Aq%C3%BC%C3%ADfers%674627.01.31%20macro.html





Comissió d'investigació per a esbrinar els motius de contaminació dels aqüífers que abasteixen d'aigua potable els municipis del nostre territori, com és el cas de la comarca de la Ribera, el temps i les conseqüències per al consum humà d'aigua contaminada, en especial l'afectació a les embarassades i xiquets realitzada el dia 31 de gener de 2017.
Comença la reunió a les 10 hores i 8 minuts.
Presideix la diputada senyora Graciela Noemí Ferrer Matvieychuc.
Reunió número 10.

La senyora presidenta:

(Inoïble) … aqüífers que abasteixen d'aigua potable els municipis del nostre territori, com és el cas de la comarca de la Ribera, el temps i les conseqüències per al consum humà d'aigua contaminada, en especial, l'afectació en embarassades i xiquets.

Continuem, anem a fer dues compareixences.
En primer lloc, senyor secretari, pot passar llista per comprovar si hi ha quòrum?

El senyor secretari:

Gracias, señora presidenta.

Señora presidenta, tenemos cuórum.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor secretari.

Compareixença de la senyora Elena Bastidas Bono, exalcaldessa d'Alzira

La senyora presidenta:

A continuació, donem pas a l'ordre del dia amb la compareixença de la senyora Elena Bastidas Bono, exalcaldessa d'Alzira.

Té vosté vint minuts per a fer una primera intervenció.
A continuació, els grups parlamentaris tindran un temps màxim de tres minuts per a les seues preguntes, la seua intervenció, i, a continuació, tindrà vosté per temps il·limitat oportunitat de contestar-los i de tancar la seua compareixença.

Abans de començar, senyora Bastidas, la informe que compareix davant d'una comissió d'investigació a través de la qual el parlament exercita una funció de control polític.
He d'indicar-li, a més a més, que la informació que oferisca a esta comissió ha de ser veraç i la commine que ha d'ajustar la seua declaració a eixa premissa per estar penalitzat el fals testimoni en l'article 502 del Codi penal.

Finalment, ha de saber també que la mesa de la comissió, i concretament la presidenta que li parla, garantirà el respecte al seu dret a la intimitat i a l'honor, al secret professional, la clàusula de consciència i la resta de drets que la Constitució li reconeix.

Sense més, té vosté vint minuts.

La senyora Bastidas Bono:

Bon dia, senyora presidenta.

Moltes gràcies, senyories.

Muchas gracias.

Bueno, se me ha citado en calidad de exalcaldesa de Alcira, que lo fui en el periodo comprendido entre el 2013 y 2015, para tratar de un tema que, como todos ustedes recordarán, tuvo la población de Alcira: un episodio de presencia excesiva de plaguicidas en la red de agua potable municipal.
Esa concentración excesiva de plaguicidas conllevó la prohibición de consumo de agua para la bebida y elaboración de alimentos en el periodo comprendido entre el 20 de febrero y el 20 de mayo del 2013.

Les quiero empezar a narrar nuestra experiencia.
Y como gracias a la eficacia y eficiencia de los que en aquel momento estábamos a nivel político, a nivel técnico, logramos y pudimos resolver, en un tiempo, digamos récord, resolver una situación en aquel momento, y a todas luces, compleja.
La cronología de los hechos es la siguiente:

El 18 de febrero del 2013, las periódicas analíticas que se suelen hacer -como todos ustedes saben- en los pozos de los municipios, las periódicas analíticas de comprobación, que prueban el exceso con respecto el límite normativo de plaguicidas en el agua extraída de los pozos que abastecen a la población, y, por ende, en la red, detectan que el plaguicida que supera lo permitido en la red de agua potable -estamos hablando de febrero del 2013- es el terbumeton desetil.
Y lo hace con una concentración de 0,16 microgramos por litro, siendo el límite permitido -como todos ustedes saben- del 0,10.

Al día siguiente, el 19, se produce la primera reunión con técnicos y el concesionario.
También se dispone por la alcaldía, la adopción, con carácter de urgencia, de determinadas medidas.
En primer lugar, bando de prohibición del consumo.
En segundo lugar, suministro provisional de agua potable a la población de Alcira, con plantas portátiles de ósmosis.
Tercero y principal, la ejecución de una planta permanente de tratamiento con carbón activo de la red, entre los pozos y el depósito de regulación.

A continuación, el 20 de febrero, la autoridad sanitaria dicta una resolución declarando el agua de la red municipal de Alcira como no apta para el consumo, para la bebida y para la elaboración de alimentos.
En ese sentido -como es lógico y normal- se emite un bando de la alcaldía en ese sentido.

En esa reunión, es en la que se decide -como se imaginarán- tomar las medidas oportunas estuvieron convocados los portavoces de los distintos partidos políticos con representación, en aquel momento, en el Ayuntamiento de Alcira.
Así como, igualmente, se dio información puntual y completa de todos y cada uno de los pasos que se iban a dar.
Y que, de hecho, hicimos.

Quisiera añadir -si ustedes me lo permiten, señorías- una ventaja para que la comunicación fuese rápida.
También yo creo que un elemento que jugó a favor de la información hacia la población de Alcira fueron las redes sociales, ya que permitieron completar los habituales cauces, para comunicar a la población dicha medida, llegando a todos los rincones de Alcira, como puede ser, comunidades de vecinos, empresas, centros escolares, el bando publicado.

En veinticuatro horas, en veinticuatro horas, tras las gestiones oportunas, se sitúan distribuidas en el perímetro del casco urbano de Alcira, seis plantas portátiles de ósmosis, cedidas por el ayuntamiento vecino de Carcaixent, e instaladas por el concesionario, y completadas y realizadas por el personal propio de albañilería y electricidad del Ayuntamiento de Alcira.

Dos días más tarde, el 26 de febrero, tras las correspondientes pruebas y análisis, entra ya en marcha la primera de las plantas de las seis plantas de ósmosis.
Seguía subiendo la concentración de plaguicidas en la red.
Las analíticas de la red muestran que el terbumeton desetil alcanza una concentración de 0,21 microgramos por litro.
Es decir, pasamos de 0,19 a 0,21.

Al día siguiente, ya teníamos en marcha la primera.
Al día siguiente, las otras cinco plantas entran en funcionamiento, por lo que los vecinos y vecinas de Alcira pueden abastecerse de agua potable, sin tener que comprar agua embotellada.
Justo una semana después de emitirse la prohibición.

Yo creo que esto es importante.
Me van a permitir ustedes que lo destaque.
Entendimos que, desde el primer minuto que surgió este problema, los ciudadanos no debían añadir, a la lógica molestia que una situación de estas características produce o provoca, un gasto añadido.
Sobre todo ustedes recordarán el año 2013, una época, una situación, en la que la economía doméstica estaba de por sí bastante resentida.
Y con esta situación y gracias, como dije en principio, a la profesionalidad, a la sensibilidad de todas las partes implicadas, el día 8 de marzo se presenta el proyecto de planta de filtros de carbono activo para eliminar los plaguicidas en la red de agua potable.

El presupuesto de la obra, el presupuesto de licitación y también de construcción de dicha planta, estaba en torno a los 700.
000 euros el año de licitación del 2013.

Pero a ustedes, a los miembros de la comisión, les diré que el sistema de filtración proyectado se compone de tres módulos, de tres filtros, de 2.
500 milímetros de diámetro, de carbón activo granulado.
Cada módulo triple es capaz de tratar 150 metros cúbicos a la hora, de tal forma que el conjunto de la planta filtra un caudal de 450 metros cúbicos por hora.
Por lo que, teniendo en cuenta la parada de los filtros para el lavado automático de los mismos, es capaz de tratar, aproximadamente, el 95% del agua actualmente distribuida en Alcira, que viene a ser, poco más o menos, 11.
000 metros cúbicos al día.

Tan solo unos días más tarde, en las juntas de gobierno de marzo y abril del 2013, se adoptan los correspondientes permisos, licencias de obras, aprobación del presupuesto, inclusión de la obra entre las financieras con la tarifa transitoria para las inversiones.

Este sistema…, por qué el ayuntamiento de la época opta por este sistema frente a la ósmosis….
El factor para su elección es la ausencia de generación de aguas de rechazo contaminadas.

Y ese mismo día, que se conceden las licencias y los permisos, comienzan las obras.
Un trabajo con celeridad y con precisión que se realiza tan solo dos meses después del inicio de las obras.

El 10 de marzo entra en servicio la nueva planta de tratamiento a efectos de pruebas.
Pasada una semana, el día 17, las analíticas de comprobación muestran que el nivel de plaguicidas en la red ya resulta admisible tras el tratamiento por la nueva planta.
La concentración, que es lo más importante, de terbumeton desetil es 0,04 microgramos por litro en el agua tratada de la red, frente a los 0,19 extraída de los pozos, con unos totales de plaguicidas de 0,06 y 0,55 microgramos por litro respectivamente.
De esta manera se alcanza, en última instancia, el objetivo que perseguíamos como responsables del Ayuntamiento de Alcira: que el parámetro quedara por debajo del 0,1.

Con esta buena noticia, y con las comprobaciones e informes pertinentes, el día 20 de mayo, la autoridad sanitaria dicta resolución por las que se levantan las restricciones al consumo de agua en Alcira.
La casualidad quiso también que fuera un día 20, justo tres meses después de que la misma instancia decretase que el agua no era apta para el consumo.

Como conclusión, yo creo que todo este proceso que vivimos en Alcira, y algún que otro municipio vecino, colindante al nuestro, creo que puede servirnos todo este proceso, como un buen ejemplo para reflexionar, a mi juicio, sobre dos cuestiones:

En primer lugar, sobre la importancia de seguir invirtiendo como se hizo en el ayuntamiento de la época.
Creo que es un buen criterio, una buena razón, para seguir reflexionado sobre la importancia que tiene invertir en infraestructuras que garanticen un control, un seguimiento y una seguridad en un bien tan preciado como es el agua.
Y que sigamos aportando por la formación y la especialización en este sentido.

Por supuesto -y me lo van a permitir también-, ante lo importante que resulta que se pueda trabajar como fue en aquella circunstancia.
En un momento extraordinariamente complicado, como les decía al comienzo, la importancia de colaborar y de trabajar de manera coordinada entre las administraciones, la empresa concesionaria y los profesionales que trabajamos codo con codo.
Sin ningún afán de politizar el tema.

Creo que fue una buena muestra, un buen exponente de que cuando se trabaja de manera coordinada, se pueden dar respuestas ágiles, efectivas y eficientes para la población, que es, en última instancia, lo que esperan de sus representantes políticos.

Muchas gracias, señora presidenta, y quedo a la espera de sus observaciones.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Bastidas.

A continuació, té la paraula el representant del Grup Parlamentari Podemos-Podem, el senyor Daniel Geffner, per un temps màxim de tres minuts.

El senyor Geffner Sclarsky:

Gracias, señora presidenta.

Gracias, señora Bastidas, por comparecer ante la comisión.

El tema que estamos tratando es importante, porque es el derecho a un agua de calidad, en condiciones de buena potabilidad.
Está como derecho humano.
Y los ayuntamientos tienen competencias en este tema.

Las preguntas, entonces, que formularía serían concretamente: ¿qué competencias tiene el ayuntamiento, digamos, en el tema de aguas?
Porque son competencias compartidas entre las autoridades de las confederaciones hidrográficas, autonómicas y demás.

Sí había, previo a la situación de emergencia, si hubo algunos hechos que podían hacer suponer, por casos detectados en ayuntamientos próximos, que hubiera habido esta contaminación.
Concretamente, la información que tengo es si había algún caso en Carcaixent en junio del 2012.
Digo en ayuntamientos colindantes y, digo, sí eso podía encender ciertas alarmas para hacer un tratamiento, o un plan, digamos, de vigilancia más activa.
Si fue así, sí eso se hizo.
O fueron los análisis periódicos y rutinarios que se emplean los que determinaron eso.

Con los tiempos que ha comentado, digamos, con un análisis retrospectivo, ¿las actuaciones del ayuntamiento, con sus competencias, fueron adoptadas en tiempo y forma adecuadas para defender y asegurar la calidad del agua?

Los análisis efectuados con anterioridad a febrero del 2013, al parecer desde julio del 2012, revelaban trazas de contaminantes fitosanitarios.
En el año 2012, hay una transferencia de competencias entre, creo que es la conselleria de agricultura y de sanidad, ¿eh?
, en donde la información sobre la calidad del agua, pues también tenía, digamos, esa nueva conselleria que, a partir de 2012, elabora informes de la calidad de las aguas.

¿Ha habido transparencia en esto?
Es decir, la población de la comarca, ¿podía saber el nivel, es decir, superada esta cuestión crítica, eh, si uno entra en el portal del ayuntamiento, está accesible la información de la calidad del agua?
¿Eso cree, con su experiencia en la alcaldía, que tiene que ser algo accesible a la población?

Luego de suceder esto que nos ha contado, el seguimiento que hubo de las actuaciones, ¿ha sido el correcto?

¿Cree que la situación del agua potable en la comarca, con relación a la alta presencia de nitratos, está suficientemente asegurada con las medidas adoptadas?
Porque estamos hablando por un lado (algú diu: Â«¿En la actualidad?
Â») de los pesticidas, pero por la zona, la concentración de nitratos es lo importante.
¿O ha habido una alternativa por esto, por su presencia en la alcaldía del ayuntamiento?

Gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Geffner.

A continuació, té la paraula, per un temps màxim de tres minuts, el senyor Emigdio Tormo, en representació del Grup Parlamentari Ciutadans.

El senyor Tormo Moratalla:

Muchas gracias, señora presidenta.

Gracias, doña Elena, por su exposición y su asistencia en el día de hoy a esta comisión.

Mire, nosotros tenemos bastante claro a lo largo de los últimos meses, cuáles son los orígenes de la contaminación de los acuíferos de toda la zona, no sólo de la zona en la que usted ha sido alcaldesa de Alcira, sino, mayormente, los motivos razonados de la contaminación de los acuíferos.
Parte de ellos son los abonos agrícolas.
Parte de ellos son la propia actividad humana en algunas empresas diseminadas.
Y parte de ello, también, las viviendas diseminadas que hay en muchísimas zonas de nuestra geografía.
Eso lo tenemos relativamente claro.

Lo que ocurre es que estamos en el siglo XXI, en un país que es España, que es muy desarrollado en algunos aspectos, y que estamos tratando temas de la contaminación de acuíferos que afectan muy gravemente a la salud de nuestros conciudadanos.
Es decir, que, en España, en el siglo XXI, esto no es una república africana que lamentablemente tiene las posibilidades que tiene de desarrollo y también los recursos humanos y medios.
Esto es España, siglo XXI, repito, y estamos discutiendo sobre la contaminación de acuíferos que afecta negativamente a la salud de miles y miles de ciudadanos.
Eso, por un lado.

Por el otro lado, las atribuciones que tienen los ayuntamientos hemos ido aumentándola con el paso de los años.
Cada vez tienen más obligaciones, tienen más posibilidades y eso no se corresponde con una aportación de recursos ni por el estado ni por las comunidades autónomas ni siquiera por las diputaciones.
Por lo tanto, ustedes, en su responsabilidad como alcaldesa pasada (algú tus) y las que actualmente la ostentan -de hecho, en esta sala hay algunas personas que tienen esa responsabilidad en algunos pueblos y ciudades de la zona-, tienen que hacer frente a cantidad de responsabilidades con unos recursos limitados.
Eso no es ninguna pregunta, es una fotografía de la situación.

Las preguntas o las reflexiones que a mí se me ocurren respecto a una responsable política, como lo ha sido usted, es: ¿qué repercusión tuvo o sigue teniendo hoy esa contaminación de acuíferos en la salud de los ciudadanos de su municipio?
¿Qué posibilidades de reacción tuvo usted como alcaldesa?
(Algú tus) En algunas de las preguntas ya me ha contestado sobre cómo se reaccionó con la instalación de algunos recursos móviles y, después, con las soluciones que tanto La Generalitat como los propios ayuntamientos pusieron en la zona, pero ¿qué repercusión, si la ha habido, si usted la conoce, ha tenido en la salud de los ciudadanos de Alcira esa contaminación de los acuíferos?

Agradecerle de nuevo su comparecencia y, señora presidenta, por mi parte nada más.

Gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Tormo.

A continuació, té la paraula la senyora Maria Josep Ortega pel Grup Parlamentari Compromís, per un temps màxim de tres minuts.

La senyora Ortega Requena:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyora Bastidas, moltes gràcies per vindre este matí ací amb nosaltres per ajudar-nos en esta comissió d'investigació.

Ha centrat la seua intervenció respecte a la contaminació per plaguicides.
Però, en realitat, esta comissió va més centrada en la contaminació per nitrats, que era la més extensa en el temps.
De fet, en Alzira, si mirem a l'hemeroteca, el 25 de febrer de 2008 ja apareix que el nivell de nitrats de l'aigua en Alzira, destinada per al consum humà, superava els màxims permesos i es va presentar una moció en el seu ajuntament demanant que s'informara la població i que es posara solució a este fet.
Això en el 2008.

En el 2007, les dades que n'hi havien de contaminació dels pous d'Alzira, especialment en el pou de Sant Bernat, eren de 70 mil·ligrams per litre, era molt alta.

Voldria saber si eixa moció que es va presentar en Alzira, concretament pel Grup Socialista, voldria saber quina resposta va tindre esta moció, si es va informar la ciutadania o quines mesures es van prendre per part de l'ajuntament.

Després, l'any 2013, també el Grup Socialista va presentar una denúncia al Parlament Europeu per la vulneració directa de la directiva marc de l'aigua.
És a dir, que com veig, durant més de vint anys s'ha estat subministrant aigua contaminada per nitrats i únicament es va actuar per la presència de plaguicides.

Volia saber si avisaren la població i quines mesures va prendre durant els seus anys d'alcaldessa a Alzira per gestionar el problema de contaminació de l'aigua per nitrats, quins problemes va haver d'afrontar davant esta situació.
I, després, per una altra part, després d'haver sigut alcaldessa d'Alzira i haver tingut que tractar durant anys este problema sobre la qüestió de la contaminació de l'aigua per nitrats que s'havia produït, quina és la seua opinió sobre les causes de la contaminació d'aigua a la Ribera, i més concretament a Alzira.

Després voldria també preguntar-li quina ha estat en estos anys la resposta de La Generalitat davant els problemes de contaminació a la Ribera pels nitrats.
Els veïns i les veïnes han comptat amb la informació suficient?
Han tingut accés a les analítiques periòdiques durant estos vint anys?
S'ha fet càrrec La Generalitat en algun moment de la gestió de l'import econòmic necessari per a solucionar este problema?
Considera que hi ha hagut una resposta institucional adequada?

I, per una altra banda, què ha implicat, des del punt de vista del cost de l'aigua potable que paguen els veïns, totes estes contaminacions tant de nitrats com de plaguicides sobre el rebut de la factura a estos veïns?

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Ortega.

A continuació, té la paraula el senyor Pineda pel Grup Parlamentari Socialista, per un temps màxim de tres minuts.

El senyor Pineda Cuenca:

Gracias, señora presidenta.

Felicitarla, señora Bastidas, por las actuaciones que usted realizó en aquellas fechas.

Pero igual, me pasa igual como a la compañera, porque igualmente, de nitratos, prácticamente no ha hablado usted nada, y me parece que usted ha sido alcaldesa desde 2003, ¿no?
Hasta el 2015, ¿no?
Con lo cual, evidentemente, tiene usted un gran conocimiento de todo lo que ha pasado en la zona durante todos estos años.

Yo, pues, quería, hay algunas cosas de esa época que me han llamado bastante la atención y, bueno, es que si realmente, por ejemplo, con respecto a los nitratos, ¿no?
Si realmente, pues los pozos la fuente no era la adecuada para el suministro de agua, y luego hubo que ir a buscar otra fuente y entonces se buscó los pozos de la Garrofera, ¿no?
Que usted lo sabrá.
Y, sin embargo, había una declaración de impacto ambiental, que decía que realmente ahí no había que ir, que además estaba en la Confederación Hidrográfica del Júcar.
Si usted, siendo además del partido que estaba en ese momento gobernando, si usted sabe cuáles fueron las razones que llevaron a tomar esa decisión y quién tomó esa decisión.
Porque realmente era importante, en cuanto al montante económico que supuso el hacer aquella obra, que luego algún diputado del Partido Socialista ha llamado como Â«obra arqueológicaÂ», ¿no?
Precisamente el diputado que ahora, bueno, el señor Signes, que ahora va detrás de usted.

Y, luego, otra de las cuestiones también era si era conocido que todo esto se debía a unas prácticas agrarias de la agricultura intensiva, si realmente había un programa de prácticas agrarias más sostenibles, desde la conselleria y si tiene usted conocimiento de que esto, realmente, se estuviera aplicando con los agricultores de su pueblo y de su comarca.
Y, también, si ustedes, a través del ayuntamiento, colaboraron en aquella época para informar a los agricultores, para que, sí había una contaminación, pero que, realmente, pues había que moderar o de alguna forma actuar sobre esas prácticas que eran las que estaban haciendo que realmente la contaminación pues fuera la que hubiera en esos momentos, ¿no?

Y, bueno, principalmente era eso lo que quería decirle, ¿no?
(Algú tus)

También, otra cosa, y es si usted piensa que sus vecinos, que eran los que la votaban a usted, Â«se envenenaban a gustoÂ» como dijo el diputado Andrés Ballester del Partido Popular en esa época.
Que esa es una de las declaraciones que, además, algún ayuntamiento de la zona, pues condenó y no sé si usted en su ayuntamiento, veo que por los ojos de sorpresa no recuerda, pero así fue lo que sucedió aquí en estas Cortes Valencianas.
Dijo que los vecinos de la comarca se, que los votantes, ¿eh?
-que en ese momento había más alcaldías del Partido Popular-, Â«se envenenan a gustoÂ».

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Pineda.

A continuació, té la paraula el senyor Navarro del Grup Parlamentari Popular, per un temps màxim de tres minuts.

El senyor Navarro Caballero:

Sí.
Buenos días, señora presidenta, señores diputados y también señora Bastidas, bienvenida y gracias por su intervención.
Sobre todo, gracias por la claridad y la aportación de datos que ha sido en su intervención.

Antes de comenzar, sí que me gustaría que, por parte de los compañeros, no hicieran ciertas declaraciones salidas de contexto y que explicaran las cosas, porque, bueno, están haciendo una serie de aseveraciones que creo que no corresponden (remors) y que, entre otras cosas… ¿Ya?
¿Puedo seguir, señor?
Gracias.

Bueno, yo creo que ha estado muy clara su intervención.
Creo que lo ha explicado muy bien.
Ha sido un momento extremadamente complicado para su municipio y su comarca.
Creo que todas las medidas que ustedes, y por eso le agradezco su intervención, tomaron han quedado suficientemente claras.

Una de las cuestiones que nos planteábamos es saber si, a partir de las iniciativas que ustedes hicieron en el municipio de la planta -la planta potabilizadora-, ¿ha habido nuevos sucesos sobre esta, sobre contaminación de acuíferos?
(Algú tus) La ciudadanía ha tenido problemas a la hora del abastecimiento, ¿usted cree que actuaron con celeridad, rapidez y eficiencia?
Sobre todo, para el bienestar y la seguridad de los ciudadanos, porque como usted bien ha dicho, aquí no hay que politizar los temas.
Aquí se hizo un trabajo unidos donde el ayuntamiento, he querido entender que todos los portavoces de todos los grupos estaban participando en las mismas, y, sobre todo, que la sensibilidad por todas las partes estaban en el mismo sentido.
Yo creo que…, ¿usted piensa que lo que ocurrió en Alcira y en la Ribera fue por negligencia de alguna administración?
¿O fue fruto de alguna circunstancia que se produjo y que, ágilmente y rápidamente, se intervino por todas las administraciones?

Y luego hay una cuestión, se ha hablado de… Creo que todo el proceso este de la contaminación, no sé quién estaba al frente de la confederación hidrográfica cuando sucedió todo esto, ¿qué año era?
Porque parece ser que aquí se quiere, por parte de algún grupo, criminalizar que los gobiernos del Partido Popular no actuaron sobre este tema, y sí que me gustaría saber si en la confederación hidrográfica, entre el 2004 y el 2012, había algún otro partido que no fuera el Partido Popular.

Y luego, ¿qué se está haciendo ahora?
Usted es concejal en el Ayuntamiento del Alcira, creo.
¿Sabe qué medidas se están tomando y qué seguimiento se está haciendo?
¿Se está haciendo lo mismo que hacían ustedes?
¿O hay algo nuevo que se está haciendo?
¿Lo que se está haciendo era correcto o si la conselleria está tomando ahora medidas distintas a las que se tomaban antes?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Navarro.
A continuació té la paraula per temps il·limitat la senyora Bastidas.

La senyora Bastidas Bono:

Gracias, señora presidenta.

Bueno, la verdad es que han sido muchas observaciones.
Sobre todo, el representante de Podemos que me ha lanzado muchas preguntas.
No sé si voy a ser capaz (rialles) de atenderlas a cada una.
No obstante, si me queda algo en el tintero, con mucho gusto le aclararé con posterioridad, pues, todas aquellas cuestiones que ustedes quieran que yo responda, pero sí que es verdad que voy a hacer, ¿no?
una respuesta, una contestación conjunta, intentando, insisto, no olvidar ninguna de las cuestiones que ustedes han planteado.
Bueno.

¿Quién es la competencia?
¿Quién es, quién tiene la competencia con el tema, con todo lo ocurrido con el agua?

Bueno, ustedes saben que, respecto a este problema del agua, la titularidad, pues, confluyen tres administraciones.
Por un lado, está la titularidad de los pozos o la titularidad de las conducciones, en el término municipal, de caso de Alcira, que es titularidad del ayuntamiento.
Está la Confederación Hidrográfica del Júcar y, también, por otro lado, para declarar o no si es agua potable, si es agua o no apta para el consumo, es la conselleria como así actuó en el caso del Ayuntamiento de Alcira.

Ustedes me plantean cómo el ayuntamiento hacía las comprobaciones necesarias.
Â Bueno, se hacía entonces, antes de llegar yo, cuando llegué yo y con posterioridad a mí.
Las comprobaciones, hay un farmacéutico titular, hay una empresa concesionaria del agua, que es Aguas de Valencia, que, bueno, con carácter periódico, realiza unas analíticas que somete a la consideración del ayuntamiento y se daba cumplida cuenta, tanto en las comisiones informativas correspondientes como también en el plenario.

Cuando, a lo largo de mi etapa de alcaldesa, pero incluso con anterioridad, porque yo, si en algo he querido hacer hincapié, es que, cuando yo estaba en la oposición, antes del 2003, gobernaban otras fuerzas políticas en el Ayuntamiento de Alcira, y jamás hice uso político de una cuestión tan importante como era el del agua, y no lo voy a hacer ahora, que ahora también, en la actualidad, estoy en la oposición.
Y, por lo tanto, siempre apelé, en mi etapa de alcaldesa, que también de la misma manera y con la misma responsabilidad que yo actué cuando estaba en la oposición, pedí la misma responsabilidad que también mis compañeros de consistorio, en aquel momento, lo realizaran.

Y, le decía, porque las puntas de nitratos, en mi término municipal, pero no sólo en Alcira, sino en Carcaixent, en Carlet y en algunos otros municipios próximos a nuestra comarca, las puntas de nitratos, eh, sobre todo en las épocas, desgraciadamente, de mucha sequía, cosa bastante habitual o, por lo menos hasta, hasta la fecha, ¿no?
, el mes de diciembre y el mes de enero, pues, nos ha sorprendido gratamente, ¿no?
, con, con unas lluvias, en algún momento, ¿no?
, localmente fuertes, pero los momentos de mucha sequía, es verdad que teníamos una concentración de nitratos y, en alguno de los pozos, de los 6 pozos que hay en el Ayuntamiento de Alcira, la señora Ortega hacía referencia a uno de ellos, al pozo de San Bernardo, que, bueno, principalmente, era el único pozo, ¿eh?
, según yo recuerdo, que durante mi etapa de alcaldesa, incluso en la anterior, era el que tenía puntas de más de 50 miligramos por litro.
Pero eso era algo muy esporádico.
Yo no podría decirle la estadística, porque no la he hecho, pero le podría decir que, en los doce años de alcaldesa, posiblemente, haya tenido tres o cuatro puntas de nitratos, en alguno de los pozos, ni siquiera en todos, en la…, el pozo de, por ejemplo el de la Marina, que abastece a La Barraca, que usted sabe que es una entidad local menor, que depende de Alcira, no ha tenido nunca un problema de nitratos, es un pozo con una calidad del agua muy buena y que -insisto- sólo de carácter esporádico y en un momento puntual del tiempo, hemos tenido alguna punta por encima de las 50.

Usted me dice: Â«Y cuando esa punta de 50 miligramos por litro se producía, ¿qué hacía el ayuntamiento?
Â» Lo que marca las recomendaciones de la OMS.
Insisto, es una recomendación de la OMS, ¿eh?
Cuando hay una, una punta de 50 miligramos por litro, se debe avisar a la población, a personas mayores, a lactantes y a embarazadas.
En la que se tiene que, por parte del ayuntamiento, dar a conocer esta circunstancia, cosa que hacía utilizando los medios públicos a su alcance.
De manera principal, nosotros tenemos la enorme ventaja de tener una radio de titularidad pública, pues esa radio de titularidad pública se utilizaba, de manera constante, para avisar a la población, en los sectores, ¿eh?
, que recomienda la OMS que se haga hincapié -insisto- embarazadas, lactantes y personas mayores y enfermas, que no se recomendaba el uso, ¿eh?
, o el beber agua del grifo en esas circunstancias, mientras, ¿eh?
, mientras se realizaban el seguimiento y las comprobaciones de que descendía de nuevo a los límites normales, o sea, por debajo de 50 en ese pozo en particular.

¿Se actuaba con transparencia?
Mire, las normas de transparencia, a pesar de que se han puesto de moda a través o a consecuencia de la publicación de la Ley de transparencia del Gobierno de España, este ayuntamiento lo hacía porque disponía de mecanismos para hacer públicos los análisis y nos, intentábamos, ¿eh?
, utilizando también las redes sociales, como le hacía yo mención en mi intervención, de poder dar a conocer cualquier circunstancia en referencia a las analíticas de agua.
Pero las publicaciones se hacían entonces y se hacen ahora.
Yo les emplazo a ustedes para que entren en la página web del ministerio, ustedes entren en el SINAC, y verán ustedes cómo todas las analíticas de agua las pueden comprobar.
Como también, nosotros, cuando queríamos realizar algún tipo de comprobación o en algún debate político, en alguna moción, queríamos recurrir a comprobar o a comparar analíticas anteriores y también, desde el ministerio, gobernara quien gobernara o, también, de la conselleria, gobernara quien gobernara, nos remitía a la página web del SINAC y, por lo tanto, cualquier indicación la podíamos encontrar, en ese sentido.

¿Y los pueblos de la comarca?
Pues, mire, es que nosotros venimos de una comarca, aquí hay alguna compañera vecina también de esta comarca, en la que la agricultura ha jugado un papel fundamental, afortunadamente para nosotros.
Hemos tenido, sobre todo, el problema de nitratos de agua, desde la década de 1980, tenemos un problema de sobreabonado, tenemos fruto consecuencia de una agricultura intensiva, que es la propia de nuestra comarca, y está claro que el control de productos que se utilizan para la agricultura, en estos momentos y con la entrada en la Unión Europea, con la entrada en funcionamiento de algunas directivas de la Unión Europea, esos controles no son los mismos que se utilizaban por los agricultores de la zona en la época de los 1970 y en la época de los 1980.
Pero yo creo que nuestra responsabilidad estaba, pues, ponerle solución, ¿eh?
, como intentamos con la planta de carbón activo y, también, con la reclamación a la conselleria, en aquel momento, gobernara quien la gobernara, se dio la circunstancia de que gobernaba el Partido Popular.

Pero la confederación, yo conviví con un gobierno del PSOE y conviví con un gobierno del Partido Popular, y conviví con un comisario de aguas y con un presidente de la confederación que era del PSOE y a mí, en mi etapa de alcaldesa, no se me hubiera ocurrido responsabilizar al presidente de la confederación, del PSOE, del problema de agua, de plaguicidas o de nitratos que sufría mi…, eh, mi municipio en algún momento determinado.
Porque yo quiero dejar patente que, que -espero que se queden con ello- que, no, el problema de nitratos no era algo constante en el tiempo.
Fue esporádico, en algún punto en concreto y, yo le diría, que en doce años de alcaldesa, yo creo que he tenido que recurrir a publicación en la radio, en los medios y hacer bandos de alcaldía, pues, y folletos informativos, en 3 o 4 ocasiones, no en más.

Después.
En.
.
.
, creo que, no sé si le he contestado.
Pero, de todas formas, también quiero referirme al tema de la potabilizadora.
Porque también es otro caballo de batalla que, que es verdad, que, que, bueno, que todos, yo como alcaldesa, pero por encima de alcaldesa, como vecina de la zona, pues quería que la depuradora pudiera entrar en marcha a la mayor brevedad de tiempo posible, porque todos sabíamos, o todos nos habíamos, ¿no?
, encomendado a que la puesta en marcha de la potabilizadora podía resolver, no sé si totalmente, pero podría resolver, de una manera casi definitiva, el problema de nitratos en nuestra comarca.

Y, mire, el problema de la depuradora cuando se puso, bueno, pues, eh, se hizo en muchas fases porque estamos hablando de una inversión muy importante.
Se hizo una inversión de más de 66 millones de euros.
Se lo digo porque algo, algo me, algo recuerdo, porque fui una alcaldesa bastante insistente, con la conselleria, del color de mi partido, ¿eh?
, del mismo gobierno, y yo fui muy insistente ¿por qué?
, porque entendía que era una inversión y una infraestructura necesaria, imprescindible para, para mi municipio, y fui muy insistente.
Una inversión muy cuantiosa, ¿que no se pudo hacer con la celeridad que todos quisiéramos?
Pues por supuesto.
Todos queremos que una cosa tan importante pueda venir de hoy para mañana.
Pero, también, usted sitúese económicamente, con un problema de financiación, ¿eh?
, que no va, que sería otro tema y otra comisión, ¿eh?
, un problema de infrafinanciación que teníamos en esta tierra y que, bueno, pues ojalá, en vez de 2014, en enero de 2014, ¿eh?
, que se inauguró esa potabilizadora -yo no me río, ¿eh?
(remors) yo, perdone, pero usted que decía lo del agua envenenada, yo me río, ¿eh?
, para mí fue un tema muy serio, ¿eh?
el tema de la…, discúlpenme, pero creo que merecemos un poco de respeto, el tema de la contaminación del agua- y le decía que todos, ¿no?
, ¿verdad?
, queremos ponerle solución a nuestros problemas a la mayor premura de tiempo posible.
Pues, pues mire, pues sí.
Pues claro.
Ojalá la depuradora, en vez de en enero de 2014, pues hubiera estado en enero de 2013 o de 2012.
Pues sí.
Pero bueno, era una infraestructura muy potente, ¿eh?
, una inversión de 66 millones de euros, con, con, pues haciendo una planta inmensa en la Garrofera, con 16 depósitos, con más de 80 kilómetros de conducción, porque no sólo abastecía, o pretende abastecer, a Alcira, a su comarca y a la Ribera Baixa, con una población de 350.
000 habitantes.

Y que, bueno, pues nosotros pensábamos que quizá, con la puesta en marcha, eh, de la depuradora y que, gracias también -ojo, por eso me gusta no intentar politizar- con el consenso y con el acuerdo entre los regantes, ¿eh?
-aquí no se trata de criminalizar a nadie- los regantes, las administraciones, fueran del color que fueran, ¿eh?
, las, eh, las, la del estado y La Generalitat y los municipios, conseguimos poner en marcha la depuradora, insisto, con una inversión muy importante y que era una demanda muy imperiosa y muy urgente de los pueblos de la comarca.

¿La potabilizadora hubiera supuesto, por sí sola, el problema de nitratos y de posible contaminación del agua?

Ya le digo yo que no.
¿Por qué?
Porque se mezcla.
Es que los pozos y la depuradora están para mezclar el agua.
Por lo tanto, en sí misma, la potabilizadora no resolvía el problema, ni resuelve el problema de Alcira, ni de ningún municipio, porque, en el caso -que ya ha pasado-, ¿eh?
, que se ha estropeado, se ha estropeado la depuradora, ha estado 24 horas sin funcionar en diciembre de 2015, yo ya no era alcaldesa, pero, pero bueno, si no hubiéramos tenido la planta de carbono activo, que, que hicimos en nuestra época, en 2013, pues, posiblemente, hubieran tenido que volver a declarar agua no apta para el consumo.

Afortunadamente, tenemos la planta de carbono activo que, en ese periodo de veinticuatro horas, se puso en marcha a más revoluciones de las que tocaba y la población de Alcira ni notó que había un problema y que se había roto una tubería de conducción.

Por lo tanto, lo que le quiero decir es que, eh, son dos infraestructuras necesarias, tanto la de carbono activo -que es verdad, ¿eh?
, que es verdad, que Carcaixent la tuvo, no sé si alguno otro más, Carcaixent, seguro que la tuvo-, la suerte que tuvimos es, como Alcira tuvo el problema con posterioridad, nosotros nos prestaron esas plantas portátiles de ósmosis, que en veinticuatro horas ya no tuvo Alcira ningún problema de agua, ya podía recurrir a esas plantas, eh, portátiles de ósmosis.
Y lo que le quiero decir a ustedes es que creo que fue una actuación muy responsable, muy coordinada por parte de todos.
Es verdad que esa inversión, eh, por parte de la conselleria, pues fue muy cuantiosa, y la del Ayuntamiento de Alcira, si no hubiera sido a cargo de la tarifa transitoria, posiblemente, no, no sé si hubiera sido tan, tan fácil, pero tuvimos la vista de optar por un sistema, como era la planta de carbono activo, y tuvimos también, aconsejados por los técnicos, lógicamente, -aquí no, no somos nadie expertos, ¿no?
-, de poder hacer, con una inversión a cargo de la tarifa transitoria, de una inversión de 700.
000 euros, y en otros municipios, que no voy a nombrar, pues tardaron seis meses en hacer esa planta de carbono activo y nosotros tardamos tres meses.
De seis meses a tres meses.
Y pueblos mucho más pequeños en población que el de Alcira.

¿Conozco algún caso o alguna consecuencia de la salud?
No conozco ningún caso.
Porque ya le digo que se actuó con mucha celeridad.
Cuando les decía, incluso, la población de Alcira consume, en estos momentos, si no recuerdo mal, 3,9 hectómetros cúbicos al año de agua, de los cuales 2,6 provienen de los pozos y 1,3 viene de la potabilizadora, por eso les digo yo que es necesario las dos cosas para, tanto la potabilizadora como la planta carbono activo, para que nosotros podamos tener siempre agua apta y que no tengamos ningún episodio como el que, desgraciadamente, me tocó a mí vivir en el año 2013.

¿Conozco algún caso sobre la salud?
Ninguno.
No sé si, me interesé, ¿eh?
, me interesé.
A nivel de salud pública, de la conselleria, también por las relaciones en el hospital de la Ribera, si se había producido algún caso y, que yo conozca, no se produjo ningún caso, afortunadamente.

Opinión sobre las causas y el papel de La Generalitat.
Â Bueno, las causas yo ya he dicho al inicio que, principalmente, por el sobreabonado a consecuencia de una comarca, como es la mía, en la que la agricultura intensiva ha tenido un papel muy importante históricamente.
Y al que, gracias a eso, ¿eh?
, es, ha sido una comarca que ha, ha crecido, y se ha enriquecido mucho, gracias, también, a la agricultura.
¿Que ahora las cosas son distintas, los controles son mucho más exhaustivos, se tiene que cumplir las directivas de Europa?
Por supuesto.
Pero también es un problema que arranca, bueno, yo desde que era pequeña conozco este problema de nitratos y que, bueno -insisto- no ha sido un problema extraordinariamente complicado, pero sí que al que he tenido, y hemos tenido que atender, ¿eh?
, en, de todas las administraciones.

Eh, la competencia, yo creo que lo que me ha dicho el portavoz del PSOE, pues un poco, he dicho, que es una competencia compartida, Ayuntamiento de Alcira, la conselleria y también la confederación.
Y creo que la responsabilidad -vuelvo a repetir- es que se trabaje de manera coordinada y no intentando politizar -a mi juicio, ¿eh?
- la cuestión de gobierne quien gobierne.
Y luego las declaraciones del señor Ballester, no las conozco, no las…, permítame que no las valore porque no las conozco.
Pero, a mí es un tema que me preocupaba.
Me preocupa.
Pero, bueno, afortunadamente, cuando ya entró en pruebas, eh, tanto la potabilizadora como la planta de carbono, entró en pruebas y ya, automáticamente, tanto los nitratos descendieron a 0,29, el mismo día que entró en funcionamiento en pruebas, el 0,29 de nitratos, de miligramos por litro, con lo cual yo creo que ya fue un cierto respiro.
Aun así, si no recuerdo mal, eh, no hace mucho, se dio, en un pleno cuenta de algún pozo que también, ahora no, fue antes de diciembre, porque en diciembre llovió, y al llover, pues ya la concentración de nitratos, eh, desciende.
Pero creo que, en algún momento, también, ha subido un poquito pero levemente, ligeramente y, bueno, pues, como yo le decía, yo ahora que gobiernan otros señores y otros compañeros en el Ayuntamiento de Alcira, yo jamás haría, contra el alcalde que está en estos momentos en Alcira, jamás intentaría politizar el tema, sino, lo que quisiera es que se pusieran a mi disposición, cosa que nosotros hemos hecho, cuando surgiera, o surja un problema, que yo creo que no, ¿eh?
, porque ya se tienen los mecanismos y las infraestructuras, pues, ponernos a su disposición para poder afrontarlo y resolverlo de manera rápida.

Y, luego, el representante del PP, pues la planta, bueno, la planta de carbón, alguien, si alguno, algún caso más… Sí, le decía que Carcaixent también tiene una planta de carbono activo, tardó un poquito más en construirla que nosotros, estuvieron seis meses.
Nosotros lo hicimos en un tiempo récord, como le decía, en tres meses.
¿Se actuó con celeridad?
Yo creo que sí.
Lo que fue de nuestra estricta competencia, que es hacer la planta, dar los permisos pertinentes, eh, insistir en la empresa para que acortara los plazos de ejecución de la misma, pues, creo que, prueba de ello, es la rapidez con la que se construyó y se puso en marcha.

¿Hay negligencia por parte de alguna administración?
No.
No.
Yo creo que se actuó de manera responsable, por parte de las tres administraciones, y yo me quedo con la cosa positiva, ¿no?
, que todos fuimos capaces, ¿no?
de aparcar las diferencias ideológicas y ponernos a disposición del consumo y de garantizar el consumo de agua apta para los vecinos de mi ciudad.
Y, por lo que se hace ahora, pues ya le he dicho, creo recordar, en alguna analítica…, nada, una subida de nitratos algo más, ¿no?
, comparativamente hablando, pero nada destacable.
Creo que ha sido un acierto tanto la potabilizadora como la planta de carbono activo.
Yo espero que no se vuelvan a repetir estos episodios.

Y, por la denuncia que me decía la señora Ortega, pues, sí, sé que se presentó una denuncia en el Parlamento Europeo, pero no, no sé, sé que se ha abierto una investigación en Europa, por si ha habido una infracción de la directiva marco del agua.
Desconozco en qué momento, creo que no ha habido ningún avance, sé que se abrió, pero le estoy hablando del año 2014, o, bueno, no recuerdo, yo creo que está por ahí la denuncia pero, hasta la fecha, yo no tengo constancia de si se ha producido algún avance en ese sentido.

Yo, por mi parte, espero no haberme alargado en demasía y, si se ha quedado algo en el tintero, pues estaré encantada de resolverlo.

La senyora Ortega Requena:

Presidenta, una qüestió d'ordre, és que a mi em falten 1, 2, 3, 4, 5 preguntes per respondre.
Ho dic per si les passem per escrit i que me les conteste o li les tornem a formular.

La senyora Bastidas Bono:

A ver.
Eh.
.
.
Las medidas, una era las medidas.

La senyora Ortega Requena:

Sí.
Una era las medidas.

La senyora Bastidas Bono:

Las medidas yo creo que sí que se las he contestado.

La senyora Ortega Requena:

Que s'han pres durant els anys que va estar vosté d'alcaldessa per gestionar el tema de la contaminació de nitrats.
Perquè vosté deia que només un pou i, en moments puntuals, havia estat contaminat, però jo, les dades que tinc és que tant el de la Cooperativa Sagrada Familia, superava, tenia 55 miligrams per litre.
Barraca d'Aigües Vives, també.

La senyora Bastidas Bono:

És que és un pou privat, eh?

La senyora Ortega Requena:ï»¿

Perdó?

La senyora Bastidas Bono:

És que la Cooperativa Sagrada Familia no és un pou, és un pou privat d'una cooperativa.

La senyoraÂ Ortega Requena:ï»¿

Però el, eh, salut pública, bé, l'ajuntament sí que té competències quant a informar i a.
.
(Remors)

Bé, és que la pregunta era eixa.
Després era, quina era la resposta de La Generalitat davant els problemes de la contaminació a la Ribera.
Tampoc me l'ha contestat.

La senyoraÂ Bastidas Bono:ï»¿

Sí, yo creo que sí.

La senyoraÂ Ortega Requena:ï»¿

Si els veïns i veïnes comptaven, des de l'ajuntament, amb la informació suficient.
Tampoc me l'ha contestat.
(Remors)

Si La Generalitat s'havia fet càrrec de la gestió i import econòmic per a solucionar el problema.
Â Si sabia quina implicació havia tingut des del punt de vista del cost de l'aigua potable que paguen els veïns.
Â I, després, respecte a la moció que es va presentar, en l'any 2008, que es demanava que s'informara els veïns, si això es va portar endavant.
M'han quedat eixes respostes pendents.

La senyora presidenta:

Senyora.
.
.
Sí.

La senyoraÂ Bastidas Bono:

Yo creo.
Es que yo creo que sí, pero.
.
.

La senyora presidenta:ï»¿

Si me permite, senyora Ortega, li he de recordar que el format és que no hi ha repreguntes.
És a dir, el format que s'ha triat per a fer aquesta compareixença són vint minuts, després es fan les preguntes per part dels grups parlamentaris i, a continuació, el compareixent o la compareixent, en aquest cas, respon al que considera oportú.
De totes maneres, si la senyora Bastida vol fer algun tipus d'aclariment o abundar en alguna qüestió de les que vosté li ha plantejat, benvinguda siga.
Però el que voldria és deixar clar que el format que tenim per aquestes compareixences és el que és.
Perquè, en este moment, el que hauria de fer, com vosté ha repreguntat, és donar-li la paraula a tots els grups, perquè repregunten i, i ens estem saltant el sistema de compareixences que ens hem donat.
Amb la qual cosa, vosté ha fet les preguntes que.
.
.

La senyoraÂ Ortega Requena:

És que eren les preguntes inicials.

La senyora presidenta:

.
.
.
que considera que no han sigut contestades.
A continuació, eh, li donaré a cada grup parlamentari, si vol fer algun tipus de consideració, eh, com ha fet la senyora Ortega, per tal que tots tinguen l'oportunitat de dir la seua i que estiguen en les mateixes condicions d'intervenció en el debat.
Us donaré 1 minut a cadascú per si voleu fer alguna consideració però que, això, eh, (remors) no anem a tornar a permetre-ho en la resta de compareixences, com no s'ha fet en les.
.
.
, perdó, com no.
.
.
(Remors)

Anem a vore, si la senyora Bastidas vol dir alguna cosa més o vol, eh, respondre alguna cosa més de les que s'han plantejat, té plena llibertat de fer el que vosté considere, plena llibertat.
El que estava intentant és, eh, que la resta de grups que no han tingut oportunitat en esta segona, eh, en este segon torn improvisat i fora de reglament, de dir, eh, qualsevol, fer qualsevol aportació que vullga fer, perquè tots tingueu, diga'm, estigueu en igualtat de condicions, però què això és una excepció i que no tornarem a, perquè no s'ha tornat, perquè no s'ha fet anteriorment, i no es farà.
Si.
.
.

El senyor Navarro Caballero:

Presidenta, por una cuestión de orden, antes de empezar.

A ver, si hay un reglamento y hemos dicho el proceder de esta comisión, lo que no puede ser es, porque no le haya gustado a un miembro de esta, de un grupo parlamentario, las contestaciones -porque ha dado contestación a todo, otra cosa es que no le guste-, es que se vuelva a repreguntar.
Y no estamos de acuerdo en que se vuelva, ni se permita que se vuelva a preguntar, porque si no, si se hace para éste, se hará para todos.
Y yo creo… (Remors) Creo que no es procedente porque todos hemos escuchado las preguntas y ha contestado a todo.
Otra cosa es que no le guste lo que le han contestado.
Si no le gusta, lo que tiene que hacer es, eh, no siempre nos gusta lo que contestan los comparecientes, y yo creo que, en ese sentido, todos estamos de acuerdo y me parece que, porque uno tenga un interés, eh, aparte de lo que se está hablando aquí, eh, no le guste.
Digo otro grupo parlamentario.
Â (Remors)

El senyor Tormo Moratalla:

Senyora presidenta, si me permite.

La senyora presidenta:

Senyor Tormo.

El senyor Tormo Moratalla:ï»¿

Con su permiso, señora presidenta.
Nada más lejos de mi intención de coartar la libertad de nadie.
Yo creo que venimos aquí precisamente a hablar, pero le recuerdo que, en la anterior comisión, yo hice uso de la palabra para poder repreguntar a uno de los ponentes y usted me dijo que el reglamento que se había, perdón, que la forma de trabajar que se había establecido era la que debía establecer y no me dejó hacerlo.

Por tanto, me parecería que estaría fuera de lugar que se permitiera a otra persona, con el máximo respeto a la señora Ortega.
Creo que tiene todo el derecho del mundo a sentirse no contestada por la ponente o compareciente, pero si es de una forma para unos, debe serlo para todos.

La senyora presidenta:ï»¿

Senyor Pineda?

El senyor Pineda Cuenca:ï»¿

Eh, bueno.
Señora presidenta, eh, vamos a ver.
Nosotros, esto es una comisión de investigación y, entonces, se hacen una serie de preguntas y, a raíz de las contestaciones de las personas que comparecen, nosotros emitiremos posteriormente un juicio.
Con lo cual, es importantísimo que tengamos las respuestas a las preguntas que se hacen.
Yo, también, no, uno no puede, uno, el ponente no puede, el ponente, bajo mi punto de vista, no puede no contestar.
Si no.
.
.

La senyora presidenta:ï»¿

Sí que puede no contestar.

El senyor Pineda Cuenca:ï»¿

Bajo mi punto.
Si no, no podemos, entonces, no podemos sacar ningún (inintel·ligible) … Entonces, si hay, se hacen preguntas… (Algú diu: Â«¿De qué estamos hablando?
Â») y después resulta que no se contestan, como, por ejemplo, yo no sé quién tomó la decisión de lo de los pozos de la Garrofera.
Es una pregunta que también he hecho y no se me ha dado respuesta.

Gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.
Del grup parlamentari Podemos-Podem, volen fer alguna.
.
.
?
D'acord.

Anem a vore.
Anem a recapitular.

En primer lloc, el compareixent té plena llibertat per a contestar el que vullga.
El seu compromís és dir la veritat, però té plena llibertat per a dir el que considere oportú.
I respondre a les preguntes, eh, que considere oportú.
Això forma part de la seua llibertat de.
.
.
, de.
.
.
, en la intervenció, que esta mesa, entenc, que hem de garantir.
Si no m'equivoque, eh, segons me.
.
.
, consultat el lletrat, d'acord.

Segona qüestió, senyor Tormo, té tota la raó.
Té tota la raó.
El fet d'estar no sols en esta comissió sinó en una altra d'aigua, no recordava la situació que vosté ha posat de manifest i té tota la raó.

Sense més i tenint en compte això, donem per acabada aquesta compareixença i farem una pausa, durant cinc minuts, per a despedir la senyora Bastidas i tornem a la sessió, a les onze.
.
.
, sí, a les onze i deu.

Gràcies.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Compareixença del senyor Francesc Signes Núñez, expresident de la Mancomunitat de la Ribera Alta

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
compareixença del senyor Francesc Signes Núñez, expresident de la Mancomunitat de la Ribera Alta.

El format de la compareixença que ha triat és una primera intervenció.
Aquesta intervenció té un temps màxim de vint minuts.
A continuació, cada representant dels grups parlamentaris farà preguntes o demanarà aclariments per un temps màxim de tres minuts cadascú i, a continuació, tindrà vosté la paraula per temps il·limitat per a respondre i acabar la seua intervenció.

Senyor Signes, li informe que compareix davant d'una comissió d'investigació a través de la qual el parlament exercita una funció de control polític.
He d'indicar-li, a més a més, que la informació que oferisca a aquesta comissió ha de ser veraç i el commine que ha d'ajustar la seua declaració a eixa premissa per estar penalitzat el fals testimoni en l'article 502 del Codi penal.

Finalment, ha de saber també que la mesa de la comissió, i concretament la presidenta que li parla, garantirà el respecte al seu dret a la intimitat i a l'honor, al secret professional, la clàusula de consciència i la resta de drets que la Constitució li reconeix.

Sense més, li done la paraula per vint minuts.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, en principi, se m'havia dit que la primera intervenció no tenia temps limitat, però bé, el que vaig a fer és ajustar-me als vint minuts, després contestar totes les preguntes i acabaré la meua intervenció perquè, si no, no té sentit el que vullc explicar.

En definitiva, esta podria enunciar-se com el relat d'un desastre anunciat que la negligent actuació dels responsables polítics del govern en els últims vint anys no ha fet més que agreujar-lo.

L'aparició d'elevades concentracions de nitrats en les aigües subministrades pels pous de la comarca de la Ribera, que han estat històricament destinades a proporcionar aigua potable a la pràctica totalitat dels seus municipis, és un problema que es detectà fa molts anys, i la comunitat científica sembla que és pràcticament unànime a l'hora d'atribuir l'origen d'eixa situació a l'ús intensiu de l'agricultura durant l'últim segle d'abonaments nitrificats.

Les conseqüències negatives que ha creat la problemàtica generada per l'aportació extraordinària i desordenada durant molts decennis de quantitats molt elevades d'eixos adobs artificials, que es queden en el subsòl i van progressivament contaminant els aqüífers soterranis existents, s'han anat posant de manifest molts anys després en un moment en què eixes activitats agrícoles es van fer.

Cal ser conscient que inclús, en el cas que es deixara de fer cap tipus d'aportació d'eixos productes en estos moments, les acumulacions d'eixes sals aportades durant tant de temps en els terrenys seguiran als aqüífers per un període temporal que sembla difícil de determinar.

És, per tant, una problemàtica complexa, davant la qual els poders públics han de prendre decisions valentes, perquè el que està en joc és la pèrdua de qualitat d'un producte tan bàsic, essencial i escàs -especialment en el nostre territori- com és l'aigua dolça susceptible al consum humà.

Encara que eixa situació no ha estat única d'aquesta zona i que s'ha repetit en major o menor mesura en molts altres territoris, en el cas de la comarca de la Ribera, que s'havia subministrat aigua potable històricament molt majoritàriament de captacions fetes amb pous municipals dels aqüífers de la plana de València i de les Agulles, s'ha arribat durant els anys 1980 i 1990 del segle XX a nivells de nitrats l'aigua captada i subministrada com a potable als seus veïns i veïnes molt superiors als permesos i recomanats com a màxims per l'OMS per al consum humà: 50 mil·ligrams per litre.

La determinació de les conseqüències que per la salut humana provoca el consum continuat i constant d'aigües amb uns nivells superiors als establerts per l'OMS és una qüestió que ha generat i genera encara un ample debat científic i social.

No sóc la persona adequada per a fer una valoració completa d'aquest aspecte del problema i de ben segur que d'altres citades en aquesta comissió faran o hauran fet una exposició molt més fonamentada que la meua, però el que he pensat és que, en el millor dels casos, eixa situació suposa un risc en la salut que, en una societat avançada occidental, no hauríem de fer assumir a la nostra població.

L'evidència de la gravetat del problema fou que la Unió Europea decidí, fonamentalment l'any 1991, prendre cartes en l'assumpte aprovant la directiva 91 de 12 de desembre relativa a la protecció de les aigües contra la contaminació produïda per nitrats utilitzats en l'agricultura, que va establir la necessitat del desenvolupament de les seues previsions per tal dels respectius estats.

Els objectius de la directiva eren que els estats de la unió designaren les hores vulnerables a eixa problemàtica, analitzaren la concentració de nitrats en els seus aqüífers i que feren controls de les aigües, tot això elaborant un codi de bones pràctiques agràries que impedira que eixes situacions d'excés d'abonament amb adobs químics nitrificats es perpetuaren.

La distribució competencial existent de l'estat espanyol en esta matèria, a la nostra carta magna i els respectius estatuts d'autonomia, que atribueix a les comunitats autònomes la competència en la mateixa, va fer que el Reial decret 261 del 16 de febrer de l'any 1996 que fou el que recepcionà en l'ordenament jurídic espanyol la directiva europea, establira que en el termini de dos anys les comunitats autònomes farien eixes actuacions programades en la norma europea.

El govern valencià va complir tardanament eixe mandat legislatiu i no el va fer efectiu fins a l'aprovació del Decret 13/2000 del 25 de gener, amb pràcticament quatre anys de demora a la determinació legal estatal, el qual va incloure la pràctica totalitat dels municipis de la comarca de la Ribera dintre de l'àmbit de les zones vulnerables a eixa contaminació, sent seguit per l'aprovació de l'ordre del 3 de juny de 2003 de la Conselleria d'Agricultura, Pesca i Alimentació, per la qual s'establí el programa d'actuació sobre les zones vulnerables designades a la Comunitat Valenciana, i per l'ordre del 29 de maig de 2000, de la mateixa conselleria, per la qual s'aprovà el Codi valencià de bones pràctiques agràries.

Al mateix temps que això ocorria es multiplicaven les peticions dirigides a La Generalitat i al govern estatal dels ajuntaments de la comarca més afectats per la contaminació dels seus pous per nitrats per a solucionar el problema, fent-se ressò de l'alarma social que provocava la greu situació de risc per a la salut humana que això comportava o suposava.

En la comarca de la Ribera s'haviea arribat a nivells de nitrats en la seua aigua potable totalment inassumibles.
En molts pobles amb nivells constants de fins a 120 mil·ligrams/litre, cosa que va fer que la població d'eixos municipis -la que s'ho podia permetre econòmicament des de fa molts anys- ja no la consumiren.

La consciència que resultava inviable procedir a recuperar a curt o medi termini els aqüífers contaminats en la comarca va fer que, finalment, la Direcció General d'Obres Públiques de la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport de La Generalitat elaborara, a principi de l'any 1998, un projecte bàsic per executar les actuacions necessàries per al proveïment d'aigua potable a la comarca no contaminada amb nitrats amb aigües procedents de l'aqüífer del Caroig, que es captarien d'uns pous a construir en el terme municipal d'Alzira -partida de la Garrofera- i que es preveia que subministrarien aigua als municipis d'Alzira, Algemesí, Albalat, Benicull, Carcaixent, Corbera, Cullera, Favara, Fortaleny, Llaurí, Polinyà, Riola i Sueca, amb una població estimada aproximada d'uns 350.
000 residents.

El plantejament teòric del projecte de la conselleria es fonamentava en la possibilitat d'extraure part del cabal d'aigua necessària per a subministrar aigua potable a eixos municipis de l'aqüífer del Caroig, que tenia i té uns nivells de contaminació per nitrats notablement inferiors als de l'aqüífer de la plana, amb intenció de diluir-la amb la que s'extrau dels pous propis de cada municipi contaminada -com hem dit- per nitrats, amb la intenció final d'aconseguir aigua potable amb uns nivells de nitrats inferiors al màxim recomanat per l'OMS.

Eixe projecte sorgia del conveni signat prèviament des del Ministeri de Medi Ambient i La Generalitat per a finançar obres hidràuliques amb fons propis i fons europeus, dintre del qual s'havien inclòs obres de subministrament d'aigua potable en les comarques de la Ribera per import de quatre mil milions de les antigues pessetes.

Eixe projecte aprovat inicialment per la direcció general referida fou remés a les dos mancomunitats de la Ribera -Alta i Baixa- per a la seua consulta i sotmés a informació pública la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana de data de 10 de setembre del 1998.

Fou remés novament a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer per al seu estudi i informe i suposava inicialment una previsió d'extracció de prop de dotze hectòmetres cúbics/any d'aigua dels pous a fer de la partida de la Garrofera -terme d'Alzira- de l'aqüífer del Caroig, que serien diluïts amb uns deu hectòmetres cúbics/any, que seguirien tranguent-se dels pous dels municipis que se subministraven de l'aqüífer de la plana de València, tot i això amb l'objectiu d'obtindre una mescla d'aigua potable amb un límit de quaranta mil·ligrams/litre de nitrats, inferiors als cinquanta permesos.

El projecte de La Generalitat s'acollia a les determinacions del pla hidrològic per la conca del riu Xúquer que havia estat aprovat inicialment el mes d'abril de l'any 1997 pel Ministeri de Medi Ambient del Govern d'Espanya, i que fou aprovat definitivament junt amb el conjunt dels plans hidrològics de l'estat del Reial decret 1664 del 1998 de 24 de juliol, que va establir que el subministrament d'aigua per a ús humà als municipis de la comarca es faria en una primera fase -que temporalment no es determinava en el pla hidrològic- amb la substitució de les aigües contaminades amb nitrats de l'aqüífer de la plana de València per aigües de l'aqüífer del Caroig.

La Mancomunitat de la Ribera Alta, en representació dels trenta-cinc municipis d'eixa comarca, entre ells els tres més afectats directament per l'actuació i amb major població -Alzira, Algemesí i Carcaixent- que sumaven més de la meitat de la població potencialment beneficiaria de l'actuació, coneixedora del projecte de La Generalitat i de les previsions del pla hidrològic del Xúquer, prengué l'acord -la mancomunitat, de la qual jo era president en aquell moment- en sessió celebrada en data 6 d'abril del 1998 a instància de la seua presidència -en este cas, la meua- i per unanimitat de tots els seus polítics representats -PSPV, PP, Esquerra Unida i Unió Valenciana- de sol·licitar a la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport de La Generalitat que s'estudiara com a alternativa al projecte que estava tramitant-se la possibilitat i conveniència tècnica d'obtindre aigua per a consum humà dels ciutadans de les comarques de la Ribera, del riu Xúquer, mitjançant la construcció de l'obra pública hidràulica necessària des de l'embassament de Tous, aigües superficials del riu.
I que en cas que es raonara la impossibilitat d'aconseguir l'objectiu expressat en l'apartat anterior, estudiara les fonts alternatives d'obtenció del cabal d'aigua potable necessari per a proporcionar aigua potable en condicions sanitàries adequades als veïns dels pobles de la Ribera a banda del cabal màxim que es podia extraure de l'aqüífer del Caroig.

Eixe acord es justificà amb el fet que la conselleria, en l'estudi justificatiu de l'obra, feia constar que les necessitats de l'àrea objecte del projecte eren aproximadament d'uns trenta hectòmetres cúbics/any, i que les característiques de l'aqüífer del qual es pensava extraure les aigües no permetien de cap forma obtindre un cabal superior a 10 hectòmetres cúbics/any, per la qual cosa el dèficit era de 20 hectòmetres cúbics/any.

I hauria de ser obtingut per altres vies, ja fora potenciant els recursos existents o bé diluint l'aigua -com es pretenia des del principi actualment obtinguda- dels municipis en els seus pous de subministrament amb la que provinga del nou pou, aconseguim valors inferiors als mínims establerts reglamentàriament per l'OMS.

Davant d'eixa situació, es raonava en l'acord de la comunitat, que sorgixen nombroses dubtes sobre l'adequació del projecte de la conselleria per a donar la solució definitiva a les necessitats de consum humà d'aigua potable dels veïns de les comarques de la Ribera que es concretaven en les seues consideracions.

En primer lloc, queda en evidència que el projecte en estudi partix de la premissa d'utilitzar aigües subterrànies de l'aqüífer del Caroig, el qual es reconeix que es troba molt explotat i que no té disponibilitat d'aigües amb un cabal superior a 10 hectòmetres cúbics/any, per la qual cosa s'assumix un dèficit estructural de cabal cap al futur que no justifica amb dades objectives com es pensa solucionar.

En segon lloc, sorgix el dubte -dia la mancomunitat- de per què no s'ha previst el cabal total necessari per al subministrament humà de les comarques de la Ribera amb aigües provinents del mateix riu Xúquer, donat que aquest pareix que ha sigut la font de subministrament previst inicialment en el pla hidrològic de la conca del riu aprovat el 29 d'abril de l'any 1997 per donar satisfacció a l'increment de les demandes actuals per al subministrament humà.

A l'àrea metropolitana de València, 96 hectòmetres cúbics/any, a la de Sagunt, 32, a la d'Albacete, 32, agrícola-industrial a través del canal Xúquer-Túria, 125, regadius de la Manxa, 200, etcètera, etcètera.

Sembla que hauria de ser la Ribera un dels territoris primerament beneficiats en obtindre, per a consum humà, aigües del riu Xúquer; tot allò sense que supose un menyspreu a les necessitats de consum d'altres territoris, evidentment.
Especialment quan no pareix possible garantir ni cobrir les necessitats mínimes dels seus habitants amb cabals provinents d'altres fonts, que és el que estava passant.

En aquest sentit cal dir que en l'article 32.
10 del pla hidrològic de la conca -de la conca del Xúquer-, seguint els criteris fixats per la llei d'aigües de preferència del consum amb destinació humana sobre altres, ha establert -o establí- que si l'evolució de la qualitat de les aigües subterrànies de la ribera del Xúquer fera aconsellable el subministrament a poblacions amb aigües superficials procedents del Xúquer, aquest es realitzarà amb els recursos superficials, anteriorment destinats a regadius i que seran substituïts pels corresponents recursos subterranis alliberats -això deia el pla hidrològic vigent en aquell moment.

I, en tercer lloc, i sense que això puga ser afirmat amb caràcter contundent, a falta de tindre a l'abast un estudi tècnic seriós sobre la qüestió, sembla que no pareix excessivament encertat destinar unes inversions molt importants per a la construcció d'una gran obra hidràulica per a no donar una solució definitiva, és estúpid -a parer meu, perdó- al problema de la contaminació de les aigües destinades al consum humà dels ciutadans de la Ribera, quan amb un cost proporcionalment no molt superior es podria estudiar subministrar aquesta necessitat de manera definitiva i més estable des del pantà de Tous, igual que està actualment per a l'abastiment -com he dit abans- del consum humà d'aigua de l'àrea metropolitana de València.

Eixe acord de la mancomunitat fou remés al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports de La Generalitat i al president de la Confederació Hidrogràfica del Xúquer perquè es tingués en compte en la redacció del projecte de l'abastiment que estava sotmés a informació pública i que es tinguera en compte també en el Pla Hidrològic del Xúquer que estava en aquell moment pendent d'aprovació definitiva.

Cal fer constar que mai, mai, mai es va rebre a la mancomunitat cap resposta ni comentari al respecte per part del govern de La Generalitat o per part del Ministeri de Medi Ambient.
Mai.
Tampoc consta que eixes demandes es valoraren a l'hora de la posterior aprovació definitiva del projecte de l'abastiment per part del govern de La Generalitat o del Pla hidrològic del Xúquer per part del Ministeri de Medi Ambient a la vista del que vorem.

Tant el govern central com l'autonòmic preferiren ignorar les consideracions dels representants dels veïns i veïnes de la comarca que posaven de manifest la inviabilitat d'obtindre cabals suficients d'aigua de l'aqüífer del Caroig i que demanàvem una dotació d'aigua superficial del riu Xúquer per al consum humà, i seguiren amb els seus projectes.

Malgrat la contundència de les al·legacions fetes, al mes d'abril de l'any 1998 per la Mancomunitat de la Ribera Alta, que posaven en dubte la mateixa virtualitat del projecte donada la falta de cabal suficient de l'aqüífer del Caroig i que consideraven més lògic i just el subministrament a les poblacions d'aigües superficials del riu -igual que es feia per al consum humà d'altres zones, com he dit abans-, la conselleria aprovà, poc després, el seu projecte que suposava una extracció de nous pous de prop de 10,6 hectòmetres cúbics/any, i el Ministeri del Medi Ambient, en el seu pla hidrològic, deixava els veïns de la comarca pendents d'un fil.

La conseqüència d'això fou que la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports de La Generalitat aprovà el projecte bàsic i els corresponents projectes de construcció dels nous pous de la partida de la Garrofera que haurien d'extraure aigua de l'aqüífer del Caroig, així com dels depòsits de regulació i de les obres de conducció com les de les aigües captades des dels pous als municipis a subministrar, que foren remesos a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer el mes de maig de l'any 1999, i instà la tramitació del corresponent procediment per a l'atorgament de la respectiva concessió administrativa d'aigües, a pesar que el fet que els únics que estaven habilitats legalment -article 89 de la llei d'aigües estatal- per a demanar eixa concessió administrativa a la confederació eren els ajuntaments beneficiats per l'actuació o una mancomunitat; mai La Generalitat, cosa que fou advertida des del primer moment per la confederació del Xúquer i que no arribà mai a materialitzar-se.

En octubre del 1999 s'emetia un primer informe per part de la confederació al projecte i a la sol·licitud de concessió d'aigües subterrànies renovables, formulat per la conselleria, fent constar que Â«con las extracciones proyectadas se prevé que exista afección sobre otros aprovechamientos de aguas abajo del mismo acuífero, con especial incidencia en el manantial de Masalavés -naixement del riu Verd- con mermas del 0,5 hectómetros cúbicos/mes en el caso más favorable, por lo que se prevé la reposición de los equivalentes caudales procedentes del acuífero de la plana de Valencia sur que serían entregados en los puntos de surgencia de dicho manantialÂ».

Amb la qual cosa es posava de manifest, claríssimament, que no anava desencaminat el que havia dit la mancomunitat, i que no quedava garantida la possibilitat d'extraure aigües de l'aqüífer del Caroig sense incidir negativament en ell, i amb especial repercussió en el sorgiment natural del riu dels Ulls o Verd, espai natural catalogat com zona humida i a més protegida pel LIC.

La Conselleria de Medi Ambient emeté el 10 de gener del 2000 la corresponent declaració d'impacte ambiental al projecte en el qual, malgrat la consideració general com favorable, establia unes condicions tan rigoroses per a la protecció de l'aqüífer del Caroig que, en la pràctica, tothom era conscient que feien irrealitzable l'actuació projectada per la conselleria d'obres públiques.

Eixa declaració d'impacte ambiental -que també recollia la preocupació d'altres comunitats d'usuaris que estaven subministrant-se d'aigua per al regadiu d'eixe mateix aqüífer per la incidència que eixes noves captacions podien tindre en les disponibilitats de l'aqüífer- condicionava la captació sol·licitada a què es fera un estudi hidrogeològic perquè garantira l'adequat funcionament en règim natural de la zona del naixement del riu Verd -els Ullals- per tal d'evitar que l'explotació projectada per la conselleria de La Generalitat posara en perill el manteniment d'aquest règim natural i que, en eixe cas, caldria buscar alternatives i punts d'explotació als projectats en l'aqüífer del Caroig, condicionant qualsevol alternativa d'actuació a la prèvia conformitat de la conselleria i a la presa de mesures per a mantindre la integritat i funcionament hidrològic natural d'aquest espai, com era els Ullals.

A la vista dels condicionaments establerts per la declaració d'impacte ambiental de l'any 2000, la conselleria presentà -vaig a deixar-ho en un moment determinat-, la conselleria presentà una proposta per a la protecció del naixement del riu Verd en la qual segons es feia constar, en la posterior resolució de la Directora General de Planificació i Gestió del Medi Ambient de la Conselleria del Medi Ambient de data 3 de desembre del 2002, que l'estimà acceptable amb condicionaments.

Es deia que Â«la Direcció General d'Obres Públiques reconeix que, malgrat el model hidrogeològic aplicat, no permet garantir plenament la inexistència d'afeccions rellevants sobre la zona humida -els Ullals-, no sent possible en este moment realitzar un estudi que proporcione millor informació i millor garantia.
Per la qual cosa, i com a solució de compromís -deia-, es proposen actuacions per a aconseguir els següents tres objectius: disminuir la pressió actual de bombejos d'aigua en l'entorn de la zona, crear les condicions de control adequades per a iniciar un pla de seguiment hidrogeològic lligat a la descàrrega dels Ullals, i finalment elaborar un pla d'explotació que protegisca les condicions ambientals de la zona humidaÂ».

Res més.
En tot cas, després respondré a les preguntes i acabaré de contar esta historieta (rialles) que és molt interessant, queda poquet.
Al final com va decidir La Generalitat mateixa rematar-la i com estan en este moment eixos pous de la Garrafera, com estan de saquejats, i com estan de robatoris, i com estan de tot.
Però això serà després, quan tinga temps indefinit.

Moltes gràcies, presidenta.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Signes.

A continuació, té la paraula per un temps màxim de tres minuts la senyora Gascó, en representació del Grup Parlamentari Podemos-Podem.

La senyora Gascó Verdier:

Bon dia, senyories.

Bon dia, presidenta.

Bon dia, molt bon dia, senyor Signes.
Moltes gràcies per la seua compareixença.

Ha vingut carregat d'arguments i d'una història llarga, en efecte, perquè vosté ha sigut protagonista -un poc com a gestor no sols de la mancomunitat al principi, i també com alcalde molt de temps- d'esta lluita, no?
Ens consta que ha estat treballant activament.

Del que vosté conta a mi m'agradaria que concretara, segons el seu punt de vista, quines han sigut les decisions errades, diguem-ne, per part de cada nivell de l'administració, per part de les administracions locals, per part de la Generalitat valenciana i per part del ministeri, en quins punts ens hem equivocat per arribar a la situació del passat, però també l'actual.

Per altra banda, -bé, s'entén del seu relat que hi ha hagut una gestió en alguns casos.
.
.
, que no havia d'haver-se donat- també m'agradaria saber de quina manera s'ha tractat de treballar en la conscienciació de la població sobre els seus drets i sobre el fet que l'aigua és un dret humà essencial per a la vida, i també de quina manera s'ha oferit la informació necessària per a eixa conscienciació de forma transparent i continuada, sobretot en el temps.
No puntual, sinó continuada.

I, finalment, m'agradaria també saber durant tot el temps d'esta compareixença i cada volta que han participat compareixents de l'administració pública, el que em crida l'atenció és que no sembla que mai s'haja anat a la font de la contaminació a pal·liar eixe nivell de nitrats en l'aigua i a qüestionar el model agrari que impera en el País Valencià.

I m'agradaria saber, des d'eixe punt de vista, si la mancomunitat ha treballat en eixe sentit en algun moment de la seua història, si els ajuntaments -ja sé que les competències de la gestió de les pràctiques agrícoles no són dels ajuntaments, però crec que sí que podien fer un bon treball de formació dels llauradors i les llauradores per una banda i també dels venedors dels productes fitosanitaris per l'altra-, m'agradaria saber si té constància vosté que siga un treball que hagen fet els municipis i, en cas que els municipis no ho hagen fet mai, si La Generalitat ha pres alguna volta, si vosté té constància que La Generalitat haja fet eixa feina en algun moment.

Perquè, clar, hem resolt tots els problemes en grans obres però no anar a la font de la contaminació, no sé jo si era la forma millor de resoldre el problema.

Moltes gràcies.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Gascó.

A continuació té la paraula el senyor Tormo pel Grup Parlamentari Ciutadans, per un temps màxim de tres minuts.

El senyor Tormo Moratalla:

Gracias, señora presidenta.

Buenos días, señor Signes.

Gracias por la exposición, por el relato de ese desastre anunciado del que usted hablaba al principio de la exposición.
Imagínese que usted ha hablado de ese desastre anunciado, cuyo origen es la agricultura en los últimos cien años.
Por lo tanto, ese desastre anunciado visto -como decía un ponente no hace mucho tiempo aquí- con los ojos del siglo XXI -que decía antes también yo antes en el 2017- sobre lo que se lleva haciendo en los últimos cien años es un poco también atrevido.

Es decir, lo que hacían nuestros abuelos y bisabuelos hace cien años con el conocimiento que tenemos nosotros es también un poco injusto.
Sobre todo siempre hemos intentado evitar en esta comisión no criminalizar a la agricultura, fuente de riqueza, de empleo y de desarrollo de una zona de la comunidad de la cual usted ha sido presidente.
Y además, usted es un experto.
Usted no es alguien que pasaba por allí y ha dado su opinión, sino que usted es un experto tanto en política como en la gestión de esa zona.

Hablaba del riesgo para la salud.
Mire, al anterior ponente yo le he preguntado directamente -exalcaldesa de Alcira- si conocía algún riesgo, alguna repercusión para la salud de su población.
Y me ha dicho que no.
Y además se interesó por ello.
Nos ha hablado también.
.
.
, la pregunta por lo tanto es Â«¿qué conocimiento tiene usted de la repercusión sobre la salud de la zona?
Â».

Nos ha hablado usted de un código de buenas prácticas agrícolas.
Nos decía también un experto en anteriores comparecencias que el riego por goteo que se ha expandido, desarrollado en los últimos años en la zona, ha contribuido a disminuir también la contaminación en los acuíferos, todo a la vez porque el riego por manta de agua conlleva una mayor distribución de los contaminantes y el de por goteo no.
Quería saber su opinión sobre la situación.

Nos ha hablado de la grave situación de riesgo y los niveles de la contaminación con picos de 120 miligramos por litro.
También el anterior ponente nos ha dicho que, después de las medidas adoptadas en la zona, donde ella tenía responsabilidad política, nunca más se habían vuelto a dar esos picos de contaminación por encima de los 50 miligramos.
Solo en alguna ocasión donde la carencia de lluvias había sido especialmente grave como antes de los últimos episodios de lluvia del mes de diciembre y de enero había algún pico, pero nunca había llegado a sobrepasar de forma importante los 50 miligramos.
¿Cree que la situación estructural de sequía que sufre nuestra comunidad, el sureste de España, tiene una relación directa con la contaminación de acuíferos?
Yo estoy seguro que sí, es una pregunta retórica.
Porque, a menor nivel de agua, el nivel de concentración de contaminación también es mayor.
Por lo tanto, ¿qué solución nos propone?

De su exposición que nos ha dicho, que ha mantenido aquí, además yo creo que con un criterio acertado, yo deduzco que su punto de vista sobre el suministro de aguas superficiales de parte del río Júcar y del pantano de Tous a su zona, por tanto con una canalización y una construcción de infraestructuras, era la solución al menos en el año 1998, por lo que yo he entendido.

Por lo tanto, usted está de acuerdo también en que la construcción de infraestructuras y llevar agua de donde la hay a donde no la hay es la solución.
¿Trasladaría también eso desde otras partes de España a la Comunidad Valenciana o el criterio solo se queda y se deja desde Tous hasta la Ribera Alta?

Le agradezco muchísimo su intervención y espero su respuesta.

Muy amable.

Gracias, presidenta.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Tormo.

A continuació, té la paraula la senyora Ortega en representació del Grup Parlamentari Compromís, per un temps màxim de tres minuts.

La senyora Ortega Requena:

Gràcies, presidenta.

Senyor Signes, moltíssimes gràcies per vindre ací, veí meu, i estic segura que ens podrà contestar a les preguntes que li formulem.

En primer lloc, m'agradaria que, baix el seu criteri, em diguera si considera que el model de gestió de l'aigua ha estat el més adequat per a la qualitat i prevenció de contaminació dels aqüífers.
En estos darrers anys, posem per exemple els vint darrers anys.

Quin ha sigut el paper de la mancomunitat de la Ribera Alta davant la contaminació dels aqüífers de la Ribera?

Considera que l'actual situació de contaminació dels aqüífers s'hauria pogut evitar?
Li ho dic perquè a mi m'ha semblat molt preocupant quan ens ha contat que l'any 1991 la Unió Europea ja va dictar una directiva, va publicar una directiva de protecció d'aigües on ja es havien de declarar les zones vulnerables, codis de bones pràctiques, etcètera.
Aleshores, si hem arribat ací i han passat tantes coses, voldria saber si des dels anys noranta ací podríem haver fet alguna cosa per millorar la situació.

Per un altre lloc, voldria saber quina és la seua opinió sobre les causes de la contaminació de l'aigua de la comarca.
Ací s'entre moltes vegades sobre el tema agrícola, però voldria saber si vosté creu que el tema dels lixiviats que poden haver de pous cecs per disseminats que tenim en la comarca per tot arreu totalment descontrolats, si també podria ser la causa i si creu que en això també hem de posar solució.

I més enllà de les causes, m'agradaria que em diguera si vosté considera que n'hi han responsabilitats per la contaminació que s'ha produït i per la gestió posterior, una vegada es coneixia que existia la contaminació per nitrats per part de les institucions.
Qui creu que són els responsables, quines institucions, i què és el que haguérem pogut fer que no s'ha fet.

Després, una cosa que trobem bàsica, és el tema a la informació ciutadana.
Li consta a vosté si hi havia informació ciutadana respecte de l'aigua que eixia per l'aixeta en tots els pobles que formaren eixe moment part de la mancomunitat, i si no en eixe moment, almenys en els darrers vint anys que vosté també era alcalde de l'Alcúdia i ha estat també vicepresident de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies.

I ja està, moltes gràcies.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Ortega.

A continuació, el senyor Pineda, en representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula per un temps màxim de tres minuts.

El senyor Pineda Cuenca:

Gracias, señora presidenta.

Señor Signes, la verdad es que usted es una de las persones más adecuadas para venir a esta comisión por toda su trayectoria.
Porque me parece que fue, bueno, ha sido alcalde de Alcudia, presidente de la mancomunidad, pues me parece desde antes del 1998, y precisamente en el 1998 fue cuando ustedes presentaron desde la mancomunidad aquella moción que, bueno, no sé si la siguieron todos los pueblos y (remors) bueno, a raíz de ahí, pues, fíjese, han pasado, pues 1998-2017, pues diecinueve años y aún siguen estando (so d'un mòbil) las aguas contaminadas por nitratos.

Yo, pues, la verdad que viendo toda esta trayectoria y este relato que usted ha hecho todavía sigo sin entender por qué se tomó la decisión de hacer los pozos de la Garrofera y no se tomó otra decisión que, realmente si había un informe de impacto medioambiental en la Confederación Hidrográfica del Júcar negativo, por qué se llegó a tomar esa decisión.

Otra de las preguntas -y es redundante en cierto modo- es ver también hasta qué punto la población, los agricultores, han estado informados sobre esta situación y también -puesto que usted ha sido alcalde- y también los agricultores si realmente se han hecho cursos de formación, o se les ha informado.

Y la verdad que con su etapa de diputado -por eso decía que era una persona de las más adecuadas- pues ha tenido la experiencia y también la parte desagradable de ver cómo los alcaldes, que a veces cuando los alcaldes nos unimos, ya sabe usted que es por un problema común.
Y decía la noticia en aquel momento, en abril del 2013, que los alcaldes y ediles de la Ribera pues vinieron aquí a las Cortes, y usted precisamente además estaba de ponente, y vinieron en cierto modo a pedir justicia y agua potable para su comarca, y decía Â«ante la ineficacia e ineptitud del ConsellÂ», que precisamente yo creo que es lo que se está demostrando.

Aquí no se puede criminalizar a los agricultores, porque ellos realmente han hecho lo que ellos consideraban que debían hacer, pero sin embargo el Consell ha hecho dejación de funciones durante más de veinte años, porque no ha hecho realmente nada por el tema de la contaminación de los nitratos.
Y, tristemente, pues los alcaldes por sacar unos lemas -porque claro ellos vienen a reclamar lo que es suyo y no entienden de formas-, entonces sacar unos lemas de Â«Som vida, som aigua per a la RiberaÂ» y, sin embargo, pues el vicepresidente en aquel momento que ejercía la función de presidente los expulsó, los desalojó de lo que era el pleno.

Y recuerde que había una serie de diputados, el señor Rus y Castedo, señor Signes, el señor Rus y Castedo, que decían Â«Agua para todosÂ» al ver esas pancartas reivindicativas.
La verdad que eso llama profundamente la atención y además habla de lo que el Consell quería hacer.

También me gustaría que le refrescara la memoria, y aquí también de esta comisión, de aquello que dijo un diputado, el señor Andrés Ballester, que creo que usted también estaba -sí, también estaba seguro porque lo he visto-, que decía que los electores de la Ribera se envenenaban a gusto porque parecía que realmente se les seguía dando la confianza.

Parece que los diputados del Partido Popular no recuerdan aquello y, sin embargo, yo creo que de vez en cuando hay que refrescar la memoria.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Pineda.

A continuació, té la paraula la senyora Díaz en representació del Grup Parlamentari Popular, per un temps màxim de tres minuts.

La senyora Díaz González:

Gracias, presidenta, y bienvenido de nuevo a la que ha sido su casa durante muchos años como diputado.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies.

La senyora Díaz González:

Vamos a ver, yo también quería que hiciera memoria, pero por otro lado, porque parece que eso no se está tocando.
Vamos a ver, es que no me queda muy claro, pero si la directiva fue del año 1991 y entonces gobernaba el Partido Socialista y hasta el año 1996 esa directiva no se incorporó, estamos hablando de que durante cinco años el gobierno socialista no incorporó esa directiva a la normativa española.

Entonces, si en los años ochenta ya había un uso intensivo de la agricultura, que se ha dicho aquí por varios comparecientes, que en los años ochenta se empezó digamos todo esto, y el Consell también era consciente de esta situación y, bueno, era un Consell también del Partido Socialista.

Quería saber si desde los años ochenta, que bien que la directiva fue del 1991, esa es la excusa para no hacer nada, o por qué al final se tuvo que llegar a un gobierno del Partido Popular en el 1997 para poder hacer algo frente a ese uso intensivo de la agricultura.

Por otro lado, quería preguntarle o ver también si usted puede hacer memoria sobre los planes de cuenca que deberían haber estado aprobados en el 2009, y el gobierno del Partido Socialista no los aprobó, y eso también impedía el poder llevar a cabo la planificación para la Ribera.

Y tuvo que llegar el gobierno del Partido Popular para aprobar esos planes de cuenca y poder seguir ejecutando la planificación para el consumo de agua de la Ribera que la hizo pues el Partido Popular.

Y también algo que ustedes utilizan muchísimo -y ahora que está en el gobierno aún más y con mucho énfasis lo hacen en su conselleria y lo hacen en todas- que es la falta de financiación, esa infrafinanciación que sufrimos en la Comunidad Valenciana desde hace muchos años y que ahora reconocen que además saben que, claro, la falta de inversión en muchísimos aspectos es debido a la infrafinanciación.

¿No cree que la conselleria en la legislatura pasada, dada la situación de crisis y dada esa infrafinanciación, hizo un esfuerzo enorme por llevar a cabo esa infraestructura para la depuradora para poder dar un consumo de agua a toda la Ribera?
¿No cree que se hizo un esfuerzo enorme teniendo en cuenta que los planes de cuenca como le decía, que deberían haber estado aprobados en el 2009, no se aprobaron hasta más tarde cuando llegó el Partido Popular, y que evidentemente eso hizo imposible -imposibilitó- el poder actuar antes por parte de la conselleria?

Por mi parte le diría muchísimas cosas más, pero no tengo más tiempo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Díaz.

A continuació, té la paraula el senyor Signes per temps il·limitat.

El senyor Signes Núñez:

Moltes gràcies, presidenta.

Moltíssimes gràcies a les intervencions de tots els diputats.

Intentaré contestar a tot el que se m'ha dit però, si em permeten, vaig a acabar de fer relat perquè si no acabe de fer el relat, açò no s'entén.
I com se m'havia dit que la primera intervenció era de temps il·limitat, vaig a acabar de fer el relat.

Eixos objectius es preveien aconseguir amb el cessament del bombeig que efectuà la comunitat de regants dels Ullals (inintel·ligible) .
.
.
el manantial, és a dir, el que necessitava el Caroig, que hauria de subministrar-se a altres pous que captaven d'altre aqüífer, tot i renunciar la conselleria a reposar els cabals dels ullals del riu Verd d'extraccions d'aqüífers diferents, i amb un pla de seguiment, control i explotació que detectaria qualsevol situació de risc per a l'aqüífer del Caroig que obligaria a reduir les extraccions dels nous pous a construir a la Garrofera.
Per cert, els ullals es van assecar.
Això és un parèntesi.
A pesar d'eixe -diga'm- control permanent i tal i qual, a la primera punxada dels pous de la Garrofera els ullals del riu Verd s'assecaren.

I que, en eixe cas, el subministrament d'aigua a les poblacions hauria de tornar a efectuar-se íntegrament des de fonts d'abastiment antigues, les actuals contaminades per nitrats.
A la vegada que es feia això, la conselleria rebaixà l'any 2002 la petició de volum d'aigua sol·licitada per l'extracció dels pous de La Garrofera de 12 hectòmetres cúbics/any inicials a 5,5 hectòmetres cúbics/any.

Malgrat la situació descrita, la conselleria licità el mes de febrer de l'any 2000 la primera fase del projecte d'obres referit i que executà successives fases entre els anys 2001 i 2008.
Mentre tot això passava, i més de deu anys després que La Generalitat aprovara el projecte d'abastiment que havia sigut publicitat com a solució a la problemàtica de la contaminació de les aigües potables de la comarca, començaren a aparéixer en les analítiques oficials de les captacions d'aigua potable de la comarca també restes de pesticides, la terbumetona desetil, de la qual ja s'ha parlat, amb nivells molt superiors als permesos en la normativa aplicable que provocaren la necessitat de prohibir per part dels respectius ajuntaments el seu consum humà.

El primer cas fou el de Carcaixent, on detectaren en maig del 2008 per primera vegada la presència d'eixe producte, i durant els mesos i anys següents es sumaren a eixa situació els municipis d'Alzira, Carlet -urbanització Ausiàs March només-, Corbera i Llaurí, creant una greu alarma social davant la necessitat de prohibir totalment per part dels ajuntaments afectats eixe consum humà.

Finalment, en l'any 2009 el govern de La Generalitat hagué d'assumir allò que no volgué assumir onze anys abans quan la mancomunitat li ho vàrem advertir.
(Algú tus) I és que la idea d'extraure aigua del Caroig per a suplir les necessitats d'aigua contaminada per als municipis de la comarca de la Ribera dels seus pous no era possible, i que l'única solució real al problema era obtindre eixe cabal de les aigües superficials del riu Xúquer.

Finalment, en l'any 2009, i la primera advertència de la mancomunitat, estem parlant de l'any 1998 -és a dir, onze anys després- en concret, de l'embassament de Tous, igual que portem fent des de fa prop de cinquanta anys els veïns de l'àrea metropolitana de València.
Açò obligà a iniciar de manera urgent la previsió i licitació de la construcció d'una nova estació depuradora que no entrà en funcionament fins a principis del 2015, és a dir, prop de díhuit anys després de l'inici de la tramitació del projecte inicial.

Com deia al principi de la meua intervenció, este és un relat d'un desastre anunciat en el qual la negligent actuació del govern valencià no ha fet més que perllongar quasi dos decennis una situació sanitària anòmala, les conseqüències de les quals per la salut humana no estan suficientment contrastades però que, de ben segur i en el millor dels casos, han provocat una situació de risc per als residents de la comarca de la Ribera que no hauríem per què haver patit si les coses s'hagueren fet amb la mínima diligencia i sentit comú exigible en un assumpte d'esta importància.

En els pous de la Garrofera es varen gastar sis milions d'euros, en eixos pous que al final no pogueren traure aigua d'ells, de l'aqüífer del Caroig, perquè no hi havia cabal.
Sis milions d'euros.
D'ells, prop de tres procedents de fons europeus i uns altres tres de La Generalitat.

Si vostés fan una visita -esta comissió d'investigació- als pous -jo la vaig fer ja fa un temps-, allò és un monument més a la pèssima gestió dels governs del Partit Popular en La Generalitat, és a dir, com és l'Àgora, i com són tantes i tantes coses.
.
.
, com és la T2 de Metrovalencia, etcètera, etcètera.
És a dir, són monuments al desficaci, són monuments que recorden aquelles obres faraòniques de l'època del PP que s'han quedat ací mortes, s'han quedat ací desgraciadament com està la línia 2 de Metrovalencia.
.
.
Bé, eixos pous, si hi van a vore'ls avui voran que absolutament no queda res, s'han robat absolutament tots.

El gamberrisme és total i la veritat és que he de dir-los que jo no sé la Unió Europa eixos tres milions d'euros que posà per a fer això, que no han valgut per a res, no sé quina decisió prendrà la Unió Europea al respecte.

És a dir, tant de bo no prenga cap decisió perquè, si no, el que passaria seria que els errors del Partit Popular hauria de carregar-los al llom l'actual govern del botànic.

I és un poc el relat de tot el que ha passat.
Eixe és el relat de com La Generalitat, a pesar de les múltiples advertències, no només de la mancomunitat, sinó també de la Conselleria de Medi Ambient, de la confederació, etcètera, etcètera, seguia avant amb un projecte que no tenia fi.
És a dir, no había candado en l'aqüífer del Caroig.

I tardaren onze anys a adonar-se i vint anys en donar una solució, que és la depuradora que, per cert, encara no ha acabat.
No creguen que a la Ribera estem prenent ja aigua sense nitrats, en tota la Ribera.
És a dir, a la depuradora de la Ribera encara falta la quarta fase, és a dir, encara n'hi han pobles de la Ribera que després de vint anys, encara estan bevent aigua amb nitrats o estan comprant-se aigua embotellada.
Això no s'ha acabat.

Açò no s'ha acabat, i fa vint anys, fa vint anys.

Per tant, si l'any 1998 hagueren pres la decisió de fer el que han fet al final que és agafar les aigües superficials del Xúquer i al revés de la potabilitzadora potabilitzar-les i subministrar als pobles que tenien els problemes dels nitrats, en este moment, vint anys després, ja no hi haurien pobles a la Ribera que seguirien bevent aigua de nitrats amb el risc per a la població que això comporta.

Perquè en política parlem de moltes coses, però sobretot, quan parlem del risc a la salut de les persones, això és el més important de tot i això és una qüestió amb la qual no es pot fer cap tipus de demagògia.

Decisions errades?
, de Podemos.
Decisions errades de La Generalitat i del ministeri?
Bé, jo pense que està el tema absolutament contestat.

La decisió errada de La Generalitat va ser, durant onze anys, no voler vore el que era evident, el que li diem tots.
No el que li deia la mancomunitat, el que li dia tot el món, fins i tot la confederació, és a dir que.
.
.
I del ministeri, doncs en el pla hidrològic de conca el mateix, no?

La conscienciació a la població de forma continuada?
Mire, jo he de dir-li que jo no l'he vist per part de La Generalitat.
En absolut.
(Algú tus)

És a dir, en este moment des de l'any 1998, en este moment, encara la mancomunitat seguís lluitant per este tema, i han passat ja no sé quants presidents de no sé quants partits i encara seguís lluitant per eixe tema i segueix tenint este tema com un eix prioritari de la seua acció política.

I la conscienciació als ciutadans ha vingut dels ajuntaments mateixos i ha vingut de la mancomunitat.
Jo no he sentit, no he vist, no he llegit, cap campanya de La Generalitat advertint de les situacions de risc que determinats consums d'aigua produïa en determinats pobles de la Ribera.
Jo no els he vist.

Qüestionar les pràctiques agràries?
Bé, anem a vore, els nitrats, una volta estan en terra, passen molts, molts anys perquè puguen aplegar als aqüífers i, per tant, en este moment, segurament hauran de passar anys perquè les sals -que en definitiva són els nitrats- acaben definitivament aplegant als aqüífers.

Això tenint en compte que La Generalitat haja fet una tasca de control exhaustiva, seriosa i profunda sobre el compliment del codi de bones pràctiques al qual m'he referit abans.
Suposant això.
Perquè si La Generalitat no ha fet eixe seguiment del compliment del codi de bones pràctiques, açò no s'ha acabat.
Açò va a ser una qüestió permanent.

El risc per a la salut, codi de bones pràctiques, ciutadans.
Bé, repetisc un poc el mateix.
Si el codi de bones pràctiques s'ha controlat, passaran uns anys en què açò seguirà igual i, per tant, la solució és la depuradora.
(So d'un mòbil)

Si el codi de bones pràctiques no ha tingut damunt d'ell un control permanent, doncs seguirà havent-hi un problema de nitrats, en este moment resolt, en part, per als pobles de la Ribera per la depuradora, en la quarta fase encara no.
(Remors)

La sequera.
La sequera.
.
.
, sí, la reflexió que ha fet és una reflexió encertada, no?
És una reflexió encertada sobretot quan, repetisc, no s'ha fet des de La Generalitat.
Tal volta per amagar els errors, per amagar els erros que han tingut en tota esta història que he contat no ha tingut, diga'm, la valentia d'explicar a la població quins són els riscos que hi havia per consumir eixe tipus d'aigua.

Punxant els pous de la Garrofera, ja dóna igual els hectòmetres cúbics que punxaren i tal, perquè en cap cas arribava a les necessitats que tenien els pobles, fins i tot mesclant-los amb l'aigua amb nitrats de cada poble i donant una solució apta.
.
.
Bé, què és una solució apta?
Una solució apta -jo pense- és que els veïns i veïnes de la Ribera el que tenen el dret és de beure aigua potable com cal.

No una solució apta producte de la mescla d'una aigua dels aqüífers del Caroig amb els seus pous contaminats.
Una solució apta.
És a dir, tenim el dret de beure aigua en perfectes condicions.
I això és prioritari sobre el reg, i això és prioritari sobre els usos industrials.
I és prioritari sobretot.

I ací he de dir que estic convençut i s'ha comprovat que La Generalitat en estos vint anys s'ha engrunsat moltíssim, moltíssim.
A part dels errors s'ha engrunsat moltíssim i ha apuntat, perquè el problema no ha sigut només que el Caroig no tinguera cabal; si haguera tingut cabal, el problema hagués sigut el que estic dient, és a dir, que hagueren hagut de beure una aigua mesclada amb l'altra aigua amb una solució apta per a beure.
Eixa solució apta per a beure és bona per als bebés?
Mala solució.
Mala solució.

El model de gestió d'aigua -per part de Compromís-, el model de gestió d'aigua ha estat el més adequat?
(Remors) No sé si, per a mi, si la pregunta està fent així, en genèric, el model de gestió de l'aigua de La Generalitat en estos vint anys no ha estat el més adequat.
En absolut.
No m'estic referint ja només a la Ribera.
És a dir, no ha estat el més adequat, és a dir, és evident que a la Comunitat Valenciana patim un problema de falta d'aigua i davant d'eixa qüestió s'havia de posar remei i solucions.

El model de gestió que La Generalitat sempre -diga'm- ha defés és el més adequat?
No, no l'és.
I ací enganxe amb el que deia el company del PSPV.
Enganxe en dos temes: que la mancomunitat ha seguit duent este tema des de l'any 1998 fins ara.

Recorde aquell ple en el qual es tirà de la tribuna els alcaldes.
Recorde aquells dos destacats membres del Partit Popular cridant Â«¡agua para todos!
Â» i com este ja no és el sentit d'esta comissió d'investigació, tal volta estes Corts podrien obrir una comissió d'investigació sobre com s'ha gestionat la fundació Agua y Progreso, que és la instigadora de Â«¡Agua para todos!
Â».
Tal volta eixa comissió d'investigació traguera resultats polítics i de responsabilitats molt més interessants -que jo crec que és importantíssim, evidentment- que esta en la qual estem, molt més interessants.

Com s'atrevixen a cridar Â«¡agua para todos!
Â» quan saben que és l'eslògan creat per una fundació que es diu Â«Agua y progresoÂ», de la qual tots sabem ací dins en què s'han gastat els diners de La Generalitat, els diners de La Generalitat, en què s'han gastat, qui els ha cobrat, quants diners s'ha endut cada u, etcètera, etcètera?
Tal volta la fundació Agua y Progreso hauria de tindre una comissió d'investigació específica per a dilucidar què és el que ha passat ací.

Sí, jo recorde perfectament al meu amic Andrés Ballester, recorde perfectament.
(Remors) Anem a vore, el Partit Popular, jo no sé, m'estranya, m'estranya que el Partit Popular no recorde les paraules d'Andrés Ballester, que és amic meu, quan va dir que els electors de la Ribera s'enverinen a gust perquè seguixen votant al Partit Popular.
No po.
.
.
, no podeu negar, almenys, Elisa, no podràs negar que ho vares sentir.
(Remors i rialles) Elisa, bé.
.
.

La senyora Díaz González:

Perdone, es que, como me ha preguntado, no lo recuerdo, ¿eh?
Lo que recuerdo es cómo nos mandó usted a la mierda.
Eso sí que lo recuerdo.

El senyor Signes Núñez:

Sí, però això era pel metro.
I ho tornaria a fer.
Â (Veus) Això, això, això, senyora diputada, això, senyora diputada, era pel tracte que vostés estaven donant a les víctimes del metro, i ho tornaria a fer.
No, però, però sí, sí, això són, això són, eh, paraules, efectivament, d'Andrés Ballester, no?

Per què es prengué la decisió de.
.
.
, de parar els pous de la Garrofera?
Per tot el que he informat.
És a dir, perquè allò no.
.
.
, no anava.
Ahí s'han gastat sis milions d'euros, s'han malgastat sis milions d'euros, com tants milions d'euros s'han malgastat en estos vint anys, que al final no han servit per a res i són monuments a l'arqueologia, a l'arqueologia i dius, això per a què servix?
No, i dic, quan et diuen la quantitat que s'han gastat, doncs, això és un exemple més de, de si es va a vore els pous com es poden vore.

També, a vore, els agricultors informats?
Per la mancomunitat, diverses voltes, i pels municipis.
Â Per la mancomunitat i pels municipis.

Hi ha una pregunta que, que se m'havia fet i, espere que crec que, i era del tema de, el tema de la depuradora, passar l'aigua del Xúquer a la depuradora, i si això volia dir que nosaltres érem favorables a.
.
.
, supose que estarà referint-se a altre tipus de.
.
.
, a altre tipus de qüestions.

Anem a vore, la depuradora està, justament, al costat, al costat del canal Xúquer-Túria, justament, al costat, dins de la mateixa conca.
I això, nosaltres som conscients de la falta d'aigua que té la Comunitat Valenciana i nosaltres creguem que és un problema que s'ha de resoldre.
I hem intentat resoldre-ho, a voltes, com per exemple en l'època de govern de Zapatero, a través del programa AGUA.
I hem treballat ací molt, hem treballat en eixe aspecte, molt, no?
És cert que n'hi han diversitat d'opinions sobre com resoldre el tema.
Nosaltres, en principi, no ens oposem de per si a transvasaments, interconques, en genèric.
El que sí que no vegem, el que sí que no vegem i, sempre ho hem dit, i ho reiterem, és un determinat transvasament que vosté té en el cap i que jo tinc també en el cap, no?
Perquè no, perquè, perquè no, no, a vore, és a dir, com vaig a dir jo que estem en contra del transvasament entre conques?
Quan està el Tajo-Segura, quan està el Xúquer-Vinalopó, que l'hem fet nosaltres, el Xúquer-Vinalopó?
Per cert, a vore quant, eh.
.
.
(Veus) Sí, però han passat vint anys, han passat vint anys i la bassa de San Diego, eh, ací està.
Sí, sí.
Vint anys.
I el.
.
.
, i les.
.
.
, i les.
.
.
, i les.
.
.
, (rialles) la bassa de San Diego, allí està.
I les.
.
.
, les obres per a l'esquerra.
.
.
, per al posttransvasament a esquerra i dreta estan per executar, també.
En vint anys, en vint anys.
Nosaltres, sí, eixe és un objectiu que tenim.
No és la meua conselleria, però me consta que és un objectiu que tenim.

Jo no sé si m'he deixat alguna cosa, perquè, tantes coses les que se m'ha.
.
.
, se m'han preguntat, però, efectivament, com anem a estar en contra dels transvasaments entre conques, quan estem a favor del Tajo-Segura, estem a favor del Xúquer-Vinalopó, estem a favor de.
.
.
, o siga, l'exemple que, que, que vosté ha posat de dir això, hi ha altres exemples, que són més evidents.
El Tajo-Segura, el Xúquer-Vinalopó, que nosaltres els defensem a mort, els defensem a mort, no?
Però això no vol dir l'altra cosa, no?

I no sé si m'he deixat alguna qüestió més.
Però, bé, en tot cas, si m'he deixat alguna qüestió més perquè.
.
.
, els demane disculpes i espere, espere, dins de tot este embolic de la intervenció en dos parts i tal, poder aclarir, aclarir alguna cosa.

Jo, la intervenció, el relat, tot sencer, jo m'oferisc a passar-li'l ara a la presidenta perquè el faja arribar a tots els grups, perquè és molt sesut, és molt sesut.
I jo comprenc que la meua lectura, a més, la meua lectura ràpida, sabent que tenia vint minuts, els haurà donat poc de temps per a prendre notes.
És molt sesut.
 I jo no tinc ningun problema en passar-lo a la presidenta i que els el passe a tots vostés perquè, per a pròximes compareixences, eh, puguen haver-se'l mirat i si, alguna cosa, els servix, doncs, puguen utilitzar-lo.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Signes.

Per descomptat pot enviar a aquesta mesa, a aquesta presidència, la documentació que considere oportuna, que la posarem a l'abast de tots els grups parlamentaris, a través de la plataforma electrònica que tenim de documentació compartida.

Sense més, anem a tancar aquesta sessió, agraint al senyor Signes la seua compareixença i continuarem els nostres treballs dimarts de la setmana que ve, dia 7 de febrer, amb les compareixences de la senyora Ana María García, directora general de Salut Pública, el senyor Luis Fernando Calatayud, director general d'Ordenació del Territori, Urbanisme i Paisatge i el senyor Manuel Alegre Sánchez, director general de l'Aigua.

Moltes gràcies i continuem els nostres treballs.

Crec que el senyor Tormo volia fer una qüestió d'organització d'una altra comissió, així que us demane que, per favor, no se n'aneu.
El senyor Pineda, per a què demana la paraula?

El senyor Pineda Cuenca:

Quería hacer una sugerencia.

Me ha parecido muy interesante lo que ha comentado el señor Signes, y la verdad que la comisión podríamos hacer una visita a los pozos de la Garrofera, porque, no sé, para tomar conocimiento de todo lo que realmente ha pasado allí.

La senyora presidenta:

Sí.
Bé, la proposta del senyor Pineda, si la resta de grups està d'acord, a través de la mesa i dels serveis jurídics, es podria vore com articular aquesta visita de camp a la zona, entenc, dels pous de la Garrofera i també de la potabilitzadora que estan al costat.

La senyora Díaz Alperi:

De hacerse, yo agradecería que se hiciera en el horario que tenemos ya acordado para hacer esta comisión.

El senyor Pineda Cuenca:

Muy bien.

La senyora presidenta:

És a dir, que siga un dimarts, pel matí.

El senyor Pineda Cuenca:

Sí, sí.

La senyora presidenta:

Bé.
Bé.
Doncs, ho tenim, ho tenim en consideració i, ara, doncs.
.
.
(Remors) Entenc que seria amb la Direcció General de l'Aigua, entenc.
Que, però bé, ho esbrinarem des de la mesa de la comissió i us informarem respecte a quan es podria substanciar aquesta visita.
(Veus)

Per tant, es dóna per acordat, per unanimitat, que, fer la visita.
Molt bé.

Moltes gràcies.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 30 minuts)