COMISSIÃ DE COORDINACIÃ, ORGANITZACIÃ I RÃGIM DE LES INSTITUCIONS DE LA GENERALITAT




Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat realitzada el dia 29 de setembre de 2011.
Comença la reunió a les 10 hores i 48 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 3.

El senyor president:

(Inoïble) â¦ sessió de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat per a substanciar l’ordre del dia que les seues senyories coneixen.

Pregue, en primer lloc, a la senyora secretària comprove el quòrum.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies, senyora secretària.

En la carpeta tenen les seues senyories, com és de costum, l’acta de la passada reunió.
És el moment si volen fer alguna observació sobre el seu contingut; del contrari, entendrem que estan d’acord amb l’acta.

Moltes gràcies, per unanimitat i assentiment, queda aprovada.

El senyor president:

El segon punt.

Donem la benvinguda a l’honorable senyor conseller de Justícia i Benestar Social, senyor Jorge Cabré, que no és nou a esta comissió.
En la passada legislatura ja va comparéixer en diverses ocasions com a secretari autonòmic de Justícia.
I ara tenim l’honor de rebre’l com a conseller del nou govern de La Generalitat.

Benvingut, senyor conseller.
Sempre vorem amb satisfacció i grat que la seua senyoria demane comparéixer a esta comissió, en este cas és a requeriment d’un grup parlamentari, però, tant d’una forma, com de l’altra, per a mosatros és una satisfacció i un honor que la seua senyoria estiga aquí.

Compareixença del conseller de Justícia i Benestar Social per a informar sobre les propostes de copagament per agilitar el funcionament de la justícia

El senyor president:

Sense més preàmbuls, passem al segon punt de l’ordre del dia, que és compareixença de l’honorable senyor conseller per a informar sobre les seues propostes de copagament per a agilitzar el funcionament de la justícia, sol·licitada pel Grup Parlamentari Compromís.

Senyor conseller, té la paraula.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

Gracias, señor presidente, por sus palabras.

Señorías, buenos días a todos.

Y en relación a la pregunta formulada, nada tengo que informar a sus señorías por no existir ni estar prevista ninguna propuesta en la Conselleria de Justicia y Bienestar Social sobre copago en justicia.

Gracias, señoría.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor conseller.

La compareixença ha segut sol·licitada per part del Grup Parlamentari Compromís.
En primer lloc, té la paraula, i per un temps de deu minuts, la il·lustre diputada senyora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, la veritat és que no me sorprén la seua contestació perquè.
.
.
, doncs, vosté va ser reganyat –jo pense– quan féu les declaracions a l’inici de la seua etapa com a conseller de Justícia, fou reganyat per unes declaracions públiques que potser se n’eixien de la línia del temps marcat pel govern del Partit Popular.

Hi han dos temps ací: hi ha un temps fins al 20–N i, després, hi ha un temps a partir del 20–N.
On un temps.
.
.
, fins al 20–N, que tot el món ha de callar, tot el món ha de mirar cap a altre costat, tot el món ha de saber el que vol fer, però no dir–ho públicament.
I, després, a partir del 20–N, s’obri la veda, no?
, la caixa de Pandora i el todo vale, que és el que pretenen fer vostés en el cas que arriben a la presidència del Govern d’Espanya.

I vosté, doncs, se va, d’alguna manera, avançar a eixa.
.
.
, jo crec que a eixe manament que ha fet el Partit Popular a nivell nacional, i va fer unes declaracions –ja sent vosté conseller de Justícia– que vosté sí que aclaria que era una opinió personal.

Però clar, una opinió personal vinguda del conseller de Justícia és titular.
I és titular perquè vosté té la capacitat de gestionar la justícia en l’àmbit de la comunitat autònoma i, per tant, les seues idees podran marcar d’alguna manera la tònica que se faça en la conselleria.

I vosté deia que la justícia era un servei públic diferent de l’educació i de la sanitat, on no es va a diari.
.
.
, o es va a diari a l’educació i a la sanitat, i en justícia hi ha persones que mai fan ús, i per tant és excepcional.
I plantejava el que hi haguera un copagament, és a dir, que quan se presentara un pleit, per agilitzar, doncs, les persones que hagueren de fer–ho, no els importaria pagar una taxa.

Vosté deia: «Bé, és un plantejament, però és que cal començar a obrir este debat.
» Doncs el moment és ara.
Per què no obrir el debat ara?

Jo sé que vostés estan acostumats a voler marcar l’agenda política, però, de tant en tant, en la nostra tasca de fiscalitzar hem de ser nosaltres els que li marquen a vostés l’agenda política.
I per tant, jo li reclame avui que òbriga vosté el debat, que era el que exigia en eixes declaracions.
Deia: «Per a mi és una opinió personal.
» Ara bé, volia dir, com a conseller, sí que recomane obrir este debat.

I jo voldria saber la seua opinió al respecte d’açò.
Perquè em crida l’atenció, en primer lloc, que vosté considere que la justícia és una cosa més o menys excepcional cap als ciutadans.

No sé si vosté sap que els tres pilars bàsics de la democràcia són el poder legislatiu, el poder executiu i el poder judicial.
Per tant, marca, marca els pilars on se sustenta tota la democràcia.
I tota la democràcia implica educació pública, sanitat pública, benestar social, etcètera.
Vull dir, no pot passar l’educació, la sanitat, el benestar social sense que hi haja garantit un dels pilars bàsics, que és la justícia.
Per tant, no és excepcional.
És troncal.

I jo voldria saber si vosté compartix eixa idea.
Perquè a mi em crida l’atenció que vosté no.
.
.
, la plantege com una cosa quasi secundària.

¿Vosté pensa veritablement que en tots els recursos que paguem els ciutadans i ciutadanes encara ens vindria bé pagar una taxa per pledejar?
Eixa és una altra pregunta.
¿Vosté pensa sincerament que els ciutadans quan veuen que durant els mesos paguen els seus impostos per a garantir–los els serveis públics, i entre ells la justícia, creu vosté que és digne el que s’estiguen gastant diners en altres qüestions no prioritàries i no invertint en justícia i, damunt, se li reclame alguna cosa més, és a dir, un repagament –perquè el copagament no és la paraula–, un repagament respecte açò?

Quan vosté diu que vol obrir el debat, quin és el temps que vol marcar per a obrir el debat?
Perquè això ho va vosté assegurar, que este debat s’havia d’obrir.
Quan?
No pensa que avui és un bon moment?
Per què pensa que avui no és un bon moment i dóna evasives i diu que no està dintre de l’agenda de la conselleria?
Per què avui no és un bon moment perquè vosté faça declaracions al respecte de com seria aquest repagament en justícia?

Va deixar coses caure en la seua compareixença.
La seua compareixença, a part de tirar balons fora que és la tònica general de la conselleria i del govern del Partit Popular respecte a la manca de finançament del ministeri, com de mal ho havia fet el govern socialista, etcètera, etcètera, sí que va deixar entreveure diverses vegades, no explícitament parlant del copagament, però va deixar entreveure que calia d’alguna manera redissenyar el finançament de justícia.
I jo voldria plantejar–li, què vol dir açò?

Perquè si vostés contínuament parlen de la manca de finançament, ja està clar, ja està clar, és a dir, vostés pensen que el govern socialista els ha penalitzat, els ha donat menys recursos dels que ens mereixem, això nosaltres ho compartim amb vostés, encara que vostés se queden a mitja velocitat i no van més enllà, però ja està clar.

Ara, vosté introduïa com a una cosa nova, ja no el plor que.
.
.
, ens tenen acostumats el Partit Popular que ho va fer sistemàticament en el seu discurs, sinó introduïa, a més, la idea que les comunitats autònomes que tenien transferides les competències de justícia plantejaren un sistema diferent per a garantir el finançament de la justícia.
I quin és eixe sistema diferent?
Perquè ho va deixar caure diverses vegades, però no ho va especificar i m’agradaria saber què és el que hi ha darrere.

Per a nosaltres és important saber–ho perquè no ens agradaria sorprendre–mos, ja dic, que vostés vullguen controlar dos temps.
I el que a mi em fa l’efecte és que, efectivament, vostés el que estan fent és açò i, per tant, ara jo l’he d’estirar de les orelles en el cas que vosté després em sorprenga amb una taxa per a pledejar.

I parlant de justícia, hi han coses que també m’agradaria d’alguna manera preguntar–li.
Jo no sé si és conscient, tenim uns pressupostos del 2011, uns pressupostos que se’ns van presentar com uns pressupostos que invertien en tot allò social que se podia.

En la compareixença del conseller d’Economia, ací a Les Corts, no fa un any, va dir una cosa molt concreta, una frase molt concreta que venia a resumir els pressupostos de 2011, deia: «Invertixen en més educació, en més sanitat, en més benestar social i en més creació d’òrgans judicials», literalment.
És una frase «literal» del conseller Gerardo Camps.

En la compareixença que vosté va fer ací no fa ni dos setmanes va dir que no podien i no volien, no podien i no volien invertir més en este tema.
I jo em pregunte, i aleshores els pressupostos que vosté té, on estan anant dirigits?
Perquè, ja li dic, ressaltava el conseller que estos pressupostos que estan en vigor eren per a més educació, més sanitat, més benestar social, i una cosa més específica, no eren més col·legis, més hospitals.
.
.
no, deia: «I creació de nous òrgans judicials.
» I ho deia amb estes paraules.

I a mi m’agradaria saber si vosté diu que no pot i no que no vol, estos pressupostos que eren per a açò, on estan anant a dirigint–se?
Perquè sabem les mancances en infraestructura bàsica –no en infraestructura d’edifici, sinó en infraestructura bàsica–, en material, en recursos materials i en recursos humans que tenim en justícia.
Dia rere dia, les denúncies dels professionals que treballen en els òrgans judicials denunciant les mancances i responsabilitzant–los a vostés de la deixadesa de la inversió que han de fer.
I això passa dia rere dia.

Per tant, no estan anant els diners a estos temes, a cobrir les necessitats bàsiques, les més bàsiques, de paper.
.
.
etcètera, de material de neteja, vull dir, és que és surrealista.

Si no estan anant a açò, si a dia d’avui tampoc en este any s’estan complint els compliments de fer més infraestructures i tampoc estan creant més òrgans judicials, on estan anant els diners?
Què està passant en matèria econòmica en la Conselleria de Justícia?
Això és una de les coses que m’agradaria saber.

Per tant, ja li dic, jo crec que són incògnites que vosté haurà de resoldre, o no.
Pel que veiem, són incògnites que la ciutadania té ganes de saber el seu conseller el que opina i el que opina no solament fora del parlament valencià, sinó el que opina en seu parlamentària.
Perquè, ja dic, vosté féu estes declaracions i se diu molt sovint que uno es dueño de su silencio, pero esclavo de sus palabras.
Doncs vosté, quan va decidir fer estes declaracions, ja va ser esclau de les seues paraules.

I per tant, a dia d’avui, més que el mirar cap a altre costat i donar–li –ja dic– viabilitat al nostre plantejament, i és que tenen un discurs de dos velocitats, potser seria temps ara de dir què és el que pretenen fer en justícia i no sorprendre a la ciutadania clavant–los un gol fora de joc.

Res més, gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

A continuació, l’il·lustre senyor diputat del Grup Parlamentari d’Esquerra Unida senyor Ignacio Blanco, per temps de cinc minuts, té la paraula.

El senyor Blanco Giner:

Senyor conseller, jo crec que en el seu Consell i en el seu partit són ja especialistes en llançar globus sonda.

I jo crec que tots sabem –i s’ha dit ja– que estem en un serial amb dos capítols, o ens temem que siga un serial amb dos capítols: un, abans del 20 de novembre i, un altre, després.

Ja ho hem vist sobre la sanitat: declaracions del senyor Blasco, en aquell moment ja portaveu del grup parlamentari, parlant del copagament en la sanitat.

Estem veient com se parla de l’ensenyament, fins i tot, en termes tan perillosos com els d’Esperanza Aguirre –companya seua–, que diu que s’ha d’acabar amb la gratuïtat de l’ensenyament en totes les etapes.

I vosté ens va sorprendre a tots plantejant un tema que no estava sobre la taula.
Ho anuncia i, després, ho nega.
I això crec que no és admissible, perquè un conseller té una responsabilitat, no parla a títol individual.
Si vosté fa eixa declaració, imagine que l’ha pensada prèviament, i si la fa públicament a través dels mitjans de comunicació, sap que va a ser difosa.

I vosté sap com està la justícia del País Valencià perquè porta molt de temps treballant en esta, perquè ha tingut alts càrrecs en la conselleria, sap en quina situació de col·lapse es troben els jutjats.
Sap de la lentitud dels processos.
Supose que també coneix eixa màxima, que la justícia si és lenta no és justícia.
I això és el que estem patint els valencians i les valencianes.

Quines són les raons d’esta situació?
Doncs que falten mitjans personals i materials.
I, per tant, això és competència del Consell de La Generalitat valenciana.
Vosté segur que de sobra coneix l’article 36.
1.
4a de l’Estatut d’autonomia, no?
Correspon a La Generalitat «proveir de mitjans personals, materials i econòmics l’Administració de Justícia».

Doncs bé, no ho estan fent massa bé perquè ens trobem en aquesta situació que li duga a vosté a pensar que ficant una taxa, o dos taxes, o tres taxes, perquè tampoc hem sabut mai en quins casos i amb quins criteris s’aplicaria, es podria solucionar un problema que no és de finançament, sinó que és de funcionament.

No s’excuse que el finançament autonòmic, efectivament, margina el País Valencià.
Eixa és una reivindicació en la qual sempre ens trobaran, en la qual nosaltres sempre hem estat al capdavant i en la que hem criticat els successius pactes firmats pel Partit Popular i pel Partit Socialista.

Ara bé, la partida pressupostària de justícia està transferida i la gestiona vosté.
Tal vegada en una massa baixa execució pressupostària i en massa compromisos d’anys anteriors.
Avaluem això.

I quan parla vosté del copagament de la justícia i se retracta d’immediat, vosté és ben conscient que ja existix el copagament de la justícia; en una xicoteta mesura ja ho van introduir els governs de José María Aznar i de José Luis Rodríguez Zapatero.
Ahí està, no?
, la taxa per l’exercici de la potestat jurisdiccional i la taxa per la interposició de recurs.
I han millorat eixes taxes l’agilitat de la justícia?
Ha tingut un efecte recaptatori que solucione els problemes als quals s’enfronten tant els treballadors i treballadores com els usuaris i usuàries de la justícia?
Sembla que no, eh?

Les taxes franquistes van ser llevades en els anys huitanta perquè es volia complir el manament constitucional de garantir l’accés a la justícia com un servei universal i gratuït.
Després, en molt xicoteta mesura, s’ha provat com funcionen, i més enllà del servici que puguem fer de l’efecte recaptatori molt menor, no han tingut un efecte dissuasori.

Vostés pensen, de veritat, que la gent va a la justícia perquè li dóna la gana, perquè li ve de gust?
Utilitza els tribunals per a passar–se l’estona?
És possible que això, en algun cas, per interessos espuris, ho puguen fer grans empreses, asseguradores, bancs, persones jurídiques o físiques que ho continuarien fent encara que hagueren de pagar 50 euros.
Els grans poders econòmics, aquells que tenen capacitat de menejar els fils a través de grans despatxos d’advocats i de presentar querelles per a intimidar les persones o per a buscar pleits constants contra altres, podrien fer–ho igual, pagant 50, 60 o 100 euros.
Quin és el problema?
L’accés a la justícia per part de la gent humil, per part de la gent treballadora, que, precisament en una època de crisi, no li vindria gens bé i seria d’alguna manera un impediment major per accedir a allò que en un estat democràtic és bàsic, i és la justícia per a tots i per a totes.

Per això, ja li avance que Esquerra Unida s’oposarà, ara, després del 20–N i després de tots els 20–N que puguen vindre, a una mesura que és absolutament regressiva socialment i que no se justifica tampoc econòmicament.

Per tant, esperem més explicacions que les que ens ha volgut donar en els deu segons que ha parlat en la seu compareixença, perquè ens agradaria entrar a fons a este debat, però ja sap quina és la nostra posició.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, l’il·lustre diputat senyor Rafael Rubio, té la paraula per temps de cinc minuts.

El senyor Rubio Martínez:

Pues muchas gracias, señor conseller.

Señoras diputadas y diputados.

Bueno, señor conseller, he de decir que me ha parecido brillantísima su intervención, se lo digo con sinceridad.
En doce segundos ha dicho que no, que esto de las tasas de la justicia ni están ni se le espera.
Lo mismo que dijo en el debate de su comparecencia y la célebre frase también del 23–F, cuando decían si el general Armada iba a ir o no iba a ir, decían «ni está, ni se le espera».

Bueno, pues esto me parece bien como una cuestión puramente anecdótica, señor conseller, porque creo que el tema es más profundo.

Yo me daría por satisfecho con su contestación de 20 segundos si eso fuese cierto y si usted, durante su segundo turno de intervención, se compromete con claridad a que en este período legislativo, en estos cuatro años, en la Comunidad Valenciana, por parte del govern autonòmic, no se pusiese ninguna tasa relacionada con los temas de justicia.

Yo discrepo, señor conseller, de lo que usted ha manifestado desde que lo nombraron conseller en diversas entrevistas.
Usted habla que el tema de la justicia no es un servicio o un derecho equiparable a la sanidad o a la educación.
Mire, yo creo que sí, que la justicia y la seguridad son derechos que debemos de equiparar también a otros, como la sanidad, y como la educación, como los servicios sociales, porque conforman la opción y la libertad de las personas.
Por tanto, sí que son derechos equiparables y tenemos que tratarlos también desde ese punto de vista.

Usted el 7 de agosto, en diversos medios de comunicación valencianos –tengo aquí unas fotocopias– hablaba de la necesidad –el 6 de agosto se publicaba, se publicaba también el día 8 de agosto y el día 9 de agosto–, hablaba de la necesidad de abrir una reflexión para introducir el posible copago en los servicios de justicia.
Eso lo decía enâ¦, se decía que tenía que ser una reflexión más amplia, que evidentemente, a parte de los gobiernos autonómicos, deberían de participar también otros estamentos, gobierno central, ministerio y el Consejo Orgánico del Poder Judicial, ministerio fiscal, etcétera.
Usted de todo eso.

Esa reflexión la hizo usted muy pronto, por eso no me ha extrañado su respuesta.
Su respuesta de quince segundos es acorde con la reflexión que usted ha hecho sobre el copago, que ha durado exactamente cuarenta y ocho horas.
Lo que tarda usted el 11 de agosto de decir también en los mismos medios de comunicación que, bueno, «no habrá copago, no está, no se le espera, lo descartamos».

¿Y qué ha pasado en esas cuarenta y ocho horas?
¿Ha habido una reflexión profunda sobre la necesidad del copago?
¿Ha usted hablado con interlocutores de lo que llama usted los operadores jurídicos sobre la necesidad de introducir tasas y copago en los servicios de justicia?
¿O simplemente lo que ha habido es que el señor Fabra, presidente, dijo «no es momentoâ¦» o, para ser exactos «es muy pronto abrir ese debate».

Por tanto, ya ha acabado la reflexión.
La reflexión acabó cuando el señor Fabra dijo «no toca ahora abrir ese debate», refiriéndose en este caso al posible copago en justicia y también al copago en educación y sanidad.

Por tanto, desde ese punto de vista la reflexión que usted decía, pues, una de dos, o nos mintió a todos los valencianos cuando el día 7 y el 8 hacía esas declaraciones en los medios de comunicación diciendo que había que abrir una reflexión y caminar hacia las conclusiones de esa reflexión, y en cuarenta y ocho horas se ha acabado la reflexión y evidentemente entramos ya en otra situación distinta.
Y lo único que ha mediado en esas cuarenta y ocho horas es el aviso del presidente, señor conseller, es lo que único que ha habido.

Por tanto, lo importante ahora, si admitimos lo que usted dice, y yo no tengo por qué dudar de su palabra y puedo admitírselo, porque soy una persona en ese sentido confiada en lo que usted pueda decir, el entender, por su afirmación tan escueta, que en este período legislativo no se va a plantear en ningún caso la posibilidad de copago en los servicios de la justicia.
Lo he de entender así.

A mí me gustaría que en su segundo turno me dijera también escuetamente, como lo ha hecho brillantemente en la primera intervención, sí o no.
Mire, no le pido más, sino que nos garantice que en estos próximos cuatro años el gobierno, que ustedes tienen la mayoría, no se va a producir el copago en los servicios de la administración de la justicia en nuestra comunidad.

Porque, claro, en su última intervención, en la comparecencia del día 15 de septiembre, dijo: «ni está ni se le espera», refiriéndose al copago por parte de la comunidad autónoma.
¡Ah, amigo mío!
¿O es que estamos deslizando y abriendo otra reflexión?
En función de lo que pueda pasar el 20 de noviembre, ustedes ya piensan que lo que va a pasar ya está escrito, se puede abrir o no abrir el debate.
He de entenderlo así.
¿O no he de entenderlo así, señor Cabré?

Por tanto, yo le pediría, lo mismo de escueto que ha sido al principio, me parece brillante, porque además nos ahorramos un tiempo precioso y nos podemos dedicar a otras cosas, que nos diga si va a introducir el copago en cualquier servicio de la administración de justicia en nuestra comunidad en el período vigente legislativo de estos cuatro años, de aquí al 2015.

Y recordándole, para acabar, una sencilla cosa.
Me he leído el programa electoral del Partido Popular en materia de justicia.
No he tenido que emplear tampoco mucho tiempo porque había muy poquito que decir.
En el programa electoral no aparece, ni en materia de justicia ni en materia de política fiscal, ni una sola letra respecto al tema de copago.
El programa electoral lo elaboraron ustedes en mayo de este mayo.
En mayo de este año la situación económica era exactamente igual que la tenemos ahora.

Muchas gracias, señor conseller.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rubio.

La il·lustre diputada senyora María José García Herrero, en representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula per temps també de cinc minuts.

La senyora García Herrero:

Gracias, señor presidente.

Pues, señor conseller, en primer lugar darle las gracias por su presencia y su comparecencia hoy ante esta Comisión de Coordinación.

Y, señorías, señor conseller, este grupo parlamentario sí que tiene muy claros varios conceptos en el tema que nos ocupa y que se han venidoâ¦, bueno, pues se han venido repitiendo por el gobierno valenciano.

Y, en primer lugar, es que antes que tener que recurrir al copago, pues sería necesario resolver otras cuestiones, como la mejora del sistema de la financiación estatal, sobre todo atendiendo, señorías, las deudas que el estado tiene con esta comunidad, sobre todo en esta última legislatura, con la infrafinanciación, también en estos siete años en los que el gobierno debe a los valencianos 7.
300 millones de euros como fruto de esa menor financiación per cápita que han recibido los valencianos respecto a la media de los españoles.

Sí, señoría, porque han sido 195 euros menos los que han recibido de media los valencianos, menos que cada español.
Lo que supone que, si los valencianos hubiésemos recibido eso mismo, pues tendríamos ahora mismo mil millones de euros más que aplicar a todas nuestras políticas sociales.

Y, en segundo lugar, el copago, señor conseller, señorías, el copago no es un planteamiento del Consell en estos momentos, como muy bien dijo el presidente Fabra, y es por ello que no se han realizado propuestas.
Pero que sí que sería necesario, razonable, y yo creo que no es incompatible, el abrir el debate a nivel estatal, siempre que repercuta en mejorar el funcionamiento en la financiación de la justicia y en agilizar el funcionamiento de la misma, como usted muy bien ha expresado también, señor conseller, en diferentes ocasiones y en diferentes medios de comunicación.
Por lo que también nos extraña, bueno, pues manifestaciones con la redundancia que se han vertido hoy aquí, que hemos escuchado, ya que a su señoría de la oposición le gusta tanto hacerse eco de las mismas.

También tenemos muy claro que este debate, como ya he dicho, tendría que ser un debate a nivel nacional y que no es exclusivo del Partido Popular, porque de hecho fue el Partido Socialista el primero en plantear esta posibilidad con la entonces ministra de Sanidad, Trinidad Jiménez, en mayo del 2010, y posteriormente por el ministro Caamaño.

Señorías, nosotros pensamos que quienes siguen en la continuidad y no se plantean nuevas alternativas son los que nos unen en el pozo de la ineficiencia.
Que hay que buscar nuevos recursos, y nuevas formas de gestionar y rentabilizar los servicios públicos, que sí, gratuitos, pero desde la conciencia de que son costeados por nuestros ciudadanos y contribuyentes.
Que tenemos que gestionar los ingresos públicos, y es muy importante, señorías, porque estamos gestionando el dinero de nuestros ciudadanos.
Y por eso no siempre vale el «todo gratis», sino que los servicios gratuitos lo son fundamentados en las razones que lo fundamentan, es decir, integración, igual en la defensa de los derechos de todos, garantías básicas de igualdad y convivencia, compromiso social.
Y no son gratis cuando sus finalidades derivan hacia usos abusivos o tácticas dilatorias.

Por eso, señorías, yo sí que quiero aprovechar esta ocasión y el uso de la palabra para anunciar que el Grupo Parlamentario Popular presentará una proposición no de ley instando al gobierno de la nación para que se le transfiera a la comunidad la participación que le corresponde en la gestión de las cuentas de consignaciones, tasas y multas judiciales y sus rendimientos, como ya dejó usted, señor conseller, constancia en su comparecencia en el pleno de esta cámara el pasado 15 de septiembre.

Y, señorías, también tenemos claro que hay sistemas que durante la etapa de bonanza es posible mantener.
Pero lo cierto es que ahora, con esta crisis, pues las ha hecho inviables.

Y éste es el punto de partida, entendemos, de cualquier análisis serio sobre la necesidad o no de introducir el copago, porque si en algunas naciones serias ya está en marcha, yo entiendo que aquí no hay por qué rasgarse las vestiduras por abrir el debate sobre la necesidad de un replanteamiento general en la financiación de la justicia.

Señor conseller, una vez más, muchísimas gracias.
Y sabe usted que tiene todo el apoyo de este grupo parlamentario.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora García Herrero.

Señor conseller.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, realmente meâ¦ meâ¦, por las palabras de su señoría, señora Mollà, me sorprende porque me empieza usted hablandoâ¦, me recuerda a mí, que soy jurista como usted, los pilares básicos de la democracia, porque coincidiremos al menos en eso, que los conocemos.
Pero yo le tengo que recordar a usted que para mí también son pilares básicos de una sociedad democrática la libertad de expresión, las ideas de las personas, sobre todo cuando se dice expresamente y se hace constar que son ideas de la persona.
También forma parte de la sociedad democrática el debatir, el debate.
Yo no sé, señoría, si sus planteamientos son más propios, no sé, de una sociedad venezolana o cubana donde el debate no es apropiado o no es admisible y donde la libertad de expresión tampoco es válida.
Por tanto, señora Mollà, seamos un poco serios cuando hablamos de pilares de la democracia: la libertad de expresión y el debate público son realmente pilares básicos de la democracia que usted parece no querer reconocerme ahí, como persona que lo soy.
Y, sobre todo, cuando digo expresamente que es como persona.
Esto, en (inintel·ligible) .
.
.
 lugar, me parece que es bueno recordárselo, ya que usted me recuerda a mí cuáles son los pilares de la democracia.

Mire, dice usted.
.
.
, habla usted de planteamientos, de.
.
.
, voy a ir respondiendo, mire, me ha preguntado usted.
.
.
, señor Rubio, creo que me ha preguntado usted sobre si estamos a favor.
.
.
, si me comprometo.
.
.
Hombre, me ha echado en cara que he respondido en diez segundos, ¿eh?
, a una pregunta, pero realmente no daba para más.
Decir que no es decir que no.
Creo que hasta me he excedido para decir «no», diez segundos.
.
.
Hombre, que me diga usted esto cuando el otro día en las Cortes su compañero de grupo, el señor Torres, para hablar de «toda» la justicia, de todo el sistema judicial, habló diez segundos, me parece que es un poco irónico.
(Veus) Me parece que es un poco irónico que me eche a mí en cara precisamente el tiempo que he tardado.

Pero, mire, voy a hacerle.
.
.
, sí y no.
Me ha preguntado usted: ¡no!
Un segundo, he cumplido.
(Veus) Me comprometo: no van a haber tasas en la administración de justicia en la comunidad valenciana.
Nosotros.
.
.
, yo, como conseller de Justicia, no voy a establecer nuevas tasas a los ciudadanos en la administración de justicia.
Y como me consta que usted.
.
.
, me consta, o tengo que presuponer.
.
.
, debo de presuponer, porque, si no, no estaría en esta comparecencia, porque cuando se ha dicho que no, que no, que no está previsto, no me siguen creyendo y me citan aquí, tengo que pensar que no se creen mi palabra.
Pues, (inintel·ligible) .
.
.
, «no».
Pero no porque yo lo diga, entre otras cosas, porque no tengo competencia.
.
.
Yo no voy a establecer (veus) tasas en justicia y, por lo tanto, no es un planteamiento, no.
.
.
No me pida usted.
.
.
, porque también le recuerdo a usted lo que son las instituciones del estado, también forma parte de nuestra Constitución, del sistema democrático, que has instituciones, yo tengo la responsabilidades que tengo, (veus) y mis responsabilidades son como conseller de Justicia de la Comunidad Valenciana.
No me pida usted que yo responda de lo que vayan a hacer aquí, en Europa o en la China, ¿eh?
Por tanto, yo, como conseller de Justicia, el ámbito de mis responsabilidades, no voy a establecer ni voy a plantear tasas en justicia.
¿Más claro?
Porque lo de que no (inintel·ligible) .
.
.
, es que lo ha dicho diez veces.
Se lo vuelvo a repetir: no voy a plantear, como conseller de Justicia.
¿Suficiente?
Creo que con esto ya queda clara la cuestión.

Me dice usted, o me dicen ustedes, que, efectivamente, ¿esto quiere decir que no vayamos a hacer nada o que no pretendamos nada?
Mire, creemos que sí que se pueden hacer, señorías, muchas cosas para la financiación de la justicia valenciana, que creo que, realmente, no es.
.
.
, no para la financiación de la justicia valenciana, sino, en general, para establecer un sistema, que es lo que hay que plantear, de financiación adecuada de la justicia en España.
Porque, efectivamente, todos sabemos que en materia de justicia hace falta unos esfuerzos presupuestarios especiales para cambiar la situación.
Unos esfuerzos que iban en la línea de los pactos del señor Aznar, cuando se efectuaron los famosos pactos por la justicia, que fueron suscritos por todos los grupos parlamentarios y que, efectivamente, al final no ha dado el resultado que se esperaba, por ser suave.
Y no pretendo echar culpas a nadie.

Lo cierto, mire, y se lo digo.
.
.
, sinceramente, se lo digo ya como jurista, para que vea que le soy sincero: la justicia, desde mi punto de vista, no ha tenido históricamente nunca el tratamiento como administración pública que le corresponde, y creo que somos responsables todos, ustedes, nosotros, hace veinte, hace cincuenta, hace cien años.
Esa es una realidad, ¿eh?
Y lo cierto, por tanto, es que creo que, efectivamente, tendremos que replantear, si nos creemos de verdad.
.
.
Porque, si no, mire, si no (inintel·ligible) .
.
.
Aquí se trata de que nos oigan los medios de comunicación, si yo estoy a favor de las tasas, usted no, y que salga el titular de que el gobierno dice que no a las tasas.
.
.
Oiga, miren, si quieren que nos movamos a este nivel, pues, nos movemos a este nivel, pero si de verdad quieren un debate serio, a mí me parece que, efectivamente, y creo que ahí estamos.
.
.
, debemos establecer el sistema.
.
.
, un debate serio sobre si, efectivamente, la justicia exige un nuevo sistema de financiación.
Yo, sinceramente, creo que sí.
Y ese nuevo sistema de financiación no pasa por cargar a los ciudadanos con la justicia.

Mire, nosotros, lo que reclamamos, y por eso tengo que agradecer al Grupo Parlamentario Popular la propuesta, realmente, que ha hecho, que me parece muy importante, de reclamar al gobierno central esa reversión a la Comunidad Valenciana de las tasas que hacemos.
.
.
, que estoy convencido de que el Grupo Socialista seguro que va a apoyarnos, a esa propuesta que efectúa el Grupo Popular, porque me parece que es la justicia valenciana y, ante todo, lo que cuenta es, efectivamente, la justicia valenciana, no otros tipos de planteamientos.
Pues, bien, por ahí es por donde nosotros vamos.

Mire, lo que pedimos, además, no es lo que pedimos aquí, lo piden todas las comunidades autónomas, de cualquier signo político, también lo pide Andalucía y lo pide (inintel·ligible) .
.
.
, todas.
Usted sabe que tenemos reuniones sectoriales de las comunidades autónomas con competencias transferidas en materia de justicia donde, efectivamente, establecemos las reclamaciones al ministerio.
Desde que yo tengo las responsabilidades en el ámbito judicial en esta comunidad autónoma hemos asistido a cuatro o cinco, en Barcelona, en Santander, en Pamplona y en Valencia.
Oiga, y lo que pedimos todas las comunidades autónomas, ¿eh?
, las suyas también, todas, fundamentalmente, es una cosa que, efectivamente.
.
.
, dijéramos que es un tema de financiación que nos afecta a todas, es, efectivamente, que nos revierta a las comunidades autónomas, el estado, lo que se está cobrando por tasas judiciales, y que nos cedan, además, la gestión de las cuentas de depósitos y consignaciones.

Mire, es que es muy importante, es muy.
.
.
, porque, cuando yo digo la justicia no es una administración cara, que todavía me duele que no se haga ese esfuerzo, porque no es una justicia cara, me refiero.
.
.
, cuando es cara, me refiero que en justicia, con 25 millones de euros se puede hacer mucho.
A lo mejor, (inintel·ligible) .
.
.
ustedes sanidad y educación, y a eso me refería, a que no es lo mismo, con 25 millones de euros, pues, yo supongo, y, mire, no soy un experto, pero a lo mejor no da ni para un quirófano.
.
.
En justicia, 25 millones dan para mucho dinero, se pueden hacer bien las cosas, gestionadas.

Hombre, si nos transfiriesen esas tasas, pues, claro que podríamos hacer mucho.
Yo me comprometí, me comprometí después de la reunión, con el señor Fabra, y ese es el compromiso, y ese es el compromiso público y oficial que hice en el palau cuando salí de hablar con él.
Pero, mire, nosotros nos comprometemos a que si nos revierten a la comunidad autónoma esas tasas y esas cuentas de depósitos y consignaciones.
.
.
, no quiere decir que nosotros nos quedásemos con los 360 millones de las cuentas y depósitos y consignaciones, simplemente los intereses, pero, (inintel·ligible) .
.
.
, mire, estamos hablando de gestionar unas cuentas de unos 360 millones de euros, que fue la cuantía del año 2000.
.
.
Haga usted las cuentas de la lechera: un 2%, nos salen 7 millones de euros, 18+7 son los 25 de los que yo hablo.
No le estoy hablando de otra cosa.
Entonces, el compromiso fue, mire, si nos revierten a la Comunidad Valenciana estas costas, yo me comprometo, nos comprometemos, a mantener los presupuestos en justicia, por tanto, no que esto sirva para minorar, sino a mantener los presupuestos de justicia, y a destinarlos, además, no a la caja general, sino a la propia justicia.
Fíjese usted, ¿eh?
, con eso.
.
.
, estamos hablando de 100 millones en una legislatura, como extra, lo que podríamos lograr para, realmente, que es lo que yo pretendo, lograr ese plan de choque que realmente (inintel·ligible) .
.
.
la justicia.
Por tanto, eso sí que sería.
.
.

Y el ciudadano no lo está percibiendo, pero es que no lo está percibiendo el ciudadano ni lo está percibiendo la justicia, porque, si me dijese, bueno, mire, es que esto va al Ministerio de Justicia.
.
.
Tampoco, eso va al Ministerio de Economía.
.
.
No lo vemos.
Y me explicará, ¿y por qué?
Mire, es que es una razón fundamental, es que es un dinero que está obteniéndose gracias al esfuerzo que está haciendo La Generalitat.
Nosotros tenemos transferidos los medios materiales y personales, nosotros, en la Generalitat valenciana, con el esfuerzo de los valencianos, ¿eh?
, estamos haciendo que los tribunales funcionen.
.
.
, ya sé que mal para ustedes, pero, bueno, están funcionando, ¿eh?
Pues, bien, si nosotros, por tanto, estamos haciendo que ellos funcionen, qué menos que los beneficios que se derivan precisamente de esos gastos que nosotros estamos haciendo, nos vengan también a nosotros precisamente para seguir ayudando al sistema a que siga funcionando.

Por tanto, eso tan sencillo es lo que estamos reclamando y lo que reclaman todas las comunidades autónomas, y con muy buen sintonía, fíjese, no nos estamos peleando todo el día en todo.
Cuando vamos a estas comisiones, efectivamente, llegamos a acuerdo.
Por tanto, yo estoy convencido, señorías, que no, no alcanzo a ver, sinceramente, ningún inconveniente para que ustedes no apoyen la propuesta del Partido Popular en esos sencillos términos.
No pedimos nada más, ¿eh?
, pedimos eso.

Y no se trata solo, en justicia, y es el problema fundamental de recaudar.
.
.
(Veus) Perdón.
.
.
Más que recaudar, muchas veces, o en parte, que también hay que recaudar, ¡claro que sí!
, pero no solo es recaudar, es evitar litigiosidad, ¡claro que sí!
, eso es fundamental.
¡Y claro que, efectivamente, se litiga de forma indebida!
¿Cuántas veces.
.
.
?
(Inintel·ligible) .
.
.
letrada, ha ido muchas veces, usted sabe que van los.
.
.
(Veus) Luego, estaré confundido, por.
.
.
(Veus) ¡Ah, perdone!
, pues, bueno, todos los conocemos, no hace falta ser, pero usted perdone.
Todos sabemos que se dice.
.
.
, «no, está perdido, pero vamos a litigar, que ganamos un año».
.
.
Y eso se da, o yo.
.
.
, digo, me meten una querella, una demanda civil, y digo, no, voy a interponer una querella criminal para interrumpir, precisamente, la causa.
.
.
Las querellas catalanas, todos hemos oído hablar de todo eso.
Eso se da.
.
.
, eso se da.
Pues, mire, lo único que yo digo, y lo digo, y esto sí que lo mantengo, digo, oiga, mire, si.
.
.
, cuando esto ocurre, un juez, muchas veces, lo que hace es condenar en costas, y condenar en costas, porque dice que se ha litigado con temeridad y mala fe.
Pero cuando se está condenando a esas costas con temeridad y mala fe, ¿eh?
, el problema es que las costas que se están pagando son los gastos de abogado, los gastos de procurador, los de perito y cuatro cosas más.
Y yo digo, oiga, ¿y para la administración qué pasa?
, ¿la administración sale gratis?
Un señor ha estado litigando, ha estado haciendo trabajar a nuestros jueces, a nuestros funcionarios, a (inintel·ligible) .
.
.
, ¿y eso nos sale gratis?

Yo lo único que digo, ¿eh?
, y lo único que planteo.
.
.
, oiga, mire, pues, igual que las costas, cuando un juez dice, «cuando un juez», no nosotros, cuando un juez dice que se está actuando con mala fe y temeridad, un juez condena en costas a alguien, que no sean solo el gasto del abogado y el procurador, también, ¡claro que sí!
, los gastos de la administración de justicia.
Porque ustedes saben que hay procedimientos.
.
.
, de media son 1.
800 euros, pero hay procedimientos que valen 40 y 50 y 60.
000 euros a la justicia, y todo el mundo sabe que eso no es nada, ¿eh?
Pues, eso, ¿por qué no se va a pagar?
, ¿por qué no se va a reclamar?

Oiga, mire, ¿y el que vaya a la justicia?
¡Que lo pague!
Pero yo le aseguro que mucha gente se pensará de verdad si en esas circunstancias ya le interesa ir a la justicia.
Pues, mire, reduciremos litigiosidad.
Por ejemplo, por ejemplo.
.
.
Pues, fíjese si cobramos las tasas que nos vienen, si al propio tiempo, a las costas por temeridad y mala fe incluimos los gastos a la administración, fíjese usted si ya estamos consiguiendo.
Y fíjense ustedes muchos planteamientos.
.
.
¿Y por qué no se pueden desjudicializar determinadas conductas menores?
, ¿por qué no se pueden desjudicializar?
¿Tiene que ir todo a los tribunales?
¿No es momento, a lo mejor, de replantearse temas menores que no merecen la puesta en marcha de todo del procedimiento judicial?
¿Por qué no?

Pues, mire, esos son los planteamientos por los que hay que ir.
Y así no se perjudica al ciudadano, se facilita a los ciudadanos el que sus pleitos y que su justicia pueda ser rápida y eficaz.
Por tanto, esto.
.
.
, esto es el debate.
Yo creo, realmente, sinceramente, y se lo planteo como un debate serio, y ya ven que les hablo claro.
Y yo creo que es un debate en el que todos podemos llegar a estar de acuerdo, ustedes y nosotros, porque no acabo de ver, a lo que yo digo, salvo que estamos a dos meses de elecciones, y a pesar de todo, fíjense, esto sí que lo digo, que qué problemas hay.
.
.
, qué problemas hay entre ustedes y nosotros para que esto genere un enfrentamiento político.
.
.
No lo alcanzo a ver.
.
.
Si realmente esto que estoy diciendo no les parece razonable, tengo que pensar, sinceramente, que no están pensando ustedes en la administración de justicia ni están pensando en los ciudadanos valencianos, sino que están pensando es simplemente en torpedear, ¿eh?
, y en crear conflictos artificiales.

Y, mire, señorías, para conflictos, efectivamente, tenemos muchos, y en la conselleria que yo dirijo, por desgracia, tengo muchísimos conflictos para estar peleando por si yo dije, dejé de decir, cuando dije que eran mis opiniones personales.
Sinceramente.
.
.
Y creo que soy claro, además, siempre en mis manifestaciones que he hecho con ustedes, y en general, y, por tanto, esos son mis planteamientos.

Hablan de las tasas.
Mire, las tasas estas que ya existen, seamos claros también, señoría.
Mire, usted sabe que el señor Aznar, se habla aquí, se establecieron las tasas.
Son las únicas tasas que han valido para algo, son 18 millones que se recauda, que son los 18 millones que yo quiero para la Comunidad Valenciana, pero, mire, esas tasas.
.
.
, eso, ustedes no lo dicen, lo saben, pero de cara a la opinión pública no lo dicen, y, claro, y conviene que lo sepa la prensa también, a la que en el fondo nos estamos dirigiendo, ¿eh?
, porque es lo único que me da la sensación que aquí importa.
Pues, mire, le voy a decir, esas tasas nos están dirigidas.
.
.
, no las pagan los ciudadanos, ¡no!
El señor Aznar estableció tasas que pagan las grandes empresas, (veus) solo las grandes empresas, los bancos, las multinacionales.
.
.
Expresamente, el señor Aznar excluyó de esas tasas, de esos 18 millones que quiero para la Comunidad Valenciana, a las personas físicas, a los ciudadanos.
Ningún ciudadano español, por las tasas del señor Aznar, ¿eh?
, ha pagado absolutamente nada, porque estaban expresamente excluidos.
(Veus) ¡Fíjese!
, fíjense ustedes.

Y, mire, y cuando me habla de tasas, yo, en la.
.
.
, desde que se eliminaron las tasas, solo ha existido, ¿eh?
, un supuesto en el que, efectivamente, se han establecido tasas en la justicia española, tasas dirigidas indiscriminadamente hacia los ciudadanos.
Porque, sí, señores, hay que reconocerlo, existen en nuestro país tasas que pagan indiscriminadamente los ciudadanos, sin importar si tienen o no tienen, las pagan.
¿Y esas tasas sabe usted quién las estableció?
El señor Zapatero, el señor Caamaño.
Esa es la realidad.
(Veus) Porque aunque lo encubren bajo «depósito para recurrir».
.
.
Oiga, mire, el depósito para recurrir es pagar los 50 o 60 euros que tan mal les parecen a ustedes.
Y, no, no, si gana, se lo devuelvo.
No, mire, a mí eso no me vale, porque yo tengo derecho a la segunda instancia y a recurrir, y no se me puede excluir de esa segunda porque gane o que pierda.
Se me podrá excluir, como antes decía, por haber actuado con mala fe o temeridad, ¿eh?
Pues, no, el señor Caamaño no se andó con chiquitas, ¿eh?
, dijo, aquí, si pierdes, pagas las tasas.
Eso es lo que se ha establecido.
.
.
¡El único que estableció tasas!

Y, fíjese, lo que yo estoy pidiendo ahora de la reversión a las comunidades autónomas de las tasas, he de reconocer que no es idea mía ni idea de (inintel·ligible) .
.
.
, lo reconozco, ves, tiene su mérito, ¡es idea del señor Caamaño!
Porque el propio señor Caamaño, cuando estableció esas tasas, dijo, oiga, y van a revertir el 40% a las comunidades autónomas para que paguen su asistencia jurídica gratuita.
Reconoció que teníamos un problema con la asistencia jurídica gratuita, un problemas en el que, por cierto, él nos ha metido y no nos está sacando, ¿eh?
, ni quiere saber nada, ni le va, ¿eh?
Pues, determinó eso, que esas tasas, precisamente, revertiesen a las comunidades autónomas.
Entonces, yo me planteo, oiga, ¿y por qué un 40%, entre otras cosas?
, si son mías todas, ¿por qué no el 100%?
, ¿por qué no el 80%?
No, no, el 40% (inintel·ligible) .
.
.
.

Por tanto, la idea era buena.
Fíjese, y no la criticamos, nadie la criticamos.
Pero era una tasa para los ciudadanos, digámoslo claro.
Estableció una tasa para los ciudadanos.
Y nadie la criticó.
Nadie salió como ustedes han salido ahora: «â¦porque el copagoâ¦».
No.
El copago lo establecieron ustedes.
El único copago con los ciudadanos lo han establecido ustedes.
Esa es la realidad.

Pero, fíjese, el problema es que ustedes lo hacen y, a parte, es que lo hacen mal, que es lo triste.
Porque si, efectivamente, eso sirve para financiar la asistencia jurídica gratuita, como decía el señor Caamañoâ¦ ¿Sabe cuál es la realidad?
, ¿sabe cuál es la realidad?
Mire, la realidad es que si esa es la única gran medida que ha establecido el gobierno socialista en favor de la justicia y en favor del pago a la asistencia jurídica gratuita, la realidad es que la asistencia jurídica gratuita, en la Comunidad Valenciana, nos está costando más de veinticinco millones de euros.
¿Y saben ustedes –saben ustedes– cuánto ha supuesto para la Comunidad Valenciana esas tasas que tanto se vendieron para favor de la justicia?
Pues, mire, 19.
425,08 euros.
Esa es la gran ayuda del gobierno Zapatero para ayudar a las comunidades autónomas a pagar su asistencia jurídica gratuita.
26 millonesâ¦; tranquilos, 19.
000 euros.
Esa es la realidad.

Perdone, yo creo que le ha dado tanta vergüenza, al señor Caamaño, estas cantidadesâ¦ Que lo sabemos porque, en una reunión, todas las comunidades autónomas dijeron: «Oiga, dígannos lo que nos deben.
Porque en la ley se dijo que tenía que liquidarse todos los años y no se hizo.
Díganlo y liquídenlo, lo que nos están debiendo.
».
Se le ha planteado.
No nos lo ha querido decir por escrito, nos lo dijo de palabra.
Las cifras que nos dijo de palabra, le ha dado tanta vergüenzaâ¦

Pero, mire, están muy mal, están muy mal, porque son 19.
425,08 euros y ni eso nos han dado.
No nos lo han liquidado.
O sea, es sólo esto y ni esto nosâ¦ Hombre, yo entiendo que hacer una transferencia por 19.
000 euros igual sale más caro.
Pero esta es la realidad.
Por tanto, esta es la realidad de la política socialista en materia (inintel·ligible) â¦

Por tanto, mire, cuando hablen ustedes, relacionenâ¦ Miren, hablan ustedes de abrir debates.
Oiga, mire, si el debate, si el debate no lo abro yo, si el debate lo han abierto ustedes.
El debate lo abrió –de las tasas– la ministra de Sanidad, Trinidad Jiménez, en mayo de 2010.
El debate lo abrió –hace, más reciente, en el mes de marzo– Ramón Jáuregui, quien estableció que el copago, si queremos que la sanidad siga siendo universal y avanzada, hay que pagarlo.
Si eso lo han dicho ustedes.
Y a qué, a quéâ¦ ¿Qué sentido tiene estos planteamientosâ¦?
Mire, oiga, abrir un debateâ¦ El debate, claro que se ha abierto.
Y el debate se ha abierto y en el debate han intervenido todos.
Intervino –ya que a usted le gusta tanto lo que dice–, pues, mire, el juez decano de Valencia, Pedro Viguer, en 2011: «Yo creo que en este país se litiga excesivamente.
» Habló de las tasas el presidente de la Audiencia de Alicante, en el periódico Información; hizo referencia, efectivamente, a la implantación de tasas en determinados casos.
El juez decano de Alicante dijo que no estaba mal la idea.
El presidente del Tribunal Superior de Justicia, Miguel Ángel Gimeno –por cierto, de Jueces para la Democracia, para que no me digan que son sólo de la APM; no, de Jueces para la Democracia, con la que ustedes, efectivamente, tienen tan buena sintonía–, ve necesario que el gobierno plantee el copago en la justicia, en determinados casos y con matices.
Eso es lo que planteó en el diario Expansión el 10 de agosto (inintel·ligible) â¦

Por tanto, la gente seria, la gente seria –da igual que sean de unas ideas, que sean de otros– están a favor de estos planteamientos.
Y todo el mundo entiende que algo hay que hacer.
Todos entienden que algo se tiene que hacer; hasta la gente de izquierdas seria, la que es seria, entiende que algo hay que hacer, que algo hay que mover.

El presidente de la Audiencia de Barcelona, Pablo Llanera, también hizo referencia al mismo planteamiento: «Con el copago –se plantea Llanera– los ciudadanos y empresas pagarían tasas en algunos procedimientos y evitarían así acudir a los tribunales de forma irresponsable.
» Esto dijo el señor presidente de la Audiencia de Barcelona.
Y dijo: «Pues, bueno, claro que hay que debatir.
» Hay que debatir.
Hay que abrirse a las ideas, no hay que cerrarse.
Pero no sólo JD ni APM, también la asociación Jueces y Magistrados Francisco de Vitoria –la de Marcelino Sexmero– dice: «Si el estado extiende las tasas, ya existente al resto de los órganos jurisdiccionales, o el estado incrementa los presupuestos de justicia o se establece una tasaâ¦»; esto es lo que manifestó.
El portavoz del Foro Judicial Independiente, Javier Varona, que defiende la implantación de una tasa simbólica.
Incluso profesionales de la magistratura, que no ven claro adoptar esa medida, dicen que efectivamente hay que advertir al respecto.
El señor José de Madaria, magistrado de hecho, y también ha planteado que, efectivamente, es un tema y es un debate que debe de abrirse.
El decano del Colegio de Abogados de Alicante, Mariano Caballero; le pareció que es interesante abrir el referido debate.

Por tanto, oye, realmente, señorías, creo queâ¦ Repito, no va a haber tasas en la Comunidad Valenciana; se lo repito.
Ya le he dicho, claramente, por dónde vamos y por dónde queremos ir.
Agradezco la proposición del Grupo Popular.
Pero, señorías, seamos serios en este debate y no nos cogemos aquíâ¦ Yo sé que tiene usted mucha necesidad; están a dos meses; están muy nerviosos; están a ver, entre ustedes, quién se coge un diputado más, un diputado menos.
Pero no tratemos de mezclar, aquí, debates absurdos que realmente están ya concluidos.

Muchas gracias.

Nada más.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor conseller.

Torn de rèplica, senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Cabré, jo, sincerament, crec que vosté és una marea de contradiccions.
I li ho vaig a explicar, val?

Comença vosté dient que: «La llibertat d’expressió.
.
.
, vosté és una persona més.
.
.
».
I acaba fent una tirallonga de gent, on incorpora un currículum, per a donar–li viabilitat que s’òbriga el debat.
.
.
Jo crec que eixes persones, o són persones igual que vosté, i que tenen llibertat d’expressió, o no fa falta acompanyar–les del currículum, que és el que fa vosté perquè sap de la importància de la persona, el càrrec que representa, quan fa unes declaracions aixina, el que pot obrir.
I pot obrir caixes de Pandora o pot tindre idees que són molt positives.

I, per tant, vosté va fer, en el càrrec de conseller de Justícia, en un acte on vosté representava el conseller de Justícia –és a dir, a la institució–, féu estes declaracions.
.
.
Opinions personals?
Bé.
Llibertat d’expressió?
També.
Però explicacions, les volem.
Perquè resulta que vosté diu un no sobri.
Arriba la representant del Partit Popular, diu molt més que vosté i, aleshores, obri vosté un debat on mos tira en cara si estem en contra o a favor de la proposta que ha fet, en l’últim torn, la representant del Partit Popular que, com comprendran, no és el que ha dit vosté.
Podem parlar del que ha dit la representant del Partit Popular, perquè, en este cas, ha avançat moltes més coses que vosté –vosté simplement ho ha explicat després–; i podem parlar–ho.
Probablement, puguem parlar–ho en un altre moment, perquè, segurament, ella tenia més ganes de donar explicacions del que volia fer el Partit Popular; no vosté, que se va quedar en un no.
I fins que ella no ha dit clarament el que vol, doncs no sabíem de què va la cosa.

Ha seguit vosté dient que és que creu que l’administració de justícia no ha tingut el tractament que se mereix.
I en eixes mateixes declaracions vosté diu que és que la justícia és una cosa excepcional.
Per favor!
Vosté és, en càrrec de conseller, qui ha desmerescut l’administració de justícia.

Diu que vol que se transferisquen les competències de les taxes, sumant–se a la representant del Partit Popular, i diu: «I no vaig a pujar les taxes; però no per res, sinó perquè no tinc competències.
» Jo vull que vosté diga clarament que, quan tinga eixes competències, eixes taxes no se van a tocar.

O se van a tocar en una altra qüestió, i és el següent que me pareix contradictori.
Parla vosté, per tirar–li en cara al govern socialista, que és que ha fet unes taxes injustes i vosté les féu justes; parla de que, a dia d’avui, vosté considera que les taxes que hi han són injustes.
Jo li pregunte: ¿quan vosté adquirisca les competències d’eixes taxes, regularà bé eixes taxes perquè deixen de ser injustes?
Vosté ha dit que eixes taxes són injustes; ha dit que són discriminatòries; que no responen a una igualtat, d’alguna manera, equilibrada entre qui més té i qui menys té.
Vull pensar que vosté, quan tinga eixes taxes, les refarà per a equilibrar la justícia que han de tindre les taxes.
Vull saber exactament açò.
Quan reba eixes taxes: una, no les augmentarà?
; dos, ¿les canviarà perquè considera –i així ho ha afirmat avui– que eixes taxes sí que són discriminatòries?
, ¿o seguirà i assumirà competències d’unes taxes que vosté considera que són discriminatòries?
Seria interessant saber–ho.

Després parla del tema de reduir la litigiositat.
Doncs, jo voldria preguntar–li: ¿qui pensa vosté que paga justícia en un acte de mala fe, les persones normals i senzilles que no tenen recursos o aquells que volen aprofitar–se del sistema judicial i enredar a persones.
.
.
–jo, mire, jo tinc vora trenta anys i només que he xafat dos vegades un jutjat: una, per una denúncia de Blasco; i, una altra, per una denúncia d’Ortiz.
Potser, potser.
.
.
I les dos les va a perdre; Blasco l’ha perdut i Ortiz està en això–.
.
.
; i pagarà per esta litigiositat –perdó, que en valencià no m’ix molt bé; és que és complicat– per mala fe?
Perquè, ¿qui pensa que va, i sap que està actuant en mala fe, i sap que haurà d’assumir uns costos, qui pensa que ho fa?
De veritat, jo, m’agradaria que anara al fons.
Voldria saber si el conseller pensa que els ciutadans normals i senzills, que no tenen recursos, estan anant i estan actuant amb denúncies, i ho estan fent en mala fe.
Eixa suma.
.
.
Perquè, clar, vosté diu aleshores: «Perquè ha pujat la litigiositat en 2010.
» Jo crec que, una, perquè sap vosté que té un caràcter gratuït i va per a persones que no poden pagar justícia.
En 2010 i 2011 estem patint una greu crisi econòmica.
Per tant, s’han sumat moltíssims milers de persones a estes que estan qualificades com a persones que, desgraciadament, no poden fer front, de forma en pagament, la justícia.
I, per tant, alguna cosa té a vore això.
O no?
Tindrà a vore la crisi, també, en que hi hagen moltes més persones que tinguen assistència gratuïta en justícia?

Jo, m’agradaria anar al fons de la qüestió i acabar amb estes contradiccions.
I, sobretot, que siga concret en les preguntes que li he fet que, ja dic, són per a saber més encara del que vosté opina.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyor conseller, li he de reconéixer que la seua rèplica ha sigut interessant, contradictòria en part i clarificadora en altres.

En primer lloc, perquè vosté parla de llibertat d’expressió i m’agradaria que se quedara ací, a la següent compareixença, de la seua companya de Consell, i escoltara el que haja de dir–nos sobre el motiu pel qual vindrà hui ací.
Però estaria molt bé, perquè la llibertat d’expressió no és, precisament, atacada quan se critica una declaració pública d’un conseller, sinó és atacada quan s’impedix que funcione la llibertat d’informació, per part de les institucions governamentals, que és el que hui haurà d’explicar Lola Jonhson.

En segon lloc, vosté ha començat dient que no n’hi ha res sobre el copagament.
I després ha acabat fent una defensa del copagament.
Està bé.
No teníem dubtes.
Però ara ja sabem que no va ser una clavada de pota, no va ser un desvari d’estiu, no va ser una ocurrència, sinó que vosté està a favor del copagament de la justícia.

Per altra banda, ha intentat explicar–nos –i està molt bé, perquè vosté coneix molt millor el funcionament de la justícia que nosaltres– com funcionaven les taxes.
Però un poc ens hem informat.
I coneguem la Llei 53/2002; i sabíem quines persones jurídiques estaven excloses del pagament d’eixa taxa, sabem que les persones particulars no la paguen.
També sabem que en 2009 es va introduir l’altra taxa.
Li agraïm la lliçó magistral.

Igual que també li agraïsc que quan vosté ha dit que no troba on estan els problemes sobre este tema, ho diga, emfàticament, mirant una altra formació política i que no siga mirant la meua.
És a dir, vosté sí que sap que hi han problemes amb Esquerra Unida per a decidir l’aplicació del copagament de la justícia.
Perquè ja li ho he dit, Esquerra Unida està en contra ara i estarà en el futur.

Vosté ha dit que la justícia no és cara.
Jo diria que la justícia és creu, moltes vegades, per a moltes persones, quan han d’anar a buscar solució a uns problemes –de maltractament, les dones; d’acomiadament, els treballadors,.
.
.
–.
La justícia, normalment, no és una estona agradable per a les persones.
Però si vosté diu que no és cara, comence a entendre menys encara totes les queixes, tots els greuges que vosté està mantenint.

I, per altra banda, no me quadren els números que vosté fa, per les argumentacions dialèctiques que ens ha oferit ací.
Diu: «Anem a demanar que ens transferisquen, no el 40%, sinó el 100% d’eixes taxes.
» Si vosté ha ridiculitzat la quantitat que suposa el 40%, que són 19.
425 euros, li he de dir que, per una regla de tres, el 100% –que estaria molt bé que li’l transferiren també– no arriba a 50.
000 euros.
I, per tant, eixos 25 milions que li costa la justícia gratuïta, tampoc van a poder ser finançats, encara que li transferisquen el 100%.
Així que no jugue amb els números, perquè intenta dir que: «Sols ens donen el 40%.
.
.
» i, si el 40% és ridícul, el 100% no deixa de ser ridícul –per dos i mig.

Que vosté presenta una proposició, o que el seu partit presenta una proposició, per a demanar la gestió i, per tant, poder també ser beneficiari dels interessos que les taxes i les consignacions puguen generar, està bé.
Podem estudiar–la.
Segurament la recolzarem.
Esperem que eixa gestió la facen d’una altra manera a com han fet la gestió de recursos públics, en altres àmbits, durant estos anys.

Però, en definitiva, em sembla que vosté intenta eixir del pas d’un debat amb declaracions ocurrents, fins i tot li diria que hàbils, dialècticament, però que no van al fons dels problemes de la justícia en el País Valencià.

Els problemes de la justícia, i de la justícia gratuïta és un bon exemple.
.
.
I ahí té vosté en armes el col·legi d’advocats; i no sé quan de retard du ja la conselleria en pagar, jo no sé quants advocats estan esperant a poder cobrar el del primer semestre de 2011; estem parlant que havien d’haver cobrat ja fa molt mesos.
I, això, lamentablement, no és una novetat.
I, ja li he dit, els problemes de la justícia són de mitjans: de mitjans materials, de mitjans humans, d’informatització –i ja hem conegut problemes en l’aplicació per a les notificacions en el seu funcionament–.
Vostés han fet grans edificis, molt bonics, molt luxosos, molt aparents; però, després, resulta que per dins tenen problemes seriosos perquè puguen funcionar.
Van prometre quinze nous jutjats i no sé si han renunciat ja a dotze –he perdut el compte–, però crec que només van acabar un parell que estaven en marxa i ja han dit que no van a poder fer la resta.

I me dirà vosté que no li donen diners del govern central.
.
.
A vore, si vosté ha promés quinze jutjats, ha promés quinze jutjats sabent quin era el finançament autonòmic del que disposava!
I està molt bé anar en campanya electoral a prometre coses que, després, no se complixen.

Per tant, un poquet de responsabilitat, aclarisca, de veres, quin és el seu plantejament per als propers quatre anys en què suposadament vosté serà conseller de Justícia –si no el relleven abans–, i, per favor, allunyem del debat públic qüestions com aquesta que generen incertesa i alarma i, sens dubte, no van a ser solució per als problemes que la justícia té, i vosté ho sap perfectament.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Senyor Rubio.

El senyor Rubio Delgado:

Señor presidente.

Señor conseller.

Vamos a ver, yo no voy a entrar en todas las cuestiones que ha dicho, porque ha estado muy bien su primera intervención de quince segundos porque ha sido muy escueta y la hemos entendido perfectamente, y, luego ya, en la segunda parte, ha repetido usted prácticamente lo mismo que el día 15 de septiembre cuando compareció en el Pleno de Las Cortes.
Prácticamente usted ha dicho lo mismo, y, bueno, pues, yo no voy a entrar en ese tipo de cuestión porque antes usted ha comentado una cosa, ha dicho: «Eso no está dentro de mis competencias.
» Pues, yo tampoco voy a entrar en lo que yo no ejerzo.

Por tanto, desde esa posición usted puede, luego, continuar diciendo que la culpa de todos los males la tiene, desde la muerte de Manolete, el señor Zapatero.
Pero, bueno, eso está muy bien, y si usted considera que con decir y repetirlo está todo solucionado, pues, allá usted.
Pero, ha habido varias cosas que sí que me han preocupado, señor conseller.

Dice usted: «En el ámbito de nuestras responsabilidades no vamos a poner tasas.
» Es lo mismo que dijo, lo mismo que dijo el día 15 de septiembre.
Dice: «En el ámbito de la Comunidad Valenciana no vamos a poner tasas.
» Eso ya lo sabemos nosotros, eso ya lo sabemos nosotros que usted no podía ponerlas dentro del ámbito de sus competencias.
Se ratifica en el tema.

Sin embargo, explíquenos por qué usted el 7 de agosto lanza –y el 8 de agosto– esos titulares de periódico, de que hay que abrir la reflexión para el copago.
Si no lo puede hacer en el ámbito de la comunidad autónoma –según usted–, ¿lo está lanzando en el ámbito estatal?
Lo que usted tiene es la competencia de resolver los problemas de la comunidad autónoma, ¡no los del ámbito estatal!
¡A usted no le han puesto para eso!
¡Le han puesto para lo de aquí!
Si lo de aquí no puede o no sabe, ¡déjelo!
¡No pasa nada!
¡No pasa nada!
Lo ha hecho más gente y nunca ha pasado nada.
Y se busca otra persona que tenga esa capacidad de poder resolverlo.

Yo, simplemente, le hago eso como una reflexión, no estoy diciendo que se vaya, sino como una reflexión.
Usted tiene unas competencias, tiene unos medios y tiene que resolverlo dentro de esas competencias y esos medios, y no puede estar uno siempre diciendo: no puedo hacerlo porque no me dejan.
Cuando a usted lo nombraron –en el anterior mandato– secretario de la Administración de Justicia, o, ahora, conseller, usted sabe cuál es el juego de su competencia y no puede estar diciendo: «que esto yo no puedo hacerlo y que esto yo no puedo hacerlo porque Madrid, Madrid, Madrid, Madrid», que parece ya, al final, una letanía.
Pero, usted lanza eso.
Por tanto, asuma usted sus responsabilidades.
¡Asúmalas!

Segunda cuestión.
Usted dice: «Hay que abrir un debate serio.
» La gente de izquierdas seria abre ese debate, también, y participa en ese debate.
Yo me considero una persona de izquierdas y serio; ahora, los debates se abren y se discuten, y usted abre un debate y lo cierra en cuarenta y ocho horas.
¿Usted cree que eso es un debate, señor Cabré, que lo cierra usted en cuarenta y ocho horas?
Pero no lo cierra como consecuencia de las reflexiones a las que haya podido llegar o las discusiones que haya podido mantener, o, incluso, el propio valor intelectual que yo le doy, lo cierra porque el señor Fabra le dice: «Eso es pronto.
¡Ciérralo!
» Y usted lo cierra.

Y hay un periódico que tiene un titular muy acertado, dice: «Fabra le pide sosiego al señor Cabré.
» Para ser el mes de agosto estaba bien, sosiego.
Y eso es lo que ustedes dijeron.
Y, usted, en cuarenta y ocho horas, lo cerró.
Y viene aquí a decirnos del mal que nos sucede a los socialistas, etcétera, etcétera.
.
.
Pues, no, usted lo cerró en cuarenta y ocho horas porque quien lo puso –mejor dicho–, quien lo ratificó, se lo dijo.
Con lo cual, si todos los debates que usted abre en esta cuestión del campo de la justicia son como éste, empiezo a dudar mucho de que podamos discutir en serio –y yo soy de los que le gusta discutir en serio– todos los aspectos relacionados con la justicia o con cualquier otro tipo de cuestión.

Usted ha hablado de las tasas del señor Aznar y, luego, ha hablado del tema del ministro Caamaño cuando puso la cuestión de depositar una cantidad en el caso de recurrir una sentencia.
Bueno, usted ha hablado de este tipo de cosas y nos ha dicho que eso va en contra de que la gente pueda presentar o litigar en momentos determinados.
Pero, ¡hombre!
, si toda su afirmación para poner el tema del copago es precisamente reducir el concepto de li–ti–gio–si–dad.
Toda su intervención ha sido que eso sirviría para que haya menos litigios.
El tema del copago.

Y, ahora, después, cambia de banda, pega un bandazo absolutamente, diciendo: «¡Hombre!
, los ciudadanos no pueden presentar, o acabar, o reclamar, o apelar determinadas sentencias, etcétera, porque hay que deponer un depósito que lo pierden en el caso de que pierdan.
» Eso es lo que usted dice, un depósito, además, de una cuantía.
.
.
, que también es una cuantía nada exagerada.
Entonces, ¿en qué quedamos, señor Cabré?
¡Esto no puede ser la yenka!
¡Usted no puede estar bailando a un lado y a otro lado!
Si usted dice que las tasas son para que haya menos litigiosidad.
.
.
y, luego, ¡critica las tasas!
Pues, bueno.
Vamos a ver.

Yo aspiro al debate con gente seria, y yo creo que usted es una persona seria.
A veces, también, yo entiendo que tenga que venir aquí.
.
.
–hubiera quedado usted magnífico con los quince segundos y no con el mitin de media hora que nos ha soltado luego– para acabar con una cuestión.
Nos ha soltado un mitin de media hora que ha estado muy bien, se justifica usted.
.
.
Bien, pero, ¡oiga!
, eso hágalo en otro lado, no nos lo haga aquí, yo no tengo por qué aguantar en esos temas.
(Veus)

Y acabo con una última cuestión que usted dice.
.
.
(Un diputat intervé sense micròfon i diu: «Libertad de expresión.
» No, libertad de expresión sí.

El senyor president:

Por favor, señores.

El senyor Rubio Delgado:

Libertad de expresión la que quiera, yo escucho todo lo que el señor Cabré pueda decir con mucho interés, pero no hace falta el mitin.

Y acabo con la última cuestión que usted nos lanza, que es la propuesta del PP.
¡Oiga!
, cuando nos la pasen, cuando la discutamos seriamente, la veremos.
Pero, claro, si usted quiere que nos pronunciemos de una cuestión que, ahora mismo, usted se la ha planteado al PP, o el grupo parlamentario a usted, o usted al grupo parlamentario –no sé cómo van a funcionar–, pues, ya lo veremos.

Pero, señor Cabré, discusión serias.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rubio.

El senyor Rubio Delgado:

.
.
.
–acabo ya, señor Maluenda– discusiones serias las que quieran, pero, primero, aclárese usted.

El senyor president:

Gracias, señor Rubio.

Per a finalitzar la compareixença, i per temps de cinc minuts, té la paraula l’honorable senyor conseller.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

Gracias, señor presidente.

Lamento, señor Rubio, haberle querido explicar todo y tratarles con el respeto, que es lo que se merece esta cámara, y estar el tiempo que sea necesario porque, mire, esta tarde tengo tres actos más a los que acudir, pero me ha parecido muy interesante este debate, y, por tanto, he querido estar dando todas las explicaciones que me han pedido.
Lo lamento, la próxima vez me limitaré a sí o no, que es lo que ustedes por lo visto quieren.
Bien.

Pero, mire, es muy sencillo.
A ver, si esto es muy sencillo.
¿A usted le parece bien o mal que los dieciocho millones de euros que nosotros generamos nos vengan a la Comunidad Valenciana?
¿A usted le parece bien o mal que los siete u ocho millones de euros de las cuentas de consignaciones vengan a la Comunidad Valenciana?
Es así de sencillo.
¡Es que es así!
Y yo, como conseller de Justicia, precisamente como soy conseller de Justicia de la Comunidad Valenciana lo tengo que reclamar, porque entra dentro de mi responsabilidad; y entra dentro de sus responsabilidades el decir si está o no está a favor.
Pues, mire, le voy a decir más, le voy a decir más.

Yo, esto que estoy manteniendo ahora, a partir del 20 de noviembre lo seguiré manteniendo.
Me gustaría, efectivamente, seguir manteniéndolo.
.
.
–¡hombre!
, porque sé que ustedes no van a restar (rient)– (rialles), pero lo seguiré manteniendo.
Me gustaría que, realmente, ahora, al contrario, lo mismo que yo seré capaz de decir a un gobierno del Partido Popular que en favor de los valencianos sigo manteniendo esta postura, me gustaría que usted ahora, en favor de los valencianos –y piense más como valenciano que como socialista– dijese lo mismo: «¡Oiga!
, que vengan a la Comunidad Valenciana.
¡Claro que sí!
» Haga usted lo mismo que yo haré, pero usted hágalo ahora porque le quedan dos meses.
Diga usted: «¡Oiga!
, no, yo soy valenciano antes que socialista.
Y esos ingresos tienen que venir a Valencia.
»

Yo eso lo digo ahora y lo diré dentro de dos meses.
Y le digo más.
Y si no les parece bien, pues, ya saben lo que hay.
¡Dígalo usted ahora!
¡Sean valientes!
O sea, piensen por una vez en la Comunidad Valenciana, no piensen ustedes en tener que sacar las castañas del fuego al señor Barrionuevo.
.
.
perdón, –no sé por qué siempre lo confundo, serán del mismo ministerio, de la misma época, que recuerdo yo alguna cosa extraña, es algo inconsciente– (remors), el señor Rubalcaba.

El senyor president:

Por favor, señorías.

El senyor conseller de Justícia i Benestar Social:

No sé qué ideas me vienen a la cabeza en juntar a ambos.

Pues, le quiero decir que es así, si es así de sencillo.

Un debate serio –le he llamado yo– porque he tratado de plantear un debate en términos.
.
.
Con un usted he hablado de lo que pagan los ciudadanos y usted ha dicho: «Si total son cincuenta o sesenta euros.
» ¡Oiga!
, si eso es lo que dicen que yo decía.

Usted, cuando hablaba de esa cantidad que pagan los ciudadanos, «ese tipo» –fíjense la frase–, ha dicho: «ese tipo de cosas».
Usted, una tasa que está haciendo que pague el señor Caamaño a nuestros ciudadanos, dice, «son cincuenta o sesenta euros», pues, es ese tipo de cosas.
Esa es la trascendencia que usted le da.
Bien.
Realmente, poco más tengo que decir.

Señor representante de Izquierda Unida, mire, usted falta a la verdad, usted ha dicho que yo he concluido diciendo que estoy a favor del copagament, cuando llevo diciendo sin parar que estoy en contra del copagament, estoy a favor de una redefinición de la financiación de la justicia, no del copago por los ciudadanos.
Por tanto, usted falta a la verdad.
Y si después de todo este mitin –como dice su compañero– que le he estado dando, no le ha quedado claro, pues, realmente, es que es mala fe y temeridad, tendría usted que pagar las costas.
(Rialles)

Mire, ha dicho usted, también, que yo digo que la justicia no es cara.
No, ¡hombre!
, claro que la justicia.
.
.
, la justicia –digo– es una administración barata.
No, usted ha dicho que yo me refería a que la justicia he dicho yo que no es cara, la administración.
¡Claro que para un ciudadano es caro!
¡Que se lo pregunten a muchas minutas de abogados que hay por ahí si son caras o no son caras!
¡Claro que para un ciudadano la justicia es cara!
¡Y claro que hay que buscar soluciones!
Pero, no la administración de justicia, que es una administración pobre, gente que está acostumbrada a trabajar con escasos medios, como hemos trabajado toda la vida.
Esa es la realidad.

Cuando ha hablado usted de sus cálculos matemáticos, estúdiese un poco porque me da la sensación que no lo acaba de tener claro.
Cuando yo me refería al ochenta o al cuarenta por ciento me estaba refiriendo a los dieciocho millones, lógicamente no me estoy refiriendo a los diecinueve mil euros que estableció el señor Caamaño, que eso, mire, ¿sabe lo que le digo?
, que están tan mal que no quiero ni que me lo mande, por diecinueve mil euros.
.
.
Mire, vamos a ser magnánimos, que se lo queden que le hará mucha falta.
Me refiero a lo otro.
Por tanto, no (inintel·ligible) .
.
.

En definitiva, señorías, yo creo que, de verdad, no le digo que hable en serio, porque creo que estoy hablando en serio aunque reconozco que, a veces, con tono irónico, pero si queremos ser (rient) más serios todavía, yo creo que aquí podemos debatir y, de verdad, yo creo que podemos llegar a acuerdos en favor de los ciudadanos valencianos si todos, de verdad, queremos.
Creo que podemos tener puntos de encuentro en favor de la justicia valenciana, y creo que, de verdad, será bueno para la justicia valenciana y para nuestros ciudadanos porque creo que, efectivamente, puntos pueden haber, si hay buena voluntad.

Yo supongo que con ustedes hablar de estos temas, ahora, en estos dos meses, pues, no tiene sentido.
Pero, bueno, yo espero que lo que pase aquí dentro de dos meses, pues, a lo mejor podamos retomar seriamente estos debates y a lo mejor podemos llegar a algún tipo de punto de encuentro que creo, de verdad, que será bueno para la economía.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Finalitzat el debat, agraïm novament la presència del senyor conseller i, senyories, se suspén la sessió per cinc minuts més o menys.

(Se suspén la reunió a les 12 hores)

(Es reprén la reunió a les 12 hores i 35 minuts)

El senyor president:

Senyories, es reprén la sessió.

En primer lloc, com a president de la comissió de coordinació, vull felicitar l’honorable senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport pel seu nomenament com a membre del Consell de La Generalitat, i amb les competències que el propi nom de la conselleria determina, i donar–li la benvinguda a esta comissió, la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, que és la primera comissió d’estes Corts.
La seua presència a mosatros mos produïx satisfacció.
És un honor tindre–la ací.
Senta’s a gust, esta és sa casa.
Expresse’s amb la llibertat que té per costum fer–ho i tinga la seguretat que en tot moment els seus drets seran respectats per part de totes les senyories, igual que vosté respectarà, com sempre ho fa, els drets dels diputats d’esta comissió.

Per tant, benvinguda.

Compareixença de la consellera de Turisme, Cultura i Esport, acumulada a la compareixença de la consellera de Presidència, per a explicar la decisió del Consell d’impedir a les televisions retransmetre en directe el discurs de dimissió del president de La Generalitat

El senyor president:

I passem al punt tercer de l’ordre del dia, que és compareixença de la consellera de Turisme, Cultura i Esport per a explicar la decisió del Consell d’impedir a les televisions retransmetre en directe el discurs de dimissió del president de La Generalitat, Francisco Camps, sol·licitada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida, registre d’entrada número 3.
085, a la qual s’acumula també la compareixença de la consellera de Presidència, en este cas, per a explicar la decisió del Consell d’impedir a les televisions retransmetre en directe el discurs de dimissió del president de La Generalitat, Francisco Camps, sol·licitada igualment pel Grup Parlamentari Esquerra Unida, registre d’entrada número 3.
086.

I ja en la Junta de Síndics van comunicar els representants del Consell que esta agrupació estaria substanciada per la seua senyoria.

Per tant, honorable senyora consellera, té la paraula.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Molt bon dia, molt bon dia a tots.

Senyor president, moltes gràcies.

Senyores i senyors diputats, bon dia.

Moltíssimes gràcies per les seus paraules de benvinguda.
I de veres que per a mi és un plaer estar ací, poder comparéixer i, en definitiva, poder treballar pel bé dels valencians i de la Comunitat Valenciana, que és com entenc este privilegi, que és poder treballar, en el meu cas, per la cultura, per l’esport i pel turisme de la Comunitat Valenciana.
Encantada.

És de veres que li agraïsc les paraules i que me sent com a casa, i vull que en mi vegen, des de hui i per sempre, una persona disposada a complir amb la seua obligació, que és treballar pels valencians, perquè aixina ens ho han demanat en totes les seus facetes, i sempre a la disposició de tots vostés.

Bueno, comparezco en una comisión parlamentaria por primera vez como consellera de Turismo, Cultura y Deporte, y lo hago en esta.
.
.
, como bien decía el presidente, en la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones de la Generalitat, para dar respuesta a la solicitud registrada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida, sus diputados Marga Sanz e Ignacio Blanco.
Y es un honor compartir esta primera comparecencia en comisión con el parlamentario más veterano de esta cámara.
Y, bueno, le agradezco, como ya he compartido con ustedes, esta cariñosa bienvenida que, de verdad, es.
.
.
, se recibe muy bien, sobre todo en estas primeras comparecencias.

En esta comparecencia se solicita –y leo textualmente el documento oficial, lo que no significa que comparta su contenido, simplemente transcribo la literalidad– que se explique la decisión del Consell de impedir a las televisiones retransmitir en directo el discurso de dimisión del presidente de La Generalitat, Francisco Camps –he leído entrecomillado el texto de esa petición.

El hecho de que hoy vayamos a hablar de este tema revela un poco una obsesión por continuar configurando la agenda política en torno a cuestiones que están ligadas a hechos que han ocurrido en un pasado reciente, pero en un pasado, en definitiva, y que entendemos en este caso concreto que.
.
.
, bueno, que pueden tener un interés relativo para los ciudadanos.
Pero, lógicamente, mi obligación es contestar a este requerimiento, y muy gustosamente así lo voy a hacer.

Señoría, antes de entrar en la materia propiamente dicha sobre las decisiones que se adoptaron en aquel día en el ámbito de la comunicación institucional a la que hace referencia y que menciona usted en su solicitud, si me permite, le voy a introducir una pequeña reflexión.

El discurso que realizó en ese momento el presidente de La Generalitat, Francisco Camps, fue el discurso de la honestidad, de la generosidad, del sacrificio personal de un presidente que tomaba una decisión para no perjudicar a la Comunidad Valenciana, a un proyecto que el encabezó y que presentó dos meses antes ante todos los ciudadanos de la Comunitat Valenciana, y un proyecto, proyecto y persona, su persona, que fue mayoritariamente apoyado por la sociedad valenciana, como todos ustedes conocen perfectamente.

Fueron unas palabras en las que el presidente Camps quiso transmitir sus sentimientos a todos los valencianos, castellonenses y alicantinos, que apenas unas semanas antes habían confiado en él y en el proyecto que presentaba el Partido Popular por tercera vez y que de manera abrumadora le habían dado el respaldo para continuar desarrollando su gobierno.

Y ¿por qué hago esta reflexión?
Porque es obvio que con esta importancia que he querido –por eso digo que es un reflexión– compartir con ustedes, la difusión de este discurso era esencial para que todos los ciudadanos de la Comunidad Valenciana conocieran de primera mano el porqué de ese ejercicio de responsabilidad que estaba realizando en esta comparecencia, en esa dimisión, el molt honorable president.

En todo caso, y por centrarnos directamente en la solicitud de su comparecencia, quiero comenzar exactamente por el principio, por la formulación de la misma, que si me permite, quiero explicarle por qué razón considero, cuanto menos, inexacta.

Retransmitir en directo un acontecimiento de ese tipo requiere, como conocen, una infraestructura técnica bastante compleja y una infraestructura que requiere también de un tiempo de desplazamiento y de montaje.
Y hago una breve descripción.
Para una conexión en directo y vía satélite, las necesidades mínimas imprescindibles son una DSNG, un vehículo dotado de capacidad para subir la señal al satélite, el conductor, el personal técnico, el personal de producción para la gestión de esa reserva del segmento, de la coordinación del origen y destino de la señal, la solicitud, la solicitud del segmento disponible en satélite desde que se tenga cobertura en el punto donde se ubique este vehículo o lanzadera.
Además, dependiendo del punto donde se produzca el evento, hay que colocar la cámara, lanzar cable hasta el emplazamiento del vehículo y, por último, es necesario un permiso de aparcamiento en la vía pública para esta lanzadera, para este vehículo.

Existen, por tanto, unos tiempos hasta que el proveedor confirma la disponibilidad, facilita las coordenadas del satélite para que se pueda subir la señal, y también hay un tiempo físico de subida de la señal y de la bajada de la señal en destino.
Eso sin contar que a la hora que se produce la convocatoria también puede producir un pequeño retraso, simplemente por la facilidad o no de localizar y movilizar al personal.

No es sencillo este procedimiento.
La retransmisión en directo del discurso de dimisión de Francisco Camps no se realizó por parte de las televisiones porque la gran mayoría entendieron que no había tiempo material para poner en marcha ese dispositivo técnico necesario.
Muy lejos de la sensación que quisieron transmitir algunos, de que fue el Consell y su política informativa quien lo impidió.

En la tarde el pasado 20 de julio, tan solo una televisión, una televisión, manifestó a la Dirección General de Relaciones Informativas su intención de retransmitir en directo la señal desde el palau de La Generalitat, una sola televisión.
Y entendemos que esta escasa demanda ante un acontecimiento que he compartido con ustedes y estamos de acuerdo en que era tan importante para los valencianos, se produjo principalmente por una cuestión logística, ya que no había tiempo, no había suficiente tiempo material para preparar, con las debidas garantías, una conexión en directo de este tipo, y las distintas emisoras eran conscientes de ello.

Si les parece bien, voy a intentar hacer una reconstrucción de los acontecimientos se produjeron durante esos minutos previos a la comparecencia del presidente Camps, para que tengan datos para valorar los sucesos ocurridos y las decisiones que en ese momento y en ese entorno se tomaron.

Una vez el presidente Camps decide comparecer públicamente, junto a los miembros de su gobierno y al resto de importantes cargos que le acompañaron, tanto la Secretaría Autonómica de Comunicación como la Dirección General de Relaciones Informativas, se ponen inmediatamente en marcha para convocar a todos los medios.

Por este motivo, se envía la convocatoria a través de correo electrónico a más de doscientos medios de comunicación de toda la Comunidad valenciana, tanto prensa escrita, radios, televisiones, webs, revistas, etcétera.
Este envío se realiza las 16 horas 26 minutos de esa tarde del 20 de julio, cuando la comparecencia se va a producir a las 17:00 horas.
Es decir, que los medios interesados en esa retransmisión en directo disponían de 34 minutos para realizar los preparativos que requiere una retransmisión de este tipo y que brevemente les he detallado hace un momento.

Para evitar que ninguno de los medios no tuviera acceso a esta importante comparecencia, porque no pudiera en ese momento consultar el correo electrónico, y en concreto de algunas de las televisiones a las que hace referencia, se hace una convocatoria telefónica en la que se habla con los directores de los principales medios de comunicación.

Es decir, que el área de comunicación del gobierno, del Consell, actuó con rapidez para que la prensa estuviera convenientemente avisada de que el acto se iba a producir.
Y así lo demuestra el hecho de que no solo se hace esta comunicación vía correo electrónico para que llegue masivamente a todos los medios de comunicación, sino que se refuerza de manera telefónica.

En un primer momento el área de comunicación valoró la posibilidad de que fuera la propia Generalitat la que produjera la señal televisiva y ofreciera a los medios audiovisuales que la solicitaran, pero esta opción fue descartada por los propios técnicos, que avisaron del escaso tiempo de que disponían para llevar a cabo con garantías este trabajo.
Estoy segura de que hubiera sido la mejor opción, repito, estoy segura de que hubiera sido la mejor opción.
Pero, una vez más, la imposibilidad de retrasar la comparecencia en una gran magnitud llevó a desestimar esta iniciativa.

Y volviendo al tema de las televisiones, desde que se produce la convocatoria, la primera y única televisión que manifiesta su interés por retransmitir esa comparecencia es Televisión Española, a través de la productora Overon.
Comunican los problemas que están teniendo para aparcar el vehículo, el lanzadera, ya que no habían tenido, lógicamente, el tiempo necesario para solicitar ese licencia de ocupación, etcétera.
Y al límite de las cinco de la tarde se comunican directamente con la Dirección General de Relaciones Informativas para iniciar el montaje del dispositivo y para empezar a conectar el cableado, etcétera, todo lo necesario para la retransmisión, y justo en ese momento, el presidente Camps iniciaba el discurso, por lo que ya no se pudo llevar a cabo dicho montaje.

La colaboración del Consell con la única televisión que manifestó su interés por retransmitir la comparecencia fue total y no se pudo llevar a cabo simplemente por una cuestión logística y no por otras razones que se han querido extender públicamente.

No hubo más, señorías.
Esa televisión quiso emitir en directo la comparecencia y no lo hizo, y no lo hizo por las razones que les acabo de exponer.
Se emitió, sin embargo, en directo por algunas emisoras de radio; las imágenes llegaron rápidamente a las redacciones de todas las televisiones, que se hicieron eco, obviamente, inmediatamente.
Es algo ya obvio que simplemente comparto de manera objetiva, y como no podía ser de otra manera.

Los valencianos estuvieron cumplidamente informados de esa decisión, que es de lo que se trataba, de la decisión que había tomado el presidente Camps.
Y eso es una realidad.
Que la dimisión del presidente Camps, de Francisco Camps, no se ocultó a nadie y tuvo la repercusión mediática acorde con la importancia, obviamente, y el calado político del asunto.

No quisiera acabar sin retomar ese planteamiento inicial, señorías.
Los periodistas, las decenas de periodistas que aquella tarde acudieron al palau de la Generalitat a cubrir esta importante noticia, pudieron trabajar con total tranquilidad y normalidad, pudieron cubrir la comparecencia, transmitir su contenido de forma inmediata a sus espectadores, a sus clientes, o a sus lectores, depende de cada medio de comunicación.
No hubo, por tanto, ninguna instrucción para impedir a las televisiones retransmitir en directo el acto, no hubo ninguna instrucción.
Solo se produjeron situaciones puntuales con alguna televisión que se resolvió de la forma que les acabo de relatar.

Y no quisiera, señorías, alargarme más porque creo que todo lo que podía aportar, que era la explicación objetiva de todo lo que sucedió aquella tarde, lo he expresado ya en esta mi primera intervención.

Si me permiten, únicamente dos reflexiones más para acabar.
La primera es que si alguien tenía interés en que esta comparecencia se retransmitiera en directo era el propio presidente Camps, porque era una forma directa de hablarles a los ciudadanos, y en esa comparecencia les trasladaba una difícil decisión.
Quería hablarles a los ciudadanos, hablarles con el corazón y decirles que su dimisión era la única manera de eliminar los obstáculos para que el proyecto que los valencianos, muchos valencianos, muchos valencianos habían votado unos días antes, pues, siguiera adelante, con fuerza, tanto para la Comunidad Valenciana como para el resto de España.

Y la segunda es que.
.
.
, bueno, me gustaría poner encima de la mesa un pequeño ejercicio de responsabilidad a todos los grupos, y digo a todos, incluyendo, por supuestísimo, a todos, para que intentemos que los debates políticos en esta cámara, pues, bueno, realmente acaben dando respuesta y solución a los problemas que los ciudadanos nos plantean cada día.
Así lo entiendo yo, así estoy segura que lo entienden ustedes, y así entiendo que, juntos, vamos a plantear debates que realmente van a dar respuesta y solución a los ciudadanos.
Y, por supuesto, a su entera disposición.

Muchísimas gracias, señorías.

Gracias, presidente.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyora consellera.

En representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida, que és qui ha sol·licitat la compareixença, té la paraula, per temps de deu minuts, el seu portaveu, senyor.
.
.
, il·lustre senyor Ignasi Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyora consellera, vosté ha començat allargant–se en la salutació, en valencià, un valencià molt ben parlat, per a, després, agafar aire, jo entenc que la situació és difícil per a vosté, i en castellà donar–nos una explicació que no es creu ni vosté.
I jo, que vaig a fer la meua intervenció en valencià, com sol ser habitual en mi, només trobe una paraula castellana per a qualificar el que vosté ha fet: ¡Qué desfachatez!
.
.
.
, vindre ací a dir–nos mentires, que és el que vosté mos ha contat, i ahí estan els periodistes, que estaven aquell dia, la major part d’ells també en aquella compareixença.

El senyor president:

Senyor Blanco, pregue guarde respecte, manifeste els seus criteris, discrepe en el que vullga, però guarde respecte a les persones.

El senyor Blanco Giner:

Guarde tot el respecte al càrrec que ocupa la senyora consellera.

Jo només vaig a emprar 39 segons de la meua intervenció ensenyant–li a la senyora consellera:.
.
.
(Reproducció d’un enregistrament sonor: «Las televisiones no han podido dar en directo la dimisión de Camps, porque los servicios de prensa de La Generalitat han impedido a las unidades móviles realizar el cableado necesario hasta el salón donde se ha producido ese.
.
.
»)

El senyor president:

Senyor Blanco, no, no.
.
.

El senyor Blanco Giner:

Són 39 segons.

El senyor president:

¿No intervé?
, ¿la seua senyoria ha acabat?

El senyor Blanco Giner:

No, vull que escolte açò, perquè sembla que no ho coneix.
(Veus)

El senyor president:

No, no, no, no.
.
.
És que jo li he donat la paraula, no perquè mos pose.
.
.
(Veus) ¡Clar!
El seu temps va passant.
.
.
(Veus; continua la reproducció de l’enregistrament sonor: «.
.
.
interrumpida la emisión por el personal de prensa de La Generalitat.
También Televisión Española se ha visto obligada, en contra.
.
.
»; veus)

Senyories, (veus) jo no conec precedent d’una intervenció semblant.

El senyor Blanco Giner:

¡Ja ha acabat!
, ¡ja ha acabat!
(Veus)

El senyor president:

Doncs, gràcies.
(Veus)

El senyor Blanco Giner:

Vosté.
.
.
El senyor president ara ha intentat evitar que els membres de la comissió sentiren i escoltaren i vegeren un vídeo.
.
.

El senyor president:

El president té de guardar l’orde en la comissió,.
.
.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
que ja coneixen tots vostés,.
.
.

El senyor president:

.
.
.
i pense que la seua senyoria estava alterant–lo.

Pot continuar.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
i vosté, senyora consellera, també.

En eixe vídeo, el que dia Televisió Espanyola, eixa única televisió que vosté diu (veus) que va acordar amb vostés no emetre en directe, dia que havia segut impossibilitada pels serveis de Presidència, que no els havien deixat muntar la infraestructura.
I, a més, en eixe vídeo del telediari, notícies, segona edició, que va vore tota Espanya, apareixen unes imatges d’una altra televisió, de Las Provincias Televisió, on sí que s’està gravant, perquè l’equip tècnic que porten és un altre i no necessiten eixe cablejat, i una persona, identificada per tots els periodistes que estaven allí, del servei de Presidència, es fica enmig, para l’esquena davant de la càmera i impedix que s’emeta en directe eixa retransmissió.
(Veus) Per tant, per favor, ¡quina –en castellà– desfachatez!

La dimissió de Camps, a banda d’una bona notícia, era un fet històric.
.
.
: no tots els dies dimitix un president de La Generalitat.
En els pràcticament trenta anys que tenim d’experiència institucional d’autogovern, només hi ha hagut una altra dimissió, va ser la d’Eduardo Zaplana, per altres motius molt diferents, voluntària, per anar–se’n de ministre a Madrid, i, en este cas, era per un cas escandalós, gravíssim, de corrupció.
Per tant, tenia un interés informatiu màxim, tant per als mitjans, i allí estaven tots.
.
.
, avisats amb mitja hora, té igual, disposats a cobrir–ho i a emetre–ho en directe, com també per a la ciutadania, que havia estat dos anys i mig patint una degradació de la vida política institucional sense precedents.

El primer que caldria preguntar–se, el primer que em vaig preguntar jo, que en eixe moment seguia des de ma casa les notícies a través de tot tipus de mitjans de comunicació, Internet, ràdio i televisió, és ¿per què Canal 9, (veus) la televisió pública autonòmica que vosté ha dirigit, no ho va donar en directe?
És realment escandalós, és que no ens imaginem ningú que en una dimissió d’un president del Govern d’Espanya televisió no estiguera en directe, que una dimissió del primer ministre britànic la BBC no estiguera en directe.
.
.
Però sembla que eixes coses sí que passen al País Valencià, eixes coses sí que passen a Canal 9.
El servei públic informatiu del qual els valencians i valencianes haurien de poder gaudir, està segrestat per la voluntat de manipulació i de censura del Partit Popular.

Ara bé, el més escandalós és quan ens assabentem que no sols és Canal 9, per una decisió política, la que no ho cobrix en directe, sinó que se va impedir, diga vosté el que diga, i ahí estan els testimonis gràfics i les declaracions dels periodistes, i jo he parlat amb molts d’ells abans de vindre a esta comissió, per a testimoniar que, amb amenaces i amb impediments fins i tot físics, se’ls va impedir fer la seua tasca.
Una actuació lamentable, impròpia d’un govern democràtic, però, desgraciadament, massa habitual en els últims anys de govern del Partit Popular.

I, per altra banda, molta gent ens preguntem què es volia impedir, què es volia amagar.
.
.
¡És il·lògic!
, eixe comportament.
Potser no estaven segurs del que puguera passar, del que puguera fer, del que puguera dir Camps, perquè hi han precedents en els quals u pot dubtar de la seua capacitat de control, com a mínim, dialèctic.
Ara bé, això no va quedar gravat.
Per tant, és difícil trobar un motiu raonable, que no justificat, per a entendre eixa decisió.
Tal vegada és que, com en el conte de la granota i l’escorpí, va en la seua pròpia naturalesa, estan tan acostumats a actuar d’eixa manera, que ja no es pregunten ni tan sols l’objectiu d’eixe comportament, l’apliquen de manera automàtica.

I este no és, ni més ni menys, que un episodi més, la carcassa final d’una traca infame de manipulacions, de censures i d’intoxicacions.
Jo he estat fent recull del tractament que la televisió pública autonòmica, dirigida per vosté en aquell temps, i controlada pel seu partit, va fer del cas Gürtel, i podríem parlar de molts més altres casos, des de febrer del 2009.
El dia que esclata la investigació oberta pel jutge Garzón, i que és notícia i portada en tots els diaris i mitjans estatals, la presumpta trama de corrupció està absent dels informatius, com tampoc apareixen les reaccions dels grups de l’oposició al respecte.

El 14 de maig, quan se coneix la imputació de Camps i de Costa, Canal 24.
9 oculta la informació, i els informatius de Canal 9 reduïxen l’impacte de la notícia i l’equiparen a la denúncia del Partit Popular sobre possibles irregularitats en les contractacions de l’Ajuntament d’Alaquàs.
.
.
Fins i tot en la pàgina del teletext estava amagada en els últims llocs, la notícia, i presentada com una mera situació judicial per a poder declarar.

El 7 de juliol de 2009, als informatius de Canal 9 s’oferix abans una roda de premsa del màxim accionista del Valencia Club de Fútbol en compte de donar complida informació sobre la decisió del tribunal superior de justícia de continuar endavant amb la causa d’imputació de Camps i de Costa.

El 30 de setembre de 2009, els informatius de Canal 9 i de 24.
9 retallen la informació al voltant de les intervencions del grups parlamentaris de l’oposició en tot el que fa referència a la presumpta trama irregular de finançament del Partit Popular.
Comence en febrer de 2009 i vaig per setembre, només que porte que set mesos.
Podria estar així i em faltaria temps.

Finalment, el 15 de juliol, quan es produïx la notícia que va a ser jutjat, que va a seure en la banqueta el president Camps, un fet històric, molt lamentable, resulta que això és tractat en els informatius de Canal 9 d’una manera tan esbiaixiada que ocultava la veritable informació.
Semblava que era un homenatge a Camps, en compte de donar a conéixer a la ciutadania que anava a ser jutjat per un cas de corrupció.

I, finalment, uns dies després, cinc dies després, quan ja no té més remei que dimitir, vostés impedixen que les televisions retransmeten en directe una roda de premsa que és mediàtica i políticament històrica.

Nosaltres hem demanat la compareixença perquè ens sembla que este és un tema greu, i per a que vosté responga a preguntes després de reconéixer els fets.
(Veus) El primer problema és que no ha reconegut els fets.
.
.
Quan una persona té un problema d’addicció, el primer que ha de fer és reconéixer el problema i, després, una teràpia de rehabilitació.
Vostés tenen un problema d’addicció a la censura, a la intoxicació, a la manipulació, i damunt vénen ací i ho neguen.
Reconéixer el fet és el primer pas per a rehabilitar–se i per a tornar a la normalitat democràtica.
I una vegada que vosté ho reconega, i ahí té l’evidència que no pot negar, diga’ns: ¿qui va prendre la decisió?
, ¿qui la va executar?
.
.
.
Perquè nosaltres no sabíem de qui demanar la compareixença, ens semblava que no era una competència seua com a portaveu del Consell, però vosté ha vingut ací perquè el Consell l’ha enviat.
Demanàrem també la compareixença de la consellera de Presidència i vicepresidenta, entenem que estava més ajustat a les seues competències.
O probablement era el mateix president, aleshores, de La Generalitat qui tenia d’haver donat explicacions.
Perquè mirant el reglament orgànic i funcional de Presidència, entenem que és, o bé la Direcció General de Relacions Informatives, o bé la Secretaria Autonòmica de Comunicació.
.
.
O bé el mateix president, o la mateixa vicepresidenta.
.
.
, o no sé si l’enviat de Gènova aquell dia, Federico Trillo.

El que és evident és que cal exigir responsabilitats polítiques per una actuació pròpia d’un règim predemocràtic i tercermundista.
Es va tractar d’una actuació absurda, sense cap lògica.
.
.
(Veus) L’orquestra de Presidència continuava tocant la simfonia de la censura mentre s’enfonsava el Titanic de Camps, però, sobretot, d’una manipulació intolerable, que avergonyix els valencians i les valencianes, que hem vist de nou com som notícia a nivell estatal per una actuació autoritària i censora.
No pot tornar a passar.

Així que, li pregue per favor que reconega el fet, que aprofite el seu segon torn d’intervenció per a donar–nos les explicacions que li hem demanat, perquè, si no, açò és una presa de pèl enorme, a nosaltres, a les persones que nosaltres representem i a tota la societat que vol saber la veritat i que no vol que els seus governants li l’amaguen.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

En representació del Grup Parlamentari Compromís, la il·lustre diputada senyora Mireia Mollà té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyora consellera, jo, en primer lloc, i sumant–me a moltes de les reflexions que s’han fet ací, però voldria compartir el que pense sobre les seues reflexions.

Ha fet quatre frases concretes que a mi em criden l’atenció.
La primera diu que este discurs responia a una generositat, honestedat, un sacrifici personal d’un president per a no perjudicar la Comunitat Valenciana, i açò és una cosa que no és nova.
.
.
El tema de no perjudicar la Comunitat Valenciana s’ha dit molt i m’agradaria que s’hi aprofundira: ¿per què pensa vosté que eixa situació perjudicava la Comunitat Valenciana?

Ho dic perquè el cas no era nou i vostés han negat que la situació d’imputació del president Camps, relacionat amb un dels casos més escandalosos de corrupció de tot l’estat espanyol, perjudicava la Comunitat Valenciana.
Hem estat anys patint este problema, este tema, i, per tant, nosaltres creguem que vostés s’han sumat després a certificar que esta situació judicial del president de La Generalitat perjudicava la Comunitat Valenciana.
¿No ho ha fet des del primer dia?
¿Va ser només que eixe dia, quan se tenia de prendre eixa decisió que, efectivament, estaven perjudicant?
¿En ningun moment vostés van pensar que perjudicava tot el procés, perquè, efectivament, a este senyor se l’estava relacionant amb un cas de corrupció molt greu i s’estava seguint investigant i anava a acabar assentat en la banqueta dels acusats, com així serà?

Després, ha dit una cosa que compartixc amb vosté.
Diu: «La difusió d’este discurs era essencial.
» Però, precisament perquè era essencial, les coses, quan fallen, se tenen de demanar explicacions, perquè en un moment que siga, a la millor anecdòtic, doncs, podem mirar cap a un altre costat i pensar que veritablement hi van haver errades logístiques.
Però és que en açò, precisament per la magnitud i la importància que tenia, doncs, creguem que se tenien d’haver fet altres coses i altres comportaments que ara després comentaré.

La tercera reflexió és que ha dit que vosté.
.
.
, l’interés era Camps, que el discurs fóra en directe.
¡Ho dubte molt!
, perquè fa pocs minuts abans havia dit que no se podia.
.
.
, se va descartar que la mateixa Generalitat els donara suport a les televisions i fer–ho en directe, perquè no se podia ajornar el discurs.
Doncs, no sé ni per què va tindre d’avisar trenta minuts abans ni per què no se va plantejar que, efectivament, s’assegurara que el discurs podia ser en directe per la magnitud i la importància i, per tant, en la seua generositat, no li va sobrar un poquet de generositat i pensar que calia solucionar eixe tema i després fer el discurs.

A mi em resulta contradictori i, per tant, pense que eixa afirmació, eixa reflexió, no és la que toca, i ell no estava interessat que fóra en directe.

I la quarta és que intentem que els debats polítics realment.
.
.
, i vosté ha dit «realment», com si ho estiguera.
.
.
, ho tinguera escrit en majúscula, responguen als problemes de la ciutadania.
I jo crec que açò és un problema greu.
És un problema greu, perquè atempta directament contra els drets dels ciutadans de gaudir d’una llibertat d’expressió, d’una llibertat d’informació, de la no–censura.
.
.
És a dir, de garantir la democràcia plena dels ciutadans.
I quan hi ha un cas tan flagrant de manipulació informativa per part d’un govern, s’està atemptant contra els drets constitucionals dels ciutadans i, per tant, açò «realment» és un problema que cal abordar en un debat, i, que millor que en seu parlamentària per a fer–lo.

Tota l’explicació que ha fet del tema logístic, del desplaçament, els muntatges, «los tiempos para coordinar los satélites» i tal, a mi, sincerament, i sense faltar, em sembla un insult a la intel·ligència de tots els que vixquérem eixe dia, però tots, els mitjans de comunicació, els parlamentaris que vam estar ací des de primera hora del dia tenint un ple, etcètera, etcètera.
Perquè ho vam viure, i no va ser una cosa nova el que vullgueren en directe en eixe moment retransmetre, sinó que és que estigueren tot el dia de connexions en directe, tots els mitjans, per a donar informació, minut a minut, del que estava passant ací.
Perquè eixe dia que ho vam viure tots, des de primera hora fins la seua dimissió, va ser un dia on tenia un importància molt rellevant i els mitjans ja se van preocupar de tindre la logística suficient com per a estar informant minut a minut.
I estan ací darrere.
Ho vam viure tots.
Hi havia connexions en directe en la porta de Les Corts, en la porta del palau, en la mateixa seu parlamentària, en els passadissos.
És a dir, en tots els moments estava garantida la logística per part dels mitjans per a fer possible la informació, minut a minut.
I, per tant, no sé ara què ve a dir que els mitjans doncs van vore que era impossible, etcètera, etcètera.
Ja dic, jo, per a mi, era una cosa intencionada per part del govern valencià.

I ja, per últim, i no sé si és que li ho hem de sol·licitar a Jaraba, que done les explicacions, però ja que vosté en eixe moment també estava en un càrrec en una televisió pública.
.
.
, bé, no, en eixe moment no, però feia poc que estava ahí i coneixerà com són els procediments, jo voldria que vosté me contestara per què pensa que Canal 9 no va sol·licitar fer en directe el discurs, encara que no s’haguera pogut per logística, anem a donar–li viabilitat a eixa contestació que vosté fa, que jo dubte que siga així.
Però pensa que Canal 9 no va mostrar la seua intenció de donar en directe el discurs del president?

M’agradaria que aprofundira més en açò.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Per part del Grup Parlamentari Socialista, l’il·lustre diputat senyor Josep Moreno té la paraula.

El senyor Moreno Escrivá:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora consellera.

Jo és que no sé com qualificar el que acaba de fer vosté.
No sé si és un acte de falta de pudor.
No sé si és un acte de gran generositat en el seu partit.
Perquè és que no m’imagine qui d’este govern podria haver vingut ací a fer el paper que vosté acaba de fer.

Jo li promet que m’esperava, a més ho he comentat, jo dic, supose que com açò és inexcusable dirà això que ha dit vosté ara mateixa: jo, en eixe moment, jo no era, jo mirava, jo no estava ja en Canal 9, jo era consellera de Turisme, perdone, no els puc donar més explicacions.
Pensava que de veritat vosté se n’eixiria per ahí, nosaltres.
.
.
Però no.
Ha donat una explicació!
(Rient) És sorprenent com a mínim.
Ha donat una explicació!

Ha donat una explicació absolutament.
.
.
Clar, jo, quan l’estava donant, aleshores he recordat, clar, esta dona és la que editava els informatius de la tele, de què m’estranye?
És capaç de fer una notícia com esta i una compareixença com esta.
No sé de què m’estic estranyant?

Ha dit una cosa per a explicar–ho que me pareix fonamental.
«Camps no podia esperar.
» No podia esperar deu minuts, quinze minuts, no podia esperar a dimitir.
Què passava?
Que estava pensant si canviava d’opinió?
Podia haver canviat d’opinió, no ho tenia clar.
O dimitia en eixe moment o algú pensava que això no se podia ajornar.

«Que no hi ha possibilitat tècnica de retransmetre.
» Sóc valencià!
Jo sé el que tarda Canal 9 des que s’entera la fallera major de València que va a ser fallera en arribar una unitat mòbil i retransmetre–ho.
Per favor!
Vull dir, què m’està dient vosté?

Després.
.
.
No, no, és que no hi havien mecanismes tècnics, tal.
.
.
El periodista de Las Provincias, fixe’s, era de Las Provincias, no del Mundo Obrero, de Las Provincias.
El periodista no necessita més mecanisme tècnic que un telèfon mòbil com este, que és pegar–li al botó i retransmetre.
I li ho van impedir!
Van dir que no es podia emetre en directe.
I no es podia emetre en directe senzillament perquè vostés tenen pànic i tenien pànic del que el senyor Camps poguera dir o fer.
Vostés necessitaven unes imatges controlades per a després generar una altra vegada eixos informatius en què només es trauen uns titulars descontextualitzats i com, de veritat, comentava algú ací, pareguera que haguera segut més un homenatge a u que es jubilava en una empresa que no a un president que havia dimitit per la seua implicació en la corrupció.

Parla que açò són coses del passat, que sempre estem parlant del passat, que sempre estem parlant del passat.
Li ho vaig dir a la vicepresidenta l’altre dia.
Li ho torne a dir a vosté.
Passat?
El seu passat és el nostre present.
O és que ja ha informat Canal 9 de les intervencions en el cas Brugal, del que s’ha trobat en la despatx de la companya diputada del seu partit, l’alcaldessa d’Alacant, en el despatx del seu germà, on hi havia fins i tot dossiers que afecten membres de la Mesa d’estes Corts, d’investigació.
Han informat ja d’això?
Això no és passat, això és d’ahir.
Han informat en Canal 9?
Vol que li ho diga jo?
No.
No han informat.

Parla vosté que una tal.
.
.
Me pot explicar per què la FAPE.
.
.
?
Sap vosté el que és la FAPE?
S’enrecorda quan era periodista?
Veritat?
Vull dir, vull dir, sí, en exercici me referisc.
Vull dir, sap vosté que la Federació d’Associacions de Professionals de tota Espanya condemnaren?
Ho sap?
O això no li arriba al despatx?
Val, ho sap.

Sap que tots els sindicats de Radiotelevisió Valenciana i tots els treballadors han condemnat el que va passar?
El cas del diari afectat de Las Provincias.
Els van obligar a desconnectar, els impediren cablejar, impediren físicament que feren el seu treball en el cas del redactor de Las Provincias.
Han condemnat els periodistes valencians a treballar en una situació quasi de periodisme de guerra, retransmetent amb telèfons mòbils perquè vostés els impedixen el senyal.

Mire, jo crec, sincerament, que vosté hauria de tornar a intervenir i donar–nos una oportunitat als parlamentaris i donar una oportunitat a aquesta cambra.
I eixe respecte que vosté reclamava abans, en el nostre cas no es tracta en faltar–nos al respecte, hi ha moltes maneres de faltar–nos al respecte.

No faltar–me a mi al respecte és tractar–me amb intel·ligència, és contar–me quina és la seua explicació.
Però, diga’m la veritat?
Mire, tardaren 40 minuts, 40 minuts en informar en Canal 9 després que acabara el que havia passat.
En el Canal 9.
24, que se suposa que és un canal d’informació immediata, en eixe canal fins les sis de la vesprada.
Vull dir, ni una sola vegada s’ha informat els ciutadans de les condicions, del context.

Per favor, té una altra oportunitat, sense límit de temps, a diferència de mi.
Diga la veritat.
Assage, és gratificant.

El senyor president:

Gràcies, senyor Moreno.

Pel Grup Parlamentari Popular, l’il·lustre diputat senyor Eduardo Ovejero té la paraula.

El senyor Ovejero Adelantado:

Sí.
Gracias, señor presidente.

Señora consellera, si para usted es un honor compartir esta primera comparecencia con el diputado más longevo de esta cámara, para los miembros del Grupo Popular es una satisfacción que usted sea la responsable de tan importantes áreas, pues su gestión profesional anterior avalan su presente y su futura trayectoria.

Hoy comienza una nueva singladura de esta comisión.
Seguiremos presenciando, desgraciadamente, un repertorio, y lo va a seguir usted escuchando, más propio de un programa televisivo que de una sesión parlamentaria.
Lo hemos visto.

Usted lo ha remarcado en su intervención, «parece mentira, con lo que está cayendo, que tengamos que emplear un tiempo precioso en cuestiones ligadas al pasado y de naturaleza anecdótica», creo que más o menos han sido sus palabras.
Que sólo, la verdad, buscan un minuto de gloria en algunos medios de comunicaciones afines.

Creí, señora consellera, iba a ser retirada.
Todos sabemos como en la mayoría de las ocasiones actúa la izquierda, y es base de los reculls de premsa.

El día siguiente a la dimisión del presidente Camps vieron como una nueva oportunidad para ejercer, y lo digo así de fuerte, su carroñerismo político.
Y rápidamente presentaron la solicitud de esta comparecencia.
Exactamente fue el día 21 de julio, al día siguiente.
Y yo, por eso, iluso de mi, pensé que tras unas semanas, y sobre todo después del sosiego veraniego, recapacitarían y la anularían, pues al fin, ayudados por algunos medios de comunicación, habían conseguido su objetivo, aunque caro electoralmente les va a salir ese trofeo.

Pero no, las han mantenido.
Y en vez de suscitar temas que intenten paliar la situación dramática de miles de valencianos, siguen minando el prestigio de esta institución con iniciativas como éstas, convirtiendo estas Corts en una nueva versión del Club de la Comedia, no impregnada de comicidad, sino de desprestigio de la clase política.

Y en vista de sus más recientes actuaciones, auguro que no van a cejar en sus peticiones de comparecencia de este estilo.
¡Es que no pueden!
Porque no tienen alternativas ni soluciones a los numerosos problemas que realmente importan a los ciudadanos y van a seguir, que es lo malo, utilizando la resonancia que da el parlamentario de les Corts Valencianes para conseguir que sin ambages expliquenâ¦ lo que van a conseguir sin ambages lo que explican en sus borradores de estrategia electoral, que no es otra cosa que, leo: «Vamos a una campaña electoral inmersa en un verdadero rosario de movilizaciones sociales, una izquierda unida, presente y activa en esas movilizaciones será nuestra mejor precampaña y campaña».
Ideario.

Ante eso, comprenderá que igual da que usted explique pormenorizadamente la realidad de lo ocurrido, que todos los medios quisieron, es así la realidad, tuvieron acceso directo al patio gótico del palau e informaron en directo de la comparecencia, digan lo que digan no lo van a aceptar.
No sólo van a desmentir su relato –ya lo han hecho–, sino que incluso tergiversaran sus afirmaciones y cobraran de esa percha dialéctica cuanto ropaje crean les servirá para vestir sus movilizaciones callejeras.

Aprovecharon unos el 22 de mayo el descontento por la situación económica social generada por el pésimo gobierno socialista logrando un trasvase de votos hacia ellos de la gente llamada de izquierda y consiguieron sus actuales escaños.
Y ahora, señora consellera, desean mantener la crispación, esa que tanto beneficiaba al PSOE, pues creen que les va a ser rentable también el 20 de noviembre.

Es una verdadera lástima.
No pueden ni podrán comprender que hace ya meses, muchos meses, incluso ya años, la humanidad ha girado su planteamiento vital en 180 grados.
Es una sociedad totalmente distinta.
Pero ellos siguen erre que erre, anclados en sus principios arcaicos, viven en el mundo del estereotipo y no permitirán que les estropee esa realidad una comparecencia.
No hay nada que hacer.

Será también una perdida para nosotros de tiempo, los populares, si no seguimos nuestro camino, coincidente con lo que demandan los ciudadanos y no nos detenemos más para intentar convencerles, tanto a unos como a los otros, de que deberíamos centrarnos en lo que interesa a las personas y no supeditar nuestra labor a los intereses particulares de algunas castas políticas.
Lo hemos intentado y no creo encontremos solución de acuerdo.
¿Y sabe por qué?
Pues porque a unos su radicalidad les impedirá hacerlo, y nos reunirán, ya lo han hecho; y a otros –ya lo expresé una vez en tribuna parlamentaria– es un muy difícil dar la mano a quien tiene el puño cerrado.

Señora consellera, usted lo ha dicho, ¿cómo puede dudarse de que la no retransmisión en directo de esa intervención haya sido por motivos técnicos a causa de la premura del evento?

Señorías, cualquier persona que decide transmitir su opinión procura y prefiere que cuantos más conciudadanos se enteren mejor, y más si esas declaraciones se hacen desde la más profunda convicción que ese sacrificio personal de su dimisión era en pro de eliminar obstáculos, inclusos los de manipulación judicial, para que su proyecto, el proyecto popular refrendado de manera abrumadora por las valencianas y los valencianos, siguiese recto, a pesar de transcurrir por el desierto económico al que nos han arrojado los desvaríos e incompetencias de un gobierno socialista.

Es una lástima que unos sigan basando su estrategia política en provocar con sus actuaciones y declaraciones manifestaciones sociales.
Aquí lo llevan.

Pero eso sí, todos están buscando y buscan réditos electorales con comparecencias totalmente alejadas de lo que realmente preocupa a nuestros conciudadanos.

Algún parlamentario habla de libertad de expresión, en la otra comparecencia también lo han dicho, y ellos precisamente que en el frontispicio de su ideario tienen «mantener enterrado a Montesquieu».
Allá ellos.
Nosotros, los populares, seguiremos intentando lograr lo mejor para las personas, para todas las valencianas y valencianos, con rigor y propuestas reales, mientras algunos, tal como escribió no hace mucho un periodista, se convierten en charlatanes de medio pelo con el bolsillo lleno, más pendientes de hacer gracietas que de buscar soluciones.

Gracias por su atención.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ovejero.

Honorable senyora consellera.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Gràcies, senyor president.

He pres nota d’algunes coses per a intentar contestar.

En primer lloc, senyor Blanco, li faig una reflexió.
Jo no vaig a explicar cada vegada per què parle en castellà o en valencià.
Li ho dic perquè, com vosté perfectament ha dit, parle en valencià i parle en castellà, perfectament, sóc una enamorada de la meua llengua, del castellà i del valencià.
Vull dir que.
.
.
Ho dic perquè eixa reflexió de«per què m’he passat?
», perquè parle en les dos llengües perfectament, no tinc cap problema.

Però de la mateixa manera trobe també, de vegades, utilitzar una o utilitzar l’altra.
De totes maneres, si vosté preferix que jo li parle en valencià, no tinc cap problema.
No, sí que ho preferix perquè com ha fet eixa excepció, supose que serà.
.
.
Jo no tinc cap problema, i vosté ho sap i me coneixen perfectament que parle, no sols perquè el parle perfectament, sinó perquè parle orgullossísimament el valencià.
Però també estic molt orgullosa que en esta comunitat se puga parlar valencià i castellà indistintament i sense donar explicacions.

A partir d’ahí li parle en valencià.
Vosté me dia que reconeguera.
Jo, crec que ho he dit però, si no, ho torne a explicar.
Jo he dit que vàrem impedir que se retransmetera en directe.
És més, he dit que es va pensar i es va plantejar des de la mateixa Generalitat, que fóra La Generalitat la que donara eixe senyal a tots els mitjans.

Per tant, si estem plantejant, si se va plantejar que La Generalitat donara la imatge a tots, òbviament no hi havia cap interés d’impedir–ho.
El que he dit és que, efectivament, finalment no se va poder.
Però sí que se plantejà.
I a més he dit que se plantejà, i he reconegut que potser era la millor opció.
I no se va arribar.

Afegisc una xicoteta reflexió, si volen, que no he fet abans.
Vull dir, hui, passades moltes setmanes, a la millor és més fàcil o més gelat el fer esta valoració de com varen ocórrer les coses i tal.
Però sí que m’agradaria, si tenen a bé, fer una xicoteta translació a eixe moment.
No era un moment fàcil, en tots els sentits.
Un moment complicat, un moment molt complicat de portar.
I segurament se pot fer millor.
Doncs, mire, no ho dubte; no dubte que se puga fer millor.
Però jo no he dit que se va fer de la millor manera possible.
No dubte que se puga fer millor.
I, de fet, li ho he reconegut; sí, se valorà fer–ho d’esta manera i no s’arribà.

Jo estic segura que totes les explicacions tècniques del moment, posant el moment en la situació.
.
.
Vull dir, no valorem–ho ara; ací estem tranquil·lament, la una i mitja del migdia, d’un moment, d’un dia,.
.
.
tranquil·litzarem.
Valorem–ho en eixe moment, perquè és com cal valorar–ho.
Doncs, sí, jo li ho he reconegut.
Sí, se valorà fer–ho d’una altra manera i no s’arribà, no s’arribà.
N’hi havien 34 minuts, des que s’havia convocat fins que se va produir eixa compareixença.

I vosté ho ha dit també, senyor Blanco –i la reflexió a esta resposta la compartisc amb el senyor Moreno, perquè han coincidit–, que ho ha dit, són les seues paraules, més o menys posades entre cometes: «És lògic que no se donara, perquè tot allò que anava a ocórrer, efectivament, era públic i estaven gravant–ho tots.
» Doncs, efectivament, clar que estaven tots els mitjans allí presents.
Per tant, no n’hi havia res que amagar.
Vull dir, és que això, vosté ho ha dit, és il·lògic que algú pense que n’hi havia res que amagar.
Estaven absolutament tots els mitjans de comunicació allí, presents, gravant i escoltant.
Per tant, tot allò que estava ocorrent en eixe moment, tot, absolutament, era compartit per tots els periodistes que estaven allí.
Clar que.
.
.
Repetisc les seues paraules, és il·lògic, és il·lògic que no se donara o que se vullguera amagar, perquè el que estava ocorrent era de domini públic.
Doncs, clar, vosté mateix ho ha dit.
Per això li recordava jo, en la meua exposició, que no n’hi havia, no n’hi havia.
.
.
Ja sé que la meua resposta no els complaurà, ja ho sé.
Vull dir, jo els he donat una explicació de: «Val, sé que la meua resposta no els complaurà.
» Però vosté mateix, vosté mateix m’ha dit: «Si n’hi havia darrere una obsessió per controlar allò que anava a passar, era il·lògic perquè tots estaven gravant.
» Doncs, clar, efectivament, era il·lògic perquè tots estaven gravant.

I compartisc una reflexió també, perquè com en alguns casos han coincidit, doncs, bé, aprofite i la faig per a tots.
Senyora Mollà, la reflexió que jo li feia al principi –que vosté, d’alguna manera, m’ha reiterat– tenia molt a vore en la segona part.
Per això que era molt important per al president Camps, ell era el més interessat en que se sabera, exactament, allò que ell anava a dir.
Ell era el més interessat; i, òbviament, tots els ciutadans de la Comunitat Valenciana i de la resta; perquè, evidentment, la decisió tenia un calat polític que la feia una notícia molt important –com tots vostés han compartit i compartisc jo amb vostés– per a la resta d’Espanya.
Ell era.
.
.
I per això li feia eixa reflexió, perquè ell era el més interessat que es coneguera, exactament, allò que anava a dir i per què.
Ell era el més interessat que se coneguera la seua decisió.

I parlava vosté, senyora Mollà –i faig una reflexió conjunta, senyor Moreno, pel que li he dit que no sóc periodista– en que açò és molt important, i ho és.
I jo estaré ací sempre que vostés m’ho demanen.
No ho dubten mai.
Estaré ací sempre, perquè és la meua obligació.
I ho faig perquè crec, de deveres, que és la meua obligació donar resposta a aquells valencians que vostés representen; i he de donar resposta a les seues preocupacions, a les seues preguntes, a les seues qüestions i als seus problemes.
Que tinguen clar que jo vindré sempre que m’ho demanen, no tinc cap problema.
Siga o no siga, exactament, la meua competència, com és en este cas –i s’ha decidit aixina en la comissió de coordinació–, jo estaré encantada sempre de vindre ací.
Però no és que estic encantada, és que crec que és la meua obligació.
Crec, de deveres que és la meua obligació.
Vindré sempre.
Altra cosa és que quan jo vinga i done resposta, no done la resposta que vostés volen sentir.
Això sí que ja no ho puc comprometre.
Jo vinc ací a donar resposta, però el que no sé és si donaré la resposta que vostés volen sentir, que és diferent.
Però vindré sempre a donar resposta, no tinguen cap dubte.

I compartisc, deia, senyora Mollà i senyor Moreno, una reflexió que deien: «És que els ciutadans tenen dret a la informació, tenen.
.
.
».
I estic totalment d’acord amb vostés.
I tingueren absolutament tota la informació d’allò que va ocórrer eixe dia.

I la lligue en eixa reflexió que li feia, per eixa resposta ràpida –i disculpem, perquè estava en el seu torn i ha sigut tal– de no sóc periodista.
Perquè no, perquè no ho sóc.
I ho dic, i he treballat molts anys de la meua vida al costat de periodistes, dels quals he aprés moltíssim; i he disfrutat professionalment, professionalment, amb ells, cada dia, des dels inicis en Televisió Espanyola.
He treballat amb els millors periodistes, dels quals he aprés bona part del que hui forma part del meu bagatge professional.
Però no.
És de deveres que no sóc periodista.
Jo vaig estudiar dret.
I per això lligue esta reflexió, perquè sí és molt important que els ciutadans tinguen, òbviament, al seu abast tota la informació.
Absolutament, estic totalment d’acord amb vostés.

Però, mire, per la meua formació jurídica, considere que és molt important que els mitjans de comunicació –i mosatros hem de fer, també, tot el que puguem perquè això siga aixina– tinguen drets.
.
.
, tinguen garantits –perquè dret tenen, perquè aixina està reconegut–, tinguen garantits els seus drets més bàsics.
Els drets que fan que els ciutadans de la Comunitat Valenciana i d’Espanya siguem privilegiats pel nostre estat de dret.
Eixes violacions que hem vist del secret de sumari –i no passa res– per mitjans de comunicació, doncs, mire, això també els fa molt de mal als ciutadans.
Però això, això, que té a vore?
, perquè estem comentant en una persona.
.
.
Jo ho defense per cada un dels ciutadans de la Comunitat Valenciana i d’Espanya.
Perquè tenim drets, clar que tenim drets.
Tenim drets a la presumpció d’innocència i tenim drets que quan un ciutadà està davant de la justícia, absolutament tots els seus drets –que aixina estan reconeguts i fan d’este un estat de dret del nivell d’excel·lència que tenim– estiguen absolutament garantits.
I supose que estaran totalment d’acord amb mi.
Per tant, per això volia compartir esta reflexió amb vostés.
Clar que tenen dret a la informació i tenen dret a que se garantisquen altres drets fonamentals, també reconeguts.
I ahí crec que tots hauríem de fer un esforç.
Jo compartisc la reflexió, no li ho demane perquè no tinc per què.
Senzillament compartisc la reflexió.
I compartisc la reflexió que quan n’hi han mitjans de comunicació que això ho transgredixen, doncs, a la millor, també han de fer això; perquè qualsevol dia mos pot passar a algú de mosatros.
Vull dir, quan parle defense a tots els ciutadans que tenim dret, no estic defensant un ciutadà.
Tenim dret absolutament tots els ciutadans.

Vosté comentava, senyora Mollà, el per què no se van prendre eixes decisions en televisió valenciana.
No, no, jo no dic si ha de cridar o no al director general de Radiotelevisió Valenciana.
Sí que li he dit que n’hi ha una comissió, com tots vostés coneixen, de Radiotelevisió Valenciana, i responc, igual que feia en la seua exposició, que en eixos moments jo ja formava part d’este govern.
I, per tant, no compartia les decisions i no prenia cap decisió en eixe sentit.

I, senyor Moreno, una última reflexió, si m’ho permet.
Jo entenc que de la crítica se pot créixer i molt, de la crítica constructiva.
Com deia el senyor Ovejero, efectivament, dos se poden donar la mà si la tenen oberta els dos; si no, és molt complicat.
Jo sóc molt partidària de les discussions, de les crítiques, del debat –no de la discussió, del debat–, perquè crec que és una manera de créixer.
I, a més, ho crec de deveres.
I estic disposta a compartir–ho amb tots vostés, ja ho he dit i ho reitere, en cada moment, sempre.
Perquè és la meua obligació i perquè crec que, realment, és una bona forma de créixer.

Però, mire, feia referència vosté a que jo editava eixos informatius que ací s’han comentat.
I no vaig a entrar ahí.
Perquè mentre jo editava eixos informatius –de què vosté, efectivament, pot tindre l’opinió, que jo respecte moltíssim–, vosté dirigia l’estratègia de comunicació del seu partit.
Una estratègia que entenc que no ha arribat, possiblement, molt bé als ciutadans valencians; perquè el seu projecte era un projecte il·lusionant.
Jo no pense.
.
.
, no se m’ocorre pensar que un partit polític se presenta amb els ciutadans amb un projecte que no creguen que siga il·lusionant.
Jo això no ho pense.
Jo pense que cada un se presenta en allò que pensa que és el millor per als ciutadans.
Això ho pense.
Per tant, jo crec que vosté presentava un projecte que era il·lusionant; i crec que la seua estratègia, doncs, possiblement, no ha aconseguit traslladar eixa il·lusió als ciutadans.
I, d’ahí, doncs, s’han demostrat, perquè no ha arribat als ciutadans, i no li han donat eixe suport que legítimament, òbviament, esperaven.

Per tant, per què dic açò?
Perquè sí, perquè tots hem treballat en el passat.
I el que jo crec que hem de fer és, de cada moment de la nostra vida, anar arreplegant per a, en este moment.
.
.
; i per això feia referència a que els ciutadans, en este moment, estan demanant–nos moltes coses; doncs, crec que tot allò que hem fet bé i mal, cada u al llarg de la seua vida, posem–ho ara al servici, tots junts.
Perquè jo sempre dic que no se mos oblide mai que els ciutadans han dit que tots mosatros, tots mosatros, tenim l’obligació de fer tot allò que puguem, el millor que puguem per als ciutadans de la Comunitat Valenciana.
Mai me sentiran dir, i ho vaig dir l’altre dia en la meua compareixença: «Mosatros som els millors i ho hem fet tot bé.
» No m’ho sentiran mai dir.
El que sí que dic és: «Tenim l’obligació, tots mosatros, d’aconseguir el millor per als ciutadans de la Comunitat Valenciana.
»

Això sí, de la mateixa manera que jo respecte, com no podria ser d’una altra manera, no sols els seus projectes, sinó a tots els valencians que els han donat el seu suport, entenc que junts, vostés i mosatros, hem de trobar la manera de que les seues propostes i les nostres, al final, viatgen juntes en un camí, que el resultat siga el millor per als ciutadans de la Comunitat Valenciana.
Per això, no vull dir que parlar de futur no és parlar de passat; és que crec que, en este moment, en este moment –i torne a dir que vindré ací a respondre tot allò que vostés consideren necessari–, doncs somiava que la meua primera compareixença seria per a donar explicacions d’alguns dels projectes o qüestions que hem posat damunt de la taula, altres en què estem treballant, i que vostés me dirien: «Xe, consellera, com va això?
Realment estan treballant.
.
.
?
Avancem o no el turisme?
Estan posant en marxa alguna acció més els hotelers?
.
.
.
» De deveres que somiava.
I la meua responsabilitat és donar la millor resposta i, a més, dir–los: «Sí, estem treballant.
I m’he obert a tot allò que puguen proposar–nos i que ens ajude a treballar més i millor.
»

Moltes gràcies, senyories.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyora consellera.

Per a rèpliques.
.
.
El senyor Blanco, per a rèplica a la senyora consellera.

El senyor Blanco Giner:

Senyora consellera, vosté, com els seus companys i companyes de partit i de govern, no se n’ix del guió.
Ens repetix una i altra vegada que han guanyat les eleccions, com si no ho sabérem.
I, en segon lloc, ens acusa de tindre una obsessió pel passat.

Jo li vull mostrar este paper.
És la sol·licitud de la seua compareixença.
Esta registrat el 21 de juliol de 2011, al dia següent dels fets que vosté hauria d’haver explicat.
És a dir, era el dia anterior.
No és una obsessió pel passat.
És que hui ha comparegut vosté perquè n’hi havien vacances parlamentàries, perquè ha tardat en posar–se en marxa la comissió –i jo no estic ni en la mesa d’esta–.
Així que, si fóra per mi, vosté haguera comparegut d’urgència, abans, per a donar esta explicació, no esta, sinó una explicació.

Perquè jo pensava que hui anàvem a parlar d’un escàndol, d’un escàndol majúscul.
Perquè per molt que siga il·lògic el comportament d’aquella vesprada, és il·lògic però és real.
I és un escàndol majúscul.
I jo demane a la presidència que, igual que m’ha deixat mostrar este paper, me deixe mostrar, per favor, els 39 segons de l’informatiu del Telenotícies, segona edició, del 20 de juliol, en Televisió Espanyola, que és la televisió que, segons vosté, es va interessar per emetre en directe i va acordar amb vostés –és que està gravat el que ha dit; n’hi haurà un vídeo i n’hi haurà després un butlletí on estarà transcrita la seua intervenció–.
.
.
I jo pregue que, com se pot, a més a més, escoltar a través de la megafonia.
.
.

El senyor president:

Senyor Blanco.
.
.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
i els transcriptors podran prendre nota, que me deixen uns 39 segons en què se sentirà la veu de la presentadora dels informatius.
.
.

El senyor president:

Jo li recorde el contingut de l’article 61 del reglament que diu que aquell que haja sigut contradit en els seus arguments tindrà dret a rebatre’ls –aquell que haja sigut contradit–.
Supose que eixa senyora o senyoreta que apareix en el seu vídeo no és membre de la cambra i, per tant, no ha sigut contradita en res.

Vosté pot dir el que vullga, però vosté.

Pot continuar.

El senyor Blanco Giner:

Bé, se’m nega la possibilitat de fer ús d’un document que, de tota manera, vosté coneix, encara que negue, val?

Per tant, jo li deia que jo pensava que hui anàvem a parlar d’un escàndol.
Però és que hui tenim dos escàndols.
Tenim l’escàndol de la censura de 20 de juliol i tenim l’escàndol de la mentira del 29 de setembre, de que vinga una senyora consellera i negue la realitat, davant les evidències més clares.
Això seria perjuri, no?
, si vosté haguera hagut de prometre o jurar dir la veritat, tota la veritat i sols la veritat.
I es queda tan ampla.

I en la segona intervenció intenta parlar–nos d’altres coses, no?
, de no sé quins procediments judicials.
.
.
Bé, també ha sigut innarrable, per cert, la intervenció del portaveu del Grup Popular.
Jo agraïsc que cite els documents d’Esquerra Unida, perquè són documents.
.
.

El senyor president:

Senyor Blanco, està replicant a la senyora consellera.
Si replica al senyor Ovejero, m’obligarà.
.
.
–(remors) Senyor Ovejero, la presidència modera el debat–, m’obligaria a donar–li un torn al senyor Ovejero.

Continue per a replicar la senyora consellera.

El senyor Blanco Giner:

El cas és que no hi ha molt més que dir que demanar respecte als mitjans de comunicació, que fan la seua tasca, i a la ciutadania.
Perquè a esta cambra ja se li ha perdut.

Vosté ha dit que desenes de periodistes treballaren eixe dia amb tranquil·litat i normalitat, i això no és cert.
I això vosté ho sap i ho saben els periodistes.
Vosté ha intentat argumentar motius tècnics per qüestió de temps, i tots sabem que no sols no són certs, sinó que la compareixença de l’expresident –en aquell moment president dimissionari– es va retardar i no va començar a les cinc en punt, sinó a les cinc i quart o cinc i vint de la vesprada.
Vosté diu que la gran majoria de les televisions entengueren que no hi havia temps, i, Televisió Espanyola, en una emissió a tot Espanya va dir el contrari.

Vosté ho ha obviat en tot moment, en les seues dos intervencions, i jo li demane per favor que ens diga qui se va posar davant de la càmera de Las Provincias televisió.
És que ha obviat eixe fet.
Eixe fet també està gravat i està emés en directe.
I vosté ho ha obviat.
Qui es va posar, qui és la persona i per manament de qui es fica davant d’una càmera per a tapar l’objectiu i impedir que s’emeta la compareixença en directe?
¡Per favor!
Va a tornar a parlar vosté i i li faig este prec.
Només responga’m eixa pregunta: ¿qui és i per mandat de qui?
Perquè vull saber–ho i tinc dret a saber–ho.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyora consellera, jo coincidisc amb vosté que, probablement, no seria la persona adequada per a respondre a esta compareixença i que havia d’haver sigut la senyora Sánchez de León la que vinguera.
També és de veres que eixe somni que vosté passara de puntetes d’esta compareixença i fera unes altres més enfocades al seu tema, doncs, ha sigut el Consell el que li ha truncat eixe somni, perquè el Consell ha decidit que vosté vinga ací a donar explicacions i que no ho faça la consellera Sánchez de León –que vosté segur que compartirà amb mi– que era la que tenia competències i la responsabilitat de vindre avui ací.
I, per tant, eixe somni truncat no és responsabilitat nostra.
Això per començar.

Després, el tema de les reflexions que vosté fa sobre que si les seues respostes no ens complauran, etcètera, etcètera; de vegades, quan hi ha un debat ideològic o més profund de coses concretes, doncs, podem estar en discrepància, però quan són coses molt concretes és quasi d’un sí o d’un no.
I, per tant, mos complaurà en el sentit que diga vosté la veritat o falta vosté a la veritat.
I jo li pregunte: ¿és de veres que la càmera web de Las Provincias estava emetent en directe i que se li va impedir continuar eixa emissió que ja s’estava fent en directe del que estava passant en el palau?
¿Sí o no?
Vosté que diu que té totes les ganes del món de vindre ací a contestar perquè és la seua obligació, ¿sí o no?
És una realitat, no hi ha colors, no hi ha colors.
¿Sí o no?
¿Estava emetent en directe la càmera web de Las Provincias i se li va impedir seguir emetent en directe?

Després, diu vosté: «És que van ser trenta–quatre minuts.
» ¿És cert o no és cert que la compareixença de Francisco Camps va començar a les cinc i vint, és a dir, passat cinquanta–quatre minuts d’eixa comunicació que se li fa als mitjans de comunicació?
¿Sí o no?
¡Perquè vint minuts dóna per a molt!
, sobretot per a eixa televisió que se li demanà expressament al Consell poder retransmetre i que vosté diu que per una llicència d’aparcament –o no sé què ha dit–, que es que no van poder arribar, i que justet estaven ahí aparcant i quan van aparcar, van entrar, i ja estava el president.
Vull dir, ¿és cert o no que va començar més tard i que se li podia haver donat cobertura que La Generalitat fóra, en cinquanta–quatre minuts qui donara eixe suport logístic en el cas que l’hagueren necessitat?
Perquè, altres, en el cas de Las Provincias no ho necessitaven perquè ja ho estaven fent.

Diu vosté que el més interessat era Camps.
Doncs, mire –si vosté ho diu dos vegades i vosté el coneix més que jo– segurament sí, a la millor el que no estava interessat era Rajoy o no se sap bé qui, a la millor els que volien que dimitira i que ho fera d’una determinada manera no estaven segurs que el president se regira per un guió establert –i ja fet des de Madrid– i que, per tant, eixa por potser fóra el que impedira la comunicació en directe sobre la seua dimissió.

Ha fet una reflexió que a mi em crida l’atenció.
¡Que vosté vinga a parlar de les violacions del secret de sumaris i diga: «per mitjans de comunicació»!
¿Avui el que vosté està dient és que vosté reprova l’actitud dels mitjans de comunicació d’efectivament disposar d’eixa llibertat d’informació als ciutadans, d’això que consideren notícia, i, per tant, vosté està dient avui que els mijtans.
.
.
?
¿Els reprova l’actitud als mitjans de comunicació que han ofert eixa informació pública sobre el tema de la corrupció al País Valencià, les investigacions?
Perquè vosté ha dit això, ¿eh?
«Violacions de secrets de sumari per mitjans de comunicació.
» ¿És el que vosté pensa que han fet?
¿Pensa, aleshores, que el que passa és que Canal 9 ha respectat escrupolosament el secret de sumari i, per tant, no ha informat d’una imputació?
Que, anem a vore, la imputació.
.
.
¿Quina revelació del secret de sumari és eixa?
¿O no ha informat sobre que se seguera en la banqueta com a primera notícia d’ordre del dia o de la dimissió de Camps com una cosa que és un moment històric viscut en el País Valencià?

Vull dir, tot açò, totes estes informacions que no són revelacions de secret de sumari, ¿també eren per eixe dogma que Canal 9 –i vosté– diu que hi ha, que és respectar escrupolosament el secret de sumari?
No sé!
Per què no se va informar en Canal 9 de totes les qüestions que eren tan importants i que eren incògnites del ciutadans?
M’agradaria saber–ho.

I ja, per finalitzar, jo sincerament continue pensant que açò és realment importantíssim, i realment soluciona molts problemes que tenen els ciutadans valencians que no gaudixen d’una plena llibertat democràtica en la nostra comunitat.
I, per tant, resoldre estos problemes que són troncals, per a mi són importantíssims i no queden en un ordre secundari, com vostés volen avui dir que són.

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Senyor Moreno.

El senyor Moreno Escrivá:

Senyor president.

Senyora consellera.

A vore per on comence.

Un impediment tècnic que se soluciona en quinze minuts, reconega que no és un impediment tècnic, és una decisió política de comparéixer a una determinada hora per a impedir que s’emeta en directe o no.
El mateix que el convoca pot decidir convocar–lo una miqueta més abans, una mica més tard.
La decisió era que no s’emetera en directe.
Es va decidir eixa hora perquè vosté poguera explicar això o qualsevol altra cosa.

Què és el que es pretenia amagar?
Jo sí que crec que es pretenia amagar alguna cosa.
El fet no, el fet era inamagable, ¿com anaves a amagar això?
No, era inamagable.
Però, el que sí que es pretenia amagar és una cosa que ha donat grans vesprades de glòria mediàtica, que és l’inconscient del senyor Camps, que ell no controla: furgonetes, tirs en la nuca.
.
.
És un expert en això.
I això és el que es volia controlar.

S’ha posat vosté en un bassal dur: secret del sumari.
Senyora Johnson, anem a vore.
Allò del secret del sumari estaria bé, bé, estaria bé, no, a mi me pareix lamentable, perquè gràcies al valor d’alguns mitjans de comunicació d’alguns periodistes ens hem pogut enterar d’informació que vostés ens neguen contínuament, però se podria sostindre com argument si no fóra perquè el secret de sumari no els va valdre per a res, eixa espècie de protecció dels drets, en el cas Luna, en el cas del senyor Luna, una calúmnia que muntaren vostés –està acreditada i tot– sabent que el que denunciaven era mentira, però vostés amb el secret de sumari tingueren poc; grans titulars i gran desplegament.
El secret de sumari no el pot vosté exhibir en un cas com el cas Sanz, en què no hi ha cap secret de sumari, hi una resolució d’un jutge qualificant una sèrie de delictes molt seriosos que afecten la llibertat d’algunes dones.

Periodista, senyora Johnson, és qui exercix la noble professió de periodista que, bàsicament, se suposa –per fer–ho molt curt– en intentar informar els altres del que està succeint de la manera més imparcial possible.
Conec a professors d’EGB, a químics i a advocats que són excel·lent periodistes, i conec llicenciats en Periodisme que no són periodistes, són lamentables propagandistes venuts a qui li pague, no són periodistes.
Això era al que me volia referir, són coses diferents.

Quan vostés diuen que venim ací a perdre els temps en una compareixença sol·licitada per a parlar d’una cosa tan fonamental com és el dret a la informació, que podríem debatre sobre si s’ha vulnerat o no s’ha vulnerat, però, en qualsevol cas, estem parlant d’una cosa que és fonamental, un dret fonamental, el dret a la informació, que nosaltres, les associacions de periodistes, els periodistes que estaven allí.
.
.
Per cert, insistisc en la pregunta, diga vosté si el periodista de Las Provincias mentia, diga que mentix quan diu que se li va impedir.
Estem parlant d’això, no estem parlant de ninguna altra cosa.

Agraïsc a la taula, i li agraïsc a vosté, senyora Johnson, encara que tots ens preguntem.
.
.
, bé, pregunte–s’ho vosté per què l’han enviat i no a la vicepresidenta, que és qui deuria haver vingut, però li ho agraïsc, agraïsc amb la seua actitud de vindre ací i donar la cara, encara que insatisfactòriament, evidentment, per a mi, contradiga algun membre del seu partit que –segons ell– açò no s’haguera produït.
Jo crec que això és un exemple del que passa.

Mire, senyora Johnson, jo crec que és important que conteste també la pregunta de qui va donar l’ordre que això no es fes, qui va dir una cosa que vosté tènuement ha qualificat com que «igual és error, igual no es va fer bé, igual havia d’haver–se fet d’una altra manera.
» Li recomane que insistisca en eixa línia i diga qui.
Perquè segons els mateixos periodistes, segons els sindicats, va ser la senyora Nuria Romeral, secretària autonòmica de Comunicació.
I li he de manifestar, per allò de no parlar del passat, que aquestos moments vostés han nomenat la senyora Nuria Romeral directora de la ràdio pública, directora de la ràdio pública.
Deixaré de banda que era la cap de premsa de.
.
.
perdó, la secretària autonòmica de comunicació d’un president dimitit per corrupció.

Com veig que ho han afegit al seu argumentari, l’informaré que lamentablement per a mi –perquè és el que professionalment m’haguera agradat fer– no vaig poder dirigir la campanya ni l’estratègia –tots ho saben, llevat de vostés–, però com ho han introduït en l’argumenti, l’avise: per desgràcia no ho haguera fet millor que els meus companys, que crec que varen fer tot el que varen poder amb les mans netes.
És que no és el mateix fer campanyes amb sacs de fem plens de diners que amb les mans netes.
Crec que ho feren el millor que pogueren.
¿Val?
Jo em vaig dedicar, malauradament, a coordinar alguns diputats en tasques de fiscalització dels casos de corrupció.

I, per acabar –molt ràpidament–, una altra cosa que incorporen vostés als seus argumentaris, també en un cas com este, un prec: paren en això de justificar–ho tot en guanyar les eleccions, perquè poden acabar molt malament, pot acabar un mal dia, un militant del seu partit imputat del seu partit, imputat per tràfic de drogues i diguent–li al jutge, diguent–li al jutge que l’exculpe perquè el seu partit va guanyar les eleccions.
Tot té un límit, tot té un límit.
(Veus) Vull dir, això no servix per aâ¦

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Moreno.

El senyor Moreno Escrivá:

â¦no servix per a (inintel·ligible) .
.
.
(Veus)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyories, per a finalitzar la compareixença, té la paraula l’honorable senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport.

Perdó, ara sí, per temps limitat de cinc minuts.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Gràcies, perfectament.

Acabe pel final perquè és l’última reflexió i la compartisc.
No, no, doncs, li agarre la metàfora, per això he fet jo una defensa, senyor Moreno, que el més important és que tots els ciutadans tingam el dret a tindre garantits tot allò que el nostre estat de dret posa a la nostra disposició, absolutament.

I estem parlant que –i per això, de nou, compatibilitze la reflexió amb la senyora Mollà–, jo sols he dit que tan important –i no li he restat importància a esta qüestió–, és important, els he donat una resposta, he reconegut: sí, inclús es va valorar fer–ho d’una altra manera, però no dóna temps, i he dit: posen–se en eixe moment, si volen fer eixa reflexió de posar–se en eixe moment.
És que no ho he negat, he negat que s’impedira, no he negat que no se fera, he negat que s’impedira.
No, no se va impedir, inclús se va valorar el que fóra la pròpia Generalitat qui donara el senyal, però no va donar temps a fer–ho.
Jo no he dit.
.
.
He dit textualment: se va valorar que se fera d’eixa manera.
El que dic és que no és de veres que se va impedir; si se va valorar, és que no se tenia cap interés d’impedir–ho.

I, segon –i per l’última reflexió que feia el senyor Moreno–, ¡clar que sí!
, jo sóc la primera interessada –i per això ho he compartit– que tots els drets –el de la comunicació és fonamental, ¡clar que sí!
– estiguen garantits, els altres, també.
Vull que cada u de vosté se posen un segon –i açò és una metàfora també– en el supòsit que haguérem d’enfrontar–mos –jo també vaig a posar–me–, haguérem d’enfrontar–mos en un procés judicial.
Estic segura que tots voldríem tindre les millors garanties, és que tenim dret a això.
És l’única cosa que he compartit, absolutament.
Posem–se cada u de mosatros en una situació en que s’haguérem d’enfrontar amb un procés, pel que fóra, per un pàrquing o per una multa, ¡tant se val!
, tots voldríem, cada u de mosatros –i per a la resta dels ciutadans– les millors garanties, però que això se produïra de la millor manera possible.
És l’única cosa que he compartit.
I si és important que tots els ciutadans estiguen informats, és important que cada ciutadà s’enfronte a la justícia amb els seus drets garantits.

És això sols el que volia compartir amb vostés, no volia compartir una altra cosa.
I no crec que siguen incompatibles, crec que hem de fer–los compatibles, però no posar u per damunt d’un altre o tindre molta cura quan posem un dret per damunt d’un altre.
És l’única reflexió que volia compartir.

I sí, senyor Blanco, jo no me n’isc del guió com vosté tampoc veig que se n’ix del seu ideari.
És a dir, jo els he donat una explicació i una resposta que donava per fet que no els anava a agradar.
(Veus)

Però jo realment, realment.
.
.

El senyor president:

Senyor Blanco, per favor, respecte.
.
.

La senyora consellera de Presidència:

.
.
.
el que els dic és: no, no se va impedir –que era la seua pregunta–.
Per què se va impedir?
No, no se va impedir.
I vosté me diu: «Se podia haver fet d’una altra manera i millor.
» Doncs mire, puc estar d’acord amb vosté, de la mateixa manera que vosté està d’acord, senyora Mollà, en que sí, és deveres que sí ell tenia molt d’interés, se podia haver canviat l’hora.
Bé, és deveres que començà més tard, és deveres que se va dir a les cinc.

Si tardà uns minuts més a baixar, a les cinc en punt tot el món estava ahí preparat.
És que vostés ho saben perfectament igual que jo.
Si tardà algun minut més en baixar el president, era un moment especialment delicat, com tots vostés comprendran, però els mitjans estaven citats a les cinc de la vesprada.
Eixos minuts de més que poguera tardar en baixar, doncs val, eren moments que se varen produir.
.
.
, o siga, situacions que se van produir en eixe moment.
Però la convocatòria era a les cinc, i a les cinc estava tot el món preparat, tots el periodistes preparats.

I torne a la mateixa idea, vostés continuen dient que volíem amagar.
.
.
Però què volíem amagar?
Quins discurs de Rajoy, senyora Mollà?
No volíem amagar res.
Estaven ahí tots els mitjans de comunicació que vullgueren estar.
I el dret a la informació és que tingueren dret a conéixer tot allò que estava passant, i ho tingueren.

Que en eixe moment no se va poder retransmetre en directe?
Perfecte.
Però tingueren dret a tota la informació i a tot allò que estava succeint en directe?
Estava absolutament tot gravat, tots els mitjans?
Doncs sí.
Doncs res d’amagar i res que ningú se n’isquera del guió, perquè si, com vosté diu, s’haguera eixit del guió, haguera estat perfectament gravat per tots els mitjans de comunicació que estaven allí!
, absolutament per tots!
Vull dir, és que vosté mateixa li lleva força al seu argument.
Absolutament tots estaven allí en directe gravant, prenent àudio, prenent nota.
.
.
absolutament tots els mitjans de comunicació!
, passara el que passara.

I passà el que havia de passar, el president va fer el discurs de la seua dimissió, diguent el que en eixe moment volia dir als valencians.
Això és el que passà.
I tot el món i tots els mitjans estaven allí, absolutament tots, i ho gravaren, haguera passat el que haguera passat.
Tots hagueren segut presents, tots absolutament, per tant, és el que li dic, res.

Jo el que dia és, no n’hi havia intenció d’amagar i no n’hi havia intenció d’impedir, que és la seua pregunta.
No, no n’hi havia intenció d’impedir i no se va impedir.

Ara, vosté diga’m: «A la pròxima estiguen un poquet més.
.
.
» Fenomenal.
Li accepte la reflexió.
Però la meua resposta a la seua pregunta –que ha entrat ací per escrit– és: se va impedir?
No, no se va impedir.
Eixa és la meua resposta.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltíssimes gràcies, senyora consellera per la seua presència i per la informació que ha donat a esta comissió.

Senyories, a efectes d’agenda, tinguen en compte que, sense perjuí de les competències que té la Junta de Síndics i el president de Les Corts, la mesa de la comissió ha acordat fer una nova convocatòria (so d’un telèfon mòbil) amb altres punts de votació, PNL per al proper dia 13 del mes següent, per tant.
.
.
, (veus) pel matí, a les deu i mitja, sense perjuí que siga aprovada per la Junta de Síndics i convocada pel president de Les Corts.

Finalitzat l’ordre del dia, s’alça la sessió.

Moltes gràcies a tots per la seua col·laboració.

(S’alça la reunió a les 13 hores i 51 minuts)