Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 29 d'abril de 2004.
Comença la reunió a les 10 hores i 8 minuts, sota la presidència del Molt Excel·lent Senyor President Julio de España Moya.
Segona i darrera reunió.**

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la presentació d'un recurs d'inconstitucionalitat pel tractament donat en la LOCE a l'ensenyança de la religió, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 1.
871, BOCV número 9).***

 

 

**El senyor president:**

 

Siguiente punto del orden del pleno: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la presentación de un recurso de inconstitucionalidad por el trato dado en la Loce a la enseñanza de la religión, presentada por el Grupo Parla-mentario Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa, RE 1.
871, Bocv número 9.

Tiene la palabra, para su presentación y defensa, el señor Arnal, en representación del Grupo Parlamentario Entesa.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats, senyores diputades.

En primer lloc vull presentar la moció, la proposició no de llei que presentem, perquè pareix important que es conega i se sàpiga el contingut concret que té.

En primer lloc, nosaltres mateixa hem presentat una esmena per modificar el punt u, ja que el recurs d'inconstitucionalitat només és possible presentar-lo per part de les Corts Valencianes en el cas que hagueren passat menys de tres mesos des de la publicació de la llei, cosa que, evidentment, ja s'ha sobrepassat.

Per tant, el que nosaltres pretenem en aquesta proposició no de llei és que les Corts Valencianes insten al Govern de la Generalitat a reclamar al govern central la revisió de les actuacions necessàries per suprimir la disposició addicional segona de la Llei orgànica 10/2002, de 23 de desembre, de qualitat de l'educació.
Eixa disposició addicional segona de la llei orgànica el que pretén és introduir una àrea d'ensenyament obligatòria, dels 3 als 16 anys, en l'ensenyament obligatori, on tot el món, tots els xiquets i totes les xiquetes haurien d'estudiar religió, bé siga la versió confessional o bé siga la versió no confessional.

Nosaltres també instem en eixe punt al govern de la Generalitat a donar suport als pares i mares que enceten accions judicials perquè vegen els seus drets fonamentals atacats per l'aplicació de l'esmentada disposició, per a aconseguir dels tribunals la presentació de qüestions d'inconstitucionalitat.
És dir, si hi ha pares que senten agredits els seus drets fonamentals poden presentar determinades accions judicials que poden comportar que els jutges presenten qüestions d'inconstitucionalitat davant del Tribunal Constitucional.

Per una altra banda, nosaltres demanem en eixa proposició no de llei que s'inste que se reclame al govern central la immediata revisió de l'acord sobre ensenyament i assumptes culturals, subscrit entre la Santa Seu i l'Estat espanyol, perquè eixe acord es va subscriure en 1953 i és totalment preconstitucional i, al nostre entendre, anticonstitucional.
Fins que no es produïsca eixa revisió, nosaltres instem que els ensenyaments de religió, en els distints nivells educatius, s'impartisquen fora de l'horari escolar i que no conste en la documentació acadèmica cap referència a haver cursat eixe ensenyament, i a més tampoc, evidentment, siga evaluable ni es tinga en compte a l'hora del currículum escolar.

Bé.
Em sembla un tema molt important.
Com va dir ahir el senyor conseller d'Educació, la Loce és una llei en vigor.
Si és una llei en vigor, algú es pot vore, es pot sentir temptat a introduir la religió com una àrea, com una temàtica d'estudi en les nostres escoles.

Això a nosaltres ens pareix absolutament inassumible.
Inassumible pel que diu la Constitució, que reconeix la llibertat ideològica, la llibertat religiosa i de culte dels individus, i que ningú podrà ser obligat a declarar quan a la seua ideologia, religió, creença, i cap confessió tindrà caràcter estatal.
Això ens sembla bàsic i fonamental a l'hora de defensar la nostra proposició.

En este moment el govern del Partit Popular pretén obligar a estudiar la religió a partir dels tres anys.
Voldria recordar aquí que inclús el Concordat de 1953, fet en un moment de plena eufòria nacional-catòlica, era més lliberal en alguns aspectes que l'actual regulació.
En 1953 es contemplava la dispensa de l'ensenyament de la religió i moral catòliques als fills de persones no catòliques.
És a dir, era possible per a la gent ser dispensats de donar religió catòlica simplement perquè no eren d'eixa confessió.
En este moment concret, segons el que disposa la Loce, és impossible a qualsevol persona evitar l'estudi de la religió.

Nosaltres volem deixar clar que les regulacions religioses són molt diferents entre si.
Cadascuna estipula les seues determinades condicions: què s'ha de menjar, quan, quin tipus de festes fan, quin tipus de calendaris es tenen, quin tipus de relacions s'estableixen entre la gent, quin tipus de societat és la ideal, etcètera, etcètera.
Moltes voltes les pretensions d'eixes religions, de les diverses religions, se contraposen.
Són contradictòries.
Una estipula una qüestió i l'altra exactament la contrària.

Ahí és on té importància i poder l'estat, l'estat laic.
Cal una regulació comuna.
I eixa regulació comuna no és un mínim denominador comú de totes les religions, perquè és impossible.
Hi ha contradiccions absolutes i totals entre el que diu una religió i el que diu una altra.
El que fa l'estat és determinar que hi ha una realitat laica, una realitat civil per damunt de les creences religioses que cadascú tinga.
Per damunt o per baix, perquè de cap manera li impedix a una persona exercir la seua religió, de cap manera diu que una persona no pot atendre les estipulacions, les indicacions que la seua religió li indiquen.
Però diu que el que no pot fer cap religió és anar en contra d'eixes indicacions civils, de les indicacions de l'estat.

Nosaltres, en tot allò que hi ha una disposició estatal o una disposició religiosa que s'oposen, el que preguntem és: quina ha de prevaldre?
La religiosa o l'estatal?
I diem, evidentment l'estatal.
I ahí és on entra la preeminència de la societat civil.

Per tant, nosaltres pensem que el que es fa quan s'establix una religió confessional o una religió no confessional en l'escola, el que es fa és que s'impedix a la gent que no té cap religió, la gent que no vol que al seu fill se li ensenye cap tipus d'adoctrinament religiós ni res que haja de vore amb això, se li priva de la possibilitat d'exercir el seu dret.
És dir, el dret a no estudiar, que no se li valore, que no s'avalue cap aspecte de la concepció religiosa que puga tindre.

És molt curiós el que significa esta disposició que hi ha en la Loce.
El que ve a dir és que tota la gent està junta quan estudia matemàtiques, tota la gent està junta quan estudia història, quan estudia filosofia, quan estudia humanitats.
Tot el món està junt en això.
Però arriba un moment de l'horari escolar on totes les persones, tots els xiquets i les xiquetes són agarrats cadascú pel seu imam, pel seu catequista, per la persona que li va a ensenyar a cadascú la seua religió i són apartats uns dels altres, sense que hi haja cap possibilitat de contacte i de diàleg entre ells.
Uns altres, uns altres van al fet religiós, eh?
A estudiar religió per al que es diu el fet religiós.

Nosaltres el que pensem és que, per una part, la confessional, què se valora al final?
La fe que cadascú puga tindre?
Els coneixements que puga tindre sobre una religió concreta?
La submissió que se mostre al catequista de torn en l'ensenyament d'eixa religió concreta?

Per una altra part nosaltres diem: si l'aprenentatge del fet religiós es positiu, si això indica tolerància, reconeixement de totes les religions, per què privem a la gent que estudia la religió confessional d'eixa tolerància, d'eixos valors?
Per què no obliguem també a la gent que fa la religió confessional a fer la no confessional, ja que li aporta uns valors que la confessional no li aporta?

Nosaltres no trobem eixida a cap d'este tipus.
.
.
a cap dels problemes que esta regulació de l'ensenyament religiós comporta la Loce.

Anem a vore.
No hi ha cap mandat constitucional perquè la religió forme part del currículum educatiu.
És fals que indique en algun dels seus capítols, en algun dels seus articles, que la religió ha de formar part del currículum.
Diu que els pares tenen dret a triar aquella formació *(inintel·ligible)* que consideren millor per als seus fills.
I nosaltres no ens oposem a això.
Ens oposem que la religió forme part del currículum escolar.
Defensem un ensenyament laic.
Les classes de qualsevol religió tenen lloc sempre fora l'horari escolar i a càrrec de la confessió que cadascú puga tindre.

Els acords entre l'església i l'estat, per tant, s'han de negociar de nou, perquè estos acords no es poden utilitzar contra la Constitució.
I la Constitució no els ha d'utilitzar com a coartada per a mantindre principis que són incoherents en la mateixa delimitació de la Constitució d'un estat aconfessional, d'un estat que no té cap religió que considere pròpia.

Per tant, nosaltres considerem que, inclús en defensa de la llibertat religiosa, la religió ha d'estar fora del currículum escolar de manera total i completa.

Nosaltres observem que les persones, les persones que tenen una visió de la religió, que creuen que ha d'imposar-se a tota la societat, les persones que pensen que la seua visió ideològica.
.
.
*(el senyor president colpeja amb la maceta)* en l'aspecte religiós hauria de formar part del pensament únic que totes les persones tingueren, pensem que entren en una via que es pot dir fonamentalista, pretenen que unes determinades estipulacions concretes siguen assumides per tots, i pretenen inclús castigar als qui no les assumixen.

Nosaltres pensem que això no és assumible.
També ens hem trobat en aquella gent a la que nosaltres quan li diem "si el fet religiós, si els valors de tolerància, de coneixement de les demés religions són importants, totes les persones deurien fer això", ens trobem que ens diuen que les persones que estudien una religió no necessiten estudiar el fet religiós; que les persones que estudien una religió no necessiten estudiar els valors constitucionals, perquè ells ja són bons de per si.
Nosaltres, evidentment, estem absolutament en contra d'eixa visió i d'eixa.
.
.
d'eixa.
.
.
concepció.

Nosaltres considerem que hui en dia, tal com està la cosa, no es pot fer al mateix temps en un moment religió i un altre moment estudi del fet religiós, perquè se priva a unes determinades persones de conéixer el fet religiós i de conéixer eixes valoracions.

En este moment concret, en la regulació abans de la Loce, una persona podia demanar estudiar religió, la que fora.
A canvi, les persones que no estudiaven religió no havien de fer estudi assistit, no havien de fer cap àrea que haguera de ser valorada.
I això va ser perquè va haver una sentència del Tribunal Constitucional que deia que el que no podia ser és que mentre unes persones estudiaven religió, unes altres feren estudi assistit, perquè es privava a les persones que estudiaven religió de tindre unes hores d'estudi assistit que eren importants.
La mateixa sentència del Constitucional impedia que qualsevol àrea alternativa a la religió tinguera un contingut curricular.
Per què?
Perquè es privava a les persones que estudiaven religió d'eixe contingut curricular.
És dir, no era un caprici que l'alternativa a la religió fóra fer àrees, fóra fer algunes activitats que no tingueren contingut curricular; és que la mateixa sentència del Tribunal Constitucional ho prohibia, ho impedia.
I, per tant, nosaltres el que seguim dient és que no pot haver alternativa a la religió confessional perquè es privaria a les persones que no la fan dels continguts que es donen en la religió no confessional.

Bé.
A nosaltres açò ens pareix, tot el que s'ha intentat en la introducció d'estos aspectes en la Loce, ens pareix un intent pueril d'introduir l'adoctrinament, i d'introduir.
.
.
fonamentalment a la religió catòlica, a la confessió catòlica des de l'escola, encara que nosaltres, si hauran observat, quan s'estem referint a açò, no nomenem en absolut, per a res, a la religió catòlica quan als continguts.
Ens pareixeria igual de negatiu que fóra una concepció islàmica, una jueva o la que fóra la que s'intentara introduir a l'escola com a confessional.

També és molt curiós com la Loce ha suposat una eliminació, una supressió de l'educació en valors.
En les lleis educatives anteriors es pretenia educar en valors, en actituds, en continguts, en procediments, en tota una sèrie d'aspectes que eren rellevants per a la vida autònoma dels xiquets, per aconseguir ciutadans que pogueren aportar coses a esta societat.
I resulta que en la Loce s'ha eliminat tota referència a l'educació en valors.
Per una part, se suprimeix l'educació en valors i per una altra s'intenta introduir l'adoctrinament.
I eixe és un greu error d'esta llei educativa.
Nosaltres seguim insistint en que cal fomentar l'educació en valors, la transversalitat, la presència d'actituds positives de cara als altres, la presència de valors reconeguts i acceptats per la Constitució i sense introduir un adoctrinament explícit d'algun tipus de religió.

I, finalment, nosaltres trobem una contradicció gravíssima entre la disposició addicional segona i l'article 2.
b) de la mateixa Llei orgànica de qualitat educativa.
L'article 2.
b) diu: ".
.
.
el dret dels alumnes que es respecte la seua llibertat de consciència, les seues conviccions religioses i les seus conviccions morals".
I este respecte inclou la impossibilitat d'introduir dins de l'escola qualsevol tipus d'adoctrinament religiós, siga confessional o siga no confessional.

Nosaltres pensem que la llibertat de consciència de les persones és una qüestió a respectar.
També pensem que s'ha de respectar la llibertat de càtedra dels docents.
I ens estem trobant que les persones que estan ensenyant religió són elegides per la persona *jefe* de la seua confessió religiosa i a més les tria per la seua submissió a uns continguts concrets, ideològics i religiosos.
Això va contra la llibertat de càtedra que està protegida també per l'article 20 de la Constitució.

Per tant, nosaltres no podem més que observar que aquesta disposició addicional segona, introduïda després de tots els esborranys, introduïda de sorpresa en la redacció final de la Loce és absolutament un disbarat.
No s'atén al que la Constitució mana i, a més, suposa un atac gravíssim a la llibertat religiosa i a la llibertat ideològica de totes les persones.

Nosaltres considerem que la proposició no de llei que estem plantejant ací a la Cambra respecta totes les concepcions de cadascú.
No suposa en absolut un atac a ninguna religió sinó que el que diu és que les religions, el contingut religiós, el contingut de les religions, que és diferent, ha d'estar fóra del que és el currículum educatiu.

Nosaltres no estem perquè les religions no tinguen una expressió pública, però eixa expressió pública no ha d'estar de cap manera.
.
.

 

**El senyor president:**

Señor Cardona.
.
.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Ara de seguida acabe, senyor president.

**El senyor president:**

Escuche lo que tiene el marcador por ahí.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

De seguida acabe.

.
.
.
no ha d'estar de cap manera sostinguda per l'Estat, ni ha de formar part del contingut educatiu.

Per tant, per a entendre'ns tots, per qüestions de llibertat, per qüestions de respecte a la ideologia i a la religió de cadascú, la religió ha d'estar fóra de l'escola i no podem admetre que l'actual formulació de la Loce supose un atac als drets fonamentals de moltes persones.

Per una altra part, no hi ha cap possibilitat d'imposar esta disposició addicional segona.
Només en el País Valen-cià hi haurien centenars de persones que es negarien a fer qualsevol de les opcions religioses i no podrien de cap ma-nera permetre que per la seua opció de consciència centenars de persones es quedaren sense el seu tipus educatiu.
Per tant, com és impossible d'aplicar i per qüestions de respecte, de llibertat religiosa, aquesta disposició ha de desaparéixer i la nostra proposició és un bon instrument per avançar en eixe sentit.

Moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Cardona.

Ahora tienen la palabra los grupos que no hayan presentado enmiendas.

En representación del Grupo Parlamentario Socialista, tiene la palabra la señora Ana Noguera.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Buenos días.

Desde el Grupo Parlamentario Socialista vamos a apoyar la propuesta que presenta el diputado Ramón Cardona y su grupo.
Pero yo quisiera hacer unas consideraciones.
A mí me parece que lo que estamos debatiendo hoy aquí es mucho más importante que decidir si en el sistema educativo público tiene que existir una asignatura de religión obligatoria o no y si esta se va a impartir o no, porque, afortunadamente, no se impartirá ya que la ley será derogada por parte del nuevo gobierno central.

Yo creo que el debate es mucho más importante y trascendental.
El debate consiste en saber si estamos debatiendo de verdad, todos los grupos parlamentarios, que un estado de derecho, democrático y constitucional, puede imponer un sistema de creencias de forma obligatoria.
Yo creo que esta es realmente la raíz de la cuestión cuando el Partido Popular se atreve a implantar en un sistema educativo público la asignatura de la religión.

Miren, esto es lo que hemos estado defendiendo los hombres y mujeres a lo largo de la historia desde siempre: el liberalismo político, la modernidad, los principios de la Revolución Francesa, el nacimiento de los derechos humanos; lo que indicaban, lo que decían, lo que conquistaban era que la ciudadanía tiene esferas de libertad irrenunciables.
Y entre esas esferas de libertad irrenunciables está la libertad de conciencia y de pensamiento, algo que un estado constitucional debe de proteger y de defender.
Esa es la obligación que tiene un estado democrático constitucional: defender que todos los ciudadanos por igual, sin exclusión ni distinción, puedan hacer uso de su libertad, de su libertad de pensamiento y de creencia.
Y la escuela es el medio para conseguirlo.
La escuela es el medio donde los ciudadanos tienen que aprender a ser autónomos, autoformarse en su libertad de pensamiento.
Y, desde luego, lo que no es es un instrumento manipulador, ni por parte del Estado ni por parte, desde luego, de la iglesia, de ninguna iglesia.

Ahora llega un gobierno del Partido Popular que afortunadamente, ya digo, no va a poder llevar adelante esta asignatura obligatoria y evaluable de la religión, porque va a ser absolutamente derogada y retirada del sistema.
Pero llega un gobierno del Partido Popular que gana unas elecciones en su momento con una apariencia absolutamente de centrismo, de modernidad y de libertad.
Nada más lejos de la realidad.
Eso era solamente la fachada y la apariencia.
Eso era el eslogan, el pret-a-porter y la gomina de algunos tiempos, pero, desde luego, no el ideario político que se intentaba imponer en la escuela pública.

¿De qué estamos hablando cuando ustedes quieren poner una asignatura de religión, llámese hecho religioso, sociedad y religión o quieran ustedes llamarle?
¿Hablamos de contenidos o hablamos de valores?
Si hablamos de contenidos no hace falta tener una asignatura de la religión para que los niños aprendan religión y sepan lo que han sido la influencia de las religiones dentro de la historia.
Eso se estudia historia, como se estudia el Imperio Romano, los Reyes Católicos, la Santa Inquisición o las guerras y los tratados de paz.
Para saber la influencia que la religión ha tenido dentro de la historia y de la evolución del ser humano tenemos una asignatura de historia que así da todas las evoluciones de los acontecimientos humanos.
Si estamos hablando de valores, estamos hablando de otra cosa.

¿Saben ustedes por qué la religión tiene que pertenecer al ámbito de la privacidad y no al ámbito de lo público?
Pues por una cuestión básica.
Porque la religión no se basa en razones, se basa en fe.
Y, desde luego, lo que no tendría ningún sentido ni ninguna lógica es que nuestro sistema educativo, ni social, ni político estuviera basado en fe y no en razones.
Lógicamente, si en algo hemos avanzado es en plantear que un sistema educativo público y un sistema político y social no puede estar condicionado a la fe y a las creencias de cada uno de los individuos.
Por eso mismo el eje troncal de la religión tiene que pertenecer a la privacidad de cada uno.
Porque cada uno con su fe y con lo que crea, si el Mar Rojo se abre o no se abre, hará, lógicamente, lo que considere y creerá en lo que considere.

Yo quiero hacerles una reflexión.
Todavía nos sorprende mucho cuando vemos en estos momentos países no desarrollados del ámbito musulmán donde todo su sistema político no lo basan en derechos constitucionales sino que lo basan en derechos o creencias religiosas.
Y nos sorprende y nos llama poderosamente la atención que los derechos de los ciudadanos estén sometidos, lógicamente, a lo que piensa en este caso la religión en el país musulmán y no a una constitución democrática votada por todos los ciudadanos.
A eso es a lo que vamos a ir en España o a lo que hubiéramos ido afortunadamente, no va a ser así en España, con una imposición de religión obligatoria.

Pero es que si estamos hablando de valores hablamos también de otra cuestión.
¿Qué se va a enseñar en la religión?
¿Qué valores se transmiten?
¿Qué concepto del individuo, del hombre y de la mujer se va a transmitir a lo largo de la enseñanza de la religión?
¿El que está transmitiendo o el que indica la conferencia episcopal, que es quien marca el programa y las personas que deben de dar la enseñanza de religión?
¿Estarían ustedes de acuerdo con todas las expresiones y citas que se hacen?
Por ejemplo, sobre la mujer, algunas de ellas, desde luego, referentes a San Agustín o a Santo Tomás de Aquino, donde dice: "la mujer no ha podido ser hecha en la primera producción de las cosas, porque la mujer es un macho mal conseguido y nada defectuoso ha podido hacerse en el primer momento".
Lamentablemente esto, que se decía hace muchísimos años parece que no ha evolucionado, puesto que la conferencia episcopal mucho más recientemente, en febrero, se le ocurre decir que los frutos amargos de la revolución sexual son la violencia doméstica y los abusos sexuales.

¿Este es el ideario político, religioso, que se iba a implantar en una clase de religión donde los profesores, lógicamente, están sometidos a la tutela y vigilancia de esa conferencia episcopal?
¿Estarían ustedes también de acuerdo con ese origen de la violencia doméstica donde todo se debe a que la mujer ha roto su papel tradicional de sumisión y reproducción y por eso las cosas de la violencia doméstica suceden como suceden?
O las opiniones, por ejemplo, referente a los homosexuales.
¿Pensarían ustedes y compartirían que se dieran clases para los niños donde los homosexuales lo que tienen en sí son desviaciones y enfermedades que se podrían tratar, quizás, en la Conselle-ria de Bienestar Social o de Sanidad?
¿Sería eso lo que estaríamos impartiendo?

Mire, yo creo que ustedes dieron pasos muy atrevidos ya en el tema de la obligatoriedad de la religión en el sistema educativo.
Y los dieron cuando hicieron conciertos educativos con colegios privados del Opus donde.
.
.

 

**El senyor president:**

Señora Ana Noguera, yo le recuerdo que el punto lo ha presentado Esquerra Unida.
.
.
*(Remors)*

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Sí, pero yo estoy haciendo mi exposición de diez minutos.

 

**El senyor president:**

Pero usted fijando una posición sobre.
.
.
Y está usted dirigiéndose a quien ha gobernado y ahora no tiene nada que ver con esto.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Hombre, porque lo que estamos hablando es de la inconstitucionalidad de un punto que el Partido Popular quería llevar adelante y que afortunadamente no llevará.
*(Remors)*

 

**El senyor president:**

Pero usted está fijando.
.
.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Considero que para fijar posición puedo dar mis razones.

 

**El senyor president:**

.
.
.
usted está fijando su punto de vista sobre la iniciativa que ha tenido el ponente.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Efectivamente, eso estoy haciendo.

 

**El senyor president:**

Y yo entiendo que en su intervención está habiendo de todo menos de eso.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

 

Señor presidente, yo creo que todas las razones que yo pueda aportar para ilustrar por qué apoyo una iniciativa, me parece que son más que considerables.
Si no le importa, sigo con el debate.

 

**El senyor president:**

Yo entiendo, señora Noguera, que todo es subjetivo, pero que no está usted centrándose en el tema.

 

**La senyor Noguera Montagud:**

Bueno, pues sigo centrándome en el tema, si me permite.
Como no tengo el tiempo, no sé cuánto tiempo me queda.
Si no le importa marcármelo.
*(Veus)* Parece que a mí me cuesta algo más, por ser una diputada nueva, entender esto del trámite parlamentario.
Pero yo necesito exponer mis razones para que ustedes entiendan por qué apruebo aquella posición y, desde luego, jamás podría aprobar la del Partido Popular.

Les digo, y sigo insistiendo, ustedes llevaron adelante unos conciertos educativos.
.
.

 

**El senyor president:**

Por favor, señorías, silencio.

Pero si es que esa no es su motivación, señora Noguera.
*(Remors)*

**La senyora Noguera Montagud:**

Podré yo.
.
.
Por favor, páreme el tiempo mientras debato o no debato, páreme el tiempo porque mis dos minutos están corriendo.
Por favor, señor presidente.
Yo creo que el debate no lo he de hacer con el señor presidente.
.
.

 

**El senyor president:**

No se preocupe usted del tiempo, que tendrá la tolerancia de esta presidencia todo lo que usted necesite.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Muchas gracias.

 

**El senyor president:**

Por favor, señores diputados.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Sigo planteando, efectivamente, mis razones de por qué un Grupo Parlamentario Socialista y por qué ahora el gobierno central del presidente Rodríguez Zapatero derogará una ley donde se hace obligatoria una asignatura de la religión.
Y les digo: ustedes llevaron adelante unos conciertos educativos donde se rompían principios constitucionales, como la coeducación, la elección no elitista del alumnado o la libertad de pensamiento y de creencia.
Pero la incoherencia más grande se produce cuando en la última Comisión de Educación, debatiendo con el señor conseller, le planteamos los grupos de la oposición la necesidad de que el alumno inmigrante estuviera distribuido tanto en colegios públicos como en concertados.
Y dice el señor conseller, y digo textualmente: "no puedo obligar a los niños inmigrantes a ir a un colegio católico, como no puedo obligar al colegio católico a tener niños que no confiesan esa fe".
Ah!
Y entonces para no obligarles lo hacemos obligatorio en todo un sistema educativo público.
Estamos intentando integrar con absoluta libertad de pensamiento y creencia a todos los niños, locales, nacionales y venidos de fuera y ustedes respetan que no puedan ir a un concierto católico, porque, claro, sería romper el sistema de enseñanza educativo, y para eso me llevan la enseñanza de la religión a una educación pública obligatoria.

Mire, la escuela laica no está exenta de valores, por mucho que ustedes crean, no es amoral, es profundamente moral.
La escuela laica tiene valores de respeto, de pluralidad, de tolerancia, de libertad de pensamiento y de creencia, tiene los valores de un Estado democrático y constitucional.

Y voy a terminar simplemente con una frase de un reconocido católico, defensor del catolicismo, que en plena época de guerras de religiones, cuando se temía que el anglicismo o otras religiones no católicas iban a minar la potencia del catolicismo, se le ocurrió decir y publicar en el periódico *L'Avenir* del 7 de diciembre de 1830, el citado señor era Lamennais, dijo: "Pedimos, primero, la libertad de conciencia o la libertad de religión plena, universal, sin distinciones y sin privilegios, y, por consiguiente, en lo que nos toca como católicos, la total separación entre la Iglesia y el Estado, que el Estado y la Iglesia deben igualmente desear.
Esta separación necesaria y sin la cual no existiría para los católicos ninguna libertad religiosa, implica, por una parte, la supresión del presupuesto eclesiástico e indica que todos los curas serán sometidos a las leyes del país, como los demás ciudadanos".

Este señor fue excomulgado y condenado por el Vatica-no.
Afortunadamente, yo hoy puedo decir estas palabras aquí porque, aunque me condenara el Vaticano y me excomulgara, tengo un fuero jurídico muchísimo más importante, universal y válido, que es la constitución democrática.

Gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cámara)*

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señora Noguera.

Y ahora tiene la palabra, de los grupos que no han presentado enmiendas, en representación del Grupo Popular, el diputado señor don Jaime Mundo.

 

**El senyor Mundo Alberto:**

Gràcies, senyor president.

Senyor Cardona, vosté, en primer lloc, com bé ha dit, és una proposta que fa el dia 25 d'agost de l'any 2003, la primera proposta, que és la que inicia eixe debat, que és esmenada per vosté en un escrit de data 11 de novembre del 2003.
En la seua modificació d'esmena, no reflectix el sentit original de la seua proposició no de llei, la qual centrava el tema en els conceptes d'inconstitucionalitat de la llei i, en conseqüència, el recolzament d'aquesta institució a la citada petició d'inconstitucionalitat.

Fa un moment, vosté acaba de dir que han passat tres mesos, considerava que no podien ja recórrer les Corts Valencianes, però ja instava aleshores a declarar inconstitucional la llei.
I, la segona, la petició de revisió dels acords amb la Santa Seu, sobre ensenyament i assumptes culturals, subscrita en data preconstitucional.
Eixa és la seua primera exposició.

Tot això que la seua proposta d'esmena deixa en part en l'oblit, encara que jo penso que *(inintel·ligible)* estos moments, vull incidir en la seua proposta d'inconstitucionalitat, ja que en el seu parlament ha fet al·lusió a la inconstitucionalitat de la llei i ha demanat també, en el segon apartat, que els pares puguen recórrer la llei a través dels jutjats i puguen exercir eixe dret.
Per tant, jo em centraré en el que és la seua proposta i li anúncie, com és presumible que el vot nostre serà en contra la seua proposició no de llei que presenta hui aquí.

No em centraré sobre el debat que ha tractat de fer la senyora Noguera sobre el que és el contingut de la citada llei, de la Loce, ja que pense que en estos moments, com bé ha dit, després de tot això que hem parlat ara, que estem parlant ara, n'hi ha una nova proposta, que l'hem sentit per tots els mitjans, que el nou govern, legítimament podrà reformar la Loce, i, en conseqüència, tot lo debat que en este moment s'ha expressat aquí, en esta cambra, precisament, el podran portar, el debat, a les Corts, i podran continuar amb una proposta d'esmenar o de canviar una llei que va fer el Partit Popular, amb tota la legitimitat quan governava en l'Estat, i, en conseqüència, va passar també, a més, com ara li diré, va passar tots los filtres que requeria l'aprovació de qualsevol llei.

Per tant, és una llei que està en este moment en vigor i crec que ahir, de forma molt clara i concisa, l'honorable conseller de Cultura i Educació li va contestar a una pregunta, formulada pel senyor Cardona pel senyor Cardona també, sobre quins eren los criteris sobre la Loce, sobre la seua aplicació, amb eixa racionalitat que mostrava després de totes les manifestacions que últimament s'han fet relacionades amb el que representarà l'aplicació de la Loce.

En primer lloc, senyor Cardona, el Govern de la Genera-litat entén.
.
.
, o el Partit Popular entén que la Loce, com els reglaments que la desenrotllen, han estat tramitats pel Govern espanyol en el parlament, amb tots los informes jurídics corresponents, i, en el seu cas, dec indicar-li que els textos han estat sotmesos a la consulta de les comunitats autònomes, a través de les reunions de la Conferència Sectorial d'Educació i de la Comissió General d'Educació, i posteriorment del Consell Escolar de l'Estat, òrgan en el qual estan representats tots los sectors de la comunitat educativa ­administració de l'Estat, professors d'ensenyament públic i privat, pares, alumnes, representants d'organitzacions sindicals i representants d'organitzacions patronals.

Els decrets posteriors que desenrotllen la Loce han comptat amb l'informe favorable del Consell d'Estat.
És per això que quant a la inconstitucionalitat que qüestiona, vam pensar, des del Partit Popular, que des de l'aprovació de la Loce, la seua tramitació i els seus reglaments posteriors, en cap cas es vulnera la qüestió d'inconstitucionalitat que vosté interpreta.
Tot el contrari, ja que la Loce, dintre de l'àrea que comprén l'assignatura de Societat, Cultura i Religió, de la qual forma parella, es compleix perfectament el punt tercer de l'article 27 de la Constitució que prescriu que els poders públics garanteixen el dret d'assistir els pares perquè els seus fills reben la formació religiosa i moral que estiga d'acord amb les seues pròpies conviccions.

D'acord amb l'article 149.
30 de la Constitució, és competència exclusiva de l'Estat la regulació de les condicions d'obtenció, expedició i homologació dels títols acadèmics i professionals i normes bàsiques per al desenrotllament de l'article 27 de la Constitució, a fi de garantir el compliment de les obligacions dels poders públics en aquesta matèria.

Per això, el Govern, al definir com a àrea d'assignatura necessària la Societat, Cultura i Religió per a l'obtenció dels títols del graduat de Secundària Obligatòria i de Batxillerat, amb el mateix tractament que la resta d'àrees o assignatures, donant la doble opció confessional i no confessional, està exercint estrictament les competències estatals que li atorga la nostra Constitució.

Per tot això, la Generalitat, a través dels reials decrets promulgats per l'Estat, no té cap missió d'improvisar i modificar allò acordat i, en conseqüència, es trasllada a la comunitat l'aplicació dels reials decrets i en les mateixes formes per a l'entrada en vigor i la seua vigència i adaptació plena al curs 2006-2007, estem parlant de secundària.

Sobre la seua proposta d'eliminació de la disposició addicional segona, on parla de l'assignatura Societat, Cultura i Religió, diu el següent: "l'àrea o assignatura de Societat, Cultura i Religió, comprendrà dues opcions de desenvolupament, una de caràcter confessional, d'acord amb la confessió per la qual opten els pares o els alumnes entre aquelles, respecte a l'ensenyament amb les quals l'Estat tinga subscrits acords, una o altra de caràcter no confessional; ambdues opcions seran d'oferta obligatòria per als centres, devent elegir els alumnes una d'elles.
"

"L'ensenyament confessional de la religió s'ajustarà a allò establit en l'acord sobre l'ensenyament i assumptes culturals subscrit entre la Santa Seu i l'Estat espanyol, i a allò disposat en aquells altres subscrits o que es puguen subscriure amb altres confessions religioses.
El Govern fixarà els ensenyaments comuns corresponents a l'opció no confessional; la determinació de currículums d'opció confessional serà competència de les corresponents autoritats religioses", com adés estaven al·ludint.

Les decisions sobre utilització dels llibres de text i matèries didàctiques i la seua supressió i aprovació correspon a les autoritats religioses respectives, de conformitat amb allò establert en els acords subscrits amb l'Estat espanyol.

Els professors que no pertanyen als cossos de funcionaris docents, impartixen l'ensenyament confessional de religió, i en els ensenyaments regulats present llei ho faran en règim de contractació laboral de durada determinada i coincidint amb el curs escolar, a temps complet o parcial.
Aquests professors percebran les retribucions que corresponguin del respectiu nivell educatiu als professors interins.

S'ha procedit per part de les organitzacions per diferents motius a interposar diversos recursos d'inconstitucionalitat, dictant-se sentències desestimatòries dels citats recursos pel Tribunal Constitucional respecte a l'assignatura, d'acord amb la Santa Seu i altres confessions religioses, que és una competència exclusiva de l'Estat, article 149.
3 de la Constitució, i, per tant, no és competència de la Generalitat Valenciana, i aquests acords, quant als seus fonaments de dret han estat motiu d'estudi en les diferents sentències a les quals anteriorment he al·ludit.

Per tant, jo voldria, senyor Cardona, mantindre el to que ahir li anunciava aquí, en este mateix hemicicle, el responsable de la Conselleria, l'honorable conseller, en el qual li dia, sobre una seua pregunta, que l'aplicació de la Loce, després dels renuncis fets pel Govern de la modificació d'aquesta llei, se farà amb tota responsabilitat possible que anava produint-se i responsabilitat en l'aplicació, amb tota responsabilitat, sempre complint el que és una llei que està en vigor ­recordem-ho, està en vigor en este moment­ i que depén de totes les aplicacions, les modificacions o el canvi o supressions que en este moment se facen des de l'Estat, se faran els corresponents acords per part de la Generalitat i se promulgaran els decrets corresponents per a la seua posada en marxa.

Som escrupulosos en acomplir una norma, com hem segut escrupulosos en complir la Logse quan érem contraris a la seua aplicació des d'un principi, i nosaltres, en una llei que es va fer, que no hi estàvem d'acord, este govern l'ha aplicat i, per tant, nosaltres sempre serem respectuosos en la seua aplicació i, per tant, després de tots eixos anuncis, d'eixos canvis que hi han hagut, jo espere i desitjava que la seua proposta.
.
.
, i així he anat a soles pel tema d'inconstitucionalitat, no sobre continguts, és un tema que amb eixos criteris que vostés han exposat, deuran debatre en el parlament corresponent, i, en conseqüència, poder votar i canviar i modificar o fer una nova llei, però en estos moments hi ha una llei que s'aplica, que és la Loce, i nosaltres som respectuosos amb ella i tirem endavant.

Per tant, la seua proposta serà votada en contra, respectant els criteris a què adés he al·ludit i respectant també les opinions que s'han dit i de vostés són totes conegudes en esta sala per part del Govern Valencià.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cambra)*

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Mundo.

Tiene la palabra, por el derecho a réplica, el señor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Gràcies, senyor president.

En primer lloc, agrair les paraules de la representant del Grup Parlamentari Socialista, i, a més, mostrar que coincidim en els possibles matisos que haja pogut introduir en la seua exposició.
I ens pareix important, en este moment, defensar la vigència, la preeminència del que és l'Estat laic sobre qualsevol intent d'adoctrinament religiós i, evidentment, sobre qualsevol intent d'adoctrinament fet en les escoles sostingudes amb fons públics, almenys.

Sobre este tema, aclarir que, evidentment, ja n'hi ha presentats bastants recursos d'inconstitucionalitat sobre aquesta llei i sobre aquest apartat concret, és a dir, associacions, comunitats autònomes ja s'han mogut i han presentat recursos d'inconstitucionalitat, que a nosaltres ens pareix que possiblement tindran bastant possibilitat d'èxit, de triomfar.

Però nosaltres, aquí, en este moment, no estàvem dient que la llei fóra inconstitucional, estàvem demanant que les Corts, fent ús de les seues funcions, fent ús de la seua dignitat i de les seues atribucions, podien ajudar a presentar algun tipus de recurs d'inconstitucionalitat.
Des del moment que el recurs va passar pel seu termini, ja no era possible que les Corts el presentaren, tal recurs, el que sí que diem en la modificació és que ajudàrem les persones que veren atacats els seus drets fonamentals a presentar les seues al·legacions judicials.
I, després, els jutges, sí que tenen la possibilitat d'introduir el tema de la qüestió d'inconstitucionalitat, plantejar al Tribunal Constitucional que n'hi ahí aspectes que no s'atenen a la nostra carta magna.

Bé, el Partit Popular ha fet ací una referència que no la considera inconstitucional, etcètera, etcètera, i inclús ha fet una lectura del que dia la disposició addicional segona.
Jo voldria insistir en algunes coses que diu la disposició addicional segona, voldria ressaltar el que diu.

Primer, el que diu és que qualsevol alumne deurà optar bé per la religió confessional o bé per la religió no confessional.
Això és una cosa que diu l'article: i els que no volen optar per cap religió?
És a dir, jo el que pregunte és: açò dóna a tota la gent, siga quina siga la seua ideologia, la seua creença religiosa, la possibilitat que realment se'ls ensenye als seus fills el que pensa la família o el que pense el mateix alumne quan puga tindre dret a triar?

Esta disposició addicional segona obliga a donar religió, siga d'un tipus o siga d'un altre.
I no respon per a res a la possibilitat de llibertat ideològica i religiosa que puguen tindre els pares.
Eixe és el primer punt bàsic i fonamental.

Segon.
L'ensenyament de la religió s'ajustarà al que s'estableix en els acords sobre ensenyament i accions culturals entre la Santa Seu i l'Estat espanyol.
Fa referència concreta a una concreta.
.
.
creença religiosa, a una concreta creença religiosa.
Per tant, no bé demés, quan es puja a esta trona, fer referències a algunes creences que eixa concepció religiosa defensa.

Jo podria ací explicar o dir coses que se defensen per l'Islam, o se defensen pels jueus, o se defensen pels hinduistes, que probablement causarien hilaritat en tots els diputats i diputades que ací m'estan escoltant.
Però jo seria molt irreal si no plantejara coses que es plantegen per la confessió catòlica, simplement perquè és la que aquí en este moment és la preeminent i és la que està.
.
.
en este moment també és responsable que aquesta disposició final segona aparega.
És una exigència concreta de la Conferència Epis-copal.
I per això hem de parlar dels continguts que esta religió defensa.

Jo no puc estar d'acord que un alumne isca d'una classe d'una escola pública considerant que les persones divorciades van a l'infern o són o poden ser objecte d'un despreci major per la meua part perquè no complixen determinades indicacions religioses.
No puc estar d'acord en això.
De cap manera.

I igual com.
.
.
, a part del que ha comentat la senyora diputada Ana Noguera sobre alguns aspectes que formen part de les creences religioses, jo els podria comentar que molt recentment, en octubre de 2003, el senyor Alfonso López Trujillo, que és responsable del Consell Pontifici per la família, i que el que ell diu va a missa, en tot el concepte real de la paraula, deia que "los poros del látex no permiten proteger contra el sida".
I això forma part dels ensenyaments oficials d'una concepció.

A vore.
A mi em dóna igual el que pense eixa concepció.
El que jo no estic d'acord és que això tinga cap possibilitat d'ensenyar-se en l'escola pública, perquè això no és correcte que l'escola pública ho defense, que l'estat estiga afavorint que estos coneixements es vagen transmetent.

Per tant, és necessari parlar a vegades dels conceptes que cada religió manté.
Igual com seria perfectament assumible per tots vostés que hi ha certes indicacions de l'Islam que no serien acceptables que s'explicaren en una escola.
Però és que aquí no diu res que es va a prohibir una cosa del que les autoritats religioses determinen.

Observen el que diu, observen el que diu esta disposició addicional segona: "el govern fixarà les ensenyances comunes corresponents a l'opció no confessional".
Però diu: "el currículum de l'opció confessional serà competència de les corresponents autoritats religioses".
I no fica cap tipus de límit.
No diu que s'hauran d'ajustar al que la Constitució diu.
No ho diu.
.
.
en cap dels processos.
A més els llibres de text també estan triats per les confessions religioses, per les autoritats religioses.
I ja en el súmmum del despropòsit, en el súmmum del despropòsit, diu que els professors que donen religió ho faran en règim de contractació laboral de duració determinada.
Com poden ficar en una llei orgànica.
.
.
?
Com poden estar fomentant la contractació laboral a temps determinat quan se suposa, se suposa, que eixa persona està capacitada per a donar eixa matèria al llarg de tota la seua vida?
Què passa?
Que cada any ha de passar l'examen de la seua autoritat religiosa determinada!
I si no ho passa se'n va fora!
I per això, persones que estan separades han sigut excloses de poder donar religió en el sistema actual.
Com es pot permetre dins d'un règim constitucional que una persona se li envie del seu treball per estar divorciada?
Com es pot permetre això?

Per tant, ni per aspectes ideològics, ni per aspectes constitucionals de fons, ni per llibertat religiosa, ni per, simplement, discriminació laboral.
Recorde també.
.
.

 

**El senyor president:**

Señor Cardona, con todos los respetos.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Ara enseguida.
Ara enseguida acabe.

 

**El senyor president:**

Si usted mira hacia su izquierda verá que dos minutos y diecinueve segundos supera el tiempo que.
.
.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Ara enseguida acabe, senyor president.
(Remors)

Per tant, per tots estos motius, nosaltres considerem que la nostra proposició no de llei no és solament correcta, sinó que s'ajusta al que un estat laic, un estat democràtic i un estat que realment es crega la seua constitució, hauria de posar en marxa i hauria de tindre en vigor.

Per tant, nosaltres continuem, no sols defensant, sinó demanant a tots els diputats que tant de bo votaren en consciència, que segur que esta proposició de llei eixiria aprovada, de segur.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Cardona.

Tiene uso de la palabra, para el turno de contrarréplica, el señor Mundo.
*(Pausa)*

Señora Noguera, usted me ha preguntado "¿qué intervenciones voy a tener?
".
Y yo le he dicho: tiene usted diez minutos y, si hay réplicas, tiene usted cinco más.
Pero, lógicamente, usted ha apoyado al ponente.
Si apoya usted al ponente, él no le replica.
Y entonces, lógicamente, usted pierde el derecho de contrarréplica.
Porque aquí.
.
.
*(remors)* Perdón, porque aquí, porque aquí.
.
.
Y yo es lo que trataba de decirle en su intervención.
No se trata de entrar todos en algo conjunto de.
.
.
*(inintel·ligible)* de lucha, sino de poner su posición con respecto al ponente.
Y era lo que yo trataba de explicarle: que su intervención, cuando ha estado dirigida hacia la iglesia ha estado bien, pero cuando se ha metido usted inmediatamente con el grupo de gobierno le he dicho "oiga, creo que está usted fuera de cacho", como dicen en el término taurino.

Bien.
Lo que quiero decirle es que ahora ya hemos entrado en el momento de la réplica y contrarréplica del ponente por el Grupo Popular.
Y ya no tiene razón de ser que usted replique.
Cabría, si el señor Mundo hubiera hecho alusiones a su persona, cabría el turno por alusiones; pero no las ha hecho.
*(Remors)*

Perdón, señor Mundo, puede usted intervenir.
Cinco minutos.

 

**El senyor Mundo Alberto**:

 

Gràcies, senyor president.

Mire, senyor Cardona, vosté, en la seua rèplica, m'ha dit primer, primer em diu que vostés no han demanat la.
.
.
no pensa en la inconstitucionalitat de la llei, però demanen, demanen en la seua proposta que recorreguem perquè en faça un recurs d'inconstitucionalitat.
Quan vostés demanen que es faça un recurs d'inconstitucionalitat, pensen que la llei ha de ser inconstitucional.
No crec que ningú demane que es recórrega la inconstitucionalitat de la llei si no considera que el contingut seu no és inconstitucional la llei.

Per tant, jo, de la forma que vostè m'estava parlant, entenia que el que vostès pensen, i per la seua.
.
.
diguem, la seua explicació que ha donat sobre el contingut de la Loce, ha anat tota encaminada a justificar continguts de la mateixa, continguts de la mateixa, que consideren vostès que no són adequats.
I m'imagine que en el Congrés el seu grup parlamentari va votar en contra d'esta llei i, per tant, les seues argumentacions són similars a les que en aquell moment vostés en el Congrés van defensar en una llei que ha sigut legítimament aprovada pel Congrés dels Diputats.
Per tant, és una llei que està en vigor, i amb la qual el Partit Popular va esgrimir les seues argumentacions respecte al que vostès han tractat de canalitzar en este hemicicle com a contingut, no com a proposta vosté de demanar una derogació en un articulat; justificar eixa derogació, d'acord, però tractant de demanar que nosaltres recolzàrem la derogació d'uns articles, d'una llei que considerem legítimament aprovada.
Repetisc el que li he dit anteriorment.
Que vosté, quan ha parlat de la disposició addicional segona, que és la que demanen la seua supressió, diu, o he entés jo, que si en la mateixa tenia l'obligatorietat de l'estudi de la religió confessional, de la religió catòlica, jo li he dit, i ho he llegit quan anteriorment he intervingut, dic que done l'àrea o assignatura Societat, Cultura i Religió té una part confessional i una part no confessional de lliure elecció per part de les persones, dels pares i els alumnes.
Per tant, eixa obligatorietat no existeix.

Després també parla no tant sols de la religió catòlica, sinó que parla de les altres religions que tinguen, o que tinguen en un futur.
.
.
tinguen subscrits en l'estat, tinguen acords subscrits en altres confessions religioses.
Per tant, la pluralitat d'eixe articulat jo crec que està perfectament continguda en la llei.
D'alguna forma vostès han anunciat i, repeteixo, seguixen dient que la van a canviar, legítimament la van a canviar.
Jo crec que quan una persona és respectuosa, com nosaltres som respectuosos en tots els acords que es prenen, nosaltres som respectuosos amb l'acord que es va prendre el seu dia a les Corts, i no demanem, i no demanem actuacions en contra de cap llei en cap moment.
Per tant, siguen respectuosos vostés també en com està en este moment la llei, legítimament aprovada.
Que la van a modificar?
La modifiquen.
I, una vegada la modifiquen, el conseller li va anunciar ahir que s'aplicarà la normativa que en tot moment tinga les Corts Generals, que ha acordat.

Per tant, li repeteixo el que deia.
Nosaltres hem sigut sempre respectuosos a l'aplicar la Logse, a l'aplicar tota llei que vostès van aprovar i, per tant, després nosaltres hem continuat desenrotllant-la, encara que no teníem consignacions pressupostàries i n'hem hagut de traure d'on siga.
I això és motiu de moltes de les seues intervencions aquí, sobre empreses que estan construint eixos col·legis que necessitaven tots en la comunitat.
Hem sigut molt conscients de la necessitat que tenia, i així ha treballat el Partit Popular durant estos anys, i continuarem treballant.

I no es preocupe que vostés.
.
.
serem també respectuosos en l'aprovació definitiva de qualsevol modificació que es faça de la Loce.
Per tant, nosaltres, de la seua argumentació, la seua proposta, el Grup Popular d'esta cambra votarà en contra, perquè considere que en este moment tenim una llei legítimament aprovada, i anem a defensar-la fins que hi haja una altra que ens canvie eixa normativa.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments d'un sector de la cambra)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, senyor Mundo.

Pasamos a votar.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 38 votos a favor, 42 votos en contra.

Se levanta la sesión durante media hora.

 

*(Se suspén la reunió a les 11 hores i 5 minuts)*

*(Es reprén la reunió a les 11 hores i 39 minuts)*

***Compareixença del conseller de Territori i Habitatge, senyor Rafael Blasco Castany, per a informar sobre les mesures concretes previstes per aquesta conselleria respecte al Pla de xoc d'accés a l'habitatge, donat a conéixer el passat mes de juliol d'enguany, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 2.
790).***

 

 

**El senyor president:**

 

Compareixença del conseller de Territori i Habitatge per a informar sobre les mesures concretes previstes per aquesta conselleria respecte al Pla de xoc d'accés a l'habitatge donat a conéixer el passat mes de juliol d'enguany, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista.

Té la paraula l'Honorable Senyor Conseller.

 

**El senyor conseller de Territori i Habitatge:**

Molt Excel·lent Senyor President.

Senyores i Senyors Diputats.

Comparec davant d'esta cambra a petició dels il·lustres diputats senyor Antoni Such, portaveu adjunt, i del senyor Adolf Sanmartín, del Grup Parlamentari Socialista, per a informar sobre les mesures concretes previstes per la Conselleria de Territori i Habitatge en el Pla d'accés a l'habitatge.

El Pla d'accés a l'habitatge és l'instrument que garanteix el compliment del compromís que el govern valencià va formular a l'inici d'esta legislatura i que, de forma breu, podíem resumir de la següent forma.

Posar en el mercat 100.
000 nous habitatges protegits, 65.
000 dels quals seran de nova construcció.
Beneficiar al voltant d'un col·lectiu de més de 100.
000 persones, constituït formalment per joves, col·lectius amb dificultats econòmiques o familiars que fan recomanable que fem un esforç per a dotar-los de la vivenda digna i adequada que es mereixen.
I dins d'este context, crear 3.
000 places residencials per a la tercera edat, a través de la construcció de 1.
500 habitatges adaptats.

Sobre estos tres eixos està girant el Pla d'accés a l'habitatge de la Comunitat Valenciana.
És un compromís ambiciós.
És un compromís que exigeix un esforç extraordinari de tots els agents implicats, tant públics com a privats.

I abans d'avançar-los els conceptes, percentatges i xifres d'uns primers resultats, que vull contrastar-los amb tots vostés, i que confie que siguen valorats positivament, vull recordar a les seues senyories que, com ja va exposar el Grup Popular en el debat sobre els pressupostos de la Generalitat Valenciana per a l'exercici de 2004, el primer esforç del govern valencià en polítiques actives en matèria d'habitatge ha sigut un esforç pressupostari.
El pressupost destinat per la Conselleria de Territori i Habitatge a les actuacions en matèria d'habitatge per a enguany és de 133 milions d'euros, sense dubte un dels capítols que més ha crescut pressupostàriament dins de la Generalitat Valenciana.

Si s'analitza comparativament la situació actual de l'habitatge a la Comunitat Valenciana amb altres del seu entorn, els resultats a favor de les polítiques que estem duent a terme en esta comunitat són més que favorables.
La nostra situació actual, comparativament amb altres comunitats autònomes, és bona pel que fa als preus, però dita esta afirmació és necessari, de manera immediata, assenyalar que encara que siga bona en relació i comparativament a altres comunitats autònomes, és absolutament insuficient mentres existisca una sola família que no tinga possibilitats de disposar d'un habitatge en condicions.
I precisament a este ample col·lectiu de famílies i de persones és a les que va dirigit el pla del que estem parlant.

Per parlar d'alguns indicadors diria que el nivell dels preus de l'habitatge a la Comunitat Valenciana està 27 punts per davall de la mitjana nacional, i l'accés a esta, expressat en la relació de la càrrega financera respecte de la renda familiar, està 10 punts per davall d'esta mitjana que estic assenyalant.
Això significa que una família de la nostra comunitat ha de fer un esforç inferior quasi la mitat que en les comunitats com Madrid, Catalunya o el País Basc.

Però, en esta situació que cal qualificar-la com a relativament beneficiosa en termes comparatius, a pesar d'això encara existixen en la nostra comunitat determinats col·lectius que tenen unes especials dificultats per a aconseguir un habitatge digne.
Estem parlant dels jóvens de les famílies monoparentals, dels majors, dels immigrants.
.
.
En general, estem parlant dels grups socials que tenen menors recursos econòmics per a acudir al mercat d'un habitatge lliure.

El Pla d'accés a l'habitatge es constituïx com un autèntic full de ruta per a aconseguir els objectius previstos, i és al mateix temps un marc realista i flexible a on tenen cabuda totes les actuacions que es porten a terme en la matèria de vivenda a la Comunitat Valenciana.

Des de la Conselleria de Territori i Habitatge estem desenrotllant tres grans instruments fonamentals dins del marc d'actuació d'este pla.
La creació d'un marc legal que faça viable les actuacions en matèria de sòl i habitatge, la dinamització dels plans d'habitatge conjunts entre la Generalitat Valenciana i el Ministeri de Foment, tant actuals com futurs, i la mobilització de tots els agents socials, administracions, entitats financeres, empreses promotores públiques i privades, associacions.
.
.
implicats en la promoció i construcció d'habitatge.

El primer instrument es referix a la necessitat de dotar-se d'un marc normatiu que dirigisca els recursos i els distints agents cap a la generació d'habitatges protegits.
Com a una mesura de xoc, la Llei de mesures fiscals de gestió administrativa i financera d'organització de la Generalitat Valencia-na, llei d'acompanyament, introduïx modificacions a la Llei reguladora de l'activitat urbanística per a dinamitzar la construcció d'habitatge protegit i són les més importants les referides a: la consideració com a dotació pública del sòl destinat a habitatges en lloguer per a col·lectius amb especials dificultats d'accés ­menors de 35 anys, persones discapacitades i majors­, la incorporació dels patrimonis municipals del sòl al procés de construcció d'habitatge de protecció pública, l'obligatorietat als municipis de més de 10.
000 habitants de destinar la totalitat del sòl procedent de les cessions d'aprofitament urbanística a la promoció d'habitatges de protecció pública, i la creació de registres autonòmics de patrimonis públics del sòl que tindran la consideració d'utilitat pública i d'interés social.
A més de la necessitat d'un informe preceptiu sobre les previsions d'habitatge protegit per a l'aprovació dels plans generals, programes d'actuació integrada i plans especials de reforma interior.

D'altra banda, la Conselleria de Territori i Habitatge ha dissenyat una cartera d'iniciatives legislatives que configuren un nou marc legal en matèria de sòl, urbanisme, territori i habitatge per als pròxims anys i que en breu tindrem l'oportunitat de debatre àmpliament ja que la majoria d'elles han segut ja remeses a esta cambra: la Llei d'ordenació del territori i protecció del paisatge, que com sabem va ser presentada ahir; la Llei del sòl no urbanitzable; la Llei urbanística valenciana, i la Llei d'habitatge.

La Llei d'habitatge de la Comunitat Valenciana es configura com una llei amb caràcter bàsicament social ja que d'una banda protegeix els drets de la persona que adquirix i els usuaris i, per una altra, promou la integració social dels sectors més desfavorits de la nostra societat.
Encara que com acabe d'exposar en poc de temps, podrem aprofundir sobre el contingut d'esta iniciativa, ja que el projecte de llei es troba en esta cambra, jo vull destacar la regulació d'una de les disposicions més innovadores: la figura de la promoció pública assimilada efectuada per entitats sense ànim de lucre amb fins socials i destinada a operacions especials d'integració social.
Amb esta figura es dóna cobertura a un tipus d'actuació que ha anat adquirint protagonisme en la societat actual.

En definitiva, esta nova legislació té com un dels seus objectius prioritaris, l'orientació de tots els instruments d'actuació en estes matèries cap a la promoció i construcció d'habitatges protegits.
Al seu torn, oferirà majors garanties tant als compradors com als usuaris, la qual cosa, sense dubte repercutix en la transparència i en el bon funcionament del mercat.

El segon eix instrumental se centra en millorar l'eficàcia del vigent Pla d'habitatge que com saben tots vostés comprén des del 2002 al 2005 i que es fa en col·laboració amb el Ministeri de Foment.
Jo voldria destacar ací, davant de les seues senyories, que la Comunitat Valenciana s'ha convertit en un referent d'actuació per a la resta de comunitats autònomes.
Al dia de hui, els nivells d'execució del vigent pla se situen en un 119% respecte als objectius que ens va fixar el Ministeri de Foment per al Pla nacional 2002-2005.

Els objectius que teníem fixats en este Pla nacional de la vivenda en la nostra comunitat per a este període, era de 38.
127 actuacions, i en dades del mes de març del 2004, estem ja en 45.
423 actuacions.
Esta excel·lent gestió, realitzada fins a la data, ha permés aconseguir uns resultats que han segut determinants a l'hora d'obtindre un 25% més de quota per part del Ministeri de Foment com a premi a l'eficàcia en la gestió del Pla d'habitatge.

I el meu desig, i espere que el de totes les senyories, és continuar amb esta col·laboració entre institucions i més després que el govern socialista actual ha creat un ministeri dedicat en exclusiva a l'habitatge, encara que com també vostés coneixen perfectament, les competències d'habitatge corresponen en el nostre cas a la Generalitat Valenciana.
Però, no obstant això, és un signe de preocupació per a intentar cooperar i col·laborar a la solució d'un problema que està generalitzat en la societat espanyola i també en la valenciana, i jo confie que eixa decisió vaja a millorar ja els resultats per si excel·lents que estem portant en el compliment dels plans de la vivenda en la nostra comunitat.

I, finalment, la mobilització, també, de tots els agents socials que operen en el mercat de la vivenda des de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies i els ajuntaments, fins a les entitats financeres i les associacions de promotors i usuaris constituïxen el tercer instrument.

Fins al 26 d'abril d'enguany, els convenis subscrits en matèria de sòl amb els ajuntaments de la Comunitat Valenciana permetran posar en el mercat 14.
750 vivendes protegides de nova planta, desenrotllant-se en més de cinc milions de metres quadrats de sòl.
En este sentit, s'han signat recentment convenis amb ajuntaments com el de Cullera, Castelló, Albaida, Sagunt, Torrent i Picanya, i tenim una relació extraordinària de compromisos amb ajuntaments per a continuar esta mateixa línia d'anar signant compromisos per a construir vivendes protegides en els distints termes municipals dels distints ajuntaments de la nostra comunitat.

A més dels anteriors convenis, que suposen un compromís d'aportació de sòl concret i determinat, cal ressenyar també els firmats amb la Federació Promotora de Cons-tructors i Agents Urbanitzadors de la Comunitat Valen-ciana, a la qual s'han adherit ja 213 empreses de la Comunitat Valenciana; el que hem signat amb la Federació de Cooperatives d'Habitatges Valenciana i amb l'Associa-ció d'Empreses Gestores de Cooperatives de Vivendes per a promoure un total de 2.
000 vivendes de protecció oficial; els convenis signats amb Ibercaja i Caja Madrid per a impulsar actuacions que faciliten l'accés a la vivenda; el signat també amb la Federació Valenciana de Caixes d'Estalvi i amb la Federació de Caixes Rurals Cooperatives de Crèdit, que va a permetre avançar un 90% de l'import de les ajudes concedides als beneficiaris del Pla de la vivenda; el signat també amb la Federació Valenciana d'Empresaris de la Construcció per a la construcció de 2.
500 vivendes protegides noves a l'any, i la reserva d'un 30% del sòl edificable per a aquest tipus d'habitatge.
I en eixe mateix sentit, i per resumir, voldria també assenyalar que amb l'objectiu de promocionar la construcció de vivendes de protecció oficial s'han constituït, com vostés saben, dues empreses mixtes fruit dels acords que tenim entre l'Institut Valencià de la Vivenda i Bancaixa i la Caixa d'Estalvis del Mediterrani.

En resum, tot açò demostra que hi ha un gran interés dels agents implicats en el sector i la disposició a la col·laboració amb l'administració d'esta matèria.
Un ventall molt ample de convenis signats entre empreses cooperatives representants del que és l'economia social, també amb els agents econòmics que posen entre les seues estratègies empresarials com un fi important la construcció de vivendes i, sobretot, les relacions establertes que estan ja concretades en molts convenis amb els ajuntaments, sobretot encaminats a resoldre el principal problema que com tots vostés saben és disposar del sòl necessari a un preu adequat per a fer vivenda a preus taxats i que siga d'una orientació clarament social.

No hi ha dubte que la subscripció d'estos convenis va a anar augmentant gradualment segons la gran receptivitat que estan mostrant sobretot els agents socials i les corporacions locals.
I que al dia de hui, es concreta en uns totals que jo vull donar-los a vostés a conéixer.

D'una banda, tenim ja comptabilitzades el total de vivendes entregades, que ascendix a 17.
074 actuacions protegides.
Estem parlant de vivendes protegides de nova construcció, rehabilitació i ajudes per a l'adquisició d'habitatges de segona mà.
I, per una altra, tenim ja posats en marxa 29.
366 actuacions protegides.

Els acords aconseguits demostren que els diferents agents implicats en matèria de vivenda s'han compromés d'una forma ferma i decidida a impulsar un gran pacte social per la vivenda que permetrà executar les polítiques d'actuació que des d'este govern hem dissenyat.

Com a complement a estes dades, les repercussions del Pla d'accés a la vivenda a la Comunitat Valenciana en el període que hem formulat, que és del 2004 al 2007, des del punt de vista econòmic, i sobretot des del punt de vista social, tenen un impacte molt elevat contribuint en gran manera a la qualitat de vida i al desenrotllament sostenible de la Comunitat Valenciana.

I voldria, en eixe sentit, fer també alguna manifestació que crec que la compartixen els senyors diputats, però que és convenient saber de la importància d'este pla per les repercussions econòmiques i socials que tenen.
Per exemple, dir-los que gràcies a este pla van a matindre's 80.
000 llocs de treball anuals, quasi el 5% de l'ocupació total de la Comunitat Valenciana; per cada 4.
600 euros d'inversió pública es crearà un lloc de treball, una de les ràtios més altes quant a la creació d'ocupació del conjunt dels sectors econòmics de la Comunitat Valenciana.

Els col·lectius beneficiats d'este pla són igualment molt importants.
Es pot estimar que més de 200.
000 persones veuran millorada la seua qualitat de vida per les actuacions d'este pla, és a dir, que un de cada vint ciutadans de la Comunitat Valenciana, en finalitzar l'execució d'este pla es veurà beneficiat d'esta manera.
I d'esta forma, jo el que voldria també és destacar, per acabar, que estem parlant d'un Pla d'accés a l'habitatge en esta comunitat que és el que té plantejat uns objectius superiors a la de qualsevol comunitat autònoma de la resta d'Espanya.

I per això voldria aprofitar estes últimes paraules per a assenyalar que coincidint i compartint la preocupació socialment generalitzada per millorar l'accés a la vivenda, especialment per a aquelles persones o famílies de situacions econòmiques més modestes, estem parlant d'un problema en què a partir d'eixa coincidència deuríem de procurar entre tots millorar estes propostes que el Govern de la Generalitat ha posat en marxa, que ha tingut una excel·lent acceptació per part dels agents econòmics i socials, que està duent un grau d'execució, que jo crec que és més que notable, i, sobretot, perquè en funció d'esta col·laboració podem contribuir, entre tots, a millorar esta circumstància de la falta o de la carestia de vivenda en la nostra comunitat.

Crec que és una preocupació compartida.
He dit en les meues paraules, també, que el govern actual socialista té el mateix interés que estem ací expressant, i a mi m'agradaria acabar estes paraules dient que independentment de les consideracions que este breu informe planteja, és important que busquem fórmules de treball conjunt per a, en col·laboració amb l'administració central, i també amb les institucions valencianes, poder dur a terme un pla que complisca els objectius inicialment plantejats.

Esta és la voluntat de la Generalitat, esta és la voluntat de la Conselleria de Territori i Habitatge i crec que compartint estos objectius farem possible que una cosa que ja està funcionant, que té un grau de compliment, com he dit, destacat, que estem ja en un percentatge d'execució important, pugam complir un objectiu que al final serà el resultat de l'esforç de totes les institucions valencianes i de tots els grups polítics si complim eixe desig generalitzat en la societat valenciana de millorar en 100.
000 noves vivendes a aquelles persones que més ho necessiten de la nostra comunitat.

Gràcies, president.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Tiene la palabra, para fijar posición, preguntar o hacer observaciones, en representación del grupo solicitante, el señor Sanmartín.

 

**El senyor Sanmartín Besalduch:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Jo, fa ja prou mesos, li vaig demanar la seua compareixença perquè ens expliqués la política del Consell en matèria de vivenda, i no per altra raó que per la situació que nosaltres pensem tremendament difícil que travessen multitud de ciutadans valencians a l'hora d'accedir al mandat constitucional d'una vivenda digna.

Vosté sap millor que jo quina és la situació actual en la Comunitat Valenciana.
Malgrat tot, li he de recordar tres aspectes que, al meu parer, il·lustren perfectament l'estat actual en el tema de vivenda: en primer lloc, insuficiència de l'actual pla de vivenda; en segon lloc, incapacitat per a alliberar sòl per a vivenda protegida i, sobretot, insuficiència de vivendes de lloguer i, sobretot, baixa proporció de lloguer social.

Considerem que l'actual pla de vivenda, que va començar el 2002 fins el 2005, no complix ni de lluny les expectatives generades, no per res sinó perquè l'oferta de vivenda protegida és molt inferior, molt inferior a la demanda real.
A mi el que no me pareix lògic és que l'actual pla de vivenda ens assigne únicament una quota a la Comunitat Valenciana de 37.
000 vivendes protegides.

D'entrada, aquesta quantitat suposava ja, com vosté sap perfectament, i per això va fer el pla de xoc, suposava un descens de l'ordre del 34% respecte a l'anterior pla, el de 1998-2001, la qual cosa, evidentment, ha agreujat encara més la diferència, diríem, entre la quota assignada pel ministeri i la demanda real.

Tant és així ­vosté ho sap perfectament­ que solament en els deu primers mesos del pla, es qualificaren a la Comunitat Valenciana quasi 24.
000 vivendes amb algun tipus de protecció ­recorde, els deu primer mesos del pla.
Això suposava en percentatge del 64% del total de la quota de vivendes assignades a la Comunitat Valenciana, quan recordem que el pla era per a quatre anys.
I en deu mesos teníem ja qualificades un 64% de la quota assignada.

Evidentment, aquestes xifres ajuden a explicar, com després seguiré, que en l'actualitat ­i aquest és el greu problema­, de cada cent vivendes, únicament, únicament 10 són protegides, mentre que solament fa deu anys, en 1994, aquest percentatge es trobava al 38%.
És a dir, que en deu anys hem baixat 28 punts percentuals.

El segon problema que ens trobem, unit a l'anterior, i per a mi és el més greu, és l'extrema dificultat que té l'administració autonòmica, i també la municipal, la municipal, a l'hora d'alliberar sòl per a vivenda protegida.
Vosté sap perfectament, perfectament, que difícilment ­com diria?
­ tindrem una política social de vivenda si no ens centrem abans de res en una adequada política de sòl que possibilite, sobretot que possibilite, la producció de vivenda protegida.
I ara per ara, tots sabem que aquesta vivenda protegida no pot assumir, és incapaç d'assumir la repercussió d'un preu del sòl que en els darrers sis anys s'ha incrementat en un 120%.

Si a aquells dos problemes que jo li he esmentat, insuficiència de l'actua pla de vivenda, primer, i incapacitat per a alliberar sòl, segon, li afegim els escassos resultats obtinguts amb el parc de vivendes de lloguer i la baixa proporció de lloguer social, el panorama jo pense que és prou difícil, senyor conseller.

Jo li done unes xifres del Ministeri de Foment.
A l'epígraf vivendes protegides de nova construcció per a lloguer, únicament s'havien executat a la Comunitat Valenciana el 25% dels objectius marcats per al 2003, el 25%, una quarta part.
La resta de comunitats autònomes, en el mateix tall cronològic, havien superat quasi totes els objectius, els objectius marcats.
La Comunitat de Madrid abastava un percentatge del 196%, Extremadura del 90%, Castella i Lleó del 100%, les Illes del 201%, Aragó del 140%.

Davant d'aquests tres problemes que jo li esmento, vosté ens va donar a conèixer, el mes de juliol passat, el pla de xoc d'accés a la vivenda, en el qual ­per resumir tot en estos cinc minuts que tenim­ ens proposava dues grans actuacions, senyor conseller, dues grans: primera, redefinir el concepte de vivenda protegida i, en segon lloc ­el que dia abans­, obtenir sòl suficient per a destinar-lo a vivendes protegides.
Estos dos grans blocs per a mi.

El primer, redefinir el concepte de vivenda protegida, em pareix correcte.
A partir d'ara, tot van a ser vivendes accessibles, dins de les qual distingeixen les vivendes protegides pròpiament dites, és a dir, aquelles que s'inclouran en els plans de vivenda, i les vivendes concertades, entenent per vivendes concertades aquelles que fora dels plans de vivenda s'obtindran mitjançant tota una sèrie d'acord amb agents públics o agents privats.
A més a més, es comprometia a traure un decret en el qual s'estipularien les característiques i condicions d'aquestes vivendes.

Bé.
Aquesta primera actuació jo no los discuteixo.
S'han signat convenis de col·laboració amb la federació de promotors i agents urbanitzadors de la Comunitat Valenciana, amb la federació valenciana de caixes d'estalvi.
Inclús jo he pogut analitzar ja l'esborrany de decret en què s'estipulen els destinataris d'aquestes vivendes concertades i dels programes d'habitat solidari.

Ara bé, el que sí que discuteixo ­i aquí està l'eix central de la meua argumentació­ és el segon grup de mesures que vosté proposa en el pla de xoc, perquè a la fi de la correguda constitueixen la part central o l'eix vertebrador d'aquest pla que vosté ens va presentar el mes de juliol passat.

Vosté proposa per a fomentar les vivendes protegides, proposa dues actuacions: en primer lloc, obtenir sòl suficient per a vivendes.
.
.
el que ara es diuen concertades, etcètera, ja que reconeix en el mateix pla de xoc la insuficiència de sòl per a vivendes protegides com un dels grans problemes en tots els plans de vivenda en els darrers anys.
Com, senyor Blasco, obtindrem aquest sòl?
Vosté ens dóna dues vies al pla de xoc, dues ens dóna: destinar l'actual patrimoni públic de sòl per a vivenda protegida i, segona, destinar un percentatge del 25% de l'edificabilitat bruta en els programes d'actuació integrada a vivenda protegida.
Ho diu el pla xoc.
Dos mesures per a generar sòl.

Anem a analitzar aquestes dues mesures.
La primera, la primera, destinar l'actual patrimoni públic de sòl a vivenda protegida.
Quan vosté ­i este és el problema­ parla de patrimoni públic de sòl, ho redueix únicament mitjançant ­recordem tots la llei d'acompanyament de pressupostos que aquí es va aprovar­ al patrimoni públic municipal de sòl, únicament al municipal, al dels ajuntaments, oblidant-se, en conseqüència, de tota una sèrie de sòl de titularitat pública, que poden ser, per exemple, de la Generalitat o dels ministeris ­parlem de Defensa, parlem de Renfe, etcètera, etcètera.
D'aquí que no se'ns aprovara a este grup parlamentari una proposta que vam fer i que vam incloure en la proposició de llei presentada per actualitzar i complementar la Lrau, relativa al destí obligatori de tots els sòls de titularitat pública de qualsevol administració, l'ús dels quals pretenga requalificar-se per a vivendes protegides.

Per tant, primera qüestió que hauríem d'analitzar i, sobretot, poder modificar.
Patrimoni públic de sòl no solament és els dels ajuntaments, sinó també de la resta de les administracions, sobretot administració autonòmica i administració central.
Dins de l'administració central, terrenys de Renfe, sobretot, i del Ministeri de Defensa.
Primera qüestió.

Segona qüestió.
Com obtindrem més sòl?
I vosté fa com a segona proposta destinar un percentatge, com li deia, del 25% de l'edificabilitat bruta de tots els programes d'actuació integrada.
Bé, aquesta segona mesura encara estem esperant que es puga concretar, i ha tingut dos oportunitats: en la llei d'acompanyament de pressupostos i en la proposició de llei presentada pel Grup Socialista per a complementar i actualitzar la llei reguladora de l'activitat urbanística, en la qual nosaltres demanàvem que en totes les actuacions urbanitzadores un mínim del 33% de l'edificabilitat residencial, és a dir, residencial urbana i urbanitzable, pogués destinar-se a vivendes protegides a preu taxat i, sobretot, primant l'increment d'aquest percentatge en el procediment de concurs.
No ens ho van acceptar.

En definitiva, en definitiva, en què queden dos d'aquestes mesures que jo pense bàsiques en qualsevol pla de xoc i anunciades per vosté?
Pense que una vegada han quedat retallades, el cas del patrimoni públic municipal del sòl, i unes altres vegades falten per concretar.

Jo, per això, demane, demane des d'aquí que recapitulem i intentem crear els mecanismes suficients per a no solament posar tota la pressió als municipis, que prou competències estan desenvolupant i que no els pertoquen i, per tant, han de destinar part dels pressupostos.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Señor Sanmartín, vaya acabando.

 

**El senyor Sanmartín Besalduch:**

 

I sobretot, sobretot, concretem d'una vegada per totes este percentatge, este percentatge del 25, del 30 o de més en tots els programes d'actuació integrada per a vivendes protegides.

Gràcies.

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Señor conseller, ¿quiere responder individualmente o conjuntamente?
Muchas gracias.

Tiene la palabra, en representación del Grupo Entesa, el señor Joan Antoni Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, el pla que vosté presentà, curiosament, el 18 de juliol de 2003, a nosaltres ens va parèixer en principi un pla interessant, a banda que, evidentment, significava, encara que m'imagine que no era el missatge, el reconeixement d'una situació deficient fins eixe moment quant al tractament d'una cosa tan important com és el tema del 'habitatge al País Valencià.

El que huit anys pràcticament després de governar el Partit Popular en aquesta comunitat, haguera necessitat, urgència ­o siga, el mateix nom ho indica, pla de xoc­ en atacar eixe problema, jo crec que és un confessió que fins eixe moment no s'havien fet les coses que s'haurien d'haver fet.

Nosaltres, el mateix dia 22 de juliol, demanàrem la seua compareixença perquè vinguera a explicar ací eixe pla.
Compareixença que no poguérem fer, diguem, de manera pròpia perquè, per decisió dels que manen en la Junta de Síndics, es va acumular amb la seua compareixença primera i pràcticament quasi no hi havia temps per a parlar de tot allò.

Bé.
Han transcorregut ja una sèrie de mesos.
Hui vosté ha fet ací tota una sèrie de relacions, que quasi totes elles les coneixíem per la premsa, perquè probablement siga inevitable i siga inclús bo el que vosté fins ara ha fet, que és signar tota una sèrie de convenis, d'acord i de declaracions de intencions amb tota una sèrie d'agents socials, fonamentalment ajuntaments, empresaris, etcètera.
Això, segurament, deu ser el primer.
També cal dir que això és el més fàcil.
I, en tot cas, és el més interessant mediàticament parlant.
Això sí que cal reconèixer que, diguem, s'ha rendibilitzat bé.
Ara, diguem, posar-nos en marxa, o siga, començar a concretar objectius, començar a concretar coses, nosaltres sí que observem que encara estem, si és que estem, començant.

I jo crec que la situació.
.
.
vosté, tant hui com en altres ocasions, ha reconegut que la situació és una situació no desitjable.
O siga, vosté mateix.
.
.
Hi ha declaracions per ahí en el sentit que el preu de l'habitatge ha apujat el 83% en el manament exactament del Partit Popular, amb la qual cosa s'ha constatat eixe fracàs d'una de les promeses electorals de l'any 1996 del Partit Popular en quant que s'anava a resoldre eixe tema.

I, bé, tots coneixem la situació, fonamentalment, del sector de la gent jove, per no parlar d'altres sectors socials també, que tenen serioses dificultats.
Tots coneixem també que el percentatge de construcció d'habitatge protegit ha anat baixant d'una manera accelerada en estos darrers anys fins que s'ha passat d'una situació al voltant del 50, 50%, o siga que en aquestos moments estem pràcticament en el 90% d'habitatge lliure i un 10% escassament d'habitatge protegit.
I que, com abans es feia referència, el Pla d'habitatge vigent en aquestos moments reconeix ja d'entrada una reducció important de més d'una tercera part sobre l'anterior de l'any 98 al 2002.

A nosaltres això ens pareixen situacions que cal ­diguem­ reforçar, reforçar en el sentit d'estimular la presa per part de la conselleria.
Sí que ens preocupa que en eixe debat, en la seua primera compareixença que tingué ací, van dir una sèrie de coses que alguna d'elles sí que ens interessaria.
.
.
Eixe pla inicialment previst anunciat com a Pla de xoc fins al 2007, jo tinc ací ­i recorde la seua intervenció­ que el va allargar al 2009, va plantejar una sèrie d'habitatges fins al 2007 i uns altres per al nou Pla d'habitatge fins al 2009.
Això és començar malament també, perquè és començar renunciat ­diguem­ a un dels objectius que m'agradaria que concretara.
Si això està així, si pensa fer l'esforç d'ubicar eixos nous habitatges fins a eixe termini o de moment ja una part, que no sabem quina és exactament, ja comença a donar una pròrroga de dos anys.

També vosté ha anunciat reiteradament que té intenció que per part de l'Ivvsa, doncs, promoure, jo entenc que directament, segons les seues declaracions, promoure i construir ­això és el que es va a publicar­ fins a sis milions de metres quadrats que, fins i tot, pretenia duplicar per a facilitar la construcció d'eixes 60.
000 vivendes en quatre anys.
No sé si ahí entra el que té concertat en eixa empresa pública, que s'ha signat també amb alguna entitat de crèdit, si està comptant eixe sòl, o sòl que tenen eixes entitats, o és la promoció directa perquè, bo, en este cas jo crec que per molt que es faça segurament no arribarem al que caldria fer.

També una distinció que en alguna ocasió hem comentat vosté i jo.
Eixes 7.
000 noves vivendes, bo, noves, rehabilitades i noves, de preu assequible, exactament què és?
Són totes protegides d'una manera o d'altra?
O allò de preu assequible entre protegides i no protegides, concertades amb agents privats, però que no sabem quin tipus de preu al final es marcarà ahí, perquè això també és important.
No ens va agradar una mesura que al poquet temps d'anunciar vosté aquesta proposta va permetre aprovar, que va ser una pujada en el preu de les VPO, que va ser una pujada forta.
A la millor, jo la justificació que vosté donava que és que era una situació que estava congelada des de feia un temps i tal, home!
, és una justificació que, en tot cas, un responsable de la conselleria no hauria de fer, per a això hi ha altra gent que sí que està disposada a això.
Però, creem que és cert que afavoreix l'interés dels promotors, i ací tinc jo declaracions del senyor Benjamín Muñoz dient que està entusiasmat amb la seua política.
És legítim això, no vaig a discutir-ho, però, clar, eixa pujada al final acaba pagant-la algú, i l'acaba pagant la persona que vol arribar a eixes vivendes.

No em pareix que fóra una mesura ni necessària ni encertada, a pesar que es va intentar compensar amb un major ­diguem­ augment d'ajudes, però, bo, que una cosa no resolt l'altra, o siga, jo crec que no compensa l'augment que en alguns casos supera el milió de pessetes per habitatge.
Estem parlant d'unes quantitats importants.

Jo crec que, per exemple, en el tema d'habitatges buits, jo crec que cal fer més esforços, o siga, hi ha comunitats autònomes que tenen en marxa en aquestos mo-ments programes des de ja fa algun any molts interessants en eixe tema.
Jo sé que han hagut debats, declaracions, fins i tot, que han hagut de rebobinar-se sobre la marxa, però crec que és un tema important perquè a nosaltres, tal i com diguérem en aquella compareixença, ens preocupa que 65.
000.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Sí, acabe de seguida.

.
.
.
que 60.
000 d'eixes vivendes siguen de nova construcció, perquè jo crec que el problema no és la nova construcció al País Valencià.
Tenim construcció, com se sol dir, a punta pala.
Eixe no és, probablement, el problema.
És el problema de construir perquè es puguen adquirir per la gent que ho necessita.
I d'ahí derivaríem.
.
.
En tot cas, després parlem del tema de rehabilitació, bo, ja no queda temps, lloguer, etcètera.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Oltra.

Tiene la palabra, en representación del Grupo Popular, el senyor Castejón.

 

**El senyor Castejón Chaler:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats, senyores diputades.

Primer que tot jo voldria agrair-li al conseller, sobretot, la claredat i la concreció en la seua compareixença.
S'ha pogut explicar més fort o més clar, però, realment més clar jo diria que ha sigut impossible.

Ha quedat avui perfectament clar, i no vaig a repetir naturalment les dades aportades pel mateix conseller, doncs, dades que han sigut contundents i que posen en evidència les continues actuacions de la Generalitat Valenciana en el Pla d'habitatge.
Es podrien resumir només, pràcticament en una frase tema, que és que ja anem per damunt dels objectius que es va marcar inicialment, i en les tres línies bàsiques en les que s'ha anat explicant el mateix conseller.

Avui per avui la construcció d'habitatges protegits és un objectiu tan clar per al Partit Popular que s'està complint de forma ben notable i que jo diria més, no sols s'està complint actualment, sinó que s'està assegurant la continuïtat en el futur, en el futur immediat i un futur a llarg termini.
I això és molt important.
Si de cas, podríem tornar al tema i, després, es podria ampliar.

Però, avui per avui estem vivint un canvi.
Darrerament, el nou govern de la nació ha instaurat el Ministeri de la Vivenda, un ministeri que esperem que no es reduïsca a la construcció de vivendes protegides, abaratides en barriades estigmatitzades i que esperem que hi haja una autèntica política de vivenda que no pot consistir només en abaratiments a costa de la qualitat dels materials, a costa dels terrenys ens zones perifèriques, a la manca de dissenys en els edificis, o en la concessió de subvencions amb una finalitat clientelar, cosa que no s'està fent a la Comunitat Valenciana.

A la nostra comunitat estem demostrant que la política de vivenda és, sobretot, una política social, una política humana, d'integració, no sols d'edificació i sostre.
I dic això, senyores i senyors diputats, perquè hem tingut experiències desastroses.
Recordem com, per exemple, a Balears, el govern que es va autodenominar de progrés, va decidir imposar una moratòria en la construcció per a salvar el territori de la indiscriminada massificació.
I ho va fer sense cap política d'acompanyament.
El resultat va ser, com tots vostés coneixen, un resultat immediat: menys cases, que eren accessibles per als que eren més necessitats d'habitatge, i l'elevació, naturalment, del preu de les existents fins quasi quasi podríem dir a l'estratosfera.
Avui, sense anar més lluny, la premsa arreplega els índexs d'elevació del preu de la vivenda, fonamentalment de les vivendes ocupades a càrrec del Dinsa i no descobreix res nou, naturalment, si sabem que el preu de la vivenda en els darrers anys ha anat augmentant.

Però, cal recordar que les mesures precisament aplicades a la nostra comunitat, doncs, han permés que el nostre territori es mantinga entre les autonomies més barates quant al preu de la vivenda.
I ho ha fet molt per davall d'altres que es troben en una situació de població i econòmica molt semblant a la nostra.
Cal destacar que les famílies valencianes han de realitzar un menor esforç econòmic per accedir a una vivenda en comparació a la resta d'Espanya.
I a la nostra comunitat, per exemple, una família ha de dedicar el 41,7% del seu esforç econòmic per adquirir una vivenda, mentre que a la resta d'Espanya la mitjana és del 51,6%.

Avui per avui ningú pot obviar el gran esforç que fa el Govern Valencià per a potenciar la construcció de vivendes protegides.
I la concessió, naturalment, d'ajudes al Pla de vivenda fa que este objectiu, encara que poc a poc s'ha anat reduint l'índex en el que ha anat pujant els pisos, han anat pujant les vivendes, fa que les famílies puguen accedir amb menys esforços a vivendes protegides.
I això gràcies al treball que s'ha fet pel nostre govern.
Durant el primer semestre de l'any 2003, la Comunitat Valenciana era, precisament, la primera autonomia en el nombre de vivendes protegides finançades amb 9.
356 vivendes.
I a esta situació no s'ha arribat per una inèrcia, sinó per una clara voluntat del govern.

Ha fet referència el conseller en la seua exposició que s'han signat, ha fet una detallada relació dels convenis que van dirigits per aconseguir aquesta política, signatura de convenis província per província, amb la Federació de Promotors Immobiliaris, amb agents urbanitzadors de la Comunitat Valenciana.
.
.
Això demostra el gran interés que té el Govern Valencià per impulsar la promoció de vivendes protegides.
Eixos convenis marquen clarament els nostres compromisos, compromisos que, com deia abans, tenen el futur assegurat.

Avui per avui, encara que al Partit Socialista li costa reconéixer-ho, cal reconéixer que el Pla de xoc ha estat un èxit.
Actualment, està en execució el Pla de vivenda 75714-6955 ­que ha fet referència el conseller­ amb uns objectius inicials que ja estan aconseguits.
La Comunitat Valenciana ja ha aconseguit els seus objectius a falta, podríem dir, de dos anys per la culminació del pla.
Per això, la nostra autonomia ha de rebre més inversió econòmica del fons de reserva per l'eficàcia que va crear el Ministeri de Foment a l'inici d'este pla.
Com deia, el Pla de xoc en matèria de vivenda ací a la Comunitat Valenciana és un èxit.
Està marcant les línies de com es fan les coses bé.

Jo, per a finalitzar, simplement remarcar que com queda perfectament demostrat, senyores i senyors diputats, l'accés a l'habitatge protegit és un objectiu que s'està complint, però, com abans dèiem, no sols s'està complint actualment, sinó que s'assegura la seua continuïtat.
L'ambiciosa renovació legislativa ho farà possible.

El Partit Socialista ha fet referència que es necessita més sòl públic per a la vivenda protegida, cosa que em sorprén perquè una de les mesures precisament per aconseguir este sòl públic era abaratir el Pla de la vivenda a través de la reserva que podríem fer dels ajuntaments, que han de destinar a vivenda protegida o vivenda de protecció oficial tot el que obtinga per actuacions urbanístiques, mesures que s'arreplegaven a la Llei d'acompanyament i que paradoxalment el Partit Socialista va votar en contra.

En definitiva, i ja per acabar, jo sí que voldria donar les gràcies al senyor conseller, no sols per les explicacions que avui ens ha donat, sinó per la faena eficaç que s'està fent en este assumpte, en este i en altres de la seua conselleria.
S'està portant, doncs, una tasca jo diria que coherent, sensata i eficaç.
Però, també donar les gràcies al Partit Socialista perquè amb aquesta sol·licitud de compareixença ens ha permés explicar i donar a conéixer una part important de la política del Govern Valencià, una part important.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Gracias, señor Castejón.

 

**El senyor Castejón Chaler:**

 

.
.
.
amb un èxit tangible que reconeix la població, reconeixen els sectors implicats i que falta que reconeguen també tots els grups polítics.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cambra)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Castejón.

Señor conseller, para el turno de réplica.

 

**El senyor conseller de Territori i Habitatge:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyores i senyores diputats.

Voldria començar este torn de rèplica agraint al representant del Grup Parlamentari Popular les seues paraules de recolzament a la política que estem fent en matèria de vivenda i la comprensió també de les seues paraules respecte del grau d'execució que estem tenint.
Igualment, als dos representants del Grup Parlamentari Socialista i d'Esquerra Uni-da perquè, independentment de les seues afirmacions, que les valore en un sentit positiu, també valore els punts de discrepància que jo crec que ens pot obrir vies perquè millorem este Pla de la vivenda.

El Pla de xoc de la vivenda que plantejàrem partia d'un compromís electoral, partia d'uns compromisos seriosos, forts, però crec que en el transcurs i en el procés amb el que açò ha d'anar executant-se podem millorar, i, fins i tot, algunes de les iniciatives o alguns dels criteris que vostés han mantés poden d'alguna forma vindre a millorar si foren capaços en una cosa que estem parlant, que és el problema de la vivenda, que és un problema d'Estat a nivell de la comunitat Valenciana, també a nivell de l'Estat espanyol, però el que ens afecta a nosaltres a nivell de la nostra comunitat és un problema d'Estat, per dir-ho d'alguna forma, doncs, podríem coincidir de tal manera que milloràrem el nivell d'execució i, inclús, en noves iniciatives que anaren complementant el que ja avui és un pla amb unes vies d'execució molt notables i que crec que poden ajudar a resoldre este problema.

I en eixa línia jo els reitere a vostés l'oportunitat, quan vostés vulguen, que ens puguem seure per a treballar sobre com arreplegar algunes de les suggerències que vostés estant plantejant i incorporar-se a una cosa que seria importantíssima, i és arribar a un pacte social, a un acord polític, independentment de les posicions que després es puguen mantindre a nivell de cada posicionament polític o ideològic, en una cosa que jo crec que és important que ajudem a solucionar-ho en el termini més breu possible.

I ara molt breument per contestar a algunes de les qüestions que s'han suscitat, fonamentalment per part dels dos representants del Grup Parlamentari Socialista i d'Esquerra Unida.

En relació a la intervenció del senyor Sanmartín, dir-li, senyor Sanmartín que compartisc amb vosté que el problema principal és el tema del sòl, de la falta de sòl.
No n'hi ha més vivenda, perquè en els últims anys no ha hagut la disponibilitat del sòl adequat.
Però jo vull assenyalar-li, que precisament enguany tinguérem l'oportunitat en la Llei d'acompanyament, d'introduir una sèrie de modificacions.
Que per una altra banda coincidien també en les que vostés proposaren per a modificar la Llei reguladora de l'activitat urbanística, que permeten, de veritat, dinamitzar la construcció de vivendes de protecció.

Ahí ha hagut alguna disintonia, falta de sintonia entre la forma en la que vostés volien plantejar-ho i la manera en la que nosaltres creguem que ho hem arreplegat.
Però jo crec que tenim temps en esta legislatura de trobar una fórmula a què puguem arribar.
Però jo li dic, la consideració com a dotació pública del sòl destinat a habitatges en lloguer per a col·lectius amb especials dificultats, la incorporació dels patrimonis municipals del sòl al procés de construcció de vivenda de protecció oficial, l'obligatorietat als municipis de més de 10.
000 habitants, de destinar la totalitat del sòl procedent de les cessions d'aprofitament urbanístic a la promoció de vivendes de protecció oficial, la creació del registre autonòmic de patrimonis públics del sòl, són una sèrie de mesures contemplades, hui efectives operatives en esta comunitat, que no tenen un punt de comparació en ninguna comunitat autònoma d'España.
I que representen unes me-sures concretes per a dur a terme un pla tan ambiciós com el que estem tenint.

Podem compartir inclús el criteri que vosté deia, senyor Sanmartín, que les 37.
000 actuacions protegides que se'ns ha assenyalat en el Pla de la vivenda per al període 2002 al 2005, siga un número escàs assignat a esta comunitat.
Bo, nosaltres hem demostrat que a quota que ens assignaren l'hem superat en un nivell important, el que vol dir que ací n'hi ha un compromís per a anar avançant.

Però fixe's vosté, si vosté qüestiona estes 35.
000 actuacions que estan previstes en la nostra comunitat, hui afortunadament superades.
Ja me dirà vosté que en el compromís de l'actual ministra de la Vivenda de 180.
000 per a tota España, resulta que la quota que tindríem ací encara seria menor.
És a dir, que el que tenim assignat hui en dia és superior percentualment al que ha dit la senyora ministra que va a plantejar les 180.
000 per a tota España.

Després, completament d'acord en vosté en eixa proposta, que a més ve del govern socialista, del que és patrimoni del sòl de titularitat autonòmica o de titularitat de l'Estat, com és els casos que vosté ha posat de Renfe, etcètera, tinguen una preferència per a vivendes de protecció oficial.
Nosaltres coincidim plenament en el tema eixe, i el que desitjaríem i voldríem és que això es poguera dur a terme.

I la necessitat de crear mecanismes necessaris perquè tot el compromís no vaja en funció dels ajuntaments, doncs clar que podem millorar.
Jo crec que trobarem fórmules que siguen complementàries dels ajuntaments.
Però vull dir-los que els ajuntaments de tots, els signes.
.
.
per exemple, nosaltres en estos moments tenim signats tants convenis en ajuntaments que estan governats pel Partit Socialista com pel Partit Popular o per altres formacions polítiques.
El que vol dir que com posàrem en la Llei d'acompanyament este compromís, n'hi ha una voluntat de col·laborar a solucionar este tipus de problemes.
I si n'hi ha alguna dificultat concreta en algun municipi, intentarem buscar-li una solució.
Indepen-dentment que trobem fórmules complementàries per a anar millorant el grau d'execució d'este pla.

I en eixe sentit també jo no me clavaria en voler discutir si el nombre de vivendes que se feien ací de protecció en l'any 95 eren superior en percentatge al de l'actual, perquè en última instància no es tracta d'un número de més o menys vivendes, sinó d'aconseguir la millor accessibilitat a eixes vivendes per part de les economies més modestes.
Perquè com vosté estava assenyalant també, a vegades no és un problema de construir vivendes perquè tenim un problema del número de vivendes buides que n'hi ha, per exemple.
I que a això hem de buscar-li una solució, perquè no guarda proporció la demanda generalitzada de vivenda, i després el nombre tan important que n'hi ha de vivendes buides.

En eixe sentit, i coincidint també en una mesura que he vist que s'ha anunciat per part de la actual ministra de Vivenda, nosaltres anem a posar en caràcter immediat una agència que va a dependre de l'Ivvsa, encarregada fonamentalment per a incentivar la vivenda de lloguer en aquelles vivendes que estan hui buides.
Hui no n'hi ha incentius suficients com per a una persona, probablement que tinga vivendes buides les vulga posar en lloguer.
I nosaltres hem creat una agència que va a dedicar-se exclusivament a intentar buscar formes d'incentivar la posada en el mercat de vivendes en lloguer que estiguen buides.

I després, senyor Oltra, per algunes de les consideracions que vosté ha assenyalat.
.
.
.
Home, *(rient-se)* la data del 18 de juliol, la veritat és que.
.
.
No, no.
Vosté l'ha assenyalat ahí, doncs bo, té la significació.
Però la demanda que vostés feren el dia 20 pel que es veu, pel que m'ha paregut que vosté deia.
I vosté sap que desgraciadament del 18 de juliol a uns dies després, la desgràcia que va afrontar este país no va ser qüestió de centrar-nos només en el dia 18.
Va ser una desgràcia que es prolongar més enllà del dia 18.

El reconeixement de la urgència que vosté deia, efectivament, coincidim en això.
N'hi ha una urgència que arbitrem mecanismes per a solucionar este problema.
Però no és perquè és una urgència que existix només en esta comunitat, senyor Oltra, existix en tots els llocs.
Vostés compartixen govern en comunitats autònomes, on el preu de la vivenda, la falta de vivendes és superior a la que tenim en esta comunitat.
I què vol dir això?
Que estem davant d'un fenomen generalitzat a tota España, i on el que hem de procurar des de les distintes responsabilitats de govern, arbitrar els mecanismes que puguen anar acurtant eixa diferència que n'hi ha, que jo crec que és desgraciadament massa llarga.

La referència a l'any 2009 és perquè el Pla de la vivenda acaba en el 2005, i el més normal és que es prolongue.
La ministra ha avançat o ha assenyalat, li he llegit alguna cosa, en el sentit que ella vol inclús donar per acabat el pla que havia de finalitzar en el 2005, en la idea de posar en marxa un nou Pla de la vivenda.
I nosaltres tenim el compromís d'este govern de posar a disposició de la societat valenciana 100.
000 vivendes en esta legislatura: 65.
000 de nova construcció i 35.
000 de rehabilitació i de restauració corresponent.

I per suposat que a més això és independentment de la tasca que estem fent des del mateix parc immobiliari que té l'Institut Valencià de la Vivenda.
Estem parlant de 18.
000 vivendes.
Diàriament l'institut Valencià de la Vivenda està donant tres vivendes, diàriament, a tres famílies que tenen necessitats econòmiques, i que responen a unes condicions que els fan el que puguen tindre eixe tipus de vivenda.
Però estem parlant que hem d'acomodar-mos també a conforme facen de manera operativa des del Ministeri de la Vivenda actual eixa formalització del que és el Pla de vivenda.

I vull a més dir, que jo tinc molta confiança que, independentment que les competències són pròpies de la nostra comunitat en matèria de vivenda, el que puguem millorar el Pla de xoc de la vivenda que tenim ací.
Perquè estic trobant comprensió.
La ministra s'ha dirigit ja a la Generalitat Va-lenciana per a poder tractar este tema de la vivenda, i com millorar l'execució i com fer compatible alguns dels objectius que ells tenen en els que tenim ací.

També és cert que mosatros el primer dia que va prendre possessió, li passàrem immediatament un repertori de mesures que ja estem aplicant-se ací, i alguns li suggerim que algunes de les que ella havia anunciat, ací estaven sent operatives i efectives, i podien servir-li també com a un exemple on podíem generalitzar-lo a la resta d'España.
Perquè creiem que estes qüestions han de tindre un nivell de cooperació absolutament lleial, i han de tindre un nivell de col·laboració que siga absolutament transparent.
Perquè estem compartint una preocupació i és molt difícil trobar-li una solució a això algú en exclusiva.
Entre tots podem millorar d'una forma assequible.

Quan parlem de vosté la preocupació que tenia dels preus assequibles, estem parlant d'uns preus que estiguen a un preu taxat, que siga assequible a aquelles persones d'economia més modesta.
Això està perfectament reglamentat.
I estem parlant d'unes vivendes que van a tindre uns preus que se van a saber.
I que a més tenen un repertori molt ample d'ajudes en funció del nivell de renda, de la situació familiar, de la condició econòmica, del nucli familiar el que comporta, etcètera, etcètera.

És a dir, que hui on jo crec que estem tenint alguna dificultat és en no donar un nivell d'informació a l'opinió pública, en no donar un nivell d'informació a la societat de les possibilitats que n'hi ha per a aquelles persones que tenen unes economies més modestes.
Que per una altra banda sempre són les que menys informació tenen.

Jo crec que una cosa en el que hauríem de millorar seria en el nivell d'informació que donàrem precisament als col·lectius més necessitats, que són els que tenen un accés més difícil al nivell de la informació.
Però hi ha que reconéixer que hui en dia n'hi ha moltes possibilitats per a aquelles persones que estan més necessitades d'estes qüestions.

La pujada d'allò dels mòduls.
Bo, eixe és un tema que tenim ahí un punt de discrepància.
Jo crec que no devem de criminalitzar o dramatitzar alguns sectors.
Vosté no ho ha volgut criminalitzar.
Al contrari, ha dit que la possessió dels sectors de la promoció i de la construcció estan contents quan se'ls augmenta el nivell de mòdul.
Bo, jo crec que en justícia, que un dels problemes que n'hi havia ací és que el sector de la construcció no feia més vivendes de protecció, perquè els mòduls els deixaven en unes condicions econòmiques discriminatòries respecte d'altres regions d'España.
Això s'ha reequilibrat, i bo, si això representa una possibilitat que tenen de construir més, doncs no passa absolutament res.
Si això se fa d'una forma absolutament legal, reglamentada, etcètera, etcètera.
Però vosté també sap, que igual que s'ha augmentat els mòduls s'ha augmentat també la quantia de les ajudes.
I encara que no siga en una proporció directa, bo, en alguna cosa s'ha millorat.

És a dir, que jo voldria acabar estes paraules dient-los que he pres bona nota d'algunes de les suggerències que vostés han plantejat.
Que crec que esta és una qüestió que el Govern de la Generalitat Valenciana va fer en el seu moment un compromís electoral molt fort.
Que ha tingut una receptivitat social, que expressa no solament la inquietud i la sensibilitat d'este govern per resoldre o per ajudar a resoldre el problema de la vivenda.
I que estem ja a nou mesos de legislatura o deu, en un nivell d'execució, en un nivell de formalització d'eixe pla, que jo crec que és més que notable.
I que hui podem dir, sense generar ninguna falsa expectativa, que el compliment d'eixa promesa electoral de 100.
000 vivendes, que és superior a la de ningun govern a España, de caràcter autonòmic ni de caràcter nacional ho haja fet mai.
Ací estic convençut que va a complir-se, i anem a donar eixa satisfacció a més de 200.
000 persones que van a vore's alliberades d'un problema molt seriós com el que tenen de la vivenda.

I això és absolutament coincident en algunes de les propostes que vostés han assenyalat, que jo crec que hauríem de buscar la manera d'asseure's i vore com podem augmentar el nivell d'eficàcia del compliment d'este pla i incorporar algunes mesures.
Algunes les podem fer de forma operativa immediatament, i algunes altres les anem a poder introduir en el paquet legislatiu que en pròximes setmanes anem a haver de discutir ací.
Perquè entre altres coses anem a tindre l'oportunitat de discutir i debatre ací una llei, la Llei de la vivenda de la Comunitat Valenciana, que té com a objectiu millorar el marc jurídic perquè se puga fer un major nombre de vivendes de protecció.
I en eixe sentit, jo crec que podem inclús ahí introduir millores que facen més factible el grau de satisfacció que este pla busquem entre tots que tinga.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Entiendo, por la postura del señor Oltra, que no precisa.
.
.
Entiendo por la postura del señor Oltra que no desea la contrarréplica.
.
.
*(Remors)* Pues, por favor, señor Oltra.
¿O cierra el ponente?
Perdón.
Señor Sanmartín, tiene usted derecho a la contrarréplica.

*(Remors)*

 

**El senyor Sanmartín Besalduch:**

 

Gràcies, president.

Molt breument.
Insistisc en primer lloc en les tres mesures, a més són molt concretes, que proposa el Grup Socialista: Llei d'acompanyament de pressupostos, Llei de complement i actualització de la Lrau.
És que són molt concretes i es poden aplicar.
Primera, patrimoni municipal del sòl, senyor Blasco, no és suficient.
Ampliem a altres patrimonis, no ho carreguem tot damunt dels ajuntaments que prou feines tenen en acomplir el seu pressupost.
Recordem del patrimoni de Defensa, de Renfe, etcètera.

Segona mesura concreta que li poso damunt la taula: concretem un percentatge de reserva obligatòria en tots els programes d'actuació integrada, siga el 33, el 30 o el 35% per a vivenda protegida.
I que l'increment d'aquest percentatge es tinga en compte en el procediment de concurs, amb la qual cosa no carreguem tot el pes en els ajuntaments, sinó també en els urbanitzadors.

I tercer proposta, tercera proposta.
Ja que volem potenciar tant el patrimoni públic municipal del sòl.
Mire si és senzilleta esta proposta.
Tornem en un aspecte tornem a la Llei reguladora de l'activitat urbanística original.
Recorde's que vostés en la Llei d'acompanyament de pressupostos del 98 es passà del 15% d'urbanitzable que cedia als ajuntaments com aprofitament urbanístic del 15% al 10%.
Doncs ara seria lògic i coherent que tornàrem a passar del 10% urbanitzable que és actualment al 15%, si la mesura última que volem fer és, este patrimoni públic del sòl, destinar-lo per a vivenda protegida, mire si és concret.

La segona qüestió, en què quedem: el Grup Popular està d'acord o no està d'acord en destinar el patrimoni d'altres administracions per a la vivenda protegida?
Ho dic, perquè vosté ha dit que li pareix correcte, fa quatre dies, a una comissió, el Grup Popular també va aprovar una proposició no de llei, que presentàvem nosaltres, perquè s'instés el Govern central que tots els terrenys dels quarters desocupats o sense ús que siguen propietat del Ministeri de Defensa se cedixquen a les corporacions locals per a vivenda protegida.
Aleshores, se va aprovar, sols fa uns dies, vosté ara m'ha dit que també.
.
.
Jo recorde aquí que en la llei de complement i actualització de la Lrau féiem esta proposta i no mos la van aprovar: resulta que ara mos l'aproven perquè s'inste un govern central que ha canviat de color polític.
Aleshores, jo el que els demano és coherència respecte d'això.

I, sobretot, me s'ocorre ara ràpidament, ja que estem aquí, a València, ho haurà d'aplicar també l'Ajuntament de València!
Recorde que tenim el cas dels dos, com s'anomenen, dels dos quartes del carrer de Sant Vicent al parc de capçalera.
Doncs, bé se va signar un conveni, l'Ajuntament amb el Ministeri, per al desenvolupament d'aquells dos sectors i reservant únicament el 17% de l'edificabilitat per a vivendes protegides!
Hi haurà d'haver alguna reestructuració respecte d'això dins d'aquí, perquè si resulta que el Partit Popular ens aprova a les Corts això, vosté està d'acord, jo li proposo, i hi està d'acord, tal, que s'executo també en l'Ajuntament de València, sobretot que servixca d'exemple il·lustratiu del que han de fer la resta d'ajuntaments d'aquesta Comunitat Valenciana.
Si no se modifica este conveni del 17% i s'eleva moltíssim més, perquè es pot elevar, mal exemple donarem.

En definitiva, acabe ja, me s'ha acabat el temps, simplement dir això, que exposem unes mesures concretes que pensem que són de fàcil aplicació i, sobretot, de molts rendiments socials, sobretot tenint en compte que si no se fa això el que pareixerà és que se li done la raó, com dia el senyor Cascos, quan dia que si a Espanya els preus de les vivendes són tan alts, és perquè els espanyols poden comprar-les, dia el senyor Cascos.
Evidentment!
, però s'oblida de concretar quins espanyols ho poden fer i no ho poden fer.

En definitiva, jo demane que no deixem un tema tan important com el de la vivenda de protecció en mans del lliure joc de l'oferta i la demanda, perquè, si no, decaem en l'argument que ens ha demostrat escassos resultats.
És cert que mai no s'han construït tantes vivendes com ara, és cert que mai hi ha hagut tant sòl qualificat per a urbanitzable com ara: d'acord amb les lleis de l'oferta i la demanda, els preus hagueren hagut de baixar i, tanmateix, ens trobem que mai, mai, havia estat tan car ni el sòl per a construir vivendes, ni la mateixa vivenda.

Per tant, ja que la vivenda és un dret constitucional, no ho deixem.
.
.

 

**El senyor president:**

Señor Sanmartín, vaya terminando, por favor.

 

**El senyor Sanmartín Besalduch:**

.
.
.
com una mercaderia dins del joc de l'oferta i la demanda.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Tiene la palabra el señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Gràcies, senyor president.

En primer lloc, senyor conseller, jo m'alegre que vosté haja concretat que el compromís del pla de xoc és fins al 2007, perquè això havia introduït una certa confusió.

Lògicament, en estos temes d'habitatge, i davant la problemàtica, que és cert que no és exclusiva del País Valencià, això, a més, seria una cosa absurda, és un problema a nivell d'Estat i també és cert que la solució no pot vindre solament de la comunitat autònoma, igual que no pot vindre dels ajuntaments, la solució, en tot cas, ha de vindre, fonamentalment, en este cas, de Madrid, que a pesar que nosaltres tenim competències directes en el tema d'habitatge, també és cert que depenem dels famosos plans i del famós finançament, que vénen determinats per la normativa estatal.

I, en eixe sentit, doncs, el nou ministeri obri una sèrie de perspectives que m'alegra que vosté oferixca ­digam­ col·laboració en eixe sentit, perquè crec que és important, que jo crec que tot el món ha arribat ja a la conclusió que és un problema gros i que cal ja anar a per ell.
O siga, en eixe sentit, reiterar també la nostra predisposició a col·laborar i a recolzar mesures per part de la Conselleria que vagen en eixa direcció correcta.

El que passa és que no sempre és aixina, almenys a l'entendre nostre.
Ara hem recordat ací propostes aprovades amb motiu de la llei d'acompanyament.
A nosaltres no ens va agradar alguna d'eixes propostes, per exemple, el tema de permetre l'edificació, encara que fóra de vivendes d'aquest tipus o per a sectors socials determinats, en el sòl dotacional que els ajuntaments tenen, perquè, home, això és més que despullar un sant per a vestir-ne un altre, o siga, el sòl dotacional, per desgràcia, és molt reduït en la majoria d'ajuntaments; si damunt fiquem eixe tema, encara que siga per eixe objectiu, que pot estar justificat, al final estem ficant més població, més pressió veïnal en una zona que no deuria tindre això.

Clar, vosté fa referència també que, bé, eixe esforç o eixe ­digam­ intent d'acord i de buscar solucions conjuntes, podríem trobar-les en el paquet legislatiu que vosté està preparant.
En la llei de qualitat de l'edificació que va preparar la Conselleria d'Infraestructures, ahí apareix alguna cosa, però insuficient; però és que en la d'habitatge que vosté ha preparat, doncs, la veritat és que tampoc ens trobem suficientment contents, pareix una llei que no acaba de complir les expectatives, una llei que fa una sèrie de plantejaments genèrics, però no.
.
.
, o siga, fuig deliberadament de compromisos, que és una tònica general en l'administració i especialment de l'administració valenciana.

En eixe sentit, nosaltres, doncs, anem a fer-li una sèrie d'esmenes, probablement també una esmena a la totalitat, en el sentit de voler aprofitar el debat d'eixa llei per a intentar que això que parlem ací es transforme en compromisos legislatius que estiguen per damunt de la conjuntura, per damunt inclús del mateix conseller o consellera que estiga en qualsevol moment.

I sí notem a faltar cada volta més.
.
.
, amb això no vullc obrir ­digam­ bretxes o problemes en el grup parlamentari o en el Partit Popular del País Valencià, que, a més, per si sol ja les obri sense necessitat que ningú ajude, no?
, però és cert que el problema de la dispersió de competències entre la seua conselleria i del seu company, que ara mateix, en la llei d'habitatge també s'hi fan referències constants, jo crec que no ajuda en absolut, i que, això, jo li demane "sense acritud", que diria el Felipe González, que intente resoldre-ho, intente resoldre-ho, però no ajuda.
O siga, al final dificulta i perjudica els projectes.

Clar, diu, és que vostés també tenen competències.
.
.
És cert, nosaltres també tenim competències en alguna comunitat autònoma i en temes d'habitatge.
Algunes de les mesures que vosté ha anunciat.
.
.
Bé, ha anunciat ací, encara que ja estan publicades en la premsa, a principi del mes d'abril, quant a l'agència per a lloguer de vivendes i tal, és cert que això consellers nostres en altres comunitats autònomes, en concret en Euskadi, fa algun any ja que estan en marxa i amb un resultat satisfactori.

Nosaltres alguna d'eixes propostes anem ficar-les també en les nostres esmenes cap a la llei d'habitatge, perquè pensem que ahí s'ha perdut l'oportunitat d'això que vosté ja públicament, i ara ací ha tornat a dir, d'ha-ver-ho ficat ahí com un compromís.
Perquè, clar, mantindre quantitats publicades d'al voltant de 450.
000 vivendes en el País Valencià buides, això me pareix una barbaritat, i que, clar, una de les solucions al problema real de l'habitatge de l'agència, n'ha construït 65.
000 més.
.
.
, no sé, me pareix que és que al final, clar, arribem a situacions com la de l'Ajuntament de València que, recentment, amb l'argument de la VPO, doncs, ja vol requalificar un milió de metres de l'horta, d'eixa horta que, al final, el dia que s'aprove alguna cosa de l'horta, doncs, seran quatres testos el que quedarà lliure d'edificació, perquè és que no va a quedar res, entre uns i altres van mossegant i tal, no?
Eixe és un altre problema, un altre problema que caldrà donar-li solució.

No hem parlat, jo crec, quasi res del tema de les altres 35.
000 vivendes, el tema de rehabilitació.
El tema de rehabilitació és un tema molt important.
En primer lloc, no ocupa més sòl, està ja edificat.
Però és que ara tenim una problemàtica, d'alguna manera, nova, no?
, tenim el problema que això sol estar en centres històrics de les nostres ciutats, la vivenda deteriorada, etcètera, i que, d'alguna manera, produïa un buidatge d'eixos centres històrics, una degradació permanent.
Però ara estem assistint a un procés nou, i és el fet que gran part d'estos habitatges estan sent ocupats sense rehabilitar, i d'aquella manera.
.
.

 

**El senyor president:**

Señor Oltra.
.
.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

­Acabe de seguida­ .
.
.
per persones, fonamentalment immigrants, que alguns propietaris han trobat una mina en vendre estes vivendes a estes persones, però no se rehabilita, no se posa això, eixa venda en ordre, no?
.
.
.

Jo crec que ahí, sí que caldria fer un esforç per part de Conselleria i d'alguna manera forçar també els ajuntaments, perquè alguna de les mesures està bé que descanse en els ajuntaments, però jo crec que la Generalitat Valenciana té capacitat, i jo crec que ganes, en este sentit, i, per tant, jo l'animaria que, d'alguna manera, espentara més els ajuntaments a fer complir també este tipus de qüestions, no sé ja si és competència seua o del seu company, perquè a voltes jo també me perc, però crec que és un tema important i que no acabe d'eixir-se'n.

 

 

***Compareixença del conseller de Sanitat per a explicar els motius per a la construcció d'un hospital de gestió*** 

***privada a la comarca de la Marina Alta***

 

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Oltra.
*(Pausa)* 

Pasamos al siguiente punto, que es comparecencia del conseller de Sanidad para explicar los motivos para la construcción de un hospital de gestión privada en la comarca de la Marina Alta, solicitada por el Grupo Parlamentario Es-querra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

Señor conseller, tiene usted la palabra.

**El senyor conseller de Sanitat:**

Senyor president.

Señoras y señores diputados.

La Conselleria de Sanidad va a modernizar y renovar las infraestructuras sanitarias de la comarca de la Marina Alta y, para ello, ha apostado por la construcción de un nuevo hospital de agudos y la transformación del actual hospital de Denia en socio sanitario, estando prevista, además, la reforma del centro de especialidades.

Señorías, la decisión de llevar a cabo estas actuaciones que les acabo de señalar, se ha tomado tras realizar un análisis pormenorizado de la realidad sanitaria de dicha comarca.
La Conselleria de Sanidad se decantó por esta opción, una vez comprobado que los proyectos de ampliación y los estudios previos del proyecto de remodelación de las actuales instalaciones no podían abarcar todas las necesidades previstas por problemas de espacio en la actual ubicación y, por tanto, no podían alcanzar el cumplimiento óptimo marcado en el plan director asistencial.

Además, deben saber sus señorías, que se tuvieron en cuenta otros factores, entre los que me gustaría destacar los siguientes:

En primer lugar, construir un nuevo hospital es más rápido que remodelar el antiguo, especialmente si este debe mantener su actividad durante el periodo de remodelación.

En segundo lugar, deben saber també que la ubicación del actual hospital no es la más adecuada, ya que está alejado de las vías rápidas de comunicación y es de difícil acceso incluso para los ciudadanos de Denia.

En tercer lugar, nos vamos a permitir adaptarnos a los cambios sociodemográficos que está sufriendo la comarca.
Dichos cambios nos obligan a mejorar los dispositivos sanitarios con el fin de poder absorber la creciente demanda de cobertura sanitaria y, al mismo tiempo, adaptarlos al nuevo perfil epidemiológico de una población que es cada día más anciana y con patologías de carácter crónico.

Además, queremos acercar aún más la atención especializada a la población de la comarca.
Deben saber, señorías, que el nuevo hospital va a contar con modernas infraestructuras y va a estar dotado de tecnología de vanguardia.
Será un hospital completamente informatizado, incorporando la historia clínica electrónica y la digitalización de las pruebas diagnósticas.

Otro de los aspectos relevantes que creo importante destacar es el nivel de calidad, desde el punto de vista del confort, para profesionales, pacientes y familiares que tiene que tener este nuevo hospital.
Una solución de futuro debe contar con instalaciones adecuadas para ellos: me estoy refiriendo a un *parking* suficiente, habitaciones individuales, etcétera.
Cuestiones estas imposibles de satisfacer en las actuales instalaciones.
Es evidente que tuvimos en cuenta el hecho de que la construcción de un nuevo hospital debidamente dimensionado suponía una inversión de 48 millones de euros, una partida semejante a la necesaria para acometer la ampliación del antiguo hospital.

Respecto al modelo de gestión, el nuevo hospital de Denia, como ya saben, señorías, va a gestionarse mediante una concesión administrativa.
La Conselleria de Sanidad ha elegido la fórmula de esta concesión administrativa por dos motivos fundamentales.
El primero, porque la experiencia del hospital de Alzira ha sido todo un éxito y así lo avalan tanto el hecho de haber sido elegido el mejor hospital en la categoría grandes hospitales generales del TOP 20 elaborado por la consultora Iasit, como las encuestas que periódicamente realiza el centro entre sus usuarios.

En este sentido, me gustaría comentarles que las últimas encuestas realizadas por la empresa Emerge FK para el hospital de la Ribera, en noviembre de este año 2003, entre pacientes de la Marina Alta atendidos en el hospital de la Ribera, muestran los siguientes resultados: un elevado índice de satisfacción de los pacientes atendidos en el hospital, en concreto 8,66 puntos sobre 10; el 81% de los encuestados prefieren que su hospital habitual emplee un modelo de gestión igual al del hospital de la Ribera.

El segundo de los motivos para elegir esa fórmula de gestión es que esta fórmula se ampara, además, en el vigente ordenamiento jurídico, concretamente en la Ley 15/1997, sobre habilitación de nuevas formas de gestión.
Mediante estas nuevas fórmulas de gestión los centros sanitarios mantienen todos los aspectos relativos al servicio público sanitario.
Se garantiza la concepción integral del sistema, la continuidad asistencial y el resto de principios que inspiran el sistema nacional de salud, como son la gratuidad, la igualdad de acceso a todos los ciudadanos a sus prestaciones.

Esta figura supone que la Administración mantiene la titularidad del servicio, pero encomienda la organización y la explotación de ese servicio sanitario al sector privado.
El adjudicatario asume el coste del centro, lo que le da derecho a la correspondiente retribución económica por la actividad desarrollada.
Mientras la Administración, a través de una comisión mixta, controla en todo momento la actividad del centro.
Por lo tanto, señoría, debe quedar claro que se tratará de un hospital de propiedad pública, de acceso universal y gratuito.

En referencia a la plantilla, he de decirles que la puesta en marcha de este nuevo hospital y la transformación del actual sociosanitario va a exigir una importante ampliación de plantilla.
Y, además, les aseguro que todos los profesionales de la actual plantilla tienen, como no podía ser de otra forma, garantizado su puesto de trabajo.

Para finalizar, quiero aprovechar para informarles de determinados aspectos del nuevo hospital de la Marina Alta que no había expuesto hasta la fecha en esta Cámara.
El nuevo hospital se construirá en una parcela de 60.
000 metros cuadrados, perteneciente a la partida de Benial·là en Denia.
Esta ubicación ha sido la acordada tras las conversaciones mantenidas en los últimos meses entre la Conselleria de Sanidad y el Ayuntamiento de Denia.
La colaboración entre ambas administraciones nos ha permitido fijar plazos concretos para el desarrollo y ejecución del proyecto.

En este sentido, en las próximas semanas, la Conselleria de Sanidad sacará a licitación la redacción del proyecto, construcción y gestión del hospital.
Y, por su parte, me gustaría que supiesen que el Ayuntamiento de Denia se ha comprometido a diseñar en breve el Plan especial para adquirir los terrenos y llevar a cabo su posterior cesión a la Conselleria de Sanidad.
Además, la Generalitat realizará paralelamente las actuaciones pertinentes para permitir acotar al máximo los plazos de ejecución.

El nuevo hospital está previsto que cuente con una superficie construida de 35.
600 metros cuadrados.
Dispon-drá de la mejor dotación y tendrá entorno a 237 camas, 8 quirófanos, 15 consultas externas, 17 puntos de hemodiálisis entre otros servicios.
Como les he señalado, asimismo, el actual hospital de Denia pasará a ser un hospital sociosanitario, con aproximadamente 130 camas en habitaciones individuales, con una unidad de cirugía mayor ambulatoria, con hospital de día, hospital de día geriátrico y con consultas de atención primaria para las diferentes patologías sociosanitarias.
Por otro lado, también está prevista la reforma del centro de especialidades con una inversión de aproximadamente 2,3 millones de euros.

Por lo tanto, señorías, creo que todas estas actuaciones que les acabo de mencionar van a ampliar sustancialmente los recursos, tanto sanitarios como sociosanitarios existentes en la zona de la Marina Alta hasta el momento.
La Con-selleria de Sanidad quiere, en definitiva, que los ciudadanos de esta comarca tengan una asistencia sanitaria adecuada a sus necesidades y que todo ello redunde favorablemente en la prestación que se les ofrece, consiguiendo, por tanto, los mayores niveles de calidad.

Nada más y muchas gracias.

*(Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, Rosa María Barrieras Mombrú)*

**La senyora vicepresidenta primera:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

En representació del grup demandant té la paraula el senyor Botella, d'Esquerra Unida-l'Entesa.

 

**El senyor Botella i Vicent:**

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor conseller, la compareixença que nosaltres li vam sol·licitar el dia 30 de setembre de l'any passat, és a dir set mesos fa ja, ve vosté ara a contar-nos el que serà eixe hospital de gestió privada i el que completarà l'actual hospital que vostés van a convertir-lo en un hospital de crònics.
Però jo voldria fer història del tema sanitari en qüestió hospitalària respecte a la comarca de la Marina Alta.

Dir que en l'any 1998, el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida va presentar una proposició no de llei perquè es construira el segon hospital comarcal de la Marina Alta.
Argument del Partit Popular per a oposar-se: no fa falta un segon hospital, no hi ha població suficient, l'hospital que hi ha té els serveis adequats per a la població que té Dénia i la seua comarca i, per tant, nosaltres rebutgem la construcció del segon hospital.

Esmena als pressupostos de l'any 1999, d'Esquerra Unida, construcció del segon hospital comarcal de Dénia.
Argument del Partit Popular: no fa falta l'hospital de Dénia segon, perquè no hi ha suficient població, els serveis que estan donant-se són els adequats i, per tant, rebutgem l'esmena d'Esquerra Unida.

Esmena als pressupostos de l'any 2000.
Nosaltres insistim que cal construir altra volta l'hospital de Dénia, el segon hospital.
Arguments del Partit Popular: anem a votar en contra d'esta esmena perquè no hi ha població suficient, perquè els recursos sanitaris que hi ha a Dénia són suficients per a la població que hi ha i per tant nosaltres estem satisfets de com està portant-se l'atenció sanitària en eixa comarca.
I així successivament, l'any 2001, 2002, 2003, en tots els pressupostos hem presentat la mateixa esmena i vostés amb els mateixos arguments l'han rebutjada.

Com resulta que la realitat és una altra, senyor conseller, és a dir, hi ha una situació en la que els professionals de la sanitat pública que presten els serveis a l'hospital de Dénia estan suportant una pressió assistencial brutal des que es va inaugurar pràcticament eixe hospital, perquè ja es va inaugurar amb moltes mancances, des del punt de vista assistencial i des del punt de vista del que era l'hospital en si, han vingut reivindicant la necessitat que s'ampliaren els serveis, de que s'ampliaren els llits, de que hi haguera més personal, etcètera, etcètera.
I vostés han fet oïdes sords a eixes reivindicacions.

Però, a més a més, cal dir que estos professionals, gràcies precisament a eixa professionalitat, a l'esforç personal i al convenciment que tenen de potenciar la sanitat pública, és el que ha anat superant les dificultats dia a dia.
Mai, senyor conseller, ni per l'atenció de la conselleria, ni per les inversions de la conselleria, ni per atendre les reivindicacions dels professionals, ni per atendre les demandes dels usuaris.
Mai per part de vostés.
Sempre amb les reivindicacions de la societat, dels professionals, etcètera, etcètera.
No dic ja dels partits polítics, dels sindicats i de l'ajuntament, perquè vosté això ja ni li interessa, és a dir, els professionals i els ciutadans que vosté tenen a bé a dir periòdicament que és que els ciutadans revaliden la política sanitària de vostés perquè els voten.
En esta ocasió no ha sigut tant, no sé si això a vosté ara li dirà una altra cosa.
Però, en fi, jo crec que de totes maneres alguna cosa que a la millor hauria de tindre en compte.

Però el que vull dir és que de tot això vostés no han fet mai cas.
I aplega un moment, en la campanya electoral de 2003 a les autonòmiques, que l'aleshores conseller de Sanitat, el senyor Serafín Castellanos, va a Dénia i fa allí una roda de premsa dient: "ciutadans i ciutadanes de Dénia, vostés van a tindre l'ampliació de l'hospital enguany, perquè està ja inclòs ja en els pressupostos i anem a fer eixa ampliació, que és un compromís del Partit Popular".
Passen les eleccions i d'allò dit no hi ha res.
S'acaba la promesa, desapareix el conseller, exportaveu del Grup Popular, entra vosté i diu una altra cosa diferent.

Aleshores, els ciutadans de Dénia, que vosté diu que en la enquesta demanen no sé quantes coses, ara parlarem d'això també, es queden bocabadats, perquè diuen: "bo, però açò què és?
Ací ve un conseller diu una cosa, vosté diu una altra i ara en diu una altra cosa.
Però quina serietat és esta?
Quin partit està governant-nos ací que segons qui ve diu una cosa o en diu una altra?
".
Però eixa és la realitat, senyor conseller.

I a partir d'ahí vostés entren en la dinàmica, lògicament, de l'aplicació diríem en tota regla d'eixa llei, entre cometes, d'ordenació sanitària, d'ordenació té poc, però, bo, en la que s'inclou el tema de la gestió privada.
I vosté, basant-se en l'experiència, diu, de l'hospital d'Alzira, que té no sé quants premis, jo li diria una cosa: per què no es fixa vosté en l'hospital La Fe que quan es va inaugurar i durant molts anys ha sigut el buque insígnia de la sanitat pública en el País Valencià i referent de l'estat espanyol.
Però d'això vosté s'oblida i parla ara de l'hospital d'Alzira, que ja parlarem en algun moment de les seues mancances, perquè de totes les promeses que van a començar a fer d'eixes habitacions unipersonals i tal, on hi havia un llit per a l'acompanyant, tot això va acabant-se, perquè el negoci és el negoci, com diuen els catalans la pela és la pela.
I, aleshores, com allí al que es va és a fer negoci i no a atendre als pacients, aleshores tota eixa sèrie de servicis van acabant-se.
Però, bo, ja li dic que ja parlarem d'eixes qüestions.

Bé, ara resulta que, com li deia, els arguments que vostés utilitzen són: anem a fer un hospital de gestió privada i anem a convertir l'actual hospital en hospital sociosanitari; és a dir, un hospital de crònics que és el que va costar-li diners a la Conselleria de Sanitat.

Perquè jo li diria una cosa: faça-li l'oferta a eixe empresa que va a quedar-se amb l'hospital de gestió privada, que agarre també.
.
.
i vorà com li diu que no, perquè ahí no hi ha diners a guanyar.
Això li ho donarà vosté perquè ho paguem entre tots.
I els diners que hi ha a guanyar, se'ls quedaran ells.
I això és la política que vostés fan en concret.
Deixe's estar d'històries, que és que resulta que açò va a ser un hospital on hi haja major confort i totes estes qüestions que vosté diu.

Perquè, mire, eixe argument dels veïns.
.
.
que vosté diu que hi ha una enquesta que els veïns diuen que volen un hospital com el d'Alzira.
Vosté el que ha d'explicar, primer, és als veïns què representa la gestió privada.
I què està passant ara en estos moments?
Perquè, efectivament, els veïns de Dénia que van a fer-se proves a l'hospital d'Alzira, no esperen cues, entren directament, són els primers.
Els de Dénia o els d'una altra comarca.
Perquè resulta que l'empresa que està gestionant l'hospital d'Alzira, dels que té adjudicats en eixa comarca, ja cobra.
Els atenga o no els atenga, ja cobra.
I després cobrarà dels que vosté envia d'altres comarques, com, per exemple, els de Dénia.

Però vosté el que no els diu als ciutadans de Dénia i d'eixa comarca és que el dia que ells tinguen l'hospital de gestió privada ja no seran els primers.
Seran els que estaran en la cua.
Perquè els que aniran els primers seran els de les assegurances privades i els que envien d'altres comarques, que eixa empresa els cobrarà doble, és a dir, el que està cobrant dels ciutadans d'eixa comarca més els que vosté li envia.

Per tant, això els ciutadans d'eixa comarca ho han de saber, i han de saber que quan eixe hospital es construïsca amb eixes condicions, no van a ser ciutadans de primera sinó de segona.

I després, dir-li, senyor conseller, que.
.
.
Home!
, perquè s'ha esperat vosté tant de temps en aplegar a la conclusió que feia falta un segon hospital.
Després de deu anys que mosatros venim reivindicant l'hospital i que vostés diuen que no feia falta, ara, de la nit al matí, se'ls encén la llum i diuen: "Xe, si fa falta un hospital!
" Però és que encara no havien trobat l'empresa que es fera càrrec del negoci.
I llavors, ara, quan ja la tenen, ja han dit: "Si ací hi ha un negoci fabulós".
I llavors han dit: "Ah!
, ara és quan toca fer el segon hospital en la comarca de Dénia".
I eixa és la qüestió de fons, senyor conseller.

I que vosté, jo crec que està clar que al final.
.
.
­sí, acabe, senyora presidenta­, que vosté, en definitiva, per molt que ho vulga adornar, el que tracta és ni més ni menys que vendre la sanitat pública a mans privades, que alguns facen negocis amb la salut dels ciutadans, i jo crec que ratllant amb la immoralitat, que és el que vostés estan fent en matèria sanitària des de fa molts anys.

Moltes gràcies.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Gràcies, senyor Botella.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la senyora Catalá.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller, yo no voy a contar la historia porque la ha contado bastante bien el compañero de Izquierda Unida.

Voy a decirle.
.
.
mire, marzo de este año: "Los médicos del hospital de Dénia denuncian presiones para dar altas a los pacientes".
Esto no es nada para lo que hay detrás de esta noticia.
Su dirección ha dado la orden, que no ha sido seguida por los médicos del hospital, de que firmen las altas en blanco para que al día siguiente por la mañana la dirección permita salir a esos que hayan firmado el alta, de forma que puedan los operados ese día ingresar en el hospital.

¿Usted sabe cómo llama el personal del hospital a su propio hospital, recordando aquel símil con la película *Mash*?
El hospital de las camas calientes, porque no da tiempo.
.
.
está directamente ya el que va a ingresar.

Pero es más.
Esto no es nuevo, no es nuevo, y ustedes lo sabían.
Y ustedes, como lo conocían, habían planteado la ampliación.
Y yo aquí solamente traigo lo que significa desde el año 2000, presupuestariamente lo que estaba planteado como ampliación del hospital.
Ustedes sabían que ese hospital y esa comarca necesitaban una asistencia mejor.
Pero, claro, para que la gente lo sepa, Alzira está en el Top 20, pero es que Dénia también.
O sea, yo no sé quién da los premios del Top 20.
Pero, desde luego, yo lo único que quiero es que usted se venga conmigo un día sin avisar, y aún avisando ya sabe usted que le van quintando los enfermos de los pasillos, para que venga a ver lo que hay en el hospital de Denia.

Luego, ¿qué ha pasado aquí?
Ustedes conocían la situación, ustedes lo han prometido en el año 2000, pero ustedes no han cumplido.
Y entonces, usted aparece en Dénia y lo que dice es: "Dos por uno.
Lo mejor, enemigo de lo bueno".
Entonces, "ustedes no van a tener la ampliación porque eso trae muchos problemas".
No es verdad Usted sabe que los 10.
000 metros están al lado y se podrían hacer perfectamente las obras de la ampliación ya.
Y además, se supone que ustedes han guardado el dinerito, que son unos buenos gestores.
Luego, ¿dónde está el problema de empezar la ampliación, al margen de que se vaya haciendo todo lo necesario para hacer el hospital nuevo?
¿Cuál es el problema?

Y además, yo creo que la situación es difícil, y yo voy a hacer una intervención en positivo, que la suelo hacer.
Es que nosotros le pedimos que empiece la ampliación, pero además que haga el hospital, que es verdad que.
.
.
Pero no se lo pedimos nosotros ­es que la ha dicho mi compañero­, es que las manifestaciones que ha habido en la comarca de Dénia han sido multitudinarias.
Ha sido más grande, fíjese, que la que hubo en contra de la guerra de Iraq.
Es verdad que menos que después del atentado del 11-M, pero de 6.
000 personas en la comarca pidiendo un hospital de gestión pública y la ampliación inmediata y urgente del hospital.

Luego, no solamente lo pedimos.
.
.
Y luego hay multitud de firmas pidiéndole eso, conseller.
Yo creo que usted tiene que valorarlo y usted tiene que plantearse realmente que hay que ampliar urgentemente ya el hospital de Dénia, porque tiene el terreno y porque se supone que ustedes tienen el dinero y, en segundo lugar, hacer un hospital nuevo de gestión pública también.

Pero además, yo quiero que este replanteamiento.
.
.
estoy convencida de que usted está en mejores condiciones hoy que ayer para hacerlo.
Que sea usted capaz de dar un impulso a ese gobierno del que usted forma parte, que ustedes mismos tienen en coalición con ustedes mismos, y yo me alegro, y yo me alegro, porque lo que necesitamos es un gobierno que impulse ya políticas concretas, como es concreto la del hospital comarcal en Dénia.

Pero en ese impulso, en ese impulso del gobierno del señor Camps, yo creo que ustedes tienen también que replantearse otra cosa, y es que deben dar un cambio a algo que nunca tenía que haber cambiado, que es garantizar la gestión pública de los nuevos centros sanitarios, incluido el hospital de Dénia.

Porque creo que ustedes lo que hacen es un batiburrillo y ustedes intentan confundir respecto a lo que son empresas públicas, fundaciones y consorcios, que no tienen nada que ver con lo que significa dar la gestión clínica a la privada.
Y pienso, y además no yo, porque eso a lo mejor usted pensaría que es una opinión personal o una opinión de mi grupo, sino la opinión de miles de ciudadanos en Dénia que consideran, y en la comarca, que esa garantía de que la salud realmente esté al margen de intereses privados y de intereses mercantilistas, es que los poderes públicos lo garanticen.

A partir de ahí, yo le lanzo que usted tiene que replantearse la gestión de ese hospital nuevo.
Pensamos además que hay muchas fórmulas y, además, que agrandarían democráticamente la participación de municipios en esa gestión.
Y yo se lo lanzo porque pienso que estamos en condiciones, no solamente la población que está pidiendo sino ustedes como gobierno, como un gobierno que se replantea seriamente cuál va a ser su acción de gobierno a partir de hoy, de que esto pueda ser posible.

Y en la réplica.
.
.
se lo voy a decir, conseller: ustedes, ustedes hasta ahora no han oído a los ciudadanos, y ya ha visto lo que les ha pasado, y ya ha visto lo que les ha pasado.
Y le digo más: en mi comarca, ¿usted sabe cómo han sido las elecciones últimas y, por supuesto, el Ayuntamiento de Dénia?
Yo pienso que ustedes tienen que oír a los ciudadanos, que eso no desdora, sino al revés: dice mucho de la responsabilidad de gobernantes que son capaces de atender aquello que mayoritariamente y masivamente se les está pidiendo.

El tema del hospital de Dénia, con la ampliación, creo que es de urgencia.
Y si usted considera urgente la petición a la ministra de sanidad de los 100 millones para los desplazados, imagínese lo que va a ser este verano en el hospital de Dénia sin ampliación y sin hospital.
Imagínese usted la urgencia que significa eso.

Nada más y muchas gracias.
*(S'escolten unes veus que diuen: "Muy bien, muy bien".
Aplaudiments des d'un sector de la cambra)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyora Catalá.

En representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula el senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Desde luego yo creo que estamos todos de acuerdo o, por lo menos, nuestro grupo está absolutamente de acuerdo, que el mejor negocio que han hecho los valencianos en esta comunidad es seguir votando al Partido Popular.
Y, desde luego, les recuerdo, les recuerdo, señorías, que el presidente Camps es el presidente más votado de toda la historia de la Comunidad Valenciana.
Y, desde luego, para el presidente Camps y para su gobierno, señorías, la sanidad, la sanidad pública es una prioridad.

Conseller, nuestro grupo le agradece las exhaustivas explicaciones que ha dado usted sobre el nuevo hospital de Dénia, sobre la construcción de ese nuevo hospital en Dénia, sobre la reforma posterior del actual hospital en un centro sociosanitario.
Y, desde luego, el grupo parlamentario respalda una decisión que, evidentemente, va a suponer una importante mejora para la asistencia sanitaria en la comarca de la Marina Alta.

El Grupo Parlamentario Popular ha presentado recientemente, en la Comisión de Sanidad, que no se puso debatir en su momento, una iniciativa que respalda la decisión de la conselleria para que se construya este hospital más la conversión del actual hospital en un centro sociosanitario; en un centro sociosanitario donde es una evidencia.
.
.
porque dado el envejecimiento de la población comarca, es una necesidad y, lógicamente, con la expectativa de vida que tenemos en nuestra comunidad, es una necesidad que cada vez va a ser mayor.

Desde luego, conseller, estamos absolutamente de acuerdo en qué es lo que les preocupa a los ciudadanos.
A los ciudadanos lo que les preocupa es que se haga un nuevo hospital, que ese nuevo hospital tenga buenos accesos, que ese nuevo hospital esté bien comunicado, que tenga 237 camas, que tenga ocho quirófanos, que hay una inversión importante, como usted ha citado, de 48 millones de euros para que este hospital sea una realidad.
Estamos de acuerdo, señor conseller, en que esto realmente es lo que les interesa a los ciudadanos.

Desde luego, se ha citado aquí, pero pienso que es importante resaltarlo, a tenor de otras manifestaciones que ha habido, que al 81% de los ciudadanos que conocen el modelo de funcionamiento del hospital de la Ribera, les gustaría que en el nuevo hospital que se construya en la Marina se siguiera el mismo modelo de gestión.
Esta es la realidad de un empresa, de una empresa que ha realizado una encuesta, una empresa que me imagino que les merecerá todas las garantías.
Y ha dicho de forma clara que además de tener un alto grado de satisfacción, el 8,6% de satisfacción, con la asistencia recibida en el hospital de la Ribera, el 81% de estos pacientes, de los que han sido atendidos en ese hospital, de los que ya han probado cómo funciona el hospital de la Ribera, les gustaría que en su comarca se implantara un modelo semejante, un modelo de concesión administrativa.
Un modelo de concesión administrativa que quedó.
.
.
que esa posibilidad de gestión de un recurso público fue algo que no es que se haya decidido aquí en estas Cortes Valen-cianas, fue algo que fue aprobado en las Cortes Generales con todos los votos, excepto los votos de Izquierda Unida.
Habría que recordar este punto.

También se ha hablado de la casuística del hospital de la Ribera, de la casuística que atiende, que si.
.
.
se han dicho muchas cosas.
La realidad es que la edad media de los pacientes atendidos en el hospital de la Ribera es de 73 años, lo cual deja bien a las claras que no se estará encargando de los casos más sencillos ­o sea, diez años por encima de la media de los hospitales del resto de la comunidad­ y que, desde luego, tiene los mismos servicios que un hospital general.

Pero, bueno, yo creo que lo que es importante resaltar es que, y lo que les interesa a los ciudadanos de la comarca y los ciudadanos de la Comunidad Valenciana, se va a construir un nuevo hospital, se va a reformar el antiguo hospital y que ese proyecto, que pronto será una realidad, es fruto del consenso por parte de la Conselleria de Sanidad y por parte del Ayuntamiento de Dénia.
Y esa, señorías, es la forma de hacer las cosas del gobierno del presidente Camps y del Partido Popular.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cambra)*

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Té la paraula l'honorable conseller, senyor Rambla.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gracias, presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Botella, señora Catalá, señor Clemente, muchas gracias por sus aportaciones, en algunas ocasiones más constructivas que otras, pero, en todo caso, gracias por sus aportaciones.

Señor Botella, como ve, todo llega.
.
.
cuando toca.
Nosotros hemos hecho los estudios pertinentes para llegar a la conclusión que en el hospital de la Marina Alta, en el hospital de la Pedrera se estaba atendiendo a los ciudadanos con una presión asistencial importante y, por lo tanto, en función de nuestras disponibilidades y de nuestra capacidad de ordenación sanitaria, hemos dado el paso para construir un nuevo hospital en Dénia.

Nosotros somos coherentes con nuestras decisiones.
Nosotros dijimos.
.
.
, y el anterior conseller de Sanidad, que era necesario mejorar las instalaciones de la comarca de la Marina Alta con una ampliación del hospital y yo, en la línea de continuidad con esa decisión, sigo manteniendo que es necesario mejorar y ampliar las instalaciones sanitarias y hospitalarias de la comarca de la Marina Alta, y ampliaremos y mejoraremos el actual hospital, le daremos un uso sociosanitario y, además, somos coherentes y sumamos, y además construiremos un nuevo hospital.
Y en la construcción de ese nuevo hospital conseguiremos tener un centro que con menor tiempo empleado para su construcción pueda estar a disposición de los ciudadanos; conseguiremos, además, una sustancial mejor ubicación cerca de las vías más rápidas para los ciudadanos, porque este no es un hospital de Dénia, este es un hospital de la Marina Alta y, por tanto, tiene que ser de fácil acceso para todos los ciudadanos de la comarca; construiremos, además, las infraestructuras necesarias para atender a las necesidades actuales.

Yo creo que no hay que obcecarse en determinadas posiciones si las circunstancias nos llevan a poderlas modificar en un beneficio claro para el conjunto de los ciudadanos, y si hoy los cambios sociodemográficos que está sufriendo la comarca requieren la incorporación de un centro que cubra ese conjunto de ciudadanos que tiene necesidades desde el punto de vista de su problemas crónicos, pues creo que nos tenemos que felicitar por esa decisión.

Si, además, somos capaces de mejorar el centro de especialidades de Dénia para ofrecer un más fácil acceso a los ciudadanos, en este caso sí, de Dénia, para no tenerse que desplazar al hospital para sus diferentes consultas externas o pruebas exploratorias, pues mejor que mejor esta decisión es acertada.

La verdad, señor Botella, que hay que tener mucho valor, hay que tener mucho valor para subir aquí arriba y decir: "Ustedes no han hecho esto antes porque no habían encontrado a quién darle dinero y darle este negocio".
¿De verdad usted cree que nosotros hacemos ahora o vamos a construir ahora el hospital de Dénia porque hemos encontrado uno al que darle dinero y que haga negocio?
¿De verdad lo cree?
Bueno.
Pues si de verdad lo cree y me lo confirma, permítame que mi opinión de usted se deteriore sustancialmente y, si no, matice esa opinión porque a nadie se le escapa que nada más lejos de la realidad lo que usted acaba de decir.

Este no es un hospital privado, señor Botella, este no es un hospital privado.
Este es un hospital público, igual de público que el de La Fe, que el del Clínico, que el General de Alicante, que cualquier otro.
Y si usted supiera además, nuestros pacientes, los pacientes de la sanidad pública tienen clara preferencia respecto de cualquier otro que tenga que ser atendido.
O ¿es que se cree que en La Fe no atendemos pacientes que no son de la sanidad pública valenciana?
También los atendemos cuando vienen, y cobramos por ello, como también cobrará por ello el hospital de Alcira cuando atienda pacientes que no sean de la sanidad pública valenciana, o en este caso, el hospital de Dénia.

Por lo tanto, si conociera el contenido del acuerdo.
.
.
­yo creo que es lo que deberían de hacer­ muchas de esas opiniones gratuitas que hacen no las harían.
Este es un hospital público, este es un hospital destinado de forma universal y gratuita a todos los ciudadanos de la Marina Alta, como lo fue el de la Ribera o como lo va a ser el de Torrevieja.
Por tanto, desde ese punto de vista, los ciudadanos de la Marina Alta se van a encontrar con un hospital nuevo, moderno tecnológicamente, con todas las necesidades de confort y sanitarias exigibles, con un centro para atender los problemas sociosanitarios de la comarca, que no existe y que desgraciadamente no todas las comarcas tienen, con una importante reforma del centro de especialidad y con una mejora de los centros de salud que se relacionan con ese hospital para conectarlos con telemedicina y evitar en muchas ocasiones el desplazamiento del ciudadano y no el desplazamiento de la información.

En relación a la señora Catalá, esté usted tranquila que yo valoro la opinión de los ciudadanos, y ¡tanto que valoro la opinión de los ciudadanos!
Y me fijo en las encuestas de satisfacción y en la opinión que los ciudadanos van mostrando.
Lo que no sigo es la opinión de esas plataformas que un día hablan del Hospital de La Ribera, otro día hablan de la sanidad pública, otro día hablan de la guerra de Irak, otro día hablan de no al trasvase del Ebro, etcétera.
Esa plataforma, o esa plataforma que según las coyunturas se dedica a hablar de un tema o de otro, no representa la opinión del conjunto de los ciudadanos, representan la legítima opinión, y que yo respeto, de un grupo de ciudadanos.
Y, por tanto, yo sí valoro la opinión de los ciudadanos.

Y le garantizo la gestión pública en todos nuestros centros.
A usted le gusta la gestión pública en algunos temas sanitarios, y en otros temas sanitarios le gusta más la gestión privada.
Por ejemplo, en el tema.
.
.
­y usted bien lo sabe­ de las interrupciones voluntarias del embarazo donde tuvimos ocasión de hablar en otro momento y ahí le gustaba más la gestión privada.
Pues no, hay que ser coherentes y hay que defender una misma posición en todos los temas.
Nosotros defendemos siempre la gestión pública y buscamos que esa gestión pública y esa atención a los ciudadanos se realice de la mejor manera posible.
O ¿es que usted se cree que ese ciudadano que entra en el hospital de Alcira sale diciendo: "A mí esto no me gusta porque lo debe gestionar una empresa y cuando me ha atendido el médico y me ha hecho pasar a las consultas o luego me han intervenido, como me he acordado que lo estaba gestionando una empresa, no me gusta?
".
O ¿cree usted que sale el ciudadano y dice?
: "A mí me han atendido en tiempo, me han atendido a satisfacción, ha resultado gratuito y estoy contento con la atención".
Yo creo lo segundo y, por tanto, como yo me debo al interés del ciudadano es por lo que nosotros decidimos dar respuesta a las necesidades de los ciudadanos independientemente de quién aporte los recursos.
Aquí lo importante es sumar todos los recursos para ponerlos a disposición de los ciudadanos.

Le digo además otra cosa: esto hay que hacerlo de forma ordenada.
En este momento hemos tenido nuestras conversaciones con el ayuntamiento.
El ayuntamiento ha manifestado su opinión y, al final hemos llegado a un punto de acuerdo sobre la posible ubicación de los terrenos.
El ayuntamiento seguirá ahora a un ritmo que espero que sea lo más rápido posible para hacerse cargo de esos terrenos y cederlos a la conselleria, y nosotros el trámite de concesión, redacción de proyecto básico, proyecto de ejecución, concurso de obra, etcétera, etcétera.

En todo ese proceso, mientras vamos a seguir garantizando una adecuada asistencia en el hospital de la Pedrera y, para ello, también estamos haciendo inversiones y hemos actuado en el mismo y de forma, de forma muy reciente.
No podemos hacer la reforma hacia el hospital sociosanitario cuando todavía no tenemos el nuevo hospital.
Por tanto, las cosas hay que hacerlas ordenadamente, y eso usted lo sabe y, por lo tanto, no me puede pedir que empiece la reforma del hospital sociosanitario sin tener resuelto el anterior.

En definitiva, pues, yo me encuentro muy satisfecho de la decisión que ha tomado este gobierno y me sentiría especialmente satisfecho si fuera un ciudadano de la Marina Alta.
Me sentiría especialmente satisfecho porque ya hay un punto de acuerdo con el ayuntamiento, ya es una realidad que en los próximos años se va a contar con una oferta sanitaria como probablemente no hay en otras áreas de salud de la Comunidad Valenciana, y se me va a ofrecer de forma pública, gratuita y universal, y con altos niveles de calidad desde el punto de vista del confort y asistencial.
Por tanto, esas son nuestras únicas razones de actuar, nuestros únicos objetivos.
No hay otro.
Si usted coincide con que quiere ofrecer a los ciudadanos de la Marina Alta un hospital o una asistencia sanitaria de calidad desde el punto de vista asistencial, del confort, pública, gratuita y universal tiene que coincidir con este planteamiento.
Si usted busca que la oferta que se haga tenga otros requisitos, díganoslo y podremos valorar su conveniencia o no.

Muchas gracias.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Té la paraula, en representació d'Esquerra Unida: l'Entesa, el senyor Botella.

 

**El senyor Botella i Vicent:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Senyor conseller.

En primer lloc, dir-li que les aportacions que este grup parlamentari fa sempre són positives.
Segurament no per a la conselleria però sí per als ciutadans i ciutadanes del País Valencià, perquè tenim un criteri distint, vostés i nosaltres, i nosaltres sempre en mires al que són els interessos generals de la població i no els interessos particulars de grups als quals vostés estan molt interessats a donar eixe tipus de negocis.

Mire vosté, jo crec que al llarg de la seua intervenció, tant la primera con en esta segona, a l'igual que la intervenció del representant del Grup Parlamentari Popular, jo crec que vostés el que no valoren és que en la mesura en què vostés estan defenent este model assistencial, estan insultant els professionals de la sanitat pública i estan insultant la intel·ligència dels ciutadans i de les ciutadanes.
Perquè, és a dir, si este model d'Alzira és el millor, i fins ara no s'havia assajat, vol dir que tot el que ha estat fent-se fins ara amb l'esforç dels professionals de la sanitat pública no aprofita per a res, és roín i, per tant, són uns mals professionals perquè no porten a bon terme la política sanitària que cal.
Eixa és la conclusió a què s'aplega després de les seues paraules.

Però jo crec que la conclusió final és que els que en realitat porten una mala política i els que no són capaços de gestionar-la adequadament són vostés.
Són l'administració que està regentant la sanitat pública, en este cas el Partit Popular.
I jo crec que eixa és una qüestió que ha de quedar clara davant de l'opinió pública perquè parlant del confort, de les distàncies i totes estes qüestions que vosté planteja diu que l'hospital comarcal.
.
.
­com no és de Dénia, ha de ser comarcal, ha de donar assistència a no sé quantes poblacions­ l'han de posar en un lloc accessible.
I resulta que el posen a l'eixida de l'autopista, ahí per la Xara, que els ciutadans s'han de desplaçar en autobús o en cotxe i que van a construir un pàrquing que després el donaran a mans privades també perquè eixos ciutadans que van a ser atesos allí es rasquen la butxaca i paguen.
I eixes persones que han d'estar allí, familiars atenent els usuaris de la sanitat pública que estan malalts, si han d'estar allí un dia o dos, en el cotxe allí en el pàrquing, també, que paguen, que no passa res.
En definitiva.
.
.
Però resulta que vostés si digueren: "Açò que servisca per a invertir en la sanitat pública.
Anem a fer un pàrquing que siga de la conselleria, de la sanitat pública, i eixos diners repercutiran en inversions en l'hospital".
Però, nooo, tampoc, una empresa que es faça càrrec d'això i que faça el negoci també.

És a dir, tot és la cadena que vostés van construint de negocis en eixa qüestió.
Perquè això ja ocorre amb l'hospital d'Alzira perquè, clar, ara vosté s'inventa la idea que és que resulta que l'hospital de Dénia està molt lluny de la població.
I en fan un que estarà també lluny, però el d'Alzira ja està lluny de la població, ja han d'anar en cotxe i han de pagar el pàrquing.
.
.
i totes eixes qüestions.
Però vosté, d'això no vol sentir parlar de res perquè no li interessa i, aleshores, el que vol és que els ciutadans es queden amb la cançoneta que vosté diu, que és que hi haurà millors serveis, que tal.
.
.
Però el que no li diu a la població és que si hi haurà millors serveis és perquè vostés són incapaços en la sanitat pública de posar-ne de millors, d'invertir més, de fer possible que hi haja millor personal en millors condicions i més personal.
I, per tant, jo pense que eixes qüestions han de quedar clares.

Vosté diu: "Nosaltres, en els hospitals públics també cobrem a aquelles persones que són ateses en els hospitals públics".
Poquetes.
Jo ja li vaig posar un exemple en l'hospital de la Marina Baixa.
Vostés han posat allí una intèrpret que no parla valencià, però parla no sé quantes llengües, i van allí els estrangers i els diu: "Mire, vaja vosté a la clínica Benidorm", ­ho diu en anglés o en holandés, segons la persona de l'origen que siga.
I li diuen que vaja a la clínica Benidorm perquè siga atesa.
O siga, no l'atenen allí i li cobren allí en l'hospital, no.
És a dir, vostés no cobren d'eixes assistències, vostés traslladen a eixa clínica privada perquè continue fent el negoci.
Aleshores, no em diga a mi vosté que és que resulta que vostés també cobren.
.
.
Clar, si n'hi ha una urgència, què han de fer?
Atendre-la i, en eixe cas, lògicament, cobrar.
Però no n'hi ha ningun interés per part de la conselleria que n'hi hagen ingressos d'eixes característiques.

I vosté, diu: "Home, si vosté té la idea que és que mosatros estàvem esperant alguna empresa i tal.
.
.
".
Doncs, mire, si no estaven esperant-la és que ja la tenien.
Però, el que està clar és que la seua concepció està encaminada que eixos sectors facen negocis.
I quina casualitat que en tots els hospitals que vostés estan programant apareixen més o menys el mateix grup d'empreses que va a gestionar eixos hospitals!
Aleshores, doncs, clar, jo no sé si és que estan trobant-la o estan negociant i estan dient-li: "Doncs, mira, com a Alzira, com resulta que no acabàveu de guanyar prou diners, hem denunciat el conveni, vos han donat ara l'assistència primària perquè feu el negoci rodó i ho tingueu ja tot controlat, i, aleshores, ací vos farem el mateix; primer fem una cosa i, després, anirem a l'altra".
Perquè eixa és, en definitiva, la història que vostés plantegen.

I acabe, senyor conseller, dient-li que des d'Esquerra Unida no solament combatrem este tipus de propostes que vostés fan i este tipus d'actuacions, sinó que, a més a més, aprofitant la bona situació que s'ha donat a nivell de l'Estat en la concordança de ciutadans i ciutadanes votant partits d'esquerres majoritàriament, anem a procurar que la Llei general de sanitat es modifique amb la idea d'impedir este tipus de desafiaments que vostés fan al que són els diners públics i al que és l'opinió pública.

Moltes gràcies.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Botella.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la senyora Catalá.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

 

Gracias, señora presidenta.

Bueno, yo creo que esto es el ejemplo de la forma no de hacer las cosas, porque sé que desde el año 2000 está planteada la ampliación y no se ha hecho.
Y, además, no solamente eso, sino que, además, el 12 de mayo el anterior conseller va y dice que en julio se licitaría y que en 22 meses estaría acabado.
Luego, por ahora, no vemos nada, aparte de que uno tenga mucha imaginación y mucha buena voluntad que, desde luego, la tenemos.

Entonces, yo me quedo un poco sorprendida, primero porque creo que es más fácil abordar las cosas, decir: bueno, pues, no lo hemos hecho.
.
.
No.
Pero, además, es que le he dicho antes que la ampliación no tiene ningún sentido no hacerla porque se supone que ustedes tenían los presupuestos y porque están los terrenos.
Y no es cierto que interfiera en el tema del hospital, porque usted sabe que está al lado y que podría habilitarse una forma y empezar a construir por otro lado.
Luego, eso es muy flojito, el argumento es flojito, flojito.

La otra cuestión es el sonotone selectivo.
Yo creo que usted tiene un sonotone, que me parece muy bien porque estando en Sanidad hay que hacer este tipo de cosas, pero es selectivo.
O sea, usted lo que quiere lo oye y lo que no, no.

Entonces, respecto a las plataformas, no lo entiendo, porque en esta especie de ceremonia del diálogo permanente no entiende usted por qué la coordinadora de la plataforma de la Marina Alta no puede tener una entrevista con usted, ¡oiga!
, para hacerle caso o para no, pero le aseguro que quedaría usted estupendamente.
Tan estupendamente como, por ejemplo, con los alcaldes del Camp de Turia o del Camp de Morvedre, que le ha pedido la entrevista y usted tampoco los recibe para ver qué pasa con ese hospital.

Yo pienso que eso, en fin, le sumaría puntos, le sumaría puntos, y, además, ayudaría a hacer efectivo también eso del diálogo permanente, cosa que por ahora tampoco lo vemos.

La referencia a mi vinculación con el aborto, yo le aseguro a usted que estoy muy orgullosa de ello y que el concierto sirvió para que cuando en la pública no se hiciera una prestación se fuera haciendo.
Yo siempre me he declarado porque los abortos se hagan en la pública y, además, usted sabe que yo aplaudo la decisión de hacerlo en la pública siempre que no interfiera y no desmejore y, además, trunque la capacidad que se tenía de prestación, cosa que se verá muy fácilmente cuando lleguen las primeras estadísticas del Ministerio de Sanidad y usted se va a enterar.
Porque, además, le digo, más que preocuparse de mí, que no tengo más vinculación que la de estar casada con un señor que hace ­y estoy muy orgullosa de ello­, es que usted tendría que preocuparse de la vinculación que tiene alguien de su conselleria con la única clínica que ustedes han concertado.
Eso es lo que a usted le tendría que preocupar.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cambra)*

Y, para acabar, le voy a decir una cosa.
Usted lo ha dicho, o sea, "consideramos que hay que hacer el hospital", "consideramos que tiene que ser de gestión pública", pero, también le digo una cosa, y usted lo sabe, que el ayuntamiento de Denia antes y ahora, mire lo que le digo, eh!
, antes y ahora, porque para la ampliación, conseller, cuando la conselleria pidió terrenos se les dio, y costó exactamente 741.
000 euros al ayuntamiento de Denia.
O sea, antes y ahora, con una alcaldesa que no es de su partido, tiene muy claro la importancia de un hospital nuevo para Denia.
Y lo tienen tan claro, y usted lo sabe, que nunca, nunca van a poder decir ustedes: "No hemos hecho el hospital porque el ayuntamiento no ha puesto los medios para hacerlo".
Es decir, una cosa no quita la otra.
Y yo creo que eso sí que es gobernar para todos y para todas, al margen de donde esté uno militando o sus ideas políticas.
Eso es lo que estamos pidiéndole a usted.

Y cuando yo estoy hablando de que usted no tendría que haber cambiado nunca que la gestión sanitaria de manos públicas pasara a privadas, ahí lo que le estoy pidiendo es la reflexión sobre eso, que no implica el que ustedes no hagan esa reflexión, pero ustedes no están dispuestos a hacerlo.
Y pregúntese, y se preguntan todos los ciudadanos, por qué razón, porque hay desde fundaciones, consorcios, donde los propios ayuntamientos de la comarca entran a tener competencias respecto a eso, y ustedes son incapaces de valorar eso.
Pregúntese usted y nos preguntamos muchos por qué.

Y ya para acabar, le voy a decir.
Si el top 20 de Alzira está dado con los mismos criterios que el top 20 de Denia, venga el Señor porque vamos a.
.
.
¡Es que no se entiende!
¡Porque es que el hospital de Denia es Bangladesh!
Y no por los profesionales, que ustedes siempre cogen la vía fácil del profesional.
O sea, en el hospital de Denia los profesionales hacen un trabajo titánico, porque las condiciones son de una urgencia tremenda.
Luego aquí lo que estamos planteando es: hagan ustedes la ampliación ya que tienen los terrenos y tienen el presupuesto y hagan el nuevo hospital de gestión pública y de manera urgente también.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cambra)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyora Català.

Té la paraula l'Honorable Conseller, senyor Rambla.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Señora presidenta.

Señor Botella, señora Catalá.

Señor Botella, en ninguno de los párrafos de mi primera intervención, ni en las observaciones de mi segunda intervención, ni veladamente he llegado a insultar a los profesionales, como usted dice.

Yo no he dicho tampoco.
.
.
No sólo no insulto a los profesionales, creo que lo he dicho desde mi primera intervención en estas Cortes, sino que, probablemente, es lo mejor, con toda seguridad, es lo mejor que tiene la sanidad pública valenciana.
Y a esos profesionales les tenemos que dar medios, les tenemos que dar condiciones para que puedan desarrollar su actividad.
Y eso es lo que nos proponemos hacer en este caso.

Yo no he dicho que el modelo Alzira sea la panacea que resuelva todos los problemas de la sanidad.
No lo he dicho.
Yo he dicho que hay que poner a disposición de los ciudadanos todos los recursos sanitarios posibles, todos los recursos que, desde el punto de vista público, desde el punto de vista privado, se puedan poner a disposición del ciudadano para que de forma gratuita y universal los pueda utilizar.
Y en eso me reitero.
Porque, además, entre otras cosas genera competencia, genera sana competencia desde el punto de vista gestor, desde el punto de vista asistencial, desde el punto de vista económico y desde todo punto de vista.
Y, por tanto, cuando uno tiene una competencia, cuando uno tiene un espejo en el que mirarse, uno trata de mejorar en sus indicadores.

Y la incorporación del hospital de Alzira, como también para el hospital de Alzira mucho de lo que se hace en el resto de hospitales ha servido de competencia, está sirviendo para incorporar criterios novedosos.
Por ejemplo, algo tan sencillo y que entiende todo el mundo, desde el hospital de Alzira ya no se entiende que se haga un hospital en la Comunidad Valenciana con habitaciones dobles.
Ya no se entiende.
Ese es un ejemplo muy sencillo.
Pero, si descendemos a la asistencial hay otros criterios que ha incorporado el hospital de Alzira que han sido buenos para la sanidad pública valenciana, igual que hay otros criterios que han sido incorporados por otros hospitales que Alzira ha querido recoger.
Por tanto, yo creo que en ese sentido es muy buena la aportación de todos los recursos.

Señor Botella, se lo dije en una ocasión, se lo reitero ahora, yo le recuerdo cuando era director general con el conseller Farnós.
Es el mismo señor Botella de entonces.
Eso, eso, desde el punto de vista de la coherencia está muy bien, pero sepa usted que todo evoluciona, nuestra sociedad evoluciona, y usted no ha evolucionado.
Usted está en el mismo lugar, sólo que con menos compañeros que los que tenía entonces, en el mismo lugar.
Por tanto, yo creo que en ese sentido haga un esfuerzo por evolucionar porque, si no, la sociedad está evolucionando y le va a dejar a usted detrás.
Nosotros hacemos ese esfuerzo por evolucionar y por ser lo más progresistas posibles en esa evolución.

En cuanto a la señora Catalá, yo quisiera decirle que si hace una acusación, no la haga velada, hágala explícita y clara, y cuando la haga explícita y clara acuda donde tenga que acudir, porque eso de pregunte usted quiénes son los que están con no sé quién, eso no es más que, bueno, pues, una opinión gratuita que usted libremente quiera decir.
Si tiene fundamento para algo, pues, suba aquí arriba o vaya donde quiera y explíquelo, y, si no, simplemente, pues, está mintiendo y dando su opinión, la que a usted le da la gana.

Nosotros por lo menos, señora Catalá, coincidimos en una cosa con usted, y estoy seguro que también con el señor Botella, y es, como decía antes, en los profesionales, en este caso en los excelentes profesionales que tiene el hospital de la Pedrera.
Y aunque por parte de algunos están tratando de soliviantarlos, afortunadamente en un ejercicio extraordinario de responsabilidad siguen cumpliendo excepcionalmente con su trabajo.

Nosotros lo único que nos proponemos es darle a esos profesionales los mejores medios.
Y se lo voy a resumir en cuatro puntos.
Hoy tienen esos profesionales para atender a los pacientes 136 camas.
Cuando este proceso termine se habrán incrementado en 227 camas, 237 serán de agudos y 126 de crónicos.
En quirófanos hoy hay 5.
Cuando esto termine habrá 12.
Habremos incrementado en 7 los quirófanos.
Camas de observación de urgencias, hoy hay 12.
Habrá 15.
Habremos incrementado en 5.
Consultas, hoy hay 15.
En un futuro habrá 71.
Hemos aumentado en 56 las consultas.
Paritorios hoy hay 1.
En un futuro habrá 3.
Hemos aumentado en 2.
Hospital de día, hoy hay 10 puestos.
Habrá 18.
Hemos aumentado en 8.
Y puestos de hemodiálisis, hoy hay 15.
Habrá 17.
Aumentamos en 2.
Hoy hay 15 millones de metros cuadrados construidos.
Vamos a aumentar en 38 millones los metros cuadrados construidos para que esos profesionales desarrollen su trabajo a satisfacción y, lo más importante, que los ciudadanos de la Marina Alta, de la que usted creo que es habitante, pueda disfrutar de una excelente sanidad.
Esa es nuestra voluntad y ese es nuestro compromiso.

Muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cambra)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Finalitzat el punt número 14 de l'ordre del dia, senyories s'alça la sessió.

 

*(S'alça la sessió a les 13 hores i 55 minuts)*