Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 28 d'octubre de 1999.
Comença la sessió a les 10 hores i 8 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 11.
Segona i darrera reunió.**

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre establiment en els pressupostos de l'any 2000 d'ajudes econòmiques destinades als instituts tecnològics valencians, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià (RE número 1.
186, BOCV número 11).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Es reprén la sessió.

Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre establiment en els pressupostos de l'any 2000 de línies d'ajuda econòmica destinades als instituts tecnològics valencians, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.
Té la paraula, per a la seua presentació i defensa, la senyora Pérez.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Els instituts tecnològics vénen oferint a les empreses valencianes recolzament en I+D, formació, assaigs.
Han orientat les empreses dels diferents sectors en temes de qualitat.
Cal també que comencen a orientar la seua activitat cap als temes de gestió mediambiental basades en la norma UNE.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora diputada.

Per favor, pregue silenci a tots els diputats i diputades.
Gràcies.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Bé, conforme els dia, cal també que comencen a orientar la seua activitat cap als temes de gestió mediambiental basades en la norma UNE, ISO 14.
001 i semblants, creant unitats mediambientals als diferents instituts tecnològics que informen i formen les empreses en allò que fa referència al medi ambient i a crear la sensibilitat necessària del fet que la modernització de les Pime valencianes ha de fer-se respectant el nostre medi, ajudant-les a complir la legislació referent a temes mediambientals, que és una de les més incomplides que existixen.

Al mateix temps, senyories, cal també que els instituts formen i informen les empreses en allò referent a la correcta gestió de riscs laborals, ja que aquest és un dels mals més greus sobretot a la construcció, però que els altres sectors de la indústria també el sofreixen.
A l'estat espanyol existeix la norma UNE 81.
900, de gestió de riscs laborals.
Malgrat l'incís de ferits, malalties i morts que es produeixen cada dia, aquest tema no s'està promocionant a les empreses com caldria, i la prova més evident és que al recent Pla tecnològic 1999 de l'Impiva hi ha programes per implantar qualsevol tipus de norma, a excepció de la norma UNE 81.
900, de gestió i prevenció de riscs laborals.
Aquesta situació deixa palesa la poca importància que les persones, considerades com a motors productius a la indústria, tenen en aquestos moments.
I ha estat aquesta qüestió primordial la que ens ha conduït a presentar la següent proposició no de llei.

"Les Corts Valencianes insten al Consell perquè en els pressupostos per a l'any 2000 es contemplen línies d'ajuda econòmica destinades als instituts tecnològics valencians, amb l'objectiu de formar i informar les empreses en matèria mediambiental, així com de prevenció en riscs laborals i en la salut.

El Consell retrà comptes de l'acompliment d'aquesta resolució en el termini de un mes.
"

 

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

En relació a esta proposició no de llei, hi ha una esmena, la número 1.
927, presentada pel Grup Parlamentari Popular.
Té la paraula el representant del Grup Parlamentari Popular, senyor Rodríguez Marín.

 

**El senyor Rodríguez Marín:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Teniendo en cuenta que la iniciativa parlamentaria de la ilustrísima señora Dolores Pérez es compartida por mi grupo, que, en sintonía con alguna de las actuaciones ya existentes en el gobierno, merece en todo caso una contemplación favorable y parcial de la misma, proponemos una enmienda de modificación que venga a redundar y a ampliar el contenido de la proposición no de ley presentada por el Grupo de Esquerra Unida.

En esta línea y en la línea de colaboración, de entendimiento y con la satisfacción que le cabe a mi grupo de realmente encontrar iniciativas positivas, con las que nunca nos negaremos a colaborar, vemos cómo debemos no sólo apoyarla sino ampliarla, porque sabemos y nos consta que ya durante el curso de 1999 se iniciaron unas determinadas gestiones en tal sentido.
Y así vemos cómo especialmente la Conselleria de Industria y Comercio establece unas líneas de información y formación de las empresas en materia medioambiental, así como también en materia de prevención de riesgos laborales.

Vemos entonces, y adelantamos, que conocemos que en los presupuestos próximos que va a presentar el gobierno, en los del 2000, ya se tiene en cuenta, a través del Impiva, la creación de unas acciones y la puesta o la provisión económica de unos fondos para la formación de las empresas de los trabajadores y para que dicha formación redunde asimismo, en primer lugar, en una mejora medioambiental, y en segundo lugar, en la prevención de riesgos laborales.

Todo ello conocemos que se va a hacer a través del Avef, el acuerdo valenciano, y asimismo mediante medidas especiales que existen en la elaboración del Plan de formación de seguridad y salud en el trabajo de la Comunidad Valenciana.
Vemos cómo además de eso y para su realización se crea la Comisión Paritaria de Seguridad y Salud en el Trabajo de la Comunidad Valenciana, que fue presentada a tres bandas, por la Conselleria de Empleo a la Cierval y a los sindicatos Comisiones Obreras y UGT.
Pues bien, este Plan de formación en prevención de riesgos laborales y normativa de aplicación viene a dotar a los delegados de prevención con 15.
000 millones de pesetas; a los trabajadores designados por las empresas, los trabajadores que se pongan por empresas y sindicatos, de 10.
000 millones, y a los empresarios Pyme con 25.
000 millones.

Con todo esto entendemos, pues, que ya hay unas líneas, y que verdaderamente, atendiendo ya no esta actuación, que es consecuencia de la interpelación que en su día hizo la diputada y se han ido atendiendo estos requerimientos, que nosotros reforzamos y apoyamos, en este sentido, razonablemente, planteamos una enmienda, que podría ser de ampliación, con el mismo objetivo.

El primer punto de la enmienda que voy a relatar, a leer, es: "Las Cortes Valencianas apoyan que los presupuestos de la Generalidad para el año 2000 contemplen líneas presupuestarias para desarrollar actuaciones encaminadas a la formación de las empresas en materia medioambiental y de prevención de riesgos laborales, a disposición de los institutos tecnológicos valencianos y de las empresas que las soliciten.
" Prácticamente esto coincide con el primer punto, más o menos, de los que presenta su señoría.

Pero a continuación exhortamos a la Conselleria de Industria, Comercio y Turismo y a la Conselleria de Empleo a que impulsen actuaciones tendentes a dicho fin y especialmente el Plan de calidad y seguridad industrial, el Plan de mejora del medio ambiente, los planes de diversificación y ahorro energético y de energías renovables, la red industrial de comunicaciones y servicios, el Plan de formación de seguridad e higiene en el trabajo y el Plan de acción contra los riesgos laborales.

A continuación contempla la modificación que defiendo desde esta tribuna que la Conselleria de Empleo, a través de los gabinetes de seguridad e higiene en el trabajo, impulsen actividades formativas de apoyo, cursos de formación básica, cursos de formación de expertos y jornadas técnicas.

Y finalmente, en un cuarto punto, coincidiendo totalmente con la proponente, digo: "El Consell, en el plazo de seis meses, dará cuenta a estas Cortes del grado de cumplimiento de la presente resolución.
" Es decir, junto con el total de la Cámara soberana representante de la ciudadanía, queremos que el propio Consell, que además es nuestro gobierno, pero es indiferente, nos informe de la realización.

Entiendo, pues, que podría ser esta situación en la que claramente se detecta una colaboración para mejorar las solicitudes de formación e información para evitar riesgos laborales y asimismo para mejorar la calidad ambiental, y considero, pues, que está escuchando y que merecerá la aprobación de su señoría y de su grupo la enmienda de modificación que propongo.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Rodríguez Marín.

Per a acceptació o no de l'esmena, té la paraula la senyora Pérez.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Voldria començar fent una xicoteta rectificació sobre l'esmena presentada per l'il·lustre diputat Rodríguez Marín.
En el segon punt, on fica "Conselleria d'Indústria, Comerç i Turisme", "Turisme" no, Conselleria d'Indústria i Comerç.
Jo ja sé que abans érem així, i això també porta a la situació de confondre'ns.

Després d'això, dir que hui per a les Pime valencianes, si estigueren ací ara sentint-nos, jo crec que al cent per cent seria un dia de satisfacció.
I de satisfacció perquè és de veritat que l'entramat industrial de la societat valenciana és eixa xicoteta i mitjana empresa, microempresa, comerç, que necessiten molta ajuda per a poder lluitar dintre d'eixa globalitat de l'economia i de la indústria, necessiten ajuda de la Generalitat per a poder dur endavant aquelles iniciatives de preparació, de ficar a punt les seues empreses, els seus comerços, per a poder ser competitives.
Competitives no solament quant a preus sinó capaces de competir en qualsevol lloc de l'Europa comunitària, per no anar més enllà, i *ojalá* fóra possible.

Les empreses grans, les grans empreses que tenim al País Valencià tenen el suficient capital per a fer front a tot açò que demanem, i de veritat que ho tenen aplicat.
I és una meravella, jo sense voler recordar-ho moltes més vegades, podem recordar el tema Mercadona, que va estar guardonat l'any passat i que a mi això em plena de satisfacció per l'empresa, pels treballadors, per la situació, perquè de més a més conserven l'entorn, perquè tenen totes les marques ISO, i jo voldria, lògicament, que les tingueren tots.

I a mi em sembla que és important l'esmena que s'ha presentat, i és important perquè, si les seues senyories recorden, he incidit en nom d'Esquerra Unida reiterades vegades en esta trona demanant la qualitat total, que és aquella que té el compendi de tot, i és allò que el senyor Rodríguez Marín ve a presentar en esta esmena.
I, lògicament, des d'Esquerra Unida, que es sent part de la col·laboració d'eixa voluntat d'anar més enllà en les nostres empreses, de promocionar-les, d'assegurar el benestar dels treballadors, d'evitar molts més greus problemes, anem a acceptar-la, a més a més en la seua totalitat.
I m'explicaré.

En la seua totalitat perquè la part que concernix a la Conselleria d'Indústria és allò que jo demanava com qualitat total, i estem d'acord, queda molt més ampliada, arreplega tots els punts d'eixa qualitat i va a ser positiu.
I en la segona part perquè és fonamental que els cursos de preparació, d'orientació, no deixen d'existir en els anys que facen falta, no dic interminablement, però en els anys que facen falta per a tindre eixes xicotetes i mitjanes empreses i microempreses disponibles per a no ser subsidiàries, per a caminar per elles mateixes.
I per això, durant molts anys haurem d'estar ajudant-les, donant-los eixe suport que tan magníficament el senyor Rodríguez Marín ha exposat.

I també acceptem el punt quatre, que és el segon punt que nosaltres presentàvem, on nosaltres demanàvem que en un mes comencen a funcionar.
Jo entenc allò dels sis mesos.
I entenc allò dels sis mesos basant-me en la voluntat que en este moment hi ha per part de la conselleria de crear eixe institut de qualitat del que no tardarem gens en parlar.
Però jo entenc també que amb la barbaritat d'indústries que tenim al País Valencià, que han de ser programades, estudiades, a vore qui ho té, qui no ho té, la quantitat de treballadors, les zones on estan immiscuides, la planificació dels cursos, en definitiva es necessita una mica més de temps.

Però també entenc que aquelles empreses que ja estan, diguem, controlades sabent quines coses són les que demanen, com els seus treballadors tenen cursos o no, quina situació real és la que tenen, començaran a funcionar d'immediat només accepten els pressupostos de la Generalitat Valenciana.

I com eixes coses em complauen, jo estime que ha estat una bona voluntat per part de tots els membres d'esta cambra i que esta proposició no de llei és de tots i per als valencians.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Per a fixar posició, en representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el senyor Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

Senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Abans que res deixar clar el recolzament del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes a la presa en consideració de la Proposició no de llei.
Dit això, voldria valorar positivament no sols la proposició sinó també l'esmena presentada.
Perquè, al meu entendre, l'esmena el que fa és dotar d'universalitat la proposició que s'havia fet abans, perquè al cenyir-nos sols als instituts tecnològics deixàvem un camp molt ampli d'empreses que no podien acollir-se a eixes millores possibles d'informació i formació per no gaudir d'un institut tecnològic que les representara.

Tots sabem que els instituts tecnològics estan formats per sectorials d'empresaris, però que no tots els sectorials d'empresaris gaudeixen d'un institut tecnològic que puga representar-los.

Jo he buscat alguns exemples que podíem comentar de sectorials que sí que tenen molta necessitat d'informació i formació en temes mediambientals i de riscs laborals i que hagueren quedat fora si no s'haguera aplicat l'esmena que ha presentat el Grup Popular, que jo crec que li dóna universalitat al procés.

Algunes que jo he vist i en les que crec que caldria, quan es faça la legislació, quan es reglamente la llei, fer una incidència especial, inclús publicitar davant d'eixes sectorials el fet perquè pogueren adherir-se, són per exemple el ram de les tintoreries, que cada vegada estan més esteses a la nostra comunitat, manipulen productes tòxics, hi ha sinistralitat laboral i, per una altra part, tenen el greu problema d'haver d'eliminar el productes utilitzats sense perjudicar al medi ambient.

Per tant, jo crec que cal que a ells els anunciem estes mesures i que fem especial incidència en publicitar des d'eixe sector.
També els tallers de reparació de vehicles que, a més de tindre tot el que hem dit abans, tenen el greu problema d'eliminar l'oli que han utilitzat en la conducció.
Crec que també aquí deuríem d'incidir i fer una publicitat específica per a què d'alguna manera s'incorporaren a esta línia d'ajudes o inclús que actuaren a la millor com a clients d'algun institut tecnològic per a poder, des del propi institut, oferir el servici.

Una molt important, i que cada volta està tenint més renom, és Adecova, que és l'Associació de *Desguaces* de la Comunitat Valenciana.
Units als problemes anteriors, el fet d'haver d'anar d'adaptar-se cada vegada més ràpidament a les directrius comunitàries que van incorporant-se ràpidament al marc jurídic en defensa del medi ambiental.

Per tant, crec que aquí caldria incidir d'una forma específica, sobre tot en el tema d'eliminació d'aquells productes del cotxe que no són reutilitzables.
Aleshores, hauríem d'incidir moltíssim en eixe tema.
Sobre tot, tenint en compte que ja hi ha greus problemes a la nostra comunitat, perquè han començat a ficar-se estos abocadors ­diguem­ de cotxes, han començat a ficar-se de manera que no hi ha cap d'impermeabilització del sòl on estan; inclús ha arribat el punt que no sols estan ja perjudicant el sòl, incloent productes nocius per a la terra, sinó que de fet ja tenim alguna denúncia d'aqüífers que es veuen afectats per no tindre una regulació correcta i una impermeabilització correcta el tema que estàvem comentant, el tema dels *desguaces*.
Crec que aquí també caldria, i em dirigisc especialment al grup que sostén al govern, que haurà d'incidir en el fet de la llei, que férem una publicitat específica i concreta dirigida a este sector que està travessant un moment de canvi tremend, perquè cada volta les directives comunitàries són majors.

Està molt bé, en conseqüència, l'ampliació presentada.
I jo crec que si no s'haguera fet així s'hagueren quedat moltes línies sectorials sense poder accedir a l'ajuda, la qual cosa no haguera sigut correcte, simplement pel fet de no pertànyer a un institut tecnològic.

No obstant, considere que en l'afegit que es fa en l'esmena s'hauria de col·locar com a beneficiaris no a les empreses sinó a les organitzacions empresarials, per allò de donar-li un major control.
Si són les organitzacions empresarials les que ho fan tindrem la garantia que els diners que fique la conselleria cara a eixe camp estaran controlats per empresaris, seran per accions sobre els empresaris i seran ells qui els gaudiran.
D'alguna manera es complirà allò que aquesta cambra vol, que és destinar ajudes per a les empreses.
Si en volta de col·locar les organitzacions empresarials col·loquem empreses específiques podíem perdre esta línia de control, que jo que és absolutament necessària.

Per una altra banda, dins de les línies específiques per a accions preventives formatives i informatives, hauria de fer-se, al meu entendre, una discriminació positiva atenent el nombre d'empleats que tinga cada empresa.
I m'explique.
Tots sabem que aquelles microempreses, les microempreses on no existeixen eleccions sindicals, és el propi empresari qui assumeix d'una forma concreta el control de què es complisca tota la legislació en temes de seguretat laboral de l'ocupació.
En conseqüència, aquí deuríem d'incidir una mica més i destinar molts més recursos; sabem que són les microempreses el 76% de les Pymes que tenim a la Comunitat Valenciana.
I, per una altra banda, les altres Pymes, les que sí tenen eleccions sindicals, disposen d'uns delegats sindicals que tenen la sort de tindre uns sindicats que d'una forma molt satisfactòria, escoltant el que ells opinen, els fan cursets específics en cada cas per a mantindre la normativa vigent i adaptada a cada moment en temes de seguretat laboral i tots el que hem comentat abans.

Per tant, jo crec que tal volta caldria d'alguna manera, no sé exactament com, però a l'hora de preparar la llei, fer una discriminació positiva cara a la microempresa, que crec que està més necessitada, donat que la responsabilitat, al ser assumida per l'empresari i tindre tantes coses en el cap, de vegades oblida la més important, que és defensar la seguretat laboral a la seua empresa.

Esperant que estes consideracions siguen ateses per qui corresponga en el moment de redactar el projecte, volem ressaltar una vegada més el recolzament de la proposició dins de l'esperit global de fer cada vegada més ecològiques, segures i competitives les Pymes de la nostra comunitat.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Pérez Grau.

Anem a passar, a continuació, a la votació de la proposició no de llei amb el nou text incorporat.

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 74 vots a favor, cap vot en contra i cap abstenció.
Per tant, queda aprovada la proposició no de llei amb el nou text incorporat.
Moltes gràcies.

 

 

 

 

 

 

 

 

 

***Compareixença del conseller d'Obres Pùbliques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, per tal d'informar sobre els possibles nous traçats per al transvasament Xúquer­Vinalopó, així com els nous terminis previsibles per a l'execució, sol·licitada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià (RE número 1.
010).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Passem, a continuació, al punt nou de l'ordre del dia que és la compareixença del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports per a informar sobre els possibles nous traçats per al transvasament Xúquer­Vinalopó, així com els nous terminis previsibles per l'execució, sol·licitada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

 

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

El tema de la comparecencia se centra en dos aspectos que es el trazado y los plazos de ejecución de la obra del transvase o de la conducción Júcar­Vinalopó.
Me van a permitir que me salga un poquito de la concreción del tema de la comparecencia, que se refiere al trazado y a los plazos de ejecución, y que haga algo de historia sobre el Júcar­Vinalopó.

Yo creo que para hablar de la gestación del Júcar­Vinalopó, sus señorías lo conocen, y concretamente el señor Oltra por ser de la zona del Vinalopó creo que mucho más, yo creo que es una obra o una aspiración que desde el Vinalopó, desde l'Alacantí, se tenía desde hace un montón de años, un montón de años.
Yo recuerdo cómo las sequías de 1978, las sequías del ochenta y pocos, afectaban a toda aquella zona y cómo en aquellos momentos ya hacíamos referencia al Júcar­Vinalopó y habíamos hecho muchos años anteriores referencia a esa situación del Júcar­Vinalopó.
Y yo recuerdo, también, cómo nos contestaban que eso era prácticamente imposible, porque desde Valencia los regantes no lo iban a consentir y cuando se saltaba la problemática de los temas de los regantes entonces decían que el problema estaba en Castilla­La Mancha y que Bono no iba a dejar que esas aguas llegaran nunca.

Yo quiero recordar aquí en la cámara, y creo que lo he dicho en alguna otra ocasión, cómo hace cuatro años aproximadamente tuvimos una reunión en la Conselleria de Obras Públicas, que para mí fue muy importante porque nos abrió los ojos sobre posibles soluciones de consenso y de acuerdo con todos los usuarios del Júcar para poder llevar a cabo esa actuación yo creo que transcendental para el medio ambiente en aquella zona y para garantizar un poco los regadíos y algunos abastecimientos de aquella zona de allí.

Yo recuerdo cómo en aquella fecha llegaron los máximos representantes de Usuj y de la acequia real del Júcar, Usuj es la Unión de Usuarios del Júcar, y nos venían con un proyecto muy importante para ellos pero que, al mismo tiempo, podía servir también para aprovechar mucho mejor las aguas.
Ellos nos traían un anteproyecto que tenían de hacía muchos años, que consistía fundamentalmente en modernizar la acequia real, que como sus señorías saben esa acequia real tiene unas dotaciones del Júcar muy importantes ­estamos hablando de centenares de hectómetros cúbicos­, que había una problemática, bueno, de unas conducciones generales no en muy buenas condiciones, y que solventando esa problemática con una conducción nueva y luego la modernización de los regadíos, ellos mismos nos expresaban que se podían ahorrar del orden de los 150 a 200 hectómetros cúbicos al año.
Y, es más, decían ellos, "y eso puede ayudar mucho a solventar algunos problemas del sur de la comunidad".

Rápidamente nos pusimos a trabajar en esa dirección.
Porque si bien es cierto que ese problema que existía de la modernización de la acequia real nos permitía usar mucho mejor las aguas y ahorrar un volumen muy importante, también había otras características, que era la reutilización de aguas, que nos podían permitir también ahorrar agua.
Por ejemplo, y hablando sólo del centro de la comunidad, de la zona de Valencia, de la zona de la Ribera, del Júcar, o de la zona del área metropolitana de Valencia; nos encontrábamos con un caso paradigmático.
El caso paradigmático era que, en Pinedo, había una depuradora con un tratamiento primario y algo secundario, y un emisario costosísimo para tratar de aquella manera ochenta millones de metros cúbicos al año ­que es el agua que se quiere trasvasar en la primera fase al Vinalopó­ y tirarlos al mar, tirarlos al mar.

Bueno, todo eso nos parecía que no era una buena política hidráulica.
Que lo primero que teníamos que hacer era plantear un mejor aprovechamiento de los recursos, y que eso pasaba fundamentalmente por la mejor gestión de los regadíos, por la mejor gestión del agua para regar, y pasaba fundamentalmente por la reutilización de las aguas de las depuradoras.
Se estaba empezando a depurar, en algunas condiciones mejor y en otras peor, pero no se tenía el objetivo de la reutilización.
El objetivo era más la no contaminación.
Una parte.
.
.
yo creo que el objetivo completo es la no contaminación y el mejor aprovechamiento de los recursos.

Todo eso nos hizo pensar que podíamos empezar a hablar de una solución integral importante para mejorar el uso del agua en la cuenca del Júcar.
Y todo eso tenía que ser así, cuando además no existía el Plan de cuenca del Júcar, no estaba aprobado, y teníamos que adelantarnos de alguna manera.
¿Cómo lo hacemos?
Lo hacemos empezando a elaborar, bueno, como un borrador de medio, un miniplan del Júcar, pero dentro de la Comunidad Valenciana que le llamábamos "convenio de actuaciones", y eso se elabora a finales del 95 primeros del 96.
Y empezamos a gestionarlo con el ministerio de, entonces Obras Públicas, después, a partir de marzo o abril del 96, Ministerio de Medio Ambiente.
Y conseguimos convencer ya a finales del 96 a los responsables del Ministerio de Medio Ambiente, para que se firme un convenio para el mejor aprovechamiento de los recursos en la zona de la cuenca del Júcar en la Comunidad Valenciana.

Ese convenio, ¿en qué consistía?
En la misma filosofía que creo que es la que ustedes piden ahora, pero que no aplicaban entonces: modernización de regadíos, mejor utilización del agua, depurar y reutilizar el agua, con lo cual estábamos poniendo en juego un volumen de agua mucho más importante.
Y entonces programábamos una serie de actuaciones.
Las más importantes eran la modernización de la Acequia Real; la ampliación y mejora de la depuradora de Pinedo; la ampliación de la depuradora de Castellón; la ampliación de la depuradora de Rincón de León y de Orgegia; y la reutilización de todas esas aguas, con lo cual obteníamos un volumen importante de agua y a partir de ahí íbamos a la redistribución.

Y para la redistribución cogíamos, creo que eran cuatro proyectos fundamentales: el abastecimiento de la Plana, el abastecimiento de la Ribera, el Camp de Morvedre y el Júcar­Vinalopó.
Eso se firma en enero del 97, o en febrero del 97.
Y yo creo que por nosotros es un buen convenio.
Podemos empezar a hacer cosas y por eso nos encontramos ahora donde nos encontramos.
Pero se origina en Castilla­La Mancha un follón tremendo.
Tan es así, que creo que en Toledo, a la ministra la nombran o la desnombran hija.
.
.
o sea, que no puede pisar Toledo porque ese convenio favorece a los valencianos y castiga a los castellano­manchegos al llevar el agua al Vinalopó.
Y hay un recurso de Castilla­La Mancha para que no se haga el Júcar­Vinalopó, si previamente no se aprueba el Plan del Júcar.

 

Nosotros entendíamos que se podía hacer perfectamente sin aprobar el Plan del Júcar con este convenio y con unas aplicaciones de una ley determinada, pero considerábamos que era mucho mejor que estuviera dentro de la planificación global.
Y entonces nos ponemos a trabajar, junto con el ministerio, con el Plan del Júcar.
Nos ponemos a trabajar con el Plan del Júcar, porque sus señorías también saben que la planificación hidrológica de todo el estado español, de la península Ibérica y de todo el estado español; bueno, pues no estaba resuelta, habían aprobado algunos planes de cuenca importantes pero faltaban por aprobar tres: Tajo, Segura y Júcar, los tres nos afectan y los tres, los más conflictivos.
Y nos ponemos manos a la obra, y en relativamente poco tiempo se consiguen aprobar los tres planes, pero lo que es más importante, el plan nuestro, el Plan del Júcar, se aprueba el 6 de agosto del 97, y como decía el otro día en las Cortes, prácticamente por unanimidad.

Y en ese plan del Júcar, además se contempla el Júcar­Vinalopó, en una primera fase con ochenta hectómetros cúbicos, diciendo que se puede ampliar a ciento veinte hectómetros cúbicos, conforme se vayan obteniendo aguas por la modernización, por el ahorro y por la reutilización.
Con lo cual, además, ya teníamos dos cosas, un convenio donde se contemplaba el Júcar­Vinalopó, y un plan de cuenca que hacía viable además con toda la legalidad que no había tenido nunca, el Júcar­Vinalopó.

Eso es en el Consejo del Agua de la cuenca del Júcar, faltaba la aprobación por el Consejo de Ministros, que sus señorías recordarán, que hubo cierto problema entre el ministerio de Agricultura, Ministerio de Medio Ambiente y algunas comunidades autónomas.
Y al final se aprueban, en julio del 98, por el Consejo de Ministros, todos los planes de cuenca, y a partir de ese momento, el 28 de agosto, se declara el Júcar­Vinalopó de interés general.
En octubre se constituye la empresa Aguas del Júcar, unos días después se firma el convenio de Aguas del Júcar con el Ministerio de Medio Ambiente para la programación de las actuaciones, entre ellas el Júcar­Vinalopó y muchas más.
En febrero­marzo, por parte de la empresa Aguas del Júcar, que se le había encargado desde el ministerio la redacción del proyecto, no sólo la redacción del proyecto, sino después la ejecución de la obra, porque también tiene dotación presupuestaria, se realizan unos estudios de trazados alternativos que se mandan a consultas a determinadas instituciones.

Desde el Consell, en este caso la Conselleria de Medio Ambiente, al trazado elegido se le ponen una serie de pegas importantes medioambientales.
A consecuencia de eso, y ya estamos hablando, esas pegas o ese informe medioambiental creo que es del mes de agosto­septiembre aproximadamente, ya estamos prácticamente en una actualidad, estamos hablando de septiembre­octubre, ¿qué es lo que se hace?
Por parte de Aguas del Júcar, y a instancias en este caso del informe de la Conselleria de Medio Ambiente, pero también de la conselleria de Obras Públicas, pedimos que ese estudio de trazados que había hecho, y sobre todo el elegido, que de alguna manera parecía que el coste económico, tanto de la obra como de la explotación, y el conjunto de todo era el ideal, que se adecuara a todas las condiciones medioambientales.

Desde la empresa Aguas del Júcar se ponen en contacto con.
.
.
vamos, y trabajan coordinadamente con la Conselleria de Medio Ambiente.
Y al final ese trazado, bueno, yo creo que cambia sustancialmente pero aceptando las condiciones que pone el ministerio de.
.
.
o sea, la Conselleria de Medio Ambiente, y hay informe, en principio medioambiental de la Conselleria de Medio Ambiente favorable a ese trazado.

Ese trazado supone que el costo que en un principio estaba en unos 25.
000 millones de pesetas, pasa a 33.
000 millones de pesetas.
Porque, bueno, pues hay que aumentar el número de túneles; hay que hacer algún trazado distinto y es un poquito más largo; se considera que no es posible utilizar el embalse de la Muela, en principio, por las condiciones económicas de Iberdrola y se elige Cortes, el embalse de Cortes con una instalación adicional.
Y entonces, bueno, ese trazado sale por 33.
000 millones de pesetas, ese trazado se informa favorablemente por Medio Ambiente.
Y ahora estamos en el momento de que Aguas del Júcar, con ese informe de Medio Ambiente tiene que terminar, digamos, los proyectos básicos con ese trazado, y los otros dos o tres que figuran en su estudio; pasarlos a la Confederación Hidrográfica del Júcar, para que los informe y salgan a información pública y todo el mundo pueda hacer las alegaciones que estime convenientes.
Aparte de tener que seguir la declaración de impacto ambiental.

O sea, que todavía no podemos hablar de un trazado definitivo, porque todavía faltan una serie de trámites.
Pero sí podemos hablar de que, primero, la obra es.
.
.
la obra, el Júcar­Vinalopó es un proyecto emblemático, es algo que llevamos muchos años haciendo y que yo pediría que entre todos pusiéramos de nuestra parte para que eso pudiera ser una realidad.
Segundo, que Aguas del Júcar tiene presupuesto para poder actuar en esa obra sin ningún problema de ninguna clase.
Y que en relativamente poco tiempo lleva un año constituida Aguas del Júcar, se ha hecho una serie de trabajos importantes.
Y podemos decir que tenemos ya un trazado, informado favorablemente por la Conselleria de Medio Ambiente, después de que Aguas del Júcar haya modificado notablemente su primer trazado que tenía unos problemas determinados.
Y entonces pediría, como digo, el que, bueno, que discutiéramos lo que tuviéramos que discutir sobre trazados y sobre tal.
Pero que tuviéramos cuidado en los planteamientos de este tipo de actuaciones relativas al agua, porque pueden originar problemas que a veces son irresolubles volverlos a reconducir.

También habla de los plazos.
Bueno, como digo, no es responsabilidad del gobierno de la Generalitat Valenciana esa obra.
Depende del ministerio, y en este caso de Aguas del Júcar, que es el ente al que el ministerio le encarga la obra.
Pero sí podemos decir, si hay presupuesto, el proyecto está conforme está, es previsible que en un plazo relativamente corto podamos tener un proyecto definido, y me refiero a primeros del año próximo, la decisión que hay adoptada es que como es una obra muy importante se divida en cinco tramos, para que sean cinco grupos de empresas las que puedan actuar.
Bueno, pues es una obra que no tiene por qué durar más de dos­tres años, con lo cual, en el 2002 aproximadamente esa obra podría estar finalizada totalmente.

Creo que es una obra fundamental para la vertebración de la comunidad.
Es una obra fundamental también por los problemas de medio ambiente que hay en la zona del Vinalopó, la sobreexplotación y la salinización que existe en algunas zonas de allí.
Y es algo que entre todos tendríamos que llegar a conseguir hacer cuanto antes.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Té la paraula, en representació d'Esquerra Unida el senyor Oltra.

 

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Agrair la seua presència i la seua explicació.
Certament és un tema antic, molt antic.
Promeses sobre el transvasament Xúquer­Vinalopó se n'han fet la tira.
Això de l'AVE queda de riure en comparació en açò; no sé si arribarà a la mateixa antiguitat, però és cert.

Una qüestió sí que voldria matisar del que vosté ha dit.
Pareix que ha dit una cosa així com que Esquerra Unida que si havia variat la posició.
Nosaltres, i l'altre dia li ho deia, nosaltres sempre hem estat d'acord en aquest transvasament, a pesar que la política en general nostra no és favorable a este tipus de mesures.
El per què en este cas sí?
Doncs perquè tenim un problema molt greu, que efectivament ­bo, jo sóc d'una zona on el patim­ on n'hi ha una sobreexplotació d'aqüífers impressionant; si això la gent ho sabera dons possiblement podria parlar en més coneixement de causa.
Després cal garantir el proveïment urbà de tota una sèrie de poblacions molt importants del País Valencià, que fins i tot estem tenint proveïments des d'una conca distinta a la nostra, que és la del Segura.
O siga, la conca més deficitària de l'estat espanyol està subministrant-nos aigua a nosaltres que estem fora de la seua conca.

Per tant, és un tema important i que pot tenir problemes futurs greus si no es resol d'immediat.
I després, fonamentalment també, perquè estem parlant d'un transvasament o d'una transferència, que pareix que siga la paraula que ara està més de moda, dins de la mateixa conca hidrogràfica, i això també és un tema important i que en principi hauria de facilitar la seua resolució.

Dic que és una de les obres més antigues, perquè en les actes del Consell d'Elx ja figura ­estem parlant del segle XV­, la proposta que estaria molt bé dur aigua del Xúquer.
O siga, fixe's si la cosa ve de lluny.
O siga que.
.
.
Home, en estos últims anys, clar, efectivament, s'ha fet tota una sèrie de coses, més promeses que coses, això també és veritat, eh.
Hi ha alguna persona per ací que ha sigut vertaderament especialista en crear expectatives i en anunciar projectes que després no han anat a res.

El tema, per exemple, quan estava de ministre el senyor Borrell, aquest va ser u.
.
.
d'eixos, multitud de transvasaments que va anunciar, i que, bo, es va quedar absolutament en res.
En eixos moments el transvasament es plantejava de cent hectòmetres cúbics, i en un cost que segons paraules del seu antecessor, el senyor Fernando Cartagena, que també en l'any 97, no fa tant, també parlava de cent hectòmetres i parlava d'un cost d'11.
000 milions de pessetes.
Això, any 97.
Bo, com va acabar com va acabar, tampoc té més importància.

O siga, a nosaltres, en principi, ens agrada la baixada quant al transvasament d'aigua perquè creem que és un tema en el que cal dur una certa precaució.
O siga, el més fàcil és prometre molta aigua on van a rebre-la, però poc on va eixir.
És un tema preocupant perquè eixa transferència de recursos ocasionarà una pèrdua de cabdal en algun lloc, en este cas en el Xúquer, i això pot tenir conseqüència que, en tot cas, després, podrem parlar.

Però, bé, vostés duen ara mateix quatre anys ja, llargs, de govern al País Valencià.
La veritat és que sí, que ens han fet una referència a tota una sèrie de coses a nivell de tramitació administrativa que han fet, que està bé, però de forment poc, poc.
Perquè, fins i tot, el més avançat que han fet ha sigut presentar un traçat a finals de l'altra legislatura, i ha sigut un traçat que ha tingut molts problemes.
Vosté ha passat un poc per damunt, però jo crec que és interessant aturar-se un poquet perquè pot donar una mostra de la manera que s'ha actuat.
I no ho dic que siga una responsabilitat seua en exclusiva.
Jo sé que aquí han intervingut moltes administracions.
També sé que vosté pel càrrec que té i les competències que té la seua conselleria, doncs, és una peça fonamental aquí també.

Hagué una proposta de dos traçats, en concret un des de Tous i l'altre des de la Muela, i clarament l'opció preferida per part de tots, inclós vosté, doncs, era la de la Muela, per tota una sèrie de raons.
Bé, doncs, a banda que la documentació presentada en el seu moment era una documentació molt deficient, que vosté la coneixerà, molt deficient, i no dit per nosaltres soles, dit inclús pels propis tècnics de diferents administracions, doncs el cost ambiental d'eixe transvasament.
.
.
home!
, li puc esmentar algunes referències que la mateixa documentació oficial parla: "El traçat proposat passa per terrenys catalogats com d'alta o molt alt valor per a la conservació de la natura.
Suposarà un impacte crític, travessa la reserva nacional de caça de la Muela de Cortes i és inacceptable des del punt de vista ambiental.
Dificílment haguera pogut trobar-se una alternativa que afectara a tantes zones d'interés natural".
Això no ho diem nosaltres.
Nosaltres també subscrivim això.
Però això ho diu la mateixa documentació, entre altres, de la Conselleria de Medi Ambient en la legislatura passada.

Crec que és important el vore quina classe de projecte presentaren vostés, perquè, al final, encara que era d'un govern de coalició, doncs era un govern que representava el Consell de la Generalitat Valenciana.
Dificílment es pot trobar una alternativa que afecta a tantes zones d'interés natural.
Això crec que és una cosa demolidora.
I, malgrat això, vostés insistiren en eixe traçat, fins a principi d'octubre, que és quan es fa la roda de premsa i s'anuncia eixe nou traçat.
En aquesta pel·lícula, què ha de vore Iberdrola?
Jo crec que ha de vore molt.
Què volia cobrar Iberdrola per la utilització de les seues instal·lacions?
Se n'adonaren vostés que es convertien en uns ostatges d'aquesta empresa privada?
Són qüestions que haurien d'estar contestades en més amplitud del que vosté ací ha esmentat.

I el nou projecte?
Què planteja el nou projecte?
Rebutja l'anterior i anuncia un altre que conté dues novetats fonamentalment: descarta l'envasament de la Muela de Cortes i planteja un nou envasament per a la mateixa zona, i, en tot cas, planteja que soterrarà una part major del traçat que abans.
Però, ¡alerta!
, un nou envasament en la mateixa zona.
.
.
Jo li puc dir el que la mateixa conselleria de Medi Ambient diu en estos moments, i també tenint en compte la documentació existent, que crec que hi ha molt poca documentació.
Vosté ací ha parlat d'una sèrie de coses que jo crec que en estos moments no estan conforme vosté ha dit.

Li puc dir que, segons una contestació del propi conseller de Medi Ambient, diu que: "en el servei de programació i avaluació d'impacte ambiental no s'ha començat ni sol·licitat la tramitació de cap expedient d'avaluació d'impacte ambiental de cap projecte relacionat amb aquest transvasament, ni tampoc es té constància que haja sigut iniciada dita tramitació per part del Ministeri de Medi Ambient".
Això ho signa el conseller de Medi Ambient, senyor Modrego, el 19 d'octubre.
O siga, pràcticament la setmana passada.
No sé com vosté pot dir ací que està tota la documentació en un procés molt avançat i que pràcticament algú no està dient el que cal dir, perquè crec que hi ha una contradicció pròpia.

En el tema de la proposta de nou envasament també li he de dir una qüestió.
Vosté pràcticament quasi ha passat per damunt d'eixe tema.
O siga, no utilitzen allò que és propietat d'Iberdrola probablement per les quantitats econòmiques que Iberdrola els vol cobrar, i plantegen un nou envasament de caràcter públic en este cas o de la societat.
Això, en principi, podria estar bé, excepte que passa que hi ha una qüestió.
Hi ha un informe de la mateixa conselleria, d'un dels tècnics importants d'ella, que diu que tenint en compte l'envasament actual ­que ja existeix, que és el d'Iberdrola­ que s'estima que ja s'ha dut a efecte un impacte negatiu molt important en l'extrem nord de la zona de Montes, que conforma la Muela de Cortes Bicorp, tal.
.
.
l'envasament de Cortes i l'envasament de la Muela, perquè se seguesca insistint en un impacte que acabarà per destruir la zona i una de les escasses possibilitats de subsistència dels pobles del interior que es basa, principalment, en el tema de l'ecoturisme.

O siga, vostés el que plantegen és, tenint en compte que la proposta nostra se'ns ha capgirat perquè Iberdrola vol cobrar-nos molt, i d'alguna manera ens tindria lligats per a molts anys, doncs plantegem un nou envasament però en la mateixa zona, amb la qual cosa l'impacte ambiental continua sent exactament el mateix.
Perquè, clar, estem parlant d'envasaments un poquet més avall, amb la informació que tenim, que és molt poca, i que, fins i tot, la mateixa conselleria reconeix que és molt poca.
I el traçat, si ve des d'eixa zona, doncs continua travessant totes eixes zones sensibles per a la qüestió mediambiental.

I el que crida molt l'atenció en esta situació és que estan tots la mar de contents, inclós el propi conseller de Medi Ambient, que pensàvem nosaltres que seria la persona més preocupada pel respecte al medi ambient i que estaria davant, a més a més, de les experiències negatives que ha hagut en aquest projecte, molt preocupat, molt exigent amb el respecte de tota la natura a nivell de País Valencià.
I què diu aquest senyor?
Diu que el projecte és quasi perfecte, i textualment diu que és tan perfecte que espera poques al·legacions en contra, quan ell mateix la setmana passada ens diu per escrit que pràcticament quasi no té papers d'eixe projecte.
O és un endeví o és una persona amb una fe a prova de bombes!
No ho sé, no ho sé.

Sí que ens preocupa una altra qüestió.
Si tenim en compte la manca d'informació que tenim en aquests moments, si torna a passar el que ha passat en el primer projecte que vostés presentaren, això vol dir nous retardaments, evidentment, perquè si es confirma per escrit i de manera oficial l'impacte ambiental negatiu, lògicament no es podrà fer.
Això vol dir nous retardaments.
.
.
, i per aquí venia la pregunta que li fem quant a terminis d'execució.
I el tema de la possible incidència quant, per exemple, al tema de l'Albufera.
O siga, és un tema en el que mediamentalment cal ser molt prudents.
No sé si s'han fet els estudis corresponents per a vore eixa possible incidència, però és una qüestió que cal estudiar molt bé.

En definitiva, per què es descarta amb tanta alegria el tema de Tous?
O siga, per què no es fa alguna referència al fet que des de la presa de Tous possiblement es poguera fer eixe transvasament?
Era una de les dues opcions inicials, era, fins i tot, l'opció que pràcticament legitima el decret en el seu moment, i sembla que es descarta per unes raons que, en tot cas, són prou discutibles i que a mi m'agradaria poder-les discutir.

 

**La senyora presidenta:**

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Acabe, de seguida.

O siga, eixes qüestions també ens agradaria, senyor conseller, que ens les poguera explicitar.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Grups que desitgen fixar posició?
En representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, té la paraula el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor conseller.

El Grup Socialista­Progressistes en aquest tema que, com vosté ha dit, és un projecte històric, un projecte important, un projecte necessari, és necessari reforçar, traspassar eixos 80 hectòmetres cúbics anuals, si és possible, al Vinalopó; hi ha un dèfit hídric important i una sobreexplotació dels aqüífers de la zona, i tant el Vinalopó, com la Marina, com l'Alacantí, i, en definitiva, les comarques del sud, necessiten eixa aigua.

Hi havia alternatives, alternatives menys impactants, però està clar que el Tajo­Segura no serveix per a tota la zona i, per tant, els transvasament és necessari.
Nosaltres manifestem, en principi, la nostra opinió, que no és d'ara, és des del principi del projecte, com que estem d'acord amb el transvasament Xúquer­Vinalopó, però també mantenim la posició històrica del mateix decret que planteja que en els encontorns de la presa de Tous eixirà el transvasament Xúquer­Vinalopó.

Perquè estem per un desenvolupament sostenible, senyor conseller, però és que això cal dotar-lo de contingut.
I quan es planteja la necessitat de la sostenibilitat del País Valencià, quan es parla de la cimera de Río, quan es diu que cal acompassar el desenvolupament amb el medi ambient, això cal portar-ho a les seues darreres conseqüències.
És a dir, després, en les infrastructures, cal tindre en compte la sostenibilitat, no fer infrastructures buscant adequar l'informe d'impacte ambiental, sinó que en el propi disseny de les infrastructures cal tenir en compte el territori i veure eixa infrastructura, eixe aportar recursos hídrics del Xúquer al Vinalopó, com casa amb eixa ordenació del territori sostenible.

Clar, hi ha dos plantejaments, ja quan s'oferta els dos traçats, ja s'oblida que el propi decret diu que dels encontorns de la presa de Tous eixirà el transvasament, ja s'ofereixen dues alternatives a informe d'impacte ambiental: la Muela i Tous.

I sobre un projecte que era més un estudi que un projecte, perquè la cartografia i els tècnics ho diuen, i és que és molt difícil veure per on passa perquè no és molt més que una ratlla damunt d'un plànol 1:200.
000, 1:200.
000, és a dir, així treballa els projectes que es plantegen en l'informe públic l'empresa pública Aguas del Júcar SA; sobre eixe projecte els tècnics de la conselleria de Medi Ambient fan un informe duríssim i descarten l'alternativa de la Muela, la descarten.
O siga, no és que li fan al·legacions, no és que li fan correccions.
Vaig a llegir-li-ho.
L'informe diu: "del análisis de las dos alternativas planteadas no cabe más que señalar como crítico el trazado denominado alternativa 1, la Muela oriental, considerando el mismo inaceptable desde el punto de vista ambiental".
Diu "inaceptable desde el punto de vista ambiental", el propi informe de la conselleria de Medi Ambient.
I la direcció general forestal fa un altre anàlisi molt semblant.

I, a més, diu més l'informe, com vosté sap perfectament.
Diu: "a més, havent una alternativa".
És a dir, no estem davant d'una única alternativa.
L'oferta del transvasament, el projecte diu: "tenim dues alternatives, informen vostés".
La conselleria de Medi Ambient informa claríssimament que descarta per inacceptable, ho torne a dir, una alternativa, i opta per l'alternativa de Tous.
Però, clar, això sembla que no està d'acord amb els projectes d'Agua del Júcar, sembla que Iberdrola té molt a veure en eixe no estar d'acord amb el projecte, i sembla que siga necessari que l'aigua isca del complex la Muela de Cortes, del complex.
Si primer no ens posem d'acord en el cànon, després si ara un envasament prop de la Muela de Cortes i, a més a més, després, es fan tota una sèrie de declaracions que plantegen el tema del menor cost energètic de la Muela de Cortes obviant que l'aigua avall també genera energia hidràulica i que, per tant, eixa relació de cost energètic no és tal com es conta.
És a dir, que l'aigua eixida de Tous no fa energia elèctrica i que, per tant, cal descomptar-la al cost energètic de bombar, efectivament, des d'Antella fins a Villena en l'alternativa de Tous.

Però és que, a més a més, vosté diu que ara hi ha un informe d'impacte ambiental que nosaltres no sabem com s'ha pogut fer o com s'ha fet o quins tràmits administratius ha passat per la conselleria, i, a més, el 26 d'octubre Iberdrola diu "que no hay trazado para el trasvase del Vinalopó".
Iberdrola.
No la conselleria, ni la Coput ni el Ministeri.
Iberdrola.
Diu que encara no hi ha traçat.

Nosaltres assumim el compromís polític efectivament del recurs d'aigua que cal el transvasament Xúquer­Vinalopó, amb tota la fermesa, amb tota la responsabilitat, però des de la defensa del model de sostenibilitat per al nostre territori li diem que el transvasament, des de la presa de Tous.
I ahí comptarà amb tot el recolzament, i vosté sap que també hi ha crítiques, també hi ha moltes crítiques a eixa opció.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

.
.
.
li garantisc tot el recolzament del Grup Socialista­Progressistes, i de tot el nostre esforç i de tota la nostra representativitat política en eixe territori per on ha de passar eixe transvasament per a fer viable ja, en eixos terminis que vosté planteja, des de Tous fins al Vinalopó per a ­torne a dir­ totes les comarques del sud que tenen dèficit hídric.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

En representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula el senyor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt Excel·lent Senyora.

Senyories.

Senyor conseller, les primeres paraules de gratitud per la seua presència i per la informació que ha donat a la cambra.

Per a este diputat, i per al grup que represente, parlar del transvasament Xúquer­Vinalopó és un tema que ens arriba a l'ànima.
Així de clar!
En 1983, en setembre de 1983, la primera iniciativa que este diputat va portar a la cambra i que va defensar, era precisament el transvasament Xúquer­Vinalopó, que va gojar llavors ja de la unanimitat de tots els grups.

Des de llavors s'ha caminat molt, s'ha avançat molt, possiblement no a la velocitat que tots desitjàvem, possiblement no a la velocitat que eixe tan greu problema d'infrastructures que la Comunitat Valenciana ha vingut suportant requeria, però el cert és que s'ha avançat molt, es continua avançant.

I hui podem parlar amb satisfacció que és possible, fins i tot abans que s'aprove el Pla Hidrològic Nacional, que existisca eixe transvasament d'aigües del Xúquer al Vinalopó.
Però és un transvasament d'aigües, conforme ha dit el senyor conseller, dels recurs interns de la nostra comunitat, que és on té competència la Generalitat, però que ens servirà de pont fins l'entrada en funcionament del Pla hidrològic Nacional una volta aprovat, que és el que regularà els nostres drets a rebre aigües de zones excedentàries a la nostra que és deficitària.

I açò comença amb satisfacció aquell 16 de gener de 1997, quan el president de la Generalitat, Eduardo Zaplana, firma amb la ministra de Medi Ambient, Isabel Tocino, el conveni de col·laboració.
Eixe conveni col·laboració en el qual es contemplen una sèrie d'actuacions tendents a millorar els recursos de la Sèquia Reial.
Feia falta la solidaritat dels agricultors valencians.
Sempre es deia que seria impossible fer eixe transvasament d'aigua perquè els valencians no serien.
.
.
els valencians de València no serien solidaris amb els valencians d'Alacant, i va ser un error que així ho plantejaren, d'aquells que així ho defensaven.

Però era necessari fer una política de millora de les sèquies reials per a poder fer un estalvi d'aigua, augmentant les possibilitats i la qualitat de l'aigua depurada a Pinedo, Castelló, Orgègia, etcètera, conforme ha dit el senyor conseller, i fer un millor aprofitament, una redistribució d'eixos recursos que ens permetera aplicar esta solució pont.
Gràcies a eixe conveni de col·laboració amb el Ministeri de Medi Ambient, aquell mateix conveni que el senyor Borrell no va voler firmar un any abans, ara és possible que parlem de la realitat del transvasament d'aigües del Xúquer al Vinalopó.

I no és cert el que s'ha dit anteriorment per part d'algun representant d'algun partit, que en principi es parlava de 100 hectòmetres i ara és redueix a 80.
Es parla de 80 d'immediata solució, però el senyor conseller ens ha deixat clarament ací en la trona, la seua expressió molt clara, i es continuarà avançat passos en el futur per a arribar a eixos 120 hectòmetres cúbics­any, que és el que es necessita.

Per tant, senyor conseller, a un diputat que té l'honor d'estar des de la primera legislatura en estes Corts, i ha viscut eixos passos ­repetisc­ importantíssims, però no a la velocitat que tots volíem, que han anat produint-se, hui és totalment satisfactori poder comprovar que el govern del Partit Popular ha sigut fidel a les reivindicacions que de des de l'oposició fem, ha sigut fidel al contingut del seu programa electoral i ha anat avançant amb pas ferm perquè açò siga una solució per a eixe dèficit hídric que té el Vinalopó i que té la Marina.

I el traçat és el motiu de la compareixença.
Sempre defensàvem que el traçat hauria de ser en capçalera.
Per què?
Per allò que l'aigua no puja escales.
Però són els tècnics els que han de decidir, especificar i concretar quin és eixe traçat.
Ací es discuteixen els criteris polítics, però no els criteris tècnics.
Els criteris tècnics s'han de deixar als tècnics.
Això cal manifestar la voluntat ferma de recolzar al govern de la Generalitat en este pas tan important.

 

S'ha dit molt bé que és una reivindicació de les comarques del sud de la Comunitat Valenciana de mil quatre­cents i escaig, del segle XV.
És veritat, és una reivindicació històrica, i hui és una obra emblemàtica la que va a realitzar-se que ve a complaure totes eixes reivindicacions que al llarg de tants anys s'han vingut fent.

A més, s'ha demostrat la voluntat de respectar la declaració d'impacte ambiental.
No s'ha reparat en gastos, en augmentar el pressupost inicial de 25.
000 milions de pessetes per a fer la intersecció.
Ara són 33.
000 milions de pessetes, perquè s'ha hagut de fer unes canalitzacions, uns túnels, s'ha hagut de fer un desviament del traçat que si bé augmenta el recorregut en la longitud del mateix, però eleva la quota, cosa que ens permet arribar a tots els punts previstos amb major facilitat.

Senyor conseller, endavant en esta qüestió, estem satisfets del que s'ha fet fins ara, estem satisfets del que està fent-se.
I estem convençuts que el govern del president Zaplana, davall de la seua responsabilitat al front de la Conselleria d'obres Públiques, este problema històric de la Comunitat Valenciana, de les comarques del sud de la Comunitat Valenciana, està resolent-se.
I esta solució pont, que tindrà efectes ja en l'any 2002, va a permetre'ns que puguem esperar l'aplicació del Pla Hidrològic Nacional amb la tranquil·litat que les nostres terres no van a morir-se per la sequera, que les nostres poblacions van a tindre garantit les necessitats d'abastiment.

I, per tant, senyor conseller, el que s'ha fet fins ara goja del recolzament del Grup Parlamentari Popular, de la satisfacció dels diputats que el configuren i d'este diputat, que ha sigut el que des d'un principi en esta cambra ha portat eixes reivindicacions i que ha trobat el ressò de la resta de grups ­he de reconèixer-ho­, ha trobat el ressò i l'acceptació de la resta de grups.
És cert que ací sempre hem tingut com un tema d'estat esta qüestió, és cert que tots els grups han sigut solidaris amb eixes necessitats de les comarques del sud de la nostra comunitat i és cert que sempre hem recolzat al govern que en eixos moments legítimament exercia les seues responsabilitat.
Igual demane eixe recolzament de tots els grups de la cambra.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

.
.
.
al senyor conseller, al president Zaplana i al govern de tots els valencians.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Per a donar resposta conjunta, té la paraula el senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gracias, presidenta.

Señor Oltra, yo creo que por lo menos hay que reconocer.
.
.
o cal reconèixer que en estos quatre anys s'ha fet alguna cosa més que promeses.
Vosté mateix deia que des del segle XV en la zona del Vinalopó es reclama el Xúquer­Vinalopó.
Jo em remuntava a anys encara que estaven ahí al costat, però també coneixia allò del segle XV.

Mire, jo crec que estar en la situació que estem ara, on està, a més del conveni firmat entre el ministeri i la Generalitat, el pla hidrològic del Xúquer aprovat, i aprovat ­li ho repetisc­ amb el vot favorable de tots els usuaris, menys tres que es van abstindre ­no van dir que no­: dos del Grup Socialista i un ecologista, i ningú no va dir que no.
És més, els dos socialistes que hi havia amb el fons del pla estaven totalment d'acord i van felicitar als qui van treballar en eixe pla.

Llavors, aconseguir que Castella­la Manxa, que la Comunitat Valenciana, que els usuaris del Xúquer, que els usuaris del Vinalopó, que els de Castelló, que tot el món estiguera d'acord amb el pla no és fàcil.
I això es va aconseguir el 6 d'agost del 97, després de reunions intenses, serioses i de consensuar les coses, com cal fer-les, cedir per arreplegar el que has d'arreplegar i aplegar a un acord.
I ahí està el Xúquer­Vinalopó, eixe document, que després en juliol del 98 aprova el consell de ministres, li dóna base legal a fer una obra determinada.
Això no ha estat mai en la vida, mai.
Però és que no sol té la base legal, és que té el consens i l'acord de tot el món.

I ara passem, igual que en altres coses, a discutir coses importants, però més accessòries: per on passa i per on deixa de passar; que és important, però és més accessori.
I jo demanaria a la cambra, al senyor Peris i al senyor Oltra, que en compte de pronunciar-se jo crec que un poc alegrement per una solució o per una altra, que almenys admeteren conèixer perfectament ­i a la millor no és el lloc­ totes les raons, tots els documents i tot el projecte que hi ha.
És de veres, ja dic, no és responsabilitat de la meua conselleria i del govern de la Generalitat Valenciana, sí d'una empresa, que jo crec que és seriosa i que fa les coses bé, encara que en el primer projecte va tindre els problemes que va tindre, que jo vaig a reconèixer ara i vaig a explicar-ho també, però almenys conèixer-ho amb tot el detall.
.
.
Jo m'oferisc que aquí en la Comissió d'Obres Públiques, o en el meu despatx o en el d'aigües del Xúquer, que ens reunim un nombre limitat de gent i conèixer amb detall perquè unes coses o perquè unes altres.
Crec que és important que no sols estiguem d'acord en la filosofia, que és molt important, sinó també en el traçat.

En principi, quan es fa l'estudi i es donen les explicacions, s'elegeix eixe traçat perquè pareix que econòmicament, sobretot en el tema de l'explotació, les diferències són importants.
Tampoc podem dur aigua a una zona determinada on després si un regant ha de regar i és poquet el que queda per a regar, però li costa ­no sé­ 60, 70 pessetes­metre cúbic, és difícil que això es puga utilitzar.
Llavors, si mediambientalment és correcta una altra solució, que a més fa que el preu de l'aigua a eixe regant li puga eixir de l'ordre de les vint i tantes pessetes, 30 pessetes­metre cúbic aproximadament ­parle de memòria, però per ahí estan els números­, resulta que eixa aigua sí que la pot utilitzar i eixa aigua té un sentit que arribe allí.
Per ahí anaven les diferències, per ahí anaven les diferències d'una solució a una altra.

És de veres el que vosté diu sobre que no sols cal comptar que una va per gravetat i l'altra cal impulsar-la.
Hi ha una energia pel mig, això és cert, però no tot és energia, per desgràcia.
Ni una màquina tampoc té un rendiment del cent per cent, per desgràcia.
Encara no se n'ha inventat.
Quan s'invente això, serà una meravella.
Però, a més, és que l'aigua que va des de Cortes a Villena, també pot produir una certa energia en uns punts determinats.
Tot això pareix.
.
.
i jo no tinc perquè discutir-ho, però que hi ha uns coeficients energètics que per a un metre cúbic des de Cortes a Villena, en la solució de Cortes, farien falta 1,20 quilovats­hora, mentre que si anem a la solució de Tous, farien falta 2,44 quilovats­hora­metre cúbic.
I això, si estos números són així, i encara que no foren exactament així sinó pareguts, perquè tampoc crec que se'n vagen molts d'uns tècnics a altres eixos números, la veritat és que la diferència és important.
I jo no vull fer demagògia de l'energia que fa falta en un cas o en altre, però també està clar que si s'han de transportar 80 milions de metres cúbics, i hi ha una diferència d'un quilovat per metre cúbic, estaríem parlant de 80 milions de quilovats­hora més d'energia que gastaríem.
I siga quin siga l'origen d'eixa energia, això també és un impacte mediambiental important que cal considerar.
Jo, en eixe tema, de veres li dic que estic tan preocupat com poden estar vostés, perquè estant d'acord en la filosofia i el fonamental del projectes, és una pena que no ens posem d'acord en el traçat, perquè en eixe tipus d'actuacions això és fonamental.
Per això jo demanaria almenys el dubte.

Després, mire, quan comencen alguns problemes en el Xúquer­Vinalopó­Marina, jo em pose en contacte, des de la conselleria, amb Aigües del Xúquer: "Xe, què ha passat amb eixe traçat?
Què passa o què deixa de passar?
" I comencem a vores coses i, entre ells mateixos i entre nosaltres, elaborem un document que ens pareix fonamental com a filosofia del tema.
"Árbol de objetivos técnicos: el proyecto debe ser ambientalmente sostenible y socialmente aceptable".
Fonamental.
I ja no estem parlant de la filosofia i de tal sinó que estem en este cas del traçat.
Sabem i hem de reconéixer tots que, vaja per on vaja, eixe projecte afectarà d'alguna manera a unes zones amb una certa qualitat ambiental i eixe projecte s'haurà d'adequar a eixe mitjà perquè el problema siga el mínim possible.
I aquí diem: s'ha d'evitar l'afecció a espècies protegides, s'ha d'evitar l'increment del risc d'erosió, s'ha de minimitzar l'afecció paisajística en els trams canalitzats, s'ha de garantir la restauració vegetal, s'ha de garantir el control i eliminació d'emissions contaminants i residus, s'ha de garantir el control i vigilància ambiental en les obres, s'ha d'evitar el risc d'incendis forestals i contribuir a la seua prevenció, que també ho pot fer este tipus d'actuació.

Continuaven.
"El proyecto debe de garantizar la conservación del medio por el que discurre, contribuir a frenar la erosión en zonas de elevado riesgo a atravesar.
" O siga, va a millorar, pot millorar coses el fer una actuació d'este tipus i anem a fer-ho i volem fer-ho amb este projecte i anem a obligar que siga així.
"Evitar actuaciones en laderas detríticas.
Mejorar la accesibilidad para el control, vigilancia y actuación medioambiental.
Incorporar elementos hídricos para la mejora del ecosistema".
Es poden fer i estem d'acord en alguns grups ecologistes o ajuntaments per a fer actuacions d'eixes al llarg d'eixe traçat.
"Garantir l'integració ambiental de totes les obres i la reutilització del medi afectat.
Garantir el control i vigilància ambiental durant les obres.
Contribuir a la prevenció i extinció del risc d'incendis.
" 

Igual que això, es fa una anàlisi total jo crec que de tots els temes.
"El proyecto debe contribuir a la mejora ambiental del entorno.
El proyecto debe garantizar la conservación del medio por el que discurre.
El proyecto debe contribuir al desarrollo económico de la zona, sin afectar a los usos actuales del entorno.
" I d'açò sí que vulguera fer una referència a l'Albufera, perquè em pareix molt perillós, em pareix molt perillós que posen dubtes a què si eixa actuació fa mal o no fa mal a l'Albufera.

Anem a vore.
La situació actual de la séquia real del Júcar, o la situació actual de tirar totes les aigües de la depuradora al mar no afecta a l'Albufera?
Estan d'acord amb això?
Per què no ho diuen això?
Quan al final, una volta es modernitze la sèquia real del Júcar anem a tindre 140 milions, com a mínim, d'hectòmetres cúbics més i anem a tindre 80 milions d'hectòmetres cúbics més sols per Pinedo reutilitzats i això millora tot el sistema?
Això perquè no es diu també?
Perquè això és positiu.
Aleshores, anem a valorar tot.
I no fem d'este projecte molt important una cosa que ens puga perjudicar a tot el món.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Gràcies.

Anem a vore si aconseguim que el transvasament estiga en les canonades a banda de l'ànima, perquè això en tot cas és el més fàcil.
I, en tot cas, sí que voldríem que s'aclarirà si són de veritat 80 hectòmetres o el pensament és dir que són 80 ara i més avant 100 o més de 100, perquè això és important, no?
Perquè, clar, això entra en contradicció amb el que nosaltres estàvem dient abans.

És cert que aquest transvasament ha tingut quasi sempre el consens de la gran part de la societat, nosaltres inclosos aquí.
Però atenció amb eixe consens, es pot trencar si es du mal.
Vosté acaba de reconéixer ací que va ser d'alguna manera un error el primer traçat que es va presentar.
I això és positiu que es reconega, a pesar que ha sigut després de les intervencions nostres en el sentit de què els informes de la pròpia administració ja no era l'opinió d'ecologistes o de la gent d'Esquerra Unida, és que la pròpia administració en qüestions mediambientals feia eixe anàlisis on el resum podria ser eixe: inacceptable.
Simplement jo crec que és suficient.
Que no torne a passar, perquè això ja seria inacceptable, efectivament, que tornara a passar, perquè, clar, ja seria el colm.
I ens dóna la impressió que pot tornar a passar.
I no sabem per què, a què ve eixa insistència per part de vostés en continuar pensant que l'únic lloc on es pot extraure l'aigua és de la zona de la Muela, no de l'embassament, però sí de la zona, i per tant que el traçat vinga travessant tota eixa zona.
Quan està l'altra alternativa, que vostés ja en el primer moment ja la deien, que era Tous, que el decret que en el seu dia empara la declaració d'interés general de l'obra parla també de Tous, i les raons de tipus energètic.
Però, home, són raons que s'han de valorar també.

Però també és cert que s'ha de valorar el benefici que es produeix, que ja sabem també que no compensa el cent per cent, això també ho sabem.
Però, clar, ací al final haurem de valorar.
Què és el que va a predominar?
La qüestió econòmica?
No crec.
Si els ha costat prou dir que.
.
.
han pujat 8.
000 milions de pessetes en cosa de dos mesos.
O siga, de 25.
000 milions de pessetes que valia el projecte a 33.
000 que val de moment.
Per tant, crec que la qüestió econòmica no ha de ser molt important, sempre i quan estiga justificada per alguna cosa.
I jo crec que eixa cosa ací és el cost mediambiental.
Això, senyor Antón, per a nosaltres és un tema molt important, molt important.

Nosaltres estem oberts i agraïm la seua oferta de col·laboració.
Nosaltres estem disposats a participar d'eixa proposta de major participació, de major informació que es fa.
Els agrairiem ja que la documentació que tinga ­perquè nosaltres no tenim res i pareix ser que la pròpia conselleria de Medi Ambient tampoc, cosa curiosa per cert­ que ens la facilitara el més prompte possible.
I jo li dic que Esquerra Unida anirà a xarrar amb vosté amb papers en la mà, amb plànols en la mà, però facilite-la un poquet abans per a poder-la estudiar.
I a partir d'aquí, jo crec que és un tema important que s'ha de mantenir eixe consens i crec que hi ha possibilitats que al final la cosa es faça bé.
Simplement és una qüestió de tenir voluntat o no tancar-se en eixe únic traçat.

Les preocupacions nostres, les estem dient i, torne a dir-ho, de recolzar aquest transvasament que l'hem demanat també en esta cambra moltíssimes voltes, la preocupació és el tema mediambiental fonamentalment.
Vosté ara diu: per què es diu allò de l'Albufera?
No ho diem nosaltres sols.
Si vosté es llig l'expedient que consta de l'altre traçat, hi ha tècnics de la conselleria de Medi Ambient, tècnics de la conselleria de Medi Ambient que ja parlen, "atenció, què va passar amb l'Albufera", a pesar del que vosté ha dit, "atenció, què va a passar en l'Albufera".
I és una qüestió per l'escorrentia, etcètera, etcètera, que és un tema també que està aquí i que s'ha de tindre cura amb tot eixe tipus de coses.

Com també s'ha de anar amb cura que no quede capdubte de què aquest transvasament pot acabar convertit en el *chollo* per algunes qüestions.
Ja sap que l'altre dia parlàvem que si Terra Mítica, que hi ha.
.
.
Sí, sobre el paper, perquè el paper és molt sofrit.
Vosté el que havia llegit ací, això música celestial, estupend.
Però després la pràctica no es correspon, el traçat que presentaren amb res, en tot cas en la fulla en blanc de darrere del que vosté ha llegit ací, perquè, clar, no es pareixia absolutament en res.

Clar, diu, és que allò de Terra Mítica no està previst.
Home, ja ho sé que no està previst.
Però i el dia de demà?
No ho sabem.
Ara mateix sap vosté que hi ha en aquella zona, curiosament, hi ha una sèrie de propostes damunt de la taula per a fer classes de golf en el meu poble, en el poble seu i en molts pobles.
Què casualitat que apareguen ara, en cosa d'un mes, al voltant de tot el que s'està nomenant.
Nous regadius, etcètera.
Múrcia que pareix que demana també a vore si de pas pot xuplar un poc.
Clar, és que s'ha de tenir molt de cura amb esta obra, que va a costar-nos econòmicament molt, però que ambientalment pot tenir un cost també alt.
Nosaltres volem que tinga el mínim.
Sabem que Tous també té una afecció, però el propi informe de la conselleria de Medi Ambient parla que l'afecció de Tous és molt xicoteta i perfectament assumible per una sèrie de qüestions que hi ha allí.

Per tant, és que no acabem.
I d'aquí venia el que demàrem la seua compareixença, perquè creiem que era important i més davant el *(inintel·ligible)* que s'havia muntat d'un traçat, l'altre, etcètera, etcètera, perquè concretara com està la situació en estos moments.
Perquè no acabem de vore-la clara i pensem que continua sent una incògnita, a pesar d'eixes raons de tipus energètic, el per què s'ha descartat amb tanta facilitat allò de Tous.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller, nosaltres li acceptem i considerem molt positiu eixe plantejament d'estudiar damunt la taula sobre els projectes la solució del transvasament Xúquer­Vinalopó.
Nosaltres voldríem estudiar-la amb els dos projectes, és a dir les dues propostes, tècnicament en el mateix nivell de desenvolupament.
És a dir, la proposta primera, la primera, la que el decret diu dels 80 hectòmetres cúbics, que el decret així ho diu, de l'any 1988, d'agost de 1988 que diu les de Tous.
I l'altra alternativa, ara la corregida, l'alternativa que fa tot eixe estudi.

Nosaltres estem en voluntat, efectivament, de poder optar en coneixement de causa, perquè és important les eficiències energètiques, les econòmiques i les socials.
Però vosté haurà d'entendre que fins ara no hem tingut ni eixa capacitat de poder veure el projecte amb eixa concreció i el que sí que hem vist és la informació clarísima de la conselleria, que descartava l'alternativa 1, l'alternativa Muela de Cortes, per l'alternativa de Tous.

Nosaltres tampoc voldríem que la qüestió energètica al final estiguera excessivament lligada al complex Muela de Cortes.
Vegem també aquí un perill, també un perill mediambiental a llarg termini.
Perquè, clar, tots coneguem que eixe complex Muela de Cortes té el seu fonament, el seu fonament econòmic i energètic en la producció de l'energia nuclear, de la central nuclear de Cofrents.
I, per tant, nosaltres pensem que a llarg termini, justament, eixa és una energia que nosaltres, que eixa central nuclear en cap cas s'hauria de prorrogar la seua vida en cap de cas; ja comença a tindre problemes de residus.
I, per tant, que ens preocupa moltíssim que en eixe reforçament de l'opció de la Muela de Cortes, que aquí participa directament Iberdrola, es puga excessivament lligar l'alternativa a després un possible prorrogament de l'energia nuclear de la central nuclear de Cofrents per la problemàtica de que allí està el transvasament i que per tant l'aigua del sud i les comarques del sud.

I, per tant, nosaltres volem que la valoració siga sobre els dos projectes en la taula, obviant eixe cost energètic, que efectivament alguna cosa dintre dels projectes, però poder-los estudiar.
I ja així, amb el consens de les forces parlamentàries, de les tres forces parlamentàries, efectivament estem d'acord en la filosofia que cal portar l'aigua des del Xúquer al Vinalopó i poder fer anàlisi, i optarem per si el cost econòmic del després de la gestió val o no val la pena l'impacte mediambiental que té ­malgrat totes els adequacions­, que té sobre tota la zona forestal de la Muela de Cortes.

Per tant, li agraïm la seua posició.
Nosaltres volem estar allí per a tindre el coneixement de causa i aportar.
Però voldríem que es decidira claríssimament el tema energètic del complex Muela­central nuclear de Cofrents.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Peris.

Per a rèplica té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

Gracias, presidenta.

Yo, después de las dos últimas intervenciones.
.
.
creo que el señor Oltra aunque lo deja mucho menos claro, pero continua hablando del tema de la Albufera y que si algun informe está o si no está y tal.
Puguem parlar de tot, però s'ha de reconéixer que el Pla hidrològic de la conca del Xúquer també té l'estudi medi ambiental, també parla de l'Albufera i es va aprovar amb eixes condicions sense cap problema de cap classe.
És a dir, hi ha un document per damunt de tots, que té en compte tot el tema i que veu que no hi haja afeccions.
Primera.

Segona.
Sols amb el comentari que li he fet, i vostés ho defenen així, d'una millor utilització d'aigua per a reg s'estalvia molta aigua.
La sèquia real sols 140 ó 150, ells diuen 200, jo ho deixe en 140, 150 milions de metres cúbics, molt més que s'endú l'altre.
I això es perd per allí de mala manera.
Fins Pinedo, i ho torne a repetir, 80 milions van al mar directament, Ningú ha dit res.
I es van gastar no sé 7 ó 8.
000 milions de pessetes per a fer l'emissari, per a agarrar unes aigües que depurant-les un poquet es puguen reutilitzar i tirar-les al mar.
I això és una meravella, ningú ho critica.
No ho entenc, no ho entenc.
Això és pitjor perquè està tirant-se al mar, l'altre almenys va a dur un benefici a algú i és la mateixa quantitat d'aigua.
Anem a ser sensats, anem a aplicar tota la política integral d'utilitzar el millor.
I si açò dóna que es beneficie algú, millor que si ho tirem al mar, que és el que estem fent ara.
Estaríem més d'acord tots.

No tenim cap interés en cap traçat.
El que volem és que es faça l'obra, perquè creem que és bona per a tots.
Volem que tinga la màxima transparència de per què una cosa o l'altra.
El que està clar també és eixa por al complex de Cortes, perquè tot es vincula a la nuclear i tal.
En definitiva, l'energia es transporta fàcilment, quan menys energia gastem en esta obra menys falta farà alguns tipus de creació o de fabricació d'energia.
Serà bo gastar la menys energia possible per dos raons, més barat i, l'altra, mediambientalment, més correcte, perquè l'energia s'ha de produir d'alguna manera.
Aleshores, l'energia és important.
I si per això cal arrimar-se a Cortes, ja no a la Muela sinó a Cortes, i és positiu, anem a fer-lo, no tinguem perjudicis de cap classe.

Jo dic que el que ha comentat aquí, a més que per davant estan en blanc o per darrere estan en blanc i aquí estan escrits, el document últim que està entregat o entregant-se a la confederació en base a l'informe últim que ha fet la conselleria de Medi Ambient, i que no té res a veure en una tramitació d'impacte ambiental sinó que és un informe previ sobre uns documents determinats que es demana i que està fet eixe informe, eixe document últim està totalment d'acord amb eixe informe.
Si demana això li donaran l'informe; si diu impacte ambiental no li donaran res.
Però en este cas això sí que li ho donaran perquè en la conselleria.

Aleshores, en base a això, es configura el projecte bàsic este amb les alternatives que estarà, no sé si està ja o estarà en uns dies, en la confederació.
I que jo el tindre i els brinde per tal que el vegem i el tindran vostés perquè puguen al·legar o puguen veure.
I anem a parlar-lo, anem a posar-se d'acord segur si anem de bona voluntat tots ens posarem d'acord.
Perquè si mediambientalment és correcte i es milloren algunes zones, si ens costa menys diners i el manteniment i explotació fa que l'aigua es puga usar allà baix, serà millor que dur una aigua que no es puga utilitzar allà baix.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Se suspén la sessió per deu minuts.

 

 

 

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 37 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores i 15 minuts)*

 

 

***Compareixença del conseller de Sanitat, senyor José Emilio Cervera Cardona, per tal d'explicar la política del Consell respecte a l'assitència social, sanitària i de subvencions als malalts mentals de la Comunitat Valenciana, sol·licitada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià (RE número 1.
050).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Es reprén la sessió.

Punt deu de l'ordre del dia: compareixença d'un membre del Consell per explicar la política del Consell respecte a l'assistència social, sanitària i de subvencions als malalts mentals de la Comunitat Valenciana, sol·licitada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Señora presidenta.

Señorías.

Comparezco ante el Pleno de las Cortes a requerimiento del Grupo Parlamentario de Esquerra Unida, para explicar la política del Consell en torno a la asistencia social, sanitaria y de subvenciones a los enfermos mentales de nuestra comunidad.
Dado el contenido de la formulación de esta comparecencia, a lo largo de ella, voy a intentar establecer las relaciones entre la conselleria de Bienestar Social y la de Sanidad y la concomitancia que se produce en búsqueda de una política sociosanitaria que redunde en beneficio de la sociedad valenciana.

En este sentido, y especialmente en el terreno de la salud mental que hoy nos ocupa, señalar desde el principio el deseo mutuo de impulsar el trabajo de ambas consellerias a través de comisiones interdepartamentales que ya están creadas.
Ambas consellerias, y en consonancia con el mandato de la Ley general de sanidad, en su artículo 20, prestarán atención preferente a los problemas de la salud mental y, específicamente, a los problemas sanitarios y psicosociales referentes a la psiquiatría infanto-juvenil y a la psiquiogeriatría.

Señorías, nos encontramos en los albores del siglo XXI y, por tanto, de un nuevo milenio que debe posibilitar el acometimiento de todos los grandes problemas en relación a la salud mental.
Es de sobra conocido que las sociedades modernas van a traspasar el umbral de una época arrastrando el lastre de haber ofrecido escasas soluciones a la casi siempre dramática situación sociosanitaria de los enfermos mentales.

Los estudios epidemiológicos realizados a nivel internacional reflejan que aproximadamente un 15% de la población presenta alguna enfermedad mental y que entre un 2 y un 3% padece una enfermedad mental grave e incapacitante.
Concretamente en nuestra comunidad aparecen 50.
000 casos de trastornos mentales cada año, siendo la depresión y la esquizofrenia, esta última con una prevalencia de un 1%, los más repetidos.

Bien es verdad que la sociedad en su conjunto ha sabido asumir y aceptar esta realidad, pasando de unos comportamientos ocultistas a reclamar y demandar soluciones sociosanitarias, a los que los estados desarrollados están obligados, estamos obligados a responder con nitidez y eficacia.
El enfermo psiquiátrico ya no es en 1999 un ser estigmatizado sino que, en su equiparación al enfermo orgánico, es ya, en gran parte, una realidad, aunque con objetivos y metas, evidentemente, aún por alcanzar.

Desde el punto de vista legal así es desde el momento que la Ley general en el citado artículo 20, de salud mental, determina la plena integración de la asistencia a los enfermos mentales en la red del sistema sanitario general, indicando que esta atención se realizará de forma preferente en el ámbito comunitario, potenciando los recursos ambulatorios, los sistemas de hospitalización parcial y la atención a domicilio, reduciendo, por tanto, en lo posible las necesidades de hospitalización.

Con esto se propugna, pues, la sustitución de un modelo asistencial basado en el hospital psiquiátrico por un modelo radicalmente distinto y, repito, integrado en el sistema sanitario general.

Señora presidenta, señores diputados, señoras diputadas, desde el inicio de nuestras responsabilidades al frente del Consell hemos dirigido nuestros esfuerzos en dos direcciones básicas.
Primero, establecer un marco de actuación conjunto entre la conselleria de Sanidad y Bienestar Social respecto a enfermos mentales, entendiendo que una asistencia integral de estas personas frecuentemente rebasa el marco puramente sanitario.
En segundo término, crear un grupo de profesionales que, partiendo de un análisis de la situación y de los logros alcanzados en el Plan de salud mental de 1991, elaborase un nuevo plan que se adaptase a la actual realidad asistencial y superase los defectos eventualmente percibidos.

Respecto al primer punto, podemos manifestar cierta satisfacción, pues se han conseguido logros significativos.
Cabe mencionar en este sentido el decreto 132/1996, del Consell, por el que se asigna competencia respecto a enfermos mentales crónicos, tanto a la Conselleria de Sanidad como a la de Bienestar Social.
Ambas consellerias, en base a ello, desarrollan programas asistenciales que cubren las necesidades de estos pacientes y que van desde el diagnóstico hasta la reinserción social.
Es necesario citar aquí el esfuerzo presupuestario de la Conselleria de Bienestar Social durante la legislatura pasada en centros mentales, centros de rehabilitación y centros ocupacionales.
El número total de plazas aún siendo, desde luego, insuficiente, ha pasado de 47 en 1996 hasta 272 en lo que va de año 1999.

Con la orden de 3 de febrero de 1997 la conselleria, entonces de Trabajo y Asuntos Sociales, se catalogaban los diferentes recursos sociales específicos citados para los enfermos mentales.
Además, por esta orden, se superaba uno de los más serios problemas no resueltos hasta entonces; me estoy refiriendo, en concreto, a la utilización de las residencias de tercera edad por los enfermos mentales.
Esta situación resultó o estaba resultando insoportable, dado que las necesidades asistenciales de ancianos, disminuidos psíquicos y enfermos mentales, eran totalmente diferentes.

Así una medida, que se pensaba normalizadora, propició una marginación que resultó ser contraproducente en años pretéritos y en muchos casos supuso que los enfermos mentales fueran rechazados de los recursos asistenciales también reseñados anteriormente.

Por esta orden, de febrero de 1997, se creaban las siguientes figuras, a alguna de las cuales me he referido tangencialmente.
Por una parte, el centro de rehabilitación e inserción social, que son centros, como conocen, ambulatorios que desarrollan programas individualizados de rehabilitación social e integración psicosocial.
Los centros de día, que son centros ambulatorios que desarrollan programas, también individualizados, de carácter ocupacional y de tiempo libre.
Alternativas residenciales, que van desde viviendas tuteladas a residencias específicas para enfermos mentales.
La parte asistencial especializada, es decir, los psiquiatras, fue cubierta desde la Conselleria de Sanidad.

Otro aspecto relevante, señorías, de la colaboración entre ambas consellerias fue la promulgación de la Ley de 16 de junio de 1997, de la Generalitat Valenciana, sobre drogodependencias y otros trastornos aditivos.
Este segundo aspecto de la ley, es decir, las adicciones no tóxicas, entra de lleno en el campo de la salud mental.
Se trata de adicciones no producidas por sustancias químicas que generan trastornos adictivos con indudable repercusión social y económica.
Las prestaciones médico asistenciales a las personas drogodependientes y con otros trastornos adictivos se realiza por las denominadas unidades de conductas adictivas creadas por la citada ley.

Estos dispositivos se integran dentro del servicio público de salud y son coordinados con los demás recursos sanitarios del área de salud correspondiente.
En estos momentos existen distribuidas por las tres provincias 23 UCA.
La cobertura sanitaria por los facultativos de conductas adictivas en dichos centros corresponde la Conselleria de Sanidad.

Una vez establecido con la Conselleria de Bienestar Social un marco común y una colaboración efectiva se ha pasado a la elaboración, por la Conselleria de Sanidad, de un nuevo Plan de salud mental y asistencia psiquiátrica que sustituyese al prevalente del año 1991.
El nuevo plan fue presentado y debatido en el Consejo de Salud de la Comunidad Valenciana y, como ustedes conocen, posteriormente fue remitido a esta cámara.
El objetivo de dicho plan, que ahora la Conselleria de Sanidad se propone poner en marcha y que fue entregado a las Cortes, como digo, el año pasado, era superar, evolucionar desde los planteamientos de 1991.

Los objetivos sobre los que se fundamenta el nuevo plan director son, sumariamente, los siguientes: ordenar y catalogar los recursos, estructurar una red de atención integral e integrada, ofrecer servicios de rehabilitación e inserción social, regular la coordinación institucional entre los diversos niveles, normalizar la oferta de servicios.

El nuevo Plan de salud mental, por tanto, recoge las conclusiones del informe del Síndico de Agravios, de 11 de septiembre de 1995, según las cuales el denominado en el Plan de salud mental núcleo de credibilidad del sistema parece haber fracasado y se ha producido un desencuentro, un distanciamiento entre las instituciones y la realidad, entre el discurso de la reforma y la acción pública.

Parece necesario, pues, una reforma del plan que amplie su objetivo, extendiendo su acción a las familias que directamente participan en el cuidado y tratamiento de los enfermos, ejecutando, al mismo tiempo, competencias que por su naturaleza son públicas, que sea evolutivo y flexible para su adecuación a las cambiantes circunstancias.
Luego por parte del Síndico de Agravios se nos está pidiendo o exigiendo reformas que fueron introducidas en el nuevo texto.

Quisiera citarles los dispositivos sanitarios básicos que van a poder desarrollar estas metas que acabo de enunciar y que están recogidos en el nuevo plan, y que en suma tienen como gran meta corolario de todas ellas la equiparación de las prestaciones sanitarias en salud mental con la media alcanzada en otros niveles asistenciales en un plazo de cuatro años.

Estos instrumentos son las unidades de salud mental, que son definidas como un dispositivo asistencial de tipo multidisciplinar dirigido a asistencia ambulatoria.
Son, como conocen sus señorías, unidades especializadas de apoyo a la asistencia primaria.

Este dispositivo ha conseguido un alto grado de madurez en los últimos años y está integrado por 56 puntos de asistencia, 40 unidades de salud mental y 16 consultorios auxiliares para las 20 áreas de salud.
Y están constituidos, como he dicho, multidisciplinariamente por psiquiatras, psicólogos, Dues y auxiliares.
El conjunto de las unidades de salud mental de la Comunidad Valenciana atendió en el último ejercicio sus 50.
000 primeras visitas y más de 450.
000 visitas sucesivas.

El segundo instrumento son las unidades de hospitalización de agudos.
Creo que, como es lógico, el nuevo plan intenta subsanar dos deficiencias, lógicas por la evolución del tiempo, del referente del 91.

Por una parte, intentar ajustar la previsión de las necesidades de camas que ya en el año 91, en los tres ejercicios siguientes, con tasas de incremento anual del 15%, se vio que la planificación había quedado desbordada por la demanda, lo cual es hasta cierto punto lógico porque la propia existencia de las unidades iba a generar su propia demanda.

En segundo lugar, el plan de salud mental, como referente del 91, optaba por un modelo con numerosas microunidades de 8 camas.
Nosotros, evidentemente por esa evolución del tiempo, lo que hemos querido es redimensionar, de suerte que se logre una mejor prestación asistencial.
Y todo ello de acuerdo con las recomendaciones de la Organización Mundial de la Salud, que recomienda servicios entre 15 y 30 camas.

En estos momentos, todos los hospitales generales tienen unidades de hospitalización de agudos, salvo Requena, Denia y Elda.
Próximamente se abrirá la unidad de hospitalización de agudos del Hospital de San Juan de Alicante.
Y actualmente se realizan, en las unidades de hospitalización de agudos, 4.
500 ingresos.

El tercer instrumento, la tercera aplicación, son las unidades de media estancia.
Los enfermos mentales, como ustedes saben, tienen unas características distintas al resto.
El enfermo mental ingresado es un enfermo no encamado.
Muy al contrario, requiere una gran actividad y, por lo tanto, requiere espacio libre, espacio para pasear y ocupar su tiempo.

Era, pues, necesario un dispositivo asistencial sanitario, en régimen de hospitalización parcial o completo, que fuese capaz de prestar atención a un grupo escaso, pero de características graves, y capaz de prestar esa atención por períodos medios de tiempo.
Ese dispositivo debe ser capaz, asimismo, de iniciar programas de rehabilitación en cuadros psiquiátricos graves.

En estos momentos existe una unidad de media estancia provincial en Castellón, estando pendiente la apertura en Valencia y Alicante.
Sin duda, insuficientes, pero que evidentemente deben ser completadas a lo largo de la legislatura.
Este dispositivo debe estar integrado en la red asistencia y recibir su demanda tanto de las unidades de salud mental como de las unidades de hospitalización de agudos.

El cuarto instrumento son los hospitales de día, ya contemplados en el artículo 20, como he dicho antes, de la Ley general de sanidad, que se recomendaba el desarrollo de programas de hospitalización parcial.

Este tipo de prestación se realiza en los hospitales de día, que es, en definitiva, y por tanto, una hospitalización parcial y está dirigido al tratamiento sanitario intensivo de enfermos mentales agudos o en procesos de agudización, y cuyo ingreso hospitalario puede ser evitado debido a que tienen un buen apoyo social.

Como conocen, el horario de estos hospitales de día es de 9 de la mañana a las 5 de la tarde y se incluye la comida.
En estos momentos, desgraciadamente, sólo existe el hospital de día de Castellón, pero estamos, en el propio ejercicio presupuestario, expandiendo esta red al resto de hospitales significativos de la Comunidad Valenciana.

El quinto elemento son las unidades específicas, que verdaderamente tienen como misión el desempeño de programas completos que verdaderamente atiendan los trastornos de la alimentación, así como, en su caso, los problemas de salud mental infantil, juvenil y psicogeriátrica.
Dentro de las unidades específicas entendemos deben ser desarrollados especialmente las que acabo de citar de salud infantil, juvenil.

En estos momentos existen 7 unidades de salud mental infantil, juvenil.
Posteriormente tendré ocasión de referirme a las unidades de trastornos alimentarios incluidas dentro de estas unidades específicas, en unos momentos desgraciadamente de actualidad y que hacen referencia a los problemas de la anorexia y la bulimia, que afecta, como ustedes saben, a segmentos muy importantes de nuestra población juvenil.

Finalmente, decirles que para desarrollar los citados cinco aspectos recogidos en este nuevo plan de salud mental, se promulgó el Decreto 81/1998, de 4 de junio, del Consell, por el que se define y se estructuran los recursos sanitarios dirigidos a la salud mental y asistencia psiquiátrica en la Comunidad Valenciana y que venía a sustituir al decreto del año 86, de 24 de noviembre, que regulaba la salud mental en nuestra comunidad.

Otro punto imprescindible en el desarrollo de un plan de salud mental es el análisis de los dispositivos sociosanitarios específicos dirigidos a enfermos mentales.
El actual plan director de la salud mental se basa, igualmente, en los aspectos sociosanitarios, en el análisis de dispositivos que ya hemos citado y que están recogidos en la orden de 3 de febrero del 97, de la Conselleria de Bienestar Social.

Como ya me he referido anteriormente, el punto más importante de los aspectos de colaboración entre ambas consellerias es la coordinación y articulación de los dispositivos sanitarios y sociales, así como el desarrollo de garantías de la adecuada derivación de los enfermos a los distintos dispositivos.
Los pacientes serán, pues, derivados a los dispositivos sociosanitarios desde las unidades de salud mental u otros dispositivos sanitarios por indicación médica.

Dentro de este marco conceptual de colaboración con otras administraciones, se recogen las medidas de remodelación iniciadas por la excelentísima Diputación de Alicante y Castellón respecto a los hospitales de la Santa Faz y el Provincial de Castellón.

En este aspecto, quiero citarles los convenios de la Conselleria de Sanidad con distintas administraciones locales, que creo que sería demasiado exhaustivo referirles en esta comparecencia.

Sin embargo, sí que quiero citarles el convenio de colaboración educativa de la Conselleria de Sanidad con la Diputación de Castellón, del pasado 20 de noviembre, en materia de estancias en prácticas, que tiene como objeto establecer la cooperación educativa entre la Escuela Universitaria de Enfermería Nuestra Señora del Sagrado Corazón de Castellón, dependiente de la Conselleria de Sanidad, y el propio Hospital Provincial de Castellón.

Señorías, quiero anunciarles que el Consell y las tres diputaciones provinciales han iniciado conversaciones para constituir un consorcio de la Comunidad Valenciana para la salud mental, que tendrá como misión integrar, racionalizar todos los recursos dedicados a la salud mental en el ámbito de nuestra comunidad y que ahora se encuentran ciertamente dispersos, ciertamente poco integrados.
Y que entendemos que a través de este consorcio se va a producir esa integración y, por tanto, va a redundar en mejores prestaciones y también en una integración de los esfuerzos humanos de todos los profesionales.

Señoras y señores diputados, quisiera ahora citarles algunos de los objetivos cuantificados que pretendemos alcanzar con el nuevo plan.

En primer lugar, el número de psiquiatras por cada cien mil habientes para el año 2002, pretendemos que alcance la cifra de 5,2, el número de psicólogos por cada cien mil habitantes para esa referencia del 2002 deberá alcanzar cifras del 2,8, el número de camas en unidades de agudo por cada diez mil habitantes alcanzará la cifra en el intervalo del 0,8­1,1, el número de plazas de media y larga estancia por cada diez mil habitantes deberá alcanzar la cifra en el intervalo de 1,8­2.
Estas cifras son equivalentes a las que están previstas en la media nacional.

Como actuaciones concretas en política de salud mental que vamos a desarrollar, quiero citar las siguientes: 

Por una parte, la apertura de la unidad de hospitalización de agudos en el Hospital de San Juan de Alicante, en colaboración con la diputación, para diciembre del año 99; creación de una unidad hospitalaria de media estancia en la provincia de Valencia, con 60­80 plazas, Alicante entre 40 y 60 plazas, y con una unidad, que ya he dicho que existe en Castellón, con una ampliación entre 20 y 30 plazas; y completar la red de unidades específicas de salud infantil­juvenil en los centros de salud mental en las áreas donde no existen en estos momentos; el estudio y diseño de la hospitalización psiquiátrica para adolescentes en unidades de pediatría de hospitales generales.

Otra especificación, concreción, es el estudio, diseño y creación de las unidades de descarga familiar, coordinadas por las unidades de media estancia, bajo el criterio de acercar la tecnología y el apoyo sanitario a las familias y al entorno del paciente de salud mental.
Nos estamos refiriendo a la hospitalización a domicilio, hospitalización de fin de semana y programas de asistencia hospitalaria en períodos no laborales, en continuidad con el equipo de salud mental habitual y para todos aquellos casos que necesiten una atención sanitaria específica.

Otro factor es el desarrollo de unidades de prevención, diagnóstico y tratamiento de patologías específicas, que requieren una asistencia muy concreta y en vanguardia del conocimiento científico internacional.
Ya se inició con la creación de las unidades de trastornos alimentarios ­bulimia y anorexia­ y de las unidades de conductas adictivas de la Conselleria de Bienestar Social.

El siguiente objetivo debe ser la creación de una unidad de tratamiento de las depresiones refractarias que sea punto de referencia para toda la comunidad.

Otro punto será el diseño de un sistema de información, registro de casos, común a toda la red de la Comunidad Valenciana.

Permítanme, señoras y señores diputados, que para finalizar mi comparecencia me refiera al problema de los denominados trastornos alimentarios, de la anorexia y la bulimia, dos graves situaciones, como decía antes, psíquicas y de salud mental que han ido adquiriendo importancia desgraciadamente en los últimos años.

Estas patologías, que podríamos denominarlas emergentes, no sólo son graves en sí mismas sino que además tienen el drama de los problemas sobrevenidos en los entornos familiar y social de los pacientes.
Tanto una patología como la otra afectan a jóvenes, y fundamentalmente, como recientemente ha demostrado un estudio realizado por el Hospital de la Fe para la provincia de Valencia, en segmentos de población.
.
.
normalmente mujeres comprendidas entre los 14 y los 16 años.

La anorexia nerviosa en nuestra comunidad tiene una prevalencia del 0,72% en mujeres entre 12 y 18 años, utilizando métodos de diagnósticos estrictos.
En anorexia nerviosa, la ratio alcanza entre el 5 y 10% de todos los contemplados como anoréxicos en nuestra comunidad.

Por otra parte, y respecto a la bulimia, en la Comunidad Valenciana la prevalencia observada en el grupo de edad de menores de 20 años es del 0,37.
Sin embargo, es previsible que el grupo de edad por encima de 20 años alcance tasas superiores.

Señoras y señores diputados, señora presidenta, termino mi intervención reiterando la preocupación de la Conselleria de Sanidad y de la Conselleria de Bienestar Social sobre los problemas derivados de la salud mental.

Manifiesto en nombre del gobierno, en nombre del Consell, porque esa es la respuesta que ustedes han solicitado en esta mañana, que vamos a poner todo el empeño en impulsar las políticas de colaboración con los distintos niveles de las administraciones públicas.
Y para ello vamos, como he dicho antes, a concentrar los recursos y racionalizar una cierta dispersión que todavía existía y que, en definitiva, redunde en soluciones importantes para los pacientes y ­muy importante­ para sus respectivos entornos familiares.

Reconocemos que la tarea que queda por delante es ardua, reconocemos que esto es una apuesta estratégica de ambas consellerias para esta legislatura.
Así tuve ocasión yo personalmente de definirlo en esta cámara el pasado día 30 de septiembre.
Y obviamente, esto debe apoyarse, el dinero debe seguir al discurso; por tanto, el discurso está hecho, el presupuesto del año 2000 ya va a contemplar lo que es la materialización de esa apuesta política que yo quiero reiterarles en la mañana de hoy.

Señora presidenta.

Señores diputados y diputadas.

Muchísimas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

En representació del grup parlamentari sol·licitant, té la paraula la senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor conseller.

Jo vaig demanar que vinguera alguna persona del Consell a la compareixença.
Que vosté estiga ací, valore en allò que val la cortesia de la seua presència, i li ho agraïsc.

Senyor conseller, la petició del nostre grup perquè vosté vinga a les Corts a explicar la política sobre salut mental, sobre l'assistència social, sanitària i de subvencions als malalts mentals de la nostra comunitat, ha estat motivada per la preocupació, que és alguna cosa més que preocupació, és autèntica angoixa, que tenen els familiars dels malalts.
Abans de vindre ací jo vaig estar parlant en el mes de juny i ara fa una setmana amb l'associació d'Alacant de malalts mentals, i la veritat és que és alguna cosa més que una simple preocupació.
Nosaltres ací en estos moments només som l'altaveu d'allò que ells diuen.

La veritat és que el model d'atenció a la salut mental basat en la desaparició dels manicomis i la seua substitució per una atenció de base comunitària integrada en la xarxa sanitària general representa un avanç tan gran com el que va representar passar de considerar l'epilèptic d'endimoniat a considerar-lo simple malalt.
Això la veritat és que és un avanç de la ciència psiquiàtrica de fa vint anys en tota l'Europa occidental, però, senyor conseller, és un retrocés immens i un gran problema per al malalt, per a la seua família i per a la societat on viu si l'únic que es fa respecte als malalts mentals és tancar els manicomis, tirar els malalts al carrer i que la seua família i la societat que l'envolte carregue amb les conseqüències; conseqüències, senyor conseller, que poden ser la simple delinqüència.
Vosté trobe que sap que jo sóc de la Vila i que fa dos estius vam tindre un problema molt greu, molt greu i molt dolorós per un malalt mental.

I tot açò li ho recorde perquè la llei de 1986, la de decrets que vosté ha enumerat i les ordres que vosté ha enumerat i que jo no vaig a enumerar-les perquè vosté ja ho ha fet, descriuen amb tot trellat, amb tot deteniment, les coses a fer, els tipus d'edificis a fer, les maneres de vore els malalts mentals, també tenim el Pla director eixe que vosté ha dit i que jo he mirat ahí.
Però, senyor conseller, és molt paper, és molt paper.
Tot això que vosté ha explicat ací jo m'ho he llegit tot i, molt bé, són molt bones intencions, però de moment i en la majoria dels casos es queda només en bones intencions.

Vol vosté que parlem de les dos vessants?
La vessant sanitària.
No hi ha, ni molt menys, unitats de salut mental en tots els centres de salut.
A Alacant capital, que és la meua província i jo m'ho conec això més, sense anar més lluny falten dues unitats de salut, i si la base no està coberta i estructurada no pot haver continuació.
Si no hi ha unitat de salut mental, ningú pot enviar els malalts ni a l'hospitalització ni a la rehabilitació ni a ningun lloc.

Per una altra banda, eixe embolic que no s'ho aclarixen, que tenen en les diputacions, que no s'atrevixen a integrar ni els edificis, per molt que sempre es diga: "anem a fer-ho", però la realitat és que no, que no s'atrevixen a integrar ni els edificis ni els professionals en una estructura conjunta, fa que tinguen neuropsiquiatres en dos hores al dia, dos hores.
I li dic un cas: atenen una població dos psiquiatres de 135.
000 persones.
O siga, res, fum de boja tot, que diuen al meu poble.

Quant al personal, en les unitats de salut mental jo almenys no m'he acabat d'aclarir, perquè hi ha unitats de salut mental que tenen dos psiquiatres i hi ha unitats de salut mental que tenen un sol psiquiatra, i hi ha que tenen un psiquiatra a jornada completa i un altre que va a momentets; un altre psiquiatra però que està per a drogodependència però que queda com si fóra de la unitat.
O siga, una cosa incomprensible, i no li'n dic més, però en fi, cent més.
Amb els psicòlegs passa una cosa quasi per l'estil, bé, pitjor, perquè no n'hi ha cap que treballe en un centre només, tots compartixen jornada en dos centres.

I allò dels llits per a aguts, que havien d'haver en tots els hospitals per a poder considerar l'hospitalització d'un malalt mental igual que l'hospitalització d'un còlic nefrític, això no és així, no és així a Alacant.
Vosté acaba de dir que a Sant Joan a la millor pròximament, però la veritat és que ni a Sant Joan ni a l'Hospital General d'Alacant hi ha llits per a aguts.
I sap on van?
A la Santa Faç, el manicomi de tota la vida.

"Tarín marín" en les estructures i la tenebrositat de tota la vida.
La Santa Faç, en fi, té de tot, té aguts, mitja estada, hospital de dia, i damunt és de la diputació.
A Elda tampoc tenen hospital d'aguts.
I a Elx tenien vint­i­un llits i ara en tenen huit.
Un desgavell.
No li dic "desgavell" perquè no li va agradar la paraula aquell dia.
A mi sí que m'agrada.
Però en fi, si a vosté no li apanya jo no la dic.

Quant a les unitats especials, les infantils, res de res, senyor conseller.
Hi ha poquíssimes, i on hi ha és que han d'atendre els xiquets en els corredors perquè no tenen ni despatxos.
Li puc dir el centre, no li'l vaig a dir, però li'l puc dir, on estan allí.
.
.
en fi, tot ple.

Si ens deixem sanitat i ens n'anem a l'altra vessant, la social, això dels hospitals de dia, centres de dia, pisos tutelants i altres coses *guapetes* que hi ha en els papers, en tots eixos papers que vosté ha anomenat, això només està en els papers, ningú sap que existesquen en cap lloc.
I els CRI, tots: "CRI, la panacea", "la rehabilitació, la reinserció, tot s'ha de fer en els CRI".
N'hi ha tres en tota la Comunitat Valenciana, tres.
Està el d'Ontinyent, el d'Elx i el de Villena, i algun dia s'inaugurarà el d'Alacant, i quan s'inaugure el d'Alacant n'hi haurà quatre, però de moment n'hi ha tres.
Bétera, el manicomi de tota la vida, i "tarín marín", com tota la vida, és l'única residència.

En fi, senyor conseller, tot no és proclamar que va equiparant els malalts mentals amb els orgànics sinó que cal fer-ho.
I, senyor conseller, no es tracta de fer llocs d'aparcament de malalts sinó llocs de servei als malalts i a la societat.
Com jo pense que *obras son amores y no buenas razones*, dins de tres mesos o quatre li preguntaré per a vore, de tot el que ha exposat, què és el que va a fer.
Perquè vosté ací no ha concretat res, vosté m'ha descrit els decrets i les órdrens i el totxo eixe gros que hi ha per ahí, que el tinc allí dalt, que és el pla eixe, m'ho ha descrit, jo també m'ho havia estudiat.
Dins de tres mesos li tornaré a preguntar o dins de quatre li tornaré a preguntar què ha fet en este temps, i, senyor conseller, una volta i una altra volta i una altra volta fins que passen els quatre mesos de legislatura, vindré cada quatre mesos ací.

Moltíssimes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

En representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, té la paraula la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Yo quería comentar una serie de cosas, ya que se han expuesto algunos datos del Plan de salud mental por el señor conseller de Sanidad.
Yo lo celebro, pero creo que va a ser necesario un debate o una exposición pormenorizada en la Comisión de Sanidad, porque ese Plan de salud mental es claramente mejorable, así lo piensan tanto los profesionales que trabajan en salud mental como las asociaciones de familiares de enfermos.

Ustedes ­yo he leído también el Plan de salud mental­ empiezan nombrando de pasada el Plan de salud mental del año 91.
Estamos a final del año 99.
No se ha seguido desarrollando el plan del 91 y tampoco se ha puesto en marcha el plan del 98, porque, que yo sepa, igual me equivoco, todavía no ha sido aprobado por el Consell.

Me voy a referir a algunas cuestiones concretas.
Tanto las unidades de salud mental como las unidades de hospitalización de agudos es algo que ya estaba no sólo en los papeles del Plan de salud mental del año 91 sino que estaba en marcha.
Los centros de salud mental que usted ha nombrado son los mismos que los del año 91, los recursos humanos son prácticamente los mismos; que yo sepa, en todo caso hay alguna plaza que se ha amortizado.

En su Plan de salud mental del año 98, a no ser que los completen, no hay una relación de recursos en unidades de salud mental, no la hay, no la hay por área y no hay una dotación actual y la previsible por cada uno de los centros de salud mental.
En el Plan de salud mental del año 91 había esa relación y había un compromiso de llegar a unos objetivos determinados.

Y cuando ustedes se refieren a los objetivos para el año 2002 utilizan como punto de referencia los datos de un informe del Ministerio de Sanidad del año 94, donde dice la situación que había en este país, en el conjunto del estado, en el año 94.
Y cuando ustedes ponen los objetivos ponen objetivos en muchos casos por debajo de la realidad de la media del estado en el año 94.
Yo quisiera saber si eso va a ser realmente así.
Empezar unas propuestas con datos del año 94 ya me parece discutible, cuando ustedes formulan las propuestas en el año 98.
Yo pregunto qué han hecho desde el año 95 hasta al año 98.
En estos momentos los objetivos del año 94 ­hay un informe reciente de la Sociedad Española de Administración Sanitaria­ están ampliamente superados, al menos en cuanto al número de psiquiatras por 100.
000 habitantes.
Y ese informe está disponible, usted puede acceder por internet y dentro de pocos días estará publicado en un libro.

En fin, cuando ustedes hablan de objetivos y de nuevos recursos en ningún momento han hablado de financiación.
Por primera vez acabo de oír que en los presupuestos del año 2000, no se lo puedo discutir, no los tenemos todavía los diputados de esta cámara, no son públicos para nosotros, pero a lo largo de todo el documento del plan de salud mental no hay una sola peseta comprometida.
En algún momento, cuando se refieren al tema de la financiación, y cito textualmente, dicen que "es una inversión económica difícil, que puede ser excesiva", pero no hay una sola cifra.

Y yo les pregunto: ¿a qué se refieren con una inversión económica difícil que además dicen que se produce ­lo dicen ustedes, no lo digo yo­ en una situación económica con limitaciones cuando en el año 98 hemos oído hasta la saciedad que la situación de la economía española es excelente y que España va bien?
Y eso es textual.
Yo, igual que la señora Llinares, igual que el señor conseller, también tengo el borrador del plan de salud mental.
En fin.
.
.

Nuestra propuesta es que, además de no definir financiación, y además de no comprometerse con números en el incremento de determinados recursos, tampoco se comprometen ni tan siquiera a ratios poblacionales, tanto en el estudio del Ministerio de Sanidad del año 83, que se hizo público en el 85, como en el plan de salud mental del año 91.
Hay compromisos de ratios de personal, no sólo psiquiatras y psicólogos, sino terapeutas ocupacionales, trabajadores sociales, auxiliares de enfermería especializados para los equipos de salud mental.

Ustedes cuando hablan de recursos dicen que los recursos humanos deberán ser suficientes.
Eso no es un compromiso.
Eso no es un plan.
Eso no es un plan.
La definición de recursos sólo se hace para psiquiatras y psicólogos.
Ustedes sólo saben planificar recursos cuando en todo el programa, en todo el plan de salud mental de lo que hablan continuamente es de la rehabilitación y, aparte, y no pongo en un plano, sino creo que el primer actor de la terapia es el psiquiatra, el psicólogo, pero hay una serie de recursos especializados ampliamente conocidos y ya utilizados en este país desde antes del año 86, que son los terapeutas ocupacionales y el personal de enfermería especializado en salud mental.

En fin, creo que nos deberíamos también referir.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Señora Mendoza, ¿quiere terminar?

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Dejaré para la réplica.

Quería referirme, pero lo dejaré para la réplica, a las unidades de hospitalización de media estancia.
Yo creo que ese modelo provincial que ustedes escriben físicamente organizado como módulos, que hablan de módulos cerrados, que a mí me recuerda a lo que con cierto eufemismo se ha conocido siempre como el hospital psiquiátrico.
Yo creo que sí que hace falta una unidad de hospitalización de media estancia, pero una unidad de hospitalización de media estancia, no una reproducción del manicomio o del hospital psiquiátrico tradicional.

 

**La senyora presidenta:**

Senyora Mendoza.
.
.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Muy bien.

Gracias, señora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

Gracias, señora Mendoza.

En representación del Grupo Parlamentario Popular, tiene la palabra el señor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor conseller, en primer lugar, desde el Grupo Parlamentario Popular agradecerle su presencia en esta cámara, agradecerle su explicación exhaustiva sobre la política que va a desarrollar la conselleria de Sanidad para abordar este problema tan importante que tenemos en la Comunidad Valenciana, que son los enfermos de salud mental.
Y, desde luego, nosotros estamos de acuerdo con usted en que tenemos que esforzarnos para recuperar al máximo las capacidades del paciente.
Tenemos que esforzarnos por construir una sociedad de bienestar basada en la solidaridad, en la igualdad y en la eficiencia.
Y en esa eficiencia, como usted ha dicho, es fundamental la conjunción y la colaboración de la conselleria de Bienestar Social y de la conselleria que usted preside.

Evidentemente, el enfermo mental ya no puede ser tratado como un enfermo aparte, hay que darle un tratamiento como un enfermo orgánico, y para ello es fundamental el potenciar el sistema sanitario dejando la hospitalización como el último recurso, un recurso que debe existir, pero un recurso que sea el último a abordar.

Lamentablemente, cuando se produjo ­hace ya más de cinco años­ un desmantelamiento del sistema de salud mental no fue acompañado de la creación de alternativas, de unas alternativas necesarias tanto en lo material como en los medios humanos.

En su intervención usted ha insistido en la importancia de una asistencia integral sanitaria y social, donde es fundamental un diagnóstico, donde es fundamental el tratamiento y donde es básico ­y ha insistido, y nosotros también queremos insistir en ello­ la reinserción social de los enfermos mentales.

Es importante destacar, aun dejando claro que nos quedan muchas cosas por hacer, que el número de plazas para los enfermos mentales ha aumentado en más de un 500%.
Se han creado centros, se han creado centros de rehabilitación y de inserción social, centros ambulatorios, se han creado centros de día con un carácter marcadamente ocupacional y se han creado residencias específicas y viviendas tuteladas como alternativa interesante para los enfermos mentales y, por supuesto, para sus familias.

Ha hablado usted en su intervención de un problema que en la Comunidad Valenciana preocupa a muchas familias y desgraciadamente afecta sobre todo a muchos jóvenes ciudadanos de nuestra comunidad: el tema de la anorexia y la bulimia, y se ha planteado en su intervención el luchar decididamente con este problema abordándolo con medidas preventivas, que pensamos que son siempre básicas, informando, en mejorar la formación del personal sanitario, el dar un tratamiento especializado con profesionales, psiquiatras, psicólogos y, por supuesto, dietistas, y la creación de unidades específicas, que se creen unidades específicas en las tres provincias de la Comunidad Valenciana.

En el nuevo plan de salud mental que usted ha planteado ha hablado de crear unidades de salud mental, de unidades de hospitalización de agudos, de unidades de media estancia, de hospitales de día y de unidades específicas.
Realmente el plan que usted ha planteado es un plan ambicioso.
Pero lo que pensamos que es una buena noticia para los afectados, para las familias de los afectados y para todos los valencianos, es la creación de este consorcio que usted ha dicho, la creación de un consorcio sobre la salud mental, donde definitivamente se integren los recursos sanitarios que existan para así por fin dar un adecuado tratamiento a los pacientes y una adecuada ayuda a las familias de los pacientes mentales.
Como usted ha dicho, en este consorcio colaborará el Consell y las tres diputaciones de la Comunidad Valenciana.

Desde nuestro grupo, señor conseller, animarle a que continue con los contactos que sabemos que tiene con los familiares de los enfermos mentales, así como la ayuda a los colectivos más desfavorecidos, a los colectivos sin techo de la comunidad, y decirle que, desde luego, desde nuestro grupo apoyamos las iniciativas que usted ha planteado, ofrecemos nuestra colaboración para mejorar la situación en nuestros enfermos mentales.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Per a donar resposta conjunta té la paraula el senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Señora presidenta.

Señorías.

Voy a intentar ser breve porque yo creo que en lo esencial estamos de acuerdo.
Yo creo que esto es una asignatura en la que debemos de esforzarnos mucho en esta legislatura, el gobierno, la Comunidad Valenciana, la sociedad valenciana.
Y, evidentemente, para llegar a esta conclusión, que es casi tautológica, no hay más que, como decía la señora Llinares, visitar a las familias y compartir su preocupación y la angustia que les asiste.
Efectivamente, aquí queda mucho por hacer.

Y, como decía antes, yo comprendo los recelos desde los grupos parlamentarios de la oposición acerca de la materialización del discurso.
Por eso me permitía decir que el dinero debe de seguir al discurso y eso debe tener concreciones presupuestarias a lo largo de la legislatura, no solamente del año 2000, que también.

Desgraciadamente no puedo traerle las maquetas de todas las unidades o de todos los centros que se van a construir, pero yo le agradezco su preocupación y su disposición a hacer un seguimiento cuatrimensual de las realizaciones en las distintas fases de compromiso porque creo que es bueno, y eso es algo que al gobierno, al menos a este conseller, le satisface esa preocupación de control que, de cualquier forma, es un derecho que les asiste como miembros de la oposición.

Efectivamente, existen problemas en la reasignación de los recursos humanos, en cuanto a psicólogos, en cuanto a psiquiatras, tiene usted razón en muchas de las cosas que usted dice, y estamos trabajando en ello.
Pero, bien, esto es un tema que históricamente no ha estado resuelto y por eso la proposición, o, mejor dicho, el anuncio que se ha hecho en esta comparecencia de intentar racionalizar todo esto, que los distintos niveles administrativos queden integrados bajo una acción común a través de ese consorcio, que no dará solución por sí mismo como figura administrativa a todos estos problemas, pero sí, efectivamente, va a poner a todos los actores que tienen que dar solución a esos problemas.

Yo le garantizo a usted que dentro de cuatro meses, no, porque los presupuestos llevarán poco tiempo, pero seguramente en el otro cuatrimestre tendremos ya cosas de las que hablar y las que podremos contrastar y repasar ese seguimiento que yo le aplaudo y que usted ha anunciado hace un instante.

Respecto a la intervención de la diputada del Grupo Socialista, pues, yo oyéndola me acordaba de una frase del gran artista que es Miquel Barceló, y que decía que al ver alguna de sus obras se siente desconcertado; dice que la obra de arte deja de pertenecer al artista al cabo del tiempo.
Si eso es así, pues una cierta capacidad artística sí existe por parte de su señoría, porque, efectivamente.
.
.
no de su señoría personalmente, pero quizás de lo que se hizo cuando gobernaba el Partido Socialista.
Creo que fue bueno que se hiciese el plan del 91.
Creo que era necesario.
Pero, honestamente ese plan tenía deficiencias que yo en el tono amable de ambas comparecencias, y creo que también el que yo quiero imprimir en esta mañana, yo creo que sería impío por mi parte pasar revista a todo lo que aquello provocó y todo lo que sería la cantidad de enfermos mentales que estuvieron en lugares inapropiados en una sociedad de finales del siglo XX.

Por tanto, yo creo que en lo esencial estamos de acuerdo: nos tenemos que poner a trabajar, tenemos que hacer inversiones.
Yo le puedo decir, tengo aquí una lista de las acciones que están incluidas en el presupuesto, tanto en capítulo VI, como en capítulo I, desgraciadamente, por un simple respeto a esta cámara, no las puedo anunciar ahora, porque el presupuesto entrará aquí el próximo viernes.

Muchísimas gracias, señora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares Llorca:**

Senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor conseller, mire, jo no sóc de la sanitat, sóc de l'ensenyança.
I, aleshores, per saber una miqueta estic mirant-me els vídeos de la passada legislatura les voltes que va el seu predecessor va vindre quan li fèiem preguntes, quan li fèiem interpel·lacions.
I en octubre de 1998 va fer "tarín marín" el discurs que ha fet vosté hui.
Es veu que, bo, el conseller tenia el mateix que té vosté.
I, bo, no sé si haurà refet aquell discurs o haurà dit "toca, ja està bé".
És desconhortant, senyor conseller, és desconhortant.
És desconhortant que vosté no haja concretat hui.
Jo no vull en esta rèplica demanar-li res, només que concrete, concrete, concrete actuacions, concrete coses a fer, on les ha de fer, de quin tipus han de ser eixes actuacions i concrete d'on ha de traure els diners també, perquè això és important.
Donem-li alguna miqueta de conhort a les famílies dels malalts, donem-li consol.

De totes maneres, senyor conseller, només em queda dir que espere que dins de quatre mesos el que ha acabat de prometre ací es convertisca en realitat i vosté vinga ja amb realitzacions concretes.
I, aleshores, li ho reconeixerem.

Fins dins de quatre mesos, senyor conseller.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Per a rèplica té la paraula la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

Gracias, señora presidenta.

Señor conseller.
Señoras y señores diputados.

Bien.
Quiero repasar algunas de las cosas que aquí se han comentado.
En los casos de los CRI, que son los Centros de Rehabilitación Integral, dependientes de la Conselleria de Servicios Sociales, recordar ­al menos conozco bien uno, que es el de Elche­ que es una reconversión del centro ocupacional que ya existía y no se ha incrementado la dotación de personal ni han aumentado los programas.
Sólo existen, como ha dicho la señora Llinares, tres CRI realmente abiertos, que nosotros sepamos, y en marcha.

En el tema de los hospitales de agudos, no es una propuesta ­se lo recuerdo al señor Clemente­, no es una propuesta ni las unidades de salud mental, ni los hospitales de agudos son propuestas nuevas.
Ya existían conceptualmente, pero además ya existían materialmente.
Y ya existía un compromiso efectivo de incremento de recursos en los dos campos.

En estos momentos creo no equivocarme si digo que estamos en los mismos niveles y en los mismos ratios que en el año 1995.
Lo que pueda pasar a partir del 1 de enero del 2000 y que sea la utilización, si es que se consigue alguna vez por este gobierno del Partido Popular ejecutar la inversión al menos en sanidad, ejecutar la inversión y no llegar al mes de octubre con niveles de ejecución de inversiones como el que nos encontramos ahora, a partir de ese momento podremos hablar.

Pero yo le digo: no, no tienen bula, hay una responsabilidad que tienen que asumir, han gobernado cuatro años.
Los pacientes que estaban mal, que yo reconozco que hay una parte de la asistencia psiquiátrica que no estaba solucionada, porque la situación de partida era francamente dramática.
.
.
Este país, España, se incorpora a los cambios, a la reforma psiquiátrica, tardíamente por una situación política determinada, se incorpora tardíamente en relación al resto de países europeos.
La reforma de la atención en el País Valenciano empieza, efectivamente, a partir del año 1986, efectivamente.
No se concreta más allá hasta el año 1987, porque no son efectivas las transferencias, digo desde el punto de vista de la responsabilidad del gobierno autonómico.

Pero yo le digo que los pacientes que estaban mal, mayoritariamente siguen estando mal, y alguna responsabilidad tienen ustedes.
Yo les podría dar un voto de confianza, pero no lo voy a dar hasta que no veamos realidades y mejoras, hasta que no veamos realidades y mejoras reales, no buenas intenciones.

Yo creo que es el momento de que el señor conseller de Sanidad y el gobierno valenciano se comprometa en definir plazos, presupuesto y un mapa geográfico.
Nosotros planteamos una serie de propuestas muy concretas, como es, por ejemplo, el que se mantengan las unidades de agudos en comarcas.
Eso no se le da importancia, habla de un ratio de la OMS de 15/20 camas por unidad; los profesionales especializados dudan de que sea conveniente cerrar unidades de agudos de menos de 12 camas.
¿Por qué?
Porque se aleja la atención del sitio real de referencia del paciente.
No podemos centralizar atenciones y decir que en el futuro volveremos a comarcalizar.
Si hemos conseguido un modelo que si algo bueno tiene es la existencia de las unidades de hospitalización de agudos, y además comarcales, potenciemos ese modelo, pongamos en marcha unidades de hospitalización de día a partir del recurso hospitalario ya existente.
Y posiblemente nos harán bastante menos falta camas de larga y media estancia.

Yo, por último, lo que sí que quería es poner de manifiesto que tanto las asociaciones de familiares de enfermos mentales como los profesionales han denunciado repetidamente y hasta hace bien poco, como el día mundial de salud mental ­está en la prensa­, que no ha funcionado de manera efectiva la subcomisión mixta sociosanitaria.
Volvemos otra vez al terreno de las ideas.
La petición, porque además yo creo que en esto no quisiera que mi tono se interpretara como una mala utilización política del tema de la salud mental, porque yo creo que es uno de los temas que, precisamente por el sufrimiento que ocasiona en los individuos que la padecen y en el entorno social y familiar que les rodea, yo creo que no es bueno hacer demagogia con este tema, no es bueno para nadie.
Pero tampoco es bueno que la haga el gobierno, tampoco es bueno que la hagan los responsables de dar cuentas de cómo está ahora la situación de la salud mental, de cómo está ahora la situación de la atención al paciente mental.

Nosotros lo que sí que solicitaríamos es ese compromiso de plazos, presupuesto y mapa geográfico, mapa geográfico.
Y el compromiso de la comparecencia del señor conseller de Sanidad en la comisión de Sanidad de las Cortes para explicar en profundidad el Plan de salud mental, porque es un plan, yo creo, que debería debatirse con agentes, tanto profesionales como con agentes sociales, con las asociaciones de familiares de enfermos, incluso en estos momentos ya hay alguna asociación de enfermos.
Y creo que valdría la pena también recoger la opinión, en lo que pueda ser para mejorar el contenido del plan, de los diputados de esta cámara.

Muchas gracias, señora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Té la paraula el senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Yo no estoy nada extrañado de que mis formulaciones en esta cámara coincidan absolutamente con las del señor Farnós, porque, lógicamente, nos asiste la pertenencia al mismo partido político.
Lo que sí que le puedo asegurar es que no he repasado sus comparecencias para intentar reproducirlas aquí otra vez.

Se ha mencionado aquí, se ha evidenciado aquí un cierto reproche a falta de concreción.
Y yo he intentado explicar que, dadas las fechas en las que nos encontramos, y que "lo hecho, hecho está", y valorado socialmente de forma estrepitosa el 13 de junio, pues lo que está hecho, está hecho y lo que queda por hacer es algo que vendrá y que al menos nos merecemos el beneficio de la duda.

Se habla de plazos, de presupuestos y de mapa.
Pues eso es algo que el señor Farnós no me legó, porque seguramente cuando llegó él en el año 1995 tampoco lo encontró, difícilmente me podía legar algo que no existía.

Yo no quiero hacer de un tema tan importante y tan urgente una comisión parlamentaria que nos eternicemos en un debate para al final hacer el "informe Abril de la salud mental", que en el año 1990 no se hizo el menor caso en la administración central, a pesar de que era un informe fabuloso, a pesar de que era un informe que el ministro que lo promovió estaba totalmente de acuerdo.
Lamentablemente, el ministro que ocupaba la cartera de sanidad cuando se finalizó no era el mismo.
Por tanto, el informe podemos debatirlo, podemos tener una sesión de exposición y, evidentemente, con la aceptación de toda suerte de sugerencias por parte de sus señorías, pero honestamente no voy a perder meses y meses y meses en debates para luego hacer un tomo magníficamente ordenado, pero sin posibilidades de ser aplicado.
Tenemos muchas experiencias en la historia parlamentaria de nuestro país.

En el año 1998 se hizo el CRI de Elche, el de Villena en 1999, el de Onteniente en 1998.
Está finalizado y a punto de abrir Valencia y Vinaroz, Alicante está en construcción.
Bueno, esto no es el mapa completo, pero lo que sí que está claro es que todo eso está en marcha o ha acabado y todo eso ha sido valorado.
Por tanto, yo creo que no se puede decir que estamos viviendo de rentas del año 1991.

Claro, es que si hacemos historia de lo que pasó, entonces, claro, aquí lo que se produce en el período 1986­1990, como su señoría conoce, es un importante proceso de deshospitalización de enfermos mentales crónicos.
Y eso es lo que antes no he querido decirle, pero como usted insiste, pues yo, no sé si es que usted no estaba en el mundo político en la época, pero yo si no me permito refrescarle la memoria de que eso ha ocurrido.
Y tampoco voy a entrar en los detalles, porque seguramente algunos compañeros suyos veteranos le podrán informar.

Por tanto, yo creo que no se puede decir que en el año 1991 todo estaba, habían compromisos, había buena organización, estábamos a punto de, pero que en ese momento se perdieron las elecciones.
Yo creo que este tema, como ambas señorías se han referido, creo que es un tema grave, no es un tema para hacer demagogia.
Y lo que hay que hacer es tener memoria histórica y espíritu de colaboración.
Ambas cosas es lo que yo les pido a sus señorías en estas comparecencia.

Muchísimas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

S'alça la sessió.

 

*(S'alça la sessió a les 13 hores i 25 minuts)*