Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text15 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text16 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text8 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:#272526;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
.para2 {
text-align:center;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 26 de maig de 2010.
Comença la sessió a les 10 hores i 45 minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes,
senyora María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 71.
Primera reunió.

Projecte de llei, de La Generalitat, d'ordenació i gestió de la funció pública valenciana.
Esmena a la totalitat presentada el Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 59.
623, BOC número 232)

La senyora presidenta:

(La senyora presidenta colpeja amb la maceta) S'obri la sessió.

De acuerdo con el artículo 66 del Reglamento de las Cortes, se propone la alteración del orden del día con la inclusión de un nuevo punto referente a proposición no de ley inmediata sobre la reforma de la financiación valenciana dentro del marco del acuerdo firmado con el estado sobre el nuevo
modelo de financiación autonómica.

Señor Luna.

El senyor Luna González:

Señora presidenta.

Si me permite brevemente, en relación con la alteración del orden del día, manifestar que lógicamente mi grupo va a votar favorablemente a esta alteración del orden del día, y al mismo tiempo manifestar por parte de mi grupo, denunciar la falta de
respeto permanente que por parte de los miembros del Consell supone inantender
sus obligaciones con esta cámara con excusas como las que, sistemáticamente, pleno tras pleno, nos encontramos a la hora de llegar aquí y conocer las incidencias del orden del día.

No es posible que un conseller que tiene una interpelación o una consellera que tiene una pregunta, se excusen simplemente diciendo que tienen otros asuntos
que tratar, alguno de ellos incluso con la desfachatez de decir que asuntos que
han sobrevenido después de estar fijado el orden del día.
Al menos podrían tener la decencia democrática de decir qué asuntos son los que tanta importancia tienen y que les impiden venir a este
pleno.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a votar la propuesta de alteración del orden del día.
Comienza la votación.
Votos a favor, 84.
Por lo que la inclusión de esta iniciativa será en el punto número cuatro.

La senyora presidenta:

Y ahora procedemos al debate de totalidad del Proyecto de ley de La Generalitat,
de ordenación y gestión de la función pública valenciana.
Enmienda a la totalidad presentada por Grupo Parlamentario
Esquerra Unida- Bloc-Verds-IR: Compromís.

Para la presentación del proyecto de ley, por parte del Consell, tiene la palabra la honorable consellera señora Sánchez de León.

La senyora consellera de Justícia i Administracions Públiques:

Gracias, presidenta.

Ilustres diputadas y diputados.

Comparezco ante sus señorías para presentarles, en nombre del Consell, el Proyecto de ley de ordenación y gestión de la función pública valenciana.

Cuando en octubre de 2008 comparecí ante esta cámara para exponer los objetivos y las líneas de mi etapa al frente de esta conselleria, asumí el compromiso de traer a las Cortes una norma con un nuevo diseño para la función pública.
Un compromiso leal y responsable con el acuerdo al que llegamos con los
agentes sociales en febrero del año 2008.

El proyecto de ley es una iniciativa que ha de ser enmarcada en un proceso
mucho más basto de transformación y modernización de nuestra administración para conseguir que sea un instrumento al servicio de la sociedad y capaz de
conciliar las aspiraciones de los empleados públicos con las demandas de los ciudadanos, porque pensamos, alejándonos de tópicos y de visiones desenfocadas, que no existe incompatibilidad entre estas
aspiraciones y la consecución de una administración sólida, competente y eficaz.

Señorías, hemos querido ir más allá de la redacción de una ley de función pública al uso, para intentar encajar el proyecto en un nuevo modelo
cualitativamente distinto de administración.
Y por eso hemos hablado de interpretar el proyecto en la dirección de una nueva etapa de nuestros servicios públicos para considerar que debe contribuir a generar una administración pública singular y atenta a nuestra identidad y necesidades, servicial en la
concepción de su naturaleza, profesional en la valoración de la conducta, formación y actuación de los empleados y humana porque profundiza en la mejora de las condiciones de
trabajo de los empleados públicos.

Señorías, el proyecto de ley que hoy presenta el Consell se ajusta a las previsiones básicas del Estatuto básico del empleado público, pero dentro de este marco creemos que hemos conseguido configurar un
modelo propio, profesional y que apuesta por ofrecer a los ciudadanos unos
servicios públicos de calidad para conseguir una administración capaz de afrontar con soluciones innovadoras los retos y las necesidades de la
sociedad valenciana del siglo XXI.

Desde la aprobación de la primera Ley de función pública valenciana ya han transcurrido aproximadamente veinticinco años, lo que sin duda aconseja una puesta a punto de la función pública valenciana.
Este proyecto de ley se ajusta y contempla una realidad social
y administrativa muy diferente a la que existía en el año 1985.
Se han asumido nuevas competencias en sanidad, en justicia o en empleo,
se han incrementado las demandas de la sociedad, se ha aumentado el número de empleados al servicio de La Generalitat.
Hemos pasado de la función pública de una comunidad autónoma emergente a una función pública de una comunidad que ha incorporado para sí misma nuevas prioridades y nuevas apuestas de futuro.

Por eso apostamos por lograr una mayor profesionalización del personal mediante la actualización permanente de los conocimientos del empleado público y el establecimiento de un sistema que permita su evaluación, configurando un cambio en la cultura de gestión del personal que permita un abandono de la lógica del presencialismo en pos de una orientada a los resultados.

Apostamos, también, por mejorar las condiciones personales y profesionales mediante la introducción de medidas que permitan la conciliación de la vida personal y profesional y apostamos por atender aspectos
prioritarios de orden social mediante la introducción de medidas destinadas a combatir la violencia de género o de medidas dirigidas a la integración de las personas con discapacidad.

No quiero, señorías, detenerme en exceso en la estructura de la norma.
Los once títulos de la ley recogen a la perfección tanto el objeto como el ámbito de aplicación, la descripción del personal, la estructura del empleo público, la regulación de la relación de servicio, los derechos, deberes e incompatibilidades, las situaciones
administrativas, el régimen disciplinario, la provisión de puestos y la movilidad, o la negociación colectiva.
Asimismo, forman parte de la ley tres anexos por los que se crean
los cuerpos, agrupaciones profesionales funcionariales, y sus correspondientes
escalas en los que se integran, de una parte del personal funcionario público en la administración de La Generalitat y de otra el personal gestionado por la Conselleria de
Sanidad y organismos o entidades dependientes de la misma.

Este proyecto de ley, señorías, supone una revisión profunda y cualitativa de la función pública valenciana, y en este sentido merecen destacar una serie de novedades.
Así, por ejemplo, en cuanto a la organización de La Generalitat, se introduce el Consejo Asesor de la Función Pública con presencia de expertos en materia de función pública designados entre personas de reconocido prestigio.
Asimismo, se introduce
un consejo interdepartamental de retribuciones encargado de coordinar
actuaciones en retribuciones, clasificación y relaciones de puesto de trabajo.

En cuanto al personal al servicio de las administraciones públicas, el texto introduce la figura del personal directivo público profesional, cuyo nombramiento será autorizado por el Consell por un periodo máximo de dos años sin prórroga para planes o programas concretos y de duración determinada y con retribuciones fijas y por cumplimiento de objetivos.

Por otra parte, en cuanto a la estructura y ordenación del empleo público, el proyecto de ley contempla una nueva estructuración del personal funcionario en cuerpos, escalas, y agrupaciones profesionales,
pasando de una administración de puestos a otra organizada por funciones y competencias comunes que se
estructuran en cuerpos y escalas, lo que dará, sin duda, mayor profesionalidad y especialización.
En total van a ser 104 cuerpos y 94 escalas.
En la búsqueda de un elevado nivel de profesionalidad del empleado público se incorporan dos importantes novedades: de un lado se introduce un nuevo
sistema retributivo basado en el rendimiento a través del complemento de carrera y el de actividad profesional que dependerán de la evaluación del desempeño y, de otro, se introduce por tanto la evaluación del desempeño que es un procedimiento destinado a medir y valorar la conducta profesional,
el rendimiento o el logro en los resultados, que medirá la eficacia, la eficiencia, el rendimiento, la mejora del servicio público, la atención al ciudadano, etcétera, y que supone un cambio en la cultura de la gestión del personal, de la inercia y la presencia estéril, por la de los resultados y el rendimiento.

Quiero destacar, por otra parte, que ésta es una ley con una clara vocación social, comprometida con las personas y con sus circunstancias.
Una ley
planteada para conseguir una administración más humana, regulando el acceso de personas con discapacidad a la función pública.
Elevamos la reserva estatal del 5% al 7% y se contempla, además, la adopción de medidas encaminadas a garantizar el acceso en condiciones de igualdad.
Pero, además de proteger los derechos de las personas con discapacidad, la norma autonómica contempla la protección para las víctimas de la violencia de género, preferencia en la tramitación, agilidad, sigilo y discreción en relación con las situaciones de protección de las víctimas, preferencia en el acceso a las actividades formativas o se crea,
asimismo, la excedencia voluntaria por razón de violencia de género.
Se elaboran también planes de igualdad de oportunidades entre hombres y mujeres en la administración del Consell, se introduce la lengua de signos para la atención a los ciudadanos que lo requieran, o se incorpora la implantación de fórmulas de teletrabajo en la administración para hacer más efectiva la conciliación.

En definitiva, una serie de novedades que facilitaran enormemente la relación entre la administración y su personal y que contribuirán a la humanización del trato entre ambas partes.

Señorías, si el anterior texto era una ley en los albores de la autonomía, ésta es una nueva ley con un nuevo estatuto del siglo XXI, que ha de dar el paso
de la función pública que implante la administración electrónica.
Por eso queremos encontrar el apoyo de toda la sociedad para la conformación de la administración, y por eso quisimos incorporar esa perspectiva social trasladando por primera
vez un texto de función pública, no sólo a las organizaciones sindicales, con las que se ha negociado, sino a 22
colegios profesionales, asociaciones representativas de intereses colectivos,
como asociaciones de consumidores, de amas de casa, de discapacitados,
instituciones estatutarias como el Consejo de Cultura, el Consejo Jurídico Consultivo, a universidades públicas, a expertos en materia de administración y función pública y a centros gestores de la administración del Consell.
Y tras incorporar muchas de las aportaciones al texto, puedo
afirmar, con satisfacción, que el proceso de elaboración de la ley ha venido presidido por la lógica de la participación y del diálogo social, tanto interno con los agentes sociales, como con la sociedad.

Hemos mantenido cerca de setenta reuniones de trabajo con las organizaciones
sindicales, hemos cumplido el acuerdo de 20 de febrero de 2008 y lo hemos
concretado en el texto de ley con el acuerdo del 30 de junio del 2009.
Hemos
establecido un programa de trabajo para continuar con el desarrollo
reglamentario en temas tan importantes como la carrera profesional, el plan de
igualdad de oportunidades, o el plan de prevención de riesgos laborales.
Y hemos adoptado esta actitud desde el principio,
conscientes del enorme esfuerzo que este complejo proceso supondría, porque entendemos que con este proyecto de ley estamos creando una nueva
administración cuya aplicación se extiende, directa o indirectamente, a todo el empleo público en la Comunidad Valenciana.
Directamente afectará a los 17.
000 empleados de la administración del Consell y directa o indirectamente afectará a unos 190.
000 empleados públicos de la Comunidad Valenciana.

Señorías, la tramitación parlamentaria de la ley va a coincidir con un momento especialmente complicado
para todas las administraciones públicas.
Desde que asumí las funciones como consellera responsable en materia de administraciones públicas tuve la oportunidad de trasladar a mis homólogos en el resto de las comunidades y a los responsables en el Ministerio de
Administraciones Públicas y a la actual vicepresidenta segunda, la necesidad de que la política de retribuciones respondiera a un marco compartido por todos.
Porque ya sabíamos que las decisiones y las dimensiones del capítulo I de todas las administraciones eran decisiones y dimensiones que nos
condicionaban a todos.
Era necesario adoptar una política de estado fijada en los órganos de colaboración y de cooperación.

Pero el gobierno de la nación no lo quiso entender así.
En septiembre de este año se firmó el acuerdo gobierno-sindicatos para la función pública en el marco del diálogo social 2010-2012, condicionando la dirección de nuestras políticas.
Ahora tenemos la prueba de que aquella dirección no era la correcta.

La disposición adicional segunda del Real decreto ley 8/2010, de 20 de mayo, por el que se
adoptan medidas extraordinarias para la reducción del déficit público, ha acordado la suspensión parcial de aquel acuerdo de septiembre.

Nosotros lamentamos profundamente el tiempo y las oportunidades perdidas en
conseguir que en algún tipo de órgano de coordinación en materia de empleo público todas las administraciones públicas hubiéramos tomado un común acuerdo en medidas sensatas en materia de ofertas de empleo, en materia de
carrera profesional o en materia de incrementos retributivos.

No se quiso hacer y el real decreto ley es la manifestación más exacta de las cosas que no debemos hacer en lo sucesivo.

Nuestro proyecto de ley es sólo uno de los puntos de nuestro acuerdo de febrero de 2008.
Pero hemos cumplido
hasta el momento todos los puntos de este acuerdo: en la ley, en los
discapacitados, en la igualdad de oportunidades, en salud laboral o en el
desarrollo de un ambicioso plan de presencia del valenciano en la administración pública.

Seguimos negociando el decreto de carrera profesional con vocación de tenerlo perfectamente redactado y consensuado con los agentes sociales, aún sabiendo que su aplicación concreta deberá acomodarse también a las mismas medidas contenidas en el real decreto ley del estado y que nos
resultan de aplicación a todas las administraciones.

La evaluación del desempeño, esencial en la regulación de la carrera profesional de nuestros empleados públicos, es un elemento esencial del nuevo modelo, que querríamos cumplir en todos sus puntos y que aprobaremos, aunque la aplicación económica deba sufrir los ajustes que la actual situación nos provoca a todas las administraciones públicas.

Somos, señorías, la primera comunidad autónoma en desarrollar el Estatuto básico del empleo público.
Hemos procurado que las premisas que contemplaba la normativa estatal
tengan una traslación práctica y que no queden en meros enunciados formalistas.

Ésta es una ley que reforzará la igualdad de trato al ciudadano y llega a esta cámara tras la reciente aprobación -hace apenas dos meses- de la Ley de administración electrónica de la Comunidad Valenciana.
Dos proyectos normativos que son herramientas
imprescindibles para conseguir el objetivo de una administración más dinámica, más moderna y al servicio de la sociedad.

Señorías, sinceramente creo que ésta es una excelente ley, que merece ser aprobada con el máximo consenso parlamentario de la cámara.
Es una ley pensada en la configuración de la administración valenciana del futuro, en la administración valenciana del siglo XXI.
Una administración -reitero- ágil, y eficaz y al servicio de los ciudadanos.
Y en este sentido todos debemos
estar orgullosos, y yo la primera, de haber contribuido a que ésta sea la legislatura de la reforma de la administración.

Sin duda, queda mucho por hacer en esta dirección, pero sin duda también.
.
.

La senyora presidenta:

Honorable consellera, por favor.

La senyora consellera de Justícia i Administracions Públiques:

.
.
.
cualquier avance posterior -termino-, cualquier avance posterior en la mejora de nuestra administración se producirá a partir de lo que hayamos hecho durante esta legislatura.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, honorable consellera.

Para la defensa de enmienda a la totalidad, tiene la palabra el ilustre
diputado señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora consellera.

Senyories.

El motiu de demanar el retorn del text al Consell és perquè considerem que este projecte de llei que avui ens presenten és la història real d'un fracàs a l'hora de projectar una funció pública moderna, una funció pública integradora, una funció pública professional i una funció pública valenciana.

I ho dic aixina perquè hi haurà una certa contradicció entre les valoracions que la senyora consellera ha fet i aquelles que des del
Bloc i des del Grup Compromís estem fent.

El Consell, representat per la consellera de Justícia i Administracions Públiques, s'ha limitat a cobrir l'expedient, s'ha limitat a complir allò que ja plantejava l'Estatut bàsic de l'empleat públic, l'EBEP, i s'ha conformat amb deixar les coses tal com estaven.
Això sí, adornant-lo, fent-lo més gros, el projecte de llei és molt més gros que la llei actual.

Però això no obsta també perquè tornem a deixar clar allò que ja han dit en altres ocasions i que avui trauríem en un text de Lampedusa, en la novel·la El Gatopardo, que diu, que tot canvie perquè tot continue igual.

Ja hem denunciat altres vegades que la voluntat de la llei moltes vegades que
arriben a esta cambra és eternitzar la situació anterior a la llei, i això ens dóna la mateixa impressió.

Esta maniobra, com he dit, ja s'ha fet moltes vegades.
I per què?
Vosté ho ha dit, ho ha reconegut: per vanitat; una de les qualitats que este Consell
té, de ser els primers.
No se'ls ha ocorregut ser els millors?
Tenim experiències de ser els primers.
L'Estatut, el nostre Estatut va ser el primer.
No se'ls va ocórrer en aquell moment que hauria de ser el millor.
Perquè ací mateixa, en esta mateixa trona, ja se va demanar fa anys que se modificara, que
se modificara el capítol del finançament de l'Estatut, i els dos grups majoritaris van estar d'acord, després no es va fer, però se van pronunciar d'acord.

No estaria bé reflexionar, mirar models i fer les coses bé?
Pareix ser que no és la qualitat, no és la qualitat que vostés busquen.

Vindran, mos explicaran totes les meravelloses circumstàncies i totes les propostes, com ha fet, les té, les té de millors que l'actual llei.
Però, clar, o bé estaven o bé estan en l'EBEP també.
No és gran canvi el que proposen vostés.

Quan toque, en les esmenes, perquè estic segur que no anem a donar-li força a la nostra proposta, però ho discutirem més.

Però, mire, parlarem d'algunes coses.
Si creuen que.
.
.
és veritat que per llei la figura de «coordinador assessor» no és un eventual camuflat, per exemple, vostés estan perdent, estan perdent ara, eh, per manca d'ambició, el tren de la modernitat, el tren de la integració, el tren de la participació, estan perdent el tren de la professionalitat, i sobretot també el tren de la valencianitat.

Perden el tren de la modernitat perquè renuncien a plantejar-se les possibilitats d'acollir diferents vies per a l'accés a la funció pública.
Vostés sacralitzen l'oposició.
M'ha parlat del segle XXI.
No, no, no.
Estem anant cap enrere.
Ha parlat de la
nova llei d'administració electrònica, però no tenen en compte les noves tecnologies precisament a l'hora del que és l'accés.
Seguim en un model que està avui, que no sé, com a mínim no és l'únic a haver de considerar, eh!
Vostés preferixen la pura memòria de dades que altres coses.

Nosaltres creguem que la funció pública necessita treballadors i treballadores, servidors públics no erudits, sinó actius, actuals i actualitzats.

Perden el temps d'integració quan renuncien a plantejar una veritable escola valenciana d'administració pública, que seleccione amb criteris unificats la funció pública al conjunt de les administracions valencianes; i renuncien de pas a l'ambició de crear una cultura valenciana de la cosa pública que duga l'actual dispersió administrativa a unes organitzacions professionals i arrelades al territori.

Perden també el tren de la participació perquè configuren, i vosté ho ha dit, un consell assessor de la funció pública conformat només per alts càrrecs i un cor d'assessors nomenats per aquests.
Les (inintel·ligible) .
.
.
àuliques són bones per a les orelles de qui rep les lloances, però no per a contestar punts de vista, per a conciliar interessos, per a fer front
de cara als problemes a més, i a més si aquest òrgan només ha d'aconsellar quan l'administració ho sotmeta a la seua consideració els assumptes, realment no és el que és vol, no és un òrgan consultiu eficaç, simplement és llavar-se la cara.

Mire, vostés estan buscant contínuament el control.
L'altre dia parlàrem del Consell Escolar Valencià, de les modificacions, i la paraula sempre és control.
La paraula pluralitat, la paraula anàlisi, la paraula consens, eixa la utilitzen, però realment en tot allò que creen no estan.

No només això.
Dic que perden també el tren de la professionalitat quan volen eludir el debat polític sobre el nombre de persones de confiança.
Per obligació, per obligació, perquè ho diu aixina la llei, de nomenar els conductors com a eventuals.
Això permetrà elevar el nombre d'eventuals.
Però no només està això.
Com dia abans, la figura del coordinador assessor no és més que un eventual més camuflat.
Però a més obliguen a seleccionar tots els caps de servei per lliure designació.
I a més, s'entesten a no voler arreglar el problema de la temporalitat en les
administracions valencianes, a no voler arreglar-lo.

Mire, referent a això, a esta situació, i parlar de futur, de segle XXI, quan anem a la temporalitat pública del XIX és una inconsistència total.

Precisament parlant de la temporalitat, a mi em recorda i m'ha recordat una novel·la precisament que tracta el problema de la temporalitat del funcionari, una
novel·la de Pérez Galdós, de nom Miau.
Si em permeten, els explicaré que el seu protagonista, Ramón Villaamil, era un competent treballador del ministeri, al qual li faltaven dos
mesos per a jubilar-se i va quedar «cessant», que era la figura que tenia; figura que no responia a criteris ni tècnics ni formatius, figura que només responia a criteris d'oportunitat política.
I vostés estan augmentant les figures que seran, podran ser cessades i, per tant,
estaran sotmeses.

Però és curiós també, perquè les similituds de la novel·la en el que representen vostés són més grans, perquè el senyor Villaamil vivia amb doña Pura, Milagros i Abelarda, les miau, les miau, persones que vivien per dalt de les seues possibilitats i que no els molestava
acudir al préstec bancari per a poder estar a l'òpera i aparentar allò que no són.

Jo diria, senyories, que este sector són les miau, perquè donen, donen realment suport a un govern que no és miau, sinó marramiau, en el sentit que el seu govern no només va a l'òpera, sinó que va als barquets de vela, que va també als grans cotxes de la fórmula 1 en un moment que no poden pagar.
Estan vivint per damunt de les seues
possibilitats, senyories, estan vivint per damunt de les seues possibilitats, i
per tant seguixen el model que ja criticava en el segle XIX la novel·la realista, que ja es criticava en eixe moment.

Cal dir que eixa novel·la està situada en el temps de la Restauració, un temps on la corrupció política, amb la compravenda de vots, amb el pucherazo, eren les característiques més essencials.
Mire per a on el segle XXI mos torna a les darreries del segle
XIX.
Mire per a on no és tan moderna esta llei, és una llei que mos fa retrocedir en el temps.

Si volen seguir més en la novel·la, diria que l'altre protagonista, el senyor Cadalso, l'antítesi del senyor Ramón, incompetent, atractiu, embaucador, no ens diu la novel·la si portava llargs bigots o no, però adulador, va aconseguir pujar i acabar amb el senyor Villaamil.
Per cert, este
funcionari cessant en aquell temps se li rien perquè proposava l'income tax, un impost progressiu -quina novetat!
-, cosa que s'ha implantat sempre, d'ell se reien.

Van en la mateixa línia, senyors.
Han perdut el temps de la modernitat, de la professionalitat i
perden el temps de la valencianitat.
I perdone, però és hipocresia inaudita parlar que van a promocionar la llengua dels valencians,
que van a promocionar el valencià tal com vostés ho han plantejat.
És hipocresia absoluta.

I si hem de parlar del tema hui, tenim novetats per anar introduint també en el discurs, encara que no és només de l'apartat purament de la funció pública, però que afecten l'ensenyament.
Cosa que esta tarda també tindrem una pregunta i parlarem d'eixa defensa de la valenciania, eixa defensa del valencià, eixa defensa total de la seua llengua que fan amb la paraula, però que mai se traduïx en fets, senyories, mai se traduïxen en norma legal, mai se traduïxen en un impuls de la llengua.
Quin major impuls que instaurar el requisit lingüístic per a tots aquells que accedisquen a la funció pública i, sobretot, per a tots aquells que tinguen un tracte directe amb la llei!
Som capaços de rebaixar les nostre idees com a partit?
Sí, consellera, sí, senyories.
Sí que som capaços, però de deixar-lo nul, no.

Per tant, voran que mosatros hem mantingut una esmena total, una esmena no només total, sinó després sobre el tema una esmena que reflectix allò que voldríem.
Som capaços de negociar eixes esmenes?
Clar que sí!
Però no per a deixar-les a zero.
I arribarem a un moment de negociar-les i
demostrarem també l'interés que tenen en tindre una administració pública valenciana i en tindre una administració pública en valencià.

No és progressia buscar el sotmetiment, no és progressia buscar el sotmetiment ni dels funcionaris ni dels sindicats que no
han signat, que no han donat la conformitat i que se'ls ha fet pagar després, se'ls ha fet pagar desapareixent dels seus pressupostos les aportacions o algunes
de les aportacions que els corresponen.
Això no és la progressia, això no és mirar el segle XXI.
Això és mirar el pucherazo, la compra de vots i la corrupció que teníem en el seu moment en les darreries del segle XIX quan he parlat jo.
I això és el que van a eternitzar vostés.

Miren, en este moment -i per acabar la meua intervenció- no puc més que dir: pobres funcionaris!
No puc més que dir «pobres funcionaris» per una doble visió, per una doble visió, senyories: perquè ací es perd l'oportunitat de modernitzar la funció pública, al temps que els retalls del govern de l'estat es dirigixen també a ells.
Vostés, uns i altres, actuen en contra de la dignitat del funcionari.
Vostés perden l'oportunitat de donar una major dignitat a la figura del funcionari, a la figura
de tot el funcionariat.
Altres, des del govern central, per fer-li pagar les
culpes d'allò que no té.

Miren, jo sóc funcionari, sóc funcionari, i encara que avui estic ací en servicis especials, em seguisc considerant funcionari perquè és la meua professió.
Sóc mestre, els puc contar el que he viscut com a funcionari.
Els puc contar que
he viscut la transició a l'escola, la democratització de l'escola, la direcció de l'escola en un sistema que canviava aquell moment, en el canvi de sistemes de
direcció, en el canvi de l'administració, en el canvi de la inspecció.
Aquella inspecció que havia evolucionat d'una manera tan diferent a la inspecció actual, aquella que va a l'institut de Monfort a sancionar, a proposar sancions simplement per
tonteries.
A eixa funció tècnica que tenia en aquell moment.

Vaig conéixer la tasca d'innovació pedagògica basada en la reorganització interna, les hores de reunions de tots els funcionaris quan acaba la seua
jornada, no importava fins a quina hora, amb els moviments de renovació pedagògica, reunions amb pares per a explicar-los els nostres projectes, reunions que
generaven il·lusió en aquell moment.
Que eixa il·lusió era a conseqüència també de la dedicació dels funcionaris, la dedicació gratuïta fora d'hores dels funcionaris i de la confiança que hi havia en aquell moment en una nova administració en què tots creiem.
També vam viure la valencianització, la creació de les línies en valencià, unides una vegada més a la innovació pedagògica, més hores, més dedicació.
.
.
Ben a gust, senyories, ben a gust, ben a gust.
Consolidació després i que va donant a poc a poc pas a la desil·lusió.
Tenim d'estar una altra vegada per eixa lluita tots, pel reconeixement social de la
tasca funcionarial i de la tasca dels funcionaris.
Ara perdem l'ocasió uns i altres; uns, en una via de no fer tot el possible perquè açò dignifique al màxim el treball funcionarial; altres, fent-los pagar la responsabilitat de la
crisi.

No vull desaprofitar el moment de dir: ací tinc una taula, una taula que arriben en els estudis que fan els sindicats i
els diversos sindicats, la qual diu: que si ara els funcionaris han de pagar
per damunt de tots, o per davant de tots o els primers de tots, quan estava l'etapa de les vaques grosses, també van pagar, també van pagar els funcionaris, senyories, eixa bonança econòmica.
Si ací tinc una taula que diu que la comparació de l'IPC, de l'augment de l'IPC, i l'increment de la massa retributiva funcionarial ha estat molt diferent en els últims vint-i-cinc anys.
Mentres l'IPC augmentava un 140%, l'increment del salari dels funcionaris és del 98.
Per tant, una pèrdua del 42.
Això.
.
.
, no els fem pagar també als funcionaris allò del que no són culpables.

Gràcies, senyories.
Gràcies, presidenta.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

Para el turno en contra, tiene la palabra el señor Soria.

Cuando quiera, señor.
.
.

El senyor Soria Mora:

Gracias, señora presidenta.

Honorable consellera.

Señoras y señores diputados.

Quiero empezar mi intervención felicitando al gobierno valenciano, y en su nombre a la honorable consellera de Justicia y Administraciones públicas, por presentar hoy esta importante iniciativa parlamentaria, la Ley de
ordenación y gestión de la función pública valenciana.

Y quiero felicitarla doblemente.
Primero, porque aborda la regulación de una parcela de la administración que afecta de forma directa a miles de ciudadanos de nuestra comunidad al
servicio de la administración y, por ende, a todos los valencianos, que de alguna u otra forma siempre van a
tener relación con ellos en algún momento de su vida, porque con la aprobación de esta ley, indudablemente, verán mejorada sus condiciones laborales y su futuro profesional.

Pero además, quiero resaltar la oportunidad y el momento en el que inicia su andadura
parlamentaria este proyecto ley el gobierno valenciano.
Contrasta que mientras
el ejecutivo valenciano presenta esta propuesta de mejora de la función pública, el gobierno socialista del señor Rodríguez Zapatero tan solo hace unas semanas ha puesto en la diana de su errática política a los funcionarios de todo el estado, haciéndoles víctimas de sus errores y de la pésima gestión de la crisis económica a la que nos ha conducido.

Por tanto, es un motivo de doble felicitación al gobierno valenciano.

Es una muestra más de la diferencia entre los gobiernos que trabajan por resolver los problemas
de los ciudadanos, como en este caso es el gobierno valenciano, que trabaja día a día por los funcionarios y por el resto de los valencianos, y la diferencia por
quienes actúan, como hacer el gobierno central, de espaldas a los intereses generales.

Por ello, señor Pañella, ya le anuncio que no solo vamos a rechazar su enmienda a la totalidad,
como puede imaginarse, sino que me gustaría intentar durante mi intervención incluso que la retirara, si fuera posible.
Si no lo hace, si insiste en su
enmienda a la totalidad, señor Pañella, demostrarán una vez más en esta cámara que no están a la altura de las circunstancias, que están alejados totalmente de la realidad de los valencianos y que poco les importa
trabajar y colaborar con el gobierno valenciano en mejorar, en este caso, un
pilar tan importante de nuestra sociedad como es la función pública.

No es de recibo que el trabajo que han venido elaborando durante dos años no solo el gobierno valenciano, sino todos los colectivos implicados, como
las áreas de recursos humanos de distintas consellerias, como la Dirección General de Universidades, Consejo Jurídico Consultivo, Consell Valencià de Cultura, organizaciones sindicales, colegios profesionales, técnicos de la administración, que todo este trabajo ustedes lo enmienden a la totalidad, y no con un texto
alternativo -seria evidentemente mucho pedirles ese esfuerzo-, sino con un folio de dos líneas en el que dice que se devuelva el proyecto de ley por considerar que no es
oportuno, porque dicen que no comparten sus principios y porque dicen que no
comparten el espíritu.
La verdad es que la oportunidad del proyecto de ley tendremos ocasión de debatirla en unos momentos, y se lo explicaré.

Pero me gustaría que usted me contara sus principios y su espíritu, cuáles son sus principios y su espíritu.
Supongo que echando un vistazo a su grupo, tienen de todo tipo de
principios y de espíritu y sacarían varias leyes.

Pero lo que lamento es, señor Pañella, que toda su intervención haya sido, efectivamente, una auténtica novela.
Su intervención ha sido una novela, pero una novela además del siglo XIX, como estaba usted diciendo.

Mire, como usted sabe, señor Pañella, dice que la ley no es oportuna.
Ya me dirá usted si después de veinticinco años de aprobada la última ley, no es oportuna una ley de la administración pública valenciana.

Decía usted que es usted funcionario.
Pues, efectivamente, viéndole a usted, hace más falta que nunca una ley que recicle a algunos funcionarios, algunos
funcionarios como usted, desde luego, señor Pañella.
(Veus) Sí, señor.

Porque la administración lo que necesita es buenos profesionales, y esta ley está elaborada para que, desde la base a la cúspide de la estructura organizativa, tengamos los mejores profesionales.

Porque, señor Pañella, la regulación de la función pública valenciana se abordó por primera vez en el año 1985, y usted sabe que esta ley respondía a las necesidades de una entonces incipiente administración autonómica creadamente a la aprobación del entonces Estatuto de autonomía.

Por cierto, ha hecho usted mención al Estatuto de autonomía diciendo al gobierno valenciano que le movía la vanidad, tanto en esta ley como en el Estatuto de autonomía.
Mire, mover la vanidad es pretender por toda crítica o por toda alteración del Estatuto, que se rebaje al 3% para adaptarlo a un grupo como el suyo.
¡Eso sí que es vanidad!
, y no querer ser pioneros en reformas legales, como fue en su
momento el Estatuto de autonomía.

Señor Pañella, ¿no es oportuno que después de veinticinco años desde aquella aprobación de la ley, se quiera regular la administración pública valenciana?
¿Cuándo va a ser oportuno?
Ya me lo explicará usted en su segunda intervención.

Porque desde entonces, como usted sabe, y como ha explicado muy bien la señora consellera, desde 1985 han sido numerosas las competencias que ha asumido La Generalitat,
lo que le ha obligado a adaptar su estructura, como es normal, y su
funcionamiento a la realidad actual.
Usted sabe que las competencias asumidas
además entonces, así como la nueva realidad social, han conllevado que la ciudadanía planteara nuevas demandas, de más y mejores servicios.
Hecho que motivo la extensión de la actuación de la administración de La Generalitat a sectores y áreas que hasta hace unos años eran totalmente desconocidas y, por tanto, se hacía más que imprescindible la regulación de la administración pública.

Además, en el momento actual, la administración de La Generalitat cuenta con 17.
000 efectivos, y ni cuantitativa ni
cualitativamente tienen nada que ver con lo que había en el año 1985.
Otro motivo más probablemente de la oportunidad que usted enmienda.

Además, como usted sabe, señor Pañella, la Ley 7/2007, de 12 de abril, del Estatuto básico del empleado público, que tiene carácter de norma estatal básica para todas las administraciones públicas españolas, exige, por una parte, la adaptación de la legislación de la función pública valenciana a las previsiones de la misma, pero, por otra, posibilita el
diseño de un modelo propio que responda a las singularidades propias de la Comunidad Valenciana.
Y eso es lo que se
pretende con esta ley.

En este contexto debe situarse la necesidad de un nuevo modelo de función pública valenciana, de un texto legislativo que responda a ese objetivo.
Y yo le
digo que, efectivamente, esta ley es moderna, es integradora, es profesional y
es valenciana, está adaptada a las necesidades actuales.

Además, llama la atención que ustedes se aparten totalmente del espíritu que ha reinado durante estos dos últimos años en la elaboración de esta ley, señoría.
Ha sido una ley con una metodología participativa y abierta a todos los colectivos, a todos los colectivos, por lo
que veo, menos a su grupo Compromís, que veo que está fuera de la realidad.
Una ley que precisamente se ha querido dotar del máximo de participación para que sirva mejor a la sociedad.

Mire, señor Pañella, en todo momento se ha sido consciente de que durante el proceso de
elaboración de la ley que hoy se presenta, las unidades administrativas, las
organizaciones sindicales, las entidades implicadas formaran parte y se
implicaran en el mismo, con distintos grado y según el tema y el momento, realizando todas aquellas aportaciones que entendían necesarias.
Se ha buscado fomentar la participación de todas ellas en un proyecto que requiere el mayor nivel de consenso posible.

Y, por tanto, yo le pediría que se sumara, que abandonen esa isla en que se encuentran y que se van a
encontrar más a partir de hoy en el debate de esta ley y que retire la enmienda a la
totalidad, señor Pañella.
Hagan el esfuerzo, el esfuerzo que en su momento han hecho las
organizaciones sindicales, el esfuerzo que han hecho los sindicatos, el
esfuerzo que han hecho los funcionarios, el esfuerzo que han hecho todos los
colectivos implicados.

Y, además, señor Pañella, permítame, que es poco serio y no es de recibo que acuda usted hoy aquí y, debatiendo una ley tan importante, nos vuelva a sacar la cantinela de la ópera, de la vela, de la fórmula 1.
.
.
¿Pero es que ustedes no tienen otro discurso, no tienen criterio?
.
.
.
Es que
ustedes, ¡yo creo que no se han ni leído ni la ley!
Podía haberse esperado al menos a la comisión, donde hubiéramos tenido capacidad.
.
.
Sí, la comisión, donde probablemente tengamos posibilidad de aproximar algunas enmiendas, a lo
mejor, ¿eh?
, es posible.
Pero que usted venga aquí a tener sus diez minutos o quince de gloria para venir a hablarnos de la ópera, de la vela y tal, cuando estamos hablando de la educación, del requisito lingüístico, que, por cierto, en la segunda parte de mi intervención se lo comentaré si usted profundiza más en el tema, creo que realmente usted ha hecho un discurso del pasado que nada
viene a.
.
.
Yo creo que usted no tiene ni idea de la ley de la función pública valenciana, para empezar, ¿eh?
, yo creo que no.
(Veus) Usted ha centrado su discurso.
.
.
, claro, venir a hablar de la vela, venir a
hablar de la vela, cuando estamos hablando de la función pública valenciana, es no tener ni idea.
Sí, sí, pues, a más a más, está usted demostrando que no tiene ni idea ni le interesa la función pública valenciana.

Efectivamente, es usted uno de los pocos funcionarios que tendrán que aplicarse mucho con esta nueva legislación, porque usted sí que está para reciclar, señor Pañella.

Bien, hablando más de la ley, que es lo que no ha hecho usted, quisiera destacar que es una ley
que se ha elaborado desde dentro, desde el seno de la propia Generalitat, una
ley que está dirigida a ordenar la función pública valenciana, del todo punto necesaria como consecuencia del cambio
estructural que supone, en general, el nuevo modelo, y, en especial, la creación de nuevos cuerpos, escalas y agrupaciones profesionales.

La ley tiene, además, como finalidad conseguir una eficacia en la actuación, una eficiencia en la utilización de los recursos, una agilidad en la toma de decisiones y (inintel·ligible) .
.
.
, y, finalmente, en la calidad del servicio público.
Además, hay dos ejes fundamentales, como son el diálogo social y que atiende a aspectos prioritarios de orden social, como se han
dicho anteriormente por parte de la honorable consellera, medidas destinadas a la protección de las víctimas de violencia de género y actuaciones tendentes a la interacción de las personas con discapacidad.

Y, diálogo social, señor Pañella, yo creo que es lo que le falta a su grupo político.
Están tan centrados en determinados temas que a veces se olvidan ustedes del diálogo social, y diálogo social es lo que tendría usted que haber practicado más para venir hoy a debatir esta ley, puesto que es una ley que ha contado con la
participación, como ha dicho, de múltiples colectivos afectados, y a mí me gustaría, señor Pañella, y le rogaría encarecidamente, que retire esta enmienda a la totalidad, que no nos
obligue.
.
.
Bueno, «no nos obligue», vamos a votar en contra, pero creo.
.
.
, además, me da la
(inintel·ligible) .
.
.
de que puede ser que ustedes se queden solos con su enmienda.
No nos
obligue, pues, a ridiculizar un poco más la postura de un grupo político que está anclado, como.
.
.
, pues, esto, en el discurso de la vela, pero que parece ser
que en una ocasión como la de hoy, en la que podría usted haber demostrado, pues, que tiene.
.
.
, ya que es usted funcionario, un
conocimiento más exhaustivo de la función pública valenciana, nos venga a hablar de novelas y del siglo XIX.
Claramente,
debe ser usted.
.
.
Ha usado una expresión, ha dicho «pobres funcionarios»: debe ser el único en la administración pública valenciana que piensa esto.
Se nota que usted no ha estado al tanto de las
muchas reuniones, como ha dicho la
consellera, creo que han sido 70 reuniones en dos años.
.
.
Usted está.
.
.
51 reuniones, concretamente, desde noviembre del 2007 a 23 de mayo.

Creo que usted está totalmente desubicado en estos momentos con respecto a esta ley, y lo que
intentaremos en la comisión es, desde luego aproximar posiciones, esta la ley, como sabe, muy elaborada,
pero intente, señor Pañella, cambiar el discurso.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Soria.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Soria, jo també lamente profundament la seua intervenció, perquè, a la falta d'arguments, s'acudix sempre a la desqualificació, ¿eh?
M'ha intentat desqualificar com a funcionari.
.
.
¿I vosté qui és?
.
.
.
¿Vosté qui és?
.
.
.
¿Vosté qui és per a desqualificar-me a mi, després de més de trenta anys de tasca docent?
¿Que ha segut alumne meu, vosté?
(Remors) No li haguera anat malament.
Almenys un poquet més educat haguera eixit.

Seria el mateix si jo me posara amb els seus pacients, cosa que no vaig a fer.
Jo el respecte professionalment.
Vosté ha començat dient que no.
Però a mi me jutgen els meus alumnes, els pares.
.
.
Eixos són el meu contracte social com a funcionari.
Però, afortunadament, ací no estem per a jutjar-nos professionalment, sinó com a polítics, i ha quedat evident, ha quedat evident una diferència entre els dos: que vosté, per una part, li han donat un discurset escrit i que tenia de llegir; per una
altra part, que és incapaç d'entendre allò que he dit al parlar de
Miau i de Pérez Galdós.
¡Impossible!
¡El que està en el segle XIX són vostés!
És que no m'ha escoltat, o no m'ha.
.
.
¿Per què?
Perquè vosté ve amb un discurset preprogramat i no m'ha sentit quan he fet les crítiques de la llei.

I si.
.
.
, va i diu: «I del valencià parlarem després».
.
.
No, ¡parlem-ne!
Mire, parlem del valencià i de la seua protecció del valencià.
¿Li ho dic ara?
¿Li ho dic ara?
¿Eh?
La Conselleria d'Educació ha presentat aquest matí en mesa tècnica un esborrany de decret sobre el sistema d'elecció, nomenament i cessament de les direccions dels centres, en què conté una disposició final que no té res a vore amb la resta del decret, sinó que modifica l'article del Decret 79/1984, sobre l'aplicació de la Llei d'ús i ensenyament del valencià, li ho explique, en allò que dia que era mínim per a ensenyaments en valencià en les línies del PIP, ara resulta que serà màxim.
.
.
Aixina recolzen vostés la llengua, dient que a on abans dia que seria el mínim, ara diuen que és el màxim.
Ja en parlarem, d'això.

Però la seua «hipocresia» és parella a la seua mala voluntat al intentar desqualificar-me a mi
personalment.
Mire, ¿que me quede sol amb la meua proposta?
Perdone, la meua proposta, no siga tan ràpid de conclusions, és la proposta d'aquelles persones a les quals, jo, com a grup polític represente ací, que són les que me preocupen.
Vosté, com a representant d'un grup que dóna recolzament al govern, té una altra visió, té de tindre una altra visió, però no la té, vosté respon als seus, als seus exclusivament, i a mi, com a grup polític
(inintel·ligible) .
.
.
, vosté no, com a grup que dóna recolzament al govern, el seus han de ser tots, i no actuen aixina.

Perquè, precisament, una de les objeccions que he ficat és la quantitat de gent que van a dependre de la seua voluntat política per a seguir treballant en l'administració pública, i vosté no me contesta a això, desqualifica, però no contesta.
¿Veritat que no contesta?
Perquè no li interessa, perquè no hi ha límit a la gent que vostés van a col·locar «digitalment», i no me parle de.
.
.
, al parlar d'això, digitalment, i no me referixc a la llei d'administracions electrònica ni res, no, no, digitalment, aixina, amb este instrument,
(remors) a on vostés voldran van a col·locar-los, i d'això no me contesta res, i me diu que si jo no m'he llegit la llei, sempre deixant la persona.
.
.

Vosté porta un discurs que li han escrit, i se li ha notat.
Vosté no ha deixat constància ni d'haver analitzat, ni tan sols haver-se mirat la llei, i a la millor per això m'ho diu a mi, per a passar vosté desapercebut.
Vosté pertany.
.
.
, ahí, en el seu seient, i no diu res, ¡no ha dit res!
«I ara ja parlarem del valencià».
.
.
¿Per què no n'ha parlat abans?

¡Parlem de la llei!
, li he dit, i esta llei no garantix el que jo.
.
.
, el que vol
la gent a la qual jo represente.
Li agrade a vosté o no li agrade, ¡i no li agrada!
, perquè ja ho ha dit, m'ha parlat del 3%, del 5%, no li agrada, no li agrada a vosté.
.
.
(Remors) La falta de qualitat democràtica que vosté ha demostrat i que el seu grup demostra intentant «barrar» les opinions dels altres, és la que ens porta ací.
La mateixa falta de qualitat democràtica que ens porta a defendre.
.
.
, «és que hem fet ja tot un treball de gestió i mos heu de defendre».
.
.
¡S'ha de defendre vosté!
, que estem ací debatent, no l'he de defendre jo, vosté l'ha de defendre.
Ha sigut incapaç de defendre una llei que ha presentat ací, només desqualificar.

Per tant, com ha dit, clar, votaran que no, tenen la majoria, i ens vorem les
cares en la comissió.
.
.
Sí, però, li recorde, vosté qüestiona el meu treball com a funcionari; jo, en estos moments, estic qüestionant públicament el seu treball com a polític, que és per al que l'han elegit i per al que està ací, calfant el seu seient, que no fa altra cosa.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Senyor Soria.
.
.

El senyor Soria Mora:

Gracias, presidenta.

Señor Pañella, usted.
.
.
, lamento, yo también lamento el tono.
.
.
De verdad, no me ha entendido, si ha entendido que yo he
querido descalificarle a usted personalmente, pero, en cualquier caso, lamento
profundamente que usted, que su grupo parlamentario, Compromís, una vez más evidencie en esta cámara la falta de sintonía total y el alejamiento de la percepción de la realidad valenciana.

Usted sí que ha recurrido a descalificaciones personales en su segunda parte de
intervención, para defender su posición sobre una ley que estoy seguro de que no conoce, ¡no conoce!
(Veus) ¡No conoce!
Demuestran ustedes un total desconocimiento de la realidad del
colectivo de los funcionarios.

Señor Pañella, por cierto, yo también soy médico de la sanidad pública y soy tan funcionario como puede ser usted.
Es decir, no se atribuya usted
(remors) el monopolio de los funcionarios.
Aquí hay muchas personas que son funcionarios y estamos en distintos grupos políticos, ¿y qué?
, efectivamente, ¿y qué?

Y, efectivamente, estoy defendiendo la posición del gobierno valenciano.
Sí, es el grupo que sustenta al gobierno, es mi misión, como la suya es defender.
.
.
a no sé quien, realmente.

Mire, y en el tema del valenciano, al que usted ha hecho alusión, me gustaría profundizar un poco más diciendo que la anterior ley de la función pública, usted sabe que la anterior ley hablaba del compromiso de acreditar el
conocimiento del valenciano con posterioridad a la entrada en la función pública, y ha permitido que no exista ningún problema hoy en día.
¿Pero es que usted sabe que, además, los sindicatos firmaron el acuerdo final en el que se incluía el requisito como una obligación posterior a la entrada en la administración?
¿Usted ha hablado con los sindicatos, eh?
, ¿lo sabe?
Sí, han presentado enmiendas, evidentemente, ¿pero usted sabe que han firmado el acuerdo?
Claro.

¿Sabe usted el porcentaje de funcionarios en la administración pública valenciana que acredita conocimientos y aptitudes lingüísticas?
Exactamente el 43%, lo cual, señor Pañella, garantiza el derecho a todo ciudadano que vaya.
.
.
, sea atendido en la
función pública valenciana en cualquier.
.
.
, en cualquier departamento de la administración pública, garantiza el derecho a ser atendido en valenciano.

Pero, mire, señor Pañella, yo no voy a continuar más por este camino, porque, además, la nueva ley de la función pública establece mecanismos para que quienes superen el acceso a la función pública, después conozcan y acrediten el conocimiento del valenciano, y lo veremos en la comisión.

Lo que está claro es que con esta enmienda, que, evidentemente, usted no ha retirado, que
usted ha justificado por inoportuna, demuestra usted una escasa sensibilidad
con las necesidades de uno de los colectivos más importantemente afectados (veus) y más importantemente afectados en el momento actual, en el momento actual, que,
como le he dicho en mi primera intervención, han hecho víctimas a los funcionarios de la mala gestión del gobierno del señor Rodríguez Zapatero.

Hagan un esfuerzo, señor Pañella, hagan un esfuerzo por ponerse al lado de los valencianos, perciban sus
inquietudes, arrimen el hombro, señor Pañella, y aprovechen la tramitación, parlamentaria de esta ley para dotar a los miles de valencianos que van a
verse afectados, beneficiados por ella, de un instrumento que indudablemente
mejorará sus condiciones laborales y sus posibilidades de desarrollarse
profesionalmente.

Mire, esta enmienda, por tanto, lo repito, no es oportuna ni ha desvelado en su
intención que esté basada en principios que.
.
.
, a los principios que se le supone a su grupo
parlamentario, principios.
.
.
, y el interés que pueda tener usted por la función pública.
En absoluto, es una visión totalmente miope y reducida.

Esta, además, enmienda suya adolece de un espíritu del que ustedes carecen, (remors) que es el espíritu de consenso que esta importante ley necesita.
Esta ley llega a esta cámara habiendo sido elaborada con un espíritu de consenso por parte de la administración que es lo que a ustedes les falta.

Yo creo que, señores del Compromís, en todo su discurso ha destilado el radicalismo que vienen destilando desde
hace dos años y medio en esta cámara.
Y yo les pido que se apeen de ese radicalismo y de ese oportunismo político.

Si son conscientes de la necesidad de regular y mejorar la función pública valenciana, si conocen las inquietudes de este importante colectivo,
tienen que dejar de centrar su acción política -si son capaces por un momento- en las pancartas y en las camisetas, y no recurran a este colectivo, al de
funcionarios, solo para intentar manipular y utilizarlo en beneficio propio de
su formación política.

Señor Pañella, pretenden frenar el trámite parlamentario.
.
.
-sí, señor-, pretenden frenar el trámite parlamentario de la ley más ambiciosa que se ha elaborado en España a nivel autonómico, señora Pañella, y con la prácticamente excusa única del requisito lingüístico.
A mí me gustaría que fuera usted, pues, a la Vega Baja, a Utiel, a Requena, a presentar sus
argumentos.
¡Vaya usted ahí!
¡Eso es Comunidad Valenciana!
Va a ser ámbito de actuación de esta ley.
¿Por qué no va a explicar sus argumentos a esa zona?
No, no, no, sí, señor Pañella.

Por lo tanto, le repito, señor Pañella, veremos todas las enmiendas en la comisión y ahí tendrá ocasión de demostrarnos si realmente conoce usted la ley o no la conoce.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Para fijar posición, tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Bon dia.

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, anem a començar per dir que nosaltres no recolzem l'esmena a la totalitat, compartim bona part dels arguments -ara, després, explicarem quins-, però també he de dir que cada volta que sentim ací arguments, la veritat és que fan ganes de pensar-s'ho millor perquè, realment, la intervenció del diputat del Partit Popular defensant la llei, tal com s'ha fet, doncs, la veritat és que deixa prou que desitjar.

Nosaltres no estem d'acord amb l'esmena a la totalitat, primer, perquè és una llei necessària la que estem tractant ací.
L'actual data de 1991 amb un text refós de 1995 i modificacions altres posteriors, moltes, lamentablement, a través de la Llei d'acompanyament, i, en eixos vint anys que han passat, la realitat de l'administració pública i de la societat a què ha de servir ha canviat moltíssim.

Per tant, en eixe sentit, entenem que és necessària i és convenient disposar d'un marc normatiu actualitzat.
I, a més d'això, també cal reconéixer que l'elaboració d'una nova llei de la funció pública ha sigut una reivindicació constant de tots els sindicats de la funció pública que, a més, inclús, en diverses ocasions han arribat a constituir plataformes unitàries per tal de reivindicar-ho.

En segon lloc, també, perquè és una llei obligada.
L'Estatut bàsic de l'empleat públic establix que les comunitats autònomes han d'aprovar noves lleis autonòmiques de funció pública, per regular tot allò que és de la seua pròpia competència, i l'elaboració d'un estatut bàsic en la funció pública era un manament, a més, constitucional -segon l'article 103.
3-, també incomplit durant gairebé trenta anys.
Ara, no seria raonable, per tant, que el seu desenvolupament autonòmic es retardara més del necessari.

I, en eixe sentit, i malgrat les limitacions -que després els donaré-, podia ser una bona notícia, que si la llei en el tràmit parlamentari es modificara de forma substancial, poguérem ser els primers de disposar una nova llei de la funció pública.
I, a més, encara que també n'hi ha problemes, ha sigut una llei negociada; han participat tots els sindicats
de la funció pública, pràcticament tots, tret d'un que, evidentment, jo compartisc ací la condemna que el diputat Pañella ha fet sobre l'actitud de l'administració pública, que no ha volgut signar i ha sigut represaliat de forma ignominiosa per
part de l'administració valenciana.
Però, entenem, que en eixe tràmit s'han incorporat moltes coses, són coses importants en la major part dels casos, inclús, algunes que han millorat de forma substancial la llei.
I, a més, d'això, tenim el tràmit per davant en què podem recuperar algunes d'eixes aportacions que no ens han estat acceptades i que són importants.

Però, també vull dir que el nostre no recolzament a l'esmena a la totalitat en absolut és un xec en blanc a la llei tal i com està, perquè entenem que és una llei que ha de ser millorada i ha de ser transformada de forma important
en alguns aspectes.
Vaig a posar-ne només tres que considerem condició sine qua non perquè el nostre grup puga recolzar aquest projecte de llei.

En primer lloc, perquè reproduïx defectes de l'anterior normativa, per exemple, la politització de l'àmbit funcionarial, l'extensió del sistema de lliure designació a tots els llocs de cap de servei, de secretaria i d'assessoria, i, fins i tot, l'absurd de classificar el personal conductor com a eventual, són qüestions absolutament rebutjables i que cal canviar en la llei.

En segon lloc -i no menys important- la insuficient garantia de l'ús del valencià per la negativa a introduir el requisit lingüístic en l'accés a la funció pública.
Ja advertisc que, per a nosaltres, este tema és una tema transcendental; si no hi ha requisit lingüístic, evidentment, no podrem recolzar la llei.
I el que està produint això, per moltes declaracions que faça ací la consellera de plans d'ús del valencià i tot això, és senzillament una falta absoluta de voluntat de normalitzar la nostra llengua.
I a més d'això, es queda curt en el reconeixement de drets i en els mecanismes de participació, el tema del consell de la funció pública, que és un òrgan merament decoratiu, copat, a més, pel propi Consell, o el retall que s'havia pactat prèviament amb els sindicats quant a la durada de l'excedència per violència de gènere.

Per tot això, nosaltres hem presentat esmenes, una bona part de les quals són recollides d'aquelles que ja havien plantejat els sindicats.
I, com he dit abans, del
resultat del tràmit parlamentari dependrà el nostre vot final sobre la llei perquè, ara, tenim l'oportunitat de fer una norma avançada i de consens, però també correm el risc de tornar a caure en els mateixos defectes si la majoria
parlamentària s'encabota en aplicar el corró.

En definitiva, volem que el projecte de llei es tramite, però que isca de Les Corts millor del que va entrar; el contrari.
.
.
, anava a dir «seria», però, en fa l'efecte, després de la intervenció del senyor Soria que quasi segur «serà» una absoluta decepció i anirà en perjudici de la professionalitat, de la independència, de la transparència, de l'organització que necessita l'administració pública valenciana.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Té la paraula, l'il·lustre diputat Joan Ignasi Pla.

El senyor Pla i Durà:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Estem davant d'una llei de veritable transcendència per al conjunt de la societat valenciana, projecte que no sols afecta els
empleats públics en general, directa o indirectament, al voltant de 188.
000, sinó també al conjunt de la societat, als cinc milions de valencians i valencianes que,
dia a dia, han de rebre o demandar un servei de les administracions públiques valencianes.

Estem, per tant, davant un projecte de llei que hauria de tindre i gaudir del
major dels suports per part dels grups de la cambra.
Les grans transformacions
de l'administració pública, en general, requereixen d'amplis consensos per fer que les normes perduren en el temps, tinguen solidesa,
i, en definitiva, contribuïsquen al més important, que és atendre adequadament els nostres ciutadans.

Desgraciadament, hi ha hagut al llarg de la nostra història més recent, massa vegades.
.
.
, no obrir l'objectiu, i, per tant, no tindre una visió ampla, ha fet que no s'arribaren a eixos amplis consensos amb l'aprovació de normes bàsiques per als funcionaris i per la funció pública valenciana.
Seria hora, per tant, que aquest projecte poguera eixir de la
cambra amb un ampli recolzament.
I l'esforç deu ser de tots, però, especialment, de qui governa.

Els anuncie que nosaltres estem disposats a fer eixe esforç per tal d'arribar al consens i per tal de donar el recolzament a este projecte de llei.
El
punt de partida, de per si ja és bo.
Este és un projecte fruit d'un ampli consens al si de la pròpia administració valenciana i en relació amb els representants dels empleats públics.
Això és positiu i té a vore, segurament, molt, que nosaltres no presentem hui una esmena a la
totalitat al projecte de llei.
Però, no és suficient.
L'àmbit parlamentari és l'idoni per a ampliar i millorar aspectes des d'una perspectiva de defensa dels interessos dels ciutadans.
Ací, a Les Corts, podem i deguem superar l'espai estricte de la pròpia relació de l'administració amb els seus empleats públics.

Com els dia, l'acord al si de la pròpia administració és un element important per tal d'aconseguir un text que done resposta als reptes que té l'administració pública valenciana del segle XXI, millorant les condicions de treball dels
empleats públics.
L'altre element és que el projecte de llei que se'ns presenta és un text que desenvolupa les previsions bàsiques de la legislació estatal, i, per tant, veu de les fonts de l'intent més seriós i modern per resoldre els problemes històrics i més recents que veníem arrossegant en la funció pública espanyola, i, també, en la valenciana.

L'Estatut bàsic de l'empleat públic, aprovat per Llei 7/2007, tenia, segons l'aleshores ministre Jordi Sevilla, dos característiques essencials: que per primera vegada es desenvolupava per llei l'accés a la funció pública en condicions d'igualtat per a tots els ciutadans, i, en segon lloc, era la primera vegada de
veritat que recollia en un únic text articular una completa regulació dels empleats públics, de les seues característiques intrínseques que els veia distints dels empleats del sector privat.
Es tractava d'adequar l'ocupació pública a la realitat actual i a les necessitats immediates del nostre país, amb una finalitat clara: atendre les demandes dels ciutadans i resoldre les
seues necessitats.

Senyora presidenta, senyories, com deia -i diu l'exposició de motius del projecte que hui debatem- han passat vint-i-cinc anys, des que en l'exercici del nostre autogovern ens va abordar per primera vegada una regulació de la funció pública valenciana.
Al llarg d'estos anys han canviat moltes coses.
Convé donar una mirara enrere per tal de vore què és el que ha passat, on estem i cap a on anem.

Parlàvem en aquells moments de fer possible l'exercici de l'autogovern dotant-nos d'una administració pública de respecte i consideració al ciutadà enfront de l'administració que rebíem del franquisme, de desconsideració i de menyspreu al ciutadà.
Parlàvem d'aconseguir uns empleats públics preparats, motivats, amb ganes de treballar i ben retribuïts enfront del que rebíem del franquisme: empleats públics privilegiats per tindre treball, la majoria mal retribuïts, sens dubte, gens motivats i farts dels ciutadans.

La Llei de mesures urgents de 1984, posava les bases necessàries imprescindibles per canviar d'una administració antiga, burocratitzada i encartonada, que no considerava els ciutadans, a una
administració que respectara els seus drets constitucionals i avançara en la modernització de les nostres estructures socials i econòmiques.

La llei valenciana de 1985 va ser una bona llei, atrevida, valenta, per al
moment, evidentment, amb la idea de superar conceptes arrelats dintre i fora de
la mateixa administració i dels seus empleats.
Trencàvem amb l'esquema d'una administració rígida, inamovible, arrelada amb el concepte de plaça i, per tant, de propietat, per a passar.
.
.
, que, en definitiva, constrenyia
les possibilitats d'adaptació als canvis que la societat valenciana estava produint en aquells moments, per
una administració de llocs de treball que apropava més els professionals a les demandes dels ciutadans.

Si peguem una mirada enrere, podem vore com moltes de les crítiques del moment, allà per l'any 1985, han estat superades per la dinàmica, la d'estos anys transcorreguts, amb aquell text i les seues reformes, i que,
curiosament, ens porta avui, vint-i-cinc anys després, a un text que moltes vegades ridiculitza algunes de les crítiques que es feren a la llei de 1985, aquelles que parlaven de politització de la funció pública de l'administració al servei dels ciutadans i no d'un partit polític, aquelles que parlaven del sistema de designació a dit per a parlar de la lliure designació, de clientelisme, d'arbitrarietats, etcètera, etcètera.
A vosté no sé si els sona, a mi em sona moltíssim.
Sé de què estic parlant.

En els anys noranta es va fer un esforç important, respectant el marc normatiu i que es va poder aprovar, naturalment,
per les grans resistències al canvi que hi havia en aquells moments, per a fer possible avançar cap a un concepte gerencial de les administracions públiques.
El concepte gerencial no era altre que tractar el ciutadà com un client i no com un administrat en allò que, evidentment, suposa el canvi.
El client sempre té raó, l'administrat està sota els designis de qui administra.
I per a fer-ho possible calia implicar al
màxim els empleats públics en eixe procés.
Això suposava, necessàriament, millorar les condicions de treball i les qualitats que havien de tenir
els empleats públics.
Es tractava de promoure les qualitats que procuraven una perspectiva
enfocada a la gestió, una actitud favorable a la formació contínua, una capacitat d'adaptació a entorns canviants i, també, una actitud de responsabilitat davant els resultats de la tasca individual i
col·lectiva.
Les resistències es van superar poc a poc, les condicions de treball i retributives n'eren elements indispensables, i faltava anar adaptant el marc normatiu que
aquell esforç no es quedara en experiències aïllades.
Amb això, apareix l'Estatut bàsic de l'empleat públic.

Bé, com deia, 25 anys després, amb eixe estatut aprovat, i en desenvolupament del nostre Estatut d'autonomia, tenim un projecte de llei que, segons el meu mode de vore-ho, pretén donar resposta a nous reptes, noves demandes, a un nova concepció de la funció pública valenciana.
És cert.
Es retoquen aspectes millorables del funcionament de l'administració pública valenciana, incorporant formalment conceptes que s'han demostrat útils per a una major professionalització de l'empleat públic.

Tornar a una administració de cossos i escales sense les rigideses del passat i amb una perspectiva d'organització per funcions, competències, coneiximents i capacitats, incorporant els itineraris professionals, pot
suposar una major implicació dels empleats públics en la tasca per a una millor administració.

Nosaltres, com hem dit abans, compartim l'oportunitat del projecte de llei.
És un bon moment, després de quasi tres anys d'aprovació de l'estatut bàsic i dos de treball intens de negociació.

També compartim en gran mesura els principis, l'esperit del projecte.
Per això, no hem presentat esmena a la totalitat o, com a mínim, no vegem grans discrepàncies o una discrepància tan gran que ens porte a eixa presentació com han fet altres grups i que, respectant el seu criteri, hem de dir que no
anem a recolzar, per descomptat.

Per cert, estem un poc farts ja dels uns i els altres, és dir, l'equidistància sempre porta a situacions molt complicades.
Vostés han de definir-se, estan en un lloc a vegades i altres, no estan.
I això jo crec que és un problema.

Però bé, és evident que tenim alguns elements que deuen millorar-se en el tràmit parlamentari, i vaig a referir-me molt breument a ells.
Senyories, entenem
que millorar aspectes relatius a este projecte, especialment a l'òrgan este de consulta i coordinació, és fonamental.
La funció directiva, segons el nostre mode de vore, senyories, no està ben resolta des del punt de vista de la garantia d'exercici de les potestats públiques i, sobretot, de traure el millor del millor capital, que són els nostres propis funcionaris.

Respecte als requisits generals per a participar en les convocatòries, creguem que una comunitat com la nostra deu fer un esforç per a aprofundir en l'exigència del coneiximent del valencià, tant oral com escrit, respectant plenament el principi de proporcionalitat
que, en qualsevol cas, deurà estar relacionat amb la plaça o la funció.

Creguem, senyories, que n'hi han aspectes relatius a les garanties en el que és l'assignació de llocs de treball que no estan resolts.
Efectivament, abusar de les lliures
designacions no és un tema que nosaltres creguem que complisca este requisit.

Per tant, els anuncie que volem fer eixe esforç, que n'hi han aspectes millorables i que estem disposats a treballar-los conjuntament.
No perguen l'oportunitat, perquè perdrien una gran oportunitat de traure un text important per a la societat
valenciana, amb un acord majoritari d'esta cambra.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Pla.

Torn de rèplica, senyor Pañella.
(Pausa)

Cuando quiera, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Simplement, he de començar.
.
.
perquè he marcat una diferència en la primera intervenció, i per tant, agrair-li, tant al senyor Torró com al senyor Pla, el to de la intervenció, encara que no estiguem d'acord al 100% en el contingut.

Indubtablement, hem de dir que coincidim, al senyor Torró, inicialment, en els plantejaments que ha fet -no decidim en la postura final, indubtablement-, i és necessari crear un marc normatiu adequat, que està reclamat, que està obligat per l'EBEP, que està clar, que hi ha hagut un tràmit parlamentari en el qual han signat, no tots, sinó quasi tots.

Efectivament, amb tot això estem d'acord, i inclús estic d'acord en els problemes que s'han presentat.
El problema de la politització, que ja hem parlat de la insuficient garantia del valencià i de la falta de participació a través del consell assessor de la funció pública.
Estem d'acord.
L'única diferència és que vostés deixen un marge de confiança de poder treballar-ho, i jo no tinc marge de confiança que això anem a solucionar-ho en la comissió.

I, per tant, deixem claríssima la nostra posició, ja, hui: sense actuar, modificant eixa capacitat de nomenaments digitals que
havíem dit abans, sense garantir la titulació del coneiximent del valencià, sense garantir una autèntica participació -per utilitzar els mateixos que he utilitzat.
.
.
he parlat de cinc termes- no anem a donar-li el vistiplau, i volem deixar molt clarament la nostra posició, volem deixar-la molt clara des de l'inici.
Eixa és la situació.

Vostés deixen un compàs d'espera, i nosaltres hem pogut plasmar clarament el que és la nostra posició ja inicialment.
Crec que no hi ha divergències entre l'opinió, simplement és una postura que hem optat distinta.
.
.
I exactament crec que el mateix camí del senyor Pla, tot el que ha dit en nom del Grup Socialista, que.
.
.
, bé, parlava dels amplis consensos.
Jo he de dir que quan en esta cambra hi ha un
consens entre el PP i el PSOE, tremola tot el País Valencià.
Esperem que la conseqüència d'açò no siga la mateixa, i esperem que els consensos tinguen la direcció adequada.

Perquè a vosté, si me permet, li contestaré al final de la seua intervenció, quan ha parlat de l'equidistància.
És que jo no sé per què parla d'equidistància.
És que els tenim, per descomptat, els tenim marejats, sobretot a vostés, Compromís els té molt marejats.

Vostés tenen la voluntat de dir: «Però, amb qui esteu?
, amb ells o amb nosaltres?
» Perdone!
Jo estic amb el senyor Morera, amb la senyora Oltra i amb la senyora
Mollà, que és el meu grup.
Amb ells estic!
I tenim un espai propi, i estarem d'acord.
.
.
Ja sé que a vosté no li agrada!
Ja sé que a vosté no li agrada, gens li agrada que tingam un escó propi!
I ja ho va voler evitar, ja!
Ja ho va voler evitar, lògicament, de comú acord amb el PP.
I ahí sí que es posen d'acord.
Veritat que sí que es van posar d'acord en el 5%, per exemple?
Perquè d'esta cambra van eixir d'acord, d'esta cambra; després se va rectificar, però d'esta cambra van eixir d'acord, senyor Pla.
Cal reconéixer les coses com són.

Mire, nosaltres no ens intentem ni homologar amb vostés, ni amb ells, menys encara; però amb vostés, no.
Nosaltres ocupem un espai social, un espai.
.
.
i ahí anem a treballar.
I eixe espai social que ocupem -i és el que he dit en la meua primera intervenció- és el que fa que, a diferència dels altres grups, li diguem que no d'entrada, diguem que no d'entrada.
Que reconeixem la necessitat d'una llei, d'un marc normatiu, com ha dit el senyor Torró?
Sí.
De la llei, tal com vostés ja d'alguna manera pareix ser que ja han iniciat, que compartia tot l'esperit, doncs pareix ser que no.
Doncs pareix ser que no.
No estarem en eixe
camí.

Per tant, les diferències són notòries, la confluència d'interessos en algun moment també, i per tant, podem treballar junts en allò que coincidim.
Però si vosté el que intenta és saber si jo vaig a estar en la seua butxaca, perdone, Compromís no entrarà en la seua butxaca, ni en la de ningú.
Això és una evidència, una evidència!

L'homologació que volem és l'homologació dels títols.
Ací cadascú té el seu espai.
I, per tant, seguint en la llei, nosaltres manifestem el nostre
manteniment, fins al final, de l'esmena a la totalitat que he presentat, malgrat que ens quedem a soles.
No passa
res.
Cadascú marca el seu propi espai, i este és el meu espai, l'espai de tots aquells valencians que no volen donar-li d'entrada un sí, ni una conformitat a una llei que està deixant el reconeixement, el títol.
.
.
, el requisit lingüístic pràcticament com estava, pràcticament com estava.
Jo sé que vosté està d'acord amb això, sé que vosté està d'acord, o m'enganye, però crec que està d'acord amb això.
Jo no estic d'acord.
Jo ni estic, ni estaré d'acord en eixa postura.
Per tant, tinguem-ho clar ja d'entrada també.

I això, a la millor és el que li ajuda a vosté després a comprendre que hi ha un partit, un grup polític que té un espai propi i diferenciat, xicotet, però està, està.
Si no s'hagueren posat tantes traves, haguera estat abans en la cambra.
Avui hem
aconseguit estar, i la nostra voluntat, senyor Pla, és de seguir estant ací, com a mínim, per a deixar la nostra opinió, malgrat que algunes vegades agrade i altres, no.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Señor Pla, para finalizar el turno de réplica, y antes de proceder a la votación, tiene la palabra.

El senyor Pla Durà:

Gràcies, senyora presidenta.

No estem d'acord, senyor Pañella, amb això que vosté diu.
Però nosaltres hem pretés tindre una posició coherent, seriosa i rigorosa.
Era molt més fàcil presentar una esmena a la totalitat per a dir: «No estem d'acord!
» Home!
, si és un text que té 154 articles, no sé quantes disposicions addicionals, transitòries.
.
.
un text complet, un ha de tindre molta solidesa i molta força per a fer un text alternatiu i vindre ací a dir: «Mire, amb açò no estem d'acord, i per això presentem la nostra alternativa.
» Vull dir, fer això.
.
.

Aleshores, nosaltres hem vullgut dir públicament: creguem que la línia és correcta; creguem que el consens com més ampli, millor; creguem que n'hi han aspectes del projecte de llei que no ens agraden i que han de ser
corregits.

Per cert, el del requisit també l'hem incorporat, i ho he dit públicament.
Però això no diga que jo estic d'acord amb el PP en deixar-ho conforme està.
No diga això!
, perquè sap que és mentira, sap que és mentira i està en una esmena presentada; efectivament una esmena que hem consensuat moltíssima gent que aprecia i que vol el valencià.
I està ahí, i mosatros l'hem presentada.
Per tant, no diga coses que no són veritat.

Està el tema del valencià, però n'hi han aspectes, com la negociació col·lectiva, que a nosaltres ens preocupen del projecte de llei i que creem que
poden ser millorables.
Ho he dit públicament també, respecte al que és l'òrgan consultor, en este cas, i d'assessorament, que entenem que la fórmula és millorable.
N'hi han aspectes relatius -i ho he dit públicament també- al que és l'elecció per la idoneïtat i, per tant, la lliure designació, que creem que és un abús, que no va cap a un tipus d'administració que és la que més ens agradaria.
És dir, n'hi han aspectes fonamentals que afecten a la retribució dels interins amb els quals no estem d'acord; és dir, no pot haver dos tipus de retribucions per al mateix treball.

N'hi han aspectes.
.
.
, és a dir, n'hi ha un conjunt i un ventall d'elements del text que no ens agraden.
Entenem que no són suficients per a presentar una esmena a la totalitat, i diguem: anem a
treballar conjuntament per a vore si de veritat n'hi ha possibilitat d'arribar a un acord.
Insistisc en una idea que he dit al principi de la meua
intervenció i que vull reflectir ací públicament, encara que el portaveu està ara parlant i voldria que m'escoltara.
(Rient) És broma, perquè ell va ser el que va fer la llei de 1985, -i he parlat bé de la llei de 1985- i crec que en l'aspecte que volia tractar ara seria important.

És dir, l'acord al si de l'administració i amb els representants i amb els agents socials està molt bé.
Però l'àmbit parlamentari és un àmbit distint, que deu superar segurament alguns aspectes d'eixa negociació prèvia, d'eixe acord previ.
I, per tant, l'àmbit parlamentari és un lloc idoni perquè diguem: «No, no, escolte, allò que ve del govern és el que va a aprovar-se ací.
» Aleshores, què fem ací nosaltres?
Ens n'anem, i ja està?
No, crec que podem aportar, volem aportar, i crec que n'hi han aspectes que no van a entorpir, en definitiva, el cos més important del text, la capacitat de transformació d'eixa nova administració valenciana, que podrien ser bons per a avançar.

I, de veritat, mire, els primers i els últims.
Nosaltres presentàrem els primers l'Estatut perquè enteníem que ja, d'una vegada per totes, esta comunitat havia de ser la primera i no l'última!
, com érem quasi sempre.
I férem un acord que, per molt que vosté insistisca, és un bon acord!
Un acord pensant en l'interés general i en l'interés dels valencians; un acord pensant que els valencians podem aportar, i no
necessàriament per això tenim de restar a Espanya, al contrari, volem aportar i volem que Espanya
estiga amb nosaltres.

Mire, l'Estatut és la demostració més clara que, quan les coses és fan ben fetes, es pot avançar i que esta comunitat pot mirar endavant i pot mirar la cara dels altres en
tota.
.
.
Jo no estic disgustat en l'Estatut d'autonomia que aprovàrem, no estic disgustat.
(Remors) Igual que si aprovem esta llei amb les aportacions que hem fet, no estaré disgustat.
Perquè per primera vegada esta comunitat no serà en el tema de funció pública, en el tema del tracte als empleats públics, també, una comunitat del muntó; serà una comunitat capdavantera.

Perquè és de justícia reconéixer que l'Estatut es va aprovar fa tres anys, i no hi ha hagut ningú fins ara que haja pegat el pas endavant de fer un projecte de llei com este, en
cap lloc d'Espanya!

Escolte, si estem ahí, aportem, sumem, millorem el text i, de veritat, transformem-se en capdavanters
respecte al que és una administració moderna, una administració al servei dels ciutadans del segle XXI, amb caràcters valencians, per descomptat, amb capacitat.
.
.
i amb eixa empremta de
valencianisme que volem, efectivament, que també impregne el text que hem aprovat.

Per tant, senyor Pañella, ho lamente moltíssim.
En les esmenes jo crec que podrem també arribar a acords, n'hem presentat moltes conjuntament i, segurament, en algunes coincidim quasi, amb
total seguretat.

Però, dit això, crec que és un bon moment per a intentar, definitivament, marcar posicions més enllà de l'equidistància i de voler respectar este espai que jo crec que no és bo per a vostés.
L'espai eixe d'autonomia i capacitat han de demostrar-lo més vegades.
Demà, per exemple, fan una cosa que no respecta l'equidistància, sinó que es tomben cap a un costat en contra de l'altre.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Pla.

Señorías, vamos a proceder a votar la enmienda a la totalidad.
Comienza la votación.
Votos a favor, 4.
Votos en contra, 45.
Abstenciones, 37.
Queda desestimada la
enmienda a la totalidad.

Proposta de tramitació, pel procediment de lectura única previst en l'article 135 del Reglament de Les Corts, del Projecte de llei, de La Generalitat,
pel qual s'establix l'aplicació al municipi d'Orihuela del règim d'organització dels municipis de gran població (BOC número 229)

La senyora presidenta:

Pasamos al siguiente punto, propuesta de tramitación, por el procedimiento de lectura única previsto en el artículo 135 del Reglamento de las Cortes, del Proyecto de ley de La Generalitat por
el que se establece la aplicación al municipio de Orihuela del régimen de organización de los municipios de gran población.

Vamos a proceder a someter a votación el procedimiento de lectura única.
Comienza la votación.
Votos a favor, 83.
Queda aprobado tramitar el procedimiento por lectura única.

Projecte de llei, de La Generalitat, pel qual s'establix l'aplicació al municipi d'Orihuela del règim d'organització dels municipis de gran població.
Debat i votació pel procediment de lectura única (RE número 56.
916, BOC número 229)

La senyora presidenta:

Y ahora pasamos al debate y votación, si procede, por el procedimiento de lectura única, del Proyecto de ley de La Generalitat por el cual se establece al
municipio de Orihuela el régimen de organización de los municipios de gran población.

Para la presentación del proyecto de ley, por parte del Consell, tiene la palabra el honorable conseller don Rafael Blasco.

El senyor conseller de Solidaritat i Ciutadania:

Molt excel·lent senyora presidenta.

Honorables conselleres.

Senyories.

Una salutació també muy cordial a los miembros de la corporación municipal de Orihuela y nuestro sincero reconocimiento por el excelente
trabajo que se ha llevado a cabo hasta llegar al día de hoy en un tema de indudable trascendencia para los oriolanos.

Comparezco ante el pleno de las Cortes para presentar el proyecto de ley de la
Generalitat valenciana por el que se establece la aplicación al municipio de Orihuela del régimen de organización de los municipios de gran población.
Sexto proyecto de ley de estas características que se somete a refrendo parlamentario y tercero, tras los de Torrent y
Gandía, para el que pido la aprobación en esta cámara.
El gobierno valenciano avanza de esta forma en el compromiso de
reconocimiento e impulso del principio de autonomía local y potestad de autoorganización de los municipios valencianos y, asimismo, otra importante población como Orihuela se suma al proceso de modernización de la gestión municipal.
A estos efectos, en su día, el pleno del ayuntamiento de Orihuela acordó por unanimidad aprobar la iniciativa del proceso de aplicación a este municipio del régimen organizativo que le posibilitará abordar con mayor agilidad y eficacia las demandas de la ciudadanía a la que dirigen la prestación de sus servicios.

La ciudad de Orihuela tiene una población superior a los 86.
000 habitantes y, siendo la sexta en población de la Comunidad Valenciana, también es la primera en extensión de la provincia de Alicante.
Sólo en los dos últimos años el padrón de Orihuela ha aumentado en casi 6.
000 residentes, pasando de los 80.
468
habitantes tomados como referencia en el acuerdo plenario municipal, a los
86.
164 habitantes que figuran en el actual padrón.
De esta población, casi el 41% son extranjeros, destacando los más de diecisiete mil ingleses y casi tres mil alemanes que han escogido Orihuela
como su lugar de residencia, una muestra del extraordinario atractivo que esta
ciudad despierta en todo aquel que la conoce y tiene la oportunidad de
disfrutar de sus gentes, que además son abiertas y acogedoras.

La capital de la Vega Baja del Segura es además un importante núcleo de progreso y desarrollo con elevados índices de actividad económica.
El sector servicios y el industrial representan el 75% de esta actividad
económica en la que el turismo ocupa un lugar destacado.
La oferta turística de Orihuela recorre sus magníficas playas, sus bellos parajes de interior y la riqueza de un evidente
patrimonio monumental e histórico.
Un patrimonio ligado a la relevancia histórica de Orihuela, capital diocesana desde el año 1564 y que llegó a ser, incluso, la capital del Reino de Valencia en el siglo XVIII.
Un notable
pasado que se refleja en su casco antiguo situado entre el monte de San Miguel
y el río Segura, declarado conjunto histórico artístico monumental y en sus emblemáticos edificios como el castillo, la catedral del Salvador, el palacio episcopal
o la torre de Cabo Roig que bien merecen nuestra admiración.
Como admirables son también los parajes de la sierra Escalona, la dehesa de Campoamor, la sierra de Pujálvarez, la sierra de Cristo y el arroyo Grande.
Sin olvidar su impresionante
palmeral de San Antón, el segundo más grande de Europa después del de Elche.

Cuna, igualmente, Orihuela, del genial poeta Miguel Hernández, en estas condiciones este año Orihuela es precisamente más hernandiana que nunca al conmemorar el centenario del nacimiento de tan
insigne oriolano.

Su legado cultural se remonta al siglo XVI cuando se constituyó en esta ciudad una de las principales universidades del reino y de las pocas
que reunían los títulos de real y de pontificia.
En la actualidad, Orihuela mantiene esta tradición universitaria en su condición de sede de la Universidad Miguel Hernández.

Ciudad moderna y en constante expansión, Orihuela dispone de una amplia red de servicios de infraestructuras
educativas, sanitarias, sociales, culturales y deportivas, para atender las
necesidades de su población y, en este punto, no puedo dejar de hacer mención a una de las reivindicaciones principales de esta ciudad y su entorno.
Me
refiero al agua, un recurso fundamental para la supervivencia y el desarrollo
de la Vega Baja.
Una reivindicación que Orihuela ha encabezado erigiéndose en la capital del agua.
Orihuela, como he apuntado, tiene una amplia
oferta de servicios que extiende a usuarios procedentes de otros municipios próximos, circunstancias que imprime a esta localidad un dinamismo propio de una
gran ciudad.

Su historia, como les decía, es rica en privilegios, pero probablemente ninguno tan sentido como el
propio, con su oriol, la gloriosa enseña que está considerada como una de las más antiguas de España y que desde el año 1692 corona su bandera.

La historia de Orihuela está íntimamente ligada a la Comunidad Valenciana desde su nacimiento, pero no lo está menos respecto a sus más de veinte pedanías que conforman uno de los mayores términos municipales de nuestra comunidad.
Es imprescindible, por tanto, que la
iniciativa promovida por la corporación local de Orihuela sea debidamente atendida, permitiendo así potenciar su autonomía, entendiendo ésta como su derecho y capacidad efectiva para ordenar y gestionar una parte
importante de sus asuntos públicos en el marco de la ley bajo su propia responsabilidad y en beneficio de
sus habitantes.
Consideraciones que son compartidas plenamente por el Consell y
que en este proyecto de ley que hoy se presenta es por lo que nos hace, en
nombre del gobierno valenciano, solicitar el apoyo de esta cámara.
Y, al mismo tiempo, quisiera acabar estas palabras reiterando la
felicitación al consistorio, a todos los representantes de la sociedad civil oriolana que
han hecho posible llegar a este punto en el que se va a sustanciar un paso
adelante para que esta ciudad cuente con las estructuras administrativas y con
las relaciones de participación ciudadana acordes con una ciudad de la importancia, no solamente histórica, sino también actual que tiene Orihuela.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 75.
Queda aprobado el punto y con ello la aplicación al municipio de Orihuela del régimen de organización de municipios de gran población.
Enhorabuena.
(Aplaudiments)

Bien señorías, ahora, siguiendo con este punto, vamos a proceder a la explicación de voto.

Tiene la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bon dia.

En primer lloc, volem transmetre una salutació d'Esquerra Unida a tots els veïns i veïnes d'Orihuela que avui ens acompanyen.

Nomenar Orihuela gran ciutat l'any del centenari del naixement del nostre poeta, del poeta comunista Miguel
Hernández, potser siga només una coincidència, però quina coincidència més bonica!
Miguel Hernández que, sens dubte, ha fet un poquet més gran aquesta ciutat i a tots i a totes nosaltres.

Molt hem d'aprendre d'aquest poeta d'Orihuela que es va deixar la vida lluitant per la llibertat i per la república.
I, per això, el proper dissabte l'anomenat Tren Republicà eixirà des de Castelló per a recórrer tot el país i acabar en Orihuela, en una gran manifestació per la república i en homenatge a Miguel Hernández, al poeta del poble.

Des d'Esquerra Unida hem votat favorablement aquest projecte de llei per a recolzar el
que ha sigut una demanda unànime de la corporació municipal però, sobretot, hem votat a favor perquè volem que l'Ajuntament d'Orihuela puga tindre al seu abast totes les ferramentes que li permeten avançar en democràcia, en participació ciutadana, en descentralització cap als districtes, cap als barris, en enfortiment del control democràtic, en millorar la gestió interna i en desenvolupar la democràcia local.
Volem, des d'Esquerra Unida, que Orihuela puga tindre un model de govern adaptat a les
necessitats d'aquesta població i, sobretot, perquè els ciutadans i ciutadanes puguen realment incidir en les decisions que els
afecten.

També esperem que la catalogació d'Orihuela com a gran ciutat servisca perquè li arriben les inversions que es mereixen els seus veïns i les seues veïnes.
Recursos per al centre de salut de Rabaloche promés des de l'any 2005 però que encara no s'ha posat ni la primera pedra.
Recursos per a la biblioteca pública de La Generalitat que per falta de personal es passa mig any tancada per
les vesprades, afectant açò a un dels arxius més importants del País Valencià, font per a molts investigadors.
Volem recursos per al palmeral, el segon
palmeral d'Europa després del d'Elx, per a les 2.
000 vivendes de protecció oficial que va prometre González Pons en l'última campanya electoral, però de les quals només se n'han fet 300 de les 2.
000.
Esperem que el nomenament d'Orihuela com a gran ciutat permeta conservar l'ultima franja de costa verge en Cala Mosca amenaçada urbanísticament, igual que està amenaçada l'horta periurbana d'Orihuela.

Esperem que aquest projecte de llei servisca perquè el Consell es comprometa amb el patrimoni d'aquesta gran ciutat.
Alguns dels monuments més importants es troben en un estat lamentable per falta de recursos, per falta d'inversions, com és el cas de l'església de Sant Agustí, que porta des de 2003 esperant les obres de restauració.

No volem que el Consell Valencià de Cultura ens torne a traure els colors amb informes demolidors sobre la gestió del patrimoni d'Orihuela, com va passar l'any 2008 o com va passar quan es va enderrocar un edifici emblemàtic como el palau de l'Inquisidor.

Esperem que la votació del Partit Popular en favor que Orihuela s'organitze com a municipi de gran població es convertisca en un compromís sincer del Consell perquè arriben les inversions, perquè, si no, Orihuela serà una gran ciutat sobre el paper, però els seus ciutadans i les seues ciutadanes continuaran patint la marginació del Consell.

Gràcies.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyora diputada.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Esquerra Unida- Bloc-Verds-IR: Compromís, té la paraula la il·lustre senyora diputada Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gracias, señor presidente.

Buenos días a todos y a todas, representantes del pueblo de Orihuela.
Felicidades por lo
que acabamos de aprobar en estas Cortes.
Nosotros querríamos en nuestra intervención rendir un homenaje en esta ciudad.

Ya se ha hablado de que Orihuela es la capital de la comarca de la Vega Baja del
Segura, cuenta con más de 86.
000 habitantes, la sexta ciudad en población de esta comunidad y la primera en extensión de la provincia de Alicante.

Es una ciudad situada a orillas del río Segura, que cuenta con un casco histórico declarado conjunto histórico-artístico y monumental, dotándola de un patrimonio cultural indiscutible y que garantiza que se cumplan uno
de los requisitos exigidos para optar a ser declarada gran población.

La historia de Orihuela es larga y compleja, encontrando signos de existencia
desde incluso la segunda mitad del tercer milenio antes de Cristo, y siendo los
romanos los que fundaron el emplazamiento actual de la ciudad.
Todo tras un
recorrido histórico y cultural que ha marcado también el carácter económico de esta población.
Íberos, fenicios, cartagineses, bizantinos, musulmanes, cristianos, consolidaron
su patrimonio, su cultura, su estructura económica, su historia en definitiva.
Una huella que hace de Orihuela, sin duda, una
gran ciudad.

Como digo, en Orihuela en 2009 se tenía un población de más de 86.
000 habitantes, que hay que decir que se reparten en el núcleo histórico, en la costa, pero también, y es importante, repartidos entre las pedanías con las que cuentan.
Existen datos que determinan el carácter de esta ciudad con más del 37% de la población -según el censo del 2007- de nacionalidad extranjera, que mayoritariamente son residentes de la Unión Europea.
También esto caracteriza el sentir de esta ciudad.

Orihuela es una ciudad económicamente basada en el sector servicios y el agrícola -es importante recordar esto-, pero que no se ha escapado tampoco del desarrollo urbanístico, que saben ustedes que nosotros lo hemos declarado siempre insostenible.

La tradición, como decíamos, marca la importancia de la agricultura en esta ciudad.
También el hecho de contar con un polígono industrial permite la presencia de numerosas empresas, fundamentalmente
alimentarias y de transporte.

El desarrollo urbanístico, como decíamos, ha hecho que mucha de la población de la zona dependiera de este sector, de la construcción, haciendo, a nuestro parecer, que la irresponsabilidad política que hemos vivido durante estos años haga que muchísimos ciudadanos de Orihuela hoy estén pagando una crisis económica muy dura, que ellos justamente no han provocado.

Pero además, el territorio entendemos que ha pasado por ser enterrado en muchas de sus
zonas por el cemento y el ladrillo, dilapidando una tierra tan rica, tan
hermosa como es Orihuela.

No compartimos ni antes, ni durante, ni incluso ahora está política, y por eso nos tendrán, para superar esta crisis, para superar no solamente la crisis que padecen los
ciudadanos, sino para volver a poner Orihuela el carácter sostenible que tiene que tener.
Entendemos de su potencialidad, de sus
gentes y también entendemos del carácter emprendedor que ha sido siempre seña de identidad de los y las oriolanas.

Los servicios públicos son una base importante de ocupación y de estructuración municipal, gracias a los numerosos organismos públicos que se asientan vía delegaciones en la ciudad de Orihuela.
Pero no son suficientes, porque no
queremos entender Orihuela como una ciudad conformista, queremos una verdadera
gran Orihuela.
Merece mayor implicación política y mayor inversión, en aras de hacer, ya digo, a Orihuela una gran ciudad y no sólo una vacía ciudad grande.

Los servicios empresariales, de ocio, de pequeños y medianos comerciantes también tienen un desarrollo determinante en el sustento económico de esta ciudad.
Y el turismo ha sido y es una pieza fundamental en esta
ciudad.
Pero esto también tenemos que entenderlo desde diferentes puntos de vista.
Nosotros no sólo entendemos a Orihuela como una ciudad de turismo de sol y playa, creemos que
son capaces de vender el turismo real que debe de potenciar Orihuela, que es el
turismo de la cultura que tienen tan rica y el turismo rural.

Esto y mucho más es Orihuela, como también se ha dicho que Orihuela es el pueblo, la ciudad de Miguel Hernández.
El poeta del pueblo, del pueblo de Orihuela, de la ciudad grande que es
Orihuela.
Miguel Hernández es una figura que describe por sí misma el recorrido histórico de esta ciudad y que la hace rica culturalmente también.
Pero él mismo es Orihuela.
Orihuela es Miguel Hernández y Miguel Hernández es Orihuela.
Y por eso este año Orihuela ha estado en el punto de mira de muchísimas instituciones, de muchísima gente de la historia.

Con esta reforma se pretende mejorar el diseño institucional, fortalecer el control democrático mejorando la gestión interna, desarrollando la democracia local, y todo utilizando nuevos
mecanismos que por sí solos, y eso lo que tenemos que decir, son una voluntad de intenciones, a veces
vacías de garantías, pero que en manos del que sí que pretende siempre democratizar las instituciones y hacer partícipes y protagonistas de primera a los ciudadanos, pueden ser unos mecanismos
enriquecedores, de justicia social y un gran avance, una gran apuesta de
mejora.
Es justo y es lo que vamos a reclamar nosotros en el resto de debates
que se han hecho sobre este tema.
Hemos dicho justamente eso.
Queremos una gran
ciudad y no sólo una ciudad grande, hay una diferencia.

Hay que hacer una Orihuela para vivir y participar, y no sólo una ciudad a la que puedan venir visitantes y que camine mirando las espaldas
de los ciudadanos.
La intención de esta reforma pretende acercar las instituciones a la ciudadanía, una ciudadanía que debe de estar mejor informada, más concienciada, más participativa.
Y esto es un objetivo de primera y debería contar con una auténtica voluntad política, y la vigilaremos esta voluntad política.

La intención de esta reforma pretende que las instituciones apliquen mecanismos que mejoren
su eficacia, su eficiencia, su funcionalidad y agilidad, que permitan a la
ciudadanía ser parte activa del progreso de la ciudad, que garanticen la transparencia en
la gestión.
También otro objetivo de primera.
De nuevo sólo dependerá que haya la auténtica voluntad política que ustedes deberán exigir.

La intención de la reforma pretende organizar un término municipal que, dada su complejidad, que contempla una dispersión geográfica, una gran diversidad de población, unos antecedentes socioeconómicos y históricos largos y complejos, necesita un nuevo modelo funcional que permita
fortalecer a la administración local, con una nueva gestión y sobre todo con un objetivo de máximos, encontrar el equilibrio justo entre la democracia representativa y la
participativa.
Objetivo máximo, y lo decimos con todas las palabras, el que perseguimos para Orihuela.

Compromís cree que se lo merecen sus gentes y que lo merece la propia democracia.
Dicen
que el querer es poder y ustedes hoy han comprobado que hoy parece que todos
queremos.
Pues entonces habrá que luchar para que sea una realidad.

Decían los representantes políticos de Orihuela, en boca de su alcaldesa en declaraciones, que el esfuerzo se
ha visto gratamente recompensado al llegar a estas Cortes esta ley.
Pues bien,
queremos decirles que nosotros nunca nos conformamos con las recompensas.
Creemos que las recompensas no son las que se merecen los ciudadanos de esta
comunidad, los ciudadanos de Orihuela.
Nos tendrán a su lado, no sólo para dar recompensas, sino para hacer, ya digo, de Orihuela una gran, gran
ciudad.

Muchas gracias a todos y felicidades.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté, senyora diputada.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre diputada senyora Dolores Gay té la paraula.

La senyora Gay Bódalo:

Gracias, señor presidente.

Bien, quiero empezar dando la bienvenida y agradeciendo la presencia de todas
las personas que han venido desde Orihuela, desde mi comarca, representando a
esta gran ciudad, que ya lo era antes de hoy.

Nos acompañan los concejales del grupo de gobierno, los portavoces de los grupos Socialista
y Los Verdes y otros miembros de la corporación.

Se han acercado hasta aquí don José Manuel Medina y don Antonio Lozano, ex alcaldes de la hoy y siempre gran ciudad
de Orihuela.
Bienvenidos.

También nos acompañan el presidente en funciones de la Cámara de Comercio de Orihuela, el señor juez del Juzgado Privativo de Aguas de Orihuela, el presidente de la Fundación Miguel Hernández, Mujeres Armengolas, síndicos del pueblo de la muy noble y leal ciudad de Orihuela, representantes de
instituciones y asociaciones de la ciudad y otras personas de la comarca.

A todos ustedes y a los que les acompañan, bienvenidos a esta casa y trasladen la felicitación del Grupo Socialista a todos los oriolanos y oriolanas por este reconocimiento
a su ciudad.
(Aplaudiments)

No voy a remontarme a la historia para justificar la grandeza de la ciudad de
Orihuela.
Todos la conocemos o al menos tenemos alguna referencia tan sólo visitando la ciudad y contemplando su patrimonio.

El colegio y la iglesia de Santo Domingo, la catedral, el palacio episcopal, la
iglesia las Santas Justa y Rufina, la iglesia de Santiago, el palacio del conde
de Pinohermoso, el palacio del marqués de Rafal, el palacio del marqués de Arneva, el palacio de Rubalcava, por citar sólo algunos que demuestran por sí mismos la grandiosidad de la ciudad a lo largo de los siglos.

Sin embargo, lo que hace grande una ciudad no son los edificios, el patrimonio
arquitectónico, que son muy importantes.
Lo esencial son las personas que viven en ella y
los servicios de que los pueden disfrutar.
Y de servicios tenemos que hablar,
porque además de celebrar el nuevo estatus de Orihuela, creo que es un día perfecto para hablar, aunque sea brevemente, de sus carencias, de las
carencias que sufren sus vecinos y, en consecuencia, los del resto de la
comarca.
Porque no hay que olvidar que Orihuela, junto con Torrevieja, son los
dos centros de la comarca de la Vega Baja que hasta el momento es la única en la Comunidad Valenciana que cuenta con dos grandes ciudades.

Una gran ciudad es aquella en la que sus ciudadanos pueden recibir una
asistencia sanitaria en condiciones adecuadas.
Sin embargo, muchos ciudadanos
de Orihuela reciben esta asistencia en un centro de salud instalado en
barracones, en los que además se sufren continuos cortes de agua y de luz.
Y del Hospital de la Vega Baja,
utilizado por muchos habitantes de la comarca, ya ni hablamos.

Una gran ciudad es aquella en la que sus ciudadanos reciben su educación en instalaciones adecuadas.
Pero no es el caso de Orihuela, en la que muchos
niños de primero y segundo de ESO todavía reciben sus clases en colegios de primaria.

Una gran ciudad dispone al servicio de los ciudadanos de una red de bibliotecas
públicas en el centro y en las pedanías.
Sin embargo, en Orihuela no existe ninguna biblioteca municipal, tan sólo la biblioteca estatal Fernando Loazes, gestionada por la Conselleria de
Cultura, y de cuyas deficiencias tendremos la ocasión de hablar en estas Cortes.

Una gran ciudad es aquella en la que los ciudadanos y los del entorno disponen
de vías de comunicación rápidas, seguras, modernas, para desplazarse diariamente, para hacer sus
gestiones, para ir al hospital, para trabajar, para realizar sus compras, para
relacionarse.
Sin embargo, Orihuela lleva demasiado tiempo esperando a que se
construyan la CV-91 y la CV-95 que las comunican con el resto de la comarca y
con su propio término municipal en la costa.

Son reivindicaciones que venimos discutiendo durante años en estas Cortes, y a pesar de que en muchas ocasiones todos los grupos
parlamentarios se han puesto de acuerdo para solicitar al gobierno mejoras en
las infraestructuras, en los centros sanitarios, en los centros escolares, las
peticiones han caído en muchas ocasiones en saco roto.

Esperemos que a partir de ahora el término «gran ciudad» que desde hoy acompaña a Orihuela haga posible que se realicen las inversiones necesarias, no sólo para Orihuela, sino también para el resto de la comarca de la Vega.

Como he señalado antes, sin embargo, lo más importante de una gran ciudad son las personas.
Y el Grupo Socialista ha
votado «sí» a esta ley por lo que va a suponer para las personas, para los vecinos de
Orihuela.

En primer lugar, su participación en la vida política local y a través de órganos como el Consejo Social de la ciudad o la Comisión especial de sugerencias y reclamaciones.
Además, esta ley introduce la gestión desconcentrada a través de las junta de distrito esenciales en un municipio como Orihuela, con más de veinte pedanías.

El Grupo Socialista ha votado sí, porque esta ley va a suponer un mayor control en la gestión económica, financiera y presupuestaria y en la fiscalización municipal.

Y como de personas se trata, el que Orihuela sea declarada gran ciudad viene a
dar más luz a un año en el que celebramos el centenario de un oriolano universal, el poeta Miguel
Hernández, cuya memoria ya tuvimos la oportunidad de honrar en estas Cortes hace unos
días votando unánimemente por la anulación del consejo de guerra que condenó de forma ilegítima e injusta al poeta por defender con la palabra los valores de la justicia,
el pluralismo, la libertad y la igualdad.
(Aplaudiments)

Y nada mejor que terminar esta intervención con unos versos del poeta.
Y como hablamos de grandes ciudades, de Orihuela,
de su ciudad, citaré unos versos que hablan del amor a su tierra, del terror al asfalto, al
desarrollo irracional e impersonal de las ciudades.

Si el término sostenibilidad medioambiental se hubiera conocido en los años treinta, este poema sería su abecedario.
Y dice así:

«Alto soy de mirar a las palmeras, / rudo de convivir con las montañas.
.
.
/ Yo me vi bajo y blando en las aceras / de una ciudad espléndida de arañas.
/ Difíciles barrancos de escaleras, / calladas cataratas de ascensores, / ¡qué impresión de vacío!
, / ocupaban el puesto de mis flores, / los aires de mis aires y mi río.
»

Sigamos un poco al poeta, hagamos de Orihuela una gran ciudad para los
ciudadanos y conservemos, en la medida de lo posible, los aires, las flores y
el río.

Felicidades Orihuela.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora Gay.

Senyories, en representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula l'il·lustre senyor diputat oriolà Andrés Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Muchas gracias, señor presidente.

Muy buenos días, señoras y señores diputados.

Les confieso que hoy es un día especial para este diputado, como lo es para su ciudad.
He de reconocer que
vivir este momento para quien les habla desde esta tribuna va a ser inolvidable
a lo largo de su vida.

Desde aquí he defendido ideas sinceras, convicciones a personas, diferentes modos de ver
la economía o la política, pero hoy, y ante todos ustedes, he de hacer pública defensa de algo a lo que amo profundamente.
Por encima de cuestiones
partidarias o andería alguna, soy hijo de Orihuela, soy de Orihuela.

Por eso, señorías, en estas palabras me pierde la emoción, y entiendan que por un día no sea el diputado de un grupo de esta cámara, sino el diputado de Orihuela.

Quisiera comenzar saludando y presentando mis respetos a la señora alcaldesa de la ciudad, aunque no se encuentra con nosotros; a los excelentísimos señores alcaldes que han servido a la muy noble, muy leal y siempre fiel ciudad de
Orihuela; a los miembros de la corporación actual, de su pueblo y el mío; a los ilustrísimos síndicos portadores de la real e insigne senyera de l'oriol; a las señoras armengolas del otrora reino de Tudemir, fiel reflejo del sentimiento y la
sabiduría de la mujer oriolana; al presidente de la Junta Mayor de Cofradías; al presidente de la Junta Central de Moros y Cristianos; al señor juez privativo de aguas de Orihuela; al presidente de la cámara de comercio; al director general de la Caja Rural; a la señora presidenta de Unicef; al señor presidente de la Cruz Roja de Orihuela; al señor decano del colegio de abogados; a la señora presidenta de la Asociación de Mujeres para el Siglo XXI; a la señora presidenta de la Asociación de Amas de Casa; a la señora presidenta de la Asociación Manos Unidas; al señor presidente de la Asociación de la Tercera Edad Nuestro Padre Jesús, y un saludo, un saludo muy especial, como especiales y mágicos son todos los oriolanos que hoy representa don Ángel Luis Murcia Riquelme, miembro del Centro Ocupacional Oriol de Orihuela.
(Aplaudiments) Representantes y miembros de otras asociaciones, así como ex concejales de diferentes corporaciones del Ayuntamiento de Orihuela y
vecinos que habéis querido acompañarme en este día tan importante para nuestra ciudad.

Venimos desde el sur, desde los Mojones del Reino, esos que se levantan al
cielo para dar sentido geográfico a la comunidad que todos aquí representamos.
Venimos desde ese lugar en el que apenas traspasarlo uno siente
que ya está en esta tierra, en la Comunidad Valenciana.
Es allí mismo, en los Mojones del Reino, donde empieza y termina el sentido
institucional de estas Cortes.

Permítanme que hoy aquí exprese la fórmula que todos los 17 de julio desde hace muchos años, al celebrar el día de la reconquista de Orihuela, y al sacar nuestra señera ante el pueblo de Orihuela, se decía: «Oriolanos, n'hi ha algun castellà?
», a lo que pueblo respondía: «No», y el señor macero daba la orden: «Que isca l'oriol!
»

Y con esa señera y ese oriol virtual puestos a mi lado en esta tribuna, quiero dirigirme a
todos ustedes presentes en esta cámara.

Orihuela, Oriola en valenciano, siempre ha sido una gran ciudad desde sus orígenes a nuestros días.
Hoy hemos rubricado y le hemos dado rango en estas Cortes.
Un nuevo título a su ya larga historia, que reconoce, entre otras cosas, el que esta ciudad
se dejó la piel a lo largo de la historia para dar sentido a nuestra comunidad actual.

Si hoy tenemos una lengua, unas señas de identidad, una manera de ser, un sitio en el estado, es también porque muchos oriolanos se dejaron su vida, su libertad y sus haciendas en la
lucha a favor de los fueros que hoy conforman nuestro Estatuto de autonomía.
(Aplaudiments)

Orihuela es la ciudad con el término municipal más grande de la provincia de Alicante y el segundo más grande de la Comunidad Valenciana después del de Requena.
Tiene un municipio que se extiende en tres comarcas, el Bajo y
Medio Vinalopó y, sobre todo, la comarca del Bajo Segura, cuyo sentido político y geográfico, su pasado y, sobre todo, su futuro no se entienden sin el municipio de
Orihuela.

Orihuela, con sus 86.
826 habitantes de derecho y unos 150.
000 de hecho, es la
sexta ciudad en población de la Comunidad Valenciana y la septuagésima cuarta de las ciudades españolas.
La población vive en 27 núcleos o pedanías, muchos de ellos superiores en número de habitantes a casi el 40% de los municipios de esta comunidad.
La mayoría de ellos con sus propias costumbres, su propia forma de hablar e incluso su
propia base económica.
Poblaciones como La Aparecida, Desamparados, La Murada, San Bartolomé, Molins, Hurchillo, Arneva, La Matanza, Torremendo o la propia costa de
Orihuela son pueblos que necesitan su propia autonomía, pero que, inevitablemente, son grandes por formar parte inequívoca de mi ciudad, ciudad capital de comarca de la Vega Baja del Segura y sede
de partido judicial.

Y para su conocimiento, señores diputados, nuestra ciudad ha ostentado la capitalidad de diversos
territorios, como el Reino de Tudemir, la Cora de Tudmir, la Procuración General de Orihuela, la Gobernación de Orihuela, la Gobernación de Ultra Saxonam y durante un breve período en el reinado de Felipe V de Borbón fue capital del Reino de Valencia.

La ciudad, asimismo, es capital de la diócesis de Orihuela, que por bula dictada por el papa Juan XXIII, cambió su nombre a la diócesis de Orihuela-Alicante.

Si pudiéramos tener una visión global del término de Orihuela veríamos que el mismo podría ser la foto que definiría la totalidad de las imágenes y características de la Comunidad Valenciana: montaña, campo, huerta, río, playa, cultura, historia.
.
.
Eso es, en síntesis, eso es mi ciudad, igual que el conjunto de toda la comunidad.

Desde las tierras de secano, en donde el almendro, la higuera o la uva de mesa
y la granada son base de la agricultura, a las frutas y hortalizas del riego
tradicional basado en una cultura del agua que desde el tiempo de la dominación árabe reinventa cada día el ahorro del preciado líquido, con un sistema de riego regido desde antaño por quienes son elegidos democráticamente, fuese cual fuese el régimen político que dominara en esta comunidad o en el estado español.
Y que además, tiene su base en el respeto, en los derechos y, sobre todo, en el
aprovechamiento de un agua siempre escasa y de cuyo uso Orihuela es hoy todavía un singular y admirable ejemplo.
Les hablo del Juzgado Privativo de Aguas de
Orihuela, al igual que sucede en Valencia con el Tribunal de las Aguas de la
Vega de Valencia.

Orihuela es una ciudad que ha sido cuna del conocimiento y de la cultura.
Ya en
1545, gracias al cardenal Loaces, Orihuela fue una ciudad universitaria.
Hoy
nuestra ciudad acoge las dos universidades de la provincia, la Universidad de
Alicante, ubicada en el que se dio llamar el edificio más monumental del levante español, que es el Colegio Diocesano de Santo Domingo, y la Universidad Miguel Hernández, esta con dos campus, el de Las Salesas, en pleno casco histórico, y el de Desamparados en el mismísimo corazón de la huerta.

Nuestra real y gloriosa enseña del oriol, estandarte linguado, lleva el escudo que mandó bordar el rey Felipe V, aquel que fuera monarca de todos los oriolanos, para
recordar por siempre quién ganó la Guerra de Sucesión y que solo se inclina ante Dios y ante el rey, al igual como sucede con la señera valenciana.

Nuestro pendón, que siempre preside y es acompañado por toda la corporación bajo mazas, tiene en la figura del síndico portador del oriol a su valedor ante los poderes ejecutivos y legislativos
de la Comunidad Valenciana.

Orihuela, que tiene desde el 11 septiembre de 1437 el título de ciudad, concedido por el rey Alfonso V el Magnánimo, también ostenta los títulos de muy noble, muy leal y siempre fiel, desde 1380, concedidos estos por el
rey de la Corona de Aragón, don Pedro el Ceremonioso, por su valerosa lucha de la ciudad en la guerra de
los dos cedros contra Castilla.

Además, posee dos lemas: tiene el rango de ciudad real, teniendo en su día por ello derecho a voto en las cortes aragonesas, y a su vez, tiene el rango
de ciudad ducal, cuyo señor duque era el duque de Orihuela, marqués de Valencia y rey de Valencia.

Asimismo, el rey Alfonso V el Magnánimo concedió la hidalguía en 1437, y el ayuntamiento posee el título de excelentísimo, concedido por el rey Alfonso XII y, como hoy han tenido ustedes a bien, señores diputados, le hemos concedido un nuevo título, el de gran ciudad.

El que fuera arzobispo de Valencia mandó construir en Orihuela uno de los más bellos edificios de esta comunidad, el Colegio Diocesano de Santo Domingo,
también conocido.
.
.
, y donde se albergó la universidad en su día.

La catedral, el palacio episcopal, la torre vigía de Cabo Roig, Santa Justa y Rufina, la iglesia de Santiago, el real monasterio
de la Visitación, que atesora la más importante y única colección de pinturas románticas religiosa de Vicente López, son parte de los bienes culturales de mi ciudad que se pueden visitar y
admirar en la ciudad que queremos y debemos hacer más grande.

En el año 1987, estas Cortes se reunieron de forma solemne en la iglesia de Santiago de
Orihuela para recordar que 500 años antes lo habían hecho en el mismo lugar para abortar las fuerzas de este reino a la toma de
Granada por decisión de los Reyes Católicos.

De la Orihuela universitaria y rica en cultura de Belluga, Loaces y Desprades a
la Orihuela monumental y cultural de nuestros días, a la Oleza Mironiana, que celebra el centenario de Miguel Hernández, la Oriola integrada e integradora tras los pinochos del reino como puerta
de entrada del sur a la Comunidad Valenciana.

Señoras y señores diputados, mi ciudad, como yo ya he dicho, es una gran ciudad por su
historia y devenir a lo largo de los siglos.
Abraza a esta comunidad desde el
sur, desde el mar a la montaña, desde la huerta al secano.
Y digo abraza en toda su extensión, en sus costumbres, en su idiosincrasia como pueblo, en su espíritu abierto a todas las persones que desde otras tierras deciden venir a vivir
y trabajar en ella.

Pero permítanme sus señorías que también les diga que mi ciudad también necesita para generar oportunidades, sentirse más presente, más receptora, es decir, correspondida en el abrazo a la hora de ser receptora de
proyectos que la articulen, que la integren y la sitúen dentro del siglo XXI en una posición real y no imaginaria, que no nos dará ni un nuevo título ni una nueva ley.

La Orihuela del siglo XXI ha de sentir y contar con el abrazo y el trabajo de
todas las administraciones para poder elevar las oportunidades a los más de 150.
000 ciudadanos que viven en nuestro término de una manera permanente y diaria.

Una Orihuela que debe mejorar sus infraestructuras en sus comunicaciones, en
educación, en sanidad, en atención social a los más necesitados y que desarrolle potenciales culturales nuestra monumentalidad y
nuestra convivencia.

Señoras y señores diputados, he hablado de la Orcelis histórica, he hablado de la Oriola del presente.
Permítanme hablarles de la Orihuela gran ciudad que sueño para todos mis vecinos.
Yo sueño con una ciudad abierta, segura, limpia, bien comunicada, con una ciudad que
desarrolle una interactividad entre su caso histórico y sus pedanías, entre la costa y la huerta, una Orihuela transversal y moderna, una ciudad
con su territorio puesto en valor y con un crecimiento sostenible y ecológicamente ordenada.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Señor Ballester, por favor, le ruego.
.
.

El senyor Ballester Costa:

La pasión me pierde.
Me queda muy poquito, señora presidenta.

Una ciudad con su componente industrial desarrollado al máximo en su término, una ciudad donde el pulso y la vida universitaria fueran crecientes,
desde sus gentes y visitantes encontraran la suficiente oferta de ocio para
seguir aquí toda una vida.
Una ciudad donde las oportunidades florecieran al amparo de las
iniciativas públicas y privadas como florece el azar en nuestra huerta.

Sueño con una ciudad más humana, más sostenible, más desarrollada en todo su potencial.
Sueño con una ciudad de gentes felices donde el empleo y el ocio nunca sean escasos.
Sueño, en definitiva, para mí y mis vecinos, con una ciudad cívica, moderna, motivada, ilusionada y orgullosa y vivir el presente y haber sido
a lo largo de su historia una referente para esta comunidad.

Y todo esto se hace, como saben sus señorías.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Ballester.
(Veus) 30 segundos.

El senyor Ballester Costa:

Y todo esto se hace, como saben sus señorías, atendiendo a los ciertos y a los errores del pasado, aceptando los primeros
y rechazando y aprendiendo de los segundos, motivando a tus vecinos, fomentando
el trabajo y la austeridad, incentivando las inquietudes y las ilusiones y las
fortalezas.

No podríamos despedirnos desde esta tribuna sin leerles a ustedes una poesía que define muy bien nuestro pueblo, una poesía de Miguel Hernández que dice: «Si queréis el goce de visión tan grata / que la mente a creerlo terca se resista; / si queréis en una blonda catarata / de color y luces anegar la vista, señora Moreno; / si queréis en ámbitos tan maravillosos / como en los que sus sueños la alta mente yerra, / revolar en estos versos milagrosos, / contemplad mi
pueblo, contemplad mi tierra.

Muchas gracias, señora presidenta.
(Aplaudiments i veus)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señorías.

Proposició no de llei, de tramitació immediata, sobre la millora del finançament valencià dins del marc de l'acord firmat amb l'estat sobre el nou model de finançament autonòmic, presentada per tots els grups parlamentaris i per l'Agrupació de Diputats i Diputades No Adscrits (RE número 60.
021)

La senyora presidenta:

Pasamos al nuevo punto número 4: Proposición no de ley inmediata sobre la mejora de la financiación valenciana dentro del marco del acuerdo firmado con el estado sobre el nuevo
modelo de financiación autonómica.

Por parte de la secretaria primera se va a proceder a la lectura de la
proposición no de ley.

La senyora secretària primera:

Gracias, señora presidenta.

Propuesta de resolución:

«Les Corts instan al Consell a que, una vez se emita el informe de la comisión de expertos sobre el nuevo modelo de financiación autonómica, inicie un proceso con las Corts Valencianes y los representantes de la
sociedad civil valenciana, empresarios, sindicatos, universidades,
ayuntamientos, con el objetivo de alcanzar un acuerdo valenciano en materia de
financiación autonómica con la finalidad de concretar un acuerdo como base para conseguir superar
la discriminación histórica que sufrimos los valencianos en la financiación de nuestras competencias.
A tal efecto, el informe de la citada comisión de expertos se presentará para su estudio en la Comisión de Economía, Presupuestos y Hacienda de Les Corts o, en su caso, en aquella otra creada al
efecto.
Posteriormente se establecerá un calendario de comparecencias de los representantes de la sociedad civil
participantes en el proceso, para poder finalizar con una propuesta a aprobar
por el Pleno de las Corts Valencianes.

»Esta propuesta de resolución, firmada por todos los grupos parlamentarios, más la agrupación de no adscritos.
Palau dels Borja, 20 de mayo de 2010.
»

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora secretaria.

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 82.
Queda aprobada la proposición no de ley inmediata firmada por todos los grupos.

Y, si les parece a sus señorías, pasamos.
.
.
¿Van a explicar voto?
Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, realment, el que anem a aprovar hui ací és un poc estrany, ¿no?
Estrany, perquè pareix que se'ns haja passat una miqueta l'arròs, ¿no?
, a l'hora de plantejar este tipus de coses, ¿no?
Anem a plantejar una qüestió que el que seria normal seria haver-ho fet abans, prou abans d'açò, perquè ara estem actuant sobre qüestions sobrevingudes, ¿no?

És incomprensible, en primer lloc, perquè era incomprensible que l'Estatut no parlara per a res de finançament, que no contemplara alguns criteris mínims per a fer això, i això és responsabilitat, evidentment, dels dos partits majoritaris.
Però també és incomprensible la negociació, si és que realment va existir alguna cosa semblant, que va dur el Consell amb el
govern de l'estat sobre aquesta qüestió.

I és incomprensible perquè el que sembla és que el que hi havia és més interés en alimentar el victimisme que realment en aconseguir un finançament just per al País Valencià, ¿no?
I, damunt, ho fem ara, en un moment en què els retalls en les despeses que estan imposant-nos els mercats, entre cometes,
això dels mercats, els detalls que el govern de Zapatero va a imposar, farà que inclús, l'únic aspecte positiu que tenia açò, que és que podíem haver rebut més diners, doncs, això ara es troba en qüestió, ¿no?

I com vaig dir en el seu moment, el cert és que el sistema es troba lluny del que hauria de ser, i es troba lluny per tres
raons de caràcter molt global i una altra que també és global però que ens afecta especialment a nosaltres, ¿no?

En primer lloc, és injust, perquè va a deixar fora els ajuntaments, ¿no?
Ara estem veent-ho ací, discutim de lleis de règim local que, d'alguna forma, estan condicionades per aquesta qüestió.
És injust perquè no garanteix, des del nostre punt de vista, el manteniment dels serveis amb un caràcter públic.
I també és injust perquè contempla o permet una capacitat normativa en matèria fiscal (veus) que permet modificacions a la baixa, la qual cosa obri la porta al dumping fiscal, que és una de les qüestions, diguérem, més negatives que es poden plantejar des d'un punt de vista de la necessària harmonització fiscal.
Hui, quan estem parlant que caldria harmonitzar-se fiscalment amb la
major part d'Europa, tenim un model que permet desharmonitzar-se a la baixa amb aquells amb qui compartim la mateixa fiscalitat, ¿no?

I en quart lloc, perquè hi ha un aspecte que és el que incidix més negativament, ¿no?
, i és que no és un model multilateral, ¿no?
Evidentment, n'hi havien unes exigències en els estatuts que calia respectar, unes exigències, evidentment, que nosaltres no teníem, perquè no teníem res en l'Estatut que ho permetera, això, però, a partir d'ahí, el que hauria calgut és.
.
.
, a partir d'això, és haver establert una negociació multilateral, ¿no?
, i el que aparentment s'ha donat.
.
.
, cada vegada dic que aparentment, però jo crec que és en la pràctica així, és que va a fer al revés, és a dir, primer van decidir com es repartia el pastís i després van vore quins criteris aprovaven per vore com es justificava eixe repartiment
del pastís, ¿no?
, Per tant, el resultat és un sistema injust, i, a més, és injust i dóna la casualitat que és injust especialment per als valencians, ¿no?
, perquè incomprensiblement ens mantenim a la cua del finançament en habitant.

I ja ho vaig dir en el seu dia, no es tracta de transferències solidàries de les comunitats riques amb altres amb menors recursos.
Nosaltres estaríem disposats a això, creem que és de justícia que els que estiguen per damunt de la mitjana de riquesa transferixquen
recursos que estan per davall, però és que ací estem en el 90% del PIB per capita i paguem més del que rebem, per tant.
.
.
A més, som l'única comunitat autònoma que es troba en eixa situació, i això simplement demostra que el sistema és injust.
És injust per als valencians, però és que és «injust», per se, perquè no deuria permetre's un sistema d'aquesta manera.

Per tant, efectivament, recolzem el que ens demostra la proposta de resolució, però insistixc en el que he dit al principi: el que és incomprensible és que estigam ara, ací, parlant d'estes coses.
Deuria haver-se començat a parlar en l'Estatut i deuria haver-se parlat i formalitzat una proposta valenciana de
negociació davant del govern, precisament en el model en què estava discutint-se el finançament, i no ara, que la virtualitat d'açò, doncs, lamentablement, és relativament escassa.

Esperem que les condicions en què ens trobem de retall de la despesa pública, es superen, i d'ací a, no sé, tres, quatre anys, que és quan tot açò començarà a donar fruits, a la millor pugam tornar a parlar de finançament i, al final, entrar en una senda de raonabilitat i de justícia, que no és, evidentment, la senda que està defensant fins ara el govern del Partit Popular.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra, señor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories, no els vullc amagar una certa satisfacció per l'aprovació d'esta proposició no de llei pactada per tots els grups de la cambra, però també una certa, doncs, decepció, perquè crec que este acord se tenia d'haver produït fa tres anys, ho podíem haver fet fa tres anys.

La primera iniciativa que el Grup Compromís va plantejar ací, a estes Corts, va ser esta precisament, quan encara estàvem a temps de poder intervindre en el que és el sistema de finançament de les comunitats autònomes.

No sé si el que vaig a dir ací va a tindre molta transcendència, perquè la notícia en estos moments és el finançament, però el finançament no d'unes comunitats autònomes sinó el finançament dels partits polítics.
La notícia és que s'acaba de fer públic una interlocutòria del jutge Pedreira i que no sé fins a quin punt, doncs, el que ara pugam dir ací, doncs, tindrà la seua transcendència fora de la cambra.

Però, bé, en tot cas, qui ha de respondre és el que està acusat d'estos delictes, uns delictes gravíssims de finançament il·legal, de delicte electoral i de delicte de suborn.
Ja hi tindran de donar
resposta en els àmbits judicial.
Mosatros hem demanat resposta en els àmbits institucionals i assumpció de responsabilitats polítiques i no hem tingut massa èxit.

Però, en tot cas, crec que el que és urgent no ens ha d'oblidar el que és important.
El que és important és que, per desgràcia, com sempre, els valencians i les valencianes arribem tard, i això repercutix en el benestar dels nostres ciutadans.
No debades, no ja per la
gestió d'uns governs, els del PP o els del PSOE, amb els seus èxits i amb els seus fracassos, ahí ja hem parlat del que tenim de parlar, sinó, estructuralment, el fet de ser uns partits subordinats a les direccions
madrilenyes, suposa que el poble valencià sempre està en la cua, en este cas, del finançament de les comunitats autònomes.

S'ha fet públic, hi ha un xicotet informe, no l'informe de la comissió d'experts, algunes aproximacions al que va a ser l'aplicació del model, i és que anualment, si este informe s'aproxima a la realitat, anualment el poble valencià perdrà amb el seu finançament 1.
800 milions d'euros.
És una aproximació respecte al que trobem.
I, clar, qualsevol govern, siga el govern del PP, del
PSOE o de Compromís, quan ens toque governar, doncs, amb estes condicions és molt difícil que puga governar, és molt difícil sense tindre els components econòmics, l'autonomia financera per a poder governar i fer-ho bé, doncs, és impossible que hi haja autonomia política.
Sense autonomia financera no n'hi ha autonomia política.
1.
800 milions d'euros són molts diners.
Són molts diners, si tenim en compte que tenim un pressupost de 14.
500 milions d'euros, doncs, imaginen vostés el que altres comunitats autònomes sí que disposen i nosaltres no, per un mal acord de finançament de les comunitats autònomes.

Ja assenyalàrem que l'anterior model, el model del PP ens deixava, segons informes del mateix govern
valencià, un dèficit de 3.
200 milions d'euros.
Clar, ací, amb estos nivells, en esta situació, doncs, és molt difícil que se puga actuar d'una forma decidida en el nostre benestar, les nostres escoles, els nostres
hospitals i la nostra aplicació de la llei de la dependència, o les polítiques actives d'ocupació, i, ¡ara!
, quan tenim un procés de reducció de les inversions públiques derivat d'un dèficit enorme de les administracions públiques, i recordarem sempre que de l'11,5% del dèficit de l'estat i de la comptabilitat nacional, el 9% és l'estat, que ho està fent mal, i, un 2,5%, de les comunitats autònomes, però dins d'eixes comunitats autònomes nosaltres som la primera, som els campions del deute públic, doncs, clar, amb este sistema és molt difícil que pugam fer bé les coses.

En eixe sentit, crec que encetem, i m'agradaria pensar que encetem, una nova dinàmica, m'agradaria pensar que en altres àmbits se pot encetar una altra dinàmica del que seria un mínim sentit d'estat valencià, que les coses se podien fer millor, ja siga el finançament autonòmic o en evitar que una caixa, un instrument financer important, la CAM, caiga
en mans d'un banc en el qual no tindrem majoria i, per tant, perdrem pes de decisió per a donar crèdit i per a la caixa social per part de la nostra entitat bancària, ho hem perdut, lamentablement, i són tants trens que estem perdent i que mos auguren un pervindre molt negatiu.

En eixe sentit, crec que esta decisió és rectificar el que no s'havia fet bé quan tocava, que arribem tard, que perdem tots els trens, ara vindran retalls
en el pla de rodalies, ara vindran retalls en moltes coses, serem sempre els
primers en els retalls i els últims en aconseguir finançament o competències.
Per tant, açò és una xicoteta gota en un oceà de marginació econòmica que patim des de fa tants i tants anys el poble valencià.

Vullc pensar que a partir d'este punt podrem crear i coordinar un àmbit d'actuació valenciana per a reclamar el que ens pertoca.
¿I per què no reclamem en aspectes que se podrien reclamar, per què no plantegem en quines qüestions l'estat, aplicant la solidaritat i el principi d'igualtat, podia compensar eixe dèficit de finançament que segur que l'informe dels experts assenyala?
¿Per què no podem plantejar a l'estat una reivindicació conjunta en la desaparició dels peatges de l'autopista i que siga l'estat el que pague el cànon que encara té la concessionària?
¿O per què no el deute històric.
Per què no podem demanar a l'estat que d'alguna manera, ja que altres comunitats autònomes tenen el privilegi del concert econòmic, o tenen el PER, o tenen pagaments de deute històric, per què no podem buscar fórmules que en el marc constitucional i de la igualtat puguem aconseguir
situar-nos en la mitjana espanyola?
No estic demanant cap privilegi, estic
demanant situar-mos en la mitjana.

I, senyories, demanar estar a la mitjana encara és quedar-mos curts!
Perquè des de l'any 1995 cap ací, des dels governs del Partit Popular a la Comunitat Valenciana, el poble
valencià ha perdut pes relatiu en el conjunt d'Espanya; de ser una comunitat autònoma, un país, una regió europea, a la mitjana espanyola, hem passat a estar per sota de la mitjana
espanyola quant a renda i el PIB regional.

Per tant, jo crec que hem de buscar ara fórmules entre tots de consens perquè, govern qui governe en Madrid, perquè siga qui siga el futur o el present president del govern a Espanya, puguem
plantejar una reivindicació en clau valenciana, en clau nostra per a demanar, com a mínim, una justícia, una aplicació del principi d'igualtat que en estos moments no s'aplica, no s'aplicarà, i, en el passat, tampoc s'ha aplicat.

Per tant, quan parlem tots, ací, en esta cambra, de millores, d'inversió, en els àmbits que siguen, de l'aplicació de la dependència, de les infraestructures, de les polítiques actives d'ocupació, de l'agricultura, etcètera, etcètera, hem de pensar que, efectivament, ahí, sempre n'hi haurà la mà d'un govern, d'un mal govern en estos moments, d'un govern que no defensa els interessos del poble valencià, però també n'hi haurà un altre component que és el dèficit de finançament de les nostres competències autonòmiques.

En eixe sentit, este és un primer pas, un punt d'inflexió, ja va dir Arquímedes que «si li donàvem un punt d'inflexió podíem moure el món».
Jo espere que a partir d'este punt d'inflexió puguem remoure una nova actitud, una nova.
.
.
No va ser Arquímedes?
D'inflexió, per a recolzar, de palanca, per a fer la palanca.
.
.
Bé, doncs, va fer una palanca.
Si este és un xicotet punt de palanca per a poder remoure a partir d'estos moments una posició valenciana de defensa dels nostres interessos, siga quina siga la conjuntura
política estatal, crec que haurem donat un pas en la bona direcció.
Si este punt d'inflexió es queda en el no-res, doncs, haurem fet, com tantes vegades, arribar tard als
llocs, no trobar-mos i això ho pagarà el benestar dels nostres conciutadans.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Senyora Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

Gracias, señora presidenta.

La verdad es que estamos en un punto donde estamos haciendo estas cosas de
psiquiatra que sólo pasan en esta comunidad y en estas Cortes.
Estamos explicando un voto por
unanimidad de algo que el Partido Popular rechazó con toda su mayoría de todos sus votos hace exactamente una semana.
Estas cosas sólo pasan en estas Cortes.
Pretender que hoy nos podamos felicitar porque ha
habido un consenso en algo que ha supuesto una imposición del Partido Popular es una mala forma de empezar los consensos.

Señores del Partido Popular, los consensos siempre, siempre en democracia supone
que cada uno deja algo de lo suyo en un lado.
Esto era tan sencillo como que
ustedes hubieran dejado su voto en contra la semana pasada y lo hubieran votado
hoy.
Esa hubiera sido una buena forma de felicitarnos por un consenso, un
consenso que, además -como decía el señor Morera hace un momento- tiene algo también de mal gusto, un mal gusto que.
.
.
El señor Morera decía que hace tres años.
No, señor Morera, desde el año 1999.
Desde el año 1999, que el señor Rambla -que tampoco está aquí, supongo que estará mirando, también, como queda él de lo que de verdad preocupa a la gente ahí fuera, ahora mismo, que es el tema de lo que está en los jugados, y que, posiblemente, también estará imputado, encausado, no lo sé, yo no soy abogado, el señor Rambla-, pero cuando el señor Rambla fue
 conseller de Economía dejó lo que había sido una norma habitual, y es que el conseller de Economía viniese aquí a estas Cortes antes de negociar ningún sistema de financiación, se hablará, se negociara, se discutiera y se debatiera en estas Cortes, previamente.
Eso
desapareció.

Desde el mismo año 1999, el Grupo Socialista, ese año, y, a partir de entonces, siempre, pidió en infinitas ocasiones que hubiese una comisión, que hubiese un espacio donde lo que se defendiera en Madrid para hablar de la
financiación autonómica fuera una posición valenciana, porque entendíamos que los gobiernos duran cuatro años -excepto éste, que ya sabemos que durará unas horas por la situación del presidente que es la que es-.
Los gobiernos duran el tiempo por el que los eligen los ciudadanos, la
financiación tiene un plazo mucho más largo -y debería ser una postura valenciana-.
Ha tenido que ocurrir lo que todos sabemos que ha pasado, ha tenido que
colocarse un presidente débil, un presidente que se oculta y un grupo parlamentario que hace cualquier
cosa, para que se hable de cualquier cosa, en vez de lo que se está hablando en la calle.

Y, por eso, el Partido Popular la semana pasada votó en contra de lo que hoy ha votado a favor, y por eso, por fin, por fin,
conseguimos una comisión para que se debata sobre la financiación y para ver si somos capaces de llegar a un consenso para conocer cuál debe ser nuestra reivindicación, para conseguir la reivindicación que nadie ha renunciado -desde luego mi grupo no ha renunciado- desde que la Comunidad Valenciana tenga como mínimo la media de financiación per cápita.

Por eso, hoy es un día agridulce, tenemos esa comisión creada, esperamos que en el futuro, cuatro, cinco, seis, años, que es cuando esta comisión tiene que hacer bien el trabajo y que tiene que servir para la nueva financiación, esperamos que sirva.
Esperamos que sirva para eso, para eso lo hemos votado,
para eso nosotros vamos a trabajar, y lo que sí que anunciamos ya es que no vamos a consentir el filibusterismo parlamentario
al que nos tiene acostumbrados el Partido Popular.
No vamos a consentir, que
esto que aprobamos hoy se convierta en un instrumento más para simplemente ejercer de oposición al gobierno de España, porque si hoy hemos votado a favor es porque de verdad creemos que es posible
que algún día estas Cortes sean el espacio de consenso y debate que toca.
Vamos a impedir de
cualquier forma -y lo anunciamos ya- que el Partido Popular haga esas comisiones a que nos tiene acostumbrados, que
hizo cuando el accidente del metro, que en una semana den por cerrado esto y
que lo conviertan en instrumento de -insisto- de oposición.

Hoy, es unanimidad en busca de consenso.
Y dejamos la constancia de que
queremos el consenso, queremos un modelo, queremos reivindicar a Madrid con el
color del gobierno que exista.
Mi grupo ha demostrado que es capaz.
Esperamos
que el Partido Popular, que ahora ha votado esto por debilidad, a pesar de que
las próximas elecciones del Partido Popular, de la Generalitat valenciana, vengan
pronto, a pesar de que ustedes tengan que cambiar de postura y, a pesar de que
ustedes estén en la oposición, cuando ustedes estén en la oposición el color del gobierno de Madrid no les impida cambiar de postura.

El Partido Socialista llegará a gobernar aquí.
El Partido Socialista coincidirá con el Gobierno de España porque no tenga duda tampoco usted, señor Morera, el presidente seguirá siendo el presidente del Partido Socialista.

Por tanto, el Partido Socialista no cambiará cuando esté en el gobierno aquí y cuando continúe en el Gobierno de España, esperamos y deseamos que el Partido Popular, ahora, dentro de poco, cuando
tenga que convocar elecciones y esté en la oposición tampoco cambie.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Marí.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, señora presidenta.

Con mucha más brevedad, porque las posiciones de todos los grupos están muy claras.
Yo no entiendo muy bien por qué firmaron el otro día la proposición no de ley conjuntamente, porque si la van a criticar, ¿para que la firmaron el otro día?
Yo estoy encantado de que la hayamos aprobado.

Felicito a Izquierda Unida, en primer lugar, porque no estaba incluido, y tuvo
la agilidad, Marga Sanz, de pedir que se le incluyera.
Felicito al portavoz de
Compromís por haberla presentado y les felicito a ustedes por haber propuesto la
enmienda.
Y nos felicitamos nosotros por haber aceptado.
¡Eso es consenso!
(Aplaudiments) ¡Eso es consenso!
Consenso no es subir allí arriba y decir que como tiene todo lo que nosotros queríamos y como ustedes no han añadido nada, pero han dicho que sí, en aras del consenso, se aprueba la proposición por todos.
Eso no es consenso.
Para ustedes, consenso, parece ser que es que les demos en
todo la razón.
Pues, mire, ¡no!
Nosotros estamos de acuerdo con esto, estamos tan de acuerdo que no queríamos perjudicar en nada el acuerdo y no añadimos nada, ni una coma, ni una coma.
Si el otro día se sometió la moción a votación fue porque quiso el señor Morera, a pesar de los consejos de su grupo parlamentario y del mío, de que se retirara.
No pasa nada.
No pasa nada.
Se vota hoy, estamos todos de
acuerdo y, a partir de ahora, a trabajar.

El Partido Popular no cambia de postura en esto.
Mal día, por cierto, para ustedes, hablar de cambio de postura, eh!
, mal día.
No hay más que ver las primeras páginas de todos los periódicos de hoy.
(Veus) No sé, no sé si antes estaban arriba, y, ahora, están abajo.
No sé exactamente.
Pero, desde luego, hay un cambio de postura radical en el Boletín Oficial del Estado de ayer respecto al de anteayer.
Y lo pueden comprobar ustedes en todos los
periódicos.
Mal día para ustedes hablar de cambio de postura.

Por cierto, hablando de lo que a la gente le preocupa, señora Moreno, a la gente lo que le preocupa de verdad es la cantidad de despidos
que hay todos los días, a la gente lo que le preocupa de verdad es tener un gobierno que no da un
palo al agua en intentar salir de la crisis.
Eso es lo que a la gente le
preocupa de verdad.
No a toda.
Ustedes también son gente y, a ustedes, les preocupan otras cosas, que es entorpecer todo lo
que se pueda la labor del gobierno del presidente Camps.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre el manteniment de les reivindicacions de la Comunitat Valenciana en
matèria hídrica, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 59.
182, BOC número 231)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a pasar al siguiente punto del orden del día: toma en consideración de la Proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre el mantenimiento de las reivindicaciones de la
Comunidad Valenciana en materia hídrica, presentada por el Grupo Parlamentario Popular.

Tiene la palabra el ilustre diputado, señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Con la venia de la presidencia.

Señorías.

El Grupo Parlamentario Popular viene y trae, hoy aquí, una cuestión ya debatida en innumerables ocasiones y que vamos a continuar trayéndola a estas Cortes de manera constante y continua porque es una reivindicación justa y necesaria para la Comunidad Valenciana.

Y hablamos de las necesidades, de las demandas y las exigencias en materia hídrica que tiene la Comunidad Valenciana.
Una iniciativa que habla de tres cosas
muy importantes.
Habla, en primer lugar, de la solidaridad; habla, en segundo
lugar, de la necesidad que tiene nuestra tierra de que llegue más agua de la que tenemos en estos momentos; y habla de algo muy importante: de
consenso y acuerdo, de coherencia política en lo que ha hecho y ha dicho cada formación política a lo largo de los últimos años.

Por eso, hoy, venir a reivindicar las aguas del trasvase del Ebro es de
justicia.
Hoy, venir a reivindicar el trasvase del Tajo-Segura es de justicia.
Y, hoy, venir a hablar y a reivindicar el Júcar-Vinalopó es de justicia.
Y eso es lo que hace, en este caso, el Grupo Parlamentario
Popular.

A lo largo de los últimos años, el gobierno del presidente Camps, el gobierno y los gobiernos del Partido Popular, han hecho una clara apuesta por el ahorro del agua, por la
modernización de nuestros regadíos y por la reutilización de las mismas.
Hemos apostado por la redistribución racional y solidaria del agua y hemos estado planteando políticas de planificación coherentes y responsables.
Todas esas acciones han topetado con la
intransigencia, con el «no» y con una voluntad
rupturista por parte del gobierno socialista de Madrid, del Partido Socialista Obrero Español, y, por lo tanto, con el consiguiente seguidismo del Partido Socialista en la
Comunidad Valenciana.

Señorías, en el año 2001 había acuerdo, en el año 2001 había consenso, en el año 2001 había una solución que se llamaba Plan hidrológico nacional, se llamaba «coherencia», se llamaba «el agua de donde sobra a donde haga falta», «el agua excedentaria a las regiones, a las zonas deficitarias y necesarias».
Reivindicábamos y reclamábamos 350 hectómetros cúbicos para la Comunidad Valenciana.

Hemos visto cómo los gobiernos socialista han dicho que no.
Hemos visto cómo los gobiernos socialistas rompían los consensos y los acuerdos de manera unilateral.
Hemos visto cómo los gobiernos socialistas necesitaban de los equilibrios parlamentarios de
grupos nacionalistas a cambio y a costa de romper con algo que era una solución global para todos.
Y se rompió algo que era la política hidrológica nacional: hablar de agua con una voz única, hablar de agua con autoridad, hablar de agua desde el Gobierno de España para todas y cada unas de las regiones.
Esa era la realidad.
Esa era la
realidad con la que se encontró el gobierno socialista y no quiso en ningún momento continuar, ni seguir.

Para nada han servido los esfuerzos que se hayan hecho en la modernización de regadíos en la Comunidad Valenciana, que en estos momentos contamos con 330.
000 hectáreas -el 15% del territorio- que está en una situación de regadío continuo y con planes de modernización.
Para nada han servido los esfuerzos que ha hecho el gobierno de La
Generalitat si no cuenta con la colaboración leal, en este caso, del Gobierno de España y, como no podía ser de otra manera, de los socialistas de la Comunidad Valenciana, que no han
estado a la altura de las circunstancias.

Hemos visto cómo a lo largo del último año ha habido un gran debate en torno al Tajo-Segura y hemos visto cómo lo que se decía no era verdad y se faltaba de manera constante al compromiso con los
ciudadanos de la Comunidad Valenciana.
Hemos visto cómo en el Congreso de los Diputados el Grupo Parlamentario Socialista daba la
espalda a las reclamaciones que desde la Comunidad Valenciana se hacían en torno a las garantías del Tajo-Segura, y otros tuvimos que actuar estando en la oposición, planteando políticas responsables y coherentes con lo que habíamos hecho y habíamos dicho a lo largo de tantísimos años.
Y esa es la realidad.

Ha habido otros que han llegado y que han sido capaces de hacer planteamientos
en torno al Tajo-Segura que hoy son burlescos, que hoy son de carácter irrisorio y que es una falta de respeto para la Comunidad Valenciana.
Si
nos acordamos lo que, el 22 de junio del año 2009, decía el señor Jorge Alarte, cuando afirmaba: «El Grupo Parlamentario Socialista en el Congreso no consentirá que nadie acabe con el trasvase Tajo-Segura.
» Y la realidad ¿cuál ha sido?
Que el Grupo Parlamentario Socialista en el Congreso de los Diputados
intentó acabar con el Tajo-Segura por todos los medios.
(Aplaudiments) ¡Esa ha sido la realidad!
¡Esa ha sido la realidad!

O cuando el señor Alarte decía, el 14 de febrero de este mismo año, que «los socialistas valencianos no vamos a dar ni un solo paso atrás.
» Y veíamos como los socialistas valencianos en el Congreso votaban y le daban la
espalda en la Comisión Constitucional a la reforma del Tajo-Segura que acababa en este caso con el
trasvase, tan necesario, reivindicado y de justicia para la Comunidad
Valenciana.
¡Esa es la gran política hídrica que tiene el Partido Socialista!
¡Esa es la coherencia que han tenido a lo largo de los últimos años!

Porque si el Tajo-Segura que aquí, con la boca pequeña, han empezado a decir los locales que sí, porque les interesaba única y exclusivamente por interés electoral, y en Madrid los mismos decían lo contrario; si supusiésemos que ese trasvase es bueno y se puede hacer, ¿qué razón de peso hay para decir que el trasvase de las aguas del Ebro, consensuado y
pactado con todos los agentes del agua, no era viable y no era posible, señorías?
¿Por qué desde las aguas del Ebro se pueden hacer minitrasvases a otras comunidades autónomas, -el Partido Socialista los aplaude, los apoya, los impulsa y les inyecta recursos
económicos- y aquí dicen que no?
¿Cuál es la causa que a ustedes les tiene prisioneros para no poder estar
defendiendo una política hídrica lógica, coherente y necesaria para la Comunidad Valenciana?

Los socialistas en esta tierra han fallado.
Los socialistas en materia de agua
han defraudado al conjunto de la comunidad.
Da igual que miremos comarcas del
norte o comarcas del sur, da igual que hablemos en Morella o que hablemos en la
Vega Baja, da igual que estemos en las comarcas centrales, da igual que estemos
en la Ribera.
Hoy la sociedad sabe que tenemos un problema estructural de agua,
que había una solución y que hubo quien no apostó por ella.
Y quien no apostó por ella en este caso fue el Partido Socialista con nombres y apellidos y, en
este caso, el gobierno que preside Rodríguez Zapatero.

Sabemos que el cambio de criterios en el gobierno de Rodríguez Zapatero es habitual, no es sorpresivo, ni para ustedes es sorpresivo el
cambio de criterio que tienen.
Pero extraña mucho que en esta materia no haya cambiado de criterio, porque podría haber hecho una evolución y pasar del error al acierto, o podría haber hecho un cambio, haber pensado que en la Comunidad Valenciana, aunque la
voluntad política mayoritaria de esta tierra sea contraria a los principios ideológicos y políticos que hoy defiende, aquí viven cinco millones de personas que tienen derechos, ¡cinco millones de personas que quieren agua!
, ¡cinco millones de personas que trabajan todos los días para que las cosas funcionen mejor!
(Aplaudiments) ¡Y no lo tuvo!
¡Y no lo tuvo ese criterio!
No tuvo la sensibilidad con esta tierra.

Y esta tierra va a continuar haciendo y diciendo lo mismo, va a continuar
reclamando agua, va a continuar reclamando inversiones y va a continuar diciéndole, mientras esté, al gobierno socialista que aquí necesitamos el agua del Ebro, el agua del Tajo-Segura y el Júcar-Vinalopó, y que no se pueden hacer las actuaciones unilaterales y traumáticas que ha hecho el Gobierno de España con el Júcar-Vinalopó, que al final lo único que ha hecho es retrasar, entorpecer y encarecer el agua.

Porque si al final el Plan hidrológico nacional tenía una solución estructural que se llamaban depuradoras y se llamaba programa AGUA, donde teníamos más agua de mayor calidad y más barata, señorías; después de estos años de gobierno socialista hemos visto qué es lo que han hecho: ¡agua con el programa!
Ustedes han hecho aguas con el programa, porque ni hay más agua, lógicamente no puede ser de mayor calidad y los precios del agua han subido de
manera continua en todos los lugares de la Comunidad Valenciana.
Y todos los
usuarios y todos los regantes están, como muy bien se dice en valenciano, que
 bramen amb tots vostés perquè no han segut capaços d'estar a l'altura de les circumstàncies.

Hui venim i ho tornem a dir, i els llauradors i la gent del camp ho sap, i els
comerciants i els industrials ho saben, no anem a renunciar al debat de l'auia mai, mentres esta terra continue tenint dèficits estructurals en matèria hídrica.
I si fa falta el transvasament de l'Ebre, el reivindicarem.
I li puc dir que, no tan sols el Partit Popular,
llauradors i ramaders, gent de tot tipus està molt farta de la política hidràulica que han tingut vostés al llarg dels últims anys en Espanya.
Una política que ens ha fet perdre competitivitat, que ens ha fet perdre oportunitats de
creixement i que ha sigut un element dinamitzador de la crisi, d'eixa crisi que és responsable única i exclusivament el Govern d'Espanya, el govern del president Zapatero.

Si hui estiguérem parlant d'un transvasament de l'Ebre finalitzat, transvasant aigua; si hui tinguérem més oportunitats per a competir i donar major qualitat de vida i de serveis, hui
estaríem en millors situacions.
Però els que no han vullgut solucionar el problema de l'auia, vetaren i bloquejaren les iniciatives, iniciatives consensuades en el Pla
hidrològic nacional en l'any 2001, i digueren que no única i exclusivament per a mantindre's en el poder gràcies al recolzament dels grups nacionalistes i, en algun cas, de grups radicals
en el Congrés dels Diputats.

Senyories, vostés no han estat a l'altura de les circumstàncies, vostés no han vullgut apostar per la Comunitat Valenciana, vostés han vullgut assecar a la Comunitat Valenciana, i això al final la gent ho ha entés d'una manera clara.

El Partit Socialista hui té una oportunitat, una oportunitat de pujar-se a una política hídrica lògica, coherent, amb sentit comú, amb raó i amb el que vol i demanda la gent: poder tindre auia de qualitat, amb un preu
competitiu, en les quantitats necessàries.
Perquè en Espanya n'hi ha aigua per a tots.
Hi ha un problema que hi han llocs on sobra moltíssima auia i en altres falta molta auia, com és en els nostres territoris.

Senyories, el Comité de les Regions, el Parlament Europeu, les institucions europees han apostat
pels transvasaments com a una solució, com a una solució a un problema que tenim que és molt gros, a un problema troncal, a un problema que cal donar-li solucions.
I
vostés no estan, vostés no han estat al costat d'eixes solucions única i exclusivament per la comoditat de tindre una estabilitat parlamentària en Madrid a canvi de perjudicar de manera directa a la Comunitat Valenciana
i als cinc milions de ciutadans.

Este cap de setmana se reuniran en Mèrida els ministres d'Agricultura de la Unió Europea.
I estic convençut que estaran els llauradors de tota Espanya reivindicant i queixant-se de la
PAC i de la política agrària comú que se vol fer en estos moments i impulsar per part del Govern d'Espanya.

I jo des d'ací dic l'auia és un element essencial per al camp, per a les ciutats, per als pobles, per a la
vida de les persones, per a les indústries, per als comerços.
.
.
Necessitem auia.
Vostés no han segut capaços només que de bloquejar el Pla hidrològic nacional, només que de posar en solfa el transvasament del Tajo-Segura i només que d'endarrerir en el temps, de perjudicar a la qualitat de les auies del Júcar-Vinalopó i de no donar-se les solucions que volien els ciutadans.

Enfront d'això, mosatros reivindiquem i demanem la política hidrològica del sentit comú, la de l'any 2001, la que solucionava els problemes de la gent i en la qual els sectors
implicats estaven d'acord.
Eixa és la gran diferència entre una aposta i una altra.

Hagueren pogut fer vostés alguna cosa important, haver fet les dessaladores, i hui tindre-les en marxa i
ser una mesura complementària.
No han tingut la capacitat ni el coratge de complir en el que vostés van dir, -que no ens agradava, que no ho volíem- que la solució seria transvasaments, fóra el de l'Ebre, fóra el del Tajo o fóra el del Xúquer.

I, hui, gràcies a la ineficàcia, a la incompetència i a la mala voluntat del Govern d'Espanya, hui, en la Comunitat Valenciana continuem tenint un dèficit estructural d'auia.
I, li dic, que des d'este grup parlamentari, des del Grup Parlamentari Popular anem a reivindicar de
manera contínua i necessària -fins que faça falta- la construcció d'una política hídrica que tinga coherència, que siga sòlida i que responga a les necessitats de la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté, senyor Serra.

A esta proposició no de llei s'han presentat dos esmenes.
En primer lloc, l'esmena amb registre d'entrada 60.
213, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Per a la seua
defensa té la paraula l'il·lustre senyor diputat senyor Adolf Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, senyor president.

Jo, si li reconec alguna cosa, senyor Serra, és que si en alguna cosa són especialistes vostés en el tema de l'auia, és embolicar la troca perquè no es puga arribar a cap acord.

Insisteixo, la PNL que vostés han presentat no és més -i vosté ho sap igual que jo- que un totum revolutum en el qual es mescla tot per a evitar que aquesta cambra, que representa la
sobirania nacional aquí a la Comunitat Valenciana, puga arribar a un acord.
I ho fan sempre a posta.

Mire, jo pense que n'hi ha prou d'instrumentalitzar, de manipular i d'utilitzar de forma partidista el tema de l'auia.
Diga'm la veritat, pensa vosté que val la pena dur a terme aquesta política per un simple grapat de vots?
Diga'm la veritat, pensa vosté que val la pena?
Sap vosté les conseqüències d'aquesta política de manipulació i partidista que estan duent a terme?
Per un lloc, evidentment una divisió, no solament entre comunitats autònomes, una confrontació també aquí en la Comunitat Valenciana des d'un punt de vista institucional, però també des d'un punt de vista social.

Aquesta política de confrontació que vostés estan duent a terme en el tema de l'auia provoca també la ineficàcia, però, sobretot, el no recolzament al que són els nostres sectors productius.

Mire, ho ha comentat vosté, el tema del Tajo-Segura.
El tema del Tajo-Segura és l'exemple més il·lustratiu d'hipocresia política per part d'un grup parlamentari.
Vosté sap que, tant el Partit Popular com el Partit Socialista a la Comunitat
Valenciana, coincidim plenament en les propostes.
Com que no?
Com que no?
Coincidim plenament, en primer lloc, el PP i el PSOE a la Comunitat Valenciana
mai acceptarem -i ho vam dir- ni reserves hídriques, ni dates de caducitat que posen en perill a la Comunitat Valenciana,
tant siga en l'articulat, com en el preàmbul dels estatuts.
Coincidim o no?

Però, en segon lloc, el Partit Popular i el Partit Socialista coincidim plenament que l'únic que té la competència per a ordenar, concedir o aprofitar recursos hídrics és l'estat, és el govern de la nació i mai les comunitats autònomes.
Qui vullga introduir reserves estratègiques que utilitze els plans hidrològics de conca o el mateix Pla hidrològic nacional, però mai els estatuts d'autonomia.

Per tant, si coincidim o no coincidim, el problema de vostés, i és el que jo li pregunto, és, per què, malgrat coincidir en el plantejament, vostés no volen que aprovem en esta cambra una proposició conjunta dels dos partits majoritaris aquí a la Comunitat Valenciana?
No ho volen aprovar perquè no els interessa, perquè instrumentalitzen, fan tremendament partidista el tema de l'aigua per a objectius electorals, i jo per això li dic, i li pregunto que, no li pareix lògic que davant aquesta política arbitrària que vostés estan duent a terme, no es lògic que vostés estiguen sofrint una reprovació?
Cal que estes Corts reproven este grup parlamentari, el Consell de La
Generalitat, per dur a terme la política que ha estat duent en el tema de l'aigua?
Jo els reprove que encara no s'hagen donat compte mai que la utilització partidista del tema de l'aigua perjudica a tots els valencians i no beneficia a cap, absolutament, a cap
valencià.
Jo els reprove que el senyor president de La Generalitat no assistisca a la
manifestació que en el seu moment, fa uns mesos, es va dur a terme en el municipi d'Elx, on més de 10.
000 ciutadans reclamaren, manifestaren, el manteniment del Tajo-Segura.
No estava el senyor Camps.
Jo li reprove la inexplicable absència del senyor Camps en el Congrés dels Diputats fa a penes unes setmanes.
Per què no va anar, igual que el president de Múrcia, per a intentar forçar el manteniment del Tajo-Segura?

En definitiva, jo li reprove a vosté, senyor Serra, que mai hagen intentat, en aquesta cambra, arribar a un acord en
el tema del Tajo-Segura, quan vosté sap millor que jo, i ho saben els valencians, que la postura és totalment idèntica i, li recorde una cosa, li recorde una cosa: ja que parle de Madrid, la
postura del PP i del PSOE a Madrid eren també idèntiques, idèntiques.
El PSOE a Madrid defenia en la Comissió Constitucional una reserva hídrica de 4.
000 hectòmetres cúbics, però el PP va presentar una esmena, la senyora De Cospedal, en la Comissió Constitucional, que deia dos coses: acceptava la reserva dels 4.
000 hectòmetres cúbics -en lloc de dir-li «reserva» li deia «estimació»- però, a més, se diferenciava dels socialistes espanyols, en què?
En que establien el dret preferent de la comunitat autònoma de Castella-la Manxa en este aigües.
Per tant, ja està bé d'hipocresia política, d'arbitrarietat, en el tema de l'aigua.

El més fort és que si passem al Xúquer-Vinalopó encara és més greu.
No els dóna vergonya, no li dóna vergonya a vosté, senyor Serra, sortir en aquesta trona quan a penes fa uns mesos ha hagut una
decisió judicial per part de l'Audiència Nacional en la qual deia dos coses molt concretes: recolzava la modificació del traçat original dut a terme pel govern central però, en segon lloc, avalava la viabilitat econòmica, tècnica, social i mediambiental del traçat.
Com se li ocorre, a vosté, venir a parlar aquí del Xúquer-Vinalopó?
Es dóna compte i li hem demostrat en el Xúquer-Vinalopó que els socialistes valencians no som antitransvasaments, no estem en contra
dels transvasaments?
Estem en contra d'aquells transvasaments que no són sostenibles, ni econòmicament, ni tècnicament, ni socialment, ni des d'un punt de vista mediambiental, com és el cas de l'Ebre.

I, per últim, jo li recorde una altra cosa.
Com pot pujar aquí a parlar del Xúquer-Vinalopó quan vostés, el Consell, encara no han complit el treball que hauria de dur a terme?
Jo li
recorde que el ministeri, a través d'una societat estatal, Aguas del Júcar, Sociedad Anónima, ha executat ja, ha invertit ja, 120 milions d'euros en les obres dels transvasament Xúquer-Vinalopó, des de l'assut de la Marquesa fins a l'embassament de San Diego a Villena.

Tanmateix, però, els trenta i tants milions d'euros que havia d'executar el Consell, La Generalitat, en les obres del posttransvasament, és a dir, des de l'embassament de Sant Diego a les explotacions agràries, n'han executat molt poquetes, molt poquetes.
Per tant, un poquet de decència política i de vergonya abans de pujar a esta trona i parlar del Xúquer-Vinalopó.

Finalitze.
Pensava que l'Ebre, el tema del transvasament estava ja superat.
Li recorde una cosa:
ressuscitar una política de transvasaments com la que pretenia i pretén el Partit Popular és impensable governe qui governe.
Recorde-ho, governe qui governe.
Si els
socialistes, com vosté ha dit, varen modificar el Pla hidrològic nacional de l'any 2001, era per una raó molt senzilla, molt senzilleta, perquè no era un pla hidrològic nacional, era un pla nacional de transvasaments que no ponderava cap altra
opció i, a més, amb uns objectius mediambientals de dubtosa legalitat.

Si els socialistes espanyols, conjuntament amb els valencians, vam modificar
esta part del Pla hidrològic nacional és perquè, i vosté ho sap millor que jo, el Partit Popular ho sap millor que jo, és que les transferències hídriques de l'Ebre a la Comunitat Valenciana eren inviables socialment, tècnicament i mediambientalment.

Mire, tècnicament, tècnicament vosté sap, i sobretot des d'un punt de vista social, no era acceptat, en absolut, per la conca cedent.
Des d'un punt de vista mediambiental no tenia l'autorització de la Unió Europea, absolutament.
Però des d'un punt de vista econòmic no comptava amb finançament europeu.
Per tant, que vosté me retraga deu anys després un tema tan recurrent com el transvasament de recursos hídrics des de Tortosa fins a la Comunitat Valenciana, no té cap sentit.

I finalitze -estos 30 segons que em queden-, insisteixo, ja està bé, ja està bé, que instrumentalitzen, manipulen i utilitzen de forma partidista el tema de l'aigua.
A vostés l'aigua no els importa res; únicament l'estan utilitzant com a arma d'enfrontament entre comunitats autònomes, i dins de la Comunitat Valenciana, des d'un punt de vista institucional però, sobretot, des d'un punt de vista social.

I li dic una cosa, això no beneficia a ningú, sí que perjudica a tots.
Si això no ho tenen en compte és que no tenen voluntat política per a resoldre un tema estructural per als interessos dels valencians.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Sanmartín.

Per a defensar l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís, registre d'entrada 60.
270, té la paraula l'il·lustre senyor Enric Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Jo el primer que he de fer és felicitar el senyor David Serra i el Grup Popular per l'oportunitat d'este debat.
Oportunitat perquè, com s'ha assenyalat per part del Grup Socialista, este debat té una clara finalitat electoral i una clara finalitat mediàtica, i en un dia com hui, que n'hi ha una notícia substantiva sobre una decisió d'un jutge de Madrid que afecta directament el Partit Popular, doncs potser, amb
esta situació sobre l'aigua, doncs, han trobat el moment idoni per a tornar a parlar sobre l'aigua, el que en altra sessió direm que és una cortina de fum, doncs, ací, aigua fins a ofegar-nos.
Però bé, felicitar-lo perquè ha sigut molt oportuna i segurament hui Canal 9 obrirà en el noticiari sobre una nova resolució en matèria hídrica que aproven les Corts Valencianes amb el vot del PP.
Per tant, enhorabona
per este debat.

Felicitar-lo perquè considerem que vosté ho ha dit, felicitar-lo per la seua sinceritat, el Partit Popular va a
continuar parlant del tema de l'aigua per.
.
.
va a continuar, saben que ahí tenen un element molt important en la seua situació electoral i van a explotar-lo fins al màxim.
Per tant, agrair la seua sinceritat.

El que ja és més penós és que, i coincidisc ahí amb el senyor Sanmartín, és que no sigam capaços, com hem aconseguit ara ja, finalment, tindre una xicoteta esperança en el tema del finançament autonòmic, intentar també buscar que la qüestió de l'aigua siga una qüestió de mínim sentit d'estat valencià, com va dir l'anterior portaveu del Grup Popular, senyor Esteban González Pons.
Per què no, per què no busquem un mínim consens, o un màxim consens, en matèria hídrica per a defensar els interessos estratègics del poble valencià en tindre aigua de qualitat i en condicions?
Per què no?
No és tan difícil.
Fa dos setmanes el senyor Josep Maria Pañella, del nostre grup parlamentari, aconseguírem -cosa inèdita en estes Corts- un consens en matèria hídrica, per defensar la Unió d'Usuaris del Xúquer en la defensa dels seus interessos davant la usurpació i la falta d'arreglament en el conveni que se li estaven fent per part de l'Ajuntament d'Albacete.
Ho aconseguírem, ho aconseguírem des del Bloc, des de Compromís, és possible arribar a solucions que de veritat arreglen els problemes de la gent.
Crec que la política és això, la política no és per a enriquir-se, la política no és per a l'embolic, per a la confrontació estèril.
Des del Bloc, des de Compromís, entenem que la política és per a solucionar els problemes de la gent, i si n'hi ha un problema d'aigua anem a intentar arreglar-ho, però no, vostés, i li agraïsc la sinceritat, han vist en açò un element de manipulació de l'opinió pública d'una forma molt clara, i van a continuar per ahí.
Ho lamentem, ho lamentem perquè n'hi ha altra forma de fer les coses i vostés no estan en el tema.

Ara bé, el que els he de reconéixer és que vostés no canvien, són impassibles al gest, continuen erre que erre sense baixar ni una coma, no
volen arribar a un mínim consens que seria factible en les propostes que nosaltres els hem plantejat
i el que sí que hem preocupa és que el Grup Socialista abunde en les posicions del Partit Popular, se'n vaja cap a les posicions del Partit Popular, i se'n vaja inclús en l'esmena, posant-ho en l'esmena, de tal manera que jo crec que el que està fent ara el Grup Socialista no seria ni assumible per la exministra Narbona que
sí que va defensar els interessos del Xúquer.
Ara fa cinc anys ens manifestàrem per defensar els interessos del Xúquer, de l'Albufera i de la Ribera, per a buscar una solució, amb un transvasament, des de l'assut de la Marquesa, però en unes condicions molt concretes, i era només per a usos agrícoles eixe transvasament i per a recarregar els aqüífers, efectivament, exhaurits, saturats del Vinalopó.

I, ara què mos diu el Grup Socialista?
El Grup Socialista mos diu de transvasar sobrants,
per a què?
Per a l'ús de boca, i tots sabem que si se consoliden els drets de l'ús de boca a les múltiples actuacions urbanístiques en Villena, etcètera, etcètera, consolidarà i prioritzaran eixos usos sobre els usuaris de la Ribera, sobre els municipis
actuals, sobre els agricultors.
I eixe és un error total del Grup Socialista i, en estos moments el Partit Socialista no
podrà ni anar a la manifestació d'este dissabte a la Ribera, perquè vostés han traït l'acord de la Unió Europea per a procedir al finançament del transvasament Xúquer-Vinalopó i s'han entregat als plantejaments del Partit Popular en eixe punt.
Com pot ser,
senyories, que s'advoque per transvasar aigua de boca quan en la Ribera n'hi han municipis que tenen aigua contaminada per nitrats?
No pot ser, no pot
ser.
Solidaritat intercomarcal sí, des del Bloc, des de Compromís, ho defensarem, però no se pot esprémer uns recursos d'on no n'hi han per a fomentar un usos urbanístiques desordenats en el territori.

I, per altra banda, senyories, un poquet més de rigor.
Senyor Sanmartín, vosté mos ha dit les posicions del PP i del PSOE són idèntiques.
Enhorabona, enhorabona, van ser idèntiques en l'Estatut d'autonomia, que mos han portat al desastre.
Hem assenyalat un defecte en el finançament, però l'article 17 de l'Estatut d'autonomia és de nota, però, on anaven vostés a demanar tota l'aigua del món si som una conca no excedentària sinó que necessitem d'altres conques?
On anaven amb eixe Estatut a reclamar el
oro y el moro, PP y PSOE?
On anaven?
I d'això han vingut sentències del Tribunal Constitucional sobre Aragó, sobre tal.

I, efectivament, senyor Serra, no juguen amb foc; estan jugant amb aigua però és com si jugaren amb foc perquè van a cremar-se perquè vostés no estaven en la jugada de la Comissió Constitucional del Congrés del Diputats, perquè el Partit Popular de Castella-la Manxa, de la qual és presidenta la senyora Cospedal, que hui segurament haurà de dir alguna cosa, i vorem el partit regional -que són vostés- dependents de Madrid, si acaten la solució o, fins i tot, per què no?
, munten un partit foral.
Jo crec que això seria interessant, que vostés trencaren la
(inintel·ligible) .
.
.
i es plantaren a Madrid, perquè la senyora Cospedal, que mana molt, que mana molt, els dirà, els va dir que no hi ha reserva hídrica sinó és que la Cospedal i el Partit Popular, conjuntament amb el Partit Socialista de
Castella-la Manxa, va dir caducitat del transvasament Tajo-Segura.
Partit
Popular i Partit Socialista.

I efectivament, després d'un tall de pressions, d'actuacions, fins arribar a eixe punt, allí el Partit Socialista, doncs bé, fent cas al senyor Alarte, segurament, va votar a favor de la reserva hídrica, en el preàmbul, i a vostés els va salvar la campana!
A vostés els va salvar la campanya!
I no perquè el senyor president de La Generalitat, el molt honorable Camps, estiguera allí.
No estava allí!
Allí estava el senyor Valcárcel, de Múrcia, que afortunadament va estar allí i va defensar els interessos de Múrcia i el manteniment del transvasament.
Però els va salvar la campanya!
Perquè, com molt bé ha assenyalat el senyor Sanmartín, estigueren a punt d'acceptar una esmena, estigueren a punt de pactar en contra dels interessos del
poble valencià, de les comarques del sud.

I ara bé ací i tornen a jugar amb foc, amb l'aigua en este cas, i mos anem a cremar tots si continuem per ahí.
Si no aconseguim una posició valenciana en matèria hídrica anem a perdre, com hem perdut la CAM, com hem perdut el finançament autonòmic, perdrem l'aigua en una reserva hídrica.
I ací estem enjogassats mentre els interessos estratègics del poble valencià continuen estant per terra.

Per tant, comencem a fer les coses bé.

Comencem, en primer lloc, a demanar que es complisca exactament la decisió de la Unió Europea per al finançament del transvasament Xúquer-Vinalopó i que els usos siguen ambientals i agrícoles.
Ho ha anotat vosté bé, senyor Sanmartín?
Usos agrícoles i ambientals, que és el que vostés van aprovar en companyia nostra, en companyia d'un gran consens amb tota la Ribera.
No me poden vindre ací a dir que aigua de boca.
Això és trair les riberes, trair la sostenibilitat i apuntar-se a les tesis del Partit
Popular.

Segon.
Demanar al Ministeri de Medi Ambient que garantisca l'abastiment dels pobles de la Ribera amb aigua del Xúquer, uns pobles solidaris, que van dir que sí al transvasament, però que ells també volen tindre aigua potable per a poder veure, lliure de nitrats.
I la
conselleria no està fent la feina que hauria de fer per a garantir que la Ribera tinga aigua de
qualitat.

Tercer punt.
Establir i demanar-li al ministeri que actue, que tanque els
lladres que furten l'aigua de la Ribera i que fan pous il·legals.
No han tancat ni a un!
Ni a un!
I estan esprement un recurs preciós, com és un recurs de l'aigua, i no estan fent el que havien de fer.
Impunitat també, senyories, per aquells que estan secant el riu Xúquer en la zona de la Manxa oriental, i establir cabals ecològics per als afluents del riu Xúquer.
Necessitem un riu viu, no un riu mort, no una claveguera.
I això és el que anem a conduir quan vinga un règim de precipitacions, que vindrà, no tan abundant com la que hem tingut este hivern.

Senyories, mos estem jugant el nostre benestar, el nostre futur, el futur del Xúquer, de l'Albufera, del Vinalopó, amb política hídrica de consens i no de confrontació, d'acord i no d'embolic, perquè si continuem per ahí, acabarem perdent-ho tot.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Senyories, torn per acceptar les esmenes o no, el senyor Serra té la paraula.

El senyor Serra Cervera:

Amb la vènia de la presidència.

Senyories, com se poden imaginar, anem a rebutjar les dos esmenes que han fet
els dos grups parlamentaris, però cadascuna per uns motius absolutament distints i diferents.

Senyor Sanmartín, no poden enganyar més temps a la gent.
Vostés van estar en contra del transvasament del Tajo-Segura.
Si la Comissió Constitucional haguera aprovat el que volia el Partit Socialista, hui eixe
transvasament ja estaria condemnat a mort.
I eixa és la realitat.
I el Partit Popular va dir tot el contrari, que sí que volia eixe transvasament perquè arribara a la Comunitat Valenciana i a Múrcia.
Eixa és la clara realitat.

I jo li dic més.
La proposta que va dur el Grup Parlamentari Popular se féu en València, amb els regants i amb el president Camps, i és la postura que ha eixit endavant, eixa és la postura que ha eixit endavant al voltant del transvasament.

I li ho dic.
Mentres mire esta foto, l'única senyora que va de color, la que va de rosa, diputada de la Comunitat
Valenciana del Partit Socialista votant en la comissió.
Mire la foto, senyor Sanmartín, la senyora Serna, votant en contra dels interessos de la Comunitat
Valenciana.
(Aplaudiments) Votant en nom d'Alarte!
Votant en nom del Partit Socialista!
Eixa és la realitat!

Miren, vostés no tenen cap crèdit en matèria d'aigua.
Li ho he dit abans i li ho torne a dir ara.
Me dóna igual.
Però quina serietat té quan el dia 15 d'abril la senyora Pajín dia: «Sea cual sea el resultado final -li donava igual- Alicante tendrá garantizada el agua para regar, para vivir y para desarrollarse económicamente.
» Absolutament fals.

L'endemà, 15 d'abril, el senyor Jorge Alarte: «Las palabras de Leire Pajín son mis palabras.
» Absolutament fals!

El dia 12, vostés, en el Congrés dels Diputats, apuntillaren i feren tot el possible perquè s'aprovara l'Estatut de Castella-la Manxa que condemnava eixe transvasament.
Eixa és la gran realitat.

I vosté parla que mosatros, que no tenim voluntat d'arribar a acords i consens en matèria d'aigua?
Què poca memòria té vosté!
En estes Corts, governant el Partit Socialista, en la tercera legislatura
democràtica.
Clar que s'aprovà el pacte de l'aigua en la Comunitat Valenciana!
Un acord que dia que 1.
850 hectòmetres cúbics vindrien des del transvasament de l'Ebre a la Comunitat Valenciana.
Eixe va ser l'acord de tots els grups.
I hui vostés amb el cap acatxat sense voler vore eixa realitat.

I pot vosté parlar d'hipocresia?
Però què els diu vosté als seus alcaldes?
Però què els diu vostés als regants?
No s'atrevixen a anar a la Vega Baixa, no s'atrevixen a anar a Orihuela!
Els alcaldes del Partit Socialista no volen vore'ls.
Vostés són un llast per a totes eixes comarques i per a totes eixes terres.

I clar que tenim dret a l'aigua excedent de l'Ebre!
Clar que tenim dret.
I tenim dret a reclamar-la.
I teníem tot el dret del món a haver consensuat el que vam consensuar, que era transvasament sí en l'Ebre, transvasament sí en el Tajo-Segura i en el Xúquer-Vinalopó també.
Que vostés han condemnat amb el canvi de traçat unilateral a retardar tot el possible en este cas el transvasament del Xúquer.

I vosté diu el posttransvasament?
És que vosté posa en dubte que després de l'estiu va a estar ja en proves, funcionant?
És que vosté ho posa en dubte?
És que és una realitat que la gent està vivint i que la gent està gaudint.

Mire, en el Congrés dels Diputats vostés van votar.
El Partit Socialista digué el contrari que dia el senyor Jorge Alarte.
O Jorge Alarte mentia a tots els
valencians o el Partit Socialista se burlà, en este cas, del secretari general dels socialistes valencians.
Eixa és la realitat.
Vostés votaren en contra dels transvasaments.
Vosté no pot vindre ací a defensar la postura que defensa amb un mínim de dignitat i de credibilitat.
Perquè el Partit Socialista no és un partit que tinga credibilitat en res, però en matèria hídrica menys i menys cada dia que passa.

Vostés no tenen ni la representació institucional legítima que els correspon amb els municipis, la tenen darrere.
Els seus alcaldes no
els recolzen.
Els seus portaveus d'oposició, on estan en l'oposició i necessiten aigua, no els recolzen, perquè no donen solucions a cap problema.

I li ho ha dit el senyor Morera, en la intenció que tindria el senyor Morera, que vostés i mosatros el mateix.
I jo dic que no, senyor Morera.
Mosatros ho fem bé, mosatros som coherents, mosatros mos hem presentat a les eleccions i hem posat
negre sobre blanc que volem transvasaments d'aigua, que volem el transvasament de l'Ebre.
Si ho diguem a tots els llocs!
Si ho reivindiquem a tots els llocs1 I no
anem a canviar, perquè és de justícia.
I no anem a canviar fins que se solucione.

I clar que vosté diu: «És que en el Tajo-Segura.
.
.
».
No, no, en el Tajo-Segura la solució que proposà el Partit Popular se féu en València, amb els agricultors i amb el govern valencià que representava la majoria de la societat.
Eixa és la gran diferència.

Clar que estos senyors estaven fora de lloc!
És que no estan, és que no estan en el partit, és que no estan en la democràcia, de jugar, contraposar idees i programes, en això no s'està.

Mosatros, senyor Morera, li puc dir que l'esmena que vosté ha fet té coses que se podrien assumir.
Però vosté mos parla a mosatros de manipular l'opinió pública en la política de l'aigua?
Vosté creu que quan anem a les riberes, o quan anem a les marines, o quan anem al
Bajo Vinalopó, o a la Vega Baja, o al Vinalopó Mitjà o a l'Alt Vinalopó.
.
.
?
És que mos dóna igual la comarca que anem, diem el mateix en totes: fa falta aigua, fa falta
transvasaments, fa falta solidaritat, fa falta dur l'aigua d'on sobra on se necessita, fa falta que la nostra terra tinga oportunitats.

I això és el que volem, senyories!
I això és el que volem!
Eixa és la gran diferència.

I vosté, clar que parla de coses molt importants.
Vosté parla d'un plan de recuperación del Júcar en la seua esmena de l'any 2008.
Vosté sap que això no existix?
No existix el que vosté mos demana!
Tant de bo existira eixe pla!
Tant de bo estiguera aprovat i
estiguera en els pressupostos generals de l'estat consignat i hagueren inversions.
Clar que estaríem d'acord!

I li dic, quan vullga treballem una iniciativa conjunta en matèria d'aigua i parlem del Xúquer.
No tenim cap problema.
Però mosatros, que tenim un compromís amb la societat valenciana, on hem dit que el transvasament de l'Ebre és una pedra angular, que el Tajo-Segura s'ha de garantir pese a qui li pese i, en este cas, pese al Partit Socialista!
I
que el Xúquer és una necessitat i una reivindicació històrica de tindre aigües de qualitat, no sols per al reg, sinó també per a les persones, li ho he de dir, senyor Morera, no l'anem a acceptar, no l'anem a acceptar.

I si vosté creu que hui mosatros el debat de l'aigua l'hem dut de manera oportuna, li dic que anem a tindre moltes ocasions de dur este
debat de manera oportuna, no partidista com fan altres, no oportunista com fan
altres, sinó en convenciment.
Perquè cada vegada que mos assentem amb una organització agrària, amb una associació d'empresaris, amb un sindicat, els plantegem i els diem el mateix que diem ací.
Quan mos assentem amb els agents socials parlem i diem les mateixes coses.
Altres no poden vindre ací a dir el que diuen amb els agents socials, perquè ni parlen ni tenen capacitat d'interlocució.

Senyor Morera, anem a rebutjar la seua iniciativa.
I per a vosté jo estic convençut, i li ho dic de veritat, que si no estiguera vosté en eixe conglomerat polític tan complex que té, si no estiguera en eixe rotllo, vosté acabaria donant suport a una iniciativa com la nostra.
Estic convençut que molts alcaldes del Bloc -bé, molts, els que tenen-, molts regidors del Bloc estan d'acord amb la política hídrica que planteja el Partit Popular, perquè està basada en el sentit comú, està basada en la coherència, està basada en les solucions per als problemes de cada un dels municipis de la
Comunitat Valenciana.
I perquè és una política hidrològica que val per a tota Espanya.
Que hi haja una autoritat única amb una veu única donarà solucions per a tots que siguen equitatives, que siguen justes i que no
estiguem únicament i exclusivament a l'albor de la conjuntura política del govern de torn.

Els socialistes mos han fotut molt als valencians en eixa matèria.
Els socialistes i el govern de Zapatero ha perjudicat molt la Comunitat
Valenciana en tots els aspectes.
Però crec que hui, tant vostés com el Partit Socialista, no han estat a l'altura de les circumstàncies, sumant-se a una reivindicació justa i necessària de la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència la presidenta, María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Senyor Serra, aquí l'únic que és un llast per a la democràcia participativa i per a la transparència administrativa a la Comunitat Valenciana són vostés.
L'únic que és un llast.
Aquí, l'únic que està enfrontant col·lectius, institucions i comunitats autònomes pel tema de l'aigua són vostés.
Allà vostés amb la seua política i amb les seues conseqüències de divisió i de confrontació.

En segon lloc.
.
.
A vore.
Jo, com li he d'explicar.
.
.
M'ensenya una foto d'una diputada al Congrés dels Diputats.
Jo li dic que la postura del Partit Popular a la Comissió Constitucional del Congrés, l'esmena que van presentar, se basava en dos punts -ara després li passaré jo, amb el registre d'entrada-, se basava en dos punts: establir una reserva de 4.
000 hectòmetres cúbics i, en segon lloc, un dret preferent per a la comunitat de Castella-la
Manxa.
Això és el que presentava el Partit Popular en la Comissió Constitucional!
(Aplaudiments) Després li passaré amb el registre d'entrada.
No ho vaig presentar jo ni el senyor Alarte ni ningú; vostés ho van presentar.

I, per cert, per cert, la senyora De Cospedal no té massa que florejar per ahí.
La senyora De Cospedal jo li recorde que a part de ser la presidenta de
Castella-la Manxa del seu partit i la secretària general a nivell nacional, va aprovar una data de caducitat per al
Tajo-Segura del 2015.
És a dir, que la senyora De Cospedal volia que el transvasament perdurara únicament per al 2015.
La senyora De Cospedal va dir que era molt constitucional
i era correctíssim que l'Estatut d'autonomia d'Aragó establés una reserva hídrica de 6.
400 hectòmetres cúbics.
Això és el que dia la secretària general del seu partit a nivell nacional.

Per tant, alerta quan parlem de Madrid-Comissió Constitucional i Congrés.

Segon lloc.
Com s'atrevix vosté a parla de qualitat de les aigües?
Si realment a vostés, al Partit Popular de la Comunitat Valenciana, els interessara l'aigua, no farien les burrades que estan fent actualment.
Com, per exemple,
permetre que el segon Pla de sanejament de depuració d'aigües a la Comunitat Valenciana no estiga a penes ni executat, quan teòricament tenia de finalitzar l'any passat.
Què els importa a vostés l'aigua quan, d'acord amb el mateix Institut Nacional d'Estadística, la Comunitat Valenciana és la darrera comunitat de l'estat espanyol a depurar aigües residuals i la segona que més fa pagar en el seu cànon de sanejament?
Això és el que els importa l'aigua?
Si realment els importara l'aigua, no permetrien que 200 municipis valencians i més de 300.
000 persones patisquen, tinguen problemes amb l'aigua potable pel tema de la contaminació de nitrats.
Si a vostés realment els importara l'aigua, no permetrien que zones importants,com l'àrea metropolitana de València o l'àrea metropolitana de Castelló, a penes, a penes reutilitzen un 15% de la seua aigua depurada.
Adone's de la diferència, adone's de la diferència que n'hi ha.

Home!
, no me diga que no, perquès aleshores és que me fa recordar els pressupostos de la Generalitat valenciana, no de quan
vosté me diu del Pla hidrològic nacional, de no sé quin any era.
Li dic d'ara.
Els pressupostos per a 2010, vostés fan un decreixement de partides en depuració i sanejament d'aigües de més del 50%, de més del 50%.
(Aplaudiments) D'invertir -no sé si trobaré aquí la xifra-, però d'invertir -adone's- 31 milions d'euros als pressupostos de 2008, hem passat a invertir-ne, 13 milions, únicament als pressupostos del 2010.
Això és com volen vostés defendre l'aigua de la Comunitat Valenciana?

El que no se li pot consentir a vosté és que diga el que diu.
Diu: «Des de 2004.
.
.
» Clar, quan va guanyar les eleccions el Partit Socialista a nivell d'estat espanyol.
«Existeix una paràlisi -ha dit vosté- en la planificació i inversió de recursos hídrics per part del ministeri.
» Per favor!
Li recorde a vosté que el Ministeri de Medi Ambient, Medi Rural i Marí porta invertit des del 2004 al 2009 únicament, únicament en la Comunitat Valenciana, únicament en la Comunitat Valenciana més de 1.
500 milions d'euros.

Jo li recorde una cosa.
Els quatre darrers anys que va governar Aznar, els
quatre darrers anys, del 2000, 2001, 2002 i 2003, vostés van invertir en aigua en la Comunitat Valenciana 241 milions d'euros, els últims quatre anys.
Mentre que els quatre últims anys, 2006, 2007, 2008 i 2009, el Ministeri de Medi Ambient ha invertit en
aigua a la Comunitat Valenciana, bé a través de la Direcció General d'Aigua, bé a través de la confederació hidrogràfica o bé a través de les societats estatals d'aigua -adone's de la diferència, la diferència- 1.
165 milions d'euros.
És a dir, 241 del PP d'Aznar per 1.
165, multiplicat per sis.
Açò demostra quina és la bona voluntat política de solucionar el tema del dèficit hídric a la Comunitat Valenciana, i no amb confrontacions, i no amb acarnissaments
i no amb divisions institucionals i socials, que són el que vostés estan provocant.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Amb la vènia de la presidència.

Senyories.

Parlar per part del Grup Parlamentari Socialista dient que el PP enfronta els
col·lectius i que crispa la societat, s'ha de tindre la cara molta dura, senyor Sanmartín.

Vostés hui tenen tota la societat alçada en flames contra vostés.
Hui tenen els sindicats en tota Espanya alçats contra vostés, tenen els llauradors, tenen els xicotets i mitjans empresaris, tenen a tot el
món queixant-se del que vostés estan fent.

En el Congrés dels Diputats vostés feren el ridícul.
Vostés feren el ridícul perquè vostés votaren una qüestió molt clara, i era que s'acabava el transvasament.
I això agradarà o no agradarà, però quedarà per a sempre que en la Comissió Constitucional del Congrés se bloquejà l'Estatut gràcies a l'acció del Grup Parlamentari Popular, gràcies a l'esmena del Partit Popular, i no a la que vosté ha dit, que s'ha equivocat de logotip.
La que vosté ha dit era la de vostés, és el que defensaven els socialistes.
Això és el que vostés han fet.

Mire, com pot parlar vosté de qualitat d'aigües, com pot parlar vosté d'eixes coses?
Però si l'única comunitat d'Espanya que no ha apujat el cànon de sanejament, que l'ha congelat en estos moments, és la Comunitat Valenciana!
Que vostés estan fent tot el contrari, estan apujant els cànons de sanejaments.
Com pot parlar vosté del segon pla de sanejament, com pot dir vosté això?
, si hui hi han 443 EDAR en marxa, si en estos moments estem depurant 503 hectòmetres cúbics a l'any, si en estos moments.
.
.
És que és increïble.
La reutilització d'aigües, estem tres vegades per damunt de la mitjana nacional.
I mos diuen a mosatros
el que vostés mos estan dient?

Miren, vostés en el transvasament del Tajo-Segura han clavat la pota.
Dia abans el senyor
Morera que a mosatros mos salvà la campana.
No, no.
És que la campana la tocàrem mosatros.
No mos salvà la campana.
És que la campana la tocàrem mosatros.
(Aplaudiments) És que estàvem on havíem d'estar perquè la campana sonara.
Eixa és la gran diferència.

Però mire, vaig a llegir-li una frase que dia el senyor Alarte dos dies després, quan no sabia ni per on li havia vingut.
Dia: «Los socialistas valencianos hemos conseguido parar una iniciativa que era de por
sí errónea -la del Partit Socialista-, contraria a la Constitución -la del Partit Socialista-, a las políticas hídricas del PSOE -la del Partit Socialista- y, por supuesto, contraria a los intereses de los valencianos y las
valencianas.
»

La foto, la foto, senyor Sanmartín, és una mostra.
Si dóna igual que no haguera estat la senyora Serna en la foto, si donava igual.
Si
el problema és que vostés no han tingut capacitat per a influir, vostés no han estat en esta partida i vostés han sigut víctimes d'una política incoherent al llarg de tantíssims anys.
I hui han posat en solfa (aplaudiments), hui han posat en solfa el transvasament del Tajo.
I eixa és la realitat.
I començaren amb el transvasament de l'Ebre.
Si és el que problema de vostés és un problema estructural.
Vostés quan acabaren derogant aquell, aquell, Pla hidrològic nacional, el varen mutilar i se carregaren el transvasament de l'Ebre per una situació -que cal recordar-ho-, que era de necessitat política imperiosa, en este cas, per al senyor Rodríguez Zapatero, per a poder governar a Espanya, i vostés permeteren que fórem moneda de canvi.
D'ahí vénen les altres coses, d'ahí vénen les altres coses.

I li puc dir: vostés no estigueren a l'altura en aquell moment i ho han pagat moltíssim políticament, i van a continuar pagant-ho.
En el Tajo-Segura no ho han fet bé i la gent està absolutament disgustada amb vostés.
És que hi han tants alcaldes del Partit Socialista, hi han tants portaveus en l'oposició que quan vas a les comarques o vas als ajuntaments -i mosatros que parlem normalment amb tots, amb els del PP i amb els del PSOE-, quan parles amb tots, t'ho diuen amargament: el que ha fet el nostre partit no té justificació.
I eixa és la realitat.

Però li ho dic: vostés van a continuar amb la mateixa dinàmica i en la mateixa direcció i amb la mateixa aposta hídrica.
Eixa auia que vostés no han vullgut per als valencians, eixa auia va a endur-se'ls per davant, com els ha passat tantíssimes vegades i tantíssimes voltes.

Hui vosté tenien l'ocasió i l'oportunitat per a començar a adreçar, però vostés no volen adreçar i vostés no volen rectificar.
I li ho dic: el Grup Parlamentari Popular, representant a
la majoria de la societat valenciana, en continu diàleg i acord amb els agents econòmics i socials, va a continuar reivindicant el que demanen sindicats,
organitzacions agràries, empresaris i el conjunt de la societat, i és que se solucione el problema de l'auia.
I el problema de l'auia se soluciona amb claredat i dient la veritat.
I això és sí als transvasaments.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el señor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Miren vostés -me dirigisc al govern i al Grup Popular que sustenta al govern valencià-, ací hi han dos solucions: intentar buscar una aproximació en matèria hídrica o continuar l'embolic.

Vosté ha assenyalat, senyor Serra, que hi ha alguna cosa del contingut de la nostra
proposta de resolució que vostés aprovarien i acceptarien.
Per tant, si és així, podem arribar a un acord, podem arribar a un consens que done garanties,
esperança, que done solucions, que done futur, que done una eixida davant el marasme
social, econòmic, judicial que patim en estos moments.
Anem a buscar les solucions en matèria hídrica.

Perquè, mire, sap que li dic?
I vaig a ser més explícit, perquè cal mirar cap endavant.
En la seua proposta de resolució vostés miren cap al passat i parlen d'un Pla hidrològic nacional que en huit anys, des de que vostés governaren ací i allà, no portaren ni una sola gota d'aigua, ni una sola gota d'aigua.

Nosaltres estem a favor dels transvasaments, el transvasament ja existent del
Tajo-Segura, que li torne a recordar van ser vostés, el PP i el PSOE, els que van dur la proposta al Congrés dels Diputats, de caducitat i després de reserva hídrica, vostés.
I, per tant, cal mirar al futur.

Perquè de la mateixa manera que vostés en huit anys no van portar res i no van solucionar res, i el senyor Aznar mos
va hipotecar, a més, en una conjuntura de rescissió de pressupostos públics, és absolutament irrealitzable la barbaritat que vostés volien plantejar.
Eixa no és la solució.
Hi han solucions més efectives, més raonables, més positives.
Tampoc és la solució el programa AGUA.
Només cal vore les dades del Ministeri d'Agricultura, ni una sola hectàrea, ni un sol metre de territori regat amb aigua del programa AGUA, un fracàs com un cabàs.

Per tant, davant eixos fracassos, davant eixa situació, jo el que propose és: podem hui marcar una inflexió en el que ha sigut la dinàmica hídrica al nostre país?
És l'oferta que li faig.
Fa dos setmanes, gràcies a la iniciativa del Grup Compromís, del nostre grup parlamentari, del Bloc, estem molt clars, i molt units i molt
compactes en estos temes i en molts altres, més compactes -que no sé- que vostés.
.
.
Perquè ja sabem que al president Camps el vol tot el món, però després el president Camps, quan convoca una junta, sembla que alguns no van.

I li he de recordar, senyor Serra, que va ser el senyor Zaplana, conjuntament
amb el senyor Bono, PP i PSOE, els que ens van hipotecar i mos van deixar una
situació molt negativa en el pla de la conca del Xúquer.
Van ser vostés.

Aleshores, tenint esta situació, tenint esta situació, jo el que li plantege és: busquem un punt de trobada, un punt d'acord, que segurament que el podem trobar, podem trobar.
.
.
Si cadascú cedix i deixa fora aspectes que els altres no compartim, considerem que hi han
solucions millors per a resoldre els problemes hídrics per a garantir aigua de qualitat per a tots -no per a tot, per a tots-, en solidaritat, buscant posicions que ens permeten afrontar el futur no des de
la demagògia, no des de l'embolic, no des de la confrontació i sí des de l'acord.

Jo li plantege açò, crec que seria positiu.
I la proposta que nosaltres hem portat ací és sensata i és seriosa, perquè emplaça tant el ministeri com la conselleria, emplaça a tots dos.
I creiem que eixe és el camí, perquè el poble valencià necessitat solucions, no necessita més líos, més embolics, més traïcions, com la que va ser el pacte de la conca del Xúquer del 1997, necessita realitats, necessita certeses, necessita garanties, no
necessita articles 17 de l'Estatut d'autonomia, que va ser el pas que va obrir tot el problema dels recursos al
Tribunal Constitucional, i, per tant, jo estic disposat a arribar a un acord.
Vostés haurien de retirar alguna cosa de la seua proposta de resolució, segurament el Partit Socialista també, i nosaltres també.

Perquè, ¿sap què passa?
Que ací, realment, els únics que estem defensant una defensa dels interessos valencians per damunt dels
partits, per damunt dels governs, de defensa de la nostra identitat, dels
nostres interessos, dels recursos hídrics, som nosaltres.
I aixina mos ho van felicitar l'altre dia la Unió Sindical d'Usuaris del Xúquer, que van ser «ells», en ple franquisme, els que es van rascar la butxaca i van pagar el pantà d'Alarcón, i, després, en el pacte que vostés van fer, PP i PSOE, Zaplana i Bono, els van enganyar com a xinesos i els van
deixar en l'estacada, i eixa és la realitat de la política valenciana, i, per tant, ho comencem a canviar el xip i comencem a arribar
a acords que,
supra partits, defensen la nostra identitat, defensen els nostres interessos, o sempre
eixir penalitzats de totes les decisions de l'estat.

Està en la seua mà arribar a acords que miren el futur, amb visió de la directiva marc d'aigua i en funció del que este dissabte gran part de la societat valenciana es manifestarà a la ciutat de Sueca.
Està en les seues mans,.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
no desprecie esta oportunitat.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el señor Serra.

El senyor Serra Cervera:

Senyories, amb la vènia de la presidència.

Senyor Morera, mosatros no tenim cap problema en parlar, en acordar i arribar a
acords en qualsevol, i crec que ho hem demostrat al llarg d'esta legislatura en moltes iniciatives i parlamentàries, a on pràcticament amb tots els grups hem arribat a acords.

Senyories, mire, des de l'any 1937 existixen informes tècnics que avalen el transvasament d'auies de l'Ebre a la Comunitat Valenciana.
En plena república, des de 1937; els governs de Felipe González donaren suport als transvasaments de l'auia de l'Ebre a la Comunitat Valenciana; el govern del president Lerma donà suport al transvasament d'auies de l'Ebre a la Comunitat Valenciana; Zapatero ha canviat el criteri de tots els
socialistes que hi han hagut al llarg del segle XX.
Jo li dic a vosté: ¿està d'acord amb els informes de l'any 1937?
¿Està d'acord amb els informes de l'any 1993?
¿Està d'acord amb les decisions polítiques de l'any 2000?
Si amb tot això vosté està d'acord, mosatros comencem a parlar amb vosté quan vullga i com vullga, absolutament clar, quan vullga i del que vullga.

Però crec que cal ser coherents i la credibilitat va lligada a la coherència política, i la confiança de la gent va lligada a tot això, i mosatros ho tenim, perquè hem dit sempre el mateix, hem de fer sempre el mateix, i, al final, era una
cosa de tant sentit comú com era, el que sobra en un lloc, que puga anar a un altre, una cosa que s'ha fet en tot el món, una cosa que se va a continuar fent en tot el món i que ningú entén que en una xicoteta part del món hi haigguen uns polítics que impedixquen el que en qualsevol lloc és de sentit comú, ací no se puga fer.
Eixa és la realitat.

Mosatros, diàleg, mosatros, acord, i durem iniciatives d'estes.
I li ho dic, senyor Morera, quan vullga, parlem d'estes qüestions, però cal ser coherents.
Si en l'any 1937 eren capaços els dirigents de la república d'informar tècnicament a favor d'estes coses, si els governs de Felipe González, de Joan Lerma, dien que se podia fer, inclús aprovar ací, com he dit, un pacte a favor de l'auia en la tercera legislatura, a on se parlava d'una quantitat infinitament superior a l'actual, no entenc com, ara, única i exclusivament fruit de la necessitat i de l'aritmètica parlamentària dels socialistes en Madrid, els valencians tinguem d'estar pagant estes conseqüències.

Hui està ja en marxa el transvasament de l'Ebre, hui haurien canviat moltes coses per a bé en la Comunitat Valenciana, hui este debat no existiria, parlaríem d'una altra necessitat, d'una altra reivindicació, de qualsevol altra qüestió, però el problema de l'auia no seria un problema per a als ciutadans, i, per desgràcia, gràcies a l'acció, i vosté ho ha dit, a l'acció negativa que els govern socialistes han tengut en la Comunitat Valenciana,
estem obligats.
.
.
, els que defensem la majoria social d'esta terra, la major part del conjunt d'agents socials i econòmics, dur la veu de tots els que reclamen auia, reclamen dignitat i prosperitat
per a esta terra.

Senyor Morera, des del Grup Parlamentari Popular, quan vullga, comencem a
parlar d'una possible iniciativa conjunta amb paràmetres lògics, de sentit comú, i que el que valga per a Catalunya, que vosté ho veu amb bons ulls, puga valdre per a la Comunitat Valenciana.
Si Convergència i Unió, o el que hi haigga allí, la cosa dels altres, del tripartit, això ho veuen bé, faça vosté també un esforç, progresse vosté un poquet, avance, veigga el futur amb optimisme, però en eixes coses, que el futur cal mirar-lo sempre amb optimisme, perquè les coses més bones estan per arribar.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyora presidenta.

Jo ho lamente molt, però a mi també em toca parlar, ¿no?
(Remors) I no és que em faja molt feliç parlar d'estes coses, ¿no?
, perquè a mi és que sempre em toca parlar d'estos temes, amb esta ja en van crec que són set en el plenari, ¿eh?
, set voltes, ¿no?
, set a proposta del Partit Popular, ¿val?
, i comence a sospitar ja que això de l'abreviatura eixa d'«Agua para Todos» amaga «Aguas para Todos y Todas los Diputadas y Diputados de las Cortes Valencianas», perquè sembla que ací no parlem d'altra cosa, ¿no?

I, clar, tanta vegada fa que al final s'esgoten els arguments, ¿no?
, ja no sap u ací què té d'eixir a dir perquè sone una cosa una miqueta nova, ¿no?
, però, mire, hi han novetats també inclús en el que vostés plantegen, i a mi m'ha sorprés una cosa: després de la intervenció del senyor David Serra, no, però en el text no parlen dels llauradors.
.
.
¡Xe!
, ¿com pot ser això?
(Remors) No, no, no, no en parlen, no en parlen, ja no parlen de l'agricultura i de tot el romanç este que estan sempre.
.
.
, això.

¿I per què?
Doncs, jo crec que està ben clar, perquè el que està redactant ja sap que l'aigua que estan defensant del Xúquer no és per als llauradors, és aigua de boca el que volen donar del Xúquer al Vinalopó, i per això ja comencen, això, a tractar d'amagar-ho, ¿no?
Els problemes del camp valencià, la veritat és que els tenen sense molta cura.
I és que no aprenen de l'experiència, ni la del Tajo-Segura ni tampoc la de la crisi.

I, a més, tenen una (inintel·ligible) .
.
.
malaltissa amb el tema del transvasament de l'Ebre.
Fins i tot han arribat a dur un tècnic australià ací, a la comissió del canvi climàtic, a justificar, amb una marca d'arguments alarmant, el tema este, ¿no?

Mire, vaig a repetir molt breument quatre dels arguments, dels molts arguments,
que hi han en contra del transvasament: els costos ambientals inassumibles per
a la conca cedent, especialment per al delta, però també per on van a passar les obres; el tema del proveïment inestable, aprenguen del Tajo-Segura, els problemes que genera; els costos
econòmics que només són assumibles amb subvencions camuflades, cosa que no permet la directiva marc de
l'aigua, que, a més, no contemplen ni l'anàlisi econòmica ni els costos d'oportunitat; les enormes despeses d'energia, que li ho va dir, l'aigua no cau cavallera, ¿eh?
, cal pujar-la i baixar-la moltes voltes, ¿no?

I vostés ací vénen a parlar de solucions i de compromisos polítics, ¿val?
, ¿però sobre quins criteris?
, ¿sobre quines aproximacions?
Ací caldria parlar de qüestions.
.
.
, de la realitat i de qüestions científiques, i no coses del sentit comú que vosté ve a dir-mos ací, que jo no sé exactament això que és, ¿no?
Caldria entrar en conceptes.
Vull dir, això dels excedents, això de l'aigua que sobra i la que falta.
.
.
, vull dir, això, ¿què s'entén per excedent?
, ¿què entén vosté per excedent?
, ¿i això com es calcula?

¡Això són afirmacions acientífiques!
, dignes de barra de bar, ¿eh?
, dignes de barra de bar, ni tan sols de trona parlamentària, i mire que ací el rigor documental i intel·lectual sol estar prou absent, ¿eh?
Això de l'aigua que es perd al mar i tot això.
.
.
¿Vosté sap què és el cicle hidrològic?
¿Té alguna idea de què suposa això i de com es regulen eixes coses?
Quan aprenguen d'això, parlen, perquè ací estan defensant una política, vosté mateixa ho dia, antiga.
Vull dir, vindre ací a defensar projectes ¡de 1937!
.
.
.
I després a mosatros mos qualifiquen de no sé què.
.
.
(Veus) Vull dir, ¡de 1937!
Això és impresentable, senyor Serra, ¡impresentable!
, vindre ací a defendre polítiques que estan absolutament caduques, que són ineficients i que són insolidàries.
I, a més, plantegen una.
.
.
, en les seues propostes hi ha una absència absoluta de la consideració de la qualitat del recurs, que és la base de la directiva marc de l'aigua.

Ací, el que volien vostés plantejar, i és el que d'alguna manera seguixen insistint, és canviar l'aigua bruta, prepotable de l'Ebre, per aigua bona del Xúquer, que, clar, com el transvasament que s'ha previst ara no va a permetre-la, per això vostés estan ací tan alarmats i tan.
.
.
, i defensen tantes voltes el transvasament o el traçat original.

I no, no es creguen que som tan ingenus que creiem que estan equivocats.
Ja
sabem que no és que no és que estiguen equivocats, la seua posició no és innocent.
A la millor s'arriben a autoconvéncer de les coses que diuen ací, però en realitat amaguen dos interessos poc confessables, o directament
inconfessables.
Un, el de partit, el victimisme i l'electoralisme, quan no la cortina de fum per a desviar l'atenció sobre altres temes que sí que estan preocupant-los, com són els que han eixit hui de la imputació i dels delictes que estan acusant-los, que són molt greus, jo estaria molt preocupat, no estaria eixint ací a dir coses si m'acusaren d'eixes coses, ¿val?

I, segon, els interessos privats, els que estan lligats als desenvolupaments
urbanístics i als usos de l'aigua, regants que amb una mà estan demanant aigua subvencionada i amb l'altra venen drets a companyies industrials.
Eixos són els interessos que vostés defenen.
I els lligats a les grans empreses adjudicatàries d'obres públiques, que estan estretament vinculades al capital financer, el que mos ha
abocat a la crisi, i amb el concurs de les seues polítiques.
Uns i altres aconseguixen beneficis extraordinaris que paguen
indirectament la immensa majoria de la població a compte de decisions polítiques.

I després algú s'estanyarà que ací regne la corrupció, ¿veritat que sí?

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Torró.

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 46; votos en contra, 39.
Queda aprobada la proposición no de ley.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'adopció de diverses mesures per a estimular l'activitat econòmica, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 59.
824, BOC número 233)

La senyora presidenta:

Y ahora pasamos a la siguiente: toma en consideración de la Proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre la adopción de varias medidas para estimular la actividad económica, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Para su presentación y defensa, tiene la palabra la señora Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

Gracias, señora presidenta.

La verdad es que si en el punto anterior decíamos que era un punto que parecía un poco de psiquiatra, realmente este punto ahora mismo es un tanto marciano,
y no solo por la hora, porque, bueno, tampoco es tan tarde, sino porque
realmente acabo de leer en un digital a Esperanza Aguirre que dice, literal: «Si han hecho algo irregular o incluso si existen indicios de responsabilidad política, que presenten su dimisión de forma inmediata, (sorolls) incluso que presenten su acta.
» (Aplaudiments) Eso lo acaba de decir ahora mismo Esperanza Aguirre.

Es cierto, estén ustedes tranquilos, señores del Partido Popular, es cierto que no se refiere directamente al señor Camps, es cierto, como el PP de Madrid también (veus) tiene sus historias, se refiere a los miembros del PP de Madrid, que también tienen irregularidades y que también están como el (veus) presidente de la Generalitat valenciana.
Pero, obviamente.
.
.
, entiendo la cara
que han puesto sus señorías, porque, obviamente, lo mismo que ha dicho Esperanza Aguirre para los del PP
de Madrid, piensa ella y piensa el PP de España para el PP de Valencia.
Lo mismo, señores diputados y diputadas.

Y por eso digo que es un tanto debate, este, marciano, y lo entiendo yo así, a pesar de que lo vamos a hacer.
Y lo entiendo yo así, porque es un debate donde se piden 50 medidas para que el Consell realice,
cuando estamos convencidos de que el Consell de la Generalitat valenciana no
puede ya realizar absolutamente nada.

Pero, dicho eso, y entrando en el debate de estas 50 medidas, tendremos que
decir que el día 11 de mayo -el día 11 de mayo-, mientras algunos estaban rezando y mirando a la Sala de lo Penal del Tribunal
Supremo, rezos poco efectivos, por lo visto, se ve que no lo hacían con suficiente piedad, mientras algunos hacían eso, el secretario general de los socialistas valencianos, Jorge Alarte,
presentaba públicamente un documento en el que se resumían las propuestas económicas que, a nuestro entender, necesita nuestra comunidad, 50 medidas que hoy
traemos a esta cámara, que se resumían en un documento que denominamos «Alta competitividad, empleo y democracia».
Este documento, que estamos hoy presentado aquí, lo llevamos haciendo desde el 11 de mayo y lo seguiremos haciendo al conjunto
de los agentes económicos de nuestra comunidad porque estamos convencidos de que en los momentos de
crisis e incertidumbres es cuando hay que dar la cara y cuando hay que plantear
medidas.

Antes decía el portavoz del Partido Popular «lo importante es, lo importante es».
Señor Marí, nosotros sabemos lo que es importante.
Nosotros sabemos lo mal que lo está pasando la gente, por eso presentamos ese documento, por eso lo traemos aquí.
Pero, también sabemos, también sabemos que hay un presidente en otro sitio.

Hoy, en todos los periódicos una alcaldesa, diputada y candidata posible a una presidencia -según las encuestas que van rodando por ahí-, hoy en todos los medios la vemos insultando al presidente del Gobierno de España por adoptar medidas que no le gustan a ella.
Para los socialistas, lo
miserable y lo inmoral es ser el presidente de 600.
000 parados y no dar la
cara, y esconder las agendas, y no realizar nada por ellos.
(Aplaudiments) Creemos que es, de verdad, miserable e inmoral.
Los socialistas valencianos sí, lo hacemos, damos la cara, insisto, en un día raro para nuestra economía.

Nuestro documento habla para nuestra economía y para nuestra Generalitat.
Nuestro documento habla de más democracia porque entendemos que los países más avanzados, los que de verdad consiguen los altos niveles de bienestar y
prosperidad, a los que nosotros queremos llegar, en esos países son los que disponen de marcos institucionales estables y de democracias
fuertes.

Para nuestra economía es imperioso recuperar un gobierno honesto y fiable, un gobierno que cumpla
sus compromisos, que pague sus facturas, todas, las propias y las de la
institución, un gobierno que genere confianza en lugar de incertidumbre, un gobierno que
considera a las Cortes valencianas como un espacio de control, un espacio de
autoexigencia para hacer las cosas mejor, un gobierno que abandone la adicción por la propaganda y que empiece a escuchar a los demás, porque sólo escuchando se puede llegar a acuerdos.
Un gobierno, al cual, con el cual, los
empresarios sepan que cuando licitan con la Generalitat valenciana los únicos requisitos son: que deben ser los más eficientes, los más competitivos, los que mejores ofertas presenten, y, desde luego, los que
cumplan con la ley.
Porque si eso lo saben los empresarios, se generará confianza, certidumbre y seguridad en el funcionamiento de nuestras
instituciones.

En las cincuenta medidas, en el documento que hemos presentado los socialistas
valencianos, hablamos de saneamiento y de cambio de prioridades.
Porque el
ajuste de verdad, el ajuste real, no el ajuste ligado a una reducción del déficit público, que es el que estamos ahora discutiendo en el conjunto de España, el ajuste real de esta comunidad es el ajuste de 15 años, 15 años que la crisis actual ha puesto a prueba en las políticas llevadas por el Partido Popular, 15 años en los que un gobierno de la Generalitat valenciana, de un mismo color político, ha coincido con un crecimiento económico continuo; 15 años continuos de crecimiento, 15 años de Partido Popular.
Por eso es, ahora, cuando vienen los problemas, cuando se
puede testar y saber para qué han servido esos 15 años y si el modelo económico de esos 15 años nos sirve para algo, podemos continuarlo o estamos obligados a cambiarlo como proponemos los
socialistas valencianos.

Por eso, hay que dejar claro -y nos hemos basado en esos 15 años para analizarlo-, en 1996 el desempleo de nuestra comunidad era un punto por debajo del
desempleo en España; en el año 2009, el desempleo en nuestra comunidad es cuatro puntos por encima del
desempleo en España; la tasa de desempleo juvenil está en 41,8, tres puntos por encima de la media española; la tasa de temporalidad es de casi el 30%, cuatro puntos por encima de la
media española, la terrorífica cifra de los 600.
000 -casi- valencianos en el paro.

Entre los años 1996 y 2009, la Comunidad Valenciana ha pasado de representar el 12,13 de las
exportaciones a tan sólo el 10,2.
Desde 1996 hasta hoy, nuestro PIB todos los años ha ido creciendo menos que la media de España.
Todos los años.
En 1996 el PIB por cápita era de 800 euros menos que el español.
En el año 2009, el PIB per cápita es de 2.
542 euros menos.
La diferencia en negativo se ha más que triplicado.
Y de 1996 a hoy, la administración de la Generalitat valenciana ha engordado en demasía; hemos pasado de 63 entidades que había -no en 1996, que lo desconocemos, por aquello de la opacidad o
francisidad, eso que decía el otro día el presidente-, 63 en el 2002, más de 120 entidades de distinto tipo en el 2009.

En definitiva, ustedes podrán dar todas las explicaciones que quieran, podrán realizar todos los ejercicios de victimismo que quieran, pero la realidad es
que nuestra situación es mala, es mucho más mala que el conjunto de España, y la realidad, también, es que hay algunos que tienen más responsabilidades que otros.
Todos los agentes económicos de nuestra comunidad saben que la Generalitat valenciana, con el molt honorable -hasta hace unos días- presidente de la Generalitat valenciana, se ha terminado convirtiendo en un
factor -La Generalitat- de retroceso y de riesgo para la economía valenciana.
La Generalitat valenciana es un factor de retroceso porque destina
recursos a fines que están alejados de las necesidades y un factor de retroceso porque carece de política económica, agraria, industrial.
.
.
Y es un factor de riesgo porque todos los
empresarios saben que contratar con la Generalitat valenciana es una fuerte
inseguridad en el cobro.

La realidad es que en un momento tan difícil como el actual, el Consell está ausente, paralizado, anclado en el futuro, y, obviamente, hoy, es el día más claro para decirlo, totalmente alejado de los problemas alejado de los
problemas de la gente porque solamente ustedes están preocupados en sus problemas, lo que pasa es que no pueden olvidar que sus
problemas también son nuestros problemas.

Los socialistas valencianos pensamos, por tanto, que es tiempo de reformas y de
saneamiento a fondo.
Hay que cambiar de filosofía, hay que recordar que para La Generalitat -y para todos- hay que gastar lo que se puede pagar.
Hay que revalorizar el esfuerzo y la iniciativa de
la ciencia, la innovación y la buena fe y del combate contra la corrupción.
Eso también es economía.
Hay que repensar lo que significa el progreso y la prosperidad, que ya no
puede ni debe ser lo que hemos vivido durante los años pasados.

El saneamiento que es necesario para que La Generalitat pase a convertirse en
un potente agente económico generador de empleo, será para eso realizando una política de austeridad presupuestaria.
Es necesario que se racionalice el conjunto
del gasto del presupuesto.
Esos 16.
000 millones que, ahora mismo, al presidente
de la Generalitat valenciana le gusta hablar para minimizar los contratos de la
Gürtel, hay que racionalizar ese gasto de 16.
000 millones.
Hay que reducir en un
15% los gastos corrientes, como mínimo.
Hay que establecer un objetivo claro de reducción de los organismos, como mínimo, en más de un 50%, con 30, 35 organismos tendríamos más que suficientes.
Hay que eliminar, como mínimo, el 50% de los altos cargos, entendiendo como altos cargos todos
aquellos.
.
.
, directores, gerentes, jefecillos y grandes jefes de todos estos
organismos totalmente opacos.

Esta propuesta previa, además, de ajuste y de austeridad presupuestaria no tiene nada que ver con la
propuesta de contención del déficit.
Estamos hablando de los excesos y de los derroches de los pasados 15 años.
Estamos hablando de cientos y millones de euros de gasto ineficaz en CACSA,
en Radiotelevisión Valenciana, en CIEGSA, empresas que tienen pérdidas, más de veinte veces los ingresos que reciben.
La austeridad y la eficiencia deben
ser una realidad y hay que priorizar el gasto.

La Generalitat valenciana debe contribuir con todas sus fuerzas y capacidad a
la recuperación del flujo de crédito a las empresas y a las familias.
Pagar puntualmente a las empresas es una
forma rápida y efectiva de introducir liquidez inmediata, además, de paso, rebajaríamos el coste de la administración, que tampoco nos vendría mal.
Hay que hacer un plan urgente de reparación de los centros públicos y un plan extraordinario de rehabilitación de vivienda.
Eso podría suponer una auténtica operación de rescate, a gran escala, de las empresas de la construcción.
Un pacto para la productividad y el empleo desde la concertación social que impida una mayor pérdida de los trabajadores ya formados que están todavía trabajando.
Una transformación urgente de la gestión y de los objetivos del Servef, que trabaje con los ayuntamientos y con las
corporaciones locales, que se cambie y que se amplíe la cartera de oferta de programas formativos, la formación y el empleo destinada también para buscar el tránsito de los parados del sector de la construcción que nunca más volverán a trabajar en ese sector y que puedan encontrar otros trabajos.

Son cincuenta medidas que buscan la competitividad, que en una economía moderna ha de basarse en la productividad y no en los salarios bajos.
Por eso,
hay que buscar una alineación de gobierno, empresarios y sindicatos apostando por una fuerte industrialización en clave de conocimiento, innovación, sostenibilidad y tecnología.
Y como instrumentos imprescindibles para esta reindustrialización, hay que recuperar los sectores tradicionales, recuperar los sectores de
nuestra comunidad, refundar el Impiva, el Ivex, revisar el papel de los
institutos tecnológicos, impulsar la exportación e impulsar también los sectores emergentes, las TIC y todos aquellos relacionados con el
conocimiento.
Hay que crear un auténtico sistema de ciencia, de innovación valenciana.
Hay que apostar por el desarrollo de la economía social, sobre todo, en todo aquello derivado de la aplicación de la ley de la dependencia.
Hay que poner en marcha, también, un plan de impulso a la industria cultural.
El objetivo de que el 5% de
nuestro PIB sea destinado a la industria cultural es un objetivo que se puede
conseguir y que podría ser una nueva forma de superar nuestros problemas económicos.
Es hora, también, de superar una política turística obsoleta, que cree únicamente que la realización de los grandes eventos efímeros y sin ninguna planificación estratégica sirve como único reclamo para la actividad turística.

Nosotros proponemos invertir y promover una estrategia turística global, más competitiva, uniendo esfuerzos públicos y privados, basándonos, sobre todo, en la especialización, pero también en la calidad, en la diversificación de los productos.
La costa, la ciudad, los espacios rurales, nuevos productos
turísticos, como puede ser el diseño, la moda, la gastronomía.
.
.
, todo eso es apostar de verdad por el turismo.

En el objetivo de la competitividad proponemos un pacto por el territorio,
sentar las bases de un organismo sostenible, reformar en profundidad el IVHSA -mucho más de estas cosas que nos hizo el conseller Blasco-, reformar en profundidad el IVHSA, plantear una propuesta de liberalización del stock de viviendas de renta libre, ofertas viviendas de protección oficial y fomentar la política de alquiler.

En definitiva, la política económica, entendemos los socialistas valencianos, que la política económica de los últimos 15 años ha sido la de cada vez más deuda, deuda que -ya lo sabemos ahora- no ha servido para lo único que lo podía haber justificado, que hubiera sido más calidad de vida, mejores servicios sanitarios, mejor bienestar para todos.
No
ha servido para eso, sino únicamente para construir una realidad propagandística que -y aquí lo hemos visto- una vez se ha sometido a la primera gran crisis, ha desvelado que esa realidad
construida o era inventada -como nosotros creemos- o era tan, tan débil, que no ha soportado el primer empujón.
La política de los últimos 15 años ha sido la de no responsabilidad, mirar hacia otro lado, y, por tanto, por
eso nosotros ahora pedimos alta responsabilidad, alta competividad.

Creemos, también, en más democracia para que los valencianos y las valencianas puedan elegir un cambio
de rumbo, más democracia para que esta comunidad, de verdad, tenga la economía que se merece, pero también el gobierno que se merece, que no es el que ahora mismo está sentado en el banco azul.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyora presidenta.

Anem a vore, vaig a ser crític amb la proposició que fa el Partit Socialista, però ja li advertisc que no serà una crítica equidistant.
Per a nosaltres, la proposició no de llei té un regust agredolç; dolç, perquè és saludable la preocupació per la situació econòmica, i agre, per dues raons.
La primera és perquè, tot i que es tracta de mesures valencianes, la conjuntura fa un olor d'això de la millor defensa és un bon atac, abans que em diguen alguna cosa jo reaccione.
.
.
Per tant, jo crec
que això, si eixe és l'esperit, estem fent-li un flac favor a les Corts valencianes, perquè estem sempre parlant en clau estatal i no en clau valenciana.
I encara que no fóra eixa la intenció -i eixa és la segona-, les mesures que es proposen es troben en contradicció, la immensa majoria d'elles, amb el
tijeretazo de Zapatero, perquè pressuposen un increment de la despesa pública.

Mire, hi ha moltes mesures positives, no vaig a dir-les totes: preocupació saludable pels efectes de la crisi -ja li ho he dit-; els canvis radicals al Servof, que nosaltres compartíem; la racionalització i austeritat de la despesa pública; el tema del punt 10 ens pareix molt adequat; la facilitació al cooperativisme, etcètera, etcètera, als sectors productius.
.
.
Amb tot això estem d'acord.

Però, anem a vore.
Hi ha un contradicció entres els objectius que volen assolir i els instruments, almenys instruments
financers que fan falta.
Un exemple, la proposta número 3: manteniment i reparació d'infraestructures públiques i socials.
Dos peròs.
Sols manteniment i reparació?
Hi ha una enorme mancança, un dèficit estructurat i acumulat en aquest tipus de declaracions, per exemple a les
escoles infantils, que no estan a la proposta.
Caldria programar un programa de
noves construccions i desplaçar l'oferta privada i substituir-la per oferta pública.
I, ara, un pla a cinc anys.
Com?
(Inintel·ligible) .
.
.
extraordinàries?
I el dèficit?
És impossible dur endavant aquesta proposta dins del marc del retall de les
despeses que s'han forçat.

Després, hi ha moltes ambigüitats.
Per exemple, la 41, quan diu: «Millora de regulació al mercat de treball.
» Pot realment La Generalitat fer-ho, això?
, el tema de les competències?
A més, diu: «Sense apriorismes».
Què vol dir això?
En quin espill ens hem de mirar i en qui hem de convergir en matèries laborals?
Molt poca concreció, no?
O la 16: «Estimular fiscalment la fusió de pimes.
» No hi ha una altra mesura per a incrementar la vida mitjana de les empreses?
Perquè eixa mesura generaria atur.
O la 37: «La modificació de la legislació de les caixes d'estalvi.
» Parlen de professionalitat i eficiència, de representativitat.
Nosaltres pensem que cal reformar amb profunditat
per a fer-les una banca pública arrelada al territori i, de pas.
.
.
Jo no sé com s'alegren tant de les fusions, com la de la CAM, que representa un autèntic despropòsit en tots els sentits, -ací estan el Partit Popular i el Partit Socialista felicitant-se- ni està justificada, ni s'entén com el 40% pot tindre la CAM, quan té la majoria de tots els recursos que es
(inintel·ligible) .
.
.
i, a més, es desterritorialitza.
Jo no sé com poden estar vostés tan contents.

Però, a més, hi han greus mancances en la proposta.
A penes es parla de medi ambient.
No
sols cal fomentar un nou urbanisme -com diuen-, cal establir mesures per corregir l'actual; parlar d'agricultura ecològica, de seguretat alimentària -i tot això no està-, la reconversió ambiental dels (inintel·ligible) .
.
.
industrials, que no es considera; un incomprensible oblit de l'economia verda, especialment tot el tema de les energies alternatives i
renovables.
Només hi ha un pobríssima al·lusió en la mesura 38 d'alinear les activitats econòmiques en la lluita contra el canvi climàtic.
Això, em sap mal dir-ho, però és més propi del llenguatge del Partit Popular que del que deuria ser la seua
alternativa d'esquerres, si no és que no aspiren a això.
Jo espere que sí.

Bé, i finalment, el més important, el finançament.
D'on han d'eixir els recursos per a fer front a les despeses que suposen les mesures que
plantegen?
Vostés demanen en la mesura 42 el mateix nivell de finançament a l'estat, i volen resoldre, a més, el problema del finançament local en la mesura 49.
Si es baixen o s'eliminen els impostos directes fent-los menys progressius -com ha fet el Partit Popular ací i com ja han fet vostés a l'estat-, si s'apugen els impostos indirectes, si es retallen els salaris, si es retalla la
despesa pública i es retalla la despesa social, com volen fer-ho això?
No sé, a la millor, han descobert la pedra filosofal, eh?
, o la quadratura del
cercle.
Jo no ho entenc molt això, però.
.
.

L'única referència que fan a esta qüestió diu: «Harmonitzar la nostra fiscalitat als nostres països clients.
» Perdone'm, això què significa?
Es pot ser més ambigu?
Qui són els clients?
Clients de què?
, de sabates?
, de cotxes?
, de cortines?
, d'adossats a quinquagèsima línia de costa?
De què estem parlant?
No es pot anar a missa i repicar les campanes.
No es pot
retallar les despeses i augmentar-les alhora.
No es pot fer una cosa a Madrid i
ací dir quasi el contrari.
No es pot fer una política de dretes i seguir considerant-se d'esquerres.
No s'apuren, eh?
, nosaltres procurarem mantindre la coherència, i esperem, pel bé dels ciutadans afectats per la crisi, acabar coincidint.

De moment, i en aquest cas, no podem recolzar la seua proposta fins que
assolisca una coherència que creguem que no té.
No tarden, eh?
, pel seu bé i pel de tots.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Senyora Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

Señor Torró, lamentar que no vayan a apoyar esta propuesta.
Y sólo aclararle, por la duda que ha planteado, que, evidentemente, no solamente
esta propuesta no está presentada de forma.
.
.
de la mejor defensa es un ataque; todo lo contrario, el espíritu es proponerlo para aquí.
.
.
Y, precisamente, como usted ha dicho, algunas de ellas son incompatibles con
el decreto ley, porque es una propuesta realizada antes y porque,
evidentemente, es una propuesta pensada en lo que hay que hacer aquí, y no tiene nada que ver.

Por otro lado, agradecer su declaración de que no va a jugar a la equidistancia, porque, afortunadamente, no todos
somos iguales, y por tanto, no podemos estar todos a la misma equidistancia.

Nada más y muchas gracias.
(Veus)

La senyora presidenta:

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyors diputats.

Senyores diputades.

El Grup Parlamentari Compromís es va a abstindre en esta proposició no de llei.
Hem començat a pensar i a pensar moltes de les coses que saben que compartim amb el seu
grup parlamentari i que, de fet, no és la primera vegada que se debaten ací.
Però a mi m'ha preocupat el començament del discurs que ha fet la senyora Moreno.
Deia que era un «debate marciano» i, bé, ho argumentava en la situació que estem vivint avui ací, i que no podria aplicar-lo este govern.

Doncs, home, és preocupant la situació que estem vivint ací, però, també, que s'admeten que les mesures -moltes de les que estan en aquesta proposició no de llei- entren en clara contradicció amb el que el govern estatal ha aprovat en mesures econòmiques.
Per tant, també podríem dir que això seria un debate marciano, no?
, quan un ve a dir ací que estes mesures no podran ser aplicades pel govern i, damunt, entren en
contradicció en el que van dir vostés a Madrid, però com que ho van presentar abans que esta, doncs la podrien haver esmenat.
Almenys, per a no fer-nos sentir el que jo crec que tots hem sentit, i ho hem
sentit -i ho compartim- que, doncs, s'ha dut ací un debat per a d'alguna manera treure un pit que després no se té.
Per què?
Perquè esta proposta està plena de manca de concrecions i claredats.
I moltes han dit -i en tot hem coincidit- sobre, per exemple, la manera en què vostés enfoquen aconseguir al mateix nivell el finançament per càpita que la resta de comunitats, quan això és una qüestió que també ha depés de vostés.

O, per exemple, quan diuen: «Harmonitzar la nostra fiscalitat», però parlen amb els nostres països clients.
I sempre ho diguem i ho repetim: Espanya, a nivell europeu, és la penúltima en pressió fiscal.
Amb qui volen vostés harmonitzar-se?
Això també ha depés de vostés.

O moltes de les qüestions que se plantegen parlen de programes d'incentius i de beneficis fiscals, però mai de penalitzacions, i això ens preocupa.
Ens preocupa perquè, aleshores, no trobem d'on es pensa treure els diners.
Algú ha parlat d'una pedra màgica, i jo sempre dic la gallinita de los huevos de oro, que sembla ser que sempre és Camps, quan, en totes les propostes que fan ací, no se sap mai d'on va a treure els diners perquè sembla que tinga una manera d'inventar-los, però que, en esta, també deixa ben clar que vostés no saben d'on van a treure els diners.

Parlen, per exemple, en la proposta, de millorar la regulació del mercat del treball.
I nosaltres, açò ens fa tremolar.
Tremolar, perquè de sobra saben vostés que hi ha un debat pendent sobre com van a actuar, com a govern central, en
una possible regulació del mercat de treball i les conseqüències que podria tindre en esta societat.

Parlen d'invertir recursos públics en l'oferta turística, però sí que especifiquen literalment que el seu objectiu és que es consolide i es recupere la «segunda residencia» a nivell espanyol i europeu.
I això, doncs, no ho compartim amb vostés.

Sincerament, nosaltres creguem que som més capaços de consolidar una oferta turística molt més enllà que que hagen de vindre els residents europeus, o també de l'àmbit estatal, per a viure en vacances en els nostres municipis.
Perquè d'ahí ve la primera proposta que fan vostés, que és reactivar el sector de la construcció d'edificacions, evitant la brusquedat del seu ajust.
I ahí vosté ha dit una cosa, ha dit: «Rescate a gran escala de las empresas de la construcción.
» Doncs, açò, també, a nosaltres ens preocupa, i ens preocupa perquè evidencien vostés la voluntat de no redefinir les polítiques de construcció massiva que han fomentat els governs del Partit Popular, però que, amb la legislació que vostés -el Partit Socialista- han deixat que se poguera utilitzar, no han lluitat contra la urbanització desaforada que hi hagut en les diferents comunitats.

Parlen, per exemple, també, de modificar la legislació en matèria de caixes d'estalvi, per a potenciar la professionalitat i l'eficàcia -principis que han de regir la seva gestió-.
I vostés, com a membres dels consells d'administració -del seu partit, nomenats per vostés- en les caixes d'estalvi, han afavorit que, a dia d'avui, les caixes d'estalvi valencianes estiguen en esta situació crítica.
I han segut responsables també vostés, perquè no solament han fet competir les caixes d'estalvi valencianes, sinó que han lluitat prou poc dintre de l'àmbit de professionalitat que sembla que fan gala de tindre, han lluitat poc
perquè mantingueren els seus objectius socials i sí afavorir, doncs, el sector d'especulació, etcètera, amb -ja dic- el suport de les caixes d'estalvi.
Vostés estaven ahí també.

Per tant, totes estes coses que no compartim, o que creguem que sí, però que no estan clares, i per tant, no tenim per què donar-les per fetes, vénen.
.
.
hi han oblits que tampoc nosaltres podem permetre, i són els oblits que fan que estigam, a dia d'avui, enfrontats políticament amb el Partit Socialista en general, no amb el PSPV, sinó enfrontats políticament amb el Partit Socialista.

Vostés -i això són oblits que jo volia dir-li, espere que en açò vostés diguen que ha segut una errada- no parlen ni de la lluita contra el frau fiscal, no parlen ni de la lluita
contra l'econòmica submergida, ni parlen tampoc d'una imposició fiscal, més que -ja dic- d'aquestes coses que vostés diuen en la seua proposició no de llei que són incentius i beneficis fiscals.
És a dir, vostés.
.
.
, una imposició fiscal justa, justa sembla ser que els fa por.

De fet, el senyor Rodríguez Zapatero diu que no toca, -no sé si vostés compartixen açò- que hi haja una pressió fiscal justa que parle de qui ha de parlar per a trobar l'equilibri social.
A la millor no estan d'acord, i creuen que ara no toca.

O el frau fiscal i l'econòmica submergida?
No se pot parlar amb el Partit Socialista d'açò.
Hi han moltíssimes proposicions no de llei que han votat vostés en contra -ja dic- a nivell estatal que anaven a lluitar contra el frau fiscal i l'economia submergida.
Però és que resulta que esta comunitat en açò som els que no podem exemples, perquè ni lluitem contra el frau fiscal i els nostres índexs d'economia submergida són molt alts.
A vostés això se'ls ha passat desapercebut en la seua proposició no de llei.

Potser passe, com els passa en Madrid, que no estan a favor de fer estes coses.
I quan no se fan estes coses que són les que cal parlar, també ací i també allà, és pel que no anem a obtindre els recursos suficients per a fer moltíssimes de les coses interessants que proposen vostés, a l'igual que proposem nosaltres, i aleshores cal recórrer a les injustícies socials, que és el que està passant.

I nosaltres és per això que no podem agafar-nos de la mà.
.
.
, doncs no diguem de les persones que parlen de les misèries i de la immoralitat quan tenen molt a callar, però tampoc ens agafarem de la mà de qui fa gala d'una hipocresia brutal.
I d'hipocresia, perquè no se pot quedar com que no ha passat res amb aquells que, sincerament, negaren
la crisi i, després de negar la crisi, digueren que estàvem sortint de la crisi, tot sense passar per la crisi.
.
.
no és lògic.
Però tampoc amb els que se suposa que eren el govern que més mesures d'avanç social havien fet, i ara resulta que fan un exercici d'injustícia social brutal, a més, a més, posant en una dificultat enorme d'aquells que volen retombar la situació.
Perquè a nivell de discurs mediàtic vostés l'han guanyat diguent que estaven a la desesperada i que l'exercici ha de ser solidari.
Demanen solidaritat justament a aquells que ni
tenen per què pagar la crisi, ni l'han provocada.
I, a més, pense de sobra que bastant solidaris han segut amb els governs que han
tingut.

Diuen que no se pot comparar en les polítiques del Partit Popular.
Doncs no, sincerament la crisi econòmica que estem patint en esta comunitat és molt més greu perquè hi hagut un plus, un plus d'irresponsabilitat política i, a més, tot allò agafat de la corrupció.

Perquè el que passa en aquesta comunitat en el tema de la corrupció és clara, la corrupció emprobrix a la societat, i l'empobrix realment.
No és una qüestió metafòrica, ni invisible: l'empobrix.
I això és el que ha passat.
Nosaltres -esta comunitat- som molt més pobres, pobres, perquè hi ha corrupció en el nostre govern.
I és pel que tampoc aplaudirem mai a un govern que està, a dia d'avui, no solament paralitzat, sinó vivint un altre món, un univers paral·lel interplanetari del que difícilment sortirem, si no cau el cap visible d'aquest govern.
Un cap que, a dia d'avui, no està en els seus muscles, sinó està en altres òrbites, com si d'un planeta es tractara.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Señora Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

Gracias, señora presidenta.

Señora Mollà, lamentar también que no vayan a respaldar la propuesta.
Decir que creo que hemos adelantado el
debate que iba a tener mañana lugar aquí, en estas Cortes.
La propuesta que estamos votando es una propuesta de un
cambio de modelo, lo que pretendemos que sea un cambio de modelo, un cambio de
modelo estructural.
La propuesta de reducir el déficit es algo puramente coyuntural y esas medidas son coyunturales y nosotros
planteamos un cambio de modelo económico estructural.

Por tanto, insisto, lamentar que no lo vayan a apoyar y el debate de las
propuestas de Madrid, aquí, nos da gusto siempre debatir sobre lo de aquí, lo que hay que hacer aquí, lo que debe hacer el gobierno valenciano.
Mañana debatiremos sobre lo que se ha hecho en Madrid, defenderemos lo que se ha
hecho en Madrid, en definitiva, mañana, el debate que quiere hacer mañana el Partido Popular para que no se hable de la ausencia de gobierno que ha
permitido los 600.
000 parados en esta comunidad.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies.

Molt breument, el problema, potser, és que nosaltres no creguem que siga un problema conjuntural sinó estructural, i fa molt de temps que el Partit Socialista ens va dir que seria
capaç de reformar les estructures que han caigut i han fallat, i moltes d'elles degudes a aquest índex que déiem de ser els penúltims en pressió fiscal, de fer estes polítiques de xecs, de regals, de beneficis que vostés parlen en la seva proposta, simplement de programes d'incentius i beneficis i no del que creguem que s'ha de parlar, de penalitzacions, també, de l'economia submergida, del frau fiscal i, per tant, com contraposem els models
perquè vostés pensen que la cosa és conjuntural i nosaltres creguem que és estructural, també volem una reforma, no solament en les polítiques del govern central sinó ací.
Per tant, les conjuntures, doncs no les acceptem en un debat de política econòmica.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Ahora sí, señor Marí.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, presidenta.

Señorías.

Ha comenzado la señora Moreno diciendo que este debate era marciano.
En parte es normal, estamos
debatiendo el programa económico del PSOE.
¿Cómo no va a ser marciano?
Es absolutamente normal.
(Aplaudiments)

Además de marciano han conseguido, usted, exactamente, los mismos apoyos ahora que
consiguió en la presentación pública de este programa a los medios, etcétera.
Ninguno, ninguno se va de aquí sin un solo apoyo que no sea socialista, los mismos que tuvo usted el día 11 de mayo porque yo, la verdad, es que me tuvieron que decir que se había presentado el programa económico del Partido Socialista.
Nadie, ningún empresario, ni ningún agente social, nadie me comentó lo más mínimo respecto a éste.
Es más, yo dudo mucho que las medidas que están aquí incluidas sean conocidas por ustedes, lo dudo mucho.

Señora Lloret, ¿cuántas medidas tiene el programa que acaban de presentar en materia de turismo?
¿Cuántas?
Diga un número al azar.
(Veus de fons)

Ahí está, voy a ponerlo más fácil.
Señor Sanmartín, ¿cuántas tiene en materia de agua?
¿Cuántas tiene en materia de agua?
Ninguna.
La palabra «agua» no sale en todo el programa económico del Partido Socialista.
Ni la palabra «agua» ni la palabra «hídrico» ni nada por el estilo.
Han hecho ustedes un programa económico para la Comunidad Valenciana que obvia, absolutamente, la palabra «agua».
Hay que tener mérito, eso sí que es marciano, señora Moreno, eso sí que es marciano.
(Aplaudiments)

En fin, en realidad este programa viene a ser lo mismo que las cuarenta medidas
que debatimos aquí en febrero del año 2009, entonces eran cuarenta, ahora son cincuenta, el éxito es el mismo, sólo que con unos cuantos cambios desde entonces.
Desde entonces ustedes, los
socialistas, han dilapidado el poco crédito que les quedaba ya en febrero del 2009.
Desde entonces la situación en España es bastante peor que la de entonces, responsabilidad suya, de los socialistas,
encabezados por su secretario general, y desde entonces las políticas que nos proponen no tienen que evaluarse en el plano teórico sino que son perfectamente constatables en la realidad.

Ese es el punto esencial de todo su programa, de toda mi intervención sobre su programa.
Se resume en una pregunta, ¿cómo es posible que ustedes, los socialistas, que son los autores de las políticas más antisociales de la historia democrática española, que son los responsables del empobrecimiento más vertiginoso que ha sufrido la España reciente, que son los causantes de las más altas tasas de paro de nuestra historia, como es posible que ustedes, los
socialistas, con estos antecedentes, se presenten como los salvadores de la
economía española y de la economía valenciana?
Es incomprensible, es, de nuevo, marciano.
(Aplaudiments)

El problema no son las medidas que nos proponen, con algunas de las cuales
estamos tan completamente de acuerdo que las venimos aplicando desde hacer años, tanto los gobiernos del presidente Camps como los de sus predecesores.
El
problema es que ustedes carecen de cualquier tipo de credibilidad para
desarrollar políticas con un mínimo de seriedad.
Cambian constantemente de criterio y, lo que es peor, falsean
constantemente la realidad.
Nadie confía ya en ustedes, nadie, ni los mercados, ni los ciudadanos, ni los líderes internacionales, absolutamente nadie.
Por ello, se lo digo muy claramente,
señora Moreno, si usted y sus compañeros quieren nuestro apoyo sólo tienen que hacer una cosa, dejar de hacer y de proponer políticas socialistas, mientras las hagan no tendrán nunca nuestro apoyo.
(Aplaudiments)

Y estamos en desacuerdo con sus políticas porque es política socialista meterle el bajonazo que le han metido a los pensionistas españoles y nosotros no estamos dispuestos a apoyarlo, porque es política socialista subir el IVA, el impuesto más injusto, el impuesto menos redistributivo, el impuesto que padecen,
fundamentalmente, las rentas más bajas, porque es política socialista el sablazo que con alevosía y ocultación le acaban de meter a más de 8.
000 municipios españoles denegándoles el acceso al crédito, eso es política socialista y no la medida 48 de las que ustedes nos proponen que propugna
una mayor autonomía municipal sin ingerencias de otras administraciones, pero sí les acaban de negar el crédito a los ayuntamientos y, ¿hablan ustedes de no ingerencia en otras administraciones?
(Aplaudiments) De nuevo, marciano.

Puestos, además, a hacer unas cuantas preguntas de estas medidas, señora Moreno, ¿por qué estrangulamos la financiación municipal y no estrangulan la del estado, que es lo que acaban de proponer?
¿Es que son menos importantes los servicios sociales que prestan los
ayuntamientos en España que los que presta el estado?
(Aplaudiments) ¿Por qué no disminuyen ustedes, señora Moreno, el acceso al crédito del estado?
¿Por qué no limitan las emisiones de deuda pública del estado y limitan el acceso al crédito de los ayuntamientos?
¿Qué pasa?
¿Qué los ayuntamientos son administraciones de cuarta y ustedes, la administración del estado, la administración socialista, resulta que es la mejor del mundo mundial interplanetario?
No, señora Moreno, no.
Así no se hacen las cosas y la prueba de ello es que sus propios alcaldes, los
alcaldes socialistas, gente que está al frente de sus ayuntamientos y que algo de contacto con la realidad tienen,
le han obligado a Zapatero a rectificar en menos de veinticuatro horas, a
rectificar.
Lo que hicieron ustedes ayer no fue una fe de erratas, aunque todo
lo que hacen ustedes es una errata.
Lo que hicieron ustedes ayer es una auténtica corrección, una rectificación en toda regla, un bandazo -en palabras del presidente del gobierno-.
Ustedes, con las cincuenta medidas que nos proponen hoy, no hacen más que disfrazar de obviedades, de plagios, de reiteraciones, su absoluta
incompetencia, su falta de realismo, su carencia de seriedad y su impotencia
ante la crisis.
Y nosotros no estamos dispuestos a apoyar esas políticas y por eso vamos a rechazarlas.

Vamos a rechazarlas, además, por una cuestión muy clara, señora Moreno.
Ustedes estas políticas no las proponen por negligencia, ni por simple ignorancia inexcusable,
ustedes, los socialistas, en todo esto han actuado con dolo, a sabiendas y a
queriendas.
Han actuado con un perfecto consentimiento, con una plena
advertencia casi canónicos, señora, mire que les hemos avisado, mire que les ha advertido el FMI, la OCDE, la
Unión Europea, la Comisión Europea, los expertos internacionales, hasta sus propios compañeros les han advertido diez mil veces que la política que estaban llevando nos llevaban al desastre y ahí han seguido, ahí han seguido -ríase usted, pero mejor le llama por teléfono ahora al señor Jordi Sevilla, por ejemplo, y se ríe usted con él de lo bien que van estas medidas y de donde nos han llevado, señora Moreno.

Durante todos estos años nos han dicho una cosa y la inversa, sin solución de continuidad, nos han quitado con una mano lo que nos dieron con la otra, y
han hecho exactamente lo contrario a lo que prometieron sin darnos la más mínima explicación y todas estas medidas lo demuestran.
Hablan ustedes de armonizar nuestra
fiscalidad con nuestros países clientes -medida 40-, y al mismo tiempo suben el IVA turístico para que, precisamente, los ciudadanos de nuestros países clientes se lo piensen antes de venir a España y se queden en su casa que tiene un nivel turístico inferior.

Hablan ustedes de alinear las actividades económicas a la lucha contra el cambio climático -medida 38-, y les he de reconocer una cosa, las emisiones han bajado, pero precisamente
han bajado porque han pegado un bajonazo tremendo las actividades económicas que producían las emisiones.
Esa es su política de lucha contra el cambio climático, cercenar la actividad económica para que no haya emisiones.
Si no hay industria no hay emisiones, eso es lo
que están consiguiendo ustedes.

Hablan ustedes de alcanzar un mismo nivel de financiación per cápita que el resto de las comunidades autónomas -medida 42-, y tienen el descaro, además, de decirnos que es un objetivo irrenunciable al que renunciaron tras una
llamada de teléfono y ahora pretenden colocarnos de nuevo la mercancía, señora Moreno, ¿con qué nos quedamos?
¿Con el objetivo irrenunciable, con la renuncia o con esta corrección de la renuncia?
¿Esta irrenunciabilidad, señora Moreno, es igual que la irrenunciabilidad del trasvase Tajo-Segura que
tardaron ustedes una sesión de Cortes Generales en renunciar a ella?
¿Es la misma?
¿Van a recuperar el trasvase Tajo-Segura?
Porque desde luego en las medidas no
aparece -ya les he dicho que ni Tajo-Segura, ni Ebro, ni nada.

Hablan ustedes de promover el ahorro suficiente como base de una economía en crecimiento sano y vaya si los españoles están ahorrando, más que nunca, nunca han tenido tanto miedo al futuro y, además, suben los impuestos sobre el ahorro, lo suben entre un 6% y un 18% en el
impuesto de la renta de las personas físicas.

Mire, señora Moreno, estas medidas no tienen nada que ver, nada que ver, con las políticas que ustedes practican.
Ustedes dicen una cosa y hacen la contraria y, por
eso, por todo eso, nosotros no las vamos a apoyar.
Se queda usted también sin nuestro apoyo, a él se une el voto en contra de los compañeros de Izquierda Unida y a él se une la abstención.
.
.
(veus de fons) -son compañeros, diputados, sí señores, no son ustedes los únicos diputados de la cámara.
Somos todos diputados, nuestro voto vale lo mismo-.
Se quedan con ese voto en contra, con el nuestro y con la abstención de Compromís.

Yo creo que para el siguiente programa en vez de cuarenta, en vez de cincuenta,
sesenta medidas, se llevarán el mismo regalo.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la señora Moreno para el turno de réplica.

La senyora Moreno Fernández:

Gracias, señora presidenta.

Señor Marí, usted también está empeñado en adelantar hoy el debate de mañana.
Yo entiendo, en su caso sí que entiendo su felicidad porque por una vez va a tener, no van a estar ustedes
solos y van a estar con más gente, pero no se adelante, eso lo debatiremos mañana.
Yo entiendo también que usted ha sido incapaz de rebatir en serio este programa porque poco puede
usted decir.

Cuando usted me criticaba a mí porque yo les he dicho que el debate era marciano y decía usted los que fueron a la presentación del programa.
Mire, es marciano, por no decir vergonzoso, por no decir
vergonzoso lo que está pasando el presidente de la Generalitat valenciana, el vicepresidente, no sé cuántos consellers, no sé cuántos diputados, es vergonzoso y marciano, sí señor Marí, vergonzoso y marciano.
(Aplaudiments)

Y dice usted.
.
.
yo lo siento, porque si todas las cosas que dice usted en esta
tribuna están tan fundamentadas como lo que ha dicho sobre la presentación del programa económico socialista usted mismo se ha desprestigiado porque yo creo que el señor Rafael Ferrando, de la Cierval, poco tiene de socialista, seguramente, no le
he preguntado nunca.
Yo creo que la Confederación Económica de Castellón de empresarios, la Confederación de Empresarios de Alicante, la Confederación de Empresarios de Valencia, los rectores, o sus representantes, de todas las
universidades, incluida la católica, señor Marí, la economía social, ¿sigo?
Hasta directores de alguna empresa pública del Partido Popular, de La Generalitat del Partido Popular, estaba en esa
presentación, señor Marí.
Si todo está igual de fundamentado usted mismo se ha desprestigiado.
Si no lo sabía cállese y, por lo tanto, deje de decir esas cosas.

Mire, usted dice: «El éxito del programa económico que ha presentado aquí.
.
.
».
Y usted mismo, usted mismo, ha hecho mención a las cuarenta medidas que presentó Jorge Alarte en el palau de la presidencia, el 7 de enero del 2009.
Mire, pues
se lo voy a recordar yo.
Esas cuarenta medidas que se presentaron el 7 de 2009,
¿sabe para qué sirvieron?
Para que ese gobierno, que hasta el día 7 de enero se había negado a decir que hiciese falta una sola medida en esta comunidad hecha por
el gobierno, este gobierno tuvo que en dos días, aprisa y corriendo, inventarse eso del plan Confianza, que se presentó, precisamente, después que el secretario general de los socialistas valencianos presentara las
cuarenta medidas, porque hasta ese día el gobierno valenciano decía que la culpa es de Zapatero, que lo haga Zapatero, y no querían asumir ninguna de esas medidas.

Mire usted por dónde que el día 11 de mayo el secretario general de los socialistas valencianos presentó estas medidas.
Por cierto, léaselo usted, sí que habla del agua, lo que pasa es que como usted habla de oídas, ahora se lo daré para que lo busque, sí que habla del agua.
No le voy a decir en qué número, en qué medida, para que se lo lea entero, pero léalo y verá como sí que está.
(Aplaudiments)

Pero fíjese usted si ha servido para algo este programa.
Presentamos el día 11 de mayo las cincuenta medidas, de las cuales los medios de comunicación de lo que más se hicieron eco, porque es lo más necesario, es del plan de racionalización de las administraciones públicas y de la reducción del 50% de los altos cargos.
¡Anda!
Esa misma semana, de repente, el presidente Gerardo.
.
.
, el vicepresidente Gerardo Camps -se me ha escapado, perdón, con permiso de Rita-, el vicepresidente Gerardo Camps presentó una cosa que dijo algo así como que era un plan de reestructuración de los altos cargos.
Vergonzoso, vergonzoso, porque, claro, plantear que va a
reducir la administración con 114 millones, en tres años, diciendo que elimina fundaciones que no existen.
¡Claro!

Pero, ¿por qué lo hizo el señor Gerardo Camps?
Porque se dieron cuenta que era una vergüenza, que cuando hasta el principal partido de la oposición que se va a presentar con este programa a las elecciones, presenta un programa
diciendo que hay que reducir gastos, será que no es necesario.
Cuando todo el mundo promete gastar, la oposición dice, no, voy a reducir.

Porque esta reducción que se plantea de forma estructural, no fruto de un déficit, de un compromiso europeo, de una reducción de déficit, que es de lo que hablaremos mañana.
Este programa lo que plantea, que lo intentado plantear antes, es de un
modelo equivocado en esta comunidad, un modelo, que es éste, donde lo rojo es España, lo azul como siempre son ustedes, y desde que gobierna Camps, lo azul, que es
el crecimiento del producto interior bruto, desde que gobierna Camps lo azul
está por debajo de lo rojo.
Excepto, esto sí, excepto en el que cae, excepto en el que cae, que es el año que ha caído, donde ha caído mucho más en esta comunidad que en la valenciana.

Sí tiene que ver, señora diputada, sí tiene que ver.
Hablamos de modelos económicos impulsados por la Generalitat valenciana, que puede servir o para impulsar
un determinado modelo económico, o para retroceder o para paralizar, como hace éste, cuando un gobierno como éste no paga 1.
500 millones de facturas a los proveedores de esta comunidad, un
gobierno como éste paraliza la comunidad.
Sí tiene que ver lo que hace la Generalitat valenciana y su gobierno.
Y sí tiene que ver el debate de hoy y lo que ha pasado con el juez Pedreira.
Sí tiene que ver porque este gobierno lleva desde el mes de febrero, que se encausó, implicó o como sea, que el señor presidente de la Generalitat valenciana se vió implicado en un tema del juzgado, desde ese día el banco azul se paralizó y los valencianos y las valencianas.
.
.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

.
.
.
sufren solos y en su gobierno que les acompaña.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Marí.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias presidenta.

Señora Moreno, yo no necesito salir ahí ni ocupar tanto tiempo para seguir con mis esto.
.
.
No hace falta que me.
.
.
, no hace que me dé nada, tengo aquí el programa suyo, porque yo tengo por costumbre leer las cosas que dicen.
Y, se
lo reitero, la palabra «agua» en la proposición no de ley que han presentado no está.
Al final de su programa, (remors) al final de su programa están las 50 medidas.
Y en esas 50 medidas tampoco está y en el resto del documento.
.
.
¡Señora Moreno!
No me haga comprobarlo.
Si quiere nos jugamos algo que la palabra «agua» no está en las 50 medidas.
Ahora luego los vemos.
(Remors) Ahora luego lo vemos.
No está.
Y en la proposición no de ley que han presentado hoy nos está.

A ustedes el agua les da lo mismo, pero no pasa nada, estamos nosotros,
tranquila, no se preocupe.

Mire, señora Moreno, no ha habido ni un solo comentario, ni uno, de los agentes económicos y sociales relativos a esto.
Que estuviera gente, personas muy respetables
que van a esa presentación, sólo les faltaría.
Algunos de ellos les traen el cargo, como es a los empresarios, a los
representantes de los empresarios, como es a los representantes de los
sindicatos.
Por supuesto que tienen que ir.

¿Comentarios?
¿Qué había despertado la más mínima, la más mínima reacción?
Su programa pasa como todo lo que hacen ustedes, sin pena ni gloria, y si no
pasa así lo que dan es pena, no gloria.

Eso es todo lo que tengo que decirles.
(Remors) Ya les reitero, cuando quieran traen, en vez de 40, en vez de 50, 60, y acuérdense para entonces de meter la de «agua».

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Marí.

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 33; votos en contra, 45.
Queda desestimada la proposición no de ley.

Señorías, el pleno se reanudará a las cinco y media de la tarde.

(Se suspén la sessió a les 15 hores i 35 minuts)

(Es reprén la sessió a les 17 hores i 30 minuts)

Pregunta 833 al conseller de Presidència, senyor Vicente Rambla Momplet, que formula la diputada senyora Marina
Albiol Guzmán (Agrupació de Diputats i Diputades No Adscrits) (RE número 59.
213).

La senyora presidenta:

Pregunta número 692, formulada por la diputada doña María Dolores Botella.
(Veus) Decae.
(La senyora presidenta colpeja amb la maceta) (Veus)

Pregunta número 793, formulada por don Andrés Ballester.
Decae.
(La senyora presidenta colpeja amb la maceta) (Veus)

Pregunta número 733, formulada por la diputada María Isabel Lloret.
(Veus) Decae.
(La senyora presidenta colpeja amb la maceta)

Pregunta número 798, formulada por la diputada Nuria Espí.
(Veus) Decae.

Pregunta número 840, formulada por el diputado José María Pañella.
(Veus) Decae.

Pregunta número 842, formulada por la diputada señora Mollà.
Decae.

Señorías, continuamos con la pregunta 219, formulada por la señora Oltra.
(Veus) 781.
Decae.

Pregunta número 833, formulada por la señora Marga Sanz.
Decae.
(Veus) ¡Ah!
, perdón, perdón.
Autorizada.
Que formula la señora Albiol (veus) a la consellera de Justicia y Administraciones Públicas.
¡Señorías!
, ¿son tan amables de guardar silencio, por favor, para que la señora Albiol pueda formular su pregunta?

La senyora Albiol Guzman:

Sí, senyora presidenta.

Qui m'ha de respondre la pregunta?
(Veus) Sí.

Bé.
El Partit Popular va prometre fa ara quinze anys que el País Valencià anava a ser capdavanter a l'estat espanyol, a Europa i al món sencer, que tots ens envejarien i que el nom del País Valencià arribaria a tots els racons d'Espanya, des de Finisterre fins a cabo de Gata.
¡Enhorabona, ho han aconseguit!
Ara tot el món sap situar-nos en el mapa.
Això sí, en el mapa de la corrupció.
No hi ha ciutadà o ciutadana de l'estat espanyol que no conega al president Camps, al desterrat Ricardo Costa, a
Carlos Fabra o a Rita Barberá.
S'han fet famosos.

Les seus fotos són portada de El País, de Público, però també de l'ABC, El Mundo o de La Razón.
Són els grans protagonistes dels programes d'humor de les televisions estatals.
I, per descomptat, els informatius de
qualsevol cadena de ràdio i televisió dediquen bona part del seu temps a informar a la ciutadania de la suposada
trama de finançament il·legal del Partit Popular, de Gürtel i de la imputació del president Camps per suborn.

Per això, li preguntem, Esquerra Unida pregunta: quina ha estat la cobertura informativa
per part de Canal 9 sobre el cas Gürtel?

Gràcies.

La senyora presidenta:

¿Se va a proceder a la contestación de esta pregunta?
Decae la pregunta.

Pasamos.
.
.
Interpelación al conseller.
.
.
(Veus) Señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé.
En primer lloc, dir que em pareix una falta de respecte a aquesta cambra que
la meua pregunta no puga ser contestada perquè no està el conseller o la consellera a la qual li pertoca contestar.
De totes maneres,
m'agradaria contestar a mi perquè jo sí que he de dir.
Val?

I és que sembla que només hi ha un mitjà de comunicació en tot l'estat que no s'ha assabentat de la magnitud de la trama Gürtel, i és Canal 9 eixe mitjà de comunicació.
(Veus)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Señorías.
.
.
(Veus)

Señor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Señorías, por favor.

El senyor Morera Català:

Nosaltres estàvem ací fora de l'hemicicle, estàvem mirant que els consellers no havien comparegut per a fer les nostres
preguntes.
Este matí hem començat amb vint minuts de retard.
I portem tres minuts de retard que estàvem ací fora esperant que arribaren els consellers.
Crec que les nostres preguntes han
de ser substanciades en bona lògica parlamentària.

I per això demanem que se puguen substanciar les nostres preguntes, ja que una de les
preguntes del nostre grup no es podrà substanciar per incompareixença de la consellera i del conseller Mario Flores.

Per tant, demanem que les nostres preguntes.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
un retard de cortesia de tres minuts és correcte.
El que ha passat este matí de vint minuts és incorrecte.

La senyora presidenta:

Vamos a ver.
Señor Morera, esta mañana se ha comunicado a los portavoces que el pleno se iba a retrasar.
Esta
presidencia.
.
.
.
Y a usted personalmente se le ha comunicado que el pleno se iba
a atrasar.
Lo que no se puede es que un pleno se convoque a las cinco y media y
a las cinco y media el que tiene que preguntar no esté y el que tiene que contestar tampoco.
(Veus i protestes)

Mire, el salón de plenos es.
.
.
Perdón, señorías, perdón.
(Veus) ¡Señorías, por favor!
¡Señorías, por favor!
El salón de plenos es aquí dentro, no es en los pasillos.

Entonces.
.
.
Señorías, por favor.
Señora Noguera.
No se van a asentar precedentes, y cuando no se está para preguntar, la pregunta decae.
Y eso es así.
(Veus)

Y ahora.
.
.
Señor Luna.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señora presidenta.

Es cierto que esta mañana ha tenido usted, igual que el vicepresidente primero, la gentileza de llamar
a los portavoces para comunicarnos que iban a llegar tarde al pleno.
Y nosotros
hemos tenido la gentileza, entiendo yo, igual que el resto de los portavoces,
de aceptar por cortesía que ustedes iban a llegar tarde al pleno.

Supongo que no sería descabellado solicitar de la presidencia la misma gentileza para los que
tienen que preguntar y para los que tienen que responder.
No una gentileza de
veinte minutos como esta mañana, sino una gentileza de un minuto o dos minutos, como ha sucedido esta tarde.

Pero si las reglas del juego van a ser esas, aceptamos todas las reglas del
juego.
Lo lamentable es que su señoría, como presidenta, haya decidido subrepticiamente y sin avisar, cambiar las
reglas del juego en mitad de la carrera, porque si veinte minutos de cortesía son aceptables por la mañana, tres minutos de cortesía son aceptables por la tarde.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Vamos a ver.
Señor Luna, me parece una descortesía total sus palabras.
Aquí.
.
.
Señora Noguera, la llamo al orden por primera vez.
Señor Luna, vamos a ver, aquí nadie cambia las reglas del juego, porque las reglas del juego de este
parlamento es el reglamento de la cámara, el reglamento de la cámara.
Si ustedes hubieran pedido que el pleno se atrasara, esta presidencia
seguramente lo hubiera atrasado.
Aquí nadie se ha dirigido a esta presidencia para que se atrasara.

Entonces, vamos a continuar, y no hay ninguna diferencia.
Señorías, continuamos: Interpe.
.
.
Señores diputados, interpelación al conseller de Educación.
.
.
(Veus) Perdón.
Señor Torró.
Señor Mata, le llamo al orden por primera vez.
(Veus) Pues si quieren hablar los dos, se salen al pasillo.

Señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Senyora presidenta, anem a vore, independentment de les raons que vosté està adduint, que poden ser compartides o no, jo no les compartisc, crec que
perfectament podia haver-hi hagut un cert temps de cortesia.
Però inclús tenint en compte o acceptant les seus raons, el que no és raonables és que els que iscam perjudicats en este cas som nosaltres, que només tenim una pregunta i que la formulem però no hi ha ningú i damunt no se contesta perquè ni tan sols està el conseller.
No té ningun sentit.

Per tant, jo, si vol castigar als que no estaven, no ho compartisc, però ho puc entendre.
Però que ens castigue als que sí que estem en eixe moment per a fer la pregunta és absolutament incomprensible.

La senyora presidenta:

Señores diputados, creo que aquí no hay ningún grupo más castigado que otro.
Todos los grupos hoy no han podido formular las preguntas,
primero, porque no estaba quien la tenía.
.
.
o porque el que tenía que contestar no estaba.

Señorías.
.
.
Perdonen, eso es así.
Y vamos a continuar con el pleno, señorías.

Interpel·lació al conseller d'Educació, senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre la política general de la conselleria en matèria de construcció de centres educatius públics d'infantil i primària a la Comunitat Valenciana, que formula la diputada senyora Mónica Oltra Jarque (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 59.
921, BOC número 233)

La senyora presidenta:

Señorías, continuamos con Interpelación al conseller de Educación sobre la política general de la conselleria en materia de construcción de centros educativos públicos de infantil y primaria en la Comunidad Valenciana, que formula la
diputada señora Oltra.
(Pausa)

Cuando quiera, señora Oltra.

La senyor Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé.

La senyora presidenta:

Señorías, por favor.

La senyora Oltra Jarque:

Sembla que esta vesprada hi ha pressa.
.
.
I amb la vènia del vicepresident, si me deixa, que estic en l'ús de la paraula.
Sembla que esta vesprada hi ha pressa i hi han coses que són inexplicables.
És cert que si teníem d'estar ací a les cinc i mitja, a mi mateixa m'ha decaigut la pregunta, la nostra obligació era estar.
Però també és cert que ací val la ley del embudo: per a uns el costat ample i, per a altres, l'estret.

Dit açò, li agraïsc, senyor conseller, que estiga ací, que no li ha passat com a la meua companya que no li han pogut contestar la
pregunta.

I voldria parlar precisament sobre la situació de l'educació infantil i de l'educació primària a la nostra comunitat.
I parlar, sobretot, de la situació de l'ensenyament públic i la mancança de places, que són responsabilitat de la seua conselleria.

Jo sé que vosté ací me dirà ara que vosté és el conseller que més ha construït i que ha inaugurat no sé quants centres, 323 o aixina, és el nombre que mos porta dient fa mesos.
(Pausa)

La senyora presidenta:

Señorías, por favor.
.
.

La senyora Oltra Jarque:

Me dirà que és el conseller que més ha.
.
.

La senyora presidenta:

Perdón.
A ver si se callan un poco.
Señorías, por favor.

Cuando quiera, señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
i que ha inaugurat molts col·legis.
I jo li dic que, efectivament, han construït, però que n'han construït menys dels que calia i que han construït desordenadament i que han construït malament.

Miren, en educació infantil.
.
.
bé, de zero a tres anys, ni parlem, de zero a tres anys, ni parlem.
De zero a tres
anys, l'abandonament de la política educativa del govern i, en este cas, del representant en educació que és vosté, és total.

La gent té de fer esforços grandíssims per a poder dur als xiquets a escoles infantils.
Alguns tenen sort i els
municipis cobrixen la part que la conselleria no cobrix, però vostés s'han quedat en eixes 33 escoletes, que a més tenen ahí sense fer-li massa cas, i no s'han preocupat de res més.
Alguns, com dic, tenen sort, i al municipi d'Elx, per exemple, la mancança d'escoles infantils la suplixen amb polítiques municipals, perquè hi han llocs on se governa de manera diferents.
I dels més de 580 xiquets que se queden sense plaça en les guarderies de la conselleria és el municipi, és l'Ajuntament d'Elx el que està suplint eixe esforç.
És a dir, de zero a tres anys, ja ni li comente, perquè directament vosté ha fet deixadesa de funcions.

Ara anem de tres a sis anys, que vostés sí que tenen l'obligació d'oferir una plaça pública als xiquets de la demanda.
En València ciutat és desolador el panorama, n'hi ha una carència de 1.
500 places, sobre els xiquets que hi tindrien dret.
Però n'hi han poblacions, sobretot a les rodalies d'Alacant, de València i de les grans conurbacions, que els falten un terç de les places que vostés tenen d'oferir.

És a dir, n'hi han poblacions on un terç dels xiquets que hi estan empadronats no tenen plaça, ni pública ni concertada, on poder acudir quan, de tres a sis anys, l'educació no és obligatòria, però l'administració sí que té l'obligació d'oferir places.
A mi m'agradaria que vosté m'explicara què pensen fer i quina és la raó perquè tinguen esta situació tan precària en educació infantil de tres a sis anys.

En primària, la situació sobretot és roín en les grans ciutats, i és cert que, per exemple, a la ciutat de València, en districtes com Algirós, Benimaclet, el centre o Patraix, n'hi ha un problema de falta de programació, i també n'hi ha un problema de la negativa de la senyora Barberá, l'alcaldessa de València, a cedir sòl, perquè ha considerat que n'hi ha havia prou centres educatius.
Però a mi m'agradaria que, vosté, com a conseller, me donara una resposta a la situació esta.

I, després, també m'agradaria que me donara la resposta que no m'ha donat en les preguntes escrites que li he fet sobre quants barracons, o aules
prefabricades, com a vosté li agrada dir, n'hi ha en el nostre territori.
Jo vull que vosté ens informe de quants xiquets d'esta comunitat estudien en barracons.
N'hi han articles de premsa que parlen de 30.
000 alumnes, que ha denunciat una
plataforma que mantenen, el govern Camps, en barracons.
Però jo vull que vosté me done la xifra exacta de quants barracons i quants xiquets estan en
barracons.

Com que vosté no m'ha deixat.
.
.
, no m'ha contestat a eixa pregunta, que li he reiterat dos vegades, com que la Mesa d'estes Corts gestiona esta casa com la gestiona i la pregunta oral que jo li he
fet sobre açò no me l'ha deixat tramitar i l'ha tramitat com una petició de documentació, jo vull que hui, vosté, ací, en esta interpel·lació, me conteste quantes aules prefabricades n'hi ha al nostre territori, quants xiquets estudien en elles.
.
.
I ja sé que no me pot dir en quins centres, perquè això és una cosa que li demanava per escrit, però li agrairia que algun dia també m'ho poguera contar.

Perquè açò afecta el dret de l'educació i el dret de formació dels xiquets i xiquetes valencians, que és responsabilitat seua, i ja n'hi han barracons de dos plantes, igual que n'hi han col·leges on n'hi han barracons des de fa vint-i-cinc anys, senyor conseller.
Jo entenc que,
quan un col·lege està malament, com el de la Malva-rosa, i s'ha de tirar avall i construir-ne un nou, doncs, (inintel·ligible) .
.
.
unes aules prefabricades on albergar eixos xiquets mentres dura l'obra.

¡Fff, que difícil és açò està vesprada!
, ¿eh?

Jo entenc això, però això és una cosa limitada, que la gent li veu el principi i el final, perquè en un any se pot construir un centre educatiu, amb els retards són any i mig, perquè, dic jo que si en un any se pot fer un circuit de fórmula 1, se té de poder fer un centre educatiu.
I les aules prefabricades estan pensades per a
situacions transitòries.
El problema és que n'hi han situacions estructurals, que no són transitòries, on els xiquets estan en barracons, comencen a estudiar en barracons i
acaben el cicle en barracons.
I jo vull que vosté me conteste a això.

Igual que vull que me conteste, si és possible i és vosté tan amable, a que CIEGSA, que era un invent creat, suposadament, amb l'excusa de tindre d'agilitzar els tràmits i els filtres de la contractació pública, al final no ha servit per a això.
Diuen les males llengües que CIEGSA ha sigut un altre xiringuito més per on finançar alguns negocis foscos.
No entraré jo en eixe tema ara, perquè no toca ara, però el que bé és cert és que CIEGSA ha construït per damunt de les possibilitats pressupostàries, és a dir, ha construït car, ha construït amb materials inapropiats, ¿eh?
, i ha construït centres que són molt cars de mantindre.

I m'explique.
Amb els diners que han costat els centres públics construïts per CIEGSA hi han estudis que demostren que de cada dos centres se'n podien haver construït tres.
Això és un malbaratament no sostenible quan s'està parlant de diners públics, senyor conseller, perquè no és possible gestionar els diners públics amb eixa irresponsabilitat, perquè, efectivament, vosté haurà construït molt, ha construït 300 centres, però si en feen falta 500, li'n falten a vosté 200.
El compte no és quant s'ha construït, sinó quants devien haver-se'n construït i no s'han construït.
¡Eixe és el compte!

I vosté està en deute, no té en «haver» 300, té en «deute» els col·leges que falten per construir les places que falten en municipis i, a més, té en deute la programació que vostés no volen fer.
Perquè, miren vostés, segurament el mapa escolar del 1996 serà molt criticable, però existia.
Ara vostés no volen programar, perquè, això, el que els permet és construir allà on el clientelisme polític li aconsella construir i no on la necessitat formativa dels xiquets
aconselle construir, i vostés estan utilitzant la construcció de centres infantils, com tota la resta, per a fer clientelisme i per a
construir centres, encara que facen menys falta que en un altre lloc, en funció del color polític de qui governa, i això, senyor conseller, és immoral, perquè estan jugant amb el futur del xiquets i xiquetes valencians.

I, vostés, que hagen construït per damunt de les possibilitats i balafiat els diners dels valencians, també és immoral, perquè si hagueren pogut tindre un centre més per cada dos que s'han construït, segurament molts dels xiquets, d'eixos 30.
000 xiquets que estan en barracons, ara no ho estarien.
I això és responsabilitat seua, senyor conseller, i a mi m'agradaria que esta vesprada puguérem reflexionar sobre això, igual que els materials que s'han utilitzat, tan car com és mantindre determinades coses i tan absurd i sumptuari com resulten alguns centres que s'han construït, per descomptat, sense la participació de la comunitat educativa, que segurament haguera fet centres molt més funcionals.

Vostés, com estan construint esta comunitat per a mirar-la, fan centres perquè se vegen, ¡encara que els que estiguen dins estiguen ofegant-se!
, com en alguns IES com el
de Malilla, perquè l'arquitectura esta de hierro i cristal que vostés han tornat a posar de moda, doncs, a vegades no és molt funcional, si no és que vol vosté tindre els xiquets en microones.

Doncs, això que està passant, que no n'hi ha funcionalitat en els centres, però que sí que són a muntó cars, a mi m'agradaria que esta vesprada, i se m'acaba el temps, en la segona intervenció, puguérem reflexionar conjuntament sobre estos temes.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el conseller de Educación.

El senyor conseller d'Educació:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señora Oltra, permítame en primer lugar, mostrar-le mi más profundo agradecimiento al darme hoy la oportunidad de exponer aquí, en este pleno, uno de los puntales fundamentales de la acción de este gobierno como es la inversión en infraestructuras educativas.
Realmente, es de agradecer que la oposición nos brinde la oportunidad de venir aquí a poder mostrar a toda la ciudadanía valenciana el importantísimo esfuerzo que ha hecho toda la sociedad, y a la cabeza de la sociedad
valenciana, su gobierno, a la hora de construir centros educativos.

Le puedo decir con orgullo, señoría, que no hay en ninguna comunidad autónoma española un resultado similar en cuanto a construcción de centros educativos.
Le puedo decir, señoría, que no hay, en relación a la población de nuestra comunidad, ninguna otra comunidad autónoma que haya realizado semejante esfuerzo cuantitativo y cualitativo en relación con nuestros centros educativos.
Y le puedo decir, señoría, que constituye un auténtico récord en lo que es la eficacia y la eficiencia del gobierno a la hora de plantear
esta cuestión.

Fíjese, señoría, que basta con pasearse por cualquiera de las comarcas, cualquiera, y por
cualquiera de los municipios, cualquiera de ellos, para que sus palabras se
vean desmentidas.
Todas las comarcas de la Comunidad Valenciana han sido
beneficiadas con la acción del gobierno en materia de infraestructuras educativas, y los ayuntamientos,
sean del signo que sean, sean del signo que sean, y le puedo citar numerosos
ejemplos, han sido también beneficiados de esta acción.

Quiero decirle que me sorprende a veces leer alguna manifestación de su señoría diciendo que se trata de «centros supuestamente ejecutados», está escrito en la prensa, «centros supuestamente ejecutados», y quiero enseñarle algo que ya enseñé en su momento a la comisión de las Cortes que trataba de temas presupuestarios.
Aquí está el mapa de las infraestructuras escolares llevadas a cabo por el gobierno en el
periodo 2003-junio de 2010.
.
.
Claro, usted dice, «cada vez nos dan una cifra», naturalmente, malo sería que les diéramos siempre la misma cifra, porque, lógicamente, le damos cada vez una cifra creciente, señoría, porque cada vez más centros.
.
.
, hay más centros en la Comunidad Valenciana.

Pero actualizado al mes de junio, que es lo que puede interesar, tenemos que
hay en este momento 365 centros educativos, 365 que suponen, señoría, una inversión, una inversión total de 1.
643 millones de euros, con 1.
479.
821 metros cuadrados construidos.
Las inversiones se distribuyen en Alicante, 607 millones de euros, Castellón, 278 millones de euros, y Valencia, 758 millones de euros.
Es decir, que en
tan solo seis años hemos dedicado, si lo dividimos por días, 750.
000 euros diarios en infraestructuras educativas, 750.
000, tres cuartos
de millón de euros al día, 273 millones de euros anuales en construcción, y hemos puesto 5.
785 unidades educativas en funcionamiento, lo que representa
un 23,72 del total de unidades del sistema público.
Y en esas unidades estudian 165.
925 puestos escolares, es decir, que hay
165.
925 niños o niñas, jóvenes, en definitiva, que estudian en centros de nueva construcción, que se han construido en los últimos siete años, señoría.
Por tanto, estudian en centros «nuevos», el 31,2%, casi uno de cada tres estudiantes, casi uno de cada tres, estudian
en centros nuevos de todos aquellos alumnos matriculados en el sistema público educativo.

No hay ningún gobierno, señoría, de ningún signo, que haya hecho por el sistema público educativo, ¡público educativo!
, lo digo, porque ustedes son muy aficionados a atacarnos en ese
sentido, que haya hecho, digo, ¡nadie!
, un esfuerzo similar, ni siquiera comparable ni remotamente.
Prácticamente, desde que gobierna el presidente Francisco Camps, prácticamente, un centro nuevo cada semana, si nos atenemos a la media, un centro
nuevo cada semana.

El que uno de cada tres alumnos, casi, digo, de nuestra red pública, estudie en instalaciones nuevas prácticamente, nos llena de satisfacción.

Yo creo que, además, tengo la satisfacción de decirle que el esfuerzo va a continuar, el esfuerzo, señoría, va a continuar, y tengo que decirle también con satisfacción que en el día de hoy, en este momento hay 46 más centros puestos en obra.
Es decir, se está trabajando, se está construyendo 46 centros más, 32 en Educación Primaria y 14 en educación secundaria.

Tengo que decirle, además, que de todo este esfuerzo.
.
.
, lo digo porque ahora es muy importante, ahora
la gente habla de muchas cosas, pero tenemos que hablar de lo que le importa a
la gente, todo este esfuerzo ha supuesto la creación, en el trabajo de los 365 centros, de más de treinta mil puestos de trabajo en la Comunidad Valenciana.
En concreto, se
han creado, por la construcción de los 365 centros, 33.
375 puestos de trabajo.
Y en estos centros que se están construyendo ahora, en los 46 centros, están trabajando más de cinco mil personas, o bien en todo el tiempo o secuencialmente a lo largo
de la construcción.

De manera que, señoría, nos podemos sentir satisfechos como gobierno y decirle que la planificación que usted dice que no hay, pues, no, la planificación existe, el plan Creaescola está perfectamente diseñado y se está ejecutando perfectamente.
En este momento, nosotros tenemos, actualmente, diseñados para poner en práctica, en Alicante, 165 obras, en Castellón 99 y en Valencia 241.
El 70,7% de todas estas obras que le acabo de señalar, se encuentran en alguna de las fases comprendidas entre concurso público para seleccionar arquitecto o ya terminada, incluso.
Por tanto, tenemos
que decir con satisfacción que los planes educativos en materia de construcción continúan a un ritmo absolutamente increíble.
.
.
, increíble para algunos, evidentemente.

Quiero decirle, además, que hemos prestado especial atención a las zonas rurales de la comunitat, cosa de la que casi nunca habla, y hemos llevado a cabo un total de 63 obras
en colegios rurales agrupados, con una inversión de más de 77 millones de euros.
Entre los dos planes de infraestructuras -me ha dicho que sí, señor, una alcaldesa de un pueblo del interior porque, evidentemente, hemos hecho
allí un colegio como en tantos otros sitios- entre los dos planes educativos de infraestructuras, el plan de 1996-2003 y
Creaescola, la inversión en conjunto -lo digo para que tome nota su señoría- asciende a 3.
708 millones de euros.

De manera que, nosotros, incluso, porque tenga usted en cuenta que no se trata
sólo de construir centros nuevos o de hacer remodelaciones integrales.
Tuvimos la
desgracia en el año 1995, cuando el Partido Popular tuvo que acceder a las responsabilidades de
gobierno por voluntad popular, tuvimos la desgracia de heredar una red que era
envejecida e insuficiente; insuficiente, por lo que hay que hacer centros
nuevos, y, envejecida, por lo que hay que hacer restauraciones, recuperaciones
integrales de centros y ampliaciones significativas.
Digo que, además, por tanto, hay que hacer un amplio programa de obra educativa que ni siquiera
entra, computada en estos tres mil millones, más de tres mil millones que le acabo de decir, entra en los que nosotros
denominamos el plan Milloraescola, es decir, obras menores, pero menores de
medio millón de euros, por ejemplo, que contempla en estos momentos un total de 296
actuaciones en la fase de Milloraescola, y que, en estos momentos, supone una
inversión en torno a los 130 millones de euros, con 49 obras de Milloraescola en Castellón, 155 en Valencia y 92 obras en Alicante.

Asimismo, tengo que destacarle que el plan Confianza, un plan muy importante en
estos momentos donde el gobierno central practica una retracción importante en las inversiones, el gobierno autónomo actúa a través de este plan Confianza, que contempla 61 actuaciones de carácter educativo con una inversión de 27,3 millones de euros.
En estos momentos, la mitad prácticamente, de las 61 actuaciones se encuentra o adjudicada o en licitación: en Alicante, 17 actuaciones; en Castellón, 7 actuaciones; y, en Valencia, 37 actuaciones que, como le digo, esas 61
configuran una inversión de 27,3 millones de euros.

En definitiva, señoría, señora Oltra, afirmarle que ante la profunda crisis a la que nos ha llevado el
gobierno del presidente Zapatero, el gobierno del presidente Camps, a través del esfuerzo en la construcción de centros educativos, apuesta por la educación pública, porque, vuelvo a repetirle, todos nuestros esfuerzos están destinados a la mejora de la educación pública.

Si me permite, señoría, le dejo en el escaño el mapa -que le indicado- que está actualizado a día de hoy, y, a continuación, aquí detrás, también para el buen uso de su señoría, tiene.
.
.
Porque alguna vez he llevado esto y una vez me gritaron que era
mentira, desde el fondo oscuro de un salón, entonces dije que me hicieran un listado y en el listado están las ubicaciones de los puntos rojos que aquí se encuentran en el mapa.
Se lo dejo aquí en el escaño, señoría, por si usted quiere hacer alguna glosa en el curso de su posterior intervención.

Muchísimas gracias y les reitero mi profundo agradecimiento por la oportunidad de
venir aquí, tener este foro privilegiado para hablar del esfuerzo económico que ha hecho el gobierno valenciano utilizando bien los recursos que la
sociedad pone a su disposición, para que nuestros alumnos y alumnas tengan el mejor panorama en
infraestructuras posibles.

Muchísimas gracias, señorías.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Oltra, para el turno de réplica, tiene la palabra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta

Jo li agraïsc, senyor conseller, que me deixe ací papers, no en l'escó, el meu escó està (inintel·ligible) .
.
.
Jo li ho agraïsc.
M'agradaria més que me contestara les preguntes que li faig.
Estos paperets, jo, ara, me'ls miraré.
No se preocupe, perquè jo me llisc quasi tot el que me donen vostés.
Però, jo li agrairia molt més que me contestara quan li pregunte pels conductes reglamentaris.

Quan jo li pregunte sobre les aules prefabricades, el nombre.
.
.
i vosté me contesta que «el gran esfuerzo inversor de La Generalitat, que está haciendo que muchos alumnos y tin, y tin y tan.
.
.
, y se han creado tantos
puestos de trabajo.
.
.
» Jo reitere: senyor conseller, m'hauré explicat malament.
El nombre d'aules prefabricades.
Nombre!
Me té igual!
En números romanos!
En números arábigos!
El número!
I vosté seguix: «Y la inversión de La Generalitat que ha podido crear, que no sé qué, los centros, tal.
.
.
».
Senyor conseller, els nombres d'aules prefabricades!
Vull saber quants xiquets d'esta comunitat estan en barracons!
I tinc dret a saber-ho!
I jo li agraïsc el paperet, però vull que me conteste en números, en números!
Pot escriure-ho, si vol, però el nombre.
Vull saber quins centres, quants alumnes, quants barracons, i què han costat els barracons i a qui se li compren.
Això és el que vull saber.
I vosté té l'obligació de contar-me això.

Perquè, que vosté ha inaugurat 300 centres, això ja ho sé, perquè li ho sentit dir un milió de voltes i perquè llisc la premsa.
I jo li dic: això no és el seu haver, el seu haver com a conseller és cobrir les necessitats.
Si vosté n'ha fet 100 i calien 120, li'n falten 20, senyor conseller.
No me venga el 100, senyor conseller.
No me faça trampes retòriques.
Jo sóc una enamorada del llenguatge, i no me va a fer la trampa retòrica.
Si calien 120 i ha fet 100, li'n falten 20.
I jo li estic parlant d'eixos 20.
Jo li estic parlant d'eixos 20.
Jo li estic parlant dels 30.
000 xiquets que estimadament estudien en
barracons.
Jo li estic parlant dels centres en sorbrecostos, del forat negre de
CIEGSA, que ja s'estudia en les facultats d'Astronomia.

Jo li estic parlant dels diners públics, que han d'estar per al que han d'estar.
Vosté, el llenguatge, els traïx a tots vostés.
Vosté diu: «Han sido beneficiadas todas las comarcas y municipios, sean del signo que sean».
És que la política no és beneficiar a ningú.
Vostés, a força de beneficiar els seus amics, s'han pensat que la política és beneficiar.
Açò són drets!
Són drets dels xiquets a estudiar!
A estudiar amb dignitat!
En construccions
adequades!
No luxoses!
No cal!
No cal el
lujo!
A vosté li agrada inaugurar centres de lujo.
I jo el que dic és que és el molt més pràctic i atén molt més el dret dels xiquets, fer centres funcionals i que consten el preu just.
I
vostés han fet tot el contrari.
No me val el que han fet només, me val que vosté se comprometa a fer el que han deixat de fer, d'això és del que li vull parlar.

Li vull parlar de les gepes que posen en els col·legis.
Eixe col·legi de lujo, acabat d'iinaugurar i que als dos anys li posen una gepa perquè n'hi ha poques places.
I la gepa, vosté sap que suposa que hui lleven l'aula de música!
Demà la polivalent!
Demà li lleven un tros al menjador!
Demà li lleven un tros al gimnàs!
Això no és qualitat educativa!

Senyor conseller, en tota la Ciutat Vella de València, que va en tota la ronda interior i el riu, que és el centre històric més gran d'Europa -com a vostés els agrada sempre el més gran, no sé quina classe de complexes tenen, l'informe, el centre històric més gran d'Europa-, només han oferit, fora de germans, sis places públiques, ¡sis places públiques en tota la Ciutat Vella valenciana!
Sis places públiques, senyor conseller!
Això li pareix un
logro?
Això és una cosa per a posar-se una medalla!
¡Només sis famílies poden portar als xiquets, que no tenen germans dins del centre a un centre
públic, en tota la Ciutat Vella de la ciutat de València!

Vosté pensa que en les seus xifres, macroxifres de milions d'euros, de milions de metres i de no sé quants milions més, vosté se pensa que mareja a algú?
Les mares sabem on estan els nostres fills?
Sap.
I patim quan els nostres
fills no tenen l'educació que han tindre mentres vostés se gasten els diners en pompas i en Gürtels.

Per tant, quan vosté me diu que el 31% dels xiquets estudien en centres nous, jo li dic: i els
30.
000 que estan en barracons?
I el col·legi de Mislata que porta vint-i-cinc anys en barracons, senyor conseller?
Què passa amb eixos?
Són invisibles?
No s'ho mereixen!
No estan igual de ben parits eixos xiquets, senyor conseller?

Parlem d'això, faça el favor, i no me parle de milions de metres ni milions d'euros.

La senyora presidenta:

Para finalizar el turno de réplica, tiene la palabra el honorable conseller de Educación, señor Font de Mora.

El senyor conseller d'Educació:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señora Oltra, ya sabemos, los que nos desenvolvemos en esta cámara, sus habilidades, sus capacidades -digamos- de representación, y, si me permite, en los mejores de los sentidos, de histrionismo en esta cámara, porque lo que usted hace aquí, claro, es muy sencillo.
Es decir, con que nos faltara uno sólo, pues, nos estaría usted condenando a la última pena, parlamentaria, se entiende.
Pero, claro, nosotros tenemos la
obligación de trabajar y de trabajar de una manera concreta, y lo que hacemos es el máximo de nuestras posibilidades.

Nosotros estamos yendo a un ritmo de unos 200 millones de euros de inversión al año, en colegios, en centros educativos, y estamos construyendo.
.
.
, el año pasado, por ejemplo, había en un solo año 50 centros educativos puestos en marcha, 50 centros.
(Veus) Eso le hace a usted ver cómo estaría la red pública, cómo estaría, cuando en el año 1995 nosotros adquirimos la responsabilidad de gobernar, cómo estaría.
Figúrese usted, que después de haber construido 365 centros, todavía.
.
.

La senyora presidenta:

Perdón, perdón, señor conseller.

Señora Catalá, la llamo al orden.

El senyor conseller d'Educació:

Muy bien, muchísimas gracias.

Pues, como le digo, eso la debería hacer reflexionar.
Lo digo porque, a veces, usted, centra su actividad crítica sólo en un lado del hemiciclo cuando, sobre todo, de cara a lo que va a venir el año que viene, en las próximas elecciones, debería abrir un poquito el compás.

Pero, quizá le pierda usted su posicionamiento ideológico, que la hace adoptar también ese tipo de discurso que, digamos, señoría, es muy bolchevique, entendido en el mejor sentido de la palabra.
Sabe
usted.
.
.
(Veus) No, no, no, bolchevique puramente, bolchevique puramente porque sabe usted que
había un opúsculo de Lenin sobre las instrucciones de cómo un orador de izquierdas debería plantear los temas.
Y usted lo cumple ad pedem litterae, al pie de la letra, señorías.
(Aplaudiments)

Y dice que usted se entera de mi actividad, de inauguración.
.
.
Y dice que he inaugurado 300.
No es verdad, señoría.
365 son los que están construidos.
Yo sólo he inaugurado 208.
El último creo que ayer o anteayer.
208 nada más porque, si no, señoría, no haría otra cosa.
Y hay otras cosas que hacer en educación, aparte de inaugurar centros educativos.

Y me extraña que lo lea en los periódicos porque de tanto inaugurar, señoría, casi ya ni es noticia.
No, es verdad.
Muchas veces va uno a los sitios y no
sale porque ya, todos los días está éste pesado con un colegio nuevo.
.
.
(Veus) Claro, esto les sienta muy mal señoría, les sienta muy mal a ustedes, les sienta muy mal.
(Aplaudiments) Porque, claro, los monstruos antisociales, construyendo todos los días centros públicos educativos, los monstruos antisociales contratando cada día más profesora y aumentando plantillas en la pública, los monstruos antisociales cada día remodelando colegios integralmente, haciendo ampliaciones, haciendo mejoras.

Señoría, es muy duro de dirigir porque, al final, hay que concluir que realmente no
somos monstruos antisociales, somos gobernantes más eficaces que todos esos a los que el pueblo ha puesto ahí donde están.
(Aplaudiments) En ese purgatorio, cuyo sufrimiento justifican las expresiones de sus señorías que no se pueden contener, y, como realmente no se pueden contener, se tienen
que explayar, y, señora presidenta, hay que ser comprensivo, porque, claro, algún tipo de explayamiento tienen que tener.

Y hemos hecho centros en todas partes.
Aquí hay alcaldes y ex alcaldes del Partido Socialista.
Y digo que levanten la mano aquel alcalde o ex alcalde socialista en cuya población no hayamos remodelado algún centro o hayamos hecho alguna otra.
Ninguna mano, porque hemos hecho en todas
partes.
(Veus) En todas partes, en todas partes.
Porque estarán todos hechos, estarán todos hechos.
¡Claro!
(Aplaudiments)

Pero, miren, yo no sé, el tema de las aulas prefabricadas.
Lo doy en todas las ruedas de prensa de
comienzo de curso.
Las aulas prefabricadas en el curso 2009-2010 afectan al
2,7% del alumnado total en 1.
028 instalaciones educativas provisionales, habiéndose pasado de 26.
407 en el curso pasado a 22.
142 en el actual.
Concretamente
un 16,15% menos.
Pero es que no tiene ningún mérito, porque lo digo en todas las ruedas de prensa y está publicado en esos periódicos que usted dice leer; a lo mejor lee unas cosas y no lee otras.

De manera que, de 1.
235 aulas, hemos descendido un 16,7% y hemos pasado a
1.
028, de manera que hay cada vez menos.
Y tenga usted en cuenta que el 80% de
las aulas prefabricadas se deben -como usted muy bien ha señalado poniéndose la venda antes de la herida- a remodelaciones de centros.
¡Y ya sería el colmo!
, que si tenemos que remodelar un centro, encima, se nos imputara, se
nos echara en cara que tengamos a los niños en aulas prefabricadas.

Y acabo, señoría, con una perla que usted ha dicho: «Las madres -ha dicho usted- sabemos dónde están sus hijos.
» ¡Efectivamente!
Las madres saben dónde están sus hijos y por eso votan al Partido Popular, ¡y los padres también!
¡Ya está, hombre!
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muy bien, muchas gracias, honorable conseller.

Señorías, el pleno se suspende hasta mañana a las diez; ruego puntualidad.
(La senyora presidenta colpeja amb la maceta)

(Se suspén la sessió a les 18 hores i 19 minuts)