante tenemos el Secanet de la Vilajoyosa, Virgen de la Luz de Elche, Gargansili de Calpe, Santo Ángel de Alicante, Miguel de Cervantes de Elda, que en este caso contribuyen los ayuntamientos de Monóvar, Sax, Elda, Novelda, Petrel, Salinas, Monforte, Pinoso y Aspe, y Tomàs Llàcer, desde luego más tarde me imagino que hablaremos.

Y es que insisto que el cumplimiento de la ley sí existe.
El procedimiento que se sigue en estos casos se ajusta a la siguiente pauta, que parece que ustedes todavía no la han entendido.
Siempre que se escolarice un alumno o alumno o alumna que padezca una enfermedad crónica, la dirección del centro educativo debe ponerlo en conocimiento del coordinador médico del centro de salud, que debe activar inmediatamente el protocolo asistencial consensuado al efecto y el protocolo existe.

En definitiva, y para terminar, porque no me voy a repetir en lo mismo, la atención en nuestros centros educativos, tanto en lo referente al fomento de hábitos de vida saludable como a la atención de las necesidades del alumnado con patologías crónicas, está plenamente garantizado.
La Comunidad Valenciana fue la primera comunidad autónoma que ha regulado por la ley la dotación de personal de enfermería en centros docentes específicos de educación especial y la Conselleria de Sanitat quien ha dado cumplimiento a lo establecido en la normativa.
Y desde aquí le digo que seguirá trabajando para mantener este compromiso día a día.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Martínez.

Así pues, debatido el punto número tres, pasamos a la votación.
¿Votos a favor de la proposición no de ley?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada esta proposición no de ley.

Proposició no de llei sobre la potenciació dels serveis de diagnòstic precoç del VIH, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 12.
535, BOC número 55)

La senyora presidenta:

Pasamos al punto número cuatro, que es toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la potenciación de los servicios de diagnóstico precoz del VIH presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida.

Señora Albiol, tiene la palabra.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

S'estima que un 30% de la població afectada pel virus de la immunodeficiència humana no té coneixement del seu estat serològic positiu en VIH, i que en el moment de conéixer aquesta situació un 40% de les persones presenta ja una immunosupressió severa i un 50% és susceptible d'iniciar tractament antiretroviral.

El diagnòstic precoç, per tant, de la infecció del VIH, evitaria estes situacions que comporten en molts casos un pitjor pronòstic i una pitjor evolució de la infecció del VIH.

Una altra de les conseqüències del retard diagnòstic seria la propagació de la malaltia, ja que s'estima que aquest 30% és el responsable o són els responsables del gairebé el 60% de les noves infeccions.
Com a valor afegit, qualsevol intervenció dintre de la prevenció secundària evitant l'evolució de la infecció suposarà també un estalvi econòmic per al sistema sanitari.
Ja dic que açò és una qüestió secundària, però crec que també és important.

Cal potenciar, per tant, serveis de diagnòstic precoç del VIH, fent més accessibles aquestes proves a tota la població i de forma específica, evidentment, a les persones que són més vulnerables.
Estic parlant de disposar d'unitats mòbils que realitzen proves de detecció del VIH de forma continuada, de recolzar els serveis d'assessoria i prova ràpida que oferixen les organitzacions de lluita contra la sida, de promoure la col·laboració a les farmàcies, de disposar de proves de detecció del VIH en tots els centres d'atenció a persones drogodependents, de potenciar els serveis de prova ràpida del VIH ja existents en el nostre territori, que ja hi ha alguns, de potenciar-los, i d'augmentar la formació i sensibilització sobre la importància del diagnòstic precoç en els serveis sanitaris d'atenció primària.

D'altra banda, encara que l'atenció sanitària a les persones amb VIH al País Valencià complix amb els protocols plantejats en el Pla multisectorial 2008-2012 del Ministeri de Sanitat, són diverses les iniciatives que se poden proposar i que nosaltres proposem per a millorar l'atenció sanitària de les persones amb VIH al nostre territori.

En primer lloc, pensem que a l'hora de plantejar un tractament per a la persona amb VIH-sida, l'únic criteri vàlid hauria de ser altres criteris, com podrien ser criteris econòmics.

En segon, al respectar la llibertat dels i de les pacients amb VIH a l'hora de triar metge i hospital de referència, tenint en compte que qualsevol canvi en el procés de salut suposa un punt d'inflexió i de necessitat de suport i d'acompanyament, ja que evidentment el canvi de metge o el canvi d'hospital no és un canvi fàcil, més quan les cures han depés durant molts anys del mateix professional i, per tant, s'han donat uns vincles emocionals d'alguna manera.

En tercer lloc, s'ha de tindre present que la major taxa de mortalitat de persones amb VIH-sida es produïx per fracassos hepàtics.
I per això cal que els hospitals públics controlen el progrés de la infecció amb tècniques poc agressives i amb una major agilitat en els protocols per al transplantament del fetge, que és també un dels punts que nosaltres proposem en la proposició no de llei.

En quart lloc, s'haurien d'unificar els criteris d'actuació en tots els centres sanitaris de caràcter públic, incloses les unitats psiquiàtriques i les de desintoxicació, a l'hora de prescriure tractaments antiretrovirals ja que alguns no compten amb protocols per a l'accés a la medicació com diabetis, hepatitis o altres malalties cròniques, i per tant els pacients ingressats es queden sense tractament.

En cinqué lloc s'ha de posar en pràctica els protocols d'actuació sobre la profilaxi postexposició en els hospitals públics del País Valencià.
I és especialment important que s'informe el personal d'urgències sobre com actuar davant aquestos, ja que en nombroses ocasions han estat les associacions les que han informat dels procediments als serveis d'urgències i no al revés, com seria allò lògic.

En sisé lloc, la integració de la sanitat penitenciària en el sistema nacional de salut no és solament un fi sinó que a més és un dret que tenen els interns de garantir el seu dret a la salut i cal tindre en compte que hi ha un alt grau de coinfecció en les persones privades de llibertat, per la qual cosa s'hauria de donar compliment a la llei de qualitat i cohesió del sistema nacional de salut en allò relatiu al traspàs de la sanitat penitenciària al sistema públic de salut de cada comunitat autònoma.

En seté lloc, abans de finals de 2011 en l'estat espanyol un decret llei reconeixia quatre noves especialitats mèdiques, entre elles la de malalties infeccioses, mesura que ha de contribuir, se suposa, a garantir en el futur el recanvi generacional dels actuals especialistes de malalties infeccioses que atenen a les persones amb infecció de VIH i ens col·locarà, se suposa, a l'altura del nostre entorn europeu, fent desaparéixer les desigualtats que tenim, que nosaltres patim en aquest aspecte.
Per la qual cosa, pensem que s'hauria de donar suport i impulsar el compliment del compromís d'incorporar aquesta especialitat mèdica a la formació universitària dels futurs professionals del País Valencià.

En vuité lloc, la informació sanitària és la base que sustenta el dret del malalt a intervindre en totes les decisions relacionats amb el seu problema de salut i, per tant, la informació sanitària resulta necessària perquè cada ciutadà o cada pacient tinga un adequat coneixement dels seus problemes de salut i en conseqüència adopte les decisions personals que crega més convenients.
L'autonomia d'un pacient informat només és possible des de la pluralitat de les fons d'informació i la llibertat d'accés a totes les fons d'informació rellevants per als pacients, perquè sense pluralitat, sense informació no és possible una decisió autònoma.

Actualment, Farmaindustria realitza al nostre país una interpretació més restrictiva que en la resta de països de la llei europea que tracta de protegir els pacients de la informació de les empreses farmacèutiques.
En la pràctica aquesta interpretació impedix que les persones amb VIH puguen conéixer els nous tractaments, els nous avanços en investigació, etcètera, qüestió que és especialment important en el cas dels activistes i associacions de pacients que fins ara arreplegaven aquesta informació i la traslladaven a les persones amb VIH.

De fet, en l'actualitat, les persones qui vulguen accedir a aquesta informació han de viatjar a altres països que tenen menys restricció.
I, en eixe sentit, també hi ha alguna de la nostra proposta quant a la informació als pacients en aquesta proposició no de llei.

I, per últim, dir que la darrera modificació de l'organigrama de la Conselleria de Sanitat ha fet desaparéixer el servei del Pla de la sida com a tal, agrupant-lo al costat d'altres malalties dintre de la subdirecció general de promoció de la salut i prevenció de la malaltia en els serveis de plans, programes i estratègies de salut.
Pensem que aquesta reorganització comporta la pèrdua de l'especificitat i, per tant, disminuïxen l'atenció específica a aquesta malaltia.

El VIH-sida és una malaltia que presenta la peculiaritat, pel que fa a altres malalties, que comporta eixe estigma o eixa discriminació i provoca una major vulnerabilitat tant en les persones amb VIH com en la població en general.
Mentre no s'eliminen aquestos factors l'abordament del VIH ha de ser excepcional i absolutament integral.
Per tant, pensem que aquesta reorganització no és d'allò més positiu i per tant és un altre dels punts de la nostra proposició no de llei.

La veritat és que són moltíssims punts els que arreplega aquesta proposició no de llei, perquè volíem fer una proposició no de llei que abraçara d'una manera integral tots els aspectes del VIH-sida, són molts punts.
He intentat explicar-los per damunt la majoria dels punts que nosaltres proposem amb la proposició no de llei.
I esperem que siguen tinguts en compte.
Pensem que són qüestions que s'han d'aplicar ja el més prompte possible, algunes de manera immediata, i altres poden, evidentment, aplicar-se de manera més progressiva.
Però són tots, com dic, punts que no me'ls he inventat jo, no se'ls ha inventat Esquerra Unida del País Valencià sinó que ens els han traslladat les diferents associacions que estan treballant amb persones amb VIH, amb persones amb sida.
Per tant, esperem, com dic, que siguen tingudes en compte.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Per a fixar posició del nostre grup, que anem a donar suport a esta proposta que evidentment aborda un tema que al govern li resulta incòmode i al que viu alié sobretot no només en la part de què passa a partir de la infecció, que és un poc el que aborda esta PNL, sinó en la part de la prevenció de la transmissió de la malaltia, que és una gran assignatura pendent d'este govern, perquè, efectivament el mètode més eficaç per a frenar l'avanç de les transmissions és el preservatiu i no va amb consonància amb determinades creences fonamentalistes que sustenten destacats membres i dirigents del Partit Popular.

Per tant, nosaltres en principi anem a donar suport a esta proposició no de llei.
Entenem que el diagnòstic precoç, que és la primera part de la PNL és absolutament fonamental.
Efectivament hi ha moltíssima gent que viu en este moment sense saber que és portador del VIH i això és una cosa que no ens podem permetre com a societat.
Hi ha molta gent que és contrària a fer-se les proves i no hi ha protocols establerts clars de fomentar -diguem- que la gent se faça les proves, més enllà que quan s'ha d'establir algun tipus de tractament concret la prova siga preceptiva.
Però, si no és el cas que n'hi ha un tractament del que siga que té com a element preceptiu que se faça eixa prova, no s'anima els usuaris de la sanitat a fer-la.

També el tema de l'atenció sanitària.
Això és un tema que les associacions, efectivament, de defensa de persones que estan afectades pel VIH han tractat molt.

Jo, si haguera de fer-li un però a esta PNL seria el punt 2.
a, que parla que l'únic criteri vàlid siga el del metge.
Jo crec que ha de ser el del metge i el del pacient (algú diu: «Pues sí.
»), perquè el metge no ha de prevaldre per damunt, també el pacient té alguna cosa a dir en això.
Sí que entenc l'esperit en què està fonamentat; i és que, escolte, que no siguen criteris econòmics.
Per això.
.
.
Però, en tot cas, no mos oblidem tampoc d'aquell que, en tot cas, ha de dir també la.
.
.
Però és l'únic però que li podria posar, perquè és una proposició no de llei absolutament argumentada, fonamentada, desenvolupada i que, per a mi, no té cap però més que eixa xicoteta qüestió.

Per a nosaltres, després de la prevenció, per la seua importància -com estava comentant-, el frenar la transmissió.
I nosaltres vam presentar, de fet, una proposició no de llei sobre la prevenció en el col·lectiu d'hòmens que tenen sexe amb hòmens, que és un col·lectiu on les transmissions estan pujant, i on el fet que les teràpies farmacològiques hagen convertit la malaltia en una malaltia crònica ha baixat totes les guàrdies de la gent a l'hora de protegir-se enfront de la transmissió, i que ens traslladaven, de fet, col·lectius que treballen amb hòmens que tenen sexe amb hòmens, precisament preocupats perquè les transmissions, lluny de baixar-les, en este moment estan tinguent un repunt.
Per què?
Per això, perquè la gent, en tindre fàrmacs que combaten la malaltia i l'estabilitzen -diguem- en una malaltia crònica, doncs ja no veuen la necessitat, com abans, de protegir-se.
Perquè entenem que ja no estan davant d'una malaltia mortal.

Aleshores, nosaltres trobem moltes mesures que, tant el grup proposant -entre la PNL- com nosaltres, doncs ja hem plantejat en altres debats en estes Corts com també, molt fonamentalment, en les discussions dels pressupostos de La Generalitat, on hem fet moltes propostes en este sentit, tant el grup d'Esquerra Unida com nosaltres.
I que, a més, és una despesa, si se té en compte, molt xicoteta, en comparació amb el bé social que se té a canvi.
És a dir, en una despesa econòmica pràcticament insignificant tenim unes conseqüències molt importants, des del punt de vista de salut pública i de qualitat de vida de les persones.

Per tant, nosaltres anem a donar suport a esta proposició no de llei, amb l'esperança que tots els grups d'esta cambra li donen eixe suport.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra, para fijar posición, el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señora presidenta.

La verdad es que estamos ante una proposición no de ley que cualquiera que se lea la extensa exposición de motivos, así como las propuestas, son difíciles de votar en contra, desde el punto de vista científico-sanitario.

Y, por lo tanto, lo primero que voy a decir es que, desde el Grupo Socialista, evidentemente vamos a votar favorablemente.

Me gustaría resaltar alguna de las cosas, aunque ya se han comentado.
Es verdad que un 30% de la población afectada no tiene conocimiento de que tiene el VIH y que cuando se conoce esta situación hay un 40% de ellos que tienen una inmunosupresión ya severa.
Sin duda, el diagnóstico precoz de la infección evitaría este tipo de situaciones.
Y estas situaciones son las que nos llevan, por una parte, a un peor pronóstico y, por otra parte, a una peor evolución de la infección.

Pero no solamente eso sino que si se retrasa el diagnóstico, o cuanto más se retrase el diagnóstico, es evidente una consecuencia, que va a haber una mayor propagación de la enfermedad.
Luego, es evidente la necesidad de potenciar servicios de diagnósticos de VIH.
Hay que hacer los servicios más accesibles; y, sobre todo, hay que hacerlos más accesibles a aquellas personas y a aquellos colectivos que sean más vulnerables.

Como se ha comentado ya anteriormente, las propias asociaciones, tal y como Calcsicova, inciden en que hay que seguir una serie de estrategias, como son la disponibilidad de unidades móviles, apoyar servicios de asesoría, promover la colaboración con farmacia -muy importante, la farmacia está en una primera línea y tiene gran contacto con los ciudadanos y, por lo tanto, tiene una gran capacidad para poder dar información-, disponibilidad de pruebas de detección de VIH en centros de atención a personas drogodependientes, potenciar los servicios de pruebas rápidas y, desde luego, fundamental, aumentar la formación y la sensibilización de la importancia del diagnóstico precoz en lo que supone la puerta de entrada del sistema sanitario, es decir, en la atención primaria.

Hemos de mejorar la educación sexual basada en una información rigurosa, científica y racional, y no dogmática.

Hay que prevenir.
Hay que llevar adelante una prevención integral de infecciones de transmisión sexual.
Tengamos en cuenta que está habiendo un cierto incremento de alguna de estas infecciones.

Hay que desarrollar acciones de prevención con colectivos específicos: hombres que tienen sexo con hombres, mujeres trabajadoras sexuales y, desde luego, el colectivo de inmigrantes porque, en muchas ocasiones, tienen un menor acceso a la información y a la medicación.

Hay que desarrollar campañas de sensibilización, así como participación en medios de comunicación, donde se tenga en cuenta, sin duda de ningún tipo, el trabajo y la experiencia y la perspectiva de entidades que trabajan en el campo del VIH.

Y, en cuanto a la atención sanitaria, es evidente que tenemos, en general, un sistema todavía garantista; y digo «todavía garantista» porque, si el Partido Popular sigue con las medidas que está tomando, el sistema dejará de ser garantista dentro de un tiempo.
Pero todavía, actualmente, es un sistema garantista; y donde, por lo tanto, las posibles complicaciones del VIH se tratan de una forma adecuada.

Pero es verdad que hay que mejorar la atención en una serie de aspectos que recoge esta proposición y que se plantean hoy, tales como la adecuación del tratamiento retroviral.
Saben que antiguamente se tomaban una gran cantidad de pastillas; que, después, han salido nuevos medicamentos que han disminuido mucho el número de comprimidos, que es algo muy favorable para los pacientes.
Pero, en cambio, la medicación genérica todavía tiene un número muy importante de comprimidos.
Y, por lo tanto, en este aspecto, hay que tenerlo en cuenta para adecuar… Hay que adecuarlo a las personas, en función de sus propias características.

La elección del médico -se ha dicho- es básica.
Es básico siempre, es un derecho básico siempre; pero en este tipo de casos tiene una mayor importancia, pues se establecen esos vínculos, muchas veces, que pueden ayudar a seguir el proceso con mayor confianza.

Dada la importancia -también se ha dicho- de la patología hepática, sobre todo de coinfecciones de personas con VIH y virus de la hepatitis C, pues es necesario el control y la agilidad de los protocolos en este tipo de situaciones así como la unificación de criterios en los centros que atienden a las personas con VIH.

Y es importante, también, lo que se denomina la profilaxis postexposición, para poner en marcha protocolos de actuación, sobre todo en los servicios de atención primaria y en los servicios de urgencia.

La atención sanitaria en centros penitenciarios, pues hay que tener en cuenta que hay un número importe de personas que tienen el VIH y que tienen el virus de la hepatitis C.
Y, por lo tanto, el control en estos centros tiene que ser un control importante.

Otro tema sería el plantearse, como plantea la propia proposición -que yo creo que es necesario, pero que habrá que plantearse en otro momento; también está bien que se diga ahora- la integración de la sanidad penitenciaria en el sistema nacional de salud.
Es conveniente que eso, tarde o temprano, se aborde.

Y, desde luego, el acceso de los pacientes con VIH a la información sobre tratamientos antirretrovirales.

Decir, finalmente, que es muy conveniente la información y la sensibilización dirigida a empresarios y trabajadores, para que tengan muy claro que no debe ser motivo de discriminación el estado serológico para impedir la contratación o la permanencia en un empleo.

Y, finalmente, solicitar una apuesta seria por la investigación.
Y que se potencien programas en diferentes vertientes: social, laboral, psicológico, discriminación, atención médica, etcétera.

Muchas gracias.
Vamos a votar evidentemente que sí.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor Subías.

Ahora toma la palabra la señora María José Masip.

La senyora Masip Sanchis:

Presidenta.

Senyores i senyors.

Després de 31 anys de lluita enfront del VIH, jo crec que en este moment, ací també, a la Comunitat Valenciana, podem dir que disposem de dispositius estables, consolidats i específics que ens permeten garantir l'accés universal a programes amplis de prevenció i tractament.

Aquestos objectius, afortunadament, ja fa anys que s'han aconseguit.
I el que estem fent ara és mantenir-los i adaptar-se a les noves circumstàncies.
Compartim eixa necessitat en l'abordatge integral del VIH-sida.
I, com que és cert que la proposició està molt treballada, en punts molt concrets, m'agradaria contestar un per un; i, si en esta primera intervenció no poguera, doncs en tenim una altra per a acabar de completar-ho.

El punt 1 de la proposició és molt important, i es referix a totes les mesures vinculades amb el diagnòstic de la infecció i al diagnòstic precoç.
La pregunta seria: ¿és difícil fer-se la prova serològica del VIH ací a la Comunitat Valenciana?
És molt complicat?
És difícil accedir a ella?
On podem fer-la?

Podem fer-la en cada centre de salut, en atenció primària, utilitzant un volant que és el mateix que es gasta per a un hemograma o per a fer qualsevol altre tipus de serologia; no necessitem un volant especial.
També, en cadascun dels 73 centres de salut sexual i reproductiva que tenim a la Comunitat Valenciana; en els centres hospitalaris i -atenció!
- als centres d'informació i prevenció de la sida, on cridant a un telèfon, el 526107144, de manera gratuïta, per suposat -com en tots els que hem comentat-, però, sobretot, anònima, ens donen una cita i, sense preguntar-nos qui som, on visquem i què volem, ens fan la serologia del VIH i, per suposat, altres serologies vinculades.

No hi ha ningun límit, no hi ha ninguna restricció.
No sé si saben el número de proves de VIH que es van fer, o que es fan cada any ací, a la Comunitat Valenciana; se'n fan 300.
000.
Però podien fer-se'n més, totes aquelles que se demanaren, perquè no n'hi ha restricció.

A més a més, algunes ONG, en col·laboració amb la conselleria, realitzen la prova ràpida amb saliva.
No descartem ninguna de les opcions.

De fet, hem valorat i hem consultat amb les persones que s'encarreguen de la planificació i també del tractament de les persones amb VIH-sida quina seria la seua opinió enfront de les unitats mòbils.
Evidentment hem de destacar que estem parlant d'unitats mòbils que, evidentment, com dic, se situen en àrees concretes -i eixes són les experiències- i específiques, en llocs on se realitzen o n'hi han conductes de risc.
Perquè, evidentment, en una malaltia que estem intentant desestigmatitzar no anem a ficar la unitat mòbil en la plaça del poble, amb el rètol.
.
.
És a dir, sempre que es parla d'unitats mòbils està parlant-se d'esta opció, però no ho dic jo, és eixe l'ús que es fa de les unitats mòbils.

Ací, a la Comunitat Valenciana, tenim experiència en unitats mòbils.
I s'ha fet en col·laboració amb ONG; s'ha fet amb mitjans subvencionats, propis de la conselleria, o també dintre del pla nacional.
Però este any passat, precisament no; però l'any 2009, 2010, 2011.
.
.
; crec que a l'any 2011 es va fer a Elx.

I és important també que coneguem que la utilització d'estes unitats mòbils té limitacions; en primer lloc, pels permisos que són necessaris; per la falta de personal qualificat, perquè es recomana que, almenys, un metge i un psicòleg haurien d'estar al càrrec de les unitats; i també respecte a la bioseguretat dels residus.
En definitiva, jo diria que els experts en la matèria -bé, diria jo no, ho diuen ells- diuen que tenim ací a la Comunitat Valenciana recursos que donen seguretat, proximitat, anonimat.

El fet que estiguen augmentant els casos de diagnòstics tardans no sembla que estiga tan vinculat a la falta de mitjans i d'infraestructures que diagnostiquen el VIH, sinó en eixa percepció social de risc que és cada vegada menor -i que ja s'ha comentat per alguna altra persona.

Respecte al punt 2, en què se sol·liciten actuacions que milloren l'atenció a les persones en VIH-sida, és important també dir que la majoria de les accions que s'han comentant ja existixen, que no he vist ahí ninguna aportació nova; i que, inclús, algunes d'elles no són ni tan sols competència de la conselleria, per això m'estranyava el recolzament del senyor Subías, en este cas, a este punt en què es parla de la creació i habilitació de places d'especialitat de medicina.
.
.
(el senyor Subías parla amb el micròfon tancat) -doncs disculpem-, de medicina infecciosa, perquè precisament això forma part de la comissió nacional d'especialitats, que són ells els qui trauen les places, via MIR, i habiliten els hospitals també ací, a la Comunitat Valenciana, però no es fa des d'ací.

L'atenció al pacient en general, al malalt, i concretament en el cas del VIH-sida, l'únic criteri que s'utilitza és el criteri mèdic, i sobretot en el sistema públic.
I els metges treballem en sistemes científics, basant-nos en protocols que estan consensuats per les nostres societats científiques -no per la conselleria- i que, a més a més, s'actualitzen contínuament.

És important, i jo crec que també es mereix la reflexió, eixe punt en què el que fan és sol·licitar proves gens agressives, o poc agressives, per al diagnòstic de la coinfecció, en este cas del VIH i del virus de la hepatitis C; i, concretament, fan referència al Fibroscan, que mesura la rigidesa hepàtica.
És una prova més.
En tots els malalts no substituïx la biòpsia hepàtica; i, de fet, també té els seus falsos positius.
En això el que estic diguent és que deixem que siga el metge qui treballe i que, per a cada malalt, trie la prova que necessita.
Si després tenim llista d'espera, ja parlarem d'això.
Però no fiquem en una PNL la proposició que s'utilitzen tècniques no agressives, perquè jo no crec que ningun metge vullga fer proves agressives si en té d'altres que no ho són i li donen el mateix resultat, que això és important.

I respecte als fàrmacs, jo no crec en les teories conspiradores farmacològiques; no sé per què, serà a la millor perquè sóc metge, no ho sé.
Però el que vull dir és que ací al primer semestre del 2011 s'han atés 8.
570 malalts, amb un cost farmacèutic de 42 milions d'euros, quasi 42 milions i mig.
Jo, eixes xifres no me parlen de restriccions.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Masip.

Tiene el uso de la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé, doncs, en primer lloc lamentar que en aquesta comissió, bé, ja no diria fa molt de temps, des que jo estic en esta comissió mai el Partit Popular és capaç d'acceptar propostes que vénen de l'oposició, que són propostes que simplement presentem per a millorar algunes qüestions.
Realment és lamentable, és molt lamentable el poc constructiva que és aquesta comissió, per culpa d'un Partit Popular que sempre, absolutament sempre, es nega a acceptar qualsevol proposta que ve de qualsevol dels partits de l'oposició.

Miren, jo he presentat 17 propostes sobre la prevenció, la detecció precoç, la informació, els criteris d'actuació, el tractament retroviral, la sensibilització, és a dir, tota una bateria de propostes per a millorar pel que fa al VIH-sida.
Jo no dic que les hagen de votar totes, absolutament totes, a favor, però és que no em puc creure que de les 17 propostes que he presentat ni una sola no la puguen aprovar.
És que no m'ho puc creure.

Vostés tenen la possibilitat de presentar esmenes, tenim la possibilitat de consensuar, tenim la possibilitat de parlar.
No me puc creure que de totes aquestes propostes ni una sola els vinga bé.
Simplement crec que és una qüestió ja de formes d'actuar del Partit Popular, que simplement perquè aquesta proposició la presenta Esquerra Unida, directament no van a recolzar ni una sola de les mesures, ni una sola.
És que realment és increïble, és que no n'hi ha ni una, ni dos, ni tres, és que n'hi han dèsset mesures, dèsset.

Miren, el seu argument sempre és el mateix.
Tot s'està fent ja, i a més tot s'està fent bé.
Doncs, jo no puc entendre que si tot s'està fent ja i tot s'està fent bé, no puc entendre que l'increment de casos de VIH entre els hòmens que tenen sexe amb hòmens siga tan elevat.
No me puc creure que si tot s'està fent bé, i tot s'està fent ja, tot el que jo propose, l'augment de contagis de VIH cada volta s'està donant més en edats més precoces.
Vull dir, ara s'estan donant contagis sobretot entre 13 i 21 anys.
Jo crec que la situació és molt, molt, molt alarmant, com perquè ens prengam seriosament aquesta qüestió.
I ja dic, jo no dic que les dèsset mesures siguen perfectes i siga el que cal aplicar.
Poden vostés consensuar, plantejar algun tipus d'esmena.
Però no me crec que les dèsset mesures siguen per a votar les dèsset en contra.
Sincerament.
Crec que simplement és una falta de voluntat política i és una falta de ganes de treballar i de ganes de consensuar amb l'oposició criteris que -ja els dic- no me'ls invente jo, sinó que aquesta proposició directament em ve de gent que està treballant amb VIH-sida.
Per tant, sincerament, no ho entenc.

I miren, «tot s'està fent i tot s'està fent bé».
Doncs mire, no.
En els últims quatre anys el Consell ha baixat un 80% el pressupost per a prevenció i atenció als malalts de sida.
Val?
Perquè en 2008 en els pressupostos estàvem parlant de les subvencions d'1,5 milions, i hem passat en 2012 als 343.
000 euros.
Per tant, estem parlant d'una reducció del 80%.
Per tant, tot no s'està fent i tot no s'està fent bé.
En absolut.
Vostés quant al VIH-sida estan tenint uns posicionaments que en molts casos ratllen el dogmatisme.
Nosaltres hem presentat ací, en aquestes Corts, proposicions no de llei, per exemple, per a garantir l'accés als preservatius als més joves, als centres d'oci, etcètera.
Que pensem que és una de les eines fonamentals per a previndre el contagi del VIH.
Vostés s'han negat, constantment es neguen a aquest tipus de propostes, supose que per una qüestió -com dic- d'un dogma de fe, no?
Per tant, no em diga que s'està fent i s'està fent tot bé, perquè no és veritat.
Perquè vostés es neguen a aquestes mesures, perquè vostés a més estan rebaixant des del Consell el pressupost destinat a la prevenció i a l'atenció dels malalts amb sida, i per tant -com dic- crec que les coses se podrien millorar molt.

La proposició no de llei d'Esquerra Unida simplement era tota una bateria de propostes per a intentar millorar des del tema de la detecció fins als tractaments, i vostés es neguen, com sempre, a acceptar qualsevol proposta de l'oposició.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra la señora Masip.

La senyora Masip Sanchis:

Jo crec que les malalties -bé, crec no, estic segura- no entenen de política.
Les malalties entenen -i els malalts, i els metges, i les persones que les tracten- de ciència.
I ací, a la Comunitat Valenciana, el que s'ha fet sempre és treballar, i vosté ho reconeix en la seua proposició, d'acord al pla multisectorial 2008-2012 del ministeri a què estan adherides totes les comunitats autònomes.
Ací no es fa res diferent.
Ara, si vol que entrem al detall del que és la seua PNL, no n'hi ha ninguna acció concreta.
La majoria és filosofia de la medicina.
No he vist res clar.
I la discussió de cadascun dels punts en els quals vaig a continuar, perquè jo me'ls he mirat tots i els he treballat tots, no sols jo sinó les persones -com li dic- que se dediquen a atendre i a planificar les polítiques, està feta valorant, no és a la babalà, anem a dir a tot que no.

En primer lloc, parlava dels protocols, perquè li he dit que anava a discutir-li'ls tots, dels protocols postexposició.
I m'anomenava el cas puntual, o de quan en quan, que diu, d'alguna associació.
Perquè a mi, això de nombrosos casos en urgències que han tingut les associacions les que li han hagut de dir al personal el que havia de fer.
.
.
Ací a la Comunitat Valenciana n'hi han protocols postexposició, que han estat elaborats per les unitats de malalties infeccioses i que vénen del comité d'experts del Ministeri de Sanitat.
Existixen equips de tractament antiretroviral, almenys on jo treballe.
I treballe en un hospital.
Però és que la Direcció General d'Investigació i Salut Pública va més, perquè en l'ordre 12 del 2011 ha generat un registre d'exposicions biològiques accidentals de la Comunitat Valenciana.
Parlava també en la PNL, i no ho han anomenat, d'una comissió de seguiment i control del sistema d'informació de noves infeccions per VIH i casos de sida a la Comunitat Valenciana, comissió que demane i que ja està creada.
Però no sols és que estiga creada, és que ja s'ha reunit també.

I en relació amb l'apartat referint-se a totes les circumstàncies vinculades amb els centres penitenciaris, vaig a donar-li números.
En este medi es desenrotlla el programa d'intercanvi de xeringues.
Durant el període de gener a octubre del 2011 s'han atés 643 persones i a elles se'ls ha entregat 50.
915 xeringues.
Es fan programes d'educació per a la salut i es donen ajudes a diverses ONG que treballen en este àmbit.
Neguem la major.
Els canvis organitzatius no són retallades.
El pla de la sida està inclòs en el nou servici de plans, programes i estratègies de la salut, però els compromisos se mantenen.
Continuaran funcionant els centres d'informació i prevenció de la sida.
Han atés en un any 22.
000 persones de manera presencial, 5.
000 persones telefònicament i han realitzat quasi 7.
000 proves del VIH.
Continuarà realitzant-se la prevenció en els joves, en el context del programa sexual.
Concretament dins del programa PIES, programa d'intervenció d'educació sexual, i allí se'ls ensenyarà que l'únic mètode de barrera que existix per a prevenir la malaltia és el preservatiu.
I la Direcció General de Salut Pública no té cap objecció, es repartix, es repartix.
No és que s'amague o serà que mosatros no som de.
.
.
No sé quina era la frase, d'estos (se sent una veu que diu: «fundamentalistas») fonamentalistes.
No serem fonamentalistes perquè resulta que repartim.

En definitiva, van a continuar funcionant els 73 centres de salut sexual i reproductiva, i fins ara el consens i la uniformitat de criteris que està marcada per eixe pla multisectorial 2008-2012 del Ministeri de Sanitat és el que seguirà regint ara quan s'elabore el nou pla 2012 -en què a més la Comunitat Valenciana vol participar-, el que seguirà regint quines són les polítiques.

I només per acabar, dir que des de la Conselleria de Sanitat, la Direcció d'Investigació i Direcció General de Salut Pública estan elaborant una estratègia per a la prevenció del VIH sida en la Comunitat Valenciana.
Una estratègia que -com díem abans- de manera integral aborda els objectius i principals accions en esta matèria per a este any ja, el 2012.
Es presentarà en no-res.
És un compromís i inclou com a àrees més prioritàries de treball una àrea de prevenció, una àrea d'assistència i tractament, una àrea d'atenció i suport, una altra de coordinació i participació i una altra de formació, investigació i comunicació.

I res més que dir-li.
Com he dit, entenem que en este moment els recursos que n'hi han a la Comunitat Valenciana són estables, són recursos que estan consolidats, estem oberts a les modificacions i a les idees noves que arriben i que siguen consensuades, sobretot des del pla nacional, que vinguen de la mà del comité d'experts, que també agrupa totes les associacions que tenen coses que dir al voltant de la malaltia, i en eixe sentit li puc garantir que cadascuna de les mesures que vosté ha presentat en la seua proposició no de llei, jo entenc que estan ací ben justificades i que no es tracta de dir un no per dir un no.
De fet, les persones que porten ací més temps que jo m'han recordat que si revisa el Diari de Sessions podrà vore com quan les propostes que arriben a este punt són propostes que se poden acceptar, s'accepten.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Masip.

Terminado de debatir el punto número cuatro, pasamos a la votación.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Bien, entonces queda rechazada esta proposición no de ley.

Proposició no de llei sobre la dotació d'un professional d'infermeria al Col·legi Públic d'Educació Especial Tomàs Llàcer d'Alcoi, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 12.
545, BOC número 55)

La senyora presidenta:

Pasamos al punto número 5, toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la dotación de un profesional de enfermería en el Colegio Público de Educación Especial Tomàs Llàcer de Alcoy, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida.

Señora Albiol, tiene la palabra por cinco minutos.

La senyora Albiol Guzmán:

Sí.
Bé, abans en el punt anterior estàvem parlant dels centres d'educació especial i com demanàvem que se dotara d'infermer o infermera escolar aquests centres d'educació especial, però ja hem vist quina ha sigut la posició del Partit Popular, votar en contra de complir la llei de drets de salut dels xiquets i adolescents, i votar en contra que els centres d'educació especial del País Valencià tinguen aquest personal d'infermeria.

Ara, la proposició no de llei és sobre un cas molt concret, sobre un centre d'educació especial concret, que és el Tomàs Llàcer d'Alcoi, que és un centre d'educació especial, que compta amb un total de quaranta alumnes i que dóna servei a les comarques de l'Alcoià i del Comtat.
Aquest centre d'educació especial nosaltres el que demanem per a aquest centre evidentment és personal d'infermeria, dependent de conselleria, que estiga en el centre tot l'horari escolar.
Estem parlant que en aquest centre acudixen alumnes que tenen tetraplegia, sonda nasogàstrica, que requerixen alimentació, hidratació i administració de la medicació per via enteral, fins i tot n'hi ha xiquets i xiquetes traqueotomitzats, com també diversos alumnes que patixen crisis convulsives o epilèptiques.

Per tant, pensem, i no només nosaltres, sinó que el centre, els pares i les mares parlen de la necessitat de la presència d'un professional sanitari en tot l'horari que estan els xiquets i les xiquetes en aquest centre, perquè, si no, és el que estàvem parlant abans, al final els toca fer açò als educadors o als fisioterapeutes o als mestres que no tenen la formació que han de tindre per a fer-ho i que no estan qualificats per a dur endavant aquestes tasques.
I com abans he fet, torne a fer referència al compliment de la Llei 8/2008, de drets de salut de xiquets i adolescents, perquè simplement el que estic demanant en aquesta proposició no de llei, igual que en l'anterior, és que se done compliment a aquesta llei.

Cal dir que.
.
.
Perquè supose que m'ho diran, m'imagine que me diran que el centre d'educació especial Tomàs Llàcer d'Alcoi ja té una dotació d'infermer escolar i no és aixina.
El que n'hi ha en el Tomàs Llàcer és que n'hi havia un alumne escolaritzat en aquest centre que contava amb assistència d'infermeria per ser portador de ventilació mecànica per part de l'empresa que té concessionada aquesta teràpia, i ara a aquesta persona se li ha dit que ha d'atendre la resta d'alumnat.
Per tant, estem parlant d'un recurs que pertany a un alumne en concret i que no pot fer-se càrrec de la resta de l'alumnat.
Nosaltres, el que estem exigint, el que estem demanant, nosaltres, el centre, els pares i les mares és que n'hi hasca una persona encarregada, un titular en un personal sanitari, un personal d'infermeria, que estiga en el centre durant tot l'horari amb presència física.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Sí, la mateixa argumentació que hem donat en l'anterior punt, en què hem parlat precisament de la dotació dels centres d'educació especial, de personal sanitari, d'infermeria, servix per a este cas concret i, per tant, jo done per reproduïts eixos arguments, perquè, aplicats al cas concret, són els mateixos arguments al cas general.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra el señor Arques, por el Grupo Socialista.

El senyor Arques Cortés:

Gracias, presidenta.

Bien, el punto que tenemos sobre la mesa, el punto número cinco, la dotación de un profesional de enfermería en el colegio público viene a poner patente todas las carencias de la aplicación de la Ley 8/2008, y en especial el artículo 10.
4.
Hablábamos antes de 47 centros de educación especial con tan solo ocho enfermeros; de un 19% de presencia de dotación de enfermos en los centros de educación especial.
Y, bueno, con estas cifras, evidentemente, pues surgen problemas y problemas graves.

El caso específico que nos trae hoy es el Centro de Educación Especial Tomàs Llàcer, donde hay cuarenta alumnos, y el pasado mes de octubre una alumna sufrió una parada respiratoria tras un atragantamiento después de comer.
El resultado, pues dado que no había enfermera escolar en el centro, tuvieron que llamar a la SAMU, evacuarla y analizar las actuaciones correspondientes.

Ha quedado claro antes en el punto tres cuál era la dotación normativa, que cada centro de educación especial tiene que tener un enfermo o una enfermera, y, por lo tanto, finalizar diciendo que, bueno, algún día tendremos una desgracia y que, como siempre, vendrán las prisas para dotar a los centros de educación especial de enfermeros.
Vamos a intentar no llegar tarde y mal por esta vez, y, si cumplimos la ley, estoy seguro que evitaremos problemas o sufrimientos de ese tipo.

Por lo tanto, vamos a intentar que todos los centros, en cumplimiento de la ley, tengan un enfermero.

Gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Gracias, señor Arques.

Tiene la palabra la señora Martínez por el Grupo Popular.

La senyora Martínez Tarazona:

Gracias, presidenta.

Bueno, yo creo que esto es reincidir en el punto que hemos tratado antes.

Me parece demagógico que diga que hemos votado en contra.
¡Por supuesto!
Las Cortes Valencianas instan al Consell, al acuerdo de ley, a dotar de personal de enfermería a todos los centros de educación especial del País Valencià.
¿Cómo voy a instar a las Cortes Valencianas a ello si -como he dicho- en la medida justa eso se está cumpliendo?
¡Por supuesto que hemos votado en contra de eso!
¿Eh?

Y siguiendo la premisa.
.
.
Ustedes se siguen olvidando que hay que seguir un protocolo: necesidades adecuadas a cada caso, a cada centro y a cada momento, porque el mismo centro en distintos momentos puede tener necesidades distintas.

E incidiendo, de nuevo, en el cumplimiento del artículo 10, punto 4, de la ley, decirles que el Tomàs Llàcer de Alcoy entra dentro de ese grupo de centros que por sus características -he comentado antes- gozan de la prestación de un profesional de enfermería a tiempo completo.
Yo no sé si ustedes han seguido el caso porque parece que van siempre detrás de.
.
.
de un caso, una PNL.

Y haciendo un inciso en el caso concreto de este centro especial, decirles que desde el pasado 15 de diciembre de 2011, el colegio Tomàs Llàcer de Alcoy dispone, durante el horario escolar, de un recurso de enfermería a tiempo completo.
De esta forma, decirles que el Consell garantiza la cobertura asistencial de todos aquellos alumnos del centro que por sus procesos patológicos necesitan de una mayor intensidad y complejidad de cuidados, ¿eh?
Lo que demuestra que seguimos trabajando día a día y que hay que utilizar los protocolos, utilizar los servicios como toca y estudiar -como he dicho- cada centro y en cada momento.

Decirles algo más es repetirme en toda la exposición del punto anterior y creo que está fuera de lugar en estos momentos.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señora Martínez.

Bien, habiéndose debatido el punto.
.
.
.

La senyora Albiol Guzmán:

No.
Tengo derecho a réplica.

La senyora presidenta:heÂ«

¡Ah!
, sí, perdón.
Tiene razón.

Tiene tres minutos.
O cinco.
Lo que usted prefiera.

La senyora Albiol Guzmán:

Cinc, cinc, per favor.
Si després no els utilitze, doncs, això.

En primer lloc, dir-li a la senyora Martínez que, a vore, que jo diga que vostés han votat en contra de l'anterior proposició no de llei no és demagògia, és la veritat.
Vostés han votat en contra i han votat en contra.
I això no és una qüestió de demagògia, això és el que ha passat.
A vore.

Sobre el Tomàs Llàcer d'Alcoi, la realitat és la que jo li he explicat, i és que n'hi havia un xiquet que necessitava oxigenoteràpia, i el de l'empresa que ha d'anar a fer-se càrrec d'eixe xiquet, doncs, ara li toca fer-se càrrec de tot l'alumnat, quan eixe professional està assignat a eixe alumne.
I el dia que eixe alumne no va a l'escola, eixe professional no va perquè li dóna el servei a domicili.
Per tant, no està cobert el personal d'infermeria per al Centre d'Educació Especial Tomàs Llàcer d'Alcoi.
(Veus) No està cobert.
¡En absolut!

I vosté me diu que s'ha de donar l'adequació a cada cas.
Doncs, mire, aquest és un cas que és alarmant, estem parlant de quaranta alumnes, estem parlant de tetraplègics, estem parlant d'epilèpsies, estem parlant de traqueotomies… Si aquest cas no és un cas, no és un centre per a tindre un personal d'infermeria, ¡jo ja no sé quan serà que li toque un personal d'infermeria!
Perquè, vaja, el cas és absolutament alarmant, és absolutament alarmant.
I, per tant, dir que ja està cobert és mentida, simplement, no és veritat perquè no té eixa plaça eixa personal d'infermeria, eixe infermer o eixa infermera a jornada completa en el centre escolar, la presència física.

Jo crec que, simplement, açò és una nova demostració de la falta de sensibilitat del Partit Popular, de la falta de sensibilitat del Consell, i, evidentment, és una demostració de com el Partit Popular té altres prioritats que en ningun cas són els xiquets i les xiquetes amb discapacitat.
A més, jo vull remarcar que estem parlant d'unes quantitats econòmiques que, realment, per al que suposa el pressupost de la conselleria és absolutament ridícul.
Estem parlant d'un pressupost ridícul el que seria dotar a tots els centres d'educació especial d'un personal d'infermeria.
¡És ridícul!
Per tant, ja no és una qüestió econòmica, és una qüestió de falta de voluntat política i de falta de sensibilitat.

I crec que això cal dir-ho i crec que ha de quedar ben clar, que si no posen personal d'infermeria en els centres d'educació especial és per falta de sensibilitat i no una qüestió econòmica perquè, al final, estem parlant de quatre duros, perquè és al final el que costa posar un infermer en cada centre.
¡Estem parlant de quaranta-sis persones contractades!
¡De quaranta-sis!
Per tant, són quatre duros, i, si no ho fa, simplement és per eixa falta de voluntat i perquè tenen altres prioritats que no són els xiquets i les xiquetes amb discapacitat.

Gràcies.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señora Albiol.

Señora Martínez, tiene el uso de la palabra.

La senyora Martínez Tarazona:

Yo, simplemente, decirle que eso de falta de voluntad política y falta de sensibilidad creo que está totalmente fuera de lugar en estos momentos.

Pero, vamos, la información que a mí me consta es que, desde esa fecha, durante todo el horario escolar el recurso de enfermería está a tiempo completo.
Lo que usted no puede pretender es que haya cuarenta alumnos con cuarenta perfiles y tengamos cuarenta personas de enfermería con distintas especialidades para cada uno.
Eso sí que es demagogia.
(Se sent un diputat que diu: «Muy bien.
»)

Gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Muchísimas gracias, señora Martínez.

Bien, ahora sí, debatido el punto número 4, pasamos a votar.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Por 7 votos a favor y 8 en contra queda rechazada esta proposición no de ley.

Señorías, terminados los puntos del orden del día, se levanta la sesión.

(S'alça la reunió a les 18 hores i 25 minuts)