Drets%20Humans%618639.10.25%20macro.html





Comissió de Drets Humans realitzada el dia 25 d'octubre de 2016.
Comença la reunió a les 10 hores i 39 minuts.
Presideix el diputat senyor José Juan Zaplana López.
Reunió número 3.

El senyor president:

(Inoïble) … con la sesión de la Comisión de Derechos Humanos.

Damos la palabra al secretario, que va a pasar lista.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Perfecto.

Pues, si quieren ustedes, vamos a comenzar por la sesión.

En el primer punto, lectura y aprobación, en su caso, del acta anterior.
¿Hay alguna cuestión, alguna incidencia en el acta?
¿La damos por aprobada?
Aprobada por unanimidad.

Proposició no de llei sobre el reconeixement i la condemna del genocidi del poble armeni, presentada pel Grup Parlamentari Compromís i pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 2.
954, BOC número 23)

El senyor president:

El segundo punto del orden del día, (veus) en el debate…, el segundo punto es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el reconocimiento y la condena del genocidio del pueblo armenio, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís y por el Grupo Parlamentario Podemos-Podem.

Hay una enmienda a este punto.

Comenzaremos el debate con ocho minutos para el proponente de… ¿Lo va a defender…?
¿Cuatro, cuatro?
(Veus) ¿Cuatro, cuatro?
(Se sent una veu que diu: Â«O seis, dos.
Â») Bueno, vale.
¿Quién empieza?
(Se sent una veu que diu: Â«Yo.
Â») Empieza Podemos, el señor César; y el tiempo que no utilice usted, se lo daremos al señor Nadal.

Le pongo los ocho a usted.
(Veus) La enmienda va después, ¿no?
La enmienda va después de la proposición, de la propuesta.
(Se sent una veu que diu: Â«Sí, sí.
Â»)

Por organización del debate, primero ocho minutos los proponentes.
Luego, usted tendrá ocho minutos para…, (veus) sí, sí, para proponer la enmienda.
Y luego daremos unos minutos para ver si los proponentes aceptan la enmienda.
(Veus) Vale.

Le doy al Grupo Podemos ocho minutos, en tanto en cuanto lo que no utilice lo utilizará el Grupo Compromís, ¿vale?
Tiene usted la palabra.

El senyor Jiménez Doménech:

Bé.
Gràcies, senyor president.

Bon dia, companys, diputades i diputats.

El 24 d'abril de 2015 la comunitat armènia va commemorar els cent anys de la massacre que l'imperi otomà, l'actual Turquia, va perpetrar contra la minoria armènia.
Durant aquest genocidi, més d'un milió i mig de cristians armenis van ser deportats, torturats i sotmesos a tot tipus de vexacions.

Mentre que Alemanya va reconéixer oficialment l'holocaust jueu, Turquia segueix, avui en dia, negant el genocidi armeni i difon la seua política negacionista a través del món.
És per això que els diferents col·lectius d'armenis distribuïts pel món lluiten, encara avui, pel seu reconeixement.

El genocidi armeni ha estat reconegut oficialment per Nacions Unides, el Parlament Europeu, el Consell Europeu, el Parlament del Mercosur, el Consell Mundial d'Esglésies, l'Associació Internacional d'Estudis sobre el Genocidi, el Tribunal Permanent dels Pobles, historiadors de prestigi i nombrosos països, entre els quals estan la mateixa Armènia, França, Itàlia, Vaticà, Grècia, Xipre, Bèlgica, Suïssa i un seguit d'estats, entre els quals no es troba l'estat espanyol.

En l'any 2015, se van afegir a esta resolució nous països como Brasil, Alemanya, Àustria, Luxemburg, República Txeca i Bulgària.
I, a més de països d'estats, també ha estat reconegut oficialment per parlaments autonòmics, com el de Navarra, el País Basc, Catalunya, Illes Balears; i també regionals d'Estats Units d'Amèrica -quaranta-tres estats-, parlaments d'Escòcia, Irlanda del Nord.
.
.
És a dir, té un ampli reconeixement arran del món, i creiem que és el moment perquè siga reconegut el genocidi com a tal en el parlament valencià.

Voldríem que les Corts Valencianes s'afegiren a la resolució del Parlament Europeu, de juny de 1987, que reconeix els fets soferts del poble armeni entre els anys 1915 i 1921, d'acord amb la resolució 96 de l'Assemblea General de Nacions Unides, adoptada en desembre de 1948.

Era l'any passat el centenari dels fets.
No va poder-se tractar l'any passat, però creiem que un any després és hora, estem a temps de reconéixer el genocidi.
Un genocidi que no només ha estat reconegut en tots estos estaments que he relatat abans, sinó també, ja en 1985, a l'informe Whitaker; és un informe revisat i actualitzat sobre la qüestió de la prevenció i sanció del crim de genocidi, on es parla de genocidis diversos arran del món i on hi ha una referència explícita al genocidi armeni.

Este informe va estar tractat i validat per la Comissió de Drets Humans del Consell Econòmic i Social de les Nacions Unides, en una subcomissió en concret que se deia de prevenció de la discriminació i protecció de les minories.

Crec que té un recolzament ampli arran del món.
I jo crec que és moment perquè el parlament valencià se sume.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Jiménez.

Para concluir la presentación de esta propuesta, el tiempo restante, hasta los ocho minutos, le corresponde la palabra al señor Nadal.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies al company, César Jiménez, per esta explicació que ha fet, en la qual, evidentment, mos sumem des del Grup Parlamentari Compromís, amb totes les conseqüències.

Dir que n'hi ha dos precedents que són molt importants i que els diputats d'este parlament no haurien de deixar córrer, com són la resolució del Parlament Europeu, de 2015, i el que va dir la convenció de les Nacions Unides en 1948.

Des d'este punt de vista, cal no oblidar que estem parlant d'un genocidi.
No estem parlant d'un fet històric qualsevol, controvertit, com molts que n'hi han al llarg de la història.
Estem parlant d'un genocidi que va d'un milió a dos milions de morts, quan la població armènia en Turquia era escassament.
.
.
, un poc major de dos milions de persones.
Per tant, estem parlant d'un genocidi brutal.

Estem parlant que, evidentment, fa més d'un segle que va passar.
Però això no difumina les responsabilitats i no difumina els sentiments de vergonya i de ràbia per quan passen estes coses.
I, en este sentit, la humanitat, en general, hauríem d'estar units.

I hauríem d'estar units en este parlament per a demostrar que realment mos creguem això dels drets humans, realment mos creguem que els drets humans no tenen fronteres i realment som un parlament independent, que no mos agenollem davant ningú, vinguen les pressions d'on vinguen.

Perquè entenem que, en este cas, no és fàcil per a ningú un cas com este, en el sentit que no ho hem viscut de primera mà, culturalment no és una cosa de la qual es parle tots els dies i molts de nosaltres, a banda d'haver sentit parlar del genocidi armeni per ahí, hem hagut, estos dies, d'estudiar i buscar informació per a saber què és el que havia passat.
I, una volta que hem arribat a buscar esta informació, hem vist què deien els dos costats sobre què havia passat i la veritat és que no ho podem deixar passar i que, malgrat les pressions, que jo entenc que les senyories han tingut, de potències estrangeres.
.
.
Però este parlament ha de ser un parlament sobirà i és important que ho demostre davant del món sencer que, malgrat les pressions, nosaltres estem ací amb els drets humans amb totes les conseqüències.

Per això, els demanaria a vostés, diputats de les Corts Valencianes, que fent exercici de la seua faena i de la seua sobirania com a representants del poble valencià voten a favor d'esta proposta, que és una proposta de dignitat i és una proposta, també, encara que no ho semble, per a dir, indirectament, que el parlament valencià és un parlament digne i que no s'abaixa davant les pressions de ningú.

Simplement, dir ací que, des de Compromís, tenim ben clara la nostra postura sobre que el que va passar a Armènia és un genocidi.
Sabem que, després d'un segle, la parauleta en qüestió és la que definix els debats, la que marca la diferència entre el ser digne davant de la història o acatxar el cap davant dels poderosos.
I, per tant, esta parauleta la tenim clara.
I, des de Compromís, tenim clar que açò és un genocidi.
Per favor.
.
.

D'altra banda, dir que nosaltres no estem ací per a promocionar els enfrontaments.
De veritat que volem que la comunitat turca i la comunitat armènia es reconcilien el més prompte possible.
Però això no vol dir que hàgem de tancar els ulls davant d'una cosa tan forta com esta que ha passat.

I, per a acabar, una reflexió.
Si penseu.
.
.
, tots els qui esteu ací penseu que si per a una cosa que va passar fa més de cent anys les pressions han sigut tan dures, imagineu què pot passar quan este parlament vullga condemnar les vulneracions dels drets humans que s'estan produint hui en dia en la mateixa zona del planeta, com serien les pressions i fins on podríem arribar.

Per tant, estar al costat dels drets humans no és una qüestió de boqueta, sinó és una qüestió de donar la cara.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Nadal.
Contundente discurso y vehemente.

Le vamos a dar la palabra, en este momento, al Grupo Ciudadanos, que ha presentado una enmienda a esta propuesta, por tiempo máximo de ocho minutos, (veus) usted utiliza lo que estime.

El senyor García Salvador:

No, no, pero no voy a emplear… Simplemente…

Bé, ja entenc que els grups…

El senyor president:

Espere un segundo y le doy tiempo, no sea que luego se crezca.

El senyor García Salvador:

No, no.

Però entenc ja que els grups hauran rebut el document.

Simplement nosaltres el que volíem saber era si esta esmena anava a acceptar-se o no perquè, en funció de si esta esmena s'accepta o no, això va a condicionar el vot del nostre grup.

El senyor Jiménez Doménech:

Per això presenteu l'esmena.

El senyor García Salvador:

Sí, clar.
Evidentment.
Si no, no la faríem.

Ara, si mos has de dir tu què hem de fer, ja és una altra qüestió.
Però això ja t'ho preguntaré després.
.
.

El senyor president:

Bueno, no abran debate entre ustedes.

El senyor García Salvador:

Sí, sí.
Simplement és.
.
.

El senyor president:

Simplemente es la posición.

Bueno, pues, si le parece, a alguno de los dos proponentes… Tiempo…, un par de minutos para explicar si acepta o no acepta la enmienda, no más.

El senyor Jiménez Doménech:

Bé, crec que parle pels dos grups quan dic que no acceptarem l'esmena.

Nosaltres estem desenvolupant un debat en concret, un debat que té base en uns fets que van ocórrer fa cent anys.
I, l'esmena de Ciudadanos volia igualar tots els fets considerables de la categoria de genocidi per a fer una resolució conjunta.
No és l'objectiu dels col·lectius armenis que es van posar en contacte amb nosaltres en el primer moment.

I, bé, també demanaria al Grup Ciudadanos ser coherent i, cada vegada que se presente una.
.
.
, que ells facen ús d'un fet en concret per a fer política ací a Les Corts, pensen que en molts altres indrets s'estan violant drets humans, s'està castigant el dret d'autodeterminació dels pobles, s'està perseguint.
.
.
I, bé, no seria coherent fer política amb fets concrets en alguns casos i voler igualar este cas en concret amb tota la resta de casos considerables de genocidi.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Jiménez.

¿Quiere usted.
.
.
, alguna cuestión en particular?
No, no.
Si no, no, ¿eh?
(Veus) No, no, no tenéis turno.
Es ahora.
(Veus) ¡Ah!
Eso es.
Es que…, para explicarlo.
El turno del Grupo Ciudadanos es el turno de la enmienda, luego no tendrá tiempo.
Entonces, (veus) has gastado los primeros ocho; ahora tienes cuatro.

El senyor García Salvador:

Vale, vale.

El senyor president:

Perdón por hablar de tú, pero es que es mi costumbre.

El senyor García Salvador:

No, a eso me refería, al…

El senyor president:

Vale, pues…

El senyor García Salvador:

No, simplement volia preguntar-li a la gent que.
.
.
, especialment a Compromís, al company Nadal, que amb tanta vehemència defén açò -i a mi me sembla que està en el seu dret, com no podia ser d'altra manera-, perquè a vegades se té una forma un tant peculiar de defendre i d'interpretar els drets humans, segons allà on cauen, no?

Perquè ara, per exemple, jo li podria dir que en una recent visita que fa el president de La Generalitat, a qui jo entenc com una persona íntegra, com una persona sobirana, no?
, un president independent.
.
.
Escolte, si tant els preocupen a vostés els drets humans, per exemple, tampoc haguera estat de més, per exemple, entrevistar-se, doncs, no sé, amb las Damas de Blanco o la dissidència.
¿O és que vosté interpreta perquè per ideologia, això de Cuba a vosté ja li va bé?
Haguera pogut fer eixe gest.
(Veus) Home, clar, (inintel·ligible) .
.
.
perquè vosté m'està interpel·lant a mi perquè no faig el que vosté pensa que hauria de fer.
(Veus) No, no, doncs, jo li estic demanant a vosté simplement que me faça eixa consideració.

Jo, per això, no entenc.
.
.
No vaig a deduir d'ahí que el president Puig no és una persona sobirana i no és una persona decent; no ho vaig a interpretar aixina.
Això el primer.

En segon lloc, bé, podríem dir, doncs, el que diuen vostés, per exemple, en el Diari de Sessions, quan se va tractar el tema de Leopoldo López, que és un tema que jo comprenc que els incomoda el tema de Veneçuela, a mi ni m'incomoda ni me deixa d'incomodar.
Però quan, per exemple, gent de Podemos diu: Â«És que vostés l'únic que volen fer és generar soroll, abusar de les institucions i usar un problema de forma irresponsable i partidista, traure rèdit electoral, que és l'única raó que vostés coneixen.
Â» Bé, si jo pensara malament, podia pensar el mateix.
No ho vaig a pensar.
Ja sé que vostés no són aixina.

Però després dien: Â«Bé, eixa forma tan sui generis d'interpretar els drets humans segons me convingaÂ», doncs el que diu per exemple, també, la senyora Marian Campello.
Aleshores, escolte, i per què parlem de Leopoldo López i per què no parlem de Chen Wei, l'activista xinés?
Escolte, i per què no parlem de Liu Xiaobo.
Per no estar còmodes en una situació, interpreten una altra.
Bé, nosaltres podíem fer el mateix, si és aixina.

Aleshores, per què no parlem, escolte, dels genocidis de Cambodja, que això va passar en el segle XX?
Perquè no parlem del genocidi més gran de la història, que és Mao?
(Algú diu: Â«Presenta'l.
Â») No, a vore, se presentarà.
Però és que sap el que passa?
Que nosaltres entenem que este no és el fòrum.
De vegades mos queixem que no tenim temps, que estem sempre enclaustrats ací, que no podem eixir a visitar associacions, que no podem fer la nostra tasca de diputats.
I nosaltres anem a fer una càrrega de treball per a coses que no som competents.
Simplement dir-li això.
Si hagueren acceptat la nostra esmena, a mosatros ens sembla bé que de forma conjunta se denuncie tot allò que va ocórrer al llarg de la històrica contemporània.
Però si vostés no accepten això, mosatros no anem a fer més operacions d'imatge ni un titular fàcil, que és el que vostés busquen sempre.
Mosatros en eixa tessitura no tornem a entrar.
Ja els ho vam advertir l'altre dia, i avui ho tornem a constatar.
No tornem a entrar en eixe tema.
Per tant, esta és la nostra posició.

El senyor president:

Muy bien, muchas gracias, señor García.

Pues para continuar con el debate, pasamos al resto de los grupos que no han intervenido en este debate de enmiendas.

Por un turno de cuatro minutos, la señora Caballero.

La senyora Caballero Hueso:

Gracias, presidente.

Primero, señor García, por favor no barallem temes que són diversos en este debat.

Señorías, no voy a entrar más en los acontecimientos que argumentan esta PNL, porque creo que tanto en la exposición de motivos como en la explicación de los diputados Jiménez y Nadal han quedado claros todos los puntos.

Como ya se ha dicho aquí, las Naciones Unidas en el año 1948, y el Parlamento Europeo en el 2015, entre otras instituciones, han ido aprobando resoluciones en las que se reconocen los actos violentos que sufrió el pueblo armenio entre 1915 y 1921.
Y lo han llevado a cabo, porque son estos organismos internacionales los que desde nuestro punto de vista tienen competencia para ello.

Desde el Grupo Socialista condenaremos siempre cualquier acto violento, tanto presente como pasado, y esperemos que no se produzcan futuros.
Porque somos firmes defensores del diálogo, como única arma válida para solucionar conflictos.
Y somos conscientes de que solo a través de la memoria nos podremos acercar a la reparación.

Ahora bien, estamos en una comisión no legislativa para hablar y acordar posiciones lo más unánimes posibles sobre derechos humanos, y no creemos que sea este el escenario en el que quepan críticas que puedan generar nuevos problemas con países con los que la Comunidad Valenciana y España en su conjunto mantiene buenas relaciones.

En este momento tenemos ante nosotros un problema gravísimo con el que lidiar, y en el que el gobierno turco está realizando un papel aceptable.
Estoy hablando, señores, de los refugiados.
Tenemos a millares de refugiados que necesitan soluciones inmediatas, y nosotros no debemos entorpecer unas relaciones que son satisfactorias en este ámbito, independientemente de la opinión personal o política que cada diputado o diputada tenga sobre el presidente Erdogan.

Quiero que recuerden esta misma comisión en la que la vicepresidenta del Consell, la señora Mónica Oltra, nos relató su viaje a las islas griegas de Mitilene y Leros.
Todos sentimos cómo se nos encogía no el corazón, el alma.
¿De verdad vamos a crear un problema nuevo que ponga en peligro el trabajo, el poco trabajo que nos han dejado hacer hasta el momento?
Debemos trabajar para que el futuro esté libre de estos episodios.
Pero desde las plataformas e instituciones pertinentes.

La Comisión de Derechos Humanos no es competente para solicitar al Consell que realice una declaración institucional, por lo que mi grupo se abstendrá en esta PNL, con la esperanza de una pronta reconciliación entre los pueblos armenio y turco.

Gracias.

El senyor president:

Gracias, señora Caballero.

Ahora, por tiempo… Dime, dime.
(Se sent una veu que diu: Â«Podem replicar o repliquem després?
Â») Como quieran.
¿Quieren replicar a la señora Caballero?
(Se sent una veu que diu: Â«Podem replicar després a tots o.
.
.
?
Â») Abriremos un turno de debate, ¿vale?

Ahora sí, damos cuatro minutos entonces a la representante del Partido Popular, la señora Marcos, por cuatro minutos.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, una pequeña reflexión y creo que sin duda estamos ante un debate complicado, y un debate que los grupos parlamentarios que me han precedido en el uso de la palabra, lo han admitido así, creo que es un debate que jamás debería haberse producido en estas Cortes.
Y creo que todos los grupos parlamentarios ya nos posicionamos en su momento en el Congreso de los Diputados.

No obstante, me sorprende la actitud de algunos grupos parlamentarios hoy aquí.
Nosotros, desde el Partido Popular, no hemos presentado ninguna enmienda.
Tampoco hemos retirado ninguna enmienda, como sí que se ha hecho por parte, por ejemplo, del Partido Socialista.
Porque al parecer necesitan justificar su posición en este tema en particular.
Nosotros, en este tema, hemos tenido la postura que hemos tenido siempre.

Y nosotros hemos votado que no en el Congreso de los Diputados y votaremos que no en las Cortes Valencianas.
Como digo, parece ser que el Partido Socialista hoy aquí está con una actitud completamente incomprensible y que sinceramente no entendemos desde el Grupo Parlamentario Popular.

Votaremos no por algunas razones.
En primer lugar, porque podríamos encontrarnos que la aprobación en esta cámara en esta cámara de esta PNL podría tener el efecto contrario del de los proponentes, a los que yo les presupongo su buena intención.
No ayudaría, en nuestra opinión, a disminuir la tensión ni a llegar a un entendimiento entre Turquía y Armenia, ni a resolver los conflictos de la zona, ni contribuiría a los esfuerzos que están realizando todos los países, los organismos y la comunidad internacional en este sentido.

En definitiva, nuestras prioridades creo que deberían ser en primer lugar que Armenia consiga ser un estado democrático, consolidado, fuerte institucionalmente, fuerte económicamente y fuerte socialmente.
Y en segundo lugar, que el diálogo y los acuerdos entre Armenia y Turquía sean posibles, puesto que así habría una resolución real del conflicto, con una pacificación, una normalización y una estabilidad de la región duradera en el tiempo.

Un conflicto entre dos tenemos el convencimiento desde el Partido Popular de que solo pueden resolverlo las partes implicadas.
Los terceros podemos facilitar, podemos acompañar y podemos propiciar el acuerdo.
Pero sin ese acuerdo, todo va a ser muy complicado, señoras y señores diputados.

Y estas palabras son las palabras no de Verónica Marcos, del Grupo Parlamentario Popular en las Cortes Valencianas, sino que son las palabras de la señora Batet Lamaña, diputada del Partido Socialista en el Congreso de los Diputados.
Quiero decir que este es el posicionamiento del Partido Popular, el posicionamiento del Partido Socialista.

Y como conclusión, yo quiero decir, como diputada del Partido Popular, que hubo muertes, que hubo sufrimiento y que sinceramente nosotros sí que estamos con los derechos humanos, pese a que algunos digan lo contrario.
Porque yo creo sinceramente que en cuanto al apoyo a los pueblos que han sufrido, nadie, nadie puede decir que por presiones ningún diputado de esta cámara ni ningún diputado de ninguna otra cámara va a dejar de apoyar y va a dejar de decir que se ha sufrido.

Miren, la cuestión de revisionismo histórico es muy complicada, señorías.
Nosotros, como parlamento, creo que no deberíamos, no es nuestra función realizar una interpretación de los hechos históricos desde nuestra perspectiva aquí, en las Cortes Valencianas, en la Comunidad Valenciana en el año 2016.
No debería prosperar esta PNL por la dificultad de la interpretación histórica y la cuestión del revisionismo histórico.

Nosotros no somos partidarios de abrir viejas heridas que no ayudan al acercamiento entre Armenia y Turquía, señoras y señores diputados.
Para nosotros, el ruido mediático y las intervenciones de terceros solo contribuirían a dificultar el acercamiento entre Turquía y Armenia, y esas son las principales razones por las que votaremos que no desde el Partido Popular.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Marcos.

Ahora tienen ustedes, si desean, un turno de réplica de cuatro minutos.
¿Utilizará usted los cuatro minutos?

El senyor Jiménez Doménech:

No, no.
Els compartim i…

El senyor president:

Els compartim també…

El senyor Jiménez Doménech:

Jo seré més breu.

El senyor president:

Molt bé.

Senyor Jiménez,.
.
.

El senyor Jiménez Doménech:

Bé, és coincident amb els tres grups que han manifestat inconvenients a la nostra proposició acusar-nos de dur ací un debat per a influir en els fets actuals.
En la nostra exposició no hem parlat de fets actuals, hem parlat del passat.
I en canvi, vostés vénen ací i mesclen, barregen la situació actual amb els fets de fa cent anys.
I justifiquen que, per qüestions conjunturals actuals, van a adoptar una posició sobre un genocidi que va ocórrer fa cent anys.
Vostés són els que estan entremesclant i posant els dos fets al mateix nivell.

La companya del Partit Popular diu que Â«jamás debería haberse producido el debate aquí, porque ya se debatió en el CongresoÂ».
Bon exemple de com s'interpreta la independència d'este parlament.
També diu que desitgen que Â«Armenia sea un estado fuerteÂ».
Ja ho és.
I açò els passa per confondre sistemàticament el concepte d'estat i el concepte de poble.

Hi ha armenis vivint a Turquia, hi ha armenis a Rússia i als estats de l'antiga Unió Soviètica, i vostés confonen contínuament poble i estat.
Armènia és un estat fort, Armènia decidirà el seu camí.
I el poble armeni ha de ser respectat, independentment que hi haja un estat més o menys fort.
Revisionisme històric?
El que no volen fer, clar, no volen fer revisionisme històric ni per a este assumpte ni per a tots els altres.

I una qüestió: vostés no recordaran que el senyor Aznar, quan Turquia va fer la seua candidatura a entrar a Europa, era el més resistent que entrara a Europa.
Era perquè hi havia un govern determinat a Turquia.
Després va canviar el govern i ara som aliats.
Les qüestions conjunturals precisament no han d'influir en els posicionaments pels drets humans de fets que van ocórrer fa cent anys.
És això.

El senyor president:

Molt bé, senyor Jiménez.

Señor Nadal, el tiempo que resta hasta los cuatro minutos.

El senyor Nadal Sendra:

Sí.
Dir que la postura de Ciudadanos m'ha semblat una miqueta surrealista.
Vull dir que evidentment podem parlar i discutir molt del que passa a Cuba.
(Se sent una veu que diu: Â«Un segundo.
La réplica, ¿cuánto tiempo?
La réplica es al Grupo Socialista o al Grupo Popular, no al Grupo Ciudadanos, que el debate se reanudará.
Â») Val, molt bé.

Pel que fa al Partit Socialista, ha dit que les relacions amb Turquia són bones i que estan fent un paper acceptable en el tema dels refugiats, i que s'hauria d'intercanviar en una negociació el fet d'admetre un genocidi, deixar-ho de banda per poder negociar de cara als refugiats amb una certa força.
Pense que és un error.
Pense que no mos havera agradat a mosatros que fa trenta o quaranta anys les potències europees tingueren una excusa semblant en el tema de la dictadura de Franco.

Mos hauríem posat tots les mans al cap, i tots els demòcrates d'Europa s'haveren posat les mans al cap quan les potències europees, o inclús Estats Units beneïen el règim de Franco a canvi d'altres qüestions, com la lluita contra la URSS i qüestions d'interés econòmic, etcètera, etcètera.
Evidentment pensem que eixe no és el camí, que el camí és la fortalesa de les democràcies i donar la cara pels drets humans sempre.

Pel que fa al Partit Popular, dir que esta cambra no és competent per a parlar d'estes coses, bé, la veritat és que ens sembla.
.
.
(Veus) Has dit que no hauria d'haver arribat mai esta proposta ací, no?
No ens sembla correcte.
Em sembla que vostés també han presentat moltes coses ací de política internacional, quan els convé políticament presentar-ho, i que estaria bé que anàrem al fons de la qüestió.

I després de tot n'hi ha una altra cosa, i és que podem tindre moltes diferències sobre el que passa al món en molts països del món, però evidentment quan estem parlant de genocidi, trobe que és un altre nivell.
I parlar de Cuba o de Veneçuela trobe que no és el més correcte.

Per acabar, saludar la gent de la comunitat armènia que ha vingut, i dir que tant el Grup Compromís com el Grup Podem hem fet el que hem pogut per a tirar esta resolució avant.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muy bien, muchas gracias, señor Nadal.

Señora Caballero, tiene usted cuatro minutos.

La senyora Caballero Hueso:

Sí, solo una matización.

Señor Jiménez, no hemos acusado a nadie de nada.
Simplemente hemos argumentado nuestra posición, que creo que es tan válida como cualquier otra.
Y para ello no hemos acusado a ninguno de los grupos, ni a los proponentes, ni a los no proponentes de absolutamente nada.

Gracias.

El senyor president:

Muy bien.

Concluye este debate la señora Marcos.
Tiene usted cuatro minutos.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

Yo, con todos los respetos, creo que no ha sido esta diputada la que ha hablado ni de Cuba ni de Venezuela.
Han sido otros grupos parlamentarios.
Respeto profundamente todas las cuestiones que ustedes decidan, y las prioridades que ustedes tengan como grupos parlamentarios en estas Cortes.
Ustedes deciden presentar esta propuesta a esta comisión y en este parlamento.
Yo digo que creo que el posicionamiento de todos los partidos políticos ya se vio en el Congreso de los Diputados y que, sinceramente, lo que sí que me ha sorprendido es el cambio de postura de otros grupos parlamentarios.

El Partido Popular se reitera en lo siguiente: respetamos profundamente al pueblo armenio y creo que nuestras prioridades como parlamentarios y como políticos deberían ser que Armenia consiga ser un estado democrático consolidado fuerte institucionalmente, fuerte económicamente y fuerte socialmente.
Y ese es el objetivo que creo que tendríamos que tener todos.

Y, en segundo lugar, que el diálogo y los acuerdos entre Armenia y Turquía sean posibles, puesto que así habría una resolución real del conflicto.
Y eso lo decimos por convicción, señorías.
Y creo que por convicción también creemos que flaco favor le haríamos a Armenia si seguimos insistiendo en la mala relación con Turquía.
Flaco favor le estaríamos haciendo a Armenia abriendo viejas heridas.

A partir de ahí, que hubo sufrimiento, lo hubo, por supuesto que sí.
Pero reitero que este grupo parlamentario y este partido no van a contribuir a abrir viejas heridas y hacer revisionismo histórico, porque creemos que no es bueno para el pueblo armenio.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muy bien.
Muchas gracias, señora Marcos.

Vamos, si les parece, a pasar a votar.
¿Votos a favor de la propuesta?
(Veus) Hay uno de más.
(Rient) Vale.
Son 5 votos a favor.
¿Abstenciones?
2 abstenciones.
¿Votos en contra?
(Se sent una veu que diu: Â«Siete.
Â») 7 votos en contra.
(Se sent una veu que diu: Â«Ha sido rechazada.
Â») Muy bien, pues la propuesta ha sido rechazada por 7 votos en contra, 5 votos a favor y 2 abstenciones.

Proposició no de llei sobre l'adequació de la legislació espanyola al Tractat sobre comerç d'armes (TCA), presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 12.
642, BOC número 57)

El senyor president:

El siguiente punto a tratar es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la adecuación de la legislación española al Tratado sobre comercio de armas (TCA), presentado por el Grupo Parlamentario Compromís.

Para lo cual, señora Campello, ¿lo lleva usted?
Señora Campello tiene usted ocho minutos para presentar la propuesta.

Cuando quiera.

La senyora Campello Moreno:

Gràcies, senyor president.

Bé.
Per posar-nos un poc en context, les exportacions espanyoles de material militar s'han multiplicat per huit en els últims deu anys.
Al 2004 se feen exportacions per valor de 400 milions d'euros i al 2014 passaren al valor de 3.
428 milions d'euros.
Si fem la comparativa entre legislatures podem vore com de la legislatura del 2008 a 2011 se feren per valor per 6.
446 milions i en la del 2012-2014 passa a ser 9.
702 milions d'euros.

Segons l'informe SIPRI, que és un informe que parla de la despesa militar a nivell mundial, el mercat internacional d'armament l'any 2013 mogué 700 mil milions de dòlars.
Possiblement siga una xifra molt inferior a la real, perquè sabem que en este tipus de comerç n'hi ha molta economia submergida i.
.
.
, bé, (rient) molta economia submergida.

Este tipus de comerç sols el supera en nivells de xifres el de drogues, el de prostitució.
És ben curiós.
Diguem que els comerços més lucratius del món són les drogues i la prostitució i després aniria l'armamentista.
A mi això em fa molt que pensar, perquè és un poc allò de dime con quien andas y te diré quién eres.
Amb estos companys de rànquing deuríem començar a qüestionar l'ètica d'aquest negoci però, mentre els estats persegueixen els altres dos negocis que fan companyia al comerç armamentista, el negoci que hui ens ocupa rep un tracte molt diferent.

No només no s'avança cap a una intervenció dels conflictes militars mitjançant la via diplomàtica, sinó que cada any s'incrementa el negoci de venda d'armes per part de l'estat espanyol.
Mentre el Ministeri d'Afers Exteriors i Cooperació té un pressupost anual de 1.
370 milions d'euros, el pressupost oficial del Ministeri de Defensa és de 5.
787.
Però, si seguim les directrius de l'OTAN -no les que diu Marian Campello sinó les que diu l'OTAN- per al càlcul de la despesa militar, deuríem contemplar també la despesa de l'R+D, de la indústria militat, de les classes passives militars, de les despeses en els organismes com l'OTAN, de la mútua militar, de la Guàrdia Civil.

A més, podem afegir també les despeses del CNI el director del qual és un militar, plantilla de la qual el 60% és militar.
I els interessos de la despesa pública en proporció al total de la despesa militar en el pressupost oficial del Ministeri de Defensa, si sumem tot això la xifra ens dona 17.
465 milions d'euros.
Càlcul que s'hauria de fer segons el que ens diu l'OTAN.

N'hi ha un altre informe molt interessant que m'agradaria.
.
.
, convide als diputats i diputades que el miren.
És un informe que es diu Â«Armas marca España: más vale prevenir que matarÂ».
Un informe que signen ONG com Aministía Internacional, com Fundipau, Greenpeace o Intermón Oxfam i enumeren fins a deu les transaccions especialment preocupants, autoritzades per l'estat espanyol en este negoci, en el negoci armamentista.

Podríem parlar d'Aràbia Saudita, un estat on es cometen violacions molts greus als drets humans de forma sistemàtica des de fa dècades.
Podem parlar de vint execucions extrajudicials d'activistes xiïtes en 2013 o de com s'aixafa l'alçament de Bahrain o el del nord del Iemen al 2010 on consta la utilització de bombes de dispersió, o com.
.
.
Bé, i al 2014 el govern va autoritzar onze llicències d'exportació de material en defensa per valor de més de 68 milions d'euros a este país.

Podem també parlar d'Israel on, encara que se valore positivament la suspensió temporal que tingué les transferències d'armamentistes pel govern de l'estat espanyol a causa de l'ofensiva militar que es va fer a l'estiu de 2014 sobre Gaza, on hem de recordar que es van assassinar a 1.
500 persones, 539 de les quals eren xiquets i xiquetes i, a més, es va ferir a altres tantes, es va provocar el desplaçament de moltíssima població i es va destruir béns i serveis essencials per a la població civil.

Malgrat que les organitzacions valoren positivament la parada cautelar de venda d'armes a Israel en eixe moment, hem de dir que, actualment, eixa suspensió s'ha alçat i ara s'actua com si no haguera passat res i continuen donant llicències per a exportar material a este país.
L'última per valor de 19,4 milions d'euros.

Podem parlar d'altres estats com Bahrain, Colòmbia, Egipte, Iraq, Pakistan, República Centreafricana -on n'hi ha organitzacions que diuen que s'estan utilitzant cartutxos d'escopeta fabricats a Espanya-, Veneçuela -curiós també que l'estat espanyol faça este tipus de transaccions i les autoritze- i Ucraïna.

Per tots estos casos i més de.
.
.
, n'hi ha com a setze més catalogats segons estes organitzacions, n'hi ha un tractat que signà l'estat espanyol que és el TCA, el Tractat internacional sobre comerç d'armes, que estableix estrictes restriccions sobre la transferència d'armes que es creguen que es podran utilitzar per a cometre genocidis, crims de lesa humanitat o crims de guerra.

Bé.
Espanya signà eixe tractat però actualment és complicat saber que s'està realment seguint per les qüestions que enumerava abans i perquè, a més, les actes de la Junta Interministerial Reguladora del Comerç Exterior de Material de Defensa i de Doble Ús continuen sent secretes.
Estes actes són secretes des de l'any 1987, fa vint-i-nou anys i ho sé perquè és l'any que vaig nàixer.
Però, bé.
El nivell de transparència en quant a estes qüestions és nul·la, no tenim transparència i, aleshores, no es permet fer el correcte control parlamentari sobre eixes qüestions que està fent l'estat actualment.

Jo crec que des de les institucions -ja vaig acabant- hem de lluitar contra la hipocresia que suposa la venda d'armes per garantir la seguretat i la democràcia dels estats quan estos estats no són complidors dels drets humans.
Hem de lluitar contra la mercantilització de la guerra i establir paràmetres molt més exhaustius dels que actualment tenim i, sobretot, doncs, dir que el patiment de les persones als estats afectats pels conflictes bèl·lics no pot ser una oportunitat de negoci per als estats occidentals, com és en el cas de l'estat espanyol.

Per això el que proposem és adequar la legislació espanyola al Tractat sobre el comerç d'armes, el TCA, -comerç que ja ha signat l'estat espanyol, aleshores entenem que no tindrà cap problema en adequar-se a ell- impulsar la millora d'avaluació del risc de les operacions d'exportació d'armes i la presa de decisions sobre aquest tema i revocar la decisió adoptada pel Consell de Ministres de l'any 1987 i deixar de considerar secretes les actes de la Junta Interministerial Reguladora del Comerç Exterior de Material de Defensa i Doble Ús.
I bé, sistematitzar la publicació d'esta informació sobre la transferència armamentista.

Gràcies.

El senyor president:

Gracias, señora Campello.

Ahora, para ordenar el debate, daremos un turno de cuatro minutos al resto de los grupos parlamentarios comenzando por Podemos-Podem.

Señora Mínguez, tiene usted cuatro minutos.

La senyora Mínguez Corral:

Bon dia, president.

Gracias.

Señorías, compartimos la importancia de respetar los acuerdos internacionales ratificados por España versen sobre la materia que sea.
En particular, en este caso, valoramos positivamente la iniciativa presentada por Compromís que apela al cumplimiento de la legalidad internacional y adecuar la legislación española al Tratado sobre el comercio de armas ratificado por España en junio de 2013.

Abordar el comercio de armas es más que procedente en un contexto como el actual, marcado por la multiplicidad de conflictos bélicos que generan millones de personas desplazadas y exiliadas, como es el caso de la población siria pero también de otras.
Personas abandonadas a las mafias en su tránsito hacia una Europa que miran como un espacio de derechos y libertades que les genera un futuro más que incierto cuando llegan a pisar un suelo.

Una Europa cómplice en estos conflictos bélicos en el que asume un papel destacado España.
Tengamos en cuenta que en 2014 las exportaciones de armas autorizadas superaron los 4.
000 millones de euros y las realizadas superaron los 3.
428 millones de euros.
Y entre 2012 y 2014 las exportaciones de armas autorizadas por el gobierno español ascendieron a 16.
800 millones de euros, cuyo volumen de las exportaciones realizadas superó los 9.
700 millones de euros, consolidando así la tendencia al alza de las exportaciones de armas españolas de la última década en el que las exportaciones se multiplicaron por diez.

Efectivamente, queremos destacar aquí el papel de la denuncia de las organizaciones sociales como Oxfam Intermón, Greenpeace, Aministía Internacional y Fundipau del que Compromís se ha hecho eco y que se visualiza en este informe Â«Armas marca España: más vale prevenir que matarÂ» que refiere la exposición de motivos.
Es clara para ellos la hoja de ruta, incluso abordan la posibilidad de reforma constitucional que debiera, según lo dispuesto en este informe, añadir un artículo 53 bis.
3 a nuestra Constitución Española que blinde las obligaciones internacionales contraídas por España en materia de comercio de armas y la coloque a la cabeza mundial de la protección del derecho internacional a fin de garantizar la diligencia debida en la evaluación del riesgo en las transferencias internacionales de armas convencionales, municiones o componentes.

Coincidimos con estos colectivos sociales y con Compromís en la necesidad de que existan y se asuman una serie de compromisos concretos en la próxima legislatura con miras a que no se autoricen transferencias de armas españolas que puedan contribuir a facilitar o cometer graves violaciones del derecho internacional de los derechos humanos o del derecho internacional humanitario.

Por todo ello, por la pertinencia y transcendencia de la materia que abordamos por las generaciones de personas afectadas que pudieran beneficiarse de su cumplimiento, votaremos a favor de esta iniciativa.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muy bien.
Muchas gracias, señora Mínguez.

A continuación daremos cuatro minutos al Grupo Ciudadanos.
Señor Rojo tiene usted la palabra.

El senyor Rojo Sánchez:

Buenos días, señor presidente.

Buenos días, señorías.

He de comenzar diciendo que, aunque en los términos que se ha planteado la propuesta de resolución nos parece irrelevante, nuestro grupo va a votar a favor.
Y digo esto porque consideramos que el planteamiento jurídico que subyace tanto en relación a la legislación nacional como internacional de forma que el fondo del planteamiento es jurídicamente intrascendente y superfluo.

En primer lugar, nos encontramos con que esta proposición no de ley olvida de base que España se trata de un estado monista con primacía absoluta del derecho internacional si se refiere a derechos humanos, en el que se reconoce de forma absoluta en nuestra Constitución la primacía de las normas internacionales referidas a derechos humanos, vía lo dispuesto en los artículos 10.
2 y 93 de la Constitución española.

Si esto no fuera suficiente nos encontramos con que el artículo 31 de la Ley 25/2014, de 27 de noviembre, de tratados y otros acuerdos internacionales cuyo tenor literal dice así:

Â«Artículo 31.
Prevalencia de los tratados.
Las normas jurídicas contenidas en los tratados internacionales válidamente celebrados y publicados oficialmente prevalecerán sobre cualquier otra norma del ordenamiento interno en caso de conflicto con ellas, salvo las normas de rango constitucional.
Â»

De esta forma, legalmente tenemos claro que las normas contenidas en el tratado de comercio de armas, desde el mismo momento en que España procede a su ratificación y éste entró en vigor, son de aplicación directa en nuestro estado con una jerarquía normativa superior a lo dispuesto en cualquier otra norma interna.
Así, cualquier norma que contraviniera lo anterior, o la restringiese, tácitamente quedó derogada en tal momento.
Opinar lo contrario sería ignorar que los tratados internacionales no pueden ser interpretados por los estados parte, en términos más restrictivos de los que por sí mismo establecen.

Así, desde Ciudadanos opinamos que no es una cuestión que se solucione simplemente modificando la redacción del artículo 8 de la Ley 53/2007, de 28 de diciembre, sobre el control de comercio exterior de material de defensa y de doble uso.
Si realmente queremos cambiar la situación no hemos de limitarnos a una mera legislación, sino a mostrar una mayor voluntad política en relación a esta cuestión.

Realmente si, tal y como se ha indicado, los mecanismos legales ya existen, ¿por qué incurrimos en ventas de riesgo?
Muy simple, porque es un negocio sumamente lucrativo.
No podemos olvidar que en el año 2014 el total de operaciones realizadas sobre solo en material de defensa supuso un importe de 3.
203 millones de euros, a los que habría que sumarle 170 millones que supuso la venta de material de doble uso.
Y esto hace que desgraciadamente la voluntad política de los diversos gobiernos de uno y otro color, a la hora de establecer controles más rigurosos del cumplimiento de la legislación, haya sido escasa.

Nos encontramos en un momento singular en el que parece que vamos a vernos obligados a llegar a acuerdos todos los partidos que hoy nos vemos aquí representados a los efectos de formar gobierno.

Por eso, desde esta comisión me gustaría hacer un llamamiento a todos los grupos presentes para que nos dirijamos a nuestras cúpulas y forcemos que el nuevo gobierno que sea conformado tenga un compromiso real con los derechos humanos, por encima de los intereses presupuestarios.

En Ciudadanos vamos a trabajar en este sentido.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Rojo.

Vamos a dar la palabra, también, por cuatro minutos, en este caso al Grupo del Partido Socialista, señora Tirado.

La senyora Tirado Museros:

Gràcies, senyor president.

El comerç d'armes és considerat com un dels negocis més lucratius del món.
Tant és així que es calcula que la despesa mundial en defensa estimada en xifres és d'1,66 bilions de dòlars, el que la situa al capdavant seguit pel tràfic de drogues o la prostitució.

Però, la finalitat d'aquesta activitat lucrativa no és només estratègica o de defensa, desgraciadament n'hi ha altres interessos polítics industrials i sociolaborals.
La responsabilitat principal d'aquest comerç la tenen els estats i residix en els governs que no poden escudar-se només en el dret a la pròpia defensa per comprar o vendre armes.
La finalitat més important ha de ser la protecció de la població i són els mateixos governs els únics responsables de garantir-la i de regular el comerç d'armes amb la concessió o denegació de llicències, les suspensions o l'embargament d'armes.

Perquè, senyories, n'hi ha xifres esgarrifoses com sintetitza Amnistia Internacional en un dels seus últims informes al respecte.
I és que el 60% de les violacions de drets humans documentat per la mateixa organització van comportar l'ús d'armes xicotetes i lleugeres, el que demostra que no sempre es té en compte el risc que el material que es ven puga ser utilitzat per a actes on es vulneren els drets humans o el dret humanitari internacional.

A principis dels noranta, Amnistia Internacional i altres organitzacions no governamentals van iniciar una campanya a favor de la regulació d'aquestes transaccions comercials i de l'aprovació d'un tractat internacional sobre el comerç d'armes que va veure els seus fruits el 24 de desembre de 2014.
Aquest resultat va suposar un esforç d'aquestes organitzacions en la seua reivindicació i un abans històric després d'anys de lluita per part d'aquestes organitzacions i és que, per primera vegada, un tractat recollia les implicacions que tenen les transferències de venda d'armes per als drets humans.
Això implica que tots els estats que l'han firmat han de respectar les normes estrictes de transferència d'armes per tal de reduir el seu flux del que es nodreixen conflictes, atrocitats i repressió estatal en tot el món.

Així ho va entendre Espanya, que va recolzar proactivament tot el procés del TCA, i el que havia d'entendre és molt senzill, i és que si un estat creu que les armes que es van a vendre es van a utilitzar per a cometre genocidi, crims de lesa humanitat, o crims de guerra, ha de detindre immediatament la seua transferència.

Fins a la data, el comerç d'armes a Espanya estava regulat per la Llei 53/2007 i els Reials decrets 2061/2008 i 844/2011.

En 2014, el govern espanyol aprova un nou decret per a adaptar la llei a aquest tractat, signat per Espanya a l'abril de 2013 i ratificat en 2014, en el qual s'incorporen les autoritzacions generals de la Unió Europea per a l'exportació de determinats productes i tecnologies de doble ús a països específics.
Però és cert que es tracta de modificacions de xicoteta índole.

Per eixe motiu, compartim amb el grup proponent la necessitat de continuar adaptant la legislació espanyola, en concret respecte als articles que fan referència sobretot a les autoritzacions o denegacions d'exportació d'armes perquè són clau, efectivament, per a garantir un ús correcte que servisca per a protegir les persones i no de manera contrària a la dignitat de l'esser humà.

Tanmateix, una qüestió polèmica per la seua transcendència però que garantix, al nostre parer, la transparència en el procés reforçant el control parlamentari és deixar de considerar secretes les actes de la junta interministerial perquè, si ben és cert que la llei obliga el govern a enviar al Congrés dels Diputats informació estadística sobre les exportacions d'armes, també és cert que el contingut d'aquestes estadístiques és molt deficient ja que no permet conéixer quines armes s'exporten realment.

Perquè, en definitiva, senyories -amb açò acabe-, no tot val, no es pot vendre tot, siga quin siga el seu preu, si en eixa venda també es ven la vida i es ven la dignitat humana.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Tirado.

Ahora, tendrá un turno de cuatro minutos el Grupo Popular, el señor Soler.

El senyor Soler Beneyto:

Muchas gracias, señor presidente.

España es el séptimo país del mundo y el cuarto de Europa que más armas exporta, según el análisis que ha realizado el Instituto Internacional de Investigación por la Paz de Estocolmo.

Las exportaciones de armas en España crecieron un 55% entre los periodos 2006-2015.
Es, por tanto, una industria importante en nuestro país que genera economía y que genera puestos de trabajo.

En ese sentido, y siendo conscientes de que en ningún caso podemos considerar como una mercancía objeto de transacción económica más el armamento, estamos de acuerdo en gran parte de la PNL que se ha presentado pero en otros puntos mostramos ciertas reservas.

Y yendo al detalle de las propuestas de acuerdo planteadas, estamos plenamente a favor de las dos primeras tanto la referida a adecuar la legislación española al tratado sobre el comercio de armas, ya que es un tratado firmado y aceptado por el Reino de España bajo un gobierno del Partido Popular, como de la segunda propuesta de acuerdo para impulsar medidas de control previo, transparencia y evaluación en la venta de armas.

Respecto de la última propuesta de acuerdo referida a dejar de considerar secretas las actas de la junta interministerial, sí que creo que tendríamos que puntualizar algunos aspectos que consideraría útil traer a colación del debate.

En primer lugar, para poder exportar armas en nuestro país se necesita de una autorización administrativa que precisamente expide esta junta interministerial, que es el órgano que valora que las exportaciones cumplan los requisitos establecidos por la ley.
Y es fundamental destacar una cuestión que no por obvia podemos dejar de mencionar y es que, que las actas sean secretas no significa que no se cumpla máxima observancia a la ley, incluido al tratado de comercio de armas recientemente firmado.

Además de todo ello, la junta interministerial tiene que velar por el cumplimiento de ese código de conducta de la Unión Europea que es un código que ha quedado recogido por la misma ley y donde se indican que no deben venderse armas, o se prohíbe vender armas a países sancionados, inestables, en conflicto armado que vulneren los derechos humanos y que no condenen el terrorismo, que tengan un nivel de bienestar delicado.
(Algú tus) Y, en ese sentido, hay una posición común europea basada en ocho criterios que son observados de forma escrupulosa por esta junta interministerial.

Por tanto, no equiparemos, no caigamos en el error de equiparar secretismo a ilegalidad porque eso no es así; de hecho, el secretismo de estas actas o de este órgano, de las decisiones que se toman, no es algo exclusivamente achacable a España, a nuestro país, sino que es algo que también ocurre con frecuencia en otros países cercanos.

Y otro detalle importante cuando se habla de secretos, o hablamos de secretos, pero en verdad deberíamos decir Â«información reservadaÂ», que es el segundo grado más alto que hay en nuestro país según la ley sobre secretos oficiales cuya revelación de esta información eventualmente causaría serios daños a la seguridad nacional, si estuviera públicamente disponible.

Y, por último, puntualizar una cuestión que ha traído al debate la señora Tirado, y es que esa información no es desconocida, esa información es remitida, y la ley obliga a remitir esa información cada seis meses en un informe al Congreso de los Diputados, que es algo mucho más que información meramente estadística, estamos hablando de información -y así lo marca la ley- relativa al valor de las exportaciones por países de destino, categorías de producto, asistencias técnicas, el uso final del producto, la naturaleza pública o privada del usuario final, las denegaciones efectuadas, los cambios legislativos y las actuaciones españolas en los regímenes internacionales relacionados.
Artículo 16.
1 de la ley.

Por tanto, es una información que conoce el órgano soberano de control parlamentario al gobierno que es el Congreso de los Diputados y que, además, queda complementada, artículo 16.
2, con una comparecencia del secretario de estado de Turismo y Comercio ante la comisión de defensa del Congreso de los Diputados.

Además, en el artículo 17 de la ley se señala que el cumplimiento de los compromisos internacionales contraídos por España incluye los intercambios de información como medida de transparencia.

Por todo lo mencionado, el Grupo Parlamentario Popular, aun compartiendo la mayor parte del espíritu y la filosofía central de la PNL, votará abstención.
(Soroll de papers)

(Ocupa la presidència la vicepresidenta, senyora María Mercedes Caballero Hueso)

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Soler.

¿Hay algún turno de réplica?

Cuando quiera, señora Campello.

La senyora Campello Moreno:

Gràcies.

Bé, simplement, comentar que si secretisme no és igual a il·legalitat doncs no entenem per què no pot deixar de ser secret i, a més, si no s'està cometent una il·legalitat i s'està sent estrictes en no vendre armes a països que puguen no estar complint els drets humans, doncs no sé què passa amb els que hem comentat com és Aràbia Saudita, com és Israel, com és Iraq, com és el Pakistan, com és Egipte, o com un país que tant els agrada esmentar al Partit Popular com és Veneçuela.
¡No ho entenc!
, ¡no ho entenc!
, de veres que no ho entenc.

És més, no sé, buscant opcions i buscant per què el Partit Popular no està d'acord amb nosaltres doncs, no sé, pot ser perquè alts càrrecs del Partit Popular han estat en portes giratòries d'entrada i d'eixida en empreses armamentístiques, com és el cas del senyor Pedro Morenés, que fou ministre de defensa en l'executiu de Mariano Rajoy, que també tingué càrrecs en el govern d'Aznar, i este senyor va ser conseller d'Instalaza, que és una empresa, una companyia productora de mines antipersones a l'estat espanyol, producció que després va ser prohibida per l'estat.
Però, no sé, és curiós com en el Partit Popular van entrant i eixint de llocs on es fabriquen bombes antipersones al govern.
Curiós, simplement, eixa dada la deixe ahí.

I a la resta de grups parlamentaris que votaran a favor la nostra proposta agrair-los el seu sentit del vot.

La senyora vicepresidenta primera:

Gràcies, senyora Campello.

Un momento, señor Soler, por favor.

Quan vullga.

El senyor Soler Beneyto:

Senyora Campello, jo pensava que vosté havia presentat esta PNL per un afany humà de creure en el que vosté ha posat ací, i resulta que no, que era una PNL ad hominem contra un ministre del govern d'Espanya.
(Remors) Ja ha eixit el conillet, ja ha eixit el conillet.
De veritat pensava que la movien afanys més humanitaris.

En tot cas, jo crec que vosté no ha prestat atenció a la meua intervenció quan ha dit tant al principi com al final que el Grup Parlamentari Popular està a favor de pràcticament la totalitat de la PNL que ha presentat vosté, que tan sols tenim discrepàncies o diferents matisos en l'observació de la tercera proposta d'acord.

Per tant, no entenc eixa resposta tan airada quan el que li estem diguent és que estem d'acord majoritàriament en el que vosté ha presentat.
Jo li pregaria que deixara d'un costat els dogmatismes que, a vegades, tenim sobre determinats temes i que en qüestions en les que estem d'acord doncs poguérem treballar de forma conjunta per a poder donar una imatge més unànime, en este cas en esta Comissió de Drets Humans de Les Corts.

I per tornar a puntualitzar perquè a vosté li quede clar, primer no parlem d'informació secreta -com vosté indica en la seua PNL-.
Jo li ho he dit, hi ha una llei de secrets d'estat que gradua fins a quatre graduacions els distints secrets que en l'estat se pot se pot tindre.
I en este cas no es tracta d'informació secreta.
Es tracta d'informació reservada, que és el segon grau, i que és una qüestió que no és única i exclusivament del regne

d'Espanya, sinó que també passa a altres països del nostre voltant.

Per tant, jo entenc que a vosté això li puga paréixer mal.
Entenga vosté que hi hagen grups que entenguen que pot ser una bona mesura per a la defensa de l'estat.

Nosaltres estem a favor de la transparència, estem a favor que se complisquen tots els tractats internacionals, com ací s'ha indicat.
De fet, Espanya és un signant més d'eixe tractat sobre el comerç d'armes i, a més, observa i complix escrupolosament la posició comuna europea en eixos huit punts que garantixen que no se comet cap il·legalitat en la venda d'armes d'Espanya cap a altres països.

Moltes gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Gràcies, senyor Soler.

¿Algun grup té.
.
.
?
¿Algun grup vol.
.
.
?
Doncs passem a la votació.
¿Vots a favor de la proposta?
(Algú diu: Â«Son diez.
Â») ¿Vots en contra?
(Algú diu: Â«Cinco.
Â») ¿Abstencions?
(Algú diu: Â«Cinco.
Â»)

Proposicions no de llei sobre la lliure determinació del poble sahrauí en el marc dels principis i disposicions de la Carta de les Nacions Unides, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 14.
556, BOC número 62) i sobre l'exigència al Regne del Marroc del respecte als drets humans als territoris ocupats del Sàhara Occidental i el cessament de les vulneracions de drets que sofreix la població sahrauí, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 23.
540, BOC número 80)

La senyora vicepresidenta:

Molt bé, passem als punts 4 i 5.
Segons l'acord que s'ha pres abans de començar la comissió, estos punts se voten per separat, però se defensen conjuntament.
Aleshores, anem a votar primer i, després, cada grup fa la seua posició de vot.
¿És aixina?
Molt bé.

Anem a votar el punt 4, per favor.
¿Vots a favor de la proposta no llei?
Unanimitat.

¿Vots a favor de la proposta número 5?
També, unanimitat.

Ara, a vore.
.
.
anem a donar el torn de paraula per ordre de representació.
Li donem el torn al diputat Jiménez, pel Grup Podem-Podemos.
Quan vullga.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyora presidenta.

El pròxim 6 de novembre es compleixen quaranta anys de la Marxa Verda que va posar fi a la presència espanyola al territori del Sàhara Occidental, sense que poguera concloure el procés de descolonització que estava en curs en el marc de les Nacions Unides i que va provocar que milers de sahrauís es veren obligats al desterrament als campaments de refugiats a Tindouf, al desert d'Algèria.

Després de quaranta anys, les perspectives de canvi per a esta població i de desbloqueig de la situació són mínimes.
Hi ha una falta d'atenció internacional que queda palesa any rere any i que contribuïx a legitimar l'statu quo i, per tant, a minar les esperances d'autodeterminació -tinc problemes amb eixa paraula hui- del poble sahrauí.

La Resolució 590 del Consell de Seguretat de Nacions Unides, per la qual es creava la Missió per al Sàhara Occidental i en la qual el Marroc i el Front Polisario acordaven un període de transició, continua sense complir-se gairebé vint-i-cinc anys després.

El mandat de la Minurso va estendre's per Nacions Unides, però no fa cap referència ja expressa a la protecció dels drets humans del poble sahrauí, els membres dels quals continuen sofrint de manera contínua violacions sistemàtiques dels seus drets humans, mentre esperen que es complisquen les obligacions assumides en el marc del dret internacional.

Estes violacions no són puntuals i així s'ha pronunciat, en 2015, l'informe que indica que les oficines del Consell Nacional de Drets Humans van rebre 415 queixes de presumptes violacions de drets civils, polítics, econòmics i socials.
També hi ha organitzacions internacionals, com ara Amnistia Internacional, que han constatat almenys 173 casos de tortures, tant al territori marroquí ocupat com al Sàhara Occidental.
Els mètodes de tortura i altres maltractaments que ha documentat Amnistia Internacional abasten des de pallisses, tècniques d'asfíxia, ofegament i violència psicològica i sexual, incloses amenaces de violació que de vegades es concreten.
Si bé el govern del Marroc va prohibir la tortura en una recent modificació del Codi penal, estes pràctiques no han cessat.

La llibertat d'expressió del poble sahrauí i les seues reivindicacions són constantment reprimides.
Activistes polítics, manifestants, defensors de drets humans han estat i continuen estant perseguits.
Les autoritats marroquines no permeten les protestes i les reunions, que són dispersades per la força segons reporten moltes organitzacions.

A més, en el campament de Tindouf, la regió algeriana que van acollir els sahrauís que van fugir de Sàhara Occidental, continua sense existir una vigilància independent i regular que garantisca la protecció de drets humans.
També les Nacions Unides han reconegut la situació de desocupació crònica i escasses oportunitats per a generar ingressos.

Hi ha un alt nivell de descontent entre la població sahrauí.
Hi han havut manifestacions durant 2015 per reclamar l'atenció de la comunitat internacional respecte dels seus problemes socioeconòmics, de la protecció de drets i polítics.

El govern del Marroc incompleix les seues obligacions reconegudes pel dret internacional i no afavoreix la consecució d'una eixida pacífica a la situació que dura ja fa quaranta anys.
I és per això que hem presentat esta proposta de resolució, la qual vol que s'assumisca un paper més actiu per part del Consell de Seguretat de les Nacions Unides; que Espanya faça els esforços necessaris perquè es reprenguen les negociacions entre les parts; que vetlle pel respecte integral de drets humans al territori del Sàhara Occidental; que promoga un seguiment actiu de la legalitat de les pràctiques d'explotació dels recursos naturals al territori sahrauí; que augmente l'ajuda humanitària als campaments de Tindouf; que done suport a programes de formació i mobilitat de la població sahrauí, i que afavorisca en alguna mesura l'accés a la nacionalitat espanyola per part de la població sahrauí que així ho desitge.

Respecte dels punts reflectits a la proposta de resolució de Compromís, crec que són perfectament compatibles amb l'esperit de la nostra proposta de resolució i, per tant, hem votat també a favor de la seua.

Aprofitem per a demanar també que la nostra proposta siga remesa als organismes que recull la iniciativa del Grup Compromís.
Xukran jiddan.
Assahra hurra!

(Ocupa la presidència el president, senyor José Juan Zaplana López)

El senyor president:

Muchas gracias, señor Jiménez.

Tal y como habíamos quedado, al debatir los dos puntos al mismo tiempo y al hacer solamente fijación del voto, esta presidencia será flexible en la aplicación de los tiempos.
Espero que ustedes también sean condescendientes con ese tema.

A continuación, el Grupo Podemos.
.
.
¿Sí?
Tiene usted cuatro minutos, a priori.

El senyor García Latorre:

Gràcies, senyor president.

Com bé s'ha dit, moltes de les coses que recull la proposta de Podemos també vénen replegades en la que presentem nosaltres, i tot ve derivat de la declaració de la XX Conferència (inintel·ligible) .
.
.
 dels Intergrups Parlamentaris Â«Pau i Llibertat al Sàhara OccidentalÂ» el darrer mes de març, els dies 5 i 6, en la qual vaig poder participar.

Ahí se va aprovar el constatar que el Sàhara Occidental és un territori no autònom, que mai ha segut del regne de Marroc i, per tant, se demanava el cessament de l'ocupació il·legal del Sàhara Occidental i el dret del poble sahrauí a la seua autodeterminació.

Així mateix, també se va valorar molt positivament l'auto de l'Audiència Nacional, en el qual dia que Espanya era una potència administrativa encara de iure -no de facto, però sí de iure.

També se va exigir al regne de Marroc l'alliberació dels presos polítics i de consciència sahrauís i el cessament de les violacions dels drets humans que ahí estan patint-se.

Igualment se va instar Nacions Unides que promoguera, sense més dilació, una solució justa del dret d'autodeterminació del poble sahrauí mitjançant la celebració del referèndum.

També es va continuar denunciant l'espoli dels recursos naturals que està patint el Sàhara Occidental, així com també la consideració que a la vista (inintel·ligible) .
.
.
de la situació que viu el poble del Sàhara Occidental, la Minurso amplie les seues funcions i escomeses en el Sàhara Occidental.

Igualment, en eixa assemblea, es va exigir a la Unió Europea que es faja efectiva la clàusula de respecte dels drets humans establerta en l'acord preferencial amb el Regne de Marroc.
Igual que també se va felicitar la Unió Nacional de Dones Sahrauís pel paper valent i decidit que desenvolupen en els camps de refugiats.

Igualment es va instar institucions públiques d'Espanya a continuar i incrementar, si es pot, el recolzament solidari i humanitari tant a la població refugiada en els campaments de Tindouf com als habitants sahrauís dels territoris ocupats.

La conferència d'intergrups, conscient de la responsabilitat històrica, legal i política que l'estat espanyol té a la situació en el Sàhara Occidental, va fer una sèrie de propostes i una resolució que nosaltres, en principi, vàrem presentar com una declaració institucional i que hui reproduïm en la proposta de resolució i en els acords que proposem, que és:

Exigir al regne de Marroc l'escrupolós respecte als drets humans, als territoris ocupats del Sàhara Occidental i el cessament de les vulneracions dels drets que sofrix la població sahrauí.

I, així mateix, instar a treballar activament en el si de la Unió Europea perquè la Minurso amplie les seues funcions també a la vigilància i salvaguarda dels compliments dels drets humans en el Sàhara Occidental.

Atorgar un estatus diplomàtic a la representació del Front Polisario a Espanya, com a únic i legítim representant del poble sahrauí, així reconegut per l'ONU, i promoure les iniciatives polítiques necessàries encaminades a aconseguir una solució justa i definitiva en defensa del legítim dret del poble sahrauí a la seua autodeterminació, mitjançant un referèndum lliure i regular, com a part final al procés de descolonització inacabat.

I, per últim, demanem prioritzar, com a membre del Consell de Seguretat de Nacions Unides, les qüestions relatives al compliment del pla de pau del Sàhara Occidental i promoure les competències de la Minurso quant a la supervisió de drets humans a la zona, així com augmentar la cooperació i l'ajuda humanitària a la població sahrauí.

Si no passa res, este cap de setmana segurament tindrem un nou govern, al qual nosaltres, des del nostre grup parlamentari, el que sí que demanaríem és que eixes primeres visites que fan sempre als països del sud, en este cas, que no se fera a Marroc, sinó que se fera o bé al poble sahrauí, al Sàhara Occidental, o als campaments del Tindouf, a vore si, per primera volta, en este estat un president del govern per primera volta fa una visita a estos campaments.

També he de dir que el passat mes de maig, ací, a Les Corts, els portaveus de la Comissió de Drets Humans -alguns portaveus, no tots- van rebre la visita de l'activista sahrauí Hassana Aaila, el qual havia estat ací i havia vingut algunes voltes reivindicant el seu dret per a ser un sahrauí refugiat i se li venia denegant de manera reiterada, cosa que, per fi, ja ha aconseguit eixe asil polític.

També, el passat mes d'abril, la Comissió de Justícia del Congrés dels Diputats va aprovar, per unanimitat, una iniciativa impulsada per Compromís pel reconeixement del Sàhara Occidental com un territori històricament relacionat amb Espanya i que, d'aquesta manera, els seus habitants puguen nacionalitzar-se després de dos anys de residència al país.

Aquesta iniciativa instava la modificació de l'article 22.
1 del Codi civil, en el qual es fixen les condicions especials (inintel·ligible) .
.
.
a la nacionalitat per a aquelles persones oriündes de països com les antigues colònies o determinats estats llatinoamericans.

Per a Compromís resulta lògic que els sahrauís reben el mateix tractament que els nascuts als països llatinoamericans, ja que el seu territori fou província espanyola fins a l'any 1975.
Per això presentem esta PNL, perquè siga aprovada, i donem també suport a la del Grup Parlamentari Podemos-Podem.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor García.

Ahora, por turno también de cuatro minutos, la palabra la tiene el Grupo Ciudadanos.
Señor García.

El senyor García Salvador:

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats.

Nosaltres anem a votar a favor de les dos propostes.
Entenem que Espanya té una responsabilitat, que en cap cas pot, ni deu eludir, i és que efectivament estem parlant d'un dels dèsset territoris no autònoms baix la supervisió del Comité Especial de Descolonització de l'Organització de Nacions Unides en el fi d'eliminar el colonialisme.

El seu procés de descolonització se va interrompre l'any 1976, quan la seua potència administradora, Espanya, abandonà el Sàhara Occidental en mans de Marroc i Mauritània, desprès de la Marxa Verda i conforme a allò disposat en els acords de Madrid de l'any 1975, que no són vàlids segons el dret internacional.
El territori està ocupat actualment quasi en la seua totalitat per Marroc, el qual denomina Â«sus provincias meridionalesÂ», encara que la sobirania marroquí no és reconeguda ni per Nacions Unides ni per cap país del món, i és rebutjada pel Front Polisario, que proclamà la seua independència en l'any 1976, creant la República Àrab Sahrauí Democràtica, reconeguda fins al moment per més de quaranta països.
La República Àrab Sahrauí Democràtica administra la regió a l'est no controlada per Marroc, la qual denomina zona lliure.

Segons un informe sol·licitat pel consell de seguretat a l'assessor jurídic de Nacions Unides, els acords de Madrid no van fer a Marroc ni a Mauritània potències administradores del territori, pel qual este, a efectes jurídics, és un territori no autònom administrat per Espanya.
I és que Espanya, en el seu paper de potència administradora del territori no autònom del Sàhara Occidental, i en base a allò disposat en l'article 73 del consell de Nacions Unides, el regne d'Espanya està obligat a assegurar de manera immediata i fins al moment en què es concedisca la independència, el benestar i avanç polític, econòmic i social del poble sahrauí.

Per això, és imprescindible instar al Regne de Marroc que acabe la seua ocupació dels territoris del Sàhara Occidental, perquè és contrari a la (inintel·ligible) .
.
.
internacional.
Igualment ha de produir, de immediat i sense cap condicionament, que acabe la violència reiterada dels drets humans del poble sahrauí en la qual incorre.

Estem plenament conformes que el regne d'Espanya, en la seua qualitat de membre no permanent, inste el Consell de Seguretat de Nacions Unides que es sol·licite un procediment consultiu davant de la Cort Internacional de Justícia, a fi que clarifique el paper d'Espanya com a potència colonitzadora del Sàhara Occidental, aixina com les seues obligacions i el procediment que ha de seguir per garantir la millor salvaguarda dels drets del poble sahrauí fins al moment que es concedisca la seua independència, en virtut de les obligacions imposades per l'article 76.
b de la Carta de Nacions Unides.

Per últim, considerem inacceptable que l'espoli de recursos naturals del Sàhara que ve duent a terme de manera reiterada el regne de Marroc, motiu pel qual compartim plenament la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, per la qual s'anul·lava l'acord comercial entre Marroc i la Unió, en assumir Marroc recursos que realment pertanyen al Sàhara Occidental.

Com hem dit, per tot açò, anem a votar a favor de les dos propostes.

El senyor president:

Muy bien, señor García.

Por tiempo de cuatro minutos, tiene la palabra el Grupo Socialista, la señora Escrig.

La senyora Escrig Monzó:

Moltes gràcies, president.

Segons s'ha dit abans, el 6 de novembre de 2015 es van complir quaranta anys de la denominada Â«Marxa verdaÂ», que va posar fi a la presència espanyola en el Sàhara Occidental.
Però passats aquests quaranta anys, el procés iniciat en el marc de les Nacions Unides no ha conclòs i manté milers de persones en una situació intolerable.

Les Nacions Unides porten moltes dècades buscant una solució davant el conflicte, així com l'Organització de la Unitat d'Àfrica, que es va unir a la trobada d'una solució pacífica.

Va ser en 1985 quan el secretari general de Nacions Unides, en col·laboració amb l'Organització de la Unitat d'Àfrica, va iniciar el treball que va donar lloc a unes propostes inicials i que van ser acceptades el 30 d'agost de 1988 per Marroc i pel Front Polisario.

Així mateix, el 29 d'abril de 1991, el Consell de Seguretat va decidir crear en la seva resolució 690 la missió de les Nacions Unides per al referèndum del Sàhara occidental, d'acord amb un informe del secretari general.
Aquest pla va establir un període de transició perquè el poble sahrauí poguera elegir entre la independència o la integració en Marroc, i aquesta missió li corresponia sobre el representant especial del secretari general de les Nacions Unides, un representant especial adjunt i per un grup format per personal civil, militar i policia de les Nacions Unides conegut per Minurso.

Bé, com s'ha dit abans, la Resolució 690 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, pel que es va crear la missió Minurso, i en la qual Marroc i el Front Polisario acordaven un període de transició per a la realització d'un referèndum, tal com he senyalat abans, seguix sense complir-se vint-i-cinc anys després.

Les Nacions Unides van estendre novament el mandat d'aquesta missió per un any més, encara que sense cap referència expressa a la protecció dels drets humans del poble sahrauí.

Les violacions de drets humans en aquest conflicte han estat assenyales pel secretari general de les Nacions Unides en el seu informe sobre el Sàhara Occidental a 2015, i que han estat denunciades per nombroses organitzacions internacionals.

Activistes, manifestants, defensors i defensores dels drets humans i periodistes s'enfronten a restriccions que afecten els seus drets a la llibertat d'expressió, associació i reunió, patint detencions i persecucions.

Han passat molts anys i continua el conflicte, però sobretot continua el patiment d'un poble, d'homes i dones, de xiquets i xiquetes que pateixen aquesta situació, la situació de no sentir-se lliure, de no poder tindre una vida digna, una terra seva a la qual estimar i fer lligam i fer vida.

En el preàmbul de la Declaració dels drets humans, entre d'altres, assenyala que els estats membres s'han compromés a assegurar, en cooperació amb l'Organització de les Nacions Unides, el respecte universal i efectiu als drets fonamentals de les persones.
Quasi setanta anys després encara estem lluitant per aquestos drets.

Des del Grup Parlamentari Socialista hem recolzat les dos proposicions no de llei, perquè les dos van en la línia de recolzar el poble sahrauí, el respecte als drets humans i a treballar per unes noves negociacions que solucionen el conflicte i que dura quaranta anys.

I acabe amb una frase de Martin Luther King: Â«La injustícia en qualsevol lloc és un perill a la justícia en tots els llocs.
Â»

Senyories, sí a la dignitat d'un poble, sí a un poble lliure.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Escrig.

Para finalizar, tiene cuatro minutos el Partido Popular, cuando quiera.

La senyora Gallén Peris:

Muchas gracias, presidente.

Para redactar esta intervención me he valido del documento de violaciones de los derechos humanos del Sáhara ocupado.
Una serie de documentos que, dada su procedencia, creo que son de absoluta fiabilidad.
Por supuesto que me resulta imposible en cuatro minutos hablar de todo lo que han sufrido y sufre la población saharaui, pero es que desmenuzar uno por uno cada caso en particular, cada desaparecido, cada represaliado, cada agresión, haría interminable mi intervención.
Son miles.
Además creo que no es necesaria esa minuciosidad para poder sacar una opinión bastante acertada de lo sucedido.

En lo que sí que tengo interés es en constatar la cantidad de instituciones internacionales, civiles, ONG y otras que denunciaron las desapariciones e hicieron peticiones al gobierno marroquí y otros países interesándose por la suerte de los saharauis; y contrariamente a esto la actitud pasiva de los gobiernos del mundo democrático.

La importancia de estas instituciones y organismos da más valor a las denuncias.
Que hubo y hay personas desparecidas queda absolutamente demostrado, que han sido muchas asesinadas y torturadas está fuera de toda duda.
Hay múltiples testimonios de ello.
Pero, además, muchas de esas personas que durante años estuvieron desaparecidas han contado a su vuelta a la vida lo que fue su cautiverio y como algunas de ellas, en permanentes tinieblas, no sabían ni dónde estaban, ni por qué estaban, dónde estaban.
A veces algunas de ellas se enteraron que estuvieron en tal o cual cárcel cuando fueron puestas en libertad.

En un principio, para muchos de los Â«muertos vivientes de TazmamartÂ», como se les ha llamado, el solo hecho de ver la luz del sol y el respirar aire puro era suficiente para empezar a ser felices, pero fin eran libres.
Pero pronto supieron que su libertad tenía sus límites, se les prohibió hablar ni una sola palabra de todo lo padecido, no podían desplazarse del sitio donde se les había indicado y, por supuesto, no podrían salir del territorio.
A ninguno se les concedió pasaporte, y por supuesto no podían salir del territorio.
Y aun así hoy en día muchos saharauis tienen muchas dificultades para salir del territorio.

También quedan fuera de dudas las torturas.
Son innumerables los datos aportados por las propias víctimas, en las cárceles hubo violaciones y, sin duda, seguro que las hubo en el caso de mujeres.
Desgraciadamente esta práctica forma parte de la historia de la humanidad.

Sí queda de manifiesto en los documentos que he consultado la indefensión en que ha tenido que vivir y vive el pueblo saharaui.
La policía no ha necesitado demasiados argumentos para justificar sus brutales actuaciones, especialmente cuando la desaparición de la gente se manifestaba en las calles.

Los grupos especiales se han empleado con demasiado violencia, incluso ha habido casos que han causado la muerte de algunos manifestantes y lesiones graves a otros muchos.

Otro aspecto es el de la inseguridad jurídica en que se encuentra el pueblo saharaui, que vive bajo la ocupación marroquí.
Habría que preguntarnos: ¿es posible que en defensa de los intereses de estado, por la razón de estado valga todo?
¿Se ha preguntado alguna vez al pueblo en cualquier país si para defender los intereses de su nación están dispuestos a hacerse cómplices de cualquier clase de vileza?

Sinceramente pienso que ningún ser humano del mundo está dispuesto a tolerar esta barbarie, que lleva más de treinta años sin darles una solución definitiva para que el pueblo saharaui sea, de una vez por todas, libre.
El pueblo saharaui ha superado lo peor, están más unidos que nunca, como un solo hombre, como sola una mujer, y sus banderas ya están donde deben de estar, ondean en las calles de Aaiún, colgadas de los hilos del teléfono, en los cables, en los postes de la luz, donde han izado la rabia y el coraje, pintadas en las paredes o enarboladas con decisión por jóvenes valientes que, envueltos en sus blancos o azules darás o en sus coloridas malhfas gritan y hacen con los dedos la uve de la victoria.

Apoyamos al pueblo saharaui y reivindicamos lo que hoy reivindicamos aquí, incluso cuando el Gobierno de España se puso del perfil.
El pueblo saharaui se sintió angustiado, desprotegido y abandonado por el Gobierno de España, por determinadas actitudes del señor Rodríguez Zapatero en su primer viaje institucional como presidente fue a Marruecos.
En aquel momento el pueblo saharaui sintió miedo y abandono.
Aquí, en la Comunitat Valenciana, vimos cómo los representantes del pueblo saharaui buscaban la protección desde el Partido Popular en aquel momento, y tuvieron que presionar a los socialistas valencianos porque ellos mismos, los saharauis, se manifestaron ante la sede de Blanquerías.
Y por eso, desde el Grupo Parlamentario Popular, entonces y ahora seguiremos apoyando todas las iniciativas, porque ya en su momento hicimos iniciativas, en Les Corts también, varias declaraciones institucionales en apoyo al pueblo saharaui.

Para finalizar, utilizaré las palabras del secretario general de las Naciones Unidas con motivo del sesenta aniversario de la Declaración de los derechos humanos.
Â«Es nuestro deber garantizar que esos derechos se hagan efectivos en la realidad, que sean conocidos, comprendidos y disfrutados por todos y todas los lugares del mundo.
Â»

Por todo eso, mi Grupo Parlamentario Popular, el Partido Popular, va a votar a favor de estas dos PNL.

Gracias.

El senyor president:

Muy bien.
Muchísimas gracias, señora Gallén.

Concluido este debate, vamos a pasar al siguiente punto.
El siguiente punto es… (S'interromp la gravació)

Proposició no de llei sobre el reconeixement de l'accés a l'aigua potable i el sanejament com a dret humà essencial, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 20.
293, BOC número 74)

El senyor president:

Bueno, como comentaba, vamos a comenzar el punto seis: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el reconocimiento del acceso al agua potable y al saneamiento como derecho humano esencial, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Había acuerdo de los portavoces de los distintos grupos.
Con lo cual, vamos a hacer lo mismo, si les parece.
Lo que hacemos es votar.
Creo que se nos ha ido algún miembro de la comisión, necesario.
(Veus) Es unanimidad, pero más que nada…

Muy bien, pues, si les parece, votamos primero el punto.
Y luego, pues como hemos hecho en el punto anterior, daremos la palabra a todos los grupos parlamentarios para explicar su fijación de voto.

Votamos.
¿Votos a favor del punto?
Se aprueba por unanimidad.

Y a continuación, damos la palabra a la proponente, señora Bravo, tiene usted… ¡Ay, perdón!
Perdón.
Ferrer, Ferrer.
Le he cambiado el nombre, discúlpeme.

Señora Ferrer, tiene usted cuatro minutos para hacer su presentación.

La senyora Ferrer Matvieychuc:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, aquesta proposta que hem portat a aquesta Comissió de Drets Humans celebrem que haja estat aprovada per tots els membres de la comissió, per tots els grups parlamentaris.

El que posa és el focus en un dret humà, aquestos que diuen de quarta generació, que és essencial per a la vida i que és essencial per al gaudiment de la resta de drets humans.
I no és altre que el dret humà d'accés a l'aigua potable i al sanejament sobre la base de la universalitat, la indivisibilitat d'aquest dret, que és interdependent i relacionat amb la resta de drets humans, com bé reconeix i afirmen les dues resolucions de l'assemblea de Nacions Unides, tant la de 2010 com la de 2013.

Des del Grup Parlamentari Compromís, creguem que des de totes les instàncies, des de totes les institucions, és fonamental que el dret humà d'accés a l'aigua potable i al sanejament siga reconegut explícitament i que es posen els mitjans adients per tal que siga un dret humà efectivament exercit.

En este context, considerem que és fonamental, en primer lloc, conéixer en quina situació està la cobertura d'aquest dret humà al nostre territori per tots els residents, habitants, al País Valencià, i com que la prestació dels serveis d'aigua potable i sanejament, fonamentalment recau sobre competències municipals i hi ha una gran variabilitat quant als models de gestió en la prestació de serveis, considerem que -i este és el segon punt de la proposta de resolució- és fonamental fer un diagnòstic sobre les modalitats en les quals es presten estos serveis i també les característiques quant a la qualitat del subministrament, l'accés i la cobertura dels serveis.
En els últims anys hem viscut una situació de crisi socioeconòmica important que ha portat que moltes famílies hagen tingut molts problemes per poder sufragar els costos d'aquest servei essencial.

També és fonamental conéixer les característiques de sostenibilitat ambiental i econòmica dels serveis, l'equitat, la no-discriminació en l'accés al servei, l'eficàcia i la eficiència amb la qual es presten aquestos serveis, la transparència i la participació ciutadana, la rendició de comptes per part dels proveïdors d'aquest servei que -com dic- és un servei públic essencial que respon i ha de respondre a la lògica de garantir un dret humà.

I també considerem que és fonamental promoure des de les institucions una cultura de l'aigua en què la gestió de la prestació dels serveis d'abastiments i de sanejament a la població, de sanejament de l'aigua, al conjunt de la població, responga a la lògica de la garantia d'un servei públic bàsic d'interés general on estiguen en el centre els criteris -que ja posaren de manifest el Consell de Drets Humans de Nacions Unides en l'any 2011-, criteris de disponibilitat, accessibilitat, acceptabilitat, assequibilitat i qualitat.

Perquè abans parlava de l'aspecte -digam- social, de problemes d'accés per manca de recursos econòmics per a poder pagar el servei, però també tenim un problema d'accés des del punt de vista ambiental quan les fonts de subministrament estan contaminades, quan les fonts de subministrament per altres activitats econòmiques han perdut la qualitat òptima per a poder ser utilitzades com a fonts de subministrament d'aigua potable.

I això no sols pot fer que n'hi haja problemes d'accés i calga buscar fonts de subministrament alternatives sinó també encarix els tractaments.
I això, en definitiva, acaba recaiguent sobre els ciutadans que veuen com s'incrementa el preu, els costos que han de fer front per a poder gaudir d'aquest dret humà.

Res, per a concloure, simplement agrair a tots els grups parlamentaris que hagen donat suport a aquesta iniciativa que -com dic- presentàvem el Dia Mundial de l'Aigua, el 22 de març, perquè també considerem que hem d'unir la dimensió social amb la dimensió ambiental d'aquest recurs que és vital per a la nostra vida i també per a la vida del mateix planeta.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Ferrer.

A continuación, tendrá la palabra, por un turno de cuatro minutos, la señora Gascó del Grupo Podemos-Podem.

La senyora Gascó Verdier:

Gràcies, president.

Bon dia, senyories.

Donem la benvinguda a aquesta proposició no de llei que porta el Grup Compromís i que porta a aquest parlament una reivindicació molt important dels moviments socials en els últims decennis a nivell internacional.

Des de Podem defensem la promoció de models de gestió de l'aigua urbana on es garantisca el subministrament d'aigua per a totes les persones i famílies, també per a aquelles que no disposen de recursos.

Em sembla que és inconsistent promoure dinàmiques de privatització en la gestió del cicle urbà de l'aigua precisament perquè impedixen garantir el compliment del dret humà a l'aigua.

Malgrat que l'aigua és un recurs bàsic, un dret humà, la mitat dels proveïments ja estan gestionats a Espanya per empreses privades que en la seua majoria estan controlades per sols dos, i el motiu ha sigut sempre el mateix: malgrat l'evidència que la gestió pública és més eficaç i barata, la privatització s'ha usat com una forma conjuntural d'obtenir fons, encara que siga a costa d'un patrimoni tan important i malgrat n'hi haja persones que no gaudixen d'este dret.

Em sembla molt oportuna aquesta proposició, no solament -com deia- per a donar a les reivindicacions dels moviments socials del món sencer que van aconseguir veure reconegut el dret a l'aigua com a dret humà essencial per a la vida l'any 2010, sinó també perquè considerem important tant la proposta del punt 2 que aborda les dimensions des de les quals ha de fer-se el diagnòstic sobre el grau de compliment del dret humà a l'aigua i al sanejament, com el punt 3 que defensa la promoció d'una nova cultura de l'aigua.

Considerem que en aquell sentit seria fonamental promoure també l'elaboració d'un marc regulador a la Comunitat Valenciana que establisca indicadors rellevants i comprensibles sobre qualitat de les aigües i del servei, accessibilitat, eficiència, transparència i participació ciutadana en la gestió, cobertura i accessibilitat, sostenibilitat ambiental, viabilitat financera, equitat, etcètera.

Un enfocament d'aquest tipus donaria una aportació específica concreta en línia amb les recomanacions d'Aeopas, la Associació Espanyola d'Operadors Públics d'Aigua i Sanejament.

Amb això, reiterar les gràcies per haver aportat este punt.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Gascó.

A continuación, tendrá cuatro minutos el Grupo Ciudadanos.

Señor Rojo.

El senyor Rojo Sánchez:

Buenos días, señor presidente.

Buenos días, señorías.

El acceso al agua no es que sea un derecho esencial más de todo ser humano, es que se trata del derecho esencial por excelencia que simboliza tanto el derecho fundamental a la vida e integridad física como a la obligación de solidaridad que tenemos todos los seres humanos.
Eso es de tal manera que no podemos olvidar que el lema de la sección de cooperación internacional de la ONU es Â«Agua para todosÂ».

Y por eso hemos votado a favor, a pesar de que la mayor parte de las iniciativas que en esta proposición no de ley se proponen han quedado desfasadas o superadas porque, realmente, si nos fijamos en la propuesta de resolución, nos encontramos con un conjunto de iniciativas que de una forma u otra ya hemos llevado a cabo en estas Cortes.

En lo que atañe al punto número 1 nada que oponer, estamos de acuerdo en el valor del agua como derecho humano y derecho esencial para todos los seres humanos.

El diagnóstico sobre el grado de cobertura de las necesidades de agua potable y saneamiento es una función principal, tiene que desempeñarlo las comisiones en relación a los acuíferos y las subcomisiones -que también están en marcha- de cambio del modelo de ordenación del territorio y de gestión del agua y cambio climático.
Si bien, literalmente el enunciado de su objetivo no coincide, el objeto de las mismas está íntimamente ligado que su actuación conjunta debería ser llegar a un diagnóstico.

Si, asimismo, le sumamos la moción subsiguiente que el Grupo Ciudadanos presentó en relación a las desaladoras y los términos en los que transcurrió el debate, creo que podemos considerar que Les Corts están priorizando, sin necesidad de aprobar la presente PNL, el análisis de las necesidades hídricas reales en nuestra comunidad y cómo buscar soluciones.
En todo caso, y habida cuenta de que se limita a reiterar lo ya existente, bienvenido sea.

Respecto a la promoción de una cultura del agua en base a los principios que propugna el punto tercero de la propuesta de resolución, evidentemente estamos a favor de los mismos.
Pero estos principios no pueden quedarse en meros principios programáticos, han de tener una plasmación real en el presupuesto, con líneas y programas que les dé entidad propia.

Ya veremos si el Consell actúa en consecuencia.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muy bien.

Muchísimas gracias, señor Rojo.

A continuación, tendrá cuatro minutos el Grupo Socialista, la señora Tirado.

La senyora Tirado Museros:

Gràcies, senyor president.

En primer lloc, vullc dir que compartisc els arguments de defensa d'aquesta iniciativa i de l'enfocament que han fet les persones que m'han precedit en l'ús de la paraula, els representants de Compromís i de Podemos en este cas, però m'agradaria aterrar un poc més al nostre territori i concretar alguna d'eixes qüestions que -crec- estaria bé recordar i fer memòria al respecte.

Perquè són moltes les ocasions en les que en estes Corts hem debatut i hem exigit al consell de torn, aleshores del Partit Popular, la necessitat de garantir l'aigua potable de qualitat per a tots els ciutadans de la nostra comunitat.

I encara que parega una reivindicació (algú tus) impròpia d'un territori situat en el mapa del primer món, ric i privilegiat en molts aspectes, allò ben cert és que aquest dret bàsic no ha estat garantit a tots els racons de la nostra comunitat, bé siga perquè els aqüífers que proveïxen algunes de les nostres comarques estan comunitats de nitrats.

Això ho saben bé els proponents d'aquesta iniciativa, com la senyora Graciela Ferrer, i és que durant anys -com els meus companys Signes i Moreno han defensat- els ciutadans de la comarca de la Ribera Baixa, juntament amb els seus alcaldes, mentre alguns miraven cap a un altre costat, va ser motiu de mobilització ciutadana i de creacions de plataformes en defensa de l'aigua del Xúquer, l'aigua del riu que banya les terres d'aquesta comarca però de la que no gaudixen els ciutadans dels pobles pels que passa perquè la major part d'aquesta aigua proveïx als veïns de València.

I eixa és la paradoxa, senyories, açò no és només un exemple però és un bon exemple.
Perquè aquesta és una situació, a més, que s'ha encebat amb els més pobres, amb les veïns més pobres que no poden beure més que l'aigua que ix per l'aixeta contaminada de nitrats i de pesticides, perquè no poden comprar aigua embotellada perquè un litre d'aigua desgraciadament en molts supermercats és més car que un litre de gasolina.

Així que, no podem més que recolzar aquesta iniciativa i agrair als seus promotors la seua presentació ja que, per primera vegada, podríem plantejar-nos la realització d'un vertader diagnòstic de quina és la qualitat en el subministrament de l'aigua a la nostra comunitat i també del nivell d'eficiència i d'eficàcia dels diferents models de gestió que s'apliquen i les seues característiques que molt probablement establiran diferències substancials entre unes poblacions i altres del nostre territori i també, evidentment, entre uns ciutadans i altres (algú tus) a la nostra comunitat en les que tenen a veure també, i sobretot, situacions de pobresa hídrica.

Tot siga, a més, perquè compartim eixa dimensió ecosocial de l'aigua que va més enllà dels paràmetres econòmics -com s'ha comentat- sinó que busca l'interés general, busca la sostenibilitat a tots els nivells i, sobretot, la garantia d'abastiment per a tots els ciutadans com un dret humà essencial i no com un negoci.

Encara que la gestió del subministrament de l'aigua i el sanejament siga de competència municipal, hem de ser capaços de promoure que siga eficient al marge del seu model però, sobretot, que es duga a terme sota la lògica i els paràmetres d'un servei públic bàsic que busca, sobretot i especialment, l'interés general.

Per tots aquests motius, que a més busquen la transparència en la seua gestió i el compliment dels preceptes i de les declaracions contemplades, les resolucions, perdó, contemplades en l'Assemblea General de les Nacions Unides, el Grup Parlamentari Socialista hem votat a favor d'aquesta iniciativa com no podia ser d'una altra manera.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Tirado.

Para finalizar este punto tendrá, por cuatro minutos, la palabra el Grupo Popular, la señora Gascó.

La senyora Gascó Enríquez:

Muchas gracias, señor presidente.

Bien, desde el Grupo Parlamentario Popular vamos a votar a favor esta PNL desde el convencimiento más absoluto como el resto de grupos.
Yo creo que nadie puede dudar que el agua potable, así como el saneamiento, es un derecho humano que tiene que ser esencial, sobre todo para las personas que menos recursos tienen.

Ahora bien, a mí hay una cuestión que se ha comentado, que se comenta tanto en el preámbulo de la PNL como también se ha mencionado por parte de alguna diputada que acaba de intervenir, y se trata del tema de los nitratos, de la contaminación hídrica.
Todos sabemos -y se ha debatido en las Cortes, como bien han dicho otros compañeros- que el 80% de la agricultura valenciana utiliza los nitratos.

Por lo tanto, yo creo que según como se redacte, y en este caso es posible que alguien lo pueda malinterpretar, no digo que se malinterprete, digo que alguien lo pueda malinterpretar, que se esté acusando de toda la contaminación del agua, o de los acuíferos de la Comunidad Valenciana, a la agricultura valenciana; agricultura valenciana que todos sabemos que es uno de los motores fundamentales de nuestra economía y que, por lo tanto, debemos defender.

Por lo tanto, insisto que deberíamos ser muy respetuosos y muy cuidadosos a la hora de expresarnos porque podemos ofender a distintos colectivos muy importantes para nuestra comunidad y para nuestra economía, que muchas veces no tienen otra forma de poder sacar adelante sus cosechas o sus productos agrícolas.

Precisamente, este tema lo debatimos -insisto- recientemente en las Cortes porque, ¡claro!
, a todos nos gustaría optar por una agricultura ecológica pero el coste sabemos que duplica tanto el precio para el agricultor como para el consumidor final.

Por lo tanto, una cosa deberían ser nuestros deseos y lo que a todos nos gustaría -que estoy convencida que coincidiríamos absolutamente al cien por cien- y otra cosa es la realidad en la que nos movemos que -insisto- nos tiene que hacer ser muy cautos en nuestras afirmaciones.

Pero yo he dicho que vamos a votar a favor de esta PNL sobre todo por una cuestión de convencimiento -hemos votado, gracias- por una cuestión de convencimiento.
Y precisamente porque creo que el convencimiento se demuestra con hechos, el movimiento se demuestra andando, a mí me gustaría destacar brevemente cuál ha sido la apuesta del Partido Popular para intentar ayudar a resolver este problema.

En concreto han sido 462 depuradoras, el 99% de nuestro territorio tiene depuradora, el 60% de nuestra agua es reutilizada, que supone el 50% de la de toda España.
Más de 2.
250 millones de euros en mantenimiento de las depuradoras y 1.
250 millones de euros en las que están a punto de inaugurar, supongo que el nuevo gobierno, que es otra de las cuestiones que me gustaría lanzar.
Estamos esperando esas inauguraciones, la de Benicarló, la de Peñíscola, de Moraria y Teulada y no sabemos absolutamente nada, si nos lo pudieran hacer llegar, trasladársela al gobierno y hacernos saber algo, la verdad es que estaríamos francamente agradecidos.

Y un último punto, desde la comunidad con el gobierno anterior se llevaron a cabo proyectos como la potabilizadora de la Ribera.
Es un ejemplo muy importante, porque al final acabó beneficiando a más de trescientas setenta mil personas.
Y está muy bien que cuando hablemos de proyectos hablemos de la importancia de los diagnósticos, está fenomenal que lo plasmemos en la PNL.
Pero además de diagnósticos pensamos, como intervenía y decía el diputado de Ciudadanos, que lo plasmemos en líneas presupuestarias concretas y en proyectos concretos como este donde, insisto, son más de trescientas cincuenta mil las personas beneficiadas.
Y, al final, por mucho que hagamos diagnóstico, si eso es diagnóstico y hasta el final no se materializa en actuaciones concretas, pues no va a servir absolutamente para nada.

Y todo el mundo, una vez más, volvemos a responsabilizar a los ayuntamientos y que son ellos quienes tiene las competencias.
Pero no olvidemos que la Generalitat valenciana tiene el EPSAR, que dejó dotada con 71 millones de euros en el último ejercicio y a lo largo de todo este año y medio no hemos sabido absolutamente nada de esta entidad.
Y es algo que también reivindicamos desde el Grupo Parlamentario Popular.

Y nada más.
Desde el Grupo Popular llevamos en nuestro programa electoral no subir el canon del saneamiento en toda la legislatura, precisamente para ayudar a todas las personas desfavorecidas.
A mí me gustaría que el resto de grupos, puesto que esta PNL va a en ese sentido, se comprometieran a lo mismo y que esta PNL, que esta proposición no de ley que hoy aprobamos todos, no se quedara simplemente en intenciones sino que realmente fuera una realidad que ayudara a los ciudadanos y a las ciudadanas de la Comunidad Valenciana.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Gascó.

Proposició no de llei sobre la condemna als incidents de caire islamofòbic registrats al País Valencià i recollits en l'informe anual de l'any 2015 elaborat per la Plataforma Ciutadana contra la Islamofòbia, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 24.
622, BOC número 84)

El senyor president:

Finalizado el punto 6, pasamos al punto 7.
Y el punto 7 es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la condena a los incidentes de carácter islamofóbico registrados en el País Valenciano y recogidos en el informe anual del año 2015, elaborado por la Plataforma ciudadana contra la islamofóbia, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Para su presentación, el Grupo Compromís, señor García, tiene ocho minutos.

El senyor García Latorre:

Gràcies, senyor president.

Segons el Manual pràctic per a la investigació i enjudiciament dels delictes d'odi i discriminació de la Generalitat de Catalunya, estos delictes d'odi i discriminació que en la terminologia internacional són denominats hate crimes, constitueixen l'expressió de la intolerància i el rebuig de les persones pel sol fet de ser diferents.
Són exemples el racisme, la xenofòbia, l'homofòbia o la transfòbia, la profòbia -odi als pobres- la intolerància religiosa, en qualsevol de les seues manifestacions, islamofòbia, antisemitisme o cristianofòbia i la misogínia i el masclisme, els menyspreu a les persones discapacitades i altres formes abominables d'odi dirigides contra les persones i basades únicament en el menyspreu a la seua diferència.

Els delictes d'odi esdevenen el recurs dels qui anhelen destruir la pluralitat i la diversitat i convertir la llibertat en por i la cohesió i la convivència en fractura.
Aquesta mena de fets constitueixen un atac directe als principis de llibertat respecte a la dignitat de les persones i als drets dels qui són inherents i, en definitiva, al valor superior que constitueixen el fonament de l'estat social i democràtic de dret.

La islamofòbia, segons el moviment contra la intolerància, és una de les pitjor sacres del nostre temps, una expressió d'intolerància extrema cap als musulmans, nou concepte que denúncia Nacions Unides sobre el prejudici que identifica l'islam amb amenaces greus conegudes i posa les bases per a un fanatisme que justifica l'agressió als musulmans pel sols fet de ser-ho.

El secretari general de l'ONU, Kofi Annan, va alertar reiteradament sobre el perill que suposa la islamofòbia per a la democràcia i la convivència mundial.
Alguns organismes internacionals i intergovernamentals, com ara l'Organització per a la Seguretat i Cooperació a Europa, l'OSCE, quan es refereixen a aquest fenomen preferix utilitzar el terme intolerància i discriminació cap als musulmans.

En un treball recent elaborat conjuntament pel Consell d'Europa, l'Oficina d'Institucions Democràtiques i Drets Humans, l'OSCE i la UNESCO es proposa aquesta definició: Â«La intolerància i la discriminació contra els musulmans abasten actituds i comportaments discriminatoris cap a individus, grups o béns considerats musulmans o associats a persones musulmanes o a l'islam.
Â»

Segons l'informe de recent publicació per la Plataforma Ciutadana contra la Islamofòbia, a la qual féiem referència en la proposta de resolució que presentem, durant l'any passat es van produir un total de 278 incidents, un 567% més que l'any anterior.
I on es varen produir eixos fets?
Concretament a Catalunya, el País Valencià i Madrid, el 63% dels casos.

Este mateix informe destaca la consolidació de l'increment de la islamofòbia de gènere, els missatges islamòfobs i particularment en les xarxes socials, casos dins de la islamofòbia contra menors amb assetjament escolar i, sobretot, també amb persones refugiades.
Un 82% dels casos recollits per este informe queden sense denunciar.

A l'estat espanyol la islamofòbia s'ha convertit en el principal delicte d'odi, representa pràcticament el 40% dels delictes d'odi registrats per la policia.
Cal recordar que el passat 1 d'octubre la Comissió Europea demanà als governs europeus que apliquen la legislació existent i castiguen plenament l'odi contra els musulmans.

A finals de 2015, el Tribunal de Drets Humans ha instat jutges i policies a lluitar contra l'odi i el racisme, invocant una sentència d'Estrasburg que condemna el govern hongarés, i atés l'increment dels delictes d'odi i xenofòbia…, d'acord amb un informe de 2015 de l'oficina de l'OSCE per a les institucions democràtiques i els drets humans, la retòrica antimulsumana associada sovint a la població musulmana amb el terrorisme i l'extremisme.
Aquest informe també suggereix que la incidència dels crims d'odi contra els musulmans i els incidents s'han incrementat després dels atacs terroristes i l'aniversari d'aquest tipus d'atacs.

Per això, des del govern del pacte del botànic, es manté un compromés ferm amb el combat dels delictes d'odi.
Per això, els passats dies 20 i 21 d'abril, la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives va celebrar la primera jornada de treball sobre els delictes d'odi a la Comunitat Valenciana per a establir un context de debat, conéixer, reflexionar i proposar actuacions encaminades a prevenir les conductes d'odi i atendre les víctimes dins dels set eixos, àmbits de treball: el marc legal, la sensibilització i la igualtat de tracte, la prevenció de les conductes d'odi, la millora en el procés de denúncia, l'atenció a les víctimes, la realització dels informes de dades i els espais de coordinació entre tots els agents implicats.

La jornada es dirigia a l'administració i entitats que treballen en el sector, així com a persones i col·lectius interessats en aquesta matèria.
I també, recentment, ací, al parlament, en la comissió de governació, també se va aprovar o al ple aprovàrem una PNL, crec que era del Grup de Ciudadanos, en la qual també s'instava en este cas les forces i cossos de seguretat, les policies locals, a millorar la seua formació en temes de delictes d'odi, concretament els d'islamofòbia.

La vicepresidenta del Consell i consellera d'Igualtat i de Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, va clausurar la jornada explicant que les seues conclusions seran el full de ruta del primer pla valencià per a la igualtat de tracte contra el racisme, la xenofòbia i la intolerància amb què es compleixen tres de l'Acord del Botànic que parla de governar per a les persones i que implica, a més, governar amb les persones.

A més a més, també va explicar que el nostre compromís amb la lluita contra els delictes d'odi es va materialitzar creant la Direcció General d'Igualtat en la Diversitat, entre les competències de la qual ha destacat la de vetlar per l'aplicació del principi d'igualtat de tracte i no-discriminació, així com previndre i contribuir a eliminar els delictes d'odi per motiu d'orientació sexual i d'entitat sexual i de gènere, raça, ètnia, cultura, religió, creença, situació de pobresa i diversitat funcional.

Per això, aquesta PNL la fem en resposta als nombrosos episodis d'islamofòbia registrats per la Plataforma Ciutadana contra la Islamofòbia i pretén impulsar el Pla valencià d'igualtat de tracte i contra el delicte d'odi per incloure accions específiques contra la islamofòbia, especialment en els àmbits creixents del ciberodi i l'assetjament escolar.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor García.

Para proseguir el debate, en un turno de cuatro minutos, tendrá la palabra el portavoz del Grupo Podemos-Podem, señor Jiménez.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyor president.

Benvingudes a les persones de la Plataforma Ciutadana contra la Islamofòbia.
Ahlan bikum.

Quan les estadístiques relatades pel nostre company de Compromís són tan clares i parlen que la Comunitat Valenciana és la segona comunitat autònoma amb este tipus de delictes, sol indicar que queda molt de treball per fer, molt de treball per fer perquè segurament no es va fer tot el que se podia fer amb anterioritat.

Els insults i agressions que rep la comunitat islàmica al nostre territori són només un tipus d'atac.
També cal tindre en compte els delictes més comuns, com el ciberodi.
I també clar tindre en compte els delictes, els abusos, els insults rebuts en l'àmbit laboral, acadèmic, inclús en l'assetjament escolar.

A més, en la Comunitat Valenciana, durant 2015 van haver-hi insults pel carrer, també es van produir pintades junt a mesquites o domicilis de persones musulmanes.
Molts d'estos casos no se solen tipificar com a delictes amb el caire islamofòbic, però que ho són, ho són de facto.

Caldrà abordar en algun moment el problema que suposen els petits, xicotets partits d'extrema dreta que fan campanyes contínuament amb tints islamòfobs, emmascarats en voler ajudar els altres que no són d'eixa comunitat.
Però, bé, en definitiva, són atacs islamòfobs.

Coincidim que cal solucionar-lo entre tots i totes, perquè al final estos delictes no només es cometen contra musulmans, també contra col·lectius vulnerables com jueus, el poble romanés, col·lectius com LGTBI o refugiats de tot tipus.
I destacar que és un problema molt feminitzat, és un problema molt feminitzat que al final acaben patint sobretot les dones, que s'explota la imatge, perquè s'explota la imatge de les dones musulmanes a través de representacions que la posen en el lloc de l'eterna víctima i se les exclou, en definitiva.
Hi ha ací una forta influència del patriarcat en el qual estem immersos.
I oposar-se a la islamòfobia no vol dir estar d'acord amb l'islam o professar-lo sinó en desacord també amb la violència contra les dones.

És important també el paper a jugar en el futur pels mitjans de comunicació en estos escenaris, perquè la cultura de la pau, de l'enteniment entre cultures i religions és obligació també dels mitjans.
I en la nova televisió pública, si tot va bé, hauríem de tindre en compte la generació de continguts que tinguen en compte estos fets.

I, com deia l'informe també de la plataforma contra la islamofòbia, hi ha un 82% dels casos d'islamofòbia que queden per denunciar i és un treball de tots que haurem d'abordar entre tots.

Des de Podem creiem que les institucions tenen molt de treball per fer.
Cal fer un desenvolupament de campanyes de sensibilització a la ciutadania, que pose en valor la nostra convivència en una societat heterogènia i multicultural.

Per tot allò, valorem positivament la pertinença d'esta iniciativa i anem a votar a favor.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Jiménez.

A continuación por tiempo, también de cuatro minutos, tiene la palabra el Grupo Ciudadanos, señor Rojo.

El senyor Rojo Sánchez:

Buenos días, señor presidente.

Buenos días, señorías.

Buenos días, asociación.

Citando a una de las mayores expertas en derechos humanos de Europa, Catherine Dupré, nada hace más daño a la verdadera esencia de los derechos humanos que su uso indebido.
Y ese uso indebido nos lo encontramos manifiesto cuando invocamos derechos humanos en base a fuentes dudosas, parciales o que se caracterizan por sesgos crematísticos.

Sinceramente queríamos votar a favor, porque no duden que apoyaremos cualquier medida que entendamos que sirva para paliar de manera adecuada el problema de la islamofobia que pueda existir en nuestra comunidad.
Y nos consta que en ciertos aspectos existen problemas de integración que derivan en islamofobia en algunos aspectos como el del hiyad.

Por eso mismo, y dado que la PNL se basa casi exclusivamente en los datos del informe anual de islamofobia de España, 2015, de la Plataforma Ciudadana contra la Islamofobia, cogimos el informe y, bueno, haciendo un análisis profundo de él y con una lectura crítica, y fuimos detectando algunos problemas.

Entendemos que al informe le falta rigor científico, en cuanto a las fuentes.
Y no lo decimos por una consideración personal, lo decimos porque su propia fuente así lo reconoce, en concreto en la página número 4 del informe donde, abiertamente, reconoce que los datos recogidos están sesgados porque se basan únicamente en denuncias propias o casos que les han relatado.

Por eso, evidentemente, la primera falacia del estudio es que la Comunidad Valenciana sea la tercera de España.
Con la poca implantación que tiene para la elaboración del informe, es lógico que estos datos salgan así.

A partir de eso, y viendo que todas las estadísticas que constan en el informe se basan en fuentes propias no oficiales, entendemos que hay un sesgo y un vicio en la elaboración, difícilmente de ser subsanado.
Sobre todo, entendemos que no han conseguido configurar de una forma medianamente coherente una estadística sobre el número de casos reales no denunciados, en comparación con los denunciados.

Y créanme que estábamos deseosos de votar a favor, a pesar de lo anterior.
Pero aún se nos…, siguiendo en la lectura del informe, buscando, digamos, el poder llegar a verlo con buenos ojos, allí nos encontramos con los siguientes problemas:

Es una lista…, la lista de los casos que se denuncian de islamofobia es una mezcla de conceptos y que nos hacen pensar que hay unos pocos islamófobos, muy activos, y una gran mayoría de valencianos que no los respaldan.
Y decimos esto porque un altísimo porcentaje de los casos que se denuncian se deben a actos de autopropaganda de algunos partidos políticos, generalmente España 2000 y Democracia Nacional, cuyos resultados en la comunidad les convierten en menos que residuales.

Para la mayor parte de los problemas que relata, no son necesarias, digamos, las medidas que se plasman en esta PNL, sino un control más estricto de la delegación de gobierno a la hora de autorizar ciertas manifestaciones.

Por lo que antes hemos comentado de algunos conceptos, que entendemos que no están claros… Lo decimos porque en el listado de los casos de islamofobia entendemos que, con el único propósito de aumentar el listado, hay manifestaciones de mujeres reclamando su derecho a vestir el hiyab; casos en que los padres han hablado con los colegios para que se autorizase a las menores a llevar el hiyab, a pesar de que los colegios, en algunos de ellos, les prohíban llevar la cabeza cubierta, y los colegios han aceptado hacerlo; ejemplos que se tenían también del puro ámbito de la islamofobia; y también casos de antisemitismo o de racismo; artículos de profesores universitarios de historia, en revistas científicas, donde se criticaba a los califatos de la edad media; o los trolls que la presidenta de la plataforma tiene en redes sociales.

Miren, a la vista de todo lo anterior, vamos a sugerirles que se efectúe una búsqueda más científica y solvente y que avale y reformule y refute, digamos, los contenidos de este informe.
A partir de eso, estaremos totalmente dispuestos a apoyar la iniciativa.

Hasta este momento, lo único que tenemos es una PNL planteada en base a un informe que, a nuestro juicio, le falta rigor en el análisis del problema real.

Así que, a la falta de información más fiable sobre si las medidas son las más adecuadas o no y qué dimensión real tiene el problema de la islamofobia en nuestra comunidad, nos vemos obligados a votar abstención.

El senyor president:

Muy bien, señor Rojo.

A continuación, también por un turno de cuatro minutos, tendrá la palabra el Grupo Socialista, la señora Caballero.

La senyora Caballero Hueso:

Gracias, presidente.

Bueno, yo no… Desde mi grupo, queremos dejar claro que no vamos a poner en duda, para nada, el informe anual de 2015 elaborado por la Plataforma Ciudadana contra la Islamofobia.

Aquí en la PNL, si yo no sé leer mal, se habla de la condena de los incidentes de cariz islamofóbicos registrados en el País Valenciano y recogidos en tal informe.

Y, bueno, no los vamos a poner en duda, entre otras cosas porque conocemos bien el caso.
En el informe han participado compañeros de mi partido.
Se ha ayudado a elaborar a la plataforma, como parte de ella, este informe.
Y nosotros queríamos poner el punto de mira en que hay casos que estremecen.

Habla el informe que un 82% de los casos quedan sin denunciar, con lo cual, en las estadísticas oficiales, es difícil que, si no se denuncia, se queden registrados; y que, en el estado español, la islamofobia se ha convertido en el principal delito de odio.
Yo creo que esos dos puntos son suficientes para que aquí estemos hablando de lo que estamos hablando hoy.

Además, en nuestro programa electoral, el Partido Socialista llevaba varios puntos referidos a esto, de los que yo quería destacar, fundamentalmente: la creación del observatorio estatal contra la islamofobia, la recuperación de un plan a semejanza de lo que era la Educación para la Ciudadanía, la importancia de incidir en cursos específicos de gestión en la diversidad en las administraciones y, por supuesto, y por supuesto, muy importante, me gustaría que todos pudiéramos trabajar con especial énfasis en un tema que ya han comentado algunos diputados, como es el tema de la islamofobia de género.

Miren, cuando se analiza el informe, hay muchos datos que llaman mucho la atención.
Y aquí se ha hablado del País Valenciano, pero, miren, por provincias: la provincia de Valencia es la tercera a nivel estatal; la provincia de Castellón, la cuarta; y la provincia de Alicante, la décima, junto con seis más.
Es posible que en número de habitantes, la provincia de Valencia sea la tercera, pero, desde luego, Castellón no es la cuarta ni Alicante la décima.
Aquí, la compensación entre habitantes y casos que pudiéramos relacionar, donde más gente hay más casos se dan, aquí es estremecedor que estemos en este ranquin.
Tenemos que trabajar mucho y yo creo que todos juntos, incluso los grupos que han planteado dudas sobre el informe.

Y, como siempre, sabemos que la proximidad hace que seamos más conscientes, si cabe, de los problemas que tenemos, quisiera… Y, para eso, he invitado a mi compañera Rosa de Falastín a que viniera a la Comisión de Derechos Humanos, porque quiero contarles algunas de las barbaridades que a la compañera del Grupo Socialista y compañera de todos los diputados en estas Cortes le dijeron por redes sociales, por criticar unas declaraciones machistas.
Voy a leer cuatro comentarios solo:

Literal: Â«Ya que pagamos tu sueldo para defender la igualdad, nos gustaría decirte que, si por nosotras fuera, comerías en comedores sociales aceitunas y dátiles.
Â»

Â«Aprende a respetarnos, que ya estamos aguantando la invasión de los moros otra vez.
Â»

Â«Si no sabes respetar nuestras costumbres -machismo que, desde mi punto de vista, y creo que de todos, no forma parte de las costumbres-, si no sabes respetar nuestras costumbres y respetarnos, te invitamos a marcharte a buscar las cosquillas a tu país, donde harías más falta que aquí.
Â»

Y la última, directamente, Â«Mora de mierda.
Â»

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Caballero.

Yo creo que todos los miembros de la comisión, en este caso yo como presidente, nos hacemos eco de esas declaraciones y trasladamos el apoyo a la señora Rosa, que está presente aquí.
Le traslado todo nuestro apoyo, de parte de…, como presidente, yo creo que por parte de todos los grupos políticos.
Esas declaraciones o esos mensajes son totalmente fuera de lugar y sinsentido y… Bueno, no requieren ni un minuto más de nuestro tiempo.

Vamos a dedicar los últimos cuatro tiempos, salvo que pidan ustedes algún tipo de réplica al Grupo Popular, hablará la señora Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

Como ya se ha manifestado el presidente de la comisión, no lo voy a hacer yo de nuevo.
Y reitero las declaraciones del presidente de la comisión, condenando ese tipo de manifestaciones horrorosas, ¿no?
, y condenables, como digo, hacia nuestra compañera y hacia cualquier persona.

Creo que era bastante obvio que el Partido Popular iba a votar que sí a esta proposición no de ley, porque un partido constitucionalista, como es el nuestro, siempre respeta la libertad religiosa.

Pero también queremos hacer varias consideraciones y reflexiones, como han hecho también otros compañeros de otros grupos parlamentarios.

El Partido Popular quiere mostrar su preocupación, porque en los últimos tiempos estamos viviendo una serie de episodios de violencia que van aumentando: violencia por razón de sexo, de religión, condición sexual, diferencias políticas, violencia en nuestras aulas… Y creo que los representantes políticos deberemos hacer una reflexión sobre todo esto.

La violencia, para el Partido Popular, nunca está justificada, nunca, venga de donde venga y con los fines que quiera tener esa violencia.
Para algunos, algunas veces sí que está justificada, pero no es el caso del Partido Popular.

En democracia, el camino a seguir es el de la fuerza de los argumentos y el diálogo y no el uso de la violencia o las coacciones de cualquier tipo.
Repito, para el Partido Popular la violencia nunca está justificada.

De acuerdo con esta premisa, la repulsa a las agresiones ha de ser absoluta y sin distinciones.

Se ha hablado aquí de la importancia de los medios de comunicación.
Y yo creo que también se tiene que hablar aquí de nuestras actitudes como partidos políticos y como representantes públicos.

Frente a la violencia no debe de haber dobles varas de medir, y nuestras actitudes y manifestaciones públicas deben ser ejemplares, impecables e intachables.
Hay que estar en contra de todas las amenazas, agresiones y acosos, sea quien sea el agresor, sea quien sea la víctima y sea por el motivo que sea.
No hay que hacer distinciones ni utilizar doble rasero.
Tolerancia y respeto a todo, porque para eso estamos en un estado democrático y en un estado de derecho.

En política, por tanto, no vale ser tolerante y respetuoso con lo que a uno le gusta o comparte, e intolerable con lo que a uno no le gusta.
Por eso, hay que respetar todas las religiones.
Por supuesto que el islam.
Y también se tiene que condenar…, si se condena la violencia contra el islam, se tiene que condenar y respetar otras religiones.
Por eso, es incomprensible que algunos condenen la islamofobia, pero aplaudan o no condenen a los que asaltan capillas, como ha ocurrido en este país recientemente.

Es fundamental que los representantes públicos tengamos actitudes intachables.
No nos podemos permitir ninguna manifestación que anime a la insumisión, a la desobediencia ni al incumplimiento de las leyes.

Es fundamental que prediquemos siempre con el ejemplo y defendamos nuestras instituciones, nuestra Constitución, que recoge la libertad religiosa, nuestro estado de derecho, nuestro ordenamiento jurídico y a los que garantizan el cumplimiento del mismo, como son las fuerzas y cuerpos de seguridad del estado.

Y no ayudan aquellos que, con sus manifestaciones, ayudan a la insumisión, al incumplimiento de las leyes, a la desobediencia, ni los que no cumplen la Constitución, jurando su cargo en estas Cortes por imperativo legal o con fórmulas no recogidas en nuestra Constitución.

Y tampoco ayudan los que abandonan el pleno cuando se condena la violencia que sufrieron guardias civiles o callan cuando se increpa en la universidad al expresidente González.

Es fundamental que los representantes públicos, repito, tengamos claro que se deben condenar por igual los ataques a cualquier persona, sea de la religión que sea, de su condición sexual, de su sexo o partido político que sea.

Por eso, el Partido Popular presentamos ya en la legislatura pasada una propuesta para hacer un llamamiento a la convivencia pacífica y condenar todo tipo de ataques contra personas por la razón que sea, contra las instituciones y partidos políticos.

Por eso, siempre, desde el Partido Popular, hemos condenado toda la violencia -y termino ya, presidente- y, como condenamos toda la violencia y respeto y tolerancia, y el respeto y la tolerancia forman parte del ADN del Partido Popular, votaremos Â«síÂ», sin titubeos, a esta propuesta.

Gracias.

El senyor president:

Muy bien.

Muchísimas gracias, señora Marcos.

Abriremos, entonces, un turno de réplicas.

Comenzará el señor García, del Grupo Compromís.

El senyor García Latorre:

Gràcies, senyor president.

Bé, en primer lloc, agrair a tots els grups que han manifestat el seu vot favorable a esta proposta.
Crec que és un moment en què cal sol·licitar-ho, i intolerància zero.

I, sobretot, volia clarificar, pel que havia dit el company de Ciudadanos, sobre el tema que és un informe sense rigor o de fonts dubtoses.
La font no és dubtosa.
La font és la Plataforma Ciudadana contra la Islamofobia, és qui ha fet l'informe.

A més a més, vostés, en una proposició no de llei que presentaren també al Ple d'estes Corts, en què instaven que se formara els agents de la policia local en temes d'odi, en temes d'islamofòbia, vostés ho feien perquè també tenien constància que eixos fets s'estan produint al País Valencià.

I, a més a més, si a vosté.
.
.
, són fonts dubtoses també l'ONU, el secretari general, Kofi Annan, també per a vostés són fonts dubtoses la Comissió Europea, que també insta perquè se treballe en contra d'estos delictes d'odi, i si per a vostés també són fonts dubtoses el tribunal de drets humans, doncs, no sé quina font necessita vosté més perquè delictes d'este tipus se condemnen i se duguen, en este cas, este tipus de propostes al País Valencià, quan sabem que n'hi ha un muntó de casos, i sobretot en l'informe aixina se reflectix, que estan sense denunciar, que si arribaren, que si arriben a denunciar, el percentatge seria molt més escandalós.
Per tant, he de reiterar-li que informes, en este cas, i fonts dubtoses no n'hi ha cap.
I que no n'hi ha rigor, tampoc.
Perquè n'hi han fonts en este cas a nivell governamental i internacional que demostren que existixen eixos delictes a l'estat espanyol, i sobretot incrementats en este cas en Catalunya i en el País Valencià, com he dit abans.

Per tant, agraïm, com he dit abans, el vot favorable de la resta de grups i esperem que en este cas el Grup Parlamentari Ciudadanos repense el vot i done un vot favorable.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor García.

Daremos cuatro minutos también al Grupo Podemos-Podem.
Señor Jiménez.

El senyor Jiménez Doménech:

Sí, jo només també demanar al Grup Ciudadanos que repense el seu posicionament, comptant sobretot que el que al final surt endavant i que el que estem votant són les propostes de resolució.
I la proposta de resolució és ben clara.
Pot agradar-li més o menys l'exposició de motius, però la proposta de resolució és en to propositiu, i crec que no hauríem de tindre cap problema cap grup parlamentari en posicionar-mos a favor.

I a banda ja comentar que lamente que.
.
.
, la falta de respecte d'algunes portaveus a una plataforma ciutadana contra la islamofobia, que portava una reivindicació clara i contundent, que vol abordar un problema existent a la societat valenciana.
Doncs això, volia manifestar la meua tristesa, la meua tristor per intentar fer ací un debat polític i embolicar, mesclar diferents temes i posar-los a una coctelera per al seu aprofitament polític.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Jiménez.

¿Algún turno más?
Sí, señor Rojo, Ciudadanos, tendrá usted también cuatro minutos.

El senyor Rojo Sánchez:

Sí, buenos días, señor presidente.

Señorías.

Seguimos manteniendo nuestro… Vamos a cambiar el sentido del voto, pero sí que, disculpen, seguimos entendiendo que al informe le falta rigor, a nuestro juicio, por lo que lo estuvimos analizando.
Creemos que probablemente informes posteriores en anualidades posteriores probablemente recojan más rigor del que nosotros creemos que debería de tener.

No obstante, entendemos que hay personas a las que se les está causando un sufrimiento por parte de estos colectivos, que entendemos por nuestra parte que son bastante minoritarios.
Y lo que nosotros de alguna forma queríamos evitar es extender esa imagen de que la Comunidad Valenciana es una comunidad islamófoba.
Para nada.
No tenemos esa percepción.
¿Que pueden haber casos?
Evidentemente que los hay.
Pero no es un sentir general y vamos, creo que no es demasiado extenso.

Y por otra parte, mostramos nuestro apoyo con la diputada socialista que ha sufrido esas conductas totalmente rechazables.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muy bien, muchas gracias, señor Rojo.

¿Algún grupo más quiere la palabra?
¿No?

Pues pasamos a votar si les parece.
¿Votos a favor de la propuesta?
Unanimidad.
Muchas gracias.

Pronunciament de la comissió sobre la sol·licitud de compareixença d'un o una representant d'Amnistia Internacional Espanya per a explicar el contingut de l'informe 2015-2016 sobre la situació dels drets humans al món, sol·licitada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 17.
187)

El senyor president:

Pasamos al último punto del orden del día, que sería el punto número 8; sería el pronunciamiento de la comisión sobre la solicitud de comparecencia de un/una representante de Amnistía Internacional España para explicar el contenido del informe 2015/2016, sobre la situación de los derechos humanos en el mundo, solicitada por el Grupo Parlamentario Compromís.

No sé si en este punto alguien quiere tomar la palabra o directamente pasamos a votación.
Si les parece, pasamos a votación.

¿Votos a favor de la comparecencia?
Entendemos unanimidad también.

Y bueno, siendo la una del mediodía y habiendo concluido nuestro debate en un tono moderado, y como no cabía de otra manera, les agradezco a todos los portavoces su participación y a todo el resto de los participantes que han colaborado hoy.
Y nos pondremos en contacto para una nueva celebración de esta comisión.

Muchas gracias a todos.

Se levanta la sesión.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 59 minuts)