Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 26 de juny de 2002.
Comença la reunió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 72.**

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre promoció del recurs d'inconstitucionalitat davant la promulgació pel govern estatal del Reial Decret Llei 5/2002, de mesures urgents per a la reforma del sistema de protecció per desocupació i millora de l'ocupabilitat, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià (RE número 39.
712, BOCV número 160).***

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

S'obri la sessió.

El punt únic de l'ordre del dia és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre promoció del recurs d'inconstitucionalitat davant la promulgació pel Govern estatal del Reial Decret Llei 5/2002, de mesures urgents per a la reforma del sistema de protecció per desocupació i millora de l'ocupabilitat, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Presentació i defensa, té la paraula el senyor Ribó, en representació d'Esquerra Unida.

*(Remors)* Senyories, pregue silenci per favor.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bon dia.

Haguera estat del gust del nostre grup parlamentari, i aixina ho vàrem manifestar, que la defensa d'aquesta proposició no de llei es fera abans del 20 de juny.
Els motius jo crec que són obvis, no cal comentar-los.
Però de qualsevol manera, la defensa que anem a fer, d'alguna manera, entra de forma molt clara i molt contundent amb tots els arguments que estiguérem mantenint, defensant, en els dies previs i en el mateix dia 20 de juny.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Ribó.

Senyories, pregue que ocupen els seus escons.
Pregue silenci.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bé, doncs l'objecte d'aquesta proposta és que les Corts Valencianes, d'acord amb l'article 162 de la Constitució Espanyola i de l'article 11 de l'Estatut d'Autonomia, promoguen recurs d'inconstitucionalitat davant la promulgació pel Govern estatal del Reial Decret Llei 5/2002, "medidas urgentes para la reforma del sistema de protección por desempleo y mejora de la ocupabilidad".

L'article 86 de la Constitució diu: "en cas d'extraordinària i urgent necessitat, el Govern podrà dictar disposicions legislatives provisionals que prengueren forma de decrets lleis, i que no podran afectar a l'ordenament de les institucions bàsiques de l'estat, als drets, deures i llibertats dels ciutadans regulats en el títol primer, al règim de les comunitats autònomes ni al dret electoral general".

D'aquest article es poden extraure les següents conclusions.
No es pot regular per decret llei llevat que es done el pressupost habilitant de l'extraordinària i urgent necessitat.
No es pot regular per mitjà d'un decret llei matèries que afecten als drets, deures i llibertats regulats en el títol primer de la Constitució, els articles entre el número 10 i el número 55.
En estos dos casos, el Tribunal Constitucional ha sigut molt rigorós; és a dir, no admet, per considerar-los inconstitucionals, els decrets lleis en casos on no es done de forma incontestable l'extraordinària i urgent necessitat, i considera també inconstitucionals els decrets lleis que afecten, encara que siga de manera mínima i indirecta, als drets, deures i llibertats arreplegats en el títol primer de la Constitució.

En el cas que ens ocupa no es troba l'extraordinària i urgent necessitat per cap costat.
Efectivament, no pareix que siga extremadament urgent i necessari legislar sobre desocupació en una conjuntura descrita de forma insistent i reiterada pel Govern mateix de creació d'ocupació ­quantes vegades ho hem sentit aquests dies?
­, de reducció de la desocupació ­quantes vegades ens ho han contat?
­, de superàvit de la Seguretat Social i de superàvit de l'Inem mateix.

Com tots sabem, l'única extraordinària i urgent necessitat del Govern ha sigut demostrar als sindicats, o intentar-ho millor dit, que el Govern pot permetre's no negociar i resoldre l'assumpte de forma unilateral i terminant, recolzant-se en la seua exclusiva i solitària majoria absoluta.
És un decret llei que ha tingut per únic objecte intentar ­sense èxit, dit siga de passada­ soscavar la vaga general del passat 20 de juny.

Convé no perdre de vista la molt rigorosa jurisprudència del Tribunal Constitucional en relació al concepte jurídic indeterminat "urgent i extraordinària necessitat".
Hi ha dues sentències en aquest sentit: la 29, de l'any 1982, en primer lloc, i la sentència 182, de l'any 1997, que diuen de forma molt clara el següent:

Els decrets lleis són excepcions al principi general de producció de les lleis per part de les Corts Generals, i suposen la substitució del Congrés dels Diputats pel Govern.
Perquè es puga donar de forma constitucional aquesta alteració de la lògica legislativa, els decrets llei del Govern han de complir una sèrie de requisits que en el cas que ens ocupa no es donen.

L'extraordinària i urgent necessitat no és una clàusula oberta de lliure interpretació per part del Govern, és, de fet, un límit vertaderament jurídic que exclou la discrecionalitat governamental i que implica l'actuació del Govern dins un marge regulat.
Per apreciar l'extraordinària i urgent necessitat ha de confrontar-se el decret llei amb la situació socioeconòmica a la que li va a ser aplicada, i jutjar, a la llum de tal comparació, si s'ha produït l'inexcusable pressupost habilitant.

La tècnica del decret llei no es pot usar de forma abusiva i arbitrària, perquè en este cas s'estarien envaint competències exclusives de les Corts Generals.
La guàrdia de les competències legislatives de les Corts Generals és, i així ho ha sigut eficaçment fins a la data, potestat del Tribunal Constitucional.

En conclusió, hi ha base més que suficient per a promoure un recurs d'inconstitucionalitat contra el decret llei del Govern en matèria de protecció a la desocupació, per la violació dels límits imposats en l'article 86 de la Constitució.

Però per altra banda, també es vulnera l'article 14 de la Constitució en la mesura que garanteix la igualtat davant la llei i prohibeix les situacions de tractament discriminatori, concretament davant situacions de necessitat, especialment en cas de desocupació, i la vulneració de l'article 39.
1 de la Constitució, que garanteix la protecció social, econòmica i jurídica de la família.

Dites infraccions constitucionals s'han produït en la mesura que el decret llei ha establit una sèrie de mesures que suposen una restricció sense cap justificació, objectivitat i proporcionalitat a l'hora d'excloure els desocupats pel fet d'haver percebut una indemnització per acomiadament superior a 662.
184 pessetes d'accés al sistema de subsidis per desocupació, en particular als subsidis de protecció a la família i als subsidis per a majors de 52 anys.
D'esta forma, el decret llei priva de l'accés al subsidi per desocupació, en totes les seues modalitats, en particular quan concorren càrregues familiars, que s'atorga als parats que manquen de col·locació per causes alienes a la seua voluntat, que tenen càrregues familiars concretades en l'existència d'un cònjuge o fills menors de 26 anys, o ingressos superiors al 75% del SMI, excloses extres.

La raó única, exclusiva i determinant per a privar el treballador de l'accés al subsidi per desocupació radica en haver obtingut, en un moment anterior a la situació de necessitat, una indemnització per acomiadament en quantia superior a la dita.
L'arbitrarietat d'establir aquesta circumstància com un obstacle per a l'accés al sistema de subsidi per a la protecció i al sistema de prejubilació deriva, en primer lloc, del fet que la percepció efectiva dels subsidis depén en última instància de la voluntat de l'empresari d'abonar una indemnització superior a una quantitat en un moment o en un altre; és a dir, abans o després de l'any anterior a la sol·licitud de subsidi.

D'altra banda, i en cas que l'empresa en última instància no decidisca abonar la indemnització en la conciliació administrativa, ni davant de la sentència que així el declara, la percepció efectiva dels subsidis depén de la rapidesa amb que el jutjat del social tramite el procés per acomiadament, dicte sentència i porte a terme l'execució de la sentència.
Una altra vegada ens trobem davant d'un factor que implica una arbitrarietat manifesta a l'hora de decidir si s'atorga o no la protecció social, fent que el treballador participe dels riscos en la demora de la tramitació d'un procés, o subjecte a l'albir empresarial de ser més o menys diligent a l'efectuar un pagament.

Tres, hi ha una vulneració de l'article 24 de la Constitució al no garantir-se el dret a la tutela judicial efectiva dels treballadors acomiadats, que no tenen dret a les prestacions o subsidis per desocupació, i per tant, manquen de qualsevol tipus de protecció davant d'un acomiadament improcedent.

A diferència del sistema anterior a la reforma legal, en cas que l'empresa decidisca l'extinció del contracte no haurà d'abonar els salaris de tramitació deixats de percebre pel treballador des de la data de l'acomiadament fins a la data de l'extinció contractual.
El decret llei ha previst que el treballador puga accedir a la prestació per desocupació des del mateix moment de l'acomiadament.
No obstant, eixa protecció és inexistent als treballadors que no tenen períodes cotitzats per accedir a les prestacions, que exigeix, com a mínim, un any de cotització per accedir a un dret de quatre mesos de duració, o per accedir als subsidis que exigeixen una carència de rendes superiors al 50% del salari mínim interprofessional, i càrregues familiars amb un mínim de tres mesos cotitzats o sis mesos sense càrregues.

D'aquesta manera, amb la nova regulació, col·lectius de treballadors, fonamentalment amb escassa antiguitat, com els contractes temporals que no tenen accés al sistema de desocupació, manquen de qualsevol protecció i garantia de renda des del moment en què l'empresa acorda l'acomiadament, i inclús encara que el dit acomiadament siga il·legal i no compte amb cap causa justificativa per a això.

Quatre, es vulneren els articles 9.
2, 14 i 41 de la Constitució al no reconéixer la situació legal de desocupació als treballadors que desenrotllen la seua activitat laboral només una part determinada de l'any, els fixos discontinus, incorrent en tractament arbitrari manifestament desproporcionat i sense justificació objectiva.

La nova regulació imposada pel decret llei ha vingut a excloure de l'àmbit de la protecció per desocupació durant els períodes d'inactivitat els treballadors fixos discontinus que no treballen tot l'any sinó una part d'ell, però que es repeteixen en dates certes i conegudes amb antelació.
L'exclusió es produeix al considerar com situació legal de desocupació els períodes d'ocupació efectiva dels treballadors fixos, però en l'exclusiu supòsit en el qual els treballadors fixos no tenen fixada amb certesa la data de començament i cessament de l'activitat.
D'aquesta manera, quan l'empresa, en compte de reservar-se la possibilitat d'introduir alguna variació en la data de començament i cessament, fixa les dades d'activitat laboral al cap de l'any, la conseqüència legalment prevista suposa que el treballador manca de protecció per desocupació durant els períodes de falta d'activitat.

Com es pot veure, la conseqüència legal manca de tota nota de proporcionalitat entre la diferència que pot concórrer entre un cas de temps cert i un altre de temps incert, i les conseqüències que se'n deriven d'això.
En els dos casos es tracta de treballadors fixos, vinculats de manera estable amb l'empresa en virtut d'una relació laboral que no té assenyalat termini de finalització.
En els dos casos els treballadors no desenrotllen el seu treball de forma continuada tot l'any, durant la qual no obtenen cap altre tipus d'ingrés o recurs econòmic per part de l'empresa.
De manera que estos dos supòsits concorren essencialment en la mateixa situació de necessitat, en veure's privats els treballadors d'activitat laboral per causes alienes a la seua voluntat.
La diferència, en canvi, no pot ser més substancial i completa.
En un cas, quan no es fixen completament les dates d'inici i cessament d'activitat, el treballador pot accedir a la desocupació; en l'altre cas es queda sense res.

Cinc, vulneració de l'article 9.
3, 14, 24.
1 i 41 de la Constitució en relació amb els treballadors objecte d'un acomiadament verbal, al mancar de protecció per desocupació, a diferència dels altres treballadors despedits, sense que tampoc assumixca l'empresa els salaris de tramitació per eixe període.

La supressió dels salaris de tramitació afecta a tot tipus d'acomiadaments, tant als verbals, que tenen assignada la qualificació d'improcedents, segons l'Estatut dels treballadors, com els que són objecte de comunicació escrita, tant siguen finalment qualificats com procedents o improcedents.

No obstant, en el cas dels acomiadaments realitzats de manera verbal, el treballador no té accés al sistema de protecció per desocupació des de la data de l'acomiadament, sinó només des de la data de la conciliació administrativa o de la sentència que declare l'acomiadament improcedent.
L'acreditació de la situació legal de desocupació està reservada, segons la transitòria segona del decret llei, a la notificació de l'acomiadament o a la conciliació administrativa o sentència declarant la procedència o improcedència de l'acomiadament.

Per tots aquests motius, el treballador despedit verbalment manca de qualsevol possibilitat d'acreditar la situació legal de desocupació i, per tant, no pot accedir al sistema de protecció per desocupació fins que l'empresa vulga reconéixer la improcedència en l'acte de conciliació o siga declarada així en sentència.

I, per últim, vulneració de l'article 14 de la Constitució al regular el sistema de prestacions per desocupació per als treballadors fixos o eventuals agraris, excloent d'ell el cònjuge, ascendent, descendent o parents fins al segons grau de consanguinitat o afinitat del titular de l'explotació, a pesar que tinguen reconeguda la condició de treballadors de compte alié.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó, vaja finalitzant.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Sí, gràcies.

Esta exclusió no té lloc en l'àmbit de la protecció per desocupació en general; no obstant, en l'àmbit dels treballadors agraris, l'exclusió és total i completa per als citats parents, basant-se l'exclusió de manera única i determinant en el vincle matrimonial o de parentiu amb el titular de l'explotació agrària.
La dita exclusió opera encara que la relació mantinguda.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó, acabe.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
amb el titular de l'explotació s'integre dins de l'àmbit d'una relació laboral per compte alié.
També opera la dita exclusió encara que la falta d'ocupació del treballador constituïxca un supòsit de pèrdua de l'activitat laboral per causes alienes a la voluntat del mateix treballador.
La norma no dóna una sola justificació de l'exclusió a este col·lectiu de treballadors de la protecció per desocupació, però s'ha de recordar la doctrina constitucional sobre el caràcter discriminatori de l'exclusió del sistema de seguretat social basat de manera única i exclusiva.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó, el temps s'ha acabat.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
en el parentiu.
.
.
*(la senyora presidenta desconnecta el micròfon del diputat)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

A esta presa en consideració no hi ha esmenes presentades; per tant, correspon als grups que no han presentat esmenes.
Té la paraula el senyor Peris, del Grup Mixt.
*(S'interromp la gravació)*

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Aquesta proposició no de llei, acabat el partit de futbol que volia jugar el president del Govern, pretén que aquestes Corts, fent ús de les seues competències estatutàries, presenten un recurs d'inconstitucionalitat del reial decret causa d'eixe esdeveniment, que si alguna cosa no va ser, va ser, efectivament, un partit de futbol.

Nosaltres anem a donar suport a aquesta proposició de llei presentada per Esquerra Unida, i pensem que després de la vaga general del 20 de juny, queda evidentment clar que aquestes Corts Valencianes, que la representació del poble valencià, haurien de donar suport rotundament a aquesta proposició no de llei.

La via del decret llei, que és una via constitucional, clarament està definida per raons d'estricta necessitat, d'urgent necessitat i situacions extraordinàries, i també queda clar a la mateixa Constitució, en l'article 86.
1, que no pot afectar matèries dintre del títol primer dels drets i llibertats, dels drets fonamentals del conjunt de ciutadans de l'Estat.
I si mos n'anem simplement a l'article 41, quan llegim la Constitució, dintre del títol primer, és a dir, dintre de les matèries que diu la Constitució, perquè d'això estem debatent en aquest moment, si el decret llei és o no constitucional, diu l'article 41, claríssimament, que la Constitució ordena als poders públics que, a través del sistema de seguretat social, garantixquen als ciutadans assistència i prestacions socials suficients, especialment en cas de desocupació.

És a dir, que solament llegint l'article 41, queda clar que la matèria de les prestacions per desocupació és matèria de drets, és matèria del títol primer, i en ningun cas podria utilitzar-se la via del reial decret llei, que el que fa és posar en marxa les reformes, posar en marxa els articles d'una llei, encara que després, efectivament, se passe pel tràmit parlamentari.

Nosaltres pensem que una de les raons que ha ajudat justament la mobilització ciutadana, que els ciutadans més àmpliament encara hagen donat suport als sindicats, ha estat eixa utilització, eixe *trágala*, eixa utilització inconstitucional de la via del reial decret llei per a posar en funcionament des del mateix 27 de maig, és a dir, abans de la vaga, les mesures que retallen importants aspectes de drets socials, de desocupació i un aspecte importantíssim com és la desaparició dels salaris de tramitació, que té conseqüències molt dures per als treballadors i treballadores del nostre país.

Utilitzar la via d'urgència, la via del decret llei, per a portar endavant una reforma laboral qüestionada per les centrals sindicals, que fins a eixe moment eren nomenades pel mateix Govern "responsables", "consensuadores", "raonables", per la via ­torne a dir­ del decret llei, sense cap justificació, sense cap via d'urgència, sense cap situació econòmica; anar a eixa via, ha portat ­i n'estem convençuts­ que molts ciutadans s'hagen posat al costat dels sindicats en contra d'eixe autoritarisme, d'eixa ­diguérem­ demostració de força, d'eixe dir "ara voreu com jo, que mane, tinc mecanismes per a portar açò endavant abans del 20 de juny".
I això pensem que és un error important del Govern.

És cert que anteriorment s'ha utilitzat també aquesta via, és cert, però és cert que s'estava en circumstàncies completament diferents.
Avui n'hi han 3.
000 milions d'euros de superàvit en l'Inem de cotitzacions per a la desocupació.
Per tant, no n'hi ha ninguna necessitat econòmica urgent ni extraordinària que no poguera esperar al que és un mecanisme també constitucional, que és el dret a la vaga.
No n'hi ha cap justificació constitucional per què no s'haveren pogut esperar, el Govern, a veure quin és el resultat de la vaga, que en el sistema democràtic simplement és un recurs constitucional dels sindicats de demostrar que en matèria laboral, que en matèria d'eixe reial decret, que en matèria d'eixes propostes de reforma, ells tenen també la raó democràtica que donen els treballadors i les treballadores quan es posen en vaga, com a dret constitucional, per a reforçar-los en eixa possible negociació posterior.

S'ha volgut, fins i tot, vulnerar eixe sistema normal, constitucional, que va costar molt anys d'aconseguir en aquest país, que és el dret a la vaga dels treballadors.
I a partir d'ahí, per un costat s'utilitza la via, per a nosaltres inconstitucional, del reial decret per a regular aquesta matèria, i per l'altre s'intenta criminalitzar, donar por, que la vaga no sé què va a passar, i fins i tot es parla de "normalidad" per a anar contra el que serà, en veus dels portaveus del Govern, una anormalitat.
Per a nosaltres, no és cap "anormalitat" que hi haja una vaga dels treballadors.
Una vaga general dels treballadors i treballadores quan estan en joc tan importants retalls dels drets dels treballadors, dels drets socials, dels drets dels desocupats, dels salaris de tramitació, de la capacitat que després tindran els treballadors d'aconseguir, quan tenen un acomiadament, laudes de consens.
Ara no van a esperar-se, ara van a tindre molt poc d'interés d'acordar quan hi ha una acomiadament improcedent, perquè al final no han de pagar, els dóna igual, poden esperar, no han de pagar cap salari.

Quan això passa, que les centrals sindicals recórreguen a la vaga general, no és ninguna situació d'anormalitat constitucional, és una situació normal que les centrals sindicals, davant d'eixe retall, convoquen una vaga, intenten carregar-se de nou de raó que donen eixos milers de treballadors, per a dir-li al Govern "seguim negociant", que eixe és el plantejament dels sindicats, que ells són els que han fet la vaga i que ells són els triomfadors de la vaga.
Ells són els que han fet la vaga i ells són els triomfadors de la vaga, junt amb tots els treballadors i les treballadores.

Per això, nosaltres pensem que cal donar suport a eixe plantejament, no es pot utilitzar la via del reial decret llei per a tractar temes del títol primer, i el dret a una desocupació, a unes prestacions de desocupació dignes, és un dels drets importants dels treballadors, i no n'hi havia ninguna raó urgent ni extraordinària per a fer-ho.
Perquè ens haurem d'adonar que ni per a la llei de partits s'ha utilitzat!

En la llei de partits, se va per la via d'urgència, i se tenia molta pressa, i hi ha una via que, efectivament, és la d'urgència, que acurta els tràmits parlamentaris, que acurta els terminis.
Per què no, almenys, haver pogut utilitzat eixa via?
No, no, la via del reial decret llei, "aneu a enterar-vos", entre cometes, "ara aneu a enterar-vos", "vosaltres no voleu?
nosaltres tenim capacitat d'aplicar-la".

Estem convençuts que el Tribunal Constitucional, si es presentara, si es poguera presentar, i esperem que per alguna comunitat arribe la proposta d'inconstitucionalitat, estem convençuts que el Tribunal Constitucional declararà inconstitucional el reial decret llei.
Diu en la Sentència 29/1982, de 31 de maig, del Tribunal Constitucional: "El Tribunal Constitucional podrà, en supòsits d'ús abusiu o arbitrari, rebutjar la definició que els òrgans polítics facen d'una situació determinada com a cas d'extraordinària i urgent necessitat de tal naturalesa que no puga ser atesa per la via del procediment legislatiu d'urgència".
És a dir, que sobra, hi ha jurisprudència, que el Tribunal Constitucional ha deixat ben clar que vosté té un mecanisme que és la via legislativa d'urgència, de tramitació per via d'urgència, i vosté no necessitava fer eixe ajust, eixe retall, eixe reial decret per la via del reial decret llei.

Per tant, nosaltres, per aquestes raons, donarem suport a la proposició no de llei d'Esquerra Unida.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, la senyora Moreno.

 

**La senyora Moreno Fernández:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La posición del Partido Socialista en este tema es la misma posición que la de los diez millones de españoles que en las calles el pasado jueves *(remors)* demostraron el rechazo total al decreto.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Moreno Fernández:**

 

.
.
.
apoyando a los sindicatos en la huelga general y en las consiguientes manifestaciones.

Es nuestra posición rechazar un decreto que recorta los derechos conseguidos, no regalados, derechos constitucionales que cohesionan nuestra sociedad y que la configuran con un determinado carácter social.
Es el rechazo a un decreto que consagra un modelo de sociedad fragmentada y dual la que ustedes están haciendo: a unos les recortan impuestos, mientras a los otros les eliminan miserables prestaciones.
Es el rechazo, en definitiva, a un gobierno que confunde la mayoría absoluta con el poder absoluto, y que rompe y desprecia el diálogo social que había conseguido.

Y todo ello en una situación económica distinta a la anterior, cuando en la EPA del último trimestre figuran 185.
000 parados en nuestra comunidad, 11.
400 más que en el trimestre anterior, 18.
900 más que en el año anterior.
Y todo ello cuando la Comunidad Valenciana tiene una tasa de temporalidad 24 puntos por encima de la Unión Europea.
Y todo ello cuando el IPC de abril sube el 3,6%, mientras que la media salarial aprobada en los convenios ha subido un 2,8%.
Y todo ello cuando el 54% de los parados valencianos no tienen subsidio, cuando la prestación media por desempleo es de 107.
000 pesetas, cuando el período medio de prestación no llega a los siete meses.
Y con esa situación, el Partido Popular ha metido la mano en el bolsillo de los trabajadores.

Por eso, el Partido Socialista entiende que la mejor solución ahora mismo para anular los efectos nocivos de ese *decretazo* sería paralizar el actual trámite parlamentario y devolverlo al lugar de donde nunca debería haber salido: al diálogo social.
Humildad y marcha atrás, señores del Partido Popular.

No obstante, y como sabemos cómo son, vamos a apoyar, evidentemente, la solicitud de recurso de inconstitucionalidad propuesta por Izquierda Unida, porque evidentemente sobran motivos.
Porque este decreto es un atentado a la filosofía de la Constitución y del estado social que ahí se redacta, tanto la forma en que se ha realizado como el contenido del mismo, como incluso el mismo momento en el que se promulgó, al día siguiente de la manifestación hecha por los sindicatos mayoritarios, de la respuesta contundente a una acción de gobierno.

El decreto se extralimita regulando materias que no debería y atentando contra artículos constitucionales que regulan aspectos como la igualdad, la libre residencia, la tutela, la tutela judicial, la irretroactividad de las leyes y la norma por la cual la administración no puede imponer privación de libertad.
En resumen, los artículos 14, 19, 24 y 25 de la Constitución Española están directamente afectados por este real decreto.

El decreto establece medidas que suponen una restricción carente de toda justificación, objetividad y proporcionalidad a la hora de excluir a los desempleados.
Y por poner algún ejemplo, hablemos simplemente de aquellos despedidos verbalmente.
Aquellos que no pueden demostrar su despedido, ¿cuándo empiezan a tener algún tipo de prestación?
No pueden ir al paro.
Eso que dicen ustedes: "se ha eliminado el salario de tramitación, pero cobran el paro a partir del primer día".
El despedido verbal solamente cobrará alguna prestación el día que el empresario asuma y pueda ir al juzgado, sólo en ese momento.
Mientras, no tendrá ningún tipo de documento que le permita cobrar prestación, ni salario de tramitación ni prestación por desempleo.

En conclusión, hemos pasado del derecho subjetivo de protección y apoyo en la búsqueda de empleo que existía antes a una especie de contrato de protección en el que el trabajador asume una especie de compromisos y está sometido a un conjunto de obligaciones inespecíficas cuya concreción se deja en manos de los funcionarios de los servicios públicos de empleo.

En esta misma tribuna el señor Zaplana decía que "esta reforma no recorta ni una sola prestación ni un solo derecho".
Así tal cual figura en el *Diario de Sesiones*.
Igual que también dijo que esta reforma beneficiaba directamente a 65.
000 trabajadores.
Con las afirmaciones de este gobierno, lo único que podemos decir es que todos aquellos trabajadores que hicieron huelga el pasado 20 de junio, todos aquellos trabajadores y trabajadores que se manifestaron en Valencia, en Alicante y en Castellón el 20 de junio, debían estar todos locos.
Debieron no darse cuenta de la prestación que han perdido todos y todas ­sobre todo todas, porque son mujeres­ todas las mujeres que tienen contratos fijos discontinuos.
Desde el 27 de mayo ya no tienen derecho al desempleo más de 25.
000 trabajadores fijos discontinuos.
Y por poner un ejemplo, porque han sido los primeros afectados, todos y todas ­sobre todo todas, porque son mujeres­, aquellas que trabajan en los centros escolares, en los comedores escolares, en las limpiezas escolares terminaron el contrato el día 30 de mayo, esperaban que iban a tener derecho a paro el 30 de junio y este decreto acabó con su derecho al paro.

¿Entran estos contratos en los 65.
000 beneficiarios del señor Zaplana?
¿Es o no es un recorte el que se obligue a aceptar un empleo a 30 kilómetros, total sólo si hay un 20% de salario que se pierde en el transporte?
¿Alguno de ustedes se podría plantear perder el 20% de su salario?
Saben ustedes lo que significa el 20% de salario en unos salarios de los que podemos hablar de 60-70.
000 pesetas?
¿Con qué alegría el legislador se atreve a reducir el 20% de ese tipo de salarios?
¿Es o no un recorte el que los mayores de 52 años regalen ­y digo regalen­ su subsidio, el que les corresponde, a los empresarios para los que trabajan?
¿Es o no un recorte?

Que alguien aquí en esta tribuna nos diga a todos una sola medida que beneficie a uno solo de esos teóricos 65.
000 beneficiarios valencianos que dijo el señor Zaplana, porque si algo hemos aprendido con este proceso, con este decreto, es que, evidentemente, la credibilidad del Gobierno es nula.
De algunos consellers, lo conocíamos ya, ya lo sabíamos.
Del conseller de trabajo, en concreto, conocíamos su credibilidad en estas Cortes.
Pero, evidentemente, en este proceso el señor Zaplana hablando de 65.
000 beneficiarios, la señora portavoz negando la evidencia y ejerciendo, y ejerciendo de piquete informativo de los sindicatos, llamando a la manifestación a todos aquellos que oyeron por televisión que no estaban en huelga.
.
.
Aquellos, aquellos, que cuando llegaron de la playa ­esas playas que estaban llenas el 20 de junio­, cuando llegaron de la playa y vieron la televisión, vieron a la portavoz del Gobierno negando dónde habían estado ellos.
A ese piquete informativo, esa credibilidad del Gobierno que ha sido afectada.
.
.
Aún así, a esa credibilidad, nos gustaría que subiese aquí y nos dijera una sola medida positiva de un decreto que, desde luego, debe rechazarse y que, desde luego, debería ser inconstitucional.

Porque nunca como el 21 de junio, los periódicos, los mejores diarios internacionales habían hablado tanto de España.
*Le Figaro*: "La paz social española ha quedado en humo".
*Le Monde*: "La huelga ha aguado la fiesta Aznar".
*The Guardian*: "La huelga golpea a España".
*Washington Post*: "La huelga bloquea los transportes".
Podríamos continuar.

Ustedes pueden poner todas las imágenes que quieran en Canal 9 subiendo las persianas de los comercios, pero la realidad no es esa.
Y la realidad, además, es que en unos momentos donde estamos celebrando los 25 años de la democracia española, donde hace poco celebrábamos el aniversario de nuestro Estatuto, donde estamos celebrando el aniversario de nuestra Constitución, el Gobierno no puede hacer este tipo de normas que atentan directamente contra la Constitución y contra la democracia, la credibilidad de estos gobiernos.
Porque las estadísticas y las cifras se pueden modificar, pero la realidad del mercado no, la realidad de la sociedad no se puede modificar ni siquiera con su mayoría absoluta.
Y este decreto no tiene nada que ver con las necesidades del mercado, con las necesidades reales del mercado de trabajo.

Señores del Partido Popular, reflexionen.
Las mayorías absolutas nunca, nunca son tan absolutas y, afortunadamente, nunca son eternas.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

En representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula el senyor Díez.

 

**El senyor Díez Cuquerella:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Primer de res, s'haurà de fer alguna menció a allò que realment és el debat d'este punt, és a dir, la possibilitat que les Corts Valencianes presenten un recurs d'inconstitucionalitat davant el decret promulgat pel Govern.
Perquè ací després ja s'han fet altres intervencions que no tenen res a vore en absolut amb el punt en qüestió, però que també procurarem que tinguen una resposta el màxim d'adequada possible.

En primer lloc, i remetent-me únicament i exclusivament en principi a alguna crítica que s'ha fet, ja que s'ha utilitzat la via del decret llei per a fer una reforma laboral, primer de res s'ha de dir que, des de 1989 fins ara, totes les normes que hagen sigut amb acord o sense acord dels distints grups polítics, totes les normes en matèria laboral, s'han aprovat per esta via del decret llei.
En els últims 13 anys, des de 1989 fins ara, s'han aprovat 16 decrets llei sobre normatives laborals.
És a dir, no s'escandalitzen vostés, que des de l'any 1989 fins a l'any 1995 s'han produït reformes laborals substancials per la via del decret llei.

I per què s'han produït per la via del decret llei?
Molt senzill.
Perquè reconeixent, com hem de reconèixer tots, que la potestat legislativa li correspon, sense cap dubte, al Parlament, que és el poder legislatiu, a pesar d'això, i ací s'ha reconegut, l'article 86 de la Constitució Espanyola habilita el Govern perquè puga dictar, mitjançant decrets llei, normes que sense ser lleis, tinguen força de llei.
Però en la mesura que això suposa, evidentment, una substitució del poder legislatiu, evidentment, se li posen uns condicionaments.
Eixos condicionaments s'han dit ací també, que és que existisca un pressupost habilitant eixe decret llei, és a dir, que estiguem davant una situació d'urgent necessitat.

I vostés ací, sobretot el grup proposant, en la seua moció fan una relació de paràgrafs de dos sentències del Tribunal Constitucional volent fonamentar esta proposta precisament en eixes dos sentències.
Però, clar, les sentències tenen altres paràgrafs que ací no s'arrepleguen, però sobretot les sentències, després dels seus raonaments, tenen una decisió i, mire, en estes dos sentències que vosté cita, el recurs d'inconstitucionalitat que se va presentar en el seu moment pels grups de l'oposició no va tindre un resultat positiu davant del Tribunal Constitucional.
Sí que és de veres que, parcialment, una d'elles va considerar inconstitucional la retroactivitat que se pretenia d'unes normes que fixaven la quantia de l'Irpf, per l'efecte de retroactivitat de la norma, no pel contingut de la norma.

Però és que, en definitiva, si acudim a eixes sentències també li he de dir que eixes sentències diuen que esta Constitució nostra espanyola, ha adoptat una solució flexible i matisada respecte d'eixe fenomen que puguem dir que és el decret llei, que eixa Constitució d'una part no mos du a prescriure, és a dir, a considerar inviable la via del decret llei, però per altre costat tampoc deixa totes les portes obertes a l'existència d'eixe decret llei.
Se posa en una fórmula matisada, una fórmula matisada on la decisió política del govern de torn és el que té la responsabilitat de decidir, dins de les normes que s'haja marcat eixe govern, dins de les circumstàncies que en cada moment concorren, dins del seu programa electoral ­m'atreviria a dir­, cada govern puga fer ús d'eixa via del decret llei, d'una forma sense vulnerar drets constitucionals, efectivament, però que servisquen per a utilitzar la política econòmica, la política social, la política, en definitiva, que el govern s'haja marcat.

La sentència invocada, una d'elles, la 182/1997, diu que "per tot allò que s'ha exposat, no cap estimar que, en este cas, el Govern haja fet ús contrari a la Constitució de la seua potestat legislativa, perquè no concorren, en defecte, els pressuposts habilitats".

Bé, estem ara intentant vore si este decret llei reunix eixes condicions.
Només s'ha d'acudir a la seua exposició de motius perquè puguem vore que el Govern està parlant.
.
.
I això és que ho diu l'exposició de motius, però també és que s'ha dit ací per distints grups polítics, encara que no se posen d'acord, perquè per a uns grups polítics l'economia va fenomenal, el Partit Popular ha fet una gestió fenomenal perquè existix una caixa important de recursos en l'Inem, i per un altre costat, per a altres grups polítics, la situació tan desastrosa de l'economia espanyola i de la situació política actual precisament és el que no aconsella que el Govern prenga unes mesures.
Quan se posen d'acord podrem contestar mosatros d'una forma més d'acord amb les posicions que tenen.
Quan estan tan dispars, de veres que mos resulta a mosatros difícil comprendre eixes actituds que només se poden comprendre des d'un punt de vista polític d'oposició pura.

En l'exposició de motius d'este decret llei mos ho diu, que la canviant situació de l'economia internacional ­crec que estem d'acord tots­ i la necessitat d'incidir en una situació d'atur, que encara entén el Govern que la situació d'atur és elevada, a fi de millorar el mecanisme d'ajust entre l'oferta i la demanda del mercat de treball espanyol, convertix en urgent les mesures per a millorar el funcionament i impulsar l'accés a l'ocupació dels que no tenen treball.
Crec que amb l'exposició de motius qualsevol recurs d'inconstitucionalitat que volguera presentar-se estaria absolutament soscavat.

Però com el temps s'acurta i no vull deixar passar per alt ­una altra ocasió tindrem després­, no vull deixar passar algunes fal·làcies ­i ho dic amb tot el respecte­ que s'han vessat ací quant al contingut d'eixe decret, he de dir que no és de veres que en este decret l'acomiadament siga més fàcil i barat.
No s'està modificant la indemnització per acomiadament, s'està facilitant que el treballador cobre des del primer dia la seua prestació per desocupació, independentment que puga impugnar o no el seu acomiadament.

No és veritat que se retallen les prestacions per desocupació ni que se limite l'accés.
No se retallen.
Més bé al contrari, s'amplia a altres col·lectius, a nous col·lectius, perquè se permet compatibilitzar en alguns casos amb el treball, i se crea per a tots els treballadors agraris eventuals d'este país, Espanya, una prestació de desocupació contributiva.
Se tracta de gastar millor i no de gastar menys.

No és veritat tampoc que es reduïsca el temps de percepció de les prestacions.
No és veritat que se retallen els drets dels treballadors, perquè la millora de la desocupació facilita oportunitats d'ocupació per a totes les persones que desitgen incorporar-se al mercat de treball, millora el funcionament del mercat laboral de cara a la consecució de la plena ocupació.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Díez.

Per favor, senyories, pregue silenci.

Continue, senyor Díez.

 

**El senyor Díez Cuquerella:**

 

Gràcies, presidenta.

No és veritat tampoc que els fixos discontinus vagen a perdre la prestació ni tampoc els contractes a temps parcial.
Tots van a conservar els seus drets.
L'única cosa que establix la nova norma és que cada contracte s'aplique per a la seua funció, tal com contempla l'Estatut dels Treballadors.
La diferència bàsica entre el fix discontinu i el treballador a temps parcial és que el segon realitza els seus treballs en períodes molt concrets i sempre en les mateixes dates.

No és veritat tampoc que els majors de 52 anys perden drets.
Al contrari, se'ls va a facilitar que puguen fer compatible la prestació amb l'ocupació.
El treballador percebrà el 50% del subsidi i l'empresa completarà fins al salari a què tinga dret, segons els conveni.

I pense que, en definitiva, el que s'està produint en este decret llei és un impuls de creació d'ocupació, a on el Partit Popular, el Govern del Partit Popular, té suficient aval i suficient credibilitat en els anys de govern que du com perquè tots els ciutadans, tots els ciutadans, pensen que estes mesures el que van a produir és la continuació, fent una rectificació de la política econòmica, de la política d'ocupació, van a continuar aconseguint nous llocs de treball en Espanya i en la nostra Comunitat Valenciana.
I això està perfectament percebut per la societat espanyola que, en contra del que se diga, no va entendre en ningun moment la vaga del passat dia 20 de juny.

Moltes gràcies, senyora presidenta, que el temps s'ha acabat.

Res més.

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Díez.

Per a replica té la paraula el senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Senyor portaveu del Partit Popular.

Mire vosté, ens ha intentat explicar el pressupost habilitant, que he llegit amb cura.
Però jo li vaig a donar una dada que em sembla important perquè vosté, fins vosté, entenga que no hi ha pressupost habilitat.

Mire vosté, quan aquesta reforma, quan aquest *decretazo*, encara sense forma de *decretazo*, es va entregar per primera vegada a les direccions dels sindicats, se'ls va comunicar que anava a entrar en vigor l'1 de gener del 2003.
Després, quan es va dir que s'anava a fer una vaga general, es va convocar una vaga general, es va utilitzar el mecanisme de decret llei.
On estava la urgència si el mateix Govern pensava posar en vigor aquestes normes l'1 de gener del 2003?
Vosté ho ha dit, però jo li vull aportar dades.

La urgència està en l'economia?
Des de l'any 1998 fins al 2001, el finançament a la desocupació ha tingut un superàvit, entre aportació de quotes i gasto en prestacions, d'un bilió ­amb b de Barcelona­, 755.
000 milions de pessetes, un bilió 755.
000 milions de pessetes.
Per al 2002, hi ha una estimació de 3.
000 milions d'euros de superàvit, mig bilió de pessetes.
On està la urgència?
L'única urgència era aturar la vaga general del 20 de juny.
No hi ha una altra urgència.

I l'exposició de motius, em permetrà vosté que li diga que és ridícula.
Convé una lectura tranquil·la per a veure els elements d'urgència.
Però jo li vull ressaltar un altre tema que em sembla important.
L'article 86 de la Constitució parla també que no pot afectar els articles del títol primer, 10 a 55, sobre drets fonamentals.
I jo li n'he citat almenys cinc.
I després se n'han citat un muntó d'articles.
Jo li ho vull repetir.

I mire vosté, de veritat, amb tot l'afecte, però jo li he de dir que falta a la veritat vosté.
Falta a la veritat quan diu que no es retallen prestacions.
Què passa, que deu milions de persones s'han tornat boges en este país?
Han estat totes enganyades?
Em vol dir vosté els salaris de tramitació qui els va a pagar ara?
Em vol dir vosté aquelles persones amb menys d'un any de prestació per desocupació que no van a rebre ni un duro de la prestació per desocupació, quines prestacions han guanyat i quines han perdut?
Em vol dir vosté ­i li hem comentat dos portaveus­, aquells acomiadats verbals que no poden cobrar, segons la transitòria, la prestació per desocupació si han perdut o han guanyat?
M'ho vol contar vosté?
Mire, no falte a la veritat.
Les coses són com són, no com vostés volen que siguen.

Em vol dir vosté que els treballadors fixos discontinus de cridada certa van a tenir la prestació per desocupació com tenien fins ara?
Ho ha afirmat vosté ací.
Ho està afirmant de veritat?
És que van a canviar el decret?
Es va a modificar?
Es va a negociar?
Perquè és que si no està faltant clarament a la veritat.
Vosté, el president de la Generalitat, el president del Govern espanyol i absolutament tots els membres que han parlat del Partit Popular, encapçalats pels membres, la consellera Portaveu del Govern i el conseller del Govern.
Donava la sensació, de veritat.
.
.
I s'ha plasmat d'una manera molt gràfica.
Per a conéixer com és este país ens passava com en temps de Franco, havíem d'anar a la premsa estrangera, a Ràdio París i etcètera, etcètera.
És molt fort, eh?
És que teníem la sensació, quan véiem Radiotelevisió Valenciana, d'estar veient el *Nodo*.
Ja quasi sonava la mateixa musiqueta dels Servicios Informativos de don Manuel Fraga Iribarne quan era ministre d'Informació i Turisme.
És que era pràcticament la mateixa.
De veritat, era pràcticament la mateixa.
Són serveis de desinformació.
Sembla que això del senyor Bush s'ho han aprés vostés i ho han aplicat a la Radiotelevisió Valenciana.

Però, miren, que no els passe, per favor, com els passa als mentiders, que al final se creuen ells mateixos les seues pròpies mentires.
Algú de vostés, que tinga un mínim de lucidesa.
El país és com és, no com vostés es creuen que és o voldrien que fóra.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó, vaja finalitzant.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Miren, este país deien que "iba bien".
I estaven molt contents quan "iba bien".
Ara, després del 20 de juny ja no és este país, és un altre país.
I o vostés s'adapten o el país necessitarà adoptar una altra direcció que el puga governar d'una forma mínimament adequada.
El país és com és i, per favor, digue'ns la veritat.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó, acabe.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
no ens falten a la veritat, com han fet sistemàticament i deliberadament el dia 20 de juny i els dies posteriors.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Per a rèplica té la paraula el senyor Díez.

 

**El senyor Díez Cuquerella:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Ribó, jo no he dit ací cap de mentida, jo no he faltat a la veritat.
Jo no vull dir que vosté estiga faltant a la veritat, però sí que li vull dir que vosté tergiversa la veritat i fa un plantejament que me pense que té fàcil contestació.
Vosté me diu "diga'm", vol que jo li diga, en cas d'un acomiadament verbal, quan cobra el treballador.
Ho té clar, no?
Vosté ho ha llegit.
Després que es produïsca l'acte de conciliació, eh?
Quan cobrava abans, quan cobrava abans?
Cobrava després que hi haguera una sentència.
Quan se produïx l'acte de conciliació?
Al cap de 20 dies, 25 dies o 30 dies.
Quan es produïa el juí on se dia l'acomiadament improcedent?
Al cap de dos o tres mesos.
Comença a cobrar abans o no?
Comença a cobrar abans.
Estem d'acord, perquè ara cobrarà després de l'acte de conciliació i abans cobrava després del juí.

Però és més, és més.
Ara, segons este decret, cobrarà des del primer dia i des de la primera pesseta amb la garantia que vostés mateixos han reconegut ací dels fons de l'Inem, garantia absoluta que va a cobrar.
Abans, amb eixos salaris de tramitació vostés saben que moltes vegades cobraven el 40% perquè el pagava el Fons de Garantia Salarial, perquè l'empresa igual deixava de pagar.
I això ho saben vostés.
No me diguen que estem falsejant, quan vostés el que estan fent és alterant una veritat, estan alterant una veritat.
La situació és tal com li la estic dient.
I si no sap llegir vosté el decret ja és la seua responsabilitat.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, pregue silenci.

 

**El senyor Díez Cuquerella:**

 

Mire, si parlem de la vaga i la no vaga és que resulta molt curiosa la seua proposició.
Perquè està parlant vosté en la proposició que això ha sigut a conseqüència d'una reacció contra la vaga.
I li he de dir que això és precisament tot el contrari.
Pense vosté, pense vosté i pose's d'acord.
Pense que se produïx la publicació del decret en el mes de maig i la vaga per a juny.
La publicació del decret és del 25 de maig i la vaga se produïx el 20 de juny.

Quant a allò que vosté me diu que s'han conculcat drets del títol primer, mire, el títol primer de la Constitució té el reconeixement constitucional de drets com per exemple dret a l'educació, dret a la llibertat, dret a la igualtat davant la llei sense discriminació per raó de naixement, sexe, raça o religió; té el dret a la llibertat ideològica i religiosa; està contemplat també en eixe títol primer el dret a l'honor, a la intimitat personal, a la pròpia imatge, a la llibertat d'expressió, de càtedra, d'associació, a la llibertat d'ensenyança, a la propietat privada, a l'herència, a la protecció a la salut, dret a una vivenda digna.
.
.
Eixos són els drets constitucionals que empara el títol primer de la Constitució.
El que no pot fer vosté és traslladar el rang de Constitució a una norma o a una llei d'ús diari per a dir que este decret està retallant drets constitucionals perquè està introduint una reforma laboral quant a prestacions.
El ciutadà espanyol no per això deixa de tindre les seues prestacions socials per este decret, amb la qual cosa no s'està conculcant el dret a les prestacions sanitàries i socials.

Però sobretot, sobretot, fixe's, el que fa este decret llei és reconéixer un dret constitucional del títol primer de la Constitució que vostés ací no han anomenat, que és un dret i un deure, llisca's vosté l'article 36 de la Constitució.
Hi ha un dret arreplegat en eixe títol primer, en eixe article, que és concretament el dret al treball i el deure de treballar, el dret al treball i el deure de treballar.
I així precisament va destinat este decret llei, va destinat a procurar que els espanyols i els que no ho siguen però que estiguen en territori espanyol.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci.

**El senyor Díez Cuquerella:**

 

.
.
.
tinguen el dret al treball, però també l'obligació, el deure de treballar.

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Díez.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Moreno.

 

**La senyora Moreno Fernández:**

 

Gracias, señora presidenta.

Los derechos constitucionales.
A 185.
000 valencianos les gustaría tener derecho a trabajar y a 185.
000 valencianos el Gobierno del PP ha promulgado un decreto ley que no les afecta ni una sola de las medidas.
No ha habido aquí ni un solo argumento por el cual esos 65.
000 famosos beneficiarios, de verdad, se beneficien, 185.
000 valencianos a los cuales el Partido Popular no les asegura trabajo, *(remors)* derecho constitucio.
.
.
Trabajo, sí, trabajo.
El decreto ley.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci, per favor.

 

**La senyora Moreno Fernández:**

 

.
.
.
sin que los señores y las señoras diputadas se pongan nerviosos, el decreto ley, el decreto ley que recorta prestaciones, que recorta derechos constitucionales, ese decreto ley se llama de medidas para el empleo.
Ni una medida para el empleo, ni una.

Derecho constitucional también, señor Díez, también a trabajar, pero también el derecho a la huelga, derecho a la huelga.
También es un derecho constitucional, un derecho que ha intentado ser reprimido por este Gobierno.
Y quiero recordar que ya no solo es el Partido Socialista, ya no solo son los sindicatos, que para ustedes han pasado de ser buenos a ser malos; ha sido la propia justicia la que les ha dicho que el derecho de huelga es constitucional, que por mucho que el señor conseller en un momento determinado dijera "y ahora vamos a cambiar la Ley de huelga", pues no señor, las leyes se hacen cuando toca, no en caliente.
Y los sindicatos, que son serios y responsables, se autorregulan los servicios mínimos.
La huelga, también es un derecho constitucional.

Y no es una falacia, señor Díez, el que se abarate el despido.
No es una falacia.
Se abarata, se regala el trabajo.
Lo de los mayores de 52 años, que han hecho ustedes, es una vergüenza.
Los mayores de 52 años que tienen un subsidio van a trabajar con ese subsidio y abaratan el trabajo en las empresas, cuando se acabe el subsidio la empresa irá y buscará otro, y mientras el trabajador de 52 años se habrá quedado sin trabajo y sin subsidio.
¿Eso es beneficiar, señorías?
Eso, evidentemente, no puede ser constitucional, porque nuestra Constitución no puede favorecer eso.

¿Que no recortan ustedes el desempleo?
¿Que no están recortando ustedes las prestaciones?
¿Es cierto o no es cierto que ustedes, con toda la alegría del mundo y sin ningún tipo de problema de conciencia, van a poder obligar a cualquier trabajador a que acepte el empleo que el funcionario de turno considere adecuado, sin más límite que el que el funcionario de turno considere adecuado, siempre que total solo se rebaje un 20% ­y creo que hay que insistir­ un 20% en el salario?

¿Cómo que el salario de tramitación es un lujo porque ahora van a cobrarlo desde el momento en que se produzca la conciliación?
Señor Díez, antes existía salario de tramitación desde el despido hasta la fecha en que llegaba el juicio y la conciliación.
Se cobraba en el momento del despido o después, pero se cobraba, el trabajador sabía que tenía derecho a ese salario de tramitación.
Hoy por hoy no, hoy por hoy se obliga a la conciliación, con lo cual se está forzando al trabajador a que esa conciliación sea más barata, a que ese despido sea más barato, porque al empresario no le va a costar dinero.
Y, por tanto, el empresario no tiene ningún interés en conciliar, en armonizar.
Eso se llama abaratar el despido.

Y los fijos discontinuos, señor Díez, lo siento mucho, ojalá usted tuviera razón, ojalá, porque además en esta Comunidad afecta directamente, porque en esta Comunidad fue un logro y una conquista el que los fijos, los trabajadores del campo, las mujeres, las *collidoras* del almacén, las *encaixadoras* de los almacenes, tuviesen contratos de fijos discontinuos.
Y fue una conquista, porque no es lo mismo ser eventual que ser fijo.
Yo creo que los trabajadores, los que son trabajadores saben la gran diferencia.
Y fue una conquista que tuvieran paro.
Y ustedes de un plumazo, de un *decretazo*, se han cargado ese derecho y no tienen paro.
Y la diferencia entre que haya llamada o que haya período cerrado para el trabajador es esencial, pero ahora, desde luego, va a ser mucho más esencial, porque en uno tendrá trabajo y en otro no tendrá trabajo.

Insisto y repito: no puede ser constitucional una norma que es negativa totalmente para los trabajadores.
Desde luego, lo que no es es justa.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Té la paraula per a rèplica el senyor Díez.

 

**El senyor Díez Cuquerella:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Señora Moreno, o usted no me ha entendido o yo no me he sabido explicar.
Pero lo que es cierto es que ha hecho usted una interpretación totalmente diferente a lo que han sido mis palabras.

Yo he dicho que desde que se formula el acto de conciliación en los despidos verbales tiene derecho a cobrar, pero, evidentemente, con efectos retroactivos desde el día en que se ha producido el despido.
No venga usted tergiversando lo que usted sabe cómo es.
Y en cuanto a los despidos que tengan por escrito, evidentemente, están cobrando desde el primer día que se produzca el despido.
Es decir, que no existe ningún lapsus en donde el trabajador vaya a perder.
Cobra desde el primer día, tanto en despidos verbales como en despidos escritos, cobra desde el primer día.
No haga usted una mala interpretación.

Y, bueno, frente a todas esas críticas y frente a las afirmaciones de que el Partido Popular está haciendo mal las cosas, pues nada mejor que decirle que, sinceramente, la sociedad española está confiando más en el Partido Popular que confió en el Partido Socialista, y solamente aunque sea a la vista de los resultados, a la vista de las cifras.
Y a usted le gustan las cifras y se las voy a dar, le voy a dar las cifras.

Mire, señor Moreno, en 1995 en la Comunidad Valen-ciana había registrados 271.
000 parados.
En este momento hay 133.
000, no 180.
000 que ha dicho usted, 133.
000 parados registrados.
Pero es que no solamente es eso sino que de esos parados existe una tasa de cobertura, es decir, hay unas prestaciones que reciben los parados, la tasa de cobertura en 1995 era del 49,6%.
Actualmente, la tasa de cobertura está en el 73,4% de esos parados.
Esto son cifras oficiales.

Pero es que además, señora Moreno, fíjese la política del Partido Popular, que ha permitido que el paro, en ese colectivo que denominamos sin empleo anterior, es decir las personas que acceden por primera vez a un empleo, se ha reducido en la Comunidad Valenciana en un 66,4% desde 1995, lo que convierte precisamente a ese sector en el que más ha bajado el desempleo en este período de 1995/2002.
Y esta evolución lo que explica es que las personas menores de 25 años hayan sido las más beneficiadas por el descenso del paro.
Eso supone que en junio de 1995 en la Comunidad Valenciana había casi 82.
000 jóvenes apuntados en las listas del paro.
Esa cifra de 82.
000 se ha fijado actualmente en 21.
000, lo cual supone una reducción del 73,34%.

Y por si quiere usted que le añada más datos, como a usted le gusta, le diré, y el tiempo dará la razón.
.
.
Lo que ocurre es que viendo estos datos, viendo estos datos que son irrefutables, la sociedad española no tiene otra alternativa, tiene que confiar en que también la política de desempleo que va a producirse como consecuencia de este real decreto ley sin duda alguna va a tener los mismos resultados satisfactorios que hasta estos momentos actuales ha tenido la política de empleo del Partido Popular.
Y ahí tenemos, tiene el Gobierno la previsión de que existan 140.
000 beneficiarios del subsidio de mayores de 52 años, ese que a usted no le gusta.
Pero le aseguro que a esos 140.
000 les va a gustar, les va a gustar, no se preocupe.

Pero es que es que perceptores de prestaciones, tanto contributivas como de subsidio, van a ver incrementados.
.
.
Existen contratos de inserción previstos, eso que también pienso que a usted le gusta, existen 70.
000 contratos de inserción previstos.
Y por si acaso tuviera usted alguna otra duda, sí que le diría, para que también nos centremos en el contexto de España, que la tasa de cobertura en general en todo el Estado español, ya que le he dado la cifra de la Comunidad Valenciana, la tasa de cobertura en España, que en el año 1995 estaba en el 50,7%, en la actualidad, siete años después de gobierno popular, está en el 60,4%.
Evidentemente, en la Comunidad Valenciana hemos dado un salto superior, porque usted también sabe que las condiciones de la Comunidad Valenciana están siempre por encima de la media del Estado español y por encima de la media europea.

Nada más y muchas gracias.
*(Remors.
Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Díez.

Vull recordar a les il·lustres diputades i diputats que per a esta presa en consideració d'esta proposició no de llei és necessària la majoria absoluta.

Senyories, votació a la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre promoció del recurs d'inconstitucionalitat davant la promulgació pel govern estatal del Reial Decret Llei 5/2002, de mesures urgents per a la reforma del sistema de protecció per desocupació i millora de l'ocupabilitat, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 39 vots a favor, 44 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada la presa en consideració.

Senyories, s'alça la sessió.

 

*(S'alça la sessió a les 11 hores i 50 minuts)*