Pol%C3%ADtica%20Social%752925.07.12%20macro.html





Comissió de Política Social i Ocupació realitzada el dia 12 de juliol de 2016.
Comença la reunió a les 10 hores i 39 minuts.
Presideix el diputat senyor César Jiménez Doménech.
Reunió número 11.

El senyor vicepresident:

Bé, anem a començar la sessió amb dos evidències, una és l'alta expectació que ha generat esta sessió, i l'altra és que encara que anem avançant tenim algunes limitacions per a donar espai a les persones amb mobilitat reduïda i esperem que en el transcurs del temps anem millorant açò també.

Secretària, per a determinar el quòrum.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Bé, determinat el quòrum, passem a la lectura i aprovació de l'acta de la reunió anterior.
Tots els diputats i diputades heu tingut accés.
¿N'hi ha alguna qüestió?
No, doncs s'aprova.

Compareixences de la vicepresidenta del Consell i consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives, senyora Mónica Oltra Jarque, per a informar sobre la gestió realitzada en polítiques de copagament, sobre el compliment de la Resolució 63/IX, referent a l'increment del nombre de persones avaluadores per a la dependència a la Comunitat Valenciana i sobre el pagament realitzat pel govern valencià de la retroactivitat de les ajudes a persones en situació de dependència, sol·licitades a petició pròpia (RE números 11.
341, 15.
701 i 22.
554)

El senyor vicepresident:

I, seguidament, ja passarem a la compareixença, que eren tres compareixences en origen però s'han agrupat, de la vicepresidenta del Consell per als temes que ja coneixen vostés i que figuren en l'ordre del dia.

Com que s'han agrupat les tres compareixences a petició dels grups, els temps que originalment són de quatre minuts doncs serem flexibles i podran les vostres senyories allargar una miqueta més, serem flexibles però tampoc ens allarguem massa, ¿no?
, intentem que l'hora de fi d'esta comissió siga prudencial.

Bé, seguidament, ja, li donem la paraula per temps il·limitat.

La senyor consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives:

Bon dia.

Gràcies, president.

Gràcies als membres de la comissió per estar ací avui.

Gràcies, també, a totes les persones que ens acompanyen del sector de la diversitat funcional i del sector de la dependència, i naturalment també als mitjans de comunicació que cobrixen esta compareixença.

Tinc l'honor de comparéixer hui davant de vostés, davant de les Corts Valencianes per a retre comptes a petició pròpia de les mesures posades en marxa en compliment dels compromisos de l'Acord del Botànic, que saben vostés que és el pacte de govern que és la guia per la qual es regix l'acció quotidiana del govern i que té -com vostés saben- com a primer eix rescatar persones, i dins d'este de manera destacada l'atenció a les persones que estan en una situació de dependència.

En concret, l'objectiu al que nosaltres ens referenciem és el de l'aplicació efectiva de la Llei de promoció de l'autonomia personal i atenció a les persones en situació de dependència dotant-la de recursos necessaris i resolució immediata dels casos pendents.
Este és l'objectiu d'este pacte de govern i amb este objectiu és en el que s'emmarca la nostra acció de govern.

Entenc també que les tres compareixences que se substancien amb la meua intervenció estan dins del funcionament normal d'una democràcia parlamentària en la qual el Consell ha de sotmetre's al control de les seues senyories, o al control de Les Corts, per tant al control de la sobirania popular, però no deixen de ser també una novetat en comparació amb la pràctica seguida pels consellers del govern antic que no acostumaven a complir les resolucions aprovades per Les Corts, ¡ni molts menys!
a donar compte, i menys a donar compte a petició pròpia i, a més, solien delegar en les secretaries autonòmiques les compareixences en comissió -moltes vegades demanades- amb l'únic propòsit d'evitar la compareixença de la persona titular de la conselleria que havia estat sol·licitada pels grups de l'oposició.

Jo comparec personalment a petició pròpia per a informar-los sobre el compliment d'una resolució aprovada per esta mateixa comissió, per a l'increment del nombre de persones avaluadores de la dependència; també per a comparéixer i donar explicacions sobre l'eliminació del copagament confiscatori imposat per l'antic govern del Partit Popular, i sobre el pagament de la retroactivitat de les ajudes a les persones en situació de dependència.

He de dir-los, també, que són mesures de les quals se sentim en la conselleria -i jo personalment- especialment orgullosos perquè demostren amb fets la prioritat d'este nou Consell que és precisament la de rescatar persones.

Comencem, doncs, per la compareixença a petició pròpia per a informar sobre la gestió realitzada respecte a les mesures de copagament, és la RE 11.
341.

Dir-los que les principals mesures adoptades en relació a l'aportació de les persones usuàries per a la prestació de serveis d'atenció social, el que s'ha donat a conéixer com a copagament social però que moltes voltes també hem qualificat com un Â«repagamentÂ» perquè no hem d'oblidar mai que els ciutadans i ciutadanes paguem els nostres impostos, i paguem precisament els nostres impostos per a tindre els servicis per a una vida digna i que les aportacions suplementàries no deixen de ser una manera de fer un altre pagament sobre un pagament fet anteriorment a través dels tributs, ¿no?

Però, en qualsevol cas, este copagament social es va implementar a través de la modificació de la Llei de taxes de La Generalitat, aprovada per Decret legislatiu 1/2005, de 25 de febrer, del Consell, i esta modificació que hem fet d'esta llei de taxes la varen fer -com vostés recordaran- a través de la Llei 10/2015, de 29 de desembre, de mesures fiscals, de gestió administrativa i financera i d'organització de La Generalitat, el que comunament coneguem com a Llei d'acompanyament dels pressupostos.

¿Quines són les mesures que han permés la modificació d'esta llei posar en marxa a partir de l'1 de gener de 2017?
L'eliminació total del copagament en centres diürns, ens van fer un plantejament a l'hora d'abordar l'eliminació del copagament confiscatori que era que en compte d'una antiga divisió que es feia entre persones majors i persones amb diversitat funcional doncs vam decidir dividir les aportacions suplementàries en funció dels serveis prestats, no en funció del perfil de la persona sinó en funció del servici que rep eixa persona.

En eixe sentit, el primer que vam decidir és que les persones que van a centres diürns, és a dir, que no és un centre residencial, que no viuen allí sinó que poden passar allí el dia o poden estar allí fins la cinc de la vesprada, i després van a sa casa, i han de mantindre sa casa, i pagar la llum, l'aigua, el lloguer, si estan de lloguer, han de pagar la seua manutenció i, per tant, tenen la despesa que podem tindre qualsevol de nosaltres, malgrat tindre un recurs, eliminar completament el copagament confiscatori que s'havia imposat per part de l'antic govern del Partit Popular perquè enteníem que igual que no s'exigix eixe tipus d'aportació, eixe tipus de repagament en altres servicis públics essencials, no tenia perquè eixigir-se en l'àmbit social.

La idea, també, senyories, és equiparar l'essencialitat que té, per exemple, sanitat i educació -que tots els entenem com a serveis bàsics universals- a l'àmbit dels serveis socials i a l'àmbit de les polítiques socials.

No té sentit que tingam assumit -digam- en el nostre ideari comú que quan a una persona li dóna un ictus, els servicis d'urgències d'un hospital han d'estar ben dotats, han d'atendre'l, han de salvar-li la vida i s'han de posar tots els mitjans perquè eixa persona isca amb èxit de l'hospital, però quan eixa persona ix de l'hospital amb unes seqüeles que li ha deixat eixe ictus doncs l'abandonem i el deixem tres, quatre, cinc anys sense recursos públics i sense atenció dels serveis públics.

Tant important és tindre al personal en urgències, tindre un hospital ben dotat, tindre allí personal professional com, una vegada ix, en eixe mateix moment que se l'aculla per part dels poders públics i se l'atenga.
Esta és la idea, la filosofia de fons: els serveis socials, l'atenció a la dependència tenen el mateix rang d'essencialitat que puguen tindre educació o sanitat, ¿val?

A partir d'ahí, suprimírem els articles relatius a la taxa per la prestació del servici d'atenció a persones majores i amb diversitat funcional en centres diürns, poden ser centres de dia, poden ser centres ocupacionals o qualsevol recurs d'atenció, de rehabilitació, de teràpia, que no supose viure amb eixe recurs.
¿Correcte?

En conseqüència, el servici és finançat en la seua integritat pel pressupost públic, per tant pels impostos de les persones, sense cost afegit per a les persones usuàries.

La mesura afecta a 1.
352 persones majors usuàries, amb un cost previst d'un poc més de 2,8 milions d'euros, d'acord amb el següent desglossament: persones en situació de dependència amb PIA o grau en vigor, 1.
120; persones que no tenen un grau de dependència o que no estan valorats, 232 persones.
En total, estes 1.
352.

Pel que fa a les persones amb diversitat funcional la situació és la següent: persones amb graus de dependència valorats, 3.
026 persones afectades; no en situació de dependència i no valorats, 291.
En total, 3.
317.
(Soroll de papers) Això suposa que 4.
569 persones ja no han de pagar un recurs al qual tenien dret i que els poders públics han de garantir.

Però, a més, cal destacar que des que es va eliminar este copagament, és a dir, des de l'1 de gener, han retornat als centres 83 persones, estes són dades a 1 de juliol, la qual cosa suposa aproximadament un 30% de les persones que van abandonar els centres per no poder fer front al copagament confiscatori, és a dir, nosaltres vàrem tindre persones que van haver d'abandonar les seues rehabilitacions, les seues teràpies, els seus centres on estaven sent atesos, bé per ser persones amb situació en dependència, bé per ser persones amb diversitat funcional, bé per ser persones majors, i saben vostés que en el seminari de Morella un dels objectius va ser precisament el retorn de les persones que havien sigut injustament expulsades del sistema per un copagament al que no podien fer front que tornaren.

Bé, doncs, el 30,18% de persones ja han tornat: en recursos de centre ocupacional, 21 persones a Alacant; 8 a Castelló; 38 a València, en total 67; en recurs residencial, 2 persones a Alacant; en centres de dia, 1 persona a Alacant i 11 a València, en total 12; i en vivenda tutelada, 2 persones a Castelló.

Això fa este total de 83 persones que per fi han pogut tornat i continuem treballant perquè la resta de persones que hagueren d'abandonar els centres, que van ser expulsats injustament del sistema puguen tornar.

Segon objectiu: millora dels diners per a la vida digna en centres residencials.
Ara ja passem a les persones que sí que viuen en un centre, que és un centre residencial i que viuen ahí.

Ahí el que vàrem decidir és que havíem de millorar els diners que hi havia per a una vida digna.
No ens agrada dir-li diners de butxaca -com es feia abans- perquè no són diners de butxaca, no estem parlant de menors d'edat ni d'adolescents que tenen un diners per a anar-se'n de festa, estem parlant dels diners per a una vida digna, estem parlant de tindre recursos suficients perquè la vida en un residència no es convertisca en una reclusió, perquè una residència no és un centre penitenciari, i si se'ls confisca els diners a les persones que estan en residències no estem oferint un recurs que faça la seua vida més digna sinó el que estem fent és tindre'ls reclosos com en un centre de reclusió, com en un centre penitenciari.

Bé, doncs, açò ja s'ha acabat, i a partir de l'1 de gener de 2016 es va modificar l'article relatiu al càlcul de la quota, de la taxa per a la prestació del servei d'atenció residencial incrementant-se la quantitat mínima de referència per a gastos personals; en el cas de les persones majors, del 33% de l'IPREM al 41,25% de l'IPREM, açò suposa un augment per als diners per a una vida digna del 24%, i va ser passar un mínim garantit per a les persones que viuen en residència de 175,73 euros a 219,67 euros, amb un cost global de 5,3 milions d'euros.
Açò ha afectat a 10.
210 persones usuàries en residències de persones majors, 10.
210 persones que s'han vist afectades per este increment mensual.

Si se centrem en persones amb diversitat funcional, usuàries de centres residencials les dades són les següents: açò ha afectat a 2.
271 persones usuàries de residència i vivenda tutelada; en el cas de les persones amb diversitat funcional que estan en centres residencials el mínim garantit va passar de 41,25% de l'IPREM al 65% de l'IPREM, açò és un augment del 57%, passant la quantia de 219,66 euros a 346,13 euros.

Vam entendre que s'havia d'augmentar més per a les persones amb diversitat funcional, ¿per què?
, perquè les persones amb diversitat funcional tenen una problemàtica afegida, tenen una vulnerabilitat afegida que els suposa més cost en la seua vida quotidiana, i per això l'increment en el cas de les persones amb diversitat funcional va ser major.
I a les persones que viuen en una vivenda tutelada amb diversitat funcional, diguem, l'import, la quantia per a una vida digna és l'IPREM en la seua integritat.
Val?
Ahí l'IPREM opera en la seua integritat.
Perquè també, moltes voltes, a diferència dels centres residencials, en les vivendes tutelades les persones que són usuàries mantenen la seua vivenda d'origen i tenen per tant un cost afegit i, a més -com dic- en l'àmbit de la diversitat funcional vam entendre que les quanties necessàries que havien de tindre per a una vida digna havien de ser majors per afegir-se un grau de vulnerabilitat major.

En total, entre persones amb diversitat funcional i persones majors en centres residencials, estem parlant de dotze mil quatre-centes huitanta-dos persones que viuen en este moment més dignament a partir de les modificacions que vam posar en marxa amb el nou Consell.

Tercera qüestió.
L'eliminació de les pagues extraordinàries en el còmput de la capacitat econòmica de les persones usuàries de centres residencials i establiment del pagament en dotze mensualitats.
Què vol dir açò?
Que els hem tornat la paga extraordinària a les persones majors i a les persones amb discapacitat que viuen en residències.
Eixa paga extraordinària que es va confiscar per l'antic govern del Partit Popular, ara torna a ser de les persones usuàries.

De manera que no només s'ha incrementat els diners mensuals sinó que ara ja, estos pròxims nadals, les persones que estan en residències, les persones majors, per exemple, podran donar les estrenes als seus néts.
Ara, al juny, acaben de cobrar estes dotze mil persones la paga extraordinària i això ha incrementat, òbviament, també les seues possibilitats per a una vida digna.
La mesura, com dic, afecta a deu mil dos-centes deu persones en residències de majors amb un cost aproximat de tretze milions d'euros, més dos mil dos-centes setanta dos persones amb diversitat funcional amb un cost aproximat de 3,3 milions d'euros.

En resum, en allò que respecta a esta primera compareixença, este ha sigut un any per a dignificar un dels col·lectius més vulnerables que és el col·lectiu de persones en situació de dependència i de persones en diversitat funcional.
Ha servit per a reparar el maltracte institucional al qual durant anys se'ls havia sotmés.
No només les persones en situació de dependència havien tingut una situació de vulnerabilitat provocada per les circumstàncies de la vida, sinó que a més, sistemàticament, durant els últims anys i, sobretot, més greument després de l'entrada en vigor de la llei d'autonomia personal i de l'atenció a les persones en situació de dependència que en esta comunitat estava incomplint-se sistemàticament, s'havia sotmés els drets d'estes persones a un estrés insuportable i s'havia sotmès a estos col·lectius a un maltracte institucional difícilment explicable sense sentir una vergonya profunda.

Este nou Consell està intentant reparar, dignificar la vida d'estes persones i també, en certa mesura, demanar en nom de La Generalitat disculpes pel maltracte a què se va sotmetre sistemàticament milers de persones que, en compte de rebre l'estima, l'acollida i la protecció dels serveis públics i del govern, va rebre la callada o, quan no, el maltracte per resposta.

Per tant, xifres en resum: quatre mil cinc-centes seixanta-nou persones que ja no paguen copagament en centres diürns, 30% de persones que abandonaren estos recursos que ja han tornat, dotze mil quatre-centes huitanta-dos persones a les quals se'ls ha tornat la paga extraordinària i se'ls ha garantit uns mitjans de vida dignes per a poder reparar el dany que se'ls ha fet durant els últims anys.

Passant a la segona compareixença, a petició pròpia per a informar sobre el compliment de la resolució 63/IX, referent a l'increment del número de persones avaluadores per a la dependència, esta va ser una resolució que va eixir aprovada per esta mateixa comissió, per les seues senyories, i que este govern està posant en marxa dintre també de l'eix del botànic que els anomenava abans, que suposa l'aplicació efectiva de la llei d'autonomia personal.

La resolució aprovada la coneixen vostés bé, per la Comissió de Política Social i Ocupació.
Indicava la conveniència d'augmentar el número de persones professionals per a la valoració de la situació de dependència que hauria de comptar, amb la mesura que fóra possible, amb el suport de l'administració local a la qual s'hauria de dotar dels mitjans tècnics humans i econòmics oportuns.

Doncs bé, des del principi la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives ha tingut la voluntat de dotar de major protagonisme a l'àmbit local en la gestió del sistema de promoció de l'autonomia personal.
Saben vostés que, ja en la primera compareixença que jo vaig fer a les Corts Valencianes, vam plantejar la necessitat de municipalitzar l'atenció a la dependència i de dotar de més mitjans, de millor cooperació i posar en valor els nostres servicis socials municipals que havien sigut també molt maltractats per l'antic govern.
Per tant, ens vàrem plantejar la progressiva participació en els processos de valoració de la situació de dependència dels serveis municipals.

L'objectiu, òbviament, és agilitzar l'entrada en el sistema de les persones a través de la seua valoració dels serveis municipals que estan en el seu entorn habitual, on se troben a les persones que coneixen.
Coneixen les seues famílies, coneixen la seua situació, és el seu entorn de confiança, és el seu entorn conegut, és el seu entorn de seguretat.
Perquè és l'administració.
.
.
, la primera cara de les administracions públiques, és l'administració que més a prop està de la ciutadania.

Per això vam posar en marxa el pla d'implantació gradual.
Tinguen vostés en compte una cosa, la llei de l'autonomia personal és del 2006.
Estem en el 2016.
Ací se va muntar un sistema paral·lel.
Un sistema paral·lel que tenia una sèrie d'objectius: fugir dels serveis socials municipals i tindre una xarxa paral·lela, entre altres coses a través de mecanismes com Avapsa, per a poder contractar a gent moltes voltes sense tindre en compte els principis d'igualtat, de mèrit i de capacitat per a fer-se càrrec d'estes valoracions.

Perquè se facen una idea, nosaltres hem tingut valorant dependència persones amb la titulació d'enginyer agrònom, persones amb la titulació de llicenciat en geografia i història.
Perfils professionals que, jo no dubte de la capacitat personal d'estes persones però, sens dubte, perfils professionals que no s'acosten ni de lluny al perfil professional exigit per a valorar una situació de dependència.

Este és el sistema que se construïx.
Un sistema d'esquenes als serveis socials municipals, d'esquenes als treballadors socials, als equips municipals i un sistema que permetia que persones sense la titulació però, probablement amb molt bones connexions, entraren a formar part dels valoradors i valoradores.

Per tant, 2006-2016.
No és el mateix muntar un sistema de zero sobre net que pegar-li la volta a un sistema que està perversament muntat, que és el que ens ha passat a nosaltres.
No partim de zero, malauradament.
Partim d'una situació, d'un sistema profundament inútil, profundament maltractador, que ha generat una llista d'espera de quaranta-cinc mil persones que és el que ens trobàrem quan entràrem a la conselleria que, tenint dret a estar dintre del sistema de la dependència, estava fora del sistema de la dependència.

I un embús en les valoracions perquè, damunt de muntar el sistema paral·lel, havia patit retallades importants que feien que, quan nosaltres aplegàrem a la conselleria, en tinguérem díhuit valoradors per a tota la Comunitat Valenciana, díhuit persones, sis a Alacant, deu a València, dos a Castelló.
I, després, cinc a Alacant perquè una persona desaparegué per raons que no vénen al cas.
Amb això ens trobàrem nosaltres per a atendre l'embús de milers de persones en la llista d'espera.
Díhuit i després dèsset per a tota la Comunitat Valenciana.

Òbviament, açò era una qüestió insostenible.
No només per al mateix sistema, també per a les persones que estaven valorant, a les quals jo he d'agrair l'esforç i la implicació personal que, durant esta última etapa, han fet perquè a més d'això treballaven amb uns mitjans prou precaris i, com dic, els he d'agrair.
.
.
, i va ser de les primeres persones amb les que me vaig reunir quan vaig prendre possessió del meu càrrec per a demanar-los un poquet més d'esforç però, òbviament, també amb el compromís de canviar el sistema perquè això no n'hi ha cos humà que ho aguante.

Entre altres coses també, imagineu-vos quan un està quatre anys esperant una valoració, quan el valorador arriba a ta casa, menys Â«bonicoÂ» li dius de tot.
I això també és un estrés afegit que no se mereixen les persones que estan valorant la dependència.

Per això, com dic, vam posar en marxa el pla d'implantació gradual que ha començat ja a l'any 2016.
Començàrem per la província d'Alacant.
Per què per la província d'Alacant?
Doncs perquè durant l'any 2012 i 2013 es varen fer zero valoracions a la província d'Alacant.
Zero.
Perquè no es va comptar amb valoradors durant eixos dos anys a la província d'Alacant.
És a dir, any 2012, any 2013, província d'Alacant zero valoracions, perquè hi havia zero valoradors.

Això què ha suposat?
Doncs se poden imaginar.
Que l'embús a la província d'Alacant era especialment dramàtic, per utilitzar una paraula suau.
I per això la conselleria, el nostre equip de direcció, va decidir començar per la província d'Alacant perquè era la que més emergència tenia.
Correcte?
Continuarà posteriorment per les províncies de Castelló i València.
En el pressupost ja, d'enguany, el que vostés varen aprovar, hi ha consignat a través de la línia T671900 un import de 2.
311.
641 euros per a finançar cent sis treballadors i treballadores socials de quaranta-cinc serveis municipals d'atenció a la dependència a la província d'Alacant i nou persones treballadores socials amb funcions d'assessorament i suport a la valoració en l'àmbit comarcal, subvencionat tot això per la conselleria.
És a dir, combinarem els serveis locals amb la implantació dels serveis comarcals que coordinen determinats territoris.

L'acció formativa per a formar a estes persones per a obtindre la capacitació en valoració de dependència, a estes persones professionals integrats els serveis socials municipals d'atenció a la dependència, així com algunes persones professionals de serveis socials de base, s'està duent a terme amb la col·laboració de l'Escola Valenciana d'Estudis de la Salut i l'Institut Valencià d'Acció Social.
L'EVES i l'IVAS.

A la província d'Alacant la formació ja s'ha desenrotllat entre l'1 de març i el 4 de maig de 2016.
S'ha realitzat un curs amb modalitat semipresencial de setanta-cinc hores de duració, de les quals seixanta hores han sigut online i quinze hores han sigut de pràctiques de grup i en el domicili de persones sol·licitants de dependència.

Han participat un total de cent sis professionals dels quals cent han superat el curs, quedant capacitades per a realitzar valoracions de dependència.
Actualment també estan iniciant les valoracions en les seues respectives zones de valoració.
La província d'Alacant, per tant, ha passat de tindre cinc persones valoradores a disposar de cent persones professionals acreditades per a realitzar les valoracions.

A més d'això, el 30 de juny es va iniciar el procés de formació addicional de les persones professionals que es constituiran com a treballadores socials de suport amb funcions d'assessorament, valoració i suport als tècnics municipals de dependència en matèria de valoració.
És a dir, a banda d'estes cent persones que són les que han superat les proves, n'hi hauran nou persones més de recolzament en l'àmbit municipal com els estava dient.

Amb l'objectiu de dotar de continuïtat també al curs de formació, en una pràctica que es ve a dir a manera de comunitat de coneixement, és a dir, a través de plataformes on se compartix el coneixement, s'ha creat l'espai de valoració de la dependència a través del campus virtual de la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives.
I en este participen cent díhuit professionals, en este moment, de la província d'Alacant.

Este espai què pretén?
Pretén ser una via per a la coordinació i àgil intercanvi de coneixement entre la Direcció General de Serveis Socials i de Persones amb Situació de Dependència i els serveis municipals d'atenció a la dependència, en permetre compartir coneixements relacionats amb la valoració de les persones dependents i servir de plataforma per a la realització de trobades, tallers i quantes activitats siguen necessàries per a millorar el procediment.

És una plataforma que el que pretén és precisament això, compartir coneixement, compartir dubtes, compartir intel·ligència col·lectiva, en el fons, i també una manera que les persones que estan valorant se senten integrades en una comunitat en la qual se donen suport mútuament i no se senten -diguem-ne- aïllades o moltes voltes a soles front a problemes que es poden trobar.

Paral·lelament s'ha dotat els serveis municipals d'atenció a la dependència, dels mitjans informàtics i de les ferramentes tecnològiques necessàries per a la realització de la valoració de la dependència en el domicili.
Ahí també hem d'agrair la cooperació institucional que hem tingut tant amb els ajuntaments com amb la diputació, perquè a través del pla concertat s'ha permés que tots els serveis municipals de dependència disposen del finançament per a l'adquisició de, com a mínim, un ordinador portàtil, amb el seu corresponent mòdem USB, que permet connectar-se a internet en el domicili de la persona a la qual se va a valorar.

Una de les queixes que teníem de les persones que valoraven és que no podien connectar-se en el moment…, ni pujar a les plataformes les dades que ells estaven extraient en el moment de la valoració.
I això suposava que a l'acabar la seua jornada laboral tingueren de, en casa, seguir treballant amb estes dades.

¿Ara què hem oferit?
Hem oferit un ordinador portàtil -a més, més manejable que el que tenien els valoradors abans, que a més era molt aparatós i, des del punt de vista fins i tot de la salut en el treball, no era molt recomanable- i la connexió a internet en el mateix domicili de la persona.

De manera que totes les dades que arrepleguen immediatament apugen a la plataforma i no tenen després de fer eixa doble faena de tornar a reelaborar totes les dades, perquè en una primera elaboració ja poden…, ja se digitalitzen directament eixes dades i guanyen temps.
Perquè una valoració que costava el doble de temps, perquè s'havien de traure les dades i després elaborar-les, s'extrauen i s'elaboren en el mateix moment.
La qual cosa ens permet, en el temps que se feen una valoració, doncs fer-ne una i mitja o dos valoracions.
¿Val?

Aixina se realitza, a més, simultàniament l'informe social i el barem del grau de dependència, evitant aixina la participació, a més, de més agents en el procediment, molèsties innecessàries a la persona dependent i a la seua família.
I, en definitiva, fer més eficient el procediment, que també és del que es tracta.

A la província de Castelló i València, la formació de les persones professionals del serveis municipals d'atenció a la dependència s'ha programat per a l'últim quadrimestre de 2016.
Es pretén formar dos grups d'aproximadament 330 professionals en total.
Està previst el seu inici per a mitjans de setembre i la seua finalització abans del 16 de desembre.

Una vegada finalitzen estos dos cursos, està previst extrapolar a les províncies de Castelló i València l'experiència de comunitat de coneixement a través del campus virtual d'igualtat i polítiques inclusives, amb idèntics objectius del que els estava contant per a la província d'Alacant.
L'única diferència és que la província d'Alacant ha sigut, digam, el projecte pilot i sobre la base també de l'experiència del que aprengam en la província d'Alacant, millorarem, si s'ha de millorar, el procés en les províncies de Castelló i Alacant.

En una segona fase, i fruit de les reunions de coordinació social i sanitària que manté periòdicament la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives amb la Conselleria de Sanitat Universal i Salut Pública, es pretén incorporar a les valoracions equips multidisciplinars.
Nosaltres som conscients que això també és important, incorporar equipis multidisciplinars que donen diferents visions des del seu àmbit professional a l'impacte que determinades situacions físiques, o de diversitat funcional o de malaltia, quin impacte tenen en això, quin grau de dependència genera això.

I en este cas, s'atendrà les valoracions dels trastorns mentals greus, que entenem que qui millor pot valorar-lo és el personal sanitari, i altres patologies també que tinguen un perfil marcadament…, que necessiten un perfil marcadament sanitari.

Per tant, a partir de la segona fase…, en este primer moment estem parlant del personal de l'SMAD, dels serveis municipals d'atenció a la dependència, però s'aniran incorporant al procés de valoració persones amb altres perfils professionals.
En esta segona fase, el perfil professional sanitari.
Perquè entenem que allò ideal és que la valoració se produïsca a través d'equips multidisciplinars, sobre la base d'eixe potent equip que tenim en els serveis de dependència municipal de treballadors i treballadores socials, però incorporant també més visions professionals.

En resum, valoracions a través dels servicis municipals, dotant de recursos humans, mitjans i recursos econòmics.
En 2016, increment en 6,3 milions d'euros per a 142 zones i servicis municipals d'Alacant i la seua coordinació comarcal, i organitzant per a finals d'any i principis de l'any que ve la implantació d'este sistema també en les províncies de Castelló i Alacant i començar la confecció dels equips multidisciplinars que donen una visió més integral al procés de valoració.
¿Val?

Jo sé que este és un procés de transició difícil, ho és per als municipis, ho és per a la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives i ho és per als professionals, que s'estan deixant la pell i que tinc de dir que hem trobat una acollida excel·lent, una motivació i una implicació total en tot el personal tècnic dels equips municipals d'atenció a la dependència, de les persones que van a coordinar les comarques.
I hem trobat una implicació i una il·lusió que la veritat és que són d'eixes que aborronen la pell, perquè algunes persones estem en política per a resoldre la vida de les persones més vulnerables.

I algunes persones, moltes, la gran majoria, estan en l'administració pública per a dedicar-se a garantir els drets de les persones més vulnerables.
I, és clar, en este sector, aixina és.
I des de la conselleria volem agrair a tot el personal tècnic la seua implicació i la seua motivació i la seua dedicació.

I és cert, senyories, és cert que és un moment de transició, és un moment de dubtes, és un moment on…, que no està exempt de problemes ni estarà exempt de problemes, perquè, com els deia al principi, no és el mateix construir una casa en un solar net que trobar-se una ruïna.
Llevar els enderrocs de la ruïna i, al mateix temps, sostindre el sistema i construir el nou sistema, creguen que no és fàcil, no és gens fàcil.

Suposa la dedicació també del personal i de l'equip directiu de la conselleria, als quals també vullc agrair especialment, de moltes hores al dia, de molta dedicació, de moltes reunions, d'haver-se petejat tot el territori, poble a poble, municipi a municipi, parlant amb tots els tècnics, parlant amb els alcaldes i alcaldesses dels municipis, que, òbviament, este canvi els ha generat desassossec, com ens ha generat a nosaltres, ¿eh?
Este no és canvi fàcil, però és un canvi im-pres-cin-di-ble.

I a més, és un canvi que exigix la posada en marxa de la resolució que vostés ens manaren al govern.
I este govern sí que complix les resolucions de Les Corts.
I este govern sap molt bé que estem subjectes al mandat d'estes Corts Valencianes, que es on rau la sobirania popular.
I per al compliment del que vostés ens han manat a nosaltres i el que nosaltres des del principi, en la primera compareixença ens vam comprometre amb estes Corts, esta transició, este moment, digam, que necessita uns equilibris que moltes voltes generen eixa incertesa, és necessari.

Estic segura que en el 2017 tots i totes estarem contentes d'este canvi, i que en el 2018 estarà consolidat i podrem tindre un sistema que comence a complir la llei d'autonomia personal, perquè d'això estem parlant, senyories, d'una llei que no s'ha acomplit en els últims anys, des de que està en vigor.
Deu anys d'una llei incomplida, que nosaltres en el 2018 crec que estarem en condicions de dir que ja estem complint.

Però necessitem este pas, necessitem esta travessia que és difícil per als municipis, com dic, és difícil per a la conselleria, però que donarà fruits i que farà que les persones en situació de dependència en algun moment se troben protegides, ben tractades, dignament tractades pels poders públics i que en algun moment puguen fins i tot estar orgullosos d'un govern que els cuida, els protegix, els acull i treballa per a la garantia dels seus drets.

Passem a la tercera compareixença, a petició pròpia, per a informar del pagament de la retroactivitat de les ajudes a persones en situació de dependència.

Dos dels principals objectius que es va marcar el Consell en el seu dia en matèria de dependència van ser l'eliminació de l'ajornament en quatre anys del pagament de la retroactivitat de la prestació de cuidador o cuidadora no professional, que des del mes de juliol de 2015, s'abona junt amb el pagament de la primera mensualitat de la prestació.
Ara ho explique.

I segon objectiu, el pagament del deute que es mantenia amb les persones dependents a què es devia la totalitat o part de la retroactivitat que l'antic govern va ajornar en quatre anualitats.

Panorama que ens trobàrem.
Quan nosaltres arribem a la conselleria, s'havia produït… un dels maltractaments institucionals va ser que la Conselleria de Benestar Social, en aquell moment, durant anys d'aplicació -d'incompliment, diria jo- de la llei de dependència, quan resolia amb un retard de dos, tres, quatre anys l'expedient d'una persona que havia sol·licitat l'ajuda a la dependència, en este cas, per a cuidadors no professionals, no li computava la retroactivitat.
És a dir, l'ajuda comptava a partir del moment de la resolució, no a partir del moment de la sol·licitud.

És a dir, si una persona l'1 de gener de 2008 havia sol·licitat l'ajuda a la dependència i l'havien resolt l'1 de gener de 2011, eixe temps no se li computava i se pagava l'ajuda a partir de l'1 de gener de 2011.
Me seguixen, ¿no?
Bé.

El Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana comença a dictar sentències dient que això aixina no pot ser, que si la llei marca uns terminis en què s'ha resoldre un expedient i eixos terminis s'incomplixen per causes no imputables a l'administrat, a la persona dependent, sinó per causes imputables a l'administració, el que l'administració no pot fer és maltractar-lo dos voltes, tenir-lo tres o quatre anys en llista d'espera i després dir-li que se li paga a partir del moment en què ha resolt l'administració i no a partir del moment de la sol·licitud, que és el moment on es genera el dret, si eixa persona està en condicions de tindre el dret.

I el Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana comença a dictar sentències en el sentit de, Â«no, no, vostés tenen de pagar a partir del moment de la sol·licitud, i els deuen tota la retroactivitatÂ».
Això és el concepte de retroactivitat.
¿Correcte?

Quan ja s'acumulen moltes sentències per pressió del teixit social i, sobretot, de les plataformes, el Cermi, plataforma de persones en situació de dependència, se pressiona als governants d'aquell moment, de l'antic govern del Partit Popular i se'ls diu que seguir dictant resolucions sense resoldre sobre la retroactivitat positivament, és a dir, sense atorgar al retroactivitat, després de tantes sentències del TSJ, sembla que és una actitud prevaricadora, perquè és prendre una decisió injusta sabent que eixa decisió és injusta, perquè ja s'han acumulat moltes sentències en eixe sentit.

I a partir de 2012, la conselleria comença a reconéixer la retroactivitat a les persones dependents.
Però, ¿què fa?
Tercer maltractament institucional.
¿Val?
Primer maltractament, llista d'espera; segon maltractament, no reconéixer la retroactivitat; tercer maltractament, fraccionar el pagament de la retroactivitat.
¿Val?
Açò és la història dels maltractes.
Tercer maltractament, fraccionar la retroactivitat.
I aleshores, diuen en la resolució: Â«Et reconeguem la retroactivitat, però te l'anem a pagar en quatre anys i t'anem a fraccionar el que te devem en quatre anys.
Â» Panorama quan nosaltres entrem a la conselleria.

Objectius que nosaltres ens marquem: eliminar el tercer maltractament, que era ajornament dels pagaments.
I a partir de juliol de 2015, tots els expedients que se resolien de persones que estaven en la llista d'espera, tal qual entren en el sistema de dependència, se'ls reconeix el dret i se'ls paga íntegrament la retroactivitat.
¿Val?
Primer punt.
Tots els expedients que a partir de juliol de 2015 se resolen per part d'esta conselleria, tenen reconeguda l'ajuda que corresponga i se paga tota la retroactivitat.

Per tant, totes les persones que entraven en el sistema a partir de 2015 ja no se'ls devia ni se'ls ajornava el pagament.
¿Val?
Acabem amb el maltractament, un, l'ajornament i, en el tres, el… O siga, un, el no reconeixement, òbviament; en el segon, de la…, el tercer, de l'ajornament.

¿Què passava amb les persones que se'ls devia eixos diners, que ja estaven dintre del sistema?
Bé.
Situació actual: a partir del 31 de març de 2015, s'abonà tota la retroactivitat que se devia a totes les persones que se'ls havia ajornat, 28 milions d'euros, a 31 de març de 2016.
¿He dit 15?
No.
Ahí estaven vostés.
El 16.
(Veus) Ahí encara estava el maltractament.
(Veus i rialles) Gràcies, senyora Ferrer, gràcies.
2016.
Sí, eixe punt és nostre.

31 de març de 2016 se paga tota la retroactivitat que se devia a les persones a què se'ls havia ajornat.
Les noves que estaven entrant ja no ho tenien ajornat, ja ho tenien pagat, però havíem de resoldre…, perquè també s'estava creant un greu comparatiu, i és que el que havia entrat en juliol de 2015 tenia tota la retroactivitat pagada i el que havia entrat en juliol de 2014 -ahí sí- li devíem retroactivitat.
¿Val?

¿Açò què ha suposat?
Tinguen en compte que hi havia persones que tenien d'esperar fins a 2019 per a cobrar el que se'ls devia.
I ¡atenció!
, és que ací quan estem parlant d'euros, açò hem de contextualitzar-lo dintre de les vides de les persones, dintre de les vides de les persones.
I les vides de les persones són que la persona cuidadora no professional, que s'ha deixat la seua faena per a cuidar, per exemple, a sa mare, ha estat tres, quatre anys sense cobrar de la seua feina i sense l'ajuda a cuidador no professional.

I això és un impacte en les vides de les persones que a la vulnerabilitat de la situació de dependència, afegix una altra, que és la vulnerabilitat econòmica i que impacta especialment en els col·lectius que a banda de tindre una situació de dependència, tenen una situació econòmica vulnerable en sa casa, perquè la dependència afecta tot el món, a gent que econòmicament està bé i a gent que econòmicament està mal.
I este és un impacte que a moltes famílies els ha resultat insostenible i que a moltes famílies els ha resultat un calvari.

Xifres.
A 1.
972 persones dependents que tenien l'anualitat de 2016 pendent de pagament, se'ls ha abonat 5,3 milions d'euros.
Vagen dividint, ¿eh?
, els euros entre les persones afectades i voran l'impacte que això té en una família humil.
A 47 persones dependents que tenien les anualitats de 2016 i 2017 pendents -estem parlant de la retroactivitat, ¿eh?
-, per un import total de 272.
975 euros.
A 3.
304 persones dependents, que tenien les anualitats de 2016, 2017 i 2018 pendents, per un import total de 17.
393.
448 euros.
I a 591 persones dependents, que tenien les anualitats de 2016, 2017, 2018 i 2019 pendent el pagament, per un import total de quasi 5 milions d'euros.

Açò és un impacte mitjà de quasi 9.
000 euros anuals.
9.
000 euros anuals, senyories, potser que n'hi haja persones que no siga un impacte en la seua família, però n'hi han moltes famílies on 9.
000 euros anuals és la diferència entre poder pagar el lloguer i no pagar-lo.
És la diferència entre poder posar tres plats decents de menjar al dia en la taula o no posar-los.
És la diferència entre tindre al teu familiar dependent atés com toca o no poder tindre'l.
No són euros, senyories, són vides, vides senceres a les quals se'ls va sotmetre a un maltractament injust, injustificat, que a mi m'avergonyix, i pel qual La Generalitat té de pagar moralment també.
Açò no és una reparació només en euros, açò és una reparació moral a moltes famílies que s'han vist en situacions absolutament tràgiques.

Per tant, el 31 de març saldàrem el deute en concepte de retroactivitat que el govern antic va reconéixer de forma ajornada en quatre anualitats a partir de 2012, després d'anys sense reconéixer la retroactivitat.
Maltractament amb el qual s'ha acabat en este moment.

Un altre problema derivat d'este maltractament institucional que han tingut de viure les persones en situació de dependència.
Des del mes de juny de 2015, com dic, ja no es produïx este ajornament de cuidador no professional, però va haver un altre efecte després d'açò, que són les persones que es varen morir sense accedir a l'ajuda a la dependència.

¿Què ha passat amb estes persones, que són els hereus?
Quart maltractament institucional.
Les persones que se'ls havia maltractat -primer, llista d'espera; segon, no resolent retroactivitat; tercer, ajornant retroactivitat-, quan havien sucumbit en el primer maltractament, és a dir, havien mort abans d'entrar dintre del sistema de la dependència, se maltractava també els hereus.
¿De quina forma?
Per exemple, demanant a una família humil el testament, quan a la millor el familiar havia mort sense testament.
Si no estava el testament, demanant una declaració d'hereus.
Una declaració d'hereus que pot constar uns 300 euros en la notaria, que per a famílies a les que se'ls deuen estes quantitats de diners, que tenen una situació precària en sa casa, moltes voltes és un objectiu inassolible.

Se'ls demanava la declaració de l'impost de successions.
Açò ja és lo más de la perfidia.
¿Per què?
Se fea un calc de quan una entitat, una persona va a rebre una subvenció, una subvenció de La Generalitat o de qualsevol administració, se li demana estar al corrent de les seus obligacions tributàries.
Però ací no estem parlant d'açò.
Ací estàvem parlant d'un dret subjectiu, ací estàvem parlant d'un deute de La Generalitat amb els hereus, amb la persona que ha mort, òbviament, però per extensió, als hereus.

Un deute que, a més, açò és el peix que se mossega la cua, que és una herència, en el cas dels hereus, que s'hauria de declarar en l'impost de successions.
És a dir, era una prova…, era una petició diabòlica, perquè se demanava un impost de successions que, en tot cas, havia d'haver previst açò i que no era necessari per a cobrar una ajuda a la qual tenien dret i que devia l'administració.
Estes persones eren creditors de La Generalitat i no tenien per què demostrar estes qüestions.

Bé, tot un…, pose estos dos exemples, però se demanaven moltes més…, molts més requisits que burocratitzava tot el procés.
¿Amb quin objectiu?
¡Ja se fartaran, ja se fartaran!
I si no ho demanen, això que ens estalviem.
Este era l'objectiu.
I açò és pervers, senyories.
¿Què fem nosaltres?
Simplificar la petició, òbviament, substituir determinades peticions per simplement un informe del treballador social o treballadora social que està en contacte amb eixe expedient, reparar, no demanar el testament, no demanar la declaració d'hereus i pagar la retroactivitat.

En este moment hem pagat…, des del mes de juliol de l'any 2015, s'ha destinat un total de 8,7 milions d'euros al pagament de tot el deute que l'administració tenia pendent amb 1.
712 famílies de persones que van morir sense cobrar el deute que se'ls havia ajornat.
1.
712 famílies, els familiars dels quals van morir sense vore protegits els seus drets com a persones dependents.
I en este moment, estes 1.
712 famílies ja han cobrat el dret del seu familiar.

En resum, senyories, estem reparant moralment, econòmicament, les víctimes d'unes polítiques que van deixar pel camí a milers de persones que eren les més vulnerables de la nostra societat i que requerien d'especial protecció dels poders públics, aquells que eren invisible per als ulls de l'antic govern, com diria Galeano, Â«los nadiesÂ».
Maltractats institucionalment per un govern que acatxava el cap davant dels poderosos i abusava de poder davant la gent més dèbil.

I per això, igual entenen per què esta conselleria està lligada a la vicepresidència, per què és la primera conselleria del govern, per què ja no és la Â«conselleria mariaÂ» que s'assenta en les últimes bancades del govern i per què estem responent a milers de persones amb polítiques que garantixen drets, amb polítiques que rescaten persones, amb polítiques on les famílies i les persones que menys sort han tingut en esta vida troben en els poders públics un aliat, unes entitats que els protegixen, que els acullen, que els entenen, que els escolten, que els tracten bé.

I jo sóc conscient, probablement més que ningú, de la quantitat de coses que queden per fer, que este és un moment en què podem estar satisfets de la feina feta, però, és clar, no contents amb l'atenció que reben les persones en situació de dependència en el nostre territori.
És un moment per a encoratjar-nos a seguir treballant, perquè, és clar, reparar el maltractament és una cosa que ens llevarà molt de temps; en un any no se pot reparar tot el mal que s'ha fet.

Però sí que és cert que una de les coses que més satisfacció ens dóna i ens alegra el cor és quan rebem els missatges de les persones usuàries, de les persones que ara estan dins el sistema, de les persones a les quals se'ls ha pagat la retroactivitat, de les persones que han tornat als centres, de les persones que per fi han vist reconegut el seu dret, dels hereus, que per fi han vist reparada la memòria de la seua…, del seu familiar.

Quan ens diuen gràcies, a nosaltres ens alegra el cor, encara que els digam que no tenen de donar les gràcies, que açò és una obligació d'un govern i que l'anomalia és que esta obligació durant els deu anys de vigència de la llei de dependència, mai es va complir amb el govern antic del Partit Popular.
I, per tant, no ens tenen de donar les gràcies.
Nosaltres els hem de demanar perdó pel maltractament al qual se'ls va sotmetre durant anys i anys i anys.
I el compromís de seguir reparant.

Gràcies, senyories.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Oltra.

A continuació, tindran… ¿Volia alguna cosa?
Torn d'intervenció, començant pel Grup Podemos-Podem, la diputada Fabiola Meco.

La senyora Meco Tébar:

Moltes gràcies, president.

Moltes gràcies, senyora Oltra, per la seua compareixença.
Moltes gràcies per la informació que mos ha oferit durant…, en la compareixença.

Gracias por informarnos de la herencia recibida y por las medidas que…, bueno, que ya ha adoptado y algunas que ha avanzado.
Un punto de partida…, decía usted, no partimos de cero.
Evidentemente, ese es el problema, que usted no parte de cero, que su conselleria no parte de cero, porque lo cierto es que…, bueno, lo que usted nos trae aquí hoy, o de lo que nos informa hoy, pues parte de una gestión nefasta en términos de bienestar y parte de una gestión que, además, como bien ha relatado durante su intervención, ha sido condenada en tribunales, como es el caso de la retroactividad, pero no solo.

Yo voy a aglutinar las preguntas también por los bloques en los que se ha centrado su intervención.
Y respecto del primero, del copago, nos consta, evidentemente, el esfuerzo que usted ha hecho en este primer año de gobierno en la eliminación de ese copago, que nuestro grupo también considera absolutamente injusto.
Estamos convencidos de que seguramente se hubiera deseado ir más allá, y más si se hubiera tenido disponibilidad presupuestaria, que nos consta no es…, no está, por múltiples factores, algunos de los cuales veremos mañana, pasado mañana en un pleno en el que el president hablará sobre infrafinanciación, pero sabemos que tampoco…, no es solo un tema de infrafinanciación, no ha sido todos estos años un problema de eso solo.

Y en ese sentido, nos gustaría saber, que, evidentemente, solo se ha avanzando en la eliminación del copago en centros de…, diurnos, pero sí que nos gustaría saber, de cara al 2017, cómo se va a avanzar, qué expectativas hay de ir progresando en la eliminación del copago en otros ámbitos de la dependencia.
Es decir, que finalmente este sea un problema absolutamente resoluble del que no tengamos que volver a hablar.
¿Qué calendarización hay para poder acometer esos otros objetivos, sin duda alguna, importantes?

En el tema de la valoración de los…, de las valoraciones de la dependencia, de los valoradores, también nos consta el esfuerzo que se ha hecho en ese cambio de modelo, ese cambio de paradigma, que consistía precisamente en substituir a esos equipos de valoración que había y que eran insuficientes, a la vista de todos, y que evidentemente no podían evaluar todas las solicitudes que recibían y que provocaba ese atasco del que usted nos hablará.

Coincidimos, evidentemente, que es un cambio necesario.
Pero es verdad que, bueno, mediáticamente se ha mostrado que había una reticencia, unas resistencias por parte de ayuntamientos de municipios que veían ese cambio de modelo con una cierta visión problemática.
En ese sentido usted ha hablado de ello, ha hablado de que ese cambio, evidentemente, que ese proceso de cambio de modelo supone presenta resistencias.
Pero lo que sí que nos gustaría saber es qué medidas tiene arbitradas la conselleria para ir superando en ese caso las resistencias más consistentes que haya en algunos municipios al respecto de la implantación misma del modelo.

En segundo lugar, en este sentido me gustaría preguntarle si todos los municipios, hasta los más pequeños e incluso los que menos recursos tenían, han ido haciéndose cargo de las valoraciones de dependencia.
Si esto ha sido así.
Y si no ha sido así, cuál es la reacción de la conselleria.
Usted ha hablado de que se ha pasado de cinco a cien evaluadores y que había una partida presupuestaria establecida.
Nos gustaría que nos hablara un poco más de esto.
La ejecución de esa partida presupuestaria si ya se ha destinado íntegramente a todo eso o está en proceso de ejecución y, en ese sentido, qué medidas quedan.

También nos gustaría preguntarle cuál ha sido la incidencia de casos en los que se haya necesitado alguna valoración específica más ampliada como consecuencia de las características de la persona usuaria.
Porque es verdad que había gente que, defendiendo el anterior modelo, pues consideraba que se permitían valoraciones más precisas en estos casos.
Qué se está haciendo a este respecto.

Usted nos ha hablado de que este modelo que se ha comenzado a implantar en Alicante se extenderá a Castellón y se extenderá a Valencia.
La pregunta es si se reproducirá el mismo esquema en estas otras dos provincias y si queda parte de esa ejecución presupuestaria pendiente y, bueno, que nos concrete esta cuestión.

Y me gustaría hacerle también una cuestión final.
Todos hemos conocido el informe de la Sindicatura de Greuges, un informe que habla del 2015 -que es en el que usted no estaba aún- y en el que, evidentemente, pues es un informe bastante crítico respecto de las quejas que se han vertido.
Pero usted nos ha hablado de muchas cuestiones aquí hoy que se entienden superadas las quejas formuladas en ese informe.
Pero sí que me gustaría saber su opinión a este respecto y en qué sentido valora la superación, en ese caso, de las quejas o el trabajo que se esté haciendo al respecto.

Y nada más.
Simplemente animarla a seguir trabajando por el bienestar de las personas en condiciones de igualdad, que es para lo que nosotros firmamos junto con ustedes el pacto del botánico y, en definitiva, para lo que hemos venido.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Meco.

A continuació té el torn el Grup Ciudadanos, senyor García.

El senyor García Salvador:

Hola, bon dia, vicepresidenta.

Jo vaig a intentar posar ordre a estos assumptes.
Ací n'hi ha una quantitat de lleis, ordres, decrets i de (inintel·ligible) .
.
.
De totes maneres per a entendre-ho intentaré que siga així.

Mire, en el tema de copagament, en el primer bloc que hem estat parlat, jo li volia fer unes preguntes concretes que a nosaltres ens trasllada la gent.
Primer, en la llei esta 10/2015, que elaboren vostés, encara que n'hi ha un copagament reduït, però se manté encara les residències amb persones amb discapacitat i en vivendes tutelades.
Jo sé que s'està fent un esforç gran, ens consta, no ignorem d'on.
.
.
, el que vostés s'han trobat ho estem palpant en el carrer.
Però bé, això és un tema que està ahí, és una complicació més.
Fan falta recursos però bé, ens ho traslladen i jo li ho he de traslladar a vosté.

Després, en eixa mateixa Llei 10/2015, encara plantegen en un article, no sé si el 44, que els centres residencials per a discapacitats encara se puga copagar fins a un 90%.
No sé si això.
.
.
, no vull dir que la gent copague, però la llei diu que se pot arribar a copagar fins a un 90%.

I després una altra qüestió és el tema del càlcul de la capacitat econòmica.
El càlcul de la capacitat econòmica en les ordres del 2012, la que se va modificar en el 34/2014, n'hi havia unes disposicions addicionals.
Ara, en la llei del 2015, n'hi ha un article que és el 313 bis, crec, que diuen que és molt similar eixa forma de calcular la capacitat econòmica.
Si vostés van a mantidre això o van a fer algun tipus de modificació al respecte.
Eixes són les preguntes que li vull fer referent al tema del copagament.

En el tema dels valoradors, li dic que a nosaltres ens sembla bé que se facen polítiques de proximitat.
Els serveis socials de base, efectivament, és la primera instància on se recorre.
Nosaltres coneixem bé, la gent que venim del món de l'àmbit rural, però sí que he de dir-li.
.
.
, i no és tant per obsessionar-nos en la gent esta d'Alacant que estaven fent les encomandes estes i es van haver d'anar.
Simplement és perquè ahí sí que n'hi havia una sèrie de gent, de perfils d'equips multidisciplinars que vosté vol incorporar també, i n'hi havia gent, doncs, no sé, treballadors socials, terapeutes, psicòlegs, que ells pensen que hagueren pogut fer una labor de.
.
.
Són gent que Â«portem des del 2008 treballant en açò, nosaltres podem formar a altra gent i fem un efecte multiplicador.
Jo ho faig des del 2008, crec que ho estic fent bé, doncs jo puc formar deu persones mésÂ».

En fi.
Jo m'imagino que si estes persones no van poder continuar, no sé, seria perquè a la millor des de La Generalitat legalment no és possible i s'ha de recórrer a altres tipus de personal laboral.
Perquè vostés ara sí que me conste que han incorporat trenta-un interins en el tema de dependència, on n'hi ha tècnics per a resolució de recursos i queixes, dossiers per a elaborar propostes, en fi, jo no sé.
.
.
Des del nostre punt de vista, penso que haver aprofitat l'experiència de les persones haguera sigut bo perquè això haguera anat de forma més diligent.
Vostés han decidit fer un altre camí, nosaltres ho hem de respectar però voldria que m'aclarira perquè no s'aprofite l'experiència d'estes persones sobretot.

I després, en el tema de la retroactivitat, sí que n'hi ha una qüestió que és el tema de la responsabilitat patrimonial.
Bé, jo tinc ací un recurs d'una persona que se dirigix al Síndic de Greuges.
El Síndic de Greuges la veritat és que fa unes declaracions en el tema de no iniciar expedients d'ofici, de responsabilitat patrimonial.
En això la conselleria no queda molt ben parada, però bé, no tot.
.
.
, n'hi ha llums i ombres.
En la vida de les persones i en la vida ordinària n'hi ha llums i ombres.

Perquè ací, en este cas, per exemple, és una persona que en el 2013 se li valora un grau un.
En el 2014 vol que se li torne a fer una valoració.
Bé, lamentablement esta persona mor en el 2015, se li contesta des de conselleria que sí, que n'hi ha uns drets adquirits, que la llei li ho diu, la Llei 30/1992, de procediments comuns i altre qüestions.
Però no van iniciar eixe procediment d'ofici i és més, el que estranya en el que diu el Síndic de Greuges és que la responsabilitat passe de la secretària autonòmica i després se'n va cap avall.
Li ho envien a la subsecretària, la subsecretària és la que diuen que.
.
.
, ho tinc aquí, jo li ho puc ensenyar açò si vol després.
Aleshores això és el que.
.
.
, de fet, això ho recrimina el Síndic de Greuges.
És a dir, no està en vosté la decisió, no està en la secretària autonòmica, ho tiren cap avall jeràrquicament, cap avall.
Això és el que ells no entenen.
Voldria que ens ho explicara això.
Jo ho tinc aquí, si vol li ho puc ensenyar després.

Bé, eixes són les preguntes, de moment.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyor García.

A continuació té el torn el Grup Popular, el senyor Zaplana.

El senyor Zaplana López:

Sí, muchas gracias, presidente.

Señora vicepresidenta, a todas las personas que nos acompañan hoy en este interesante debate.
Cincuenta y cinco minutos usted.
Cuatro, con el beneplácito del presidente que todavía no le ha puesto al okay, tendré yo un par más.

Plantearle distintas cuestiones desde el inicio.
Mire, estoy muy de acuerdo con usted.
Creo que hay gente que venimos a la política para intentar cambiar las cosas, para intentar mejorar la calidad de las personas que viven en nuestra sociedad y para garantizar los derechos de las personas más vulnerables.
Usted y presume de otros grupos políticos que seguro que tenemos el mismo leitmotiv que nos levantamos todas las mañanas para intentar solucionar los problemas que hay en la sociedad.

No parto del mismo análisis, del mismo análisis que usted planteaba de que, bueno, pues hubiera sido más fácil encontrarse un solar que un edificio en ruinas.
Ni creo que el edificio estuviera en ruinas, ni creo que sea más fácil.
Creo que hay que aprovechar las cosas que en el modelo social que tenemos en nuestra comunidad están bien, que son muchas, que son muchas, y mejorar las que cada uno dentro de su filosofía entienda que se pueden mejorar.

Pero hay cosas que me chirrían cuando usted dice que cumplir resoluciones de las Cortes, el mandato de las Cortes, la soberanía popular de las Cortes y que ustedes están aquí para cumplir las resoluciones.
No todos y en todo.
Hay muchas resoluciones de las Cortes que no se cumplen.
Y usted, vicepresidenta de este gobierno, debería obligar al resto de los consellers a que se cumplieran resoluciones, mandatos de las Cortes que no se están cumpliendo.
No hablo de usted, hablo de otras consellerias y sabe de qué le hablo.

Decirle, en primer lugar, sobre el tema que nos toca hoy, que es el tema de…, fundamentalmente el tema del copago que usted planteaba.
Yo creo que usted tiene un modelo, tiene un modelo y que está intentando aplicar.
Tiene un modelo que está intentando aplicar.
Yo, a inicio, lo valoro pues con muy serias dudas y reticencias de que ese modelo vaya a funcionar.
Pero sé que usted tiene un modelo, porque lo hemos hablado y soy consciente de ello.

Pero creo que la implantación del modelo no está siendo de la manera más adecuada.
Hay conceptos que pueden chirriar entre su filosofía y la nuestra, como por ejemplo el tema de la progresividad en la aceptación… Usted ha hablado de que…, los recursos usted los ha planteado desde el punto de vista del tipo de recurso al que la persona accede y no del tipo de perfil de la persona o de la situación económica de la persona, sino del recurso.
Entonces, yo creo que esto genera distintas discrepancias entre el acceso entre personas ricas, que tienen los mismos derechos, entre las personas menos ricas y que tienen los mismos derechos, y creo que esa progresividad no está bien adaptada.

Aunque en el final del camino estamos de acuerdo.
Ojalá los servicios sociales fueran igual que la educación, igual que la sanidad.
Porque nosotros pensamos también que ese es el final del camino.
Pero, en tanto en cuanto llegamos a esa situación, creo que se está llegando a determinados agravios comparativos entre esas dos situaciones.

Mire, le planteo.
¿Qué pasa con las residencias que ofrecen centro de día y residencia?
¿Qué pasa con ese servicio duplicado en un mismo sitio?
Significa que con los recursos de la gente que está en la residencia, con los medios técnicos que se pagan porque cubra esa residencia, hay gente que va al centro de día que se está beneficiando.
Y hay gente que se está beneficiando del centro de día y a lo mejor tiene más recursos que la persona que está en la residencia.

Hay situaciones complicadas como que el centro de día es gratis y nos llega que hay mucha gente que está solicitando su modificación del PIA.
Me gustaría que lo explicara.
¿Por qué?
Porque al final dices Â«si yo tengo el centro de día gratis y yo solamente voy a pagar por la residencia y pago por residencia, si tengo un cuidador profesional no solamente no pago, sino que encima recibo dinero; como el centro de día es gratis, tengo una situación económica mucho mejor en esta otra circunstanciaÂ».
Creo que esta es una situación que se está empezando a dar en el modelo que usted está implantando.

Me quedo corto de tiempo, pero paso a la valoración de la dependencia.
Mire, yo creo que hay un error de concepto en el tema de la valoración de la dependencia -Alberto lo estaba…, el compañero lo estaba hablando- sobre el tipo de personas o la tipología que se está haciendo.
Yo de esto ya he hablado con usted.
Creo que la solución es un equipo multidisciplinar.
Que usted habla de una segunda fase, pero no sabemos cuándo es.
Que, además, hemos dejado el talento y la experiencia de gente a un margen yo creo que puramente por un tema puramente sectario -permítame que le diga- sectario, cuando hay personas que estaban realizando un muy buen trabajo.

Usted en su intervención ha hablado de personas que tenían una experiencia, o sea, que tenían una cualificación profesional como filósofos, filólogos o algo así.
Pero bueno, ha obviado que esas personas habrían hecho un máster.
Un máster obligatorio para valorar la dependencia.
Ahora estamos computando que hay personas a lo mejor que son trabajadores sociales, pero que están haciendo cincuenta hora online y quince de prácticas.
El máster eran trescientas.
La cualificación profesional de las personas que están valorando la dependencia no es igual.

Mire, estas son las cinco trabajadoras, con usted, que se han despedido en la provincia de Alicante.
Las cinco personas que para mí entender han hecho un grandísimo trabajo.
Estas son las cinco personas con usted, con usted.
Yo le podría relatar -no tengo tiempo- todas las reuniones que ha habido con estas cinco personas desde el inicio de esta legislatura y algunos engaños a los que se ha llevado a estas personas.

Pero, ¿alguna de estas cinco personas tenía algún problema para seguir con las valoraciones de la dependencia?
Si hacían falta veinte más contrate veinte más, pero no tire a estas cinco a la calle.
Esto es lo que yo no he llegado a comprender.
Pero, además, no he llegado a comprender porque…, en ese cambio transición de los servicios sociales de base, que yo entiendo que los servicios sociales de base son de atención primaria y los servicios especializados tienen que estar en La Generalitat, porque hay ayuntamientos que tendrán capacidad de tener personal adecuado para tratar todos los temas y toda la variedad tremenda que hay en la valoración de la dependencia, pero no todos los ayuntamientos tienen esa capacidad.
Y usted sabe que los servicios sociales de base hacían su trabajo, porque el primer informe que salía antes de la valoración de la dependencia era del ayuntamiento.
Usted no puede decir que a los ayuntamientos se les dejaba al margen.
No, el expediente de la dependencia se iniciaba en un ayuntamiento y se trabajaba a partir de ahí con el informe que hacía el trabajador social.

Pero mire, el sistema no está funcionando mejor.
Y a mí me chirría y me gustaría que usted me aclarara esto.
Mire, en el balance de los trescientos sesenta y seis días de gobierno, ustedes han hecho una valoración sobre el número de personas que han atendido dentro del sistema.
El 30 de mayo de 2016 usted habla de cuarenta y nueva mil trescientas setenta y dos personas que se encuentran dentro del sistema de dependencia valenciano.
Según el informe que consta en la página web del ministerio, ya no habla de cuarenta y nueve mil trescientas setenta y dos, habla de cuarenta y seis mil sesenta y ocho.
Hay un déficit de tres mil trescientas cuatro de menos.
Usted da un dato, tres mil trescientas personas más que el mismo dato, con la misma fecha, del ministerio.

Pero mire, usted hace una valoración y dice que de septiembre a mayo usted ha resuelto quince mil seiscientos cincuenta y nueve expedientes.
Y, sin embargo, los datos del ministerio hablan de cinco mil setecientos expedientes.
Usted habla de quince mil y en los datos del ministerio de cinco mil setecientos.
Es decir, hay nueve mil novecientos cuarenta y un expedientes que usted dice que ha hecho, pero que en los datos del ministerio no figuran que se han hecho.

Pero el dato que yo quería darle era al final el del objetivo.
Usted tenía un objetivo, mil ochocientos expedientes al mes.
De enero a mayo son cinco meses serían nueve mil expedientes.
Según dato del ministerio usted, de los nueve mil han hecho dos mil ochocientos veintinueve expedientes.
Son datos oficiales, mire, aquí están…, voy corto de tiempo, no me quiero alargar.
Pero son todos los datos oficiales del ministerio.
Estos datos de la dependencia no están bien en algún sentido.
O no están bien los que ustedes tienen o no están bien los que ustedes les pasan al ministerio, porque el ministerio entiendo que no se los inventa, los coge de su plataforma.

Pero es que lo más sorprendente de todo esto es que usted ha aplicado ya la dependencia en el nuevo sistema, en el nuevo modelo, en la provincia de Alicante.
De mayo a junio ya han estado operando los valoradores de la dependencia según el nuevo modelo, según su modelo, en los ayuntamientos, en este mes.

Mire, el dato de mayo son cuarenta y seis mil sesenta y ocho personas en el sistema.
El dato de junio son cuarenta y seis mil doscientos ochenta y uno.
En el mes de mayo-junio, con la incorporación de todas las personas que están trabajando en la dependencia en los ayuntamientos de Alicante, ha habido un incremento de doscientas trece personas en el sistema de la dependencia, en un mes, doscientas trece.
No mil ochocientos.
Doscientos trece.
Y ya en la provincia de Alicante incorporando su sistema.
Ya le repito que son datos oficiales y me gustaría que usted pudiera explicarnos por qué esta disparidad de datos y por qué no se está cumpliendo si su modelo es tan bueno como usted está implantando.

Y simplemente, y termino con esto, hacer una reseña, una pregunta exclusivamente sobre el tema de la retroactividad que entendemos que usted está haciendo un trabajo arduo para intentar solucionar esta problemática bastante compleja, bastante complicada.
Pero me ha quedado una duda.
¿He creído entender que exclusivamente se está pagando la reclamación patrimonial a las familias con un informe que hace un trabajador social?
¿Con eso solamente se está pagando esa retroactividad?

Gracias.
Perdón, y el importe, que no me he quedado con él.
(Se sent una veu que diu: Â«De herederos.
Â») De herederos.
(Se sent una veu que diu: Â«¿De los mil setecientas doce?
Â»)

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyor Zaplana.

A continuació té l'ús de la paraula la portaveu del Grup Compromís, senyora Álvaro.

La senyora Álvaro Cerezo:

Gràcies, senyor president.

Benvinguda a sa casa, senyora vicepresidenta i benvingudes també les associacions que han vingut ací a escoltar perquè, per fi, es parla d'allò que realment importa.

Respecte a esta sa casa, este parlament, agrair a la senyora vicepresidenta el que ha demostrat avui, perquè la veu d'este parlament ha estat massa temps segrestada, callada, silenciada per aquells als que no era ni còmode ni agradable sentir la veu del poble representat en el parlament valencià eixit de les urnes.

I de la mateixa manera lamentar, lamentar les víctimes del copagament confiscatori.
Les víctimes foren aquelles persones que deixaren d'assistir als centres quan el PP va aplicar injustament el copagament als més dèbils del sistema.
Avui no en parlaran d'això.
Òbviament no el defendran.
Però a totes i a tots, que ens quede clar, que si s'ha derogat és perquè va existir.

Ara parlen de rics i de pobres i sembla que no són conscients del que feren.
No sé si sabran la de persones que es van quedar de sobte a les seues cases sense poder acudir al seu centre, sense entendre per què de sobte havien de pagar en catorze pagues, que no tenien, per un dret.
De fet, a pocs a Castelló se'ns obliden les amenaces de la que aleshores era directora territorial quan demanava i obligava a les persones amb diversitat funcional a signar en blanc papers de domiciliació sense tan sols ni saber-ne l'import d'eixe copagament.

Justícia que ja ha arribat amb estes mesures.
Justícia social la que avui ens reclama de vicepresidenta en igualar els drets assolits en àmbits com els sanitaris també per a l'àmbit social.
I, òbviament, des de Compromís ens sumem a eixa disculpa pel maltracte institucional.
I aplaudim i impulsem aquelles mesures que siguen precises per a restablir el mal que s'ha fet.

Respecte a la dependència i, contràriament a allò que algun grup parlamentari ha manifestat alguna volta bé ací en comissió o bé fins i tot en el plenari, municipalitzar no és tirar balons fora, senyoria -torne a l'inici d'allò que s'ha començat a dir- és donar veu.
Municipalitzar és complir amb els ajuntaments i, per descomptat, garantint eixe finançament i eixa inversió.
Però ja veu vosté que hi ha alguns que avui no volem amollar el mos.
Durant anys la veu dels ajuntaments ha estat segrestada i si no eres del seu color, si no eres blavet, podies arribar a tindre problemes que deus de finançament, manca de resolucions, etcètera.
Això sí que era tirar balons fora, però tirar-los contra els ajuntaments a qui ni els pagaven ni els resolien ni molt menys els ajudaven.

Sent a la vicepresidenta i m'agrada perquè es compta amb ells, amb les entitats locals.
Mire'n, l'ajuntament del meu poble mai va ser convocat a un acte com el que féu la vicepresidenta amb tots els ajuntaments per explicar-los tot açò i més.
Mai ningú va preguntar a l'ajuntament, ni tan sols rebíem més explicacions que les ordres que publicava conselleria i perquè les buscàvem els propis ajuntaments.
Si ja ho digué la vicepresidenta, el PP no tenia ni un simple llistat amb els mails dels ajuntaments.
Vaja!
Res més que dir d'on quedava per al PP la veu del poble, de la qual a sovint, ara, fa mofa.

Reciclar els coneixements dels treballadors i treballadores locals, aquells que coneixen el seu poble i la seua ciutat, formar-los i, sobretot, donar continuïtat a un programa adreçat a facilitar la vida de les persones que era, justament, allò que calia fer.
2012-2013, zero valoracions.
Quedeu-vos-en amb eixa xifra, la del zero, que és la mateixa xifra que els sortiria a tots si pogueren mesurar l'interés del PP en dependència.
Zero.

I, per últim, subratllar que 28 milions d'euros en retroactivitat són molts diners que deixaren en deute.
I, sobretot i el pitjor, que deixaren de pagar a les persones.
I és que, com ha dit la vicepresidenta, ací moria gent sense rebre les prestacions.
I a tota eixa gent, a eixes mil set-centes dotze famílies, vagen vostés i expliquen-los les noves tesis del PP, que el mal que feren té mal remei en aquells que ja no estan.
Els que romanen entre nosaltres, no s'apuren que de l'anterior gestió se n'oblidaran.
Fou un malson per a totes i tots i malsons com aquestes cal oblidar.

Senyora vicepresidenta, ha vingut avui ací a parlar de fets, del que s'ha fet, del que s'ha restaurat, del dret de les persones i de complir amb allò que es va prometre.
I de persones i de les seues vides.
I això és el més important, les persones, i per les quals cal demanar, apostar, espentar i seguir treballant.

Moltíssimes gràcies.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Álvaro.

I per acabar esta ronda d'intervencions, té l'ús de la paraula el Grup Socialista en la veu de la senyora Andrés.

La senyora Andrés Sanchis:

Gracias, presidente.

Muchas gracias, señora vicepresidenta, por acompañarnos hoy aquí y por toda la información que nos ha facilitado.

Nosotros, desde del Grupo Socialista, en primer lugar reconocer el trabajo que usted y su equipo -que parte está aquí acompañándole- está realizando durante todos estos meses, durante este año.
Y también dar la bienvenida a las asociaciones que nos acompañan hoy aquí, porque yo creo que a buen seguro tendrán por lo menos una aproximación de cuál es la realidad por la que se ha vivido durante todo este año el nuevo gobierno.

Es muy importante, para poder valorar los avances que se han conseguido, tener en cuenta el punto de partida, de dónde veníamos.
Veníamos de un día en el que en la anterior legislatura el señor Rajoy se levantó y nos despertó a todos con una entrevista diciendo: Â«La dependencia no es viable.
Â» El líder popular afirma que recortará en todo salvo en pensiones.

Y, efectivamente, lo cumplió y empezó a hacer muchos y muchos recortes en materia de dependencia y, especialmente, aquellos que afectaban a las personas que estaban en una situación de más vulnerabilidad.
Se eliminó parte de la financiación que llegaba a las comunidades autónomas, supuso un retroceso.
En los últimos años del 39% que aportaban para la financiación de la ley de la dependencia en el 2009, se quedó en el año 2014 en un 17,9%.
(Veus)

Se produjo también una reducción del 15% en la prestación de los cuidadores que afectó a veinticuatro mil cuatrocientos cincuenta y tres valencianos.
Se eliminó la seguridad social de los cuidadores no profesionales que afectó a dieciséis mil ciento veintiuna, mayoritariamente valencianos.
Se paralizó la ley por dos años para las nuevas prestaciones de cuidador.
Se paralizó también la ley para aquellos dependientes que tenían una valoración con grado I nivel 2, o grado I nivel 1.
Se redujo también la financiación en otras prestaciones dentro del sistema de la ley de la dependencia y se eliminó alguna como puede ser el servicio de teleasistencia.

En definitiva, se produjeron recortes de una magnitud intolerables sin que hubiera protestas por parte del gobierno del Partido Popular en la Comunidad Valenciana.
Un último recorte, un 67% del plan concertado destinado a las prestaciones básicas que se estaban suministrando por los ayuntamientos.
La puerta de entrada de atención a las personas que más lo necesitaban y con unos índices en la Comunidad Valenciana del 34,7% de riesgo de pobreza o de exclusión social.
Muy por encima de la media española.

Pues con todo eso, con todos esos mimbres, este gobierno ha tenido que conseguir dar respuesta a aquello a lo que se había comprometido en el pacto del botànic.
Y yo tengo que reconocer que se han hecho muchos avances.
Se han hecho avances muy importantes.
No todos los que se quisieran.
Pero también sabemos que la voluntad tiene que ir acompañada de otras cuestiones: el ánimo, la voluntad de proteger a las personas, de preocuparte por la calidad de vida, porque tengan esa vida digna aquellas personas que más lo necesitan especialmente los que tienen una situación de necesidad o una dependencia -que es lo que nos ocupa en esta comisión- tiene que ir también acompañada de una financiación y de un compromiso por parte de todas las administraciones públicas.

La de los ayuntamientos está.
Y tanto es así que usted recordará, señora vicepresidenta, que una de las primeras medidas que usted adoptó, en concreto el 30 de julio, aparecía un titular en el que decía, Â«Oltra agiliza los pagos para los dependientes con 36 millones de eurosÂ».
No solamente hubo que hacer frente a todos esos recortes y que hoy se siguen padeciendo en esta comunidad, sino que hubo que hacer frente a todas las deudas que había pendientes.

En el caso de los ayuntamientos, se debía 2,3 millones de euros, pero no del año 2015, sino de años anteriores.
En la renta garantizada de ciudadanía nos remitíamos incluso a cinco años anteriores.
Se debían los derechos reconocidos a los herederos, como usted ha dicho, y que también se ha procedido al pago y al reconocimiento de ese derecho.
Se debía el pago hasta incluso las ayudas reconocidas a las víctimas por violencia de género.
Y también aquellos…, todas las asociaciones y consorcios que trabajaban con personas para la discapacidad.
Se pagaron más de 16 millones de euros de ayudas reconocidas a cuidadores no profesionales.

Con esto, ¿qué vengo a decir?
Los datos estadísticos del ministerio, la verdad es que orientan para ver el grado de efectividad burocrática que pueda tener una administración, en este caso la comunidad autónoma.
Pero yo me pregunto, ¿de qué sirve tener tres mil resoluciones de dependencia reconocidas más si no se pagaban?
Lo importante es dictar esas resoluciones y que esos derechos que están reconocidos a esas personas se les paguen.
Y eso es lo que se está haciendo ahora.
No solamente pagando actualmente y con prontitud, sino además se ha tenido que hacer frente a todas las deudas que quedaban pendientes de ejercicios anteriores.

De ahí que probablemente los avances, lo que se quisiera conseguir, no sea tan rápido como todos, en la voluntad de muchos de los que estamos aquí, fuera deseada.
Pero yo entiendo que sí que se ha dado un vuelco, y el vuelco más importante es que se ha terminado con la estrategia de boicot que había a la ley de la dependencia por el anterior gobierno.
Y en este momento se está en una clara voluntad de impulsar y de reconocer los derechos universales que les corresponden a los valencianos y a las valencianas.
Con una meta clara, y tal y como está reconocido, la Comunidad Valenciana estaba por debajo en inversión social del resto de España.
En los últimos tres años se había perdido 520 euros por habitante, un 10% menos había en inversión social aquí en la Comunidad Valenciana, para los servicios sociales, que en la media de España.
Esa es la línea a seguir.
Ese es el trabajo que se tiene que realizar y, por lo tanto, señora vicepresidenta, le animamos a continuar a pesar de las muchas dificultades.
Cuente con este grupo para seguir impulsando todas aquellas medidas que vayan a redundar en la protección de aquellos que más lo necesitan y en garantizar una vida digna para todas las personas de esta comunidad.

Gracias.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Andrés.

Finalitzada la primera ronda d'intervencions, té l'ús de la paraula la senyora vicepresidenta per temps il·limitat.

La senyora consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives:

Moltes gràcies, senyor president.

Gràcies per les seues intervencions.

Començaré per ordre, com vostés han parlat.

Senyora Meco, en el tema del copagament en residències, l'aportació suplementària en residències.
Mire, com he explicat en la primera intervenció, la qüestió de dividir no pel tipus d'usuari…, ahí entre un poquet també en el que vosté estava dient, òbviament se té en compte el perfil, i el perfil econòmic, a l'hora d'establir les aportacions, no?
, però venia a referir…, l'antiga divisió que se fea entre majors i diversitat funcional; no fer eixa divisió entre majors i diversitat funcional sinó fer la divisió en funció del recurs, val?
Però, òbviament després, en el que és el càlcul de cada persona compten les seues circumstàncies personals.
Me referia a la divisió que se fea tradicionalment entre persones majors i diversitat funcional.

Aleshores, nosaltres, el que vam plantejar és, no, anem a atendre el tipus de recurs.
Per què?
Ens semblava més just, per un costat, és a dir, una persona major també pot estar en una situació de dependència…, una persona de diversitat funcional, per què ha de tindre copagament i una persona amb diversitat funcional no si a la millor tenen les mateixes circumstàncies o cap dels dos, no?
, que tinga copagament com hem fet nosaltres.

A més, dintre de la filosofia que nosaltres posem en marxa quan entrem a la conselleria està…, n'hi ha un principi fonamental, no?
, que és, enfront del model de dependència, un model d'autonomia.
Este és un poc el mantra, no?
Per què?
Perquè veníem d'una etapa, i d'això parlàrem precisament ahir, en la comissió que investiga tot el procediment de l'accessibilitat i de les empreses Savia, veníem d'una manera d'actuar en què se primava la dependència sobre l'autonomia, perquè l'important era omplir les residències, i omplir residències de determinats interessos econòmics.
I nosaltres, la nostra filosofia és un model d'autonomia, on la persona puga estar en una vida independent, el més independent, dintre de les circumstàncies que puga dur.

I això vol dir que com més temps puga estar en el seu àmbit domèstic, familiar, en sa casa, afectiu, val?
, millor; si no pot estar en un àmbit així, doncs centres diürns, val?
, on se combina estar en el teu espai de seguretat, el teu espai afectiu, però tindre també uns recursos on un va i fa les rehabilitacions, les teràpies, és atés i també els suposa un respir per a les famílies, no?
, i que puguen dur…, no sols el respir sinó que puguen dur endavant la seua vida professional; si no pot ser això, vivenda tutelada, que no ens agrada dir-li vivenda tutelada, i estem ahí també mirant a vore com li canviem el nom, però, bé, una vivenda assistida; i, si no, residència, però residència com a últim recurs, que és quan eixa persona ja no pot estar en cap altre recurs, val?

Esta és la seqüència.
Aleshores, uns són subsidiaris d'altres.
Òbviament també depén dels perfils professionals, dels perfils personals, perdó.
N'hi ha, a la millor, una persona que igual podria estar en un centre de dia que en una vivenda assistida però els professionals entenen que el recurs adient és este o la persona mateixa també tria, no?

A partir d'ahí, si nosaltres volem orientar un sistema d'autonomia en un imaginari col·lectiu que havia generat un sistema de dependència, també havíem de prendre les decisions polítiques que orientaren cap a este sistema d'autonomia.
I això és el que justifica també, a banda de la disponibilitat pressupostària, que també està ahí, però també justifica la mesura que nosaltres prenem de dir, anem a orientar, i vosté ho dia, n'hi ha gent que està canviant i vol anar al centre de dia.
Però si això està molt bé, si això està molt bé, si nosaltres volem persones amb vida independent.
La residència, en acabant, fa que les persones tinguen una evolució cap a més dependència, perquè les persones som sers integrals, no?
, i tenim condicions socials, psicològiques, físiques.
I més les macroresidències, val?
Perquè també dintre de les residències nosaltres hem apostat per un model de residències xicotetes, que s'assemblen a la casa d'u o, almenys, que s'assemblen a una llar.
Quan tu estàs menjant en un menjador amb cent persones més, no te pots trobar en ta casa.
No és el mateix que dinar amb nou persones o amb deu, que s'assembla al que nosaltres fem habitualment en les nostres cases.
Si estàs en un menjador de cent, entres en una fase d'institucionalització que nosaltres entenem que no és el model adient.
Clar que són models diferents!
Tenim un model en el cap i és molt diferent al que vostés defensaven, no?
Encara aixina moltes residències d'accessibilitat continuen sent macroresidències.
Nosaltres tenim.
.
.
, Carlet és una macroresidència.
No és el model que ens agrada i, aleshores, en els projectes que ara, per exemple, tenim en alguns municipis de residències, el que estem orientant és que siguen xicotetes, quaranta places, sixanta places, una cosa assumible.
En mòduls.
Quan en els mòduls viuen.
.
.
, no se fa el gran menjador; se fan diverses cuines, diversos mòduls; s'assembla a una casa.
La residència s'assembla a una casa, no a una institució.

Aleshores, quan nosaltres reordenem la modificació de llei de taxes esta també és la subsidiarietat que plantegem.
Aleshores diguem, escolte, primer, centre diürn, vosté viu en sa casa, vosté té unes despeses que en la residència no té, perquè en la residència està tot cobert.
Per tant, no pot tindre el mateix tractament.
No se pot fer la divisió, persones amb diversitat funcional, no paguen; persones majors, sí.
Nosaltres enteníem que això no tenia.
.
.
, no era explicable, des del nostre punt de vista i en la nostra cosmovisió de com ha de ser açò.
Aleshores diguérem, no; centres diürns, no paguen, siguen majors o siguen de diversitat funcional.
I, efectivament, n'hi ha gent que no vol i, a més, n'hi ha gent que no vol estar en residències, i no vol que els fiquen en residències.
Només has d'anar allí i parlar amb ells.
No volen estar en les residències!

Bé, doncs que tinguen recursos per a poder tindre la vida més independent possible i menys institucionalitzada, val?

Òbviament el pressupost que tenim també condiciona, però jo sí que crec que hem de fer un pensament.
Per a eliminar completament l'aportació suplementària en recursos residencials hauríem de fer un pensament perquè, primer, fa un efecte de posar la gent en les residències, val, que jo crec que hem de fer un pensament sobre això; i, després, jo crec que necessitaríem un altre sistema tributari; jo crec que ahí sí que necessitaríem un altre sistema tributari, perquè ahí se'ns generarien greuges que.
.
.
-ara mateix ha parlat el senyor Zaplana- que en este sistema tributari que tenim en este moment no se pal·lien.

Una altra cosa és que nosaltres anem avançant en millorar les quanties per a una vida digna.
Esta és una altra qüestió, val?
, que nosaltres anem millorant en això.
Per al 2017 no hi ha previsió d'açò, perquè també li he de dir que el que poses en un lloc no ho tens en un altre, i la nostra prioritat és en este moment que les persones que estan fora del sistema, entren, val?
Però, més avant i si, efectivament, aconseguim un sistema de finançament que ens permeta anar avançant en este sentit, jo crec que sí que s'ha d'avançar en millorar les quanties d'una vida digna, a les persones també que estan en recursos residencials.

Però, vaja, ahí, jo no me puc comprometre a res concret en este moment perquè no.
.
.
, no està damunt de la taula.
I a mi no m'agrada dir coses que després no se poden fer o no se van a fer.

Més coses que ha valorat vosté, les resistències dels municipis.
Mire, és de veres que ha eixit en els mitjans de comunicació.
Jo en la primera intervenció he fet referència.
.
.
És normal que n'hi hagen inquietuds.
Però si les tenim nosaltres en la conselleria!
El vertigen el tenim tots perquè és un moment molt complicat.
És el moment.
.
.
Els ficava el símil de la casa en ruïnes i que tu has de llevar els enderrocs però que el sistema se te sostinga i, a més, canviar-lo.
Doncs estem justet en el moment eixe crític en què estàs entrant i eixint, llevant enderrocs i intentant construir alguna cosa nova.
Eixe moment és molt, molt difícil.
Clar que n'hi haurà problemes!
Clar que els n'hi haurà!
Si a mi me sorprén que n'hi hagen tan pocs!
Jo tots els dies mire, dic, a vore, què va a passar hui?
És normal i nosaltres això ho hem traslladat als alcaldes i a les alcaldesses; ho hem traslladat a les diputacions provincials.
I ens ho diguem nosaltres a nosaltres mateixos tots els dies, perquè els que més vertigen tenim som nosaltres.
Però no n'hi havia alternativa, no podíem quedar-nos com estàvem.
No podíem quedar-mos com estàvem i, a més, vostés havien aprovat una resolució en este sentit.

Normativament, com està funcionant açò?
Miren, tots els ajuntaments, i amb això conteste un poc als tres perquè els tres han fet referència, val?
.
.
.
Tots els ajuntaments.
.
.
, els he parlat de les xifres, són 6,3 milions si no m'enganye, no?
, el que s'ha incrementat respecte a l'any anterior.
Això són les subvencions nominatives als ajuntaments, val?
, les nominatives, les que van directes a l'ajuntament a través del pla concertat o a través de.
.
.
, (soroll de papers) dels instruments de finançament, no?
En estes línies nominatives, que és una resolució nostra, s'inclouen quins serveis se cobrixen.
Este és un de la província d'Alacant, òbviament, i ahí s'integren els servicis especialitzats d'atenció a la dependència, val?
I dintre d'això, diu, Â«realitzar en coordinació amb els òrgans competents de la vicepresidència i Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives i dintre de l'àmbit de la cobertura poblacional assenyalat en el present annex les accions que fonamenten la concessió de l'ajuda i, en especialÂ».
.
.
, n'hi ha sèrie de coses, estem parlant de l'SMAD, eh?
, n'hi ha una sèrie de coses i una és, Â«qualsevol altra funció derivada de l'aplicació efectiva de la normativa en matèria d'atenció a les persones en situació de dependència, en especial i segons el calendari d'aplicació efectuar les corresponents valoracions de la situació de dependènciaÂ».
Açò és el que normativament en este moment, esta resolució, habilita els ajuntaments.

Paral·lelament -me seguixen, no?
-, paral·lelament estem treballant en la modificació del Decret 18/2011, que això va ser un compromís de Morella, treballar la modificació del decret i és un compromís de Torrevella modificar el decret en el pròxim semestre.
I ahí, ja estarà normativament regulat com ha de ser esta coordinació amb els ajuntaments i com han de ser les valoracions, i això ja afectarà València i Castelló, val?

De moment, en el programa pilot el suport normatiu són les resolucions, que tots els ajuntaments han acceptat, tots; no hi ha cap ajuntament que haja declinat, amb la qual cosa han acceptat òbviament les funcions inherents a la línia de subvenció; este és el suport normatiu.
A finals d'any tindrem la modificació del decret que ja regirà per a les tres províncies.
I en el 2017 començarem a posar en marxa el canvi en Castelló i Alacant.
Per què en el 2017?
Perquè com els he explicat, el 16 de desembre acaba la formació de Castelló i Alacant.
(Remors) Castelló i València.
Alacant ja ho tenim, val?

Aleshores, perquè vosté també m'havia preguntat quan, o vosté.
En el 2017.
Perquè en el 2016 acaba la formació.
En el 2017 ja va Castelló, Valencià; la modificació del decret estarà per a finals d'any i ja tindrem l'empaquetat normatiu fet.
I, de moment, el suport normatiu per a la província d'Alacant són les resolucions que tots els ajuntaments, sense excepció han acceptat.

El tema dels equips multidisciplinars, això també començarà en el 2017, perquè en el 2017 la idea, amb la seua ajuda, és que el pressupost contemple un increment per a dotar els equips multidisciplinars.
Aixina és que jo espere de vostés la complicitat, de tots, que eixa partida que nosaltres pugam proposar se mantinga.
És més, si la volen ampliar, això ja.
.
.
, serà benvingut, eh?

Aleshores, a través d'esta línia, el que se vol dotar, igual que ací s'ha dotat per a valoració, se vol dotar equips multidisciplinars.
En una primera fase, que això ja ho posarem en marxa en este semestre ampliarem a través de sanitat, perquè en principi, això, ho pots fer ja amb el personal que tens.
Comencem amb trastorn mental greu i també el que volem començar és amb el tema pediàtric.
Tots els xiquets, per exemple, que els tens ingressats molt de temps.
Qui va a valorar eixos xiquets?
Doncs el personal que l'atén.
Estos són els dos.
.
.
, un poc que tenim ara els primers.
Trastorn mental greu i el tema pediàtric.
Correcte?
Ahí ja s'incorpora personal sanitari als equips de valoració.
Açò estem treballant-ho en la Conselleria de Sanitat Universal i Salut Pública.
Correcte?
Val.

El tema de la Sindicatura de Greuges.
Es de veres que l'informe és roín.
Però el de la Sindicatura de Greuges, és roín el de directors de servicis socials -l'associació de directors de serveis socials, som els últims.
Quedamos en muy deficiente.
No, és així.
Això només té un avantatge, per a este govern, i és que pitjor no te poden valorar.
Jo, m'agrada vore el costat optimista i positiu de la vida.
Pitjor que això no mos poden valorar.
Això és bo per a un govern que entra.
Això és bo.
Xe, també havíem de tindre alguna cosa bona, no?
L'herència havia de donar alguna cosa bona i és que només podem millorar.

Per tant, i és de veres que jo sí que entre en el 2015, però és l'últim semestre però, en fi, que açò no s'alça en un semestre.
Esperem que al final del 2016 hàgem millorat un poquet, eh?
Esperem que sí.
En qualsevol cas les queixes estan ahí, el Síndic de Greuges el que fa és la seua faena.

Sí que és cert que en algunes qüestions com les que plantejava el senyor Zaplana doncs, les delegacions.
.
.
-o el senyor García, no sé, el senyor Zaplana, crec- les delegacions de firma sí que és una cosa que és competència de la conselleria dintre de l'autoorganització i la potestat autoorganitzadora del Consell, també.
Nosaltres estem sotmesos a la voluntat de Les Corts però tenim també una capacitat d'autoorganització que, en fi, que és nostra i ahí forma part la delegació de firma.
Això que vosté dia que va cap a baix, no és que va cap a baix, és que hi ha alguna.
.
.
, jo no ho firme tot, ni firme totes les resolucions de dependència, òbviament, perquè si no, no eixiria de la conselleria de firmar.

I a més anem a vore si posem en marxa la firma digital que tampoc estaria malament, perquè firmar a mà tots els expedients de dependència, es poden vostés imaginar.
Algun túnel carpià tindrem per ahí per a operar.
En qualsevol cas, la delegació de firma és una competència nostra i no afecta per a res a la resolució que haja de donar-se en un sentit o un altre.

És de veres -i passe ja al senyor García- que el tema de les revisions d'ofici, és una qüestió que nosaltres també estem estudiant.
Perquè nosaltres no tenim una base legal per a fer la revisió d'ofici.
No la trobem.
No la trobem.
Doncs res, si els equips jurídics d'una altra institució la troben, tenen uns equips jurídics potents, doncs que ens la donen.
Però iniciar indiscriminadament sense un impuls de l'administrat unes revisions d'ofici, o uns pagaments sense una base legal, doncs ahí podríem entrar des de prevaricació a malversació a no m'imagine quantes coses més.

Aleshores, nosaltres és un tema que estem estudiant perquè entenem també que, eixes retroactivitats no reclamades, és injust que molta gent no les haja cobrat.
Jo no parle que no siga injust, eh?
Forma part d'eixos maltractes que parlaven abans.
(Veus) No, no, si jo també ho dic.
Si jo també ho dic que és injust, però hem de trobar una via de solució que no siga impossible o que no tinga conseqüències indesitjables.
Però estem estudiant en qualsevol cas.
En este moment les retroactivitats estan pagades, se li reconeixen a tot el món i s'està integrant a la gent en el sistema pagant-li la retroactivitat.
Jo crec que és un pas important.

I és de veres que queden molts greuges pel camí.
Igual que la gent que es va morir sense rebre mai l'ajuda.
Doncs n'hi ha coses que malauradament són difícils de reparar.
Pots reparar-ho doncs pagant als hereus, però moralment és molt difícil de reparar això.
I n'hi haurà altres coses que són difícils de reparar moralment i, fins i tot, administrativament.
Però estem treballant en això.

Les encomandes de gestió.
Mire, les encomandes de gestió és un altre dels desastres que ens hem trobat.
Eixe és un altre dels desastres que ens hem trobat.
Per què?
Perquè nosaltres arribem a la conselleria i tenim persones de l'IVAS tramitant expedients de dependència.
O siga, això és un desastre.
Per què?
Perquè els expedients de dependència els han de tramitar funcionaris.
Perquè això és una cessió il·legal de treballadors.
De fet, La Generalitat ja havia tingut alguna condemna per açò.
I gràcies que els sindicats estan cooperant i que tenim la comprensió, perquè això és una cessió il·legal de treballadors.

Aleshores, què vam fer?
Quan s'acabà l'encomanda, el 30 d'abril, el que es va fer és que estes persones, l'encomanda s'acaba, el contracte s'acaba, no se va renovar i s'han substituït per interins, que és com se substituïxen les places funcionarials.
Per interins que estan en borsa, que han aprovat una oposició i estan en borsa.

És de veres que això ens ha generat un problema -i entronque amb allò que diu el senyor Zaplana dels expedients- que en este moment, de gener a juny, tenim resolts set mil dos-cents cinquanta huit, val?
Açò no fan els mil huit-cents al mes, fan mil dos-cents.
La discrepància amb el ministeri és una qüestió de problema amb el ministeri.
Totes les comunitats autònomes mos hem queixat, val?
Tenen un problema informàtic, no sé de quina índole, però no estan computant bé les dades.

Per tant, jo li les done.
De gener a junt, set mil dos-cents cinquanta-huit.
Apunte.
Set mil dos-cents cinquanta-huit de gener a juny.
Això no fa una mitjana de mil huit-cents, val?
Fa una mitjana de mil dos-cents.
Raó?
El canvi.
Clar, tu de repent, hem incorporat, senyor García, hem incorporat els interins i a més a degoteig.
No és que se'n van quaranta i entren quaranta.
No, no.
És que ha hagut un mes on han entrat un ara, un altres després, un altres després.
I aleshores hem tingut mes i mig, dos mesos, on no hem tingut a tots els treballadors.
Punt número u.

Punt número dos.
Els que entren han d'agarrar mà.
Clar, els altres estaven acostumats a resoldre els expedients i ho feien ja com a xurros.
Ara han d'agarrar mà.
L'estan agarrant molt bé.
El problema afegit, a més, altres quaranta persones de l'IVAS que també hem de solucionar.
Però estos estan sense encomanda de gestió.
Un altre empastre.
I, per tant, el que anem a fer és buscar una ubicació en l'IVAS i un treball que els motive i que els vinga bé a través d'un altre pla que ja els contaré un altre dia i que no va a cas ara, perquè si no me tire jo ací una altra hora parlant.
Però que és molt engrescador i que els agradarà molt i ja demanaré una compareixença per a explicar-los-ho.

Però no podíem substituir els huitanta de colp perquè si no se'ns queia tot el sistema i havíem de posar ordre en l'encomanda.
L'encomanda a Alacant passa exactament el mateix.
La foto que vosté m'ensenya, no se preocupe que a mi me dol més el cor que a vosté.
(Veus) No se crega, perquè vosté no ha tingut responsabilitat en això i jo sí.
M'entén?

Aleshores, encara així, nosaltres vam intentar fer que esta qüestió de l'encomanda.
.
.
, perquè clar, és que açò és responsabilitat del govern anterior.
És responsabilitat del govern que vostés donaven suport.
Perquè eixes encomandes eren un empastre, una manera empastrada de funcionar.
De fet, a Alacant, durant els anys 2012 i 2013 s'acabà l'encomanda, se tirà a la gent al carrer i durant dos anys no se resolgué ni una valoració en la província d'Alacant.
Si ja els ho he dit.
D'aquelles persones jo no tinc la foto, però també eren persones i també tenien família.
I el que no podem fer és validar processos que són irregulars, perquè això no entra dintre de la nostra manera de governar.

Altra cosa és que s'està buscant l'eixida de l'impacte personal d'estes persones, que a mi és el que me dol.
Per què?
Perquè el maltracte, senyor García, no només ha afectat les persones en situació de dependència.
El maltracte també ha afectat les treballadores.
És que açò és conseqüència d'un maltracte, açò és conseqüència de tindre els treballadors en precari, açò és conseqüència de no posar funcionaris a treballar i de fer xapusses, val?
Per no dir una altra cosa.
I les xapusses al final les paguen les persones.

No obstant, algunes d'estes persones s'han incorporat a la formació dels formadors -si no m'enganye- a través dels programes de formació.
Almenys se'ls oferí, perquè entenem que és una experiència que no volen perdre-la.
I nosaltres vam donar instrucció en la conselleria que l'ampliació de places que va provocar açò en els serveis municipals, doncs, la transmetem especialment a estes persones.
En la mesura en què ens enterem que n'hi ha una oferta pública, avisar-los de seguida, Â«escolta, ahí us podeu presentarÂ».
Per què?
Perquè van a ser les persones que primer van a traure la plaça.

I canviaran un treball precari i un treball de maltracte per una plaça pública, no deslocalitzable, ben remunerada i ben valorada.
I nosaltres anem a estar ahí, cuidant a eixes cinc persones.
Perquè, efectivament, vosté a mostrat una foto on jo estic amb elles.
I nosaltres vam intentar, per activa i per passiva que eixe impacte poguérem solucionar-lo.
I en això estem i estem en contacte amb elles.
Ací no se deixa la gent abandonada.
Ací no se deixa la gent abandonada.
I com dic, tenen una experiència acumulada que farà que en l'ampliació de places que produix esta nova política, elles tinguen un treball millor que tenien.
I espere a més que siga prompte.

Més coses.
El senyor García parlava també de la formació.
Jo vull fer la reivindicació del que és la plataforma esta de la xarxa -diguem-ne- comunitària dels valoradors.
Hem d'acostumar-nos que els recursos que ens donen les noves tecnologies els aprofitem.
I esta és una manera de fer un sentiment comunitari a més a més.

Més coses.
Parlava també.
.
.
, allò del senyor Zaplana.
Sí, és de veres que jo parle sense límit de temps i vostés parlen en poc de temps.
Jo me faig càrrec.
Jo me faig càrrec que no poden abordar tots els temes, no?
Respecte a les resolucions que no es complixen, vosté me diu quines són i jo intentaré recordar-li a tot el món que han de complir-se.
Que el model que s'està intentant aplicar, vosté té dubtes que vaja a funcionar.
Bé, done'ns un poquet de confiança, un poc de confiança, no?
Anem a vore-ho.
De moment està funcionant.

El tema de copagament que vosté plantejava i les persones amb més o menys capacitat econòmica, jo crec que ja li he explicat en una contestació a la senyora Meco i al senyor García quina és la filosofia, el model d'autonomia enfront del model de dependència i també que, en acabant, els recursos residencials aparten a la gent de la comunitat.
Per exemple, una vivenda assistida, que nosaltres a més estem intentant que estiguen en el casc urbà, que els recursos de dia i també les residències no estiguen apartats.
Vull dir, ara estem obrint per ahí residències que portaven.
.
.
, edificis que portaven sis, set, huit anys tancats.
I estan als afores dels pobles, no?
Això és una cosa dramàtica, també.
I estan per raons també urbanístiques, i tal.
No se podia fer pelotasso en eixes coses.

Aleshores, estos recursos han d'estar en el casc urbà.
Jo els convide que vagen vostés a vore una residència que tenim en.
.
.
, -ara no me'n recorde si és a Xiva o a Xest, crec que és a Xest- que està en una casa antiga, a més, amb moltes barreres arquitectòniques.
I les persones que estan ahí tenen un grau de dependència molt gran.
I com s'ha configurat ahí una vida comunitària, com els veïns s'impliquen també en la vida comunitària d'esta vivenda tutelada.
I els convidaria que vinguen un dia i parlen amb els usuaris i voran que no volen saber res d'una residència i diuen que viuen com en família, viuen com en una família.

Este tipus de recursos per a nosaltres són importants i per això també el copagament s'ha orientat a això.
Les persones en situació de dependència, les persones amb diversitat funcional no són només una qüestió dels poders públics, són una qüestió comunitària que necessita la implicació dels veïns, de les veïnes, dels familiars, dels amics.
És una qüestió en la qual tots ens hem d'implicar.
La societat inclusiva, de la qual nosaltres parlem tant, front a la societat de la integració, que és la que posa les residències també.
La societat de la integració diu Â«cada un al seu llocÂ».
Per a nosaltres la societat inclusiva és que tots els llocs són de tots i això és també el que orienta el nou sistema de dependència.

Quan vosté diu, senyor Zaplana, que n'hi ha un centre de dia i una residència, que potser que la residència tinga, per exemple, vint places i el centre de dia en tinga quaranta, que n'hi ha vint persones que Â«se benefician del centro de díaÂ».
Jo el commine -ha utilitzat eixa frase, l'he apuntat literalment Â«centro de dia que se està beneficiandoÂ»- jo el commine que canviem el llenguatge entre tots.
Ja sé que vosté parla de la cosa oltraniana esta, però jo el convide que canvie el llenguatge, perquè el llenguatge crea la realitat.

Vosté de veres pensa que una persona en situació de dependència, una persona amb discapacitat, se pot dir que Â«se está beneficiando del centro de díaÂ».
Eixa frase és lletja.
Per què?
Perquè no és una qüestió d'estar beneficiant-se, està trobant un recurs que per a ell és necessari.
Li recorde la sentència, a més.
.
.
, precisament la sentència del copagament del TSJ que dia Â«no és voluntari, no és potestatiu, allò que és essencial per a una vida dignaÂ».
Un recurs social que és essencial per a una vida digna no podem dir que la persona s'està beneficiant.
Al contrari.
Tenim l'obligació de donar igualtat d'oportunitats en la mesura que és impossible perquè moltes voltes no arribarem a la igualtat d'oportunitats al cent per cent.
I això no és beneficiar-se.
Això és pal·liar el punt de desavantatge d'origen.
El benefici és una altra cosa, però bé, cada u utilitza les paraules que creu, però jo li faig esta reflexió perquè crec que també dintre del canvi de mentalitat del que han de ser els servicis socials universals, este tipus de canvis de mentalitats són molt importants, no?
Una persona que té una situació de dependència, una situació de desavantatge, de punt de partida, tant de bo, tant de bo aconseguírem que els recursos feren que tingueren igualtat d'oportunitats.
Igual que els recursos no són gratis.
Ací gratis no n'hi ha res, ací paguem amb els nostres impostos els recursos als quals tenim dret.
No són gratis.

Una altra cosa és que en algun recurs, com el residencial, n'hi haja un cost afegit, però és afegit perquè la persona ja l'ha anat pagant amb els seus impostos.
I això ha de quedar molt clar, no?

I quant als cuidadors no professionals, mire, ara també acabem de desbloquejar els tres mil cuidadors no professionals que estaven pinçats perquè no se'ls donava l'ajuda de cuidador no professional sinó que havien de passar per l'ajuda a domicili, moltes d'elles prestades per les empreses d'accessibilitat i que en algunes ocasions eren impagables, literalment impagables per part de les famílies.
Això ho hem desbloquejat també i van a tindre dret al seu cuidador no professional que també entra dintre del nostre imaginari de més autonomia, més espai d'afectes, no?
, i menys institucionalització.

Els equips multidisciplinars, jo crec que ja ho he contestat.
Realment m'ofén un poc que vosté diga que allò de l'encomanda d'Alacant que, com dic, és un empastre de l'antic govern del Partit Popular, que s'acaba l'encomanda que vostés aprovaren, s'ha fet per motius sectaris.
A mi m'ofén, me dol, no és veritat, senyor Zaplana.
De fet, és una d'eixes coses que u porta ací, saps?
, dels efectes col·laterals de reparar els seus empastres, que de vegades hi han impactes que no se poden evitar, val?

Quan vosté diu, els serveis de base i els especialitzats… Mire, nosaltres ens hem mirat en dos exemples.
Primer, Castella-Lleó, i en Castella-Lleó ja li dic jo que no governa el botànic, eh?
Però Castella-Lleó ha construït un bon sistema de dependència, i governa el Partit Popular, però ha construït un bon sistema de la dependència.
I ho ha fet sobre la base que estem construint-lo nosaltres, ara, reconstruint-lo, atenció!
, perquè ells sí que partien de zero, nosaltres, no.
Nosaltres partim de la més absoluta de les misèries.
I el model d'Andalusia, que també és un model bo.
I, aleshores, hem fet un híbrid, val?
El model valencià serà un híbrid, entre estos dos, més les coses de collita pròpia que nosaltres anem posant al sistema.
I esperem que en acabant siga un model que ens puga servir d'exemple, com ara pot servir Castella-Lleó o que traga bones notes en l'observatori de dependència, com trauen Andalusia i Castella-Lleó i no el molt deficient que traguem nosaltres, val?

Me preguntava la xifra dels hereus: 8,7 milions.
Crec que sí que l'havia dit però…, 8,7 milions, val?
Persones afectades?
(Remors) (Soroll de papers) Mil… La té vosté eixa xifra, sí?
, o li la repetixc?
(Remors) La he dit, no?
1.
702?
, a vore… (Remors) 1.
712, val.

Quant a les xifres dels expedients, no?
7.
258, ja li he dit, és una mitjana de 1.
200.
Esperem pegar un esprint però és degut sobretot a açò, als canvis de personal que n'hi ha hagut en la conselleria.
En qualsevol cas, ho haurem de recuperar en anys posteriors perquè ja sabem que el nostre objectiu és en tres anys estar sense llista d'espera, no?

De totes maners, 7.
258.
És cert que no són els 1.
800 que nosaltres ens havíem compromés a principi d'any, encara que esperem recuperar, però és molt més dels zero expedients que vostés resolgueren en 2013.
En sis mesos, 7.
258 expedients, 2016.
2013, tot l'any, zero expedients.
Açò és el que els funcionaris diuen Â«el año del hambreÂ», zero expedients, senyor Zaplana, de dependència.
És de veres, no estem en els 1.
800.
Estem en 1.
200 al mes.
Zero, 2013, senyor Zaplana.

I crec que ho he contestat tot.
Gràcies, a la senyora Álvaro i a la senyora Andrés per encoratjar-nos a seguir treballant i, bé, estic a l'abast, si volen algun aclariment més.

El senyor vicepresident:

Sí, efectivament, el reglament permet per a casos puntuals i per a aclariments.
Exercix la paraula.
.
.
Sí, per Ciudadanos, senyor García.

El senyor García Salvador:

Jo només li volia preguntar, senyora vicepresidenta, si saps el tema de les ajudes per als campaments per a la gent amb discapacitat, saber si va a eixir prompte o.
.
.
, perquè estem ja a juliol.
Clar, moltes famílies han d'avançar diners, són famílies que gasten molt, como vosté ha comentat.
.
.
, tindre un familiar amb discapacitat suposa uns ingressos elevats i, bé, són gent que estan en residències o en pisos que tenen el dret a poder disfrutar de l'oci i que, a dia de hui, no sabem encara què va a passar amb eixes ajudes.

També passa en moltes associacions que no estan rebent ajudes i que estan ara abocades, també, inclús a despedir gent, inclús a vendre patrimoni per a fer front a situacions econòmiques complicades.
Jo voldria que mos explicara un poc estes dos qüestions, per favor.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyor García.

Recorde que este torn d'intervenció és per a demanar aclariments sobre preguntes que s'havien fet.
Excepcionalment, si fa noves preguntes tampoc passa res i no crec que tinga la senyora vicepresidenta cap problema a contestar, però este torn és per a sol·licitar aclariments sobre la informació que abans ha pogut donar.

El senyor Zaplana López:

Queda claro, presidente.

Señora Oltra, yo le agradezco el tono.
Creo que lo que usted me pedía, nos pedía, un plazo de confianza, de confianza, sobre la aplicación del modelo, creo que estamos teniendo un plazo de confianza para la implantación.
Otra cosa es que tengamos dudas y que queramos planteárselas.
Es decir, que como usted dice, hay muchos días que te levantas y dices, Â«Dios, qué habrá explotado hoyÂ», evidentemente.
Pero creo que desde el Partido Popular estamos teniendo un plano de confianza sobre su proyecto.
Otra cosa es que dudemos en que la aplicación de ese modelo vaya a ser correcto o no.

Pero, bueno, creo que en el debate parlamentario pueden entrar unas cosas, la educación y el respeto que usted tiene hacía los grupos parlamentarios, yo sé que es seria, no como su secretaria autonómica que aprovecha el estar en el fondo de la cuestión para insultar a su diputado en su intervención, lo cual me sorprende el estilo y las formas de algunas personas que tiene usted en su equipo y que me gustaría que reprimiera y.
.
.
, reprendiera, reprendiera.

Sobre otras cuestiones que usted ha planteado en sus reflexiones, mire, es verdad que los alcaldes y los concejales han demostrado una lealtad institucional tremenda a la puesta en servicio de este nuevo modelo.
Es cierto.
Es cierto porque usted lo ha implantado en la provincia de Alicante.
A mí no me gusta que usted lo llame Â«programa pilotoÂ».
Bueno, debe ser diccionario oltrariano y en eso que usted y yo decimos muchas veces que a lo mejor lo que usted ha intentado decirme sobre determinadas reflexiones que se debían hacer.
Bueno, ya hemos visto dentro del diccionario lo de la vivienda asistida, me apunto uno más, me apunto uno más de ese diccionario que estoy editando, pero, bueno, evidentemente, evidentemente el programa piloto a mí no me gusta.
Después de tanto tiempo, programa piloto, no.
Estamos implantando un nuevo sistema, un programa, que, además, usted ya lo va a implantar en las siguientes provincias.
Entonces, piloto no es, es un programa en función.

Me sorprende, me sorprende la.
.
.
Yo también tengo la aportación.
Me hice un cuadrante aquí gigante y enorme sobre las aportaciones del año 2015 y el año 2016 de cada uno de los municipios con el incremento que recibía cada uno de los ayuntamientos.
Fundamentalmente me sorprendía que se incrementaran en todos los ayuntamientos de la Comunidad Valenciana, lo cual es muy chulo, que se incremente en todos, pero no proporcionalmente, porque en Alicante sí que se les delega la dependencia y la parte proporcional que se les incrementa es la misma que a Valencia y Castellón.
Y a Valencia y Castellón no se les ha delegado la dependencia.
Con lo cual, se han incrementado las competencias en los ayuntamientos de Alicante y el incremento de la partida presupuestaria es equiparable, equiparable a los ayuntamientos de otras provincias que no han tenido ese incremento en la gestión.

Avanzo.
Me gustaría saber lo de sanidad, cómo se va a implantar lo de sanidad.
Mire, usted sabe que yo tengo muchísimas dudas, y yo creo que usted también algunas, sobre el modelo sanitario, sobre la gestión sanitaria que se está llevando en esta comunidad.
Cómo se va a empastrar o cómo se va a encastar (rialles) el trabajo de la conselleria de políticas inclusivas con la de sanidad.
Cómo va a afectar, cómo se va.
.
.
, en la práctica, en la práctica, a incorporar esos servicios sanitarios a la gestión del tema de la dependencia.

Miren, mire.
.
.
, yo creo que aquí usted ha dedicado algo de tiempo a hablar sobre frases que yo he dicho, desacertadas, sobre si el centro de día, centros de mayores, unos se benefician de otros y que a usted no le parece acertado.
.
.
Mire, yo, todos los fines de semana dedico un tiempo de mi tiempo del fin de semana a escuchar intervenciones parlamentarias de otros parlamentarios en otra etapa, para tener memoria histórica porque, mire, yo he llegado aquí este año, o sea, yo no llevo aquí muchas legislaturas como otras personas, con lo cual no soy esclavo de mis palabras, pero utilizo ese tiempo para escuchar, oír lo que otras personas dicen.
Â«Que los enfermos crónicos se van al pudrideroÂ«, 26 de marzo 2014, no es una frase mía, es una frase suya, suya.
Creo que lecciones sobre determinadas frases y, además, sacadas de contexto son perversas, son perversas.
Yo no he dicho lo que usted ha dicho y seguro que usted no quiso decir exclusivamente lo que dice esta frase sino dentro de un contexto.

Mire, usted habla de un híbrido entre el modelo de Castilla-León y el modelo de Andalucía.
Yo he estudiado los dos modelos.
He hablado con don César Antón, el precursor del modelo de Castilla-León, lo estoy estudiando en profundidad.
Estoy estudiando el modelo de Andalucía, también, al igual que nuestro modelo.

El senyor vicepresident:

Vaja acabant, senyor Zaplana.

El senyor Zaplana López:

Sí, discúlpeme, pero…, cuarenta y cinco, tres, un minuto más, un minuto más.

El senyor vicepresident:

Estem atenent-nos al reglament.

El senyor Zaplana López:

Mire, hay una cuestión distinta en Castilla-León y Andalucía.
Mire, en Castilla-León se ha apostado por los servicios sociales como un servicio público.
En Andalucía, se ha apostado por los servicios sociales como un sistema de caridad.
Es difícil cohesionar e hibridar los dos sistemas.

El de Castilla-León y el de Andalucía no son compatibles.
No tienen nada que ver.
Y yo creo que usted dice que vamos siempre al modelo de Castilla-León pero en la práctica las medidas que se están tomando no vamos en ese camino.
Yo tengo mis dudas.
Sigo dándole confianza.
Iremos viendo hacia dónde caminamos, si más hacia Andalucía o más a Castilla-León, pero le digo que los dos sistemas no son compatibles y un día podíamos tener una disertación, un café rápido, bueno, rápido, no, lento, porque tendríamos muchas cosas que hablar porque no tienen nada que ver.

Y termino con una cuestión.
Mire, aquí hay una filosofía evidentemente, sobre el tema de los cuidadores no profesionales y de las residencias.
Usted habla que nosotros intentamos llenar residencias en el modelo anterior, y que usted apuesta más por el cuidador no profesional.
Mire, la ley de la dependencia apuesta porque haya un servicio profesionalizado, profesionalizado de atención al dependiente priorizando los intereses del dependiente.

El modelo que nosotros implantamos o estábamos implantando es una construcción de nuevas residencias para cubrir un déficit, que usted es conocedora, un déficit de las personas que requieran ese servicio, que pretendan tener ese servicio.
Pero no había una afirmación clara, como usted sí la hace, de que el modelo que intentamos imponer o predisponer en la gente es el tema del cuidador no profesional, el que esté en casa el máximo de tiempo posible.
Eso, usted, lo ha afirmado en un par de ocasiones, es decir, vamos a apostar porque la persona esté el mayor tiempo…, es decir, mire, dejemos libertad a la persona que elija, que elija.
El que quiera un cuidador no profesional, pues su decisión está ahí; el que quiera residencias, la administración…

El senyor vicepresident:

Senyor Zaplana.
.
.

El senyor Zaplana López:

…tiene la obligación -termino, presidente, termino, un segundo-, tiene la obligación de…, tenemos, si queremos que sea un servicio público de calidad, de tener todas las plazas en residencia necesarias para que esa persona que quiera entrar en la residencia pueda tener una plaza pública.

Y, mire, y hay una duda que tengo importante sobre el tema…, -termino, de verdad- sobre el tema de las ayudas que usted ha sacado sobre bono respiro, sobre el bono respiro, sobre la ayuda a residencias de centros de día y a residencias.
Mire, no entiendo por qué en el 2015 el Partido Popular hace una orden de bono respiro de 721.
000 euros y usted saca una orden este año de 350.
000, la mitad.
Y por qué se sigue manteniendo una orden que habla de subvenciones para financiar estancias en centros de día para personas dependientes.
Es su orden y aquí explica y dice y habla de que…, para acreditar la suficiencia de recursos económicos el importe de la subvención es igual al coste de la plaza menos la aportación del beneficiario.
¿Es que sigue habiendo personas que tienen aportación a la asistencia en centros de día?
Esta orden es del 7 de abril…, la orden 7/2016 de su conselleria.

Gracias.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyor Zaplana.

A continuació, ara sí que té temps limitat per quatre minuts.
Espere que respecte el temps.

La senyora consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives:

Sí.
Jo també.

Quant a les estades vacacionals, estan a punt d'eixir, el que dia el senyor García, val?

Les ajudes a centres en este moment estem al dia, en els centres de diversitat funcional, per exemple; en juny s'ha pagat el segon termini; en març se pagà el primer.
Li estic dient un poc el que m'està arribant perquè estes són unes qüestions que no estaven dintre de la compareixença, val?

És de veres que tenim un problema en el finançament de centres i que hem de buscar una altra manera de finançar-los i estem sotmetent a un estrés de tresoreria i de funcionament als centres que…, estem parlant de tercer sector, sobretot, i que no tenen una societat de capital darrere per a sostindre i en això també estem treballant, senyor García, com vosté molt bé sap, no?

El que vosté dia dels dubtes, jo també els tinc els dubtes.
És més, a mi em dóna molta por la gent que no té dubtes, val?
, perquè és complicat.
Jo no he dit en ningun moment que nosaltres apostem per la figura de cuidador no professional, eh?
Jo, el que he dit, jo el que he dit és que volem donar el recurs que permeta a eixa persona estar el més temps possible en sa casa.
I això no vol dir que no tinga un recurs professional.
Jo crec que les persones han tindre recursos professionals, estan els centres diürns per a això.
Ahí està el centre ocupacional, ahí està el centre de dia, ahí n'hi han recursos que permeten estar en el teu àmbit afectiu però, al mateix temps, tindre un recurs professional.

I, després, efectivament, n'hi ha gent que vol un cuidador no professional.
I tant que vostés defensen la llibertat d'elecció, les tres mil persones que vostés no els permetien triar cuidador no professional perquè havien de triar una PVS per anar a una residència privada o havien de triar un SAT de les mateixes empreses de les residències privades.
Vostés, quan jo dic…, quan jo dic que vostés omplien les residències i apostaven per un model de dependència, el que estic dient és que quan entra en vigor la llei de dependència, el primer que fa el senyor Cotino és valorar les persones que ja tenien un recurs, que ja tenien un recurs residencial, perquè això se pagara a través de diners de la dependència que, aleshores, no hi havia hagut les retallades de Rajoy i encara aplegaven dinerets.

És que això és el primer que se fa, a persones que ja tenien un recurs va ser a les primeres que se valoraren, en compte de valorar primer aquelles que estaven en una situació de desemparament, perquè els altres ja tenien un recurs previ a la llei de dependència.
A això m'estic referint quan jo afirme que se va muntar un sistema pensant en els interessos empresarials d'un determinat grup d'empreses que, a la sazón, tenien unes connexions amb la família Cotino!
Perquè vosté i jo hem sentit les converses telefòniques de com, amb el senyor Ortiz, se va construir tot este sistema pervers, i vosté és coneixedor -una altra de les que ens hem trobat en la conselleria- de la sentència de gener que diu que el sistema d'accessibilitat tal com s'estava interpretant en el segon i en el tercer terç no és legal, que és un altre empastre, aquí sí, empastre que hem hagut de solucionar, per exemple, concertant places públiques en uns municipis que estaven sense concertar, abans d'acudir al privat, i ahir ho explicava jo en la comissió de Savia.
Primer, benestar dels usuaris; segon, servici públic i, tercer, en la mesura que no se puga cobrir, serveis privats però en igualtat de condicions, no primant uns interessos (inintel·ligible) .
.
.
sobre altres.

I esta és la lògica i, òbviament, complir la llei, que és una cosa important, complir la llei, ¿no?

Per tant, estem treballant en l'espai sociosanitari.
Vosté dia com se va a encastar açò, que no empastrar; empastres és el que estem solucionant de l'etapa anterior.
Tenim nou grups de treball on s'està construint l'espai sociosanitari que ací no existia, no?
N'hi ha comunitats ahí però la comunitat del país basc és.
.
.
, lo más, en açò, no?
I de les primeres coses que s'estan treballant és açò, que el personal sanitari atenga els equips multidisciplinars.
Estem treballant-ho.
Quan estiga dissenyat també, òbviament, compareixerem ací a petició seua o a petició nostra per a explicar tot el que s'haja d'explicar.

A partir d'ahí, moltes gràcies a tots.
Gràcies també, senyor Zaplana, pel seu to.
M'alegre que veja les meues intervencions en You Tube; espere que li servisquen.
I moltes gràcies a la resta, també.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Oltra.

Els comunique que farem una pausa de cinc minuts i així deixarem la gent que vaja eixint, etcètera, etcètera.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor vicepresident:

Bé, reprenem els treballs de la comissió.

Proposició no de llei sobre la millora i la garantia dels drets i les condicions laborals de les cambreres de pis en el sector turístic de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 24.
438, BOC número 84)

El senyor vicepresident:

El següent punt és la presa en consideració de la proposició no de llei sobre la millora i la garantia dels drets i les condicions laborals de les cambreres de pis en el sector turístic de la Comunitat Valenciana, presentat pel Grup Parlamentari Podemos-Podem.

En este punt, ha arribat un text transaccional acordat per tots els grups.
Com tots els grups, tots els portaveus tenen una còpia del text, no cal fer lectura, i per tant passaríem primer a la votació del punt i a continuació la fixació de posició en ordre de menor a major dels grups parlamentaris.

Vots a favor?
Unanimitat.

A continuació, tindrà l'ús de la paraula per quatre minuts el portaveu David Torres, del Grup Podemos-Podem.

El senyor Torres García:

Gràcies, president.

Senyories, intentaré ser breu, perquè hem arribat a un acord, la qual cosa és d'agrair sobretot per la importància que té aquest sector, el de les cambreres de pis, que s'emmarca dintre d'un sector, com és el turístic, en el qual ja en Espanya representa un 11,7%, i en la Comunitat Valenciana, que és un dels motors principals de la nostra economia, representa un 13%, i en el qual gran part d'eixe sector està format pel que coneguem per les cambreres de pis, que treballen en la neteja -digam- dels hotels, els hotels-apartaments, bungalous turístics i altres usos també de lloguers turístics que estan apareguent en els últims anys.

Ho reconeix el Consell Econòmic i Social, la importància del sector dintre de la nostra economia i també l'informe de Comissions Obreres de la situació sociolaboral de les dones al País Valencià en 2015, també parla de la importància d'este sector, el de les cambreres de pis, igual que les dones que treballen en.
.
.
, les empleades de la llar.
Però també parla de la seua indefensió en matèria de política laboral, sobretot pel que fa moltes vegades a l'explotació laboral que viuen, en gran part també derivada de la temporalitat del tipus de treball que fan.

Però també dels problemes que patixen i que, al ser un sector en el qual no s'havia reconegut durant molts anys com un tipus de treball específic, segurament la legislació no ha avançat com en altres sectors i altres tipus de treball, i sofrixen algunes infermetats i malalties específiques que no se'ls reconeix.
També per les mateixes característiques i pel tipus de treball que fan, en el qual moltes vegades és molt temporal, aquestes dones també quan arriba l'edat de jubilació moltes vegades la seua cotització, dons bé, és molt baixeta i no els permet, a pesar d'haver fet un treball tan dur i tan insegur, tal qual està en estos moments tindre una jubilació adequada i digna.

No vaig a entrar més, perquè hem tingut ocasió de debatre els punts que hem acordat, però sí agrair a la resta dels grups sobretot la seua disposició a poder arribar a acords i que hui aquesta proposició no de llei es puga votar per unanimitat.
Segurament seria més fàcil barallar-mos entre els grups que tenim diferències, però crec que les cambreres de pis no s'ho mereixen i es mereixen que hui pugam aprovar açò no sols per majoria, sinó en el consens de tota la cambra.

I per acabar, jo considere que si hem parlat que el sector del turisme és un sector que a més està creixent el 6,6% en este últim any i que és un sector que va creixent, si és un sector que està obtenint beneficis en estos moments, considerem que deu ser un sector que també deu repartir aquestos beneficis, i deuen redundar en la millora de les condicions de treball de les persones que exercixen el seu treball en este sector.
Per tant, com ja he dit, agrair a la resta de grups que hajam arribat a un acord, i res.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyor Torres.

A continuació, té l'ús de la paraula la senyora Sánchez, del Grup Ciudadanos.

La senyora Sánchez Zamora:

Muchas gracias.

Bueno, lo primero que hay una premisa dentro de esta PNL que debemos manifestar que compartimos plenamente.
Las camareras de piso es una de las profesiones más duras dentro del sector de la hostelería, a la vista del desgaste que produce y los riesgos profesionales que suelen contener sus profesiogramas.
Implica bipedestación continua, manipulación de pesos que suelen ser muy superiores a los cinco kilos a lo largo de toda la jornada laboral.
Un contacto habitual con productos químicos en espacios normalmente poco ventilados, y habida cuenta de los tiempos en los que exige que estén limpias todas las habitaciones o apartamentos.

En definitiva, altos niveles de estrés, con un desgaste físico francamente poco valorado.
Todo ello sin tener en cuenta que se trata de una profesión ampliamente femenina, que suele verse discriminada tradicionalmente frente a otras profesiones masculinizadas en los convenios colectivos de aplicación en el sector de la hostelería.
La suma de todo lo anterior implica que se trate de un grupo laboral especialmente sensible por el que debemos velar.

En este sentido, he de aclarar que si bien el texto inicial de esta PNL nos parecía bastante cuestionable en cuanto a su forma, consideramos que las mejoras introducidas en las enmiendas y que ha evolucionado en esta transaccional permiten una nueva configuración muchísimo más realista y adecuada, además de efectiva y focalizada en la problemática que ahora mismo estamos debatiendo.
Todos los grupos, en mayor o menor medida, consideramos que es necesario modificar de manera total o parcial la reforma laboral que se planteó en el 2012 y que aparecía inicialmente en la PNL.

Ha demostrado muchísimas carencias a nivel estructural y en relación al modelo de empleo que propugnaba, en el que debería incidir, de cara a facilitar una pronta recuperación económica de la crisis.
En ese punto, el cambio que se propugne debe ir parejo a una reconfiguración de la Inspección de Trabajo, dotándola de más medios y atribuciones, a los efectos que pueda llevar a cabo sus funciones de forma eficaz y totalmente independiente.
Esto debe coordinarse, además, con nuestras instituciones autonómicas, a los efectos de generar sinergias y un efecto multiplicador.
No podemos seguir consintiendo que una excesiva fragmentación conlleve una descoordinación que redunde en beneficio de los infractores.

Por todo lo explicado con anterioridad y debido a la necesidad irrenunciable de ayudas y mejoras que el colectivo de las camareras de piso del sector de la hostelería demanda en cuanto a su situación laboral, me alegra que hayamos podido llegar entre todos los grupos parlamentarios a esta transaccional.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Sánchez.

A continuació, té l'ús de la paraula la senyora Campello, del Grup Compromís.

La senyora Campello Moreno:

Gràcies, president.

Estem davant d'una qüestió prou paradigmàtica, ja que veiem com una de les claus de l'èxit dels establiments hotelers és una de les funcions menys valorades i més maltractades.
L'exigència que les habitacions estiguen netes i ben adreçades és una de les qüestions que més tenen en compte els clients.
I paradoxalment, les persones que desenvolupen eixa feina se situen en una invisibilitat prou gran davant els mateixos hostes i la població en general.
I el que és més sorprenent: són pràcticament invisibles també moltes vegades per a la direcció de la majoria d'estos negocis.

I casualment este treball que és prou invisibilitzat és majoritàriament de dones.
Són aproximadament entre un 20 i un 25% total de la plantilla, és un treball dur, és un treball estressant, on probablement en l'excusa de la crisi les seues condicions laborals s'han deteriorat molt.
L'atur massiu ha permés que moltes empreses hagen ajustat els costos per a la part més feble, la del treball d'estes dones, deixant les plantilles pràcticament a mínims.
I bé, això fa que la mateixa feina ara l'han de fer menys persones, i això suposa una càrrega molt important en el seu treball.

A més, han empitjorat les condicions contractuals i finalment l'impacte d'estos dos fets, de la qüestió que ara han de fer més faena i que el seu contracte, les seues condicions contractuals s'han vist en pitjors condicions, doncs això afecta la salut d'estes persones que estan fent esta tasca, tant la salut física, com la salut psíquica, ja que el ritme de treball és molt intens per tal que es puguen entregar les habitacions lliures abans que arriben els nous clients.

També passa molt sovint que la mateixa estructura dels hotels no ajuda gens a facilitar el treball d'aquestes empleades, perquè quan es dissenyen no sempre estan pensats perquè puguen treballar més fàcilment.
Tampoc cal oblidar el fet que el col·lectiu de les cambreres d'hotel es troba molt segmentat.
A més de les fixes i les fixes discontínues, que tenen una certa estabilitat laboral, hi ha diverses situacions contractuals que generen una major vulnerabilitat i que les obliga a assumir qualsevol tasca per por a ser acomiadades.
Això és una constant en molts altres àmbits, però esta dinàmica està especialment incrustada en el sector que hui abordem.

Se sol contractar d'any en any, i normalment s'aguanta aquesta situació perquè elles pensen que en algun moment donat d'eixa trajectòria es faran fixes o fixes discontínues, i això, pel que elles conten, no passa quasi mai.
Sense comptar que moltes d'estes dones tenen contractes i salaris a mitja jornada i acaben fent més hores de les que inicialment tenen posades al seu contracte, perquè no és una faena simplement d'hores, sinó d'haver de fer una feina determinada, i ha d'estar en un moment tot determinat.
Aleshores, han de fer sí o sí eixa faena, i acaben regalant hores a l'empresa i soterrant bona part -com diem- de la seua salut.

Per si fóra poc, en el curs dels darrers anys a més de les contractacions a temps parcial, cada cop són més els hotels que recorren a la subcontractació d'empreses de serveis, i això fa que les treballadores queden sota un conveni diferent al d'hoteleria i que els seus salaris siguen molt inferiors, tot i que fan la mateixa feina que farien si es contractara directament l'hotel.
Un contrasentit que actua contra els drets laborals de moltes dones que estan treballant en este àmbit.

Bé, vaig acabant ja.
(Rient) Bé, davant este panorama, proliferen malalties generades per la sobrecàrrega i l'estrés, com estàvem dient, i d'alguna manera estem d'acord en la PNL que hui se porta a esta comissió.
Però sí que ens agradaria que, reflexionant sobre este tema, pensàrem un poc més enllà i podríem anar pensant també un poc en anar fent alguna altra mesura en què se puguera basar una ràtio de treballadores per quantes habitacions han d'arreglar, que és el que d'alguna manera jo crec que podria solucionar la sobrecàrrega de treball que estan patint.
Doncs això, contentes per poder tindre consens en esta comissió.

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Campello.

A continuació, té l'ús de la paraula la diputada Serna, pel Grup Socialista.

La senyora Serna Serrano:

Gracias, señor presidente.

Bueno, al igual que el resto de grupos, manifestar la satisfacción del Grupo Socialista por que hayamos podido llegar a un acuerdo generalizado sobre este tema, especialmente porque, aunque ya se ha dicho, sí que es muy importante que este grupo de trabajadoras es un trabajo muy feminizado, que eso ya se ha destacado.
Además, es importante que podamos tener claro el contexto en el que estas mujeres desarrollan cotidianamente su trabajo.

Estas mujeres, en la situación que viven, porque yo personalmente lo conozco bien, se convierten en un claro ejemplo de lo que ha supuestos la precarización y el abandono de todos aquellos derechos laborales que los trabajadores tienen, y ya se han convertido en lo que parece que suena un poco fuerte, pero un poco el ejemplo de lo que significa lo que puede llegar a ser la explotación laboral en el siglo en el que nos encontramos.

Por eso, yo vuelvo a insistir, aunque no se ha recogido, tal como ha indicado la compañera de Ciudadanos, que la derogación de la reforma laboral que se aprobó de manera unilateral por el Partido Popular es algo urgente.
Pero bueno, hemos recogido la necesidad de reformar específicamente la legislación laboral que le es aplicable a este sector.

Desde luego, yo también quiero incidir en que este colectivo de mujeres, estas trabajadoras, soportan diariamente un ritmo y cargas de trabajo…, que ya se han dado datos sobre ellas, pero que la verdad que la mayoría de ellas se encuentran al borde…, entre la línea que podemos llegar a pasar de estar en situación ilegal.
Y en algunos sitios, directamente, se salta específicamente todo aquello que significa salud y seguridad en el trabajo.

Y también es muy importante que no se refleje en sus salarios la efectividad ni la intensidad de las horas de trabajo que realizan cotidianamente.

Desde luego, para conocer esto, con hablar con algunas de ellas inmediatamente sabes en qué situación se encuentran.
Yo quiero destacar aquí que ellas mismas han sido en la ciudad de Benidorm donde se han organizado, se dirigieron al ayuntamiento.
.
.
Y el grupo socialista, acompañado de otros grupos, presentó una moción para iniciar la defensa y la puesta en valor del trabajo que se estaba haciendo y poder hablar de la situación en la que se encontraban.

A mí me gustaría destacar que es verdad que a este colectivo laboral de mujeres le es característico en su trabajo unas enfermedades que van asociadas a su sistema de trabajo y a todo aquello que necesitan para poder desarrollarlo de manera efectiva.

Y sí que quiero apuntar que en esa situación, el Invassat, a raíz de las denuncias que ya se han realizado por parte de los sindicatos y de los colectivos de estas mujeres, pues ya ha iniciado…, tiene entre sus prioridades la realización de un estudio específico, que se ha puesto en marcha, para conocer…, no solamente en este sector, porque sabemos que las limpiadoras no solamente están en los hoteles, sino en otros sectores, como en la construcción, los hospitales.
Y se va a llevar a cabo un plan específico para conocer todos los factores de riesgo que les acompañan.

Nosotros creemos que es importante que las empresas cumplan con sus obligaciones.
Estamos hablando de un colectivo que desarrolla su trabajo especialmente en el sector privado.
Con lo cual, la administración pública lo que tiene que velar, y de manera incisiva, es que aunque se trate de una situación laboral que compete única y exclusivamente, en la mayoría de casos en el sector hotelero, al sector privado, pues que no debemos eximir a la administración pública de aquella responsabilidad que le corresponde.

Y, bueno, pues nada, felicitarnos a todos, porque es muy importante que hayamos conseguido llegar a un consenso en este tema.

Gracias.

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Serna.

I a continuació, per a concloure el punt, té la paraula…

La senyora Ferrer San Segundo:

Sí.
En el Grupo Parlamentario Popular vamos a apoyar la iniciativa, tal y como ha quedado configurada tras las distintas aportaciones de varios grupos.

Y queremos agradecer al proponente, naturalmente, su disponibilidad y a todos los grupos la participación en este tema.
Primero, porque, como se ha dicho ya, el sector lo merece, las personas del sector lo merecen.
Es decir, no hace falta de hablar de la penosidad, de la dureza, de las horas de quienes normalmente están trabajando cuando muchos otros están o estamos de vacaciones o descanso.

Es decir, eso (inintel·ligible) … de una penosidad yo creo que psicológica especial, las condiciones, el tipo de trabajo, el marco en que se produce y también, naturalmente, la falta de prestaciones sociales que por razones históricas, desde hace mucho tiempo, pues se han venido teniendo.
Con lo cual, creo que el sector lo merece.

Ya este Grupo Parlamentario Popular, como todos los demás, apoyó la recomendación de que se instara al Gobierno de España que se apoyara…, se aplicara la recomendación de la OIT en materia de empleadas de hogar.
Bueno, creo que esto es también un paso importante, que no es que complemente, pero viene a ampliar todavía más ese sector.

En cuanto al primero de los puntos, evidentemente, se dirige al Gobierno de España, tiene sus competencias, tiene su marco legal, los marcos legales pueden cambiar, pero yo creo que está bien que instemos allí a asumir sus competencias.
El sentido de las enmiendas era en ese sentido, reconocer que existe ese marco legal.

Y, bueno, en cuanto al tema del Consell, sí que ha habido algunas modificaciones con la enmienda.
A lo mejor es una cuestión de, de, de…, de naming.
Pero yo echo de menos que se quitaran cosas como la detección y reconocimiento precoz de esas enfermedades, porque la agilidad en el reconocimiento de esas enfermedades que van desde la fibromialgia, el dolor de espalda, la fatiga crónica, la tendinitis, en fin, tantos… Entonces, me parece importante…

Y también la valoración de las, de las…, la mejora de las condiciones ergonómicas y psicosociales.
Aunque yo entiendo, y por eso no hemos querido tampoco añadir nada en esta mañana de (rient) tantas sucesiones, que va implícito en ese encargo al Invassat, ¿eh?
, porque además está entre sus competencias.
Pero es que al dejar de verlo, pues es como quien deja de ver algo que le gustaría ver, pero creemos que eso no va…, no varía.
Y por si acaso, decimos que se entienda incluido en esto.

Y en cuanto a la…, el único aspecto que hemos planteado, bueno, pues es que no se demonizara ningún municipio concreto en el plan de inspecciones que pueda haber, porque no nos parece que se…, al menos, en las declaraciones de las Cortes -otra cosa es que el gobierno decida empezar por donde quiera su plan de inspecciones- hiciéramos especial referencia a explotación laboral unido a algún municipio concreto sea cual fuere de la Comunidad Valenciana.
Por cierto, no de otras comunidades, porque… Pero ese problema, desgraciadamente, está demasiado, demasiado extendido.
Y porque consideramos que no era responsable…, se podía entender mal que las Cortes lo hicieran así.
Al final, las inspecciones no se anuncian, las inspecciones se realizan y se llega.
Bueno, entonces…

Y además, consideramos que el sector turístico, y el municipio de Benidorm en particular, aunque a veces denostado porque se une a aquello del turismo de sol y playa, está…, ha traído, como muchos otros municipios de interior, mucha riqueza, mucho trabajo, mucho motor económico, mucha empresa, servicios, trabajadores, etcétera, detrás.
Y que creemos que también merece la pena respaldar.

Así que, nada, celebramos el acuerdo, fundamentalmente por el sector afectado, pero también porque demuestra que hay mucho margen en muchos temas antes de la diferencia, y que solo se trata muchas veces de, de, de…, de intentarlo.
Y como aún nos quedan unos tres años, bueno, pues estas cosas animan a pensar que lo podemos hacer.

Y además, como es el último punto del orden del día de esta comisión, al menos en este período de sesiones, pues una se va con un somriure, como se van algunos grupos, (rialles) pero, pero con el convencimiento que el somriure es más pleno cuando participamos todo de él.

Muchas gracias.
(Veus)

El senyor vicepresident:

Gràcies, senyora Ferrer.

Esgotats els punts de l'ordre del dia, és closa la sessió.

(S'alça la reunió a les 13 hores i 36 minuts)