Educaci%C3%B3%418275.11.24%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el 24 de novembre de 2017.
Comença la reunió a les 10 hores i 40 minuts.
Presideix la diputada senyora Marian Campello Moreno.
Reunió número 23.

La senyora presidenta:

Anem a començar la comissió.
En primer lloc, li donem la paraula al secretari de la mesa per a vore si tenim quòrum.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Gràcies, secretari.

Abans de començar l'ordre del dia, els comente alguns acords que els portaveus han fet aplegar a la mesa.
El primer canvi seria passar el punt 5 al punt 4 i el 4 al punt 5.
En el punt 3, pareix que estan vostés d'acord en fer votació al principi i una explicació de vot de cada grup.
¿D'acord?

Tenint açò clar, passaríem al primer punt de l'ordre del dia: lectura y aprobación, en su caso, del acta de la reunión anterior.

Aprovem per unanimitat.

Compareixença del secretari autonòmic d'Educació i Investigació, senyor Miguel Soler Gracia, per a informar sobre les mesures adoptades per la conselleria per a reduir les taxes de fracàs escolar, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 74.
031)

La senyora presidenta:

I ja passem al segon punt de l'ordre del dia.
Demanem al secretari autonòmic que vinga a la Mesa.

Comparecencia del secretario autonómico de Educación e Investigación para informar sobre las medidas adoptadas por la conselleria para reducir las tasas de fracaso escolar, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista.

En este cas, sí que m'agradaria recordar-los que els torns que tindran els grups parlamentaris seran: començarà el Grup Socialista amb els torns de paraula; continuarà el Grup Ciudadanos; després, tindrem Podemos, Partit Popular i finalitzarà Compromís.
¿D'acord?
Perquè és a petició del Grup Parlamentari Socialista i quedaria en eixe ordre.

Aleshores, comença el secretari autonòmic, amb el temps il·limitat.
Pot començar vosté la compareixença.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Bon dia a totes i a tots.

Bé, doncs, el tema és un tema molt important, que crec que compartim totes les persones que estem preocupades per l'educació, de què mesures tenim de portar endavant per a millorar l'èxit escolar, en definitiva.

A mi m'agrada més parlar de millora de l'èxit que de reducció del fracàs, però, en definitiva, estem parlant del mateix.
És com aconseguir que el conjunt de l'alumnat, en finalitzar l'educació obligatòria, tinga la formació bàsica necessària per al seu desenvolupament personal, social i professional, en definitiva.

Ací en les Corts Valencianes ja s'ha treballat molt en el tema, es va arribar a una sèrie d'acords per unanimitat respecte a les mesures que calia posar en marxa en l'anterior legislatura.
I, en definitiva, estem en la conselleria d'educació continuant moltes de les coses que s'estan fent ja en la legislatura anterior i intentant fer un pas, fonamentalment, en el sentit que siguen actuacions de caràcter més general de centre, el que ja, en el seu moment, va suposar -com després comentaré- la implantació del contracte programa.
O siga, analitzar el conjunt d'actuacions que un centre ha de portar endavant per a, a partir d'ahí, veure en quina mesura eixes propostes, eixes iniciatives, poden millorar les dades que tenim.

Les últimes dades consolidades de la taxa bruta de població que finalitza la secundària obligatòria amb el títol de graduat escolar, doncs, són roïnes.

La mitjana espanyola està en el 77,6% d'alumnat que finalitza.
.
.
Parle de dades consolidades del curs 2014-2015, que és l'últim que està consolidat, diguem, ja contrastat amb totes les comunitats, amb dades del ministeri.

El total en Espanya, com deia, són 77,6% d'alumnat que finalitza l'educació obligatòria amb el títol de graduat.
Per tant, podem dir que n'hi ha un 22,4 que no arriba a eixa titulació.
I en el cas de la Comunitat Valenciana, estem en el 69,3, huit punts per davall de la mitjana estatal.

I, bé, a partir d'ahí, la primera consideració.
.
.
Únicament estem per davant, o siga, estem tres dècimes millor que Balears, que té un 69% i que Ceuta i Melilla, que tenen el 61 i 63%, respectivament.

Si mirem exclusivament.
.
.
o pensem que això és exclusivament problema del sistema educatiu ens equivocarem.
I, per tant, creiem que hem d'analitzar el conjunt de factors que incidixen en eixes dades i, a partir d'ahí, com podem actuar en l'objectiu que compartim tots, que quan parlem d'educació obligatòria, lògicament, ha de ser mai conformar-se fins que arribem al cent per cent, en el sentit que no estem parlant d'un títol per a exercir una professió, sinó que estem parlant del que considerem en el nostre país formació obligatòria, formació bàsica per a qualsevol persona.

Parlant de.
.
.
Clar, si mirem un poc en perspectiva, en l'any 1990, quan l'ensenyament obligatori era únicament fins als catorze anys, comptabilitzant els que estudiaven BUP, primer i segon, -que és l'equivalent en edat al que hui és quart de secundària obligatòria- i FP de primer grau, primer i segon -que és l'equivalent a quart de secundària-, el 51% de la població espanyola tenia, diguem, la formació equivalent al que hui és el títol de graduat.

Per tant, des d'eixa perspectiva, com a país, hem millorat molt, hem passat del 51% al 77% de mitjana espanyola en l'actualitat.
Però portem deu anys que estem estancats globalment.
N'hi han comunitats que estan millor que altres, però hem arribat fins ahí, hem arribat al voltant del 76-77 i ja, en general, no millorem.

I, per tant, ¿què hem de fer per a, realment, eixe vint i pico per cent que no arriba, fer mesures per a poder arribar a eixa situació?

Doncs, per un costat, evidentment, com deia fa un moment, analitzar les mesures.
.
.
analitzar els factors que estan influint.
¿Factors externs al sistema educatiu?
Crec que els estudis d'estos últims anys ho han deixat molt clar.

El model productiu és un factor molt determinant en la situació de les diferents comunitats autònomes.
Per exemple, un dels exemples més clars és el País Basc, on resulta que l'abandonament escolar i també el fracàs escolar és més reduït, en general, que la mitjana espanyola, entre altres coses, perquè, per a poder incorporar-se al treball, en general, necessiten una qualificació professional de nivell mitjà i, si no la tenen, doncs no treballen.

En canvi, en el mediterrani, en general, nosaltres, Balears, Canàries, part d'Andalusia, molts anys -ho sabem tots-, en el moment que complien els setze anys, no esperaven ni a acabar el curs, sinó que anaven a treballar, fonamentalment, al sector construcció, sector serveis, sense cap tipus de titulació.
I hui, eixos jóvens es troben en atur -ja no són tan joves- i sense cap tipus de qualificació.
I, per tant, tenen més dificultats per a reincorporar-se al mercat laboral.
Per tant, eixe és un factor extern molt determinant en els resultats escolars en el conjunt de l'estat.

També, lligat a això, és evident que ahí.
.
.
Ho hem parlat últimament en el Consell Valencià de la Formació Professional i amb els empresaris, per exemple, de la construcció, que van tindre una reunió l'altre dia.
.
.
, perquè comencen a demanar titulacions, diguem, amb millor qualificació per a no fomentar eixe abandó prematur, no fomentar que els alumnes, diguem, no tinguen interés en millorar la seua qualificació per a poder incorporar-se al mercat laboral.

Altre element que també està contrastat, que és molt determinant, que es demostra en totes les proves que es fan en Espanya i en les proves internacionals com el PISA, és que l'índex sociocultural i econòmic de les famílies és un altre factor absolutament determinant en els resultats dels alumnes.

En el PISA he comentat moltes vegades que un dels elements centrals, i tenint en compte que les proves les passen alumnes de quinze anys, és el nivell de formació de la mare.
El del pare va després.
També crec que, per motius obvis, va davant el de la mare que el del pare, perquè, en general, està més amb els xiquets.
I a partir d'ahí, què podem fer també a eixe nivell, perquè, a mesura que millore el nivell de formació del conjunt de la població, també repercutirà en una millora de la formació dels seus fills, en definitiva, de l'alumnat que tenim en la nostra comunitat.

¿Què programes i mesures s'han adoptat al llarg dels últims cinc, sis, set anys?
Bé, els programes de compensatòria, de tota la vida.
Després ja, a partir de l'any 2012, fonamentalment, es va posar en marxa el programa d'acompanyament escolar, que portava activitats fora de l'horari lectiu i dins de l'horari lectiu, en grups reduïts de huit alumnes.

El PASE, que era el programa d'acollida al sistema educatiu, fonamentalment a l'alumnat d'origen immigrant, que no coneixia cap de les dues llengües oficials de la comunitat o una d'elles i, per tant, havien de fer també una actuació específica.

Els programes de suport i reforç, els anomenats PROA, programes de reforç i acompanyament escolar, que portaven activitats dins del centre, activitats en les famílies i actuació també en relació amb l'entorn on està ubicat el centre.

El programa Integra, que en l'actualitat té un altre nom, però és el mateix contingut, que és el programa d'escolarització combinada, amb alumnes als quals no arribem de cap manera.
Estic parlant d'alumnes de catorze, quinze, setze anys, els quals s'organitza.
.
.
-ja es va fer en l'Integra i es continua fent ara amb el PAC-, que és escolarització combinada, que estiguen un temps en el centre escolar i un temps en tallers d'inserció i orientació laboral en conveni, fonamentalment, amb ajuntaments, ONG i altres institucions que intenten, diguem, rescatar un alumnat en clar risc d'exclusió social.

El programa Èxit, que es va posar en el seu moment en marxa en diferents fases.

El programa de diversificació curricular, que ara, amb les mateixes característiques, es diu PMAR, programa de millora de l'aprenentatge i del rendiment.
.
.
Però ahí, per exemple -faig un comentari específic d'este tema-, quan es va modificar en la LOMQUE el PDC, programa que es va substituir pel PMAR, com s'ha reconegut ara, i de fet s'està intentant modificar, es plantejava únicament en segon i tercer de secundària.

Per tant, teníem el problema que alumnes que acabaven de fer el PMAR en tercer, en passar a quart no tenien, diguem, una continuïtat.
I ara, en estos moments, jo crec que n'hi ha pràcticament unanimitat, tant del ministeri com de totes les comunitats autònomes, que hem de donar eixa continuïtat.

Per això, ací, en setembre del 2015, quan portava un mes i mig el nou govern, ja van fer un programa que es diu el PR4, programa de reforç de quart, que el que dóna és continuïtat als alumnes que acabaven el PMAR en lloc d'incorporar-se a un grup específic de quart de secundària obligatòria.

I, després, tenim els centres CAES, els centres d'acció educativa singular, als quals també volia fer un comentari específic.
Hi ha un informe del defensor del poble, bé, un informe de l'any 2000 del Defensor del Pueblo de España, que indica que, en general, després de fer estudis en molts centres, a partir de quan en un centre hi ha més d'un 20% d'alumnat amb necessitats educatives específiques, bé siga de compensació educativa, d'educació especial, etcètera, doncs és complicat donar una bona resposta, encara que es posen molts recursos en eixe centre.

Però, clar, això també implica política urbanística.
N'hi han centres, per exemple, els que estan ubicats en La Coma o en el barri Virgen del Remedio d'Alacant o en altres zones, diguem, perifèriques de les grans ciutats, en els quals la mateixa configuració de la població que hi ha vivint en eixe barri, doncs, evidentment, això provoca que, per moltes actuacions de compensació, de millora de recursos, de més professorat que faces, els resultats són els que són.

I, per tant, ahí, a banda del que puguem fer des del sistema educatiu, o canvia la política urbanística i no, diguem, es van configurant barris d'eixes característiques, serà molt complicat poder tindre una bona resposta educativa a eixe alumnat.

Perquè eixe informe del Defensor del Pueblo de España de l'any 2000 indicava que no és que la xifra del 20% fóra una xifra màgica.
Però, en fi, que era al voltant d'eixe percentatge.
.
.
o siga, amb un percentatge inferior es podia donar una bona resposta educativa en cada centre.
A partir de quan s'incrementava, ja era molt complicat per les característiques globals que prenia el centre com a tal.

Bé, davant d'eixa situació que el conjunt de les mesures que en els diferents anys s'han posat en marxa, en definitiva, intentaven donar resposta als col·lectius d'alumnes amb més dificultats d'aprenentatge, l'intent d'ara, que, com he dit abans, va lligat al mateix concepte que tenia el contracte programa, l'hem anomenat PAM, pla d'actuació per a la millora del centre, que, en definitiva, és ajuntar tot el que he dit abans.
No fer mil convocatòries diferents, que ara el PASE, ara el PR4, ara el PMAR, ara el.
.
.
, en fi, qualsevol dels programes que els he comentat, sinó que cada centre analitze on es troba, un diagnòstic de la situació del centre, què alumnat té escolaritzat, què característiques té el centre, què població, situació de les famílies, barri en què està ubicat.

I, a partir d'ahí, d'eixe diagnòstic i de vore les dades de fracàs escolar, èxit escolar en els últims anys, doncs, proposar les mesures que consideren més adequades per a donar resposta al conjunt de l'alumnat.
Amb la idea que no hi haja un profe.
.
.
, que Â«jo sóc el de compensatòria, jo sóc el que ha vingut per al PR4, jo sóc el que ha vingut per altre programaÂ».
No, sinó amb la idea que el centre, al final, si en lloc de tindre quaranta professors té quaranta-quatre, per dir alguna cosa, que siguen quaranta-quatre que s'organitzen per a poder donar resposta educativa a l'alumnat que tenen escolaritzat, independentment, diguem, del motiu pel qual s'ha produït eixe increment de plantilla.
Perquè, en definitiva, si s'ha incrementat la plantilla és perquè es considera que en eixe centre, a més de les hores obligatòries del currículum, fa falta un reforç específic.

Això seria una actuació que, fonamentalment, com estic dient, va en el sentit d'englobar el conjunt de les actuacions que un centre educatiu ha de fer per a donar resposta educativa a l'alumnat que té escolaritzat, perquè està comprovat, evidentment, que no tots els centres requerixen el mateix nombre de professors ni el mateix nombre de recursos.

Un altre element de caràcter general que creiem que és vital és la reducció de la ràtio.
El Reial Decret 14/2012, anomenat de racionalització de la despesa, en general, doncs va provocar l'increment de la ràtio en caràcter general en infantil i prima.
.
.
, bé, en totes les etapes, passar en infantil de 25 a 30, i en primària, en secundària de 30 a 36, en batxillerat i FP, de 35 a 42.

Per tant, a partir d'ahí, doncs una vegada que el decret estatal va permetre que la reducció de la ràtio es poguera aplicar d'una manera diferent, doncs va posar en marxa un decret ja l'any passat, i enguany és el segon any, que ha permés en estos moments que els xiquets i xiquetes de tres i quatre anys, o siga, els dos primers anys d'infantil, ja estiguen una altra vegada 25 màxim per aula, que en secundària, primer i segon, hagen baixat de 36 a 30, i en Batxillerat, primer i segon, i en FP, primer i segon.

Per tant, hem completat ja Batxillerat i FP, el 50% de la secundària i els dos primers anys d'infantil.
No podíem, evidentment fer-ho de colp, perquè no hi ha.
.
.
, no únicament.
.
.
, encara que haguérem tingut diners, perquè quan a tercer de primària hi ha, pose per cas, 29 alumnes, doncs a l'any següent no pots tirar a quatre al carrer, per motius obvis.

I tampoc tens capacitat per a poder desdoblar, perquè no tenim aules suficients en els centres.
I per això la reducció s'està fent de manera progressiva, per a poder realment tindre, en este cas, un element de millora clara en l'atenció a l'alumnat, que es nota, evidentment, més en unes àrees que en altres, però que és fonamental per a poder tindre una atenció més individualitzada.

Això també s'està completant en una altra norma, que la traguem cada any, que és la reducció progressiva de la ràtio per localitats.
¿Què vol dir això?
Doncs que estudiant el cens de cada municipi, n'hi ha una sèrie de municipis que, en l'oferta educativa que hi ha entre la pública i la concertada, es pot, en lloc de tindre 25, per exemple, com acabe de dir, en infantil i primària, es pot baixar a 23, per exemple, que és el que hem fet en una sèrie de municipis per anar, per eixa via també, reduint en aquelles localitats que ho permet l'oferta escolar per a tindre un nombre inferior d'alumnes per aula.

Un altre element, que també està contrastat, que és determinant en el futur escolar, com demostren els informes, tant nacionals com internacionals, és l'escolarització primerenca, l'escolarització de zero a tres anys, perquè com tots saben, ja fa temps, de tres a sis tenim pràcticament escolaritzat el conjunt de la població en la nostra comunitat i en el conjunt de l'Estat, però de zero a tres anys n'hi ha xifres molt diferents d'unes comunitats a altres.
I ací estem prou per davall de la mitjana de.
.
.
, amb molta diferència, respecte d'altres comunitats.

I per això es van prendre dos tipus d'iniciatives.
Per un costat, incrementar la quantitat destinada al bo infantil, primant sobretot les quanties dedicades a l'alumnat de l'últim any d'infantil, de dos a tres anys, per considerar que és l'any on n'hi ha, per un costat, més demanda de les famílies i, per altra costat, on té més rellevància, diguem, la part educativa, en el sentit que té més repercussions en la millora de la formació de l'alumnat.

Això ha provocat unes dades que jo crec que són molt molt positives, que l'any passat, crec que va ser la Fundació La Caixa, va publicar un informe que en Espanya, l'any passat, hi havia 50.
000 alumnes menys escolaritzats en el zero a tres.
¿Per què?
Doncs per la baixada de la natalitat, bàsicament, i perquè hi ha comunitats que ja tenien un percentatge d'escolarització molt elevat.
Per exemple, Madrid i el País Basc són de les dos més altes que n'hi ha en Espanya.

I en canvi, ací hem incrementat 3.
000 alumnes.
En lloc de baixar 5.
000, que és el que ens haguera tocat proporcionalment, doncs tenim 3.
000 més dels que teníem.
Gràcies ¿a què?
Doncs bàsicament als 1.
800 que hi ha en les aules públiques de dos anys, que s'han incorporat en estos tres cursos i a l'increment del bo infantil, que, com saben, ho hem fet proporcional al nivell de renda, per un costat, i per altre costat, s'ha incrementat, com dia, la quantia global.

¿Quins altres elements considerem que són imprescindibles i que han de contemplar-se en un futur pacte educatiu?
Doncs que repassem el conjunt de les mesures que n'hi han, que després comentaré, que poden permetre, entre tots i totes, millorar estes xifres d'èxit escolar.

En el que feia referència abans, per exemple, que no es produïsca una concentració excessiva d'alumnat amb dificultats en determinats centres, no únicament en els CAE, que són els més extrems, sinó en conjunt, el decret d'admissió d'alumnes, fonamentalment, insistia en eixe aspecte, que l'escolarització siga equilibrada entre tots els centres públics i concertats de cada municipi.
De manera que això es notarà en anys, evidentment, perquè estem parlant de l'entrada en infantil.

Però si continua, diguem, reservant-se un nombre de places determinat en cada centre per a garantir que l'alumnat que requerix, diguem, una atenció especial tinga una escolarització més equilibrada, podem aconseguir que en set o vuit anys, diguem, la xifra global que tenim d'alumnes amb dificultats siga més equilibrada entre tots els centres públics i concertats d'un municipi determinat.

¿Quins elements considerem que cal tindre molt més en compte en un futur pacte educatiu que puga posar l'accent en tot el que significa la millora de l'èxit escolar i la reducció de l'abandonament escolar prematur?
Doncs, en primer lloc, una revisió a fons del currículum escolar.
Crec que tenim un problema greu, des de fa molts anys -quan dic de fa molts anys no estic fent referència a cap govern en concret, sinó al conjunt-, que s'han anat produint canvis en el currículum que, en general, han suposat anar incrementant el nombre d'àrees i matèries i de continguts que s'incorporen al currículum escolar.

I, al final, l'horari no és infinit.
I si considerem, per exemple, en el cas que és més greu en l'actualitat, que és raonable que l'horari de secundària estiga al voltant de trenta hores, que molt més no deguem posar com a hores obligatòries a l'alumnat, el que no pot ser és que tinguen, com passa en l'actualitat, dotze o tretze assignatures diferents, més assignatures que anys té el xiquet que està estudiant.

Açò és una barbaritat que crec que, entre tots, hem de pensar la manera de buscar una proposta de treballar el currículum diferent, perquè, si no, no donarem resposta, diguem, al que realment estem intentant, que és que l'alumnat en conjunt tinga una formació bàsica important per a donar resposta a les noves demandes de la societat actual.
I tenint en compte també un altre aspecte que crec que qualsevol model de currículum ha de contemplar en l'any 2017, i és que la societat està canviant en tots els àmbits cada vegada més ràpidament i l'única constant que es visualitza cap al futur és que el canvi serà cada vegada major i més ràpid.

Per tant, el tema ja no està què han de saber als catorze anys, als quinze o als díhuit, el tema està que tinguen les competències clau necessàries per a després poder anar, sí o sí, incorporant-se a nous processos de formació al llarg de la vida.

I, per tant, jo crec que eixe debat és el que mos ha de permetre subratllar de veritat el que considerem essencial per a tot l'alumnat i després la resta seran millores, complements, actualitzacions, però no entossudir-se en anar posant en el currículum de tot i provocar, al final, que els xiquets de primària, de secundària, tinguen un fum de matèries, que és absolutament impossible de.
.
.

Al final, si no subratllem el que és bàsic, vol dir que tot és igual de bàsic.
I això sabem tots que no és de veres, que les àrees instrumentals, les llengües, les matemàtiques, per un costat, però per altre costat també les humanitats i les socials han de tindre una sèrie de components, i l'àmbit artístic, per descomptat, que puga donar eixa visió de conjunt, però si ens entossudim en aprofundir en totes al mateix nivell, doncs la situació serà que, al final, sabran un poquet de tot o gens de res.
I, per tant, jo crec que és una reflexió global que hem d'escometre en el futur pacte educatiu.

Un segon element, que és més, diguem, controvertit és el tema i el paper de la repetició de curs.
La repetició de curs, tal com està organitzada, des del nostre punt de vista, no està servint per al que realment estava concebuda.

Se suposa que, quan parlem de -i estic parlant ara exclusivament d'ensenyament obligatori, no del postobligatori-.
.
.
En l'ensenyament obligatori se suposa que si un equip de professors, basat en la normativa vigent, evidentment, en cada moment, decidix que un alumne és millor que torne a estar un any més al mateix curs és perquè es considera que d'eixa manera podrà recuperar les dificultats que tenia.
I, per tant, una vegada que haja estat un any més, doncs haurà superat les dificultats i estarà en millors condicions per a continuar la seua formació.

Quan comprovem, any rere any, i mirem també les dades no únicament de la nostra comunitat autònoma, sinó de la resta de l'estat, i per altre costat, d'altres països europeus, veem que som líders en repetició de curs.
I això no és ser precisament líders en una millor formació de l'alumnat.

Per tant, alguna cosa està passant ahí, i és que la repetició de curs, tal com està configurada, des del nostre punt de vista, no serveix.
I únicament no serveix per a superar les dificultats, sinó que també està provocant altre tipus de problemes en la configuració dels programes que he anomenat abans.

Per a molts programes que he comentat, com el PMAR, com la incorporació de diferents mesures d'atenció a la diversitat, sempre es diu: Â«es podrà incorporar a estos programes l'alumnat que ja haja repetit cursÂ».
És una manera de dir que és que pensem que la millor opció és que repetisca curs, i és evident que no sempre és la millor opció, potser en alguns casos, sí.
.
.

O siga, no estem advocant perquè es prohibisca la repetició de curs, estem advocant perquè siga una mesura realment excepcional, excepcional en el sentit de dir: Â«no, és que en este cas, en este alumne, perquè ha estat hospitalitzat mig any, perquè ha faltat a classe molt, perquè no ha treballat res o no ha portat tal, o perquè va nàixer en desembre i és el més xicotet del curs, i això se li nota moltíssimÂ», en funció de l'etapa de què estem parlant.

Bé, hi ha casos en què, efectivament, podem arribar a la conclusió que és millor que estiga un any més en el mateix curs, però si no, al qui no li agrada el café, dos tazas provoca cólico, no la resolución del problema que tenía.
És a dir, que realment hem de pensar de quina manera donem una resposta diferent a eixa situació.

Per altre costat, sí que també cada vegada es contrasta més que és necessari una major implicació de les famílies en tot el procés educatiu.
I això vol dir que pensem que, en el futur pacte educatiu, cal contemplar de nou que el consell escolar del centre tinga una participació més decidida, diguem, en la presa de decisions.
Si n'hi han més possibilitats i les famílies veuen que la seua implicació es té en compte a l'hora de prendre una sèrie de mesures, hi hauran més possibilitats que s'impliquen més en el dia a dia dels centres.

És evident que ahí hi ha molts debats i que l'única.
.
.
almenys pensem que l'única forma que a banda que els debats es produïsquen sempre entre el paper del professorat, el paper de la família, el paper de.
.
.
, en fi, dels mitjans de comunicació, del conjunt de sectors que, d'una manera o d'una altra, incidim en la formació dels nostres fills, és que o treballem junts o no serà possible, diguem, donar una bona resposta educativa a l'alumnat.

Un altre element central -i vaig acabant- és l'aposta per un clar increment de l'oferta de formació professional.
Crec que és una mica contradictori que estiguem parlant d'una realitat social que és evident, que és per a avançar cap a un nou model de creixement econòmic, un nou model productiu, que realment done resposta a les necessitats de la població, necessitats de la societat, dels diferents sectors productius, el que hem de tindre és una població formada en coherència, diguem, amb eixe model.

I això vol dir, per tant, que en el cas en concret de formació professional, s'ha dit moltes vegades que sobren estudiants universitaris.
No és real.
Amb les dades que tenim en estudis comparatius en la resta de països de la Unió Europea, és on estem millor, però on estem millor respecte a l'objectiu que volem tots els països de la Unió Europea cap al 2020.

Per tant, ahí el que hem de fer és estabilitzar-nos.
No fa falta créixer en el nombre d'estudiants universitaris, però tampoc fa falta baixar, sinó al contrari, en un lloc en què tenim aconseguit el repte, mantindre'l, però hem d'incrementar el nombre d'alumnes de formació professional.

I ¿com ho incrementem?
Doncs cal fer moltes coses, no únicament en el sistema educatiu, perquè, clar, les sèries de televisió provoquen més increment en algunes famílies professionals.
Encara recorde que amb Farmacia de guardia, tots volien ser farmacèutics, després, ara tots volen ser cuiners, pel Masterchef.

Bé, doncs eixes coses, que són elements socials que estan presents estan condicionant també l'oferta.
Tenim cicles formatius de formació professional en què la meitat són places vacants i, en canvi, en altres hi ha cua, però és que si hi ha cua, doncs molt fàcil, tanca uns i posa d'altres.
¡Home!
, estaria bé saber si en els quals hi ha cua és que fa falta este tipus de formació, però és que hi ha alguns, per exemple la branca administrativa, si continuem a esta marxa, podem formar tots els futurs auxiliars administratius de la Unió Europea, i no crec que siga eixe el repte.

Per tant, hem de millorar l'oferta perquè realment s'ajuste més a les necessitats dels diferents sectors productius i hem d'introduir, tots, cada u en l'àmbit en què estiga, mitjans de comunicació, famílies, professorat, perquè realment els joves sàpiguen que si es matriculen en un lloc, no és simplement perquè els agrada més per l'última moda que ha eixit, sinó perquè realment tenen possibilitats de millor inserció laboral i de futur professional.

Tot el que acabe de comentar ací d'una manera ràpida, lligat evidentment a esta oferta d'FP, quan es van fer les transferències a les comunitats autònomes, en l'any 1984, en el nostre cas, i en l'any 2000, a totes les comunitats que no tenien encara competències especials en educació, l'oferta de formació professional, per exemple, globalment era molt reduïda.

Si ara volem, com a país, en general, i la Comunitat Valenciana en particular, millorar eixa oferta, doncs crec que és evident que és un dels factors, ja que estos dies està molt present el debat de millorar el model de finançament del conjunt de les comunitats autònomes per a poder realment, en este cas, millorar l'oferta de formació professional i que no queden tants alumnes sense poder matricular-se.

Normalment és notícia quan un alumne no troba plaça en una universitat, pot eixir inclús a la portada d'algun diari, però en canvi, queden tots els anys milers d'alumnes sense poder matricular-se en FP, i això no és portada en cap diari.
Per tant, jo crec que això també és una reflexió conjunta que hem de fer per a millorar eixa oferta.

Tot el que acabe de dir, per a concloure, no és gratis.
Això requerix invertir més i millor en educació i formació, requerix incrementar el nombre de professors per a poder donar resposta educativa a l'alumnat, necessitem continuar reduint la ràtio per a poder, en fi, tindre eixe tipus de resposta més clara.

Hem d'oferir no únicament programes de reforç per als quals no arriben, sinó també programes d'aprofundiment per als alumnes que volen més, i no és contradictori en absolut, sinó que hem de donar resposta als dos col·lectius, tant als que volen més marxa com als quals els falta, diguem, suport per a poder arribar.

I crec que compartim, pense, pel que hem parlat moltes vegades, molts anys, moltes d'eixes coses, i que el que hem d'analitzar és com actuar per, en definitiva, un objectiu tan clarament compartit per totes i tots, doncs que puga ser una realitat el més prompte possible.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Soler.

Passem ara al torn del Grup Socialista.

Tindrà hui minuts per a intervindre la diputada Ana Besalduch.

La senyora Besalduch Besalduch:

Sí.
Gràcies, presidenta.

Senyor Soler, és evident que el fonamental per a intentar resoldre el problema és més inversió en educació.
I per això la societat valenciana té tan clar que la millora en el finançament és una cosa que s'ha d'emprendre d'una manera ràpida i urgent.
Per això, la societat valenciana va sortir al carrer d'una manera clamorosa el passat cap de setmana.

A pesar d'això, en totes les mesures que mos ha dit que s'han posat en marxa des de la conselleria, i que tampoc vaig a repetir, perquè ja les ha explicat vosté millor que jo les puc explicar, doncs és evident que n'hi ha un esforç, per part de la conselleria, i un esforç per part de tot el govern del botànic, que entén que eixa inversió en educació és fonamental i que es veu reflectida en els pressupostos, doncs en la recuperació dels quatre mil i escaig professors que es van despatxar o que ja no es van contractar per l'augment de ràtios; l'augment de ràtios és fonamental.

Però jo tinc.
.
.
, a mi m'agradaria que m'explicara.
.
.
, perquè vosté ha parlat de dos coses que, a vegades, confonem, inclús jo, i vull que me les explique, perquè, d'una banda, ha parlat de fracàs escolar i, per l'altra banda, ha parlat d'abandonament escolar.
I vosté ha parlat de mesures que vénen a pal·liar tant una cosa com l'altra.
Aleshores, sí que.
.
.
¿com afecta.
.
.
o quina diferència explícita n'hi ha entre abandonament i fracàs i com pot afectar l'abandonament al fracàs o el fracàs a l'abandonament?

I, després, ha donat dades de fracàs i d'abandonament.
Jo sempre havia sentit o havia llegit que la culpa eren les diferents lleis estatals, en el tema del fracàs escolar, la culpa sempre era de les lleis estatals, però en les dades que vosté ha donat i que podem vore en els informes, veiem que hi ha una diferència brutal entre les distintes comunitats autònomes.
Per exemple, la mitjana d'alumnes que aconseguixen el graduat escolar en Espanya és del 77,6% i, no obstant això, en la Comunitat Valenciana és del 69,3%.
Ahí n'hi ha una diferència de huit punts entre Espanya i la Comunitat Valenciana.

M'agradaria també que mos expliqués per què es produïx això, si realment és culpa de les lleis estatals o és culpa de les polítiques també que s'han dut a terme en les comunitats autònomes al llarg dels anys.

Sabem que moltes de les mesures que s'han posat en marxa des de la conselleria d'educació no vorem els fruits d'una manera immediata, perquè és una cosa que hem d'analitzar a la finalització del cicle educatiu, però que sí que pensem que ajudaran moltíssim a millorar estos resultats i que la Comunitat Valenciana no estiga a la cua en les dades respecte de la resta de comunitats autònomes.

Res més.
Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Seria ara el torn del Grup Ciudadanos.
La diputada Mercedes Ventura té la paraula.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

Buenos días, señor Soler.

La verdad es que usted ha realizado una explicación muy nítida, con mucha información, y que agradezco toda la información que nos ha proporcionado.

La realidad es que la Comunidad Valenciana, como usted bien ha manifestado, está en línea roja, está en zona roja por el número de alumnos que no terminan la educación obligatoria.
Yo he sacado cálculos, conforme lo que usted nos ha ofrecido, y es un 30,7% del alumnado que no finaliza esa educación obligatoria.
Yo creo que es un dato muy importante en el cual centrarse.

Ustedes aquí tienen un gran problema -un problemón, diría yo-, para intentar revertir este porcentaje.
Y ustedes deberían invertir más esfuerzo para disminuir esa tasa de fracaso escolar.
Sí que nos ha dado unas directrices de hacia dónde quieren ir y qué están haciendo, y también nos ha ofrecido una apreciación sobre el conjunto de factores que influyen o bien directa o indirectamente sobre el fracaso escolar; factores que yo, sinceramente, comparto con usted.

Pero, en esta línea, me gustaría…, usted dice que han desarrollado diferentes programas, como por ejemplo, el PA, bueno, ha dado… el programa d'acompanyament, PASE, pero actualmente el programa PAM, el programa PMAR, el programa PAC.
Son muchos de los programas que ustedes llevan a cabo para intentar reducir esa tasa del fracaso escolar.

Aquí, me gustaría preguntarle: ¿Cuáles son los resultados de este programa?
Porque sí que se invierten muchos recursos económicos, pero me gustaría conocer si esta inversión que se hace, o estos programas que se desarrollan, van en la línea de reducir el fracaso escolar.
Si se lo pregunto es porque, ante una aplicación de un programa, hay que tener unos resultados y hay que analizar estos resultados, hay que analizar hacia dónde van estos resultados.

Por otro lado, usted habla de los elementos imprescindibles que deberían recogerse en el pacto educativo.
Habla del decreto de admisión del alumnado, dando una reserva a un número de plazas de alumnado con necesidades específicas.
Esta medida puede proporcionar el que no se desarrollen guetos en ciertas zonas.

En este caso, vamos a diversificar más, vamos a necesitar también más personal para hacer una atención de calidad, una atención a las necesidades.

Me gustaría preguntarle si ustedes están comprometidos en dotar más de recursos humanos en cuanto a la diversidad, porque, a fecha de hoy, es una reivindicación que hacemos Ciudadanos.
Sí que es verdad que han subido un poco conforme lo teníamos, pero estamos muy verdes y falta mucho personal para hacer una atención de calidad a los niños con necesidades específicas.

Después, ha hablado usted de revisar el currículum escolar, dándole la mayor eficacia para poder cubrir estas demandas sociales y desarrollar un alumnado competente en función del mercado laboral.
Estoy completamente de acuerdo con usted, pero también quiero recordarle que no solo tenemos que hablar de materias instrumentales, que tenemos muchas materias que son importantes, sino que tenemos que enfocar hacia otro tipo de inteligencia.

Aquí ahora hablamos las inteligencias múltiples, que usted también conocerá.
Nosotros, desde Ciudadanos, presentamos una propuesta no de ley, donde se valorara la aplicación de la educación emocional, una educación a nivel emocional muy importante en la sociedad en la que vivimos, y ustedes, a fecha de hoy, no han hecho nada ni pretenden hacer nada.
En este caso, también quiero que valoren otro tipo de inteligencias, porque son competencias que se requieren en un mercado laboral.

En cuanto a la repetición del curso en educación obligatoria, estoy de acuerdo en que hay que buscar otras estrategias para favorecer una motivación del alumnado, y así como la implicación de las familias.

Y ya, para finalizar, me gustaría que me indicara qué evaluaciones ustedes hacen para detectar el fracaso escolar.
Me voy a explicar mejor.
Un segundo.
Usted me ha dado únicamente números de alumnos que no finalizan la educación obligatoria.
¿Este es el único indicador que ustedes tienen para evaluar el fracaso escolar?
Dicho de otra manera, ¿ustedes han analizado el diagnóstico del porqué del fracaso escolar?
No sé si ha quedado clara la pregunta.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn ara del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
El senyor César Jiménez té la paraula.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyora presidenta.

La veritat és que les xifres que ha donat de fracàs escolar són preocupants i tot el que siga obrir noves estratègies per a combatre'l és benvingut.

He pres alguna nota sobre la seua intervenció.
Vosté parlava de centres amb més del 20% de les necessitats educatives especials de l'alumnat amb necessitats educatives especials.
Bé, intuïm quines han sigut les raons per les quals s'acumularen en determinats centres alumnat amb més d'eixe percentatge, però ens agradaria saber.
.
.
, d'una banda, confirmar quins han sigut els motius, i si per a esta qüestió en concret, s'ha habilitat alguna mesura, s'està habilitant alguna mesura.

D'altra banda, ens agrada coincidir en moltes de les estratègies que vosté ha plantejat com a útils per a combatre el fracàs escolar.
I tant és així que pràcticament coincidixen totes amb les propostes que nosaltres hem fet per als pressupostos.
S'ha parlat dels centres de zero a tres anys, l'escolarització temprana, tempranera.
Jo crec que ahí hem fet una bona aposta, i encara ha hagut una acollida important per part de la seua conselleria i anem per bon camí.

Hem parlat.
.
.
S'ha parlat ací, no explícitament, de les extraescolars.
En les extraescolars, nosaltres com que les considerem que són en horari lectiu, una extensió de les matèries i de l'ensenyament que es dóna dins de l'aula, i li donem tant de valor a unes com a altre.
.
.
De fet, en algunes extraescolars els xiquets i les xiquetes incorporen més coneixements i formes de relacionar-se diferents, que s'han de valorar també.

Nosaltres hem fet també una aposta pressupostària sobre això.
La nostra intenció -s'ha de saber i vullc que quede clara- és que siguen totalment gratuïtes.
Ha hagut certa polèmica en un canvi d'un decret que parlava de la possibilitat que estes activitats extraescolars foren no lucratives.

Sense entrar massa a fons en el debat, nosaltres continuem amb la intenció que siguen totalment gratuïtes, com es va plantejar d'un inici.
I per això, anem a presentar -s'anuncia ací- una nova esmena perquè eixe increment de les partides dedicades a extraescolars, doncs puge una miqueta més per a cobrir la totalitat -anem a intentar-ho, ¿eh?
- de totes les classes extraescolars que es donen.

Una qüestió que no s'ha parlat explícitament, però que creem nosaltres que en un país, el nostre, en un territori, el nostre, amb dues llengües oficials, la necessitat de compatibilitzar l'ensenyament d'eixes dos llengües, amb la incorporació de continguts i l'aprenentatge d'una tercera llengua, com a mínim.

En eixe sentit, contents d'haver fet una proposta conjunta que preveu també reforços de professorat en situacions de necessitats específiques, en territoris i en escoles amb necessitats específiques, tot i.
.
.
, o sia, tot açò per a afavorir.
.
.
, amb l'únic objectiu -i no s'ha de desviar l'atenció d'eixe objectiu- que els nostres xiquets i xiquetes acaben amb competència en tres llengües i amb eixes possibilitats d'integrar-se en el món laboral més reforçades.

Ja, per acabar, vosté ha parlat del currículum, de la necessitat de reorganitzar el currículum.
Avui tenim després un debat sobre la incorporació d'una assignatura més optativa al currículum.
Moltes vegades hauríem de reflexionar.
.
.
, quan es lleven i es posen assignatures sense tindre un pla conjunt, estem d'acord que no sempre va en benefici dels nostres alumnes.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Popular.
La diputada Beatriz Gascó té la paraula.

La senyora Gascó Enríquez:

Muchas gracias, presidenta.

Bueno, señor Soler, bienvenido a esta comisión y muchas gracias por la información que nos ha proporcionado.

Bueno, yo creo que el tema, tanto del abandono escolar como el del fracaso escolar, es algo que nos tiene que hacer, a todos los grupos políticos ir de la mano, por dos razones fundamentales.

En primer lugar, porque estoy convencida de que todos compartimos el objetivo, todos los grupos queremos reducir las tasas, tanto de abandono como de fracaso escolar, convencidísima.

Y además, porque creo que en la legislatura anterior se consiguió algo muy importante, que era identificar… -ahora se lo comentaba a una diputada de Ciudadanos-, pero precisamente fue identificar dónde estaba el foco del problema y cuáles tenían que ser las líneas estratégicas para intentar solucionarlo.
Intentarlo, porque decir solucionarlo es muy osado, porque todos sabemos que también es un tema francamente complicado.

A mí me gustaría precisamente recordarle esas cuestiones, y las líneas estratégicas, porque es verdad que…, me alegra saber que en la información que nos ha proporcionado, la inmensa mayoría de esas líneas se están siguiendo, pero en algunas cuestiones tengo algunas dudas.

Al final, las razones del fracaso escolar eran tres cuestiones que estaban muy bien definidas.
Al final, el fracaso escolar se acaba produciendo por problemas sociales, de entornos sociales desfavorecidos, por problemas físicos, alguna patología, como pueda ser visual o auditiva que pueda tener un alumno, o por problemas de aprendizaje, puede tener una dislexia, una discalculia -me da exactamente igual-, problemas de aprendizaje, al fin y al cabo.

Entonces, se establecieron una serie de ejes estratégicos para intentar detectar cuanto antes estos tipos de problemas que pudiera tener el alumnado y poder resolverlos, porque sobre todo… Y los objetivos sí me gustaría que todos tuviéramos claros qué es lo que se pretendía conseguir.
Leo exactamente lo que ponía el dictamen que -insisto- aprobaron todos los grupos: Â«fomentar la motivación del alumno, que aumentara su implicación en las tareas, que se incrementara su índice de bienestar subjetivo, propiciar su autonomía, estimular su pensamiento crítico, lograr una maduración equilibrada, aumentar su participación y su protagonismoÂ».

En fin, yo creo que estas son las líneas estratégicas básicas.
Y para conseguirlo había como cinco bloques fundamentales, que usted creo que lo ha comentado absolutamente todos: la autonomía de los centros -y la cultura de la evaluación no la ha comentado, pero sí que ha hablado de la participación en PISA-; la actualización metodológica -y ha hablado de los currículos-; la detección precoz del fracaso escolar -no lo ha comentado usted, pero lo he introducido yo, y supongo que a lo mejor después nos lo comentará; yo ahora le haré una serie de preguntas- y la participación de las familias.

A mí me gustaría, de cada uno de estos bloques… -perdón por la introducción un poco extensa, pero creía que era importante el definir en qué punto nos encontrábamos-.
Pues bien, en cada uno de estos puntos -insisto- a mí me gustaría hacerle algunas cuestiones.

Respecto a la autonomía de los centros, yo creo que los dos coincidimos en que no vale el café para todos en educación.
Cada centro es diferente.
Es más, es que cada aula es diferente, y dentro de cada aula, cada alumno es distinto.

Por lo tanto, hacer una política generalista, intentando establecer criterios generales para todo el mundo, evidentemente no iba a servir.
De ahí el contrato programa, que además usted es el creador de los contratos programa.

Y precisamente mi duda, porque la esencia del contrato programa precisamente era detectar esa realidad particular de cada uno de los centros, con la multitud de programas que había, que usted ha comentado, que evidentemente al final se hacían convocatorias sueltas desde diferentes direcciones generales y no había un control real del conjunto de qué necesitaba ese centro para poder solucionar su problema.

El contrato programa fue inicialmente la herramienta que se utilizó para intentar centralizar el objetivo, identificar el problema y establecer los recursos para solucionarlo, pero ahora lo han cambiado.
Me gustaría saber las razones del cambio, porque no acabo de entender muy bien la diferencia entre el contrato programa y los nuevos PAM.
Entonces, me gustaría, por favor, que me lo pudiera explicar.

Dentro también de la autonomía de los centros, hay cuestiones que me parecían importantes.
.
.
Otro de los bloques -ya he dicho- que era la formación del profesorado, pero creo que si algo era importante… -no me queda nada de tiempo, ¡qué horror!
, perdón- si algo era importante en la autonomía de los centros era ese plan de formación específico que se adaptaba a las características particulares y, por lo que tengo entendido, también está desapareciendo.

Y, termino, muy rápido.
Respecto a las cuestiones metodológicas.
Me parece fundamental revisar el currículum.
Cuando tuvimos que hacerlo recientemente por la aprobación de la nueva ley, se intentó hacer un currículum que fuera mucho más competencial, mucho más práctico, mucho más motivador para el alumno, mucho más moderno.
No tenía ningún sentido que, al final, las estrategias metodológicas en el aula fueran las mismas que en el siglo XIX, que parece algo muy osado, pero es exactamente lo que estaba pasando en el aula.

Pero ahora bien, si esas metodologías -y lo hilo con el tema de las repeticiones de curso-, no tienen una estrategia común, es decir, al final se acaba repitiendo.
Pero ¿qué vamos a hacer, que pasen de curso con cuatro suspensos?
Es que ahí… Yo entiendo que lo que pasa en la Comunidad Valenciana no tiene ningún sentido, o sea, es que no es normal el número de repeticiones.
Pero también es verdad que la alternativa incluso podría incrementar más la formación y la capacidad y la competitividad de nuestro alumnado.

Gracias, presidenta.
Termino.
Tengo tantas cuestiones que plante…

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn ara del Grup Parlamentari Compromís.
El diputat Josep Nadal té la paraula.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor secretari autonòmic, la veritat és que m'ha semblat molt interessant la seua exposició, crec que tots hem aprés bastant escoltant-lo.

Pense que vosté ha dit moltes coses interessants, però jo voldria centrar-me, en els quatre minuts que tinc, sobretot en el tema del model productiu.

Perquè pense que si bé n'hi han fets de l'èxit o del fracàs escolar de les societats que encara no estem en disposició d'avaluar, en el sentit que el fet que hi haja ensenyament de dos a tres anys, poder avaluar-ho en tota la seua magnitud com ha sigut, com eixe ensenyament de dos a tres anys tindrà l'impacte en els resultats, per exemple, universitaris, supose que serà una cosa complicada de fer en el sentit que fins ara, en els anys 1980, 1990, teníem molt poc bagatge d'ensenyament infantil generalitzat en tota la població.

Però l'impacte del model econòmic el podem avaluar perfectament, en el sentit que, evidentment, el que va passar al País Valencià durant la bombolla immobiliària va ser paradigmàtic i que sí que, evidentment, podem avaluar -i això ho hem vist tots- gent del nostre voltant que deixava l'ensenyament, perquè l'ensenyament, en este cas, en secundària, no era part d'un ascensor social o, almenys, no veien ells que fóra un ascensor social, sinó que podia ser fins i tot, tot el contrari, és a dir, qui deixava l'ensenyament disposava de més recursos i de més diners, quan és jove o és adolescent, que el que estava estudiant.

Això, evidentment, es va acabar quan es va acabar la bombolla immobiliària.
Van haver molt d'estos que.
.
.
molts dels alumnes que van deixar l'escolarització per anar-se'n sobretot a la construcció, que després, els primers anys de la postcrisi, o de la crisi, van començar a reenganxar-se en mòduls, en FP i en altres branques de l'ensenyament per.
.
.

I volia centrar un poc més la pregunta ahí.
Es van centrar ahí per a, diguem-ne, entrar als nous nínxols laborals que vosté ha comentat d'alguna manera.
I també d'alguna manera el model econòmic del País Valencià no estem com al País Basc, però sí que molta gent va pensar que la nova faena ja no era la construcció, sinó que eren faenes com això, com la de cuiner, com disseny, tot allò que tinguera a vore amb l'audiovisual, altres, com l'agricultura ecològica, etcètera, etcètera.

Jo, el que volia preguntar era si tenen previst o si han analitzat, més enllà de l'èxit o fracàs escolar que puga haver dins del sistema d'ensenyament, la continuïtat d'estes feines i de la formació que té estes feines noves i que d'alguna manera s'imposen com a feines que estan de moda i que tota la gent vol fer.

Perquè després mos hem trobat que si bé en una primera part semblava que tot açò era molt interessant perquè.
.
.
, per la capacitat de molta gent que s'havia quedat sense feina, de sobreposar-se i poder entrar en altres faenes, però després sembla que en una part important dels casos, no hi ha hagut èxit, sinó que és possible que, a nivell escolar.
.
.
diguem que va haver un èxit perquè s'ho van deixar, van tornar, van fer un mòdul i tal, però a nivell laboral, l'acompanyament, al final, molta d'esta gent, sobretot autònoms, han acabat estimbant-se contra la paret.

Jo volia vore si, des d'un punt de vista educatiu, es pot fer una reflexió sobre este tema, perquè pense que és interessant.

Després ja, per acabar, en el tema de la revisió del currículum escolar -César de Podem també ha dit alguna cosa-, i és que.
.
.
Clar, nosaltres mos hem reunit amb molts col·lectius de professors de diferents assignatures, i és molt complicat, quan estàs parlant amb un col·lectiu de professors d'estos, no vore que el seu és el més important.

Vull dir, és molt complicat quan has parlat amb la gent de filosofia, jo no em veig en cor de dir-li a la gent de filosofia que el seu no és important, però a la gent d'educació física, que et parlen dels índexs d'obesitat infantil, tampoc em veig en cor de dir-li que no és el més important, ni als professors de tecnologia, ni els que volen reforçar matemàtiques, etcètera, etcètera.

La meua pregunta aniria un poc.
.
.
, perquè evidentment tampoc podem estar clavant més hores i més hores a l'alumnat.
La meua pregunta és: ¿com es pot adquirir coneixements d'este tipus sense sobrecarregar i si es pot fer d'una altra manera que fent les assignatures compartiments estancs?
I si es pot fer d'una altra manera que no siga amb l'especialització pura i dura que mos faça perdre, diguem-ne, una visió global de la cultura i del saber.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del senyor Soler.
Té temps il·limitat per contestar.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Bé, primer, vull agrair totes les intervencions perquè, la veritat, demostra que tots estem pegant-li voltes a un objectiu compartit.
I, per tant, el que es tracta, en definitiva, és de veure quines són les mesures més adequades per avançar en eixa situació, com s'ha dit per part de tots els grups.

Pel que plantejava la diputada del PSPV, el tema de la distinció entre fracàs i abandonament.
Sí és de veres que quan es miren els mitjans de comunicació, moltes vegades s'utilitza de manera indistinta i són conceptes diferents, entre altres coses, perquè en la majoria de països europeus, el concepte fracàs escolar no existix, existix únicament el d'abandonament escolar prematur, que és el que, diguem, està tipificat en l'àmbit de l'OCDE com que de qui estem parlant.

Abandonament escolar prematur són els joves que estan entre díhuit i vint-i-quatre anys, que tenen com a molt la formació obligatòria del seu país corresponent i no continuen estudiant.
I, per tant, en el nostre cas, són els joves de díhuit a vint-i-quatre, que tenen, com a màxim, el títol de graduat, se n'han anat i no continuen estudiant.

I ¿per què s'està quantificant eixe concepte?
Perquè tots els estudis, des de fa ja molts anys, apunten que, cap a l'any 2020-2025 -estem ahí-, únicament el 15% dels llocs de treball serà per a persones que no tinguen cap tipus de qualificació.

I, clar, si és únicament el 15% de.
.
.
, vol dir que el 85% requeriran, com a mínim, el que en Espanya és la Formació Professional de grau mitjà o el Batxillerat, com a mínim.
I, per tant, si no aconseguim aproximar-nos molt al cent per cent d'èxit escolar, en el sentit que acaben tots bé l'educació obligatòria, molt complicat serà que aconseguim que el 85% continuen, diguem, com a mínim, el que és l'FP o el Batxillerat.

Per tant, ahí.
.
.
 Ara, ¿està molt lligat un tema amb l'altre?
Clar.
Per a començar, un no pot fer ni FP ni batxillerat, si no ha aprovat la secundària obligatòria, d'entrada.
Ara, i també tenim altres dades que són molt rellevants.

Si fem el mateix estudi de joves de vint-i-un anys, el graduat de secundària obligatòria, en lloc de tindre-ho el 69%, que comentava la diputada de Ciutadans, bé, de les dades que he donat abans, ho té el 90%.
¿Per què?
Perquè entre els setze i els vint-i-un anys, per la via de formació de persones adultes, per noves proves que han fet d'accés a grau mitjà, etcètera, arriben a tindre.
.
.
, però cinc anys després.
I, per tant, això suposa més inversió, més tal, i no, diguem, una demostració que el sistema educatiu no és prou eficient com per poder donar resposta en la seua escolaritat a la formació que requereix la població.

Això és la diferència, diguem, entre fracàs i abandonament.
I també, per tant, n'hi ha mesures que van lligades als dos i altres que són específiques, com ha dit ara el diputat de Compromís.
L'abandonament està molt més centrat en tot el que significa el model productiu i en les actuacions que té que després comentaré.

La segona qüestió que formulava la diputada del PSPV és el tema de les lleis.
Bé, ho hem sentit moltes vegades.
Jo crec que és la típica.
.
.
, la meua impressió, després de treballar ja quaranta anys en educació, és que és la típica frase que es diu, en caràcters general, sense entrar en detall.
Perquè, clar, si diu: Â«No, no, és que el fracàs escolar és producte de les lleis educatives tal.
Â» Bé, resulta que Espanya el 77, els que tenen el títol, Andalusia el 75, Aragó 74, Astúries el 86, Ceuta i Melilla 61 i 63, la Comunitat Valenciana el 69, Navarra 83, País Basc 84.

És a dir, en la mateixa llei les diferències són de fins a quinze a vint punts.
I, per tant, és evident que no és un problema de la llei estatal, és un problema de, per un costat, polítiques educatives portades en cada comunitat autònoma i, per altre costat, evidentment, situació externa al sistema educatiu.
I ¿quant és de cada?
Això és impossible de saber quant és de cada.
El que realment hem de saber és que tenint identificats que els dos elements estan incidint, tant aspectes externs al sistema, fonamentalment model productiu, com actuacions específiques dins l'àmbit educatiu, és actuar en les dos.

¿Algú pensa que reduint el nombre de professors es millora l'èxit escolar?
Doncs jo crec que no.
¿Algú pensa que incrementant la ràtio fem una millor actuació en l'alumnat?
Doncs no.
Doncs bé, n'hi ha certes coses que són evidents i altres, evidentment, sobre les quals ja podem tindre més debat, de quina és la millor opció per a fer-ho d'esta manera, quina metodologia, quines matèries i altres.

Bé, després, la diputada de Ciutadans comentava, ¿què fer?
Bé, evidentment, les xifres que està donant, què fer és continuar, com ha dit també la diputada del Partit Popular, continuar la pràctica totalitat dels programes que s'estaven portant endavant, per no dir tots.
Per tant, tots, no estem qüestionant cap dels programes que s'estan fent.
I el canvi -i aprofite ja per a contestar una de les preguntes-, no n'hi ha cap canvi conceptual entre els contractes programa i el PAM, igual que tampoc n'hi ha cap canvi entre els programes de diversificació curricular que estaven previstos en la LOE i en la LOGSE i el PMAR, que és exactament idèntic.

El que canvia és el curs en què s'apliquen, en lloc d'en segon i tercer, en tercer i quart.
No n'hi ha cap canvi, simplement el que hi ha és.
.
.
Anem a introduir inclús un altre canvi, no canvi quant al concepte, sinó que en lloc que siga una convocatòria a la qual els centres es presenten, que es feia en el contracte programa i s'ha fet també en el PAM, que siga una anàlisi de la situació en cada centre.

I a partir d'ahí, amb un informe de la inspecció corresponent, dir: a vore, ¿este centre què té enguany?
44 professors.
¿Què estan fent?
Tal.
¿Quants anys porta ja amb 44 professors?
Tres cursos seguits.
Molt bé.
¿S'ha produït una millora al resultat de l'alumnat?
¿Hem aconseguit que algun col·lectiu d'alumnes concrets puga tindre millor resultats dels que tenia abans?
.
Analitzar tot això i dir: Â«Doncs en este centre, la cosa va bé.
.
.
Â» Perquè, clar, els canvis educatius a eixe nivell no es noten per a les pròximes eleccions, es notaran si ho fem bé, per a les properes generacions.

I, per tant, el que hem d'analitzar és si realment està evolucionant o fan falta altres mesures que no s'estan aportant.
¿Això implica que fa falta un professor més, o inclús un professor menys, perquè no era necessari, diguem, eixe suport específic perquè no està traent resultats?

I això no és una convocatòria.
I eixe és el canvi que volem introduir de cara al curs que ve, que no siga una convocatòria, sinó informes de la inspecció educativa centre a centre, de com està la realitat, com estan, diguem, evolucionant les dades.
I a partir d'ahí, determinar quina és la mesura.
.
.
, vaja, el professorat addicional, recursos econòmics quan faça falta recursos econòmics.

Però allò altre, tant en el contracte programa com en el PAM, exactament igual, s'havia convertit un poc.
.
.
, i sobretot abans, quan eren programes en convocatòries diferents, que jo em presente a totes a vore si d'alguna trac alguna cosa, per dir-ho de manera ràpida.
(Rient) I per això l'intent és, primer que siga global i, en segon lloc, que tampoc no siga una convocatòria de competència, sinó que siga una anàlisi de la realitat de cada centre per a poder realment donar resposta a això.

L'avaluació d'estos programes, que plantejava la diputada de Ciutadans.
Efectivament, més que els programes en concret, pel que estava dient ara, el que cal avaluar és si realment el centre ics, que partia d'una situació determinada, després de tres o quatre anys, es veu que això ha anat millorant o no i en funció de quin tipus d'actuacions s'estiguen portant endavant.

Crec que, per exemple, ja tenim unes dades molt concretes, perquè ahí sí que és un curs concret, que era el que he comentat abans de donar continuïtat en quart de secundària obligatòria als alumnes que havien fet el PMAR en tercer, el programa de millora d'aprenentatge en tercer.

Això sí que s'ha comprovat, que l'any anterior, que solament s'havia aplicat un any, en passar a quart, diguem, era un canvi molt gros, perquè havien fet un currículum per àmbits i tornaven a un quart ordinari, i en tindre continuïtat ara al programa de reforç de quart -ja dic ara, en estos moments estem d'acord totes les comunitats autònomes, les dèsset, i també el ministeri-, doncs això li pot donar una millor possibilitat que obtinga, al final, èxit escolar en acabar l'educació obligatòria.

Ja s'ha comprovat que les quatre o cinc comunitats autònomes que ho hem aplicat, s'ha notat ja el primer any.
Ara no tinc dades, diguem, del canvi numèric, però sí, vaja, comentat pel professorat, que alumnes segons entraven en quart s'havien ja anat, i altres, en canvi, que en tindre el programa de reforç de quart poden continuar, de la mateixa manera que ho estaven fent en el PMAR el curs anterior.

El tema d'intel·ligència emocional és un tema que hem incorporat expressament en els programes d'actuació per a la millora.
Ja hi havia alguna referència en eixe àmbit, de les intel·ligències múltiples en el contracte programa, i ara el que hem fet és ampliar, diguem, la línia amb la mateixa explicació, perquè hem de canviar, evidentment, la metodologia de treball, com ha dit la diputada del Partit Popular.
No podem continuar amb les mateixes metodologies del segle XIX en qüestions que requerixen un canvi radical de la manera d'actuar.

L'increment de personal, efectivament.
.
.
Parlaves de l'increment de personal per atendre a l'alumnat amb necessitats educatives especials.
Jo crec que compartirem que no és raonable que tinguem a la Comunitat Valenciana més alumnes amb necessitats educatives especials que en altres punts de l'estat.
Se suposa que tindrem un percentatge paregut.
Dic, així, en termes globals.

I a l'anar associat l'increment de recursos possibles en un centre a tindre més alumnes, diguem, identificats, això estava provocant -i es veu.
.
.
la cronologia si agafes deu anys es veu clarament (rient)-.
.
.
¿Com aconsegueix un professor més suport?
Doncs tindre ics alumnes més que estan catalogats i identificats com a necessitats educatives especials.
I al final, resulta que amb eixa via estem creant una història que no correspon a la realitat.

Per tant, per això, de nou eixe tipus d'anàlisi crec que es fa millor dins d'un centre, en el sentit de dir, anem a parlar del centre, que dir, Â«per cada quatre alumnesÂ», no sé què.
No, anem a parlar realment del que hi ha ahí.

Per tant, el suport a vegades no és un especialista en pedagogia terapèutica o en audició i llenguatge, eixes especialitats són necessàries per a alumnat que requerix eixe tipus d'intervenció.
A vegades el que requerixen és un professor més de Castellà, o un professor més de matemàtiques, o un professor més de plàstica?
O siga, que.
.
.

¿Per què?
Perquè no estic parlant d'alumnat amb una discapacitat determinada, que sí que requerix eixe tipus d'intervenció.
Clar, evidentment, els especialistes, per al que facen falta els especialistes.
.
.
El que estic dient és que moltes vegades, l'única manera d'aconseguir un profe més, no un PT més o una L més, no, un profe més, era per la via de tindre quatre alumnes més i identificar una necessitat especial, doncs es produïa, diguem, una adulteració -per entendre-mos-, ¿amb un objectiu d'enganyar algú?
No, amb l'objectiu de tindre un profe més en el centre perquè es considerava que era bo per a tal, però resulta que, al final, no s'ajustava a la necessitat o les característiques.

Per això, més que parlar d'especialistes per a una sèrie de discapacitats, hem de parlar de professorat per al conjunt del sistema, i evidentment, amb els especialistes necessaris per a poder donar resposta al que estaves formulant.

Diagnòstic de per què està ocorrent.
Això està fet dos milions de vegades.
Es va fer en Les Corts la legislatura passada, diguem, diagnòstic en els àmbits que s'estaven comentant.
I, per tant, hem d'anar avançant ja no en el diagnòstic, que ho tenim molt clar -bé, molt clar, sempre es podrà anar actualitzant, faltaria més-, però en les mesures més adequades per a poder intervindre en els diferents àmbits que ha plantejat en la intervenció la diputada del Partit Popular, que són els que es van acordar en l'anterior legislatura.

Podem parlava de la concentració de l'alumnat amb dificultats en determinats centres.
Efectivament.
I va ser un dels motius.
.
.
Bé, l'escolarització equilibrada de l'alumnat amb dificultats entre tots els centres públics i concertats, ha estat en les lleis estatals sempre; des del 1990 fins ara, sempre ha estat.
En la LOMQE continua estant.

El que no s'ha produït, pensem, són les mesures complementàries necessàries perquè eixa formulació genèrica fóra realitat, perquè si s'haguera produït, no tindríem que en determinats tipus de centres, un centre que està ací i un altre que està enfront, en un hi ha un 34% d'alumnat amb dificultats especials, en el sentit genèric del terme, i enfront n'hi ha un 10%.
Doncs, evidentment, no té cap explicació del 34 i el 10, dos centres que estan en el mateix barri dins del mateix municipi.

I ¿això per què s'havia produït?
Doncs per causes molt diverses.
Ahí també hi ha diagnòstics que es van parlar en esta comissió, quan vaig explicar el decret d'escolarització, per exemple.
Hi havia centres que, en el punt del consell escolar, el que donaven eixe punt és haver fet educació infantil zero a tres anys en este centre concret, perquè tenien, diguem, associat un centre a l'altre.

¿Això què provocava?
Si un alumnat que ha estat escolaritzat pagant el que costa la matrícula en zero a tres anys, que no és gratuïta, en una escola d'infantil, ja estava seleccionat d'eixir l'alumnat.
Per tant, en eixe centre, diguem, casualment, entre cometes, no hi havia cap alumne amb necessitats educatives específiques.
¿Per què?
Perquè.
.
.
, vaja, no dic d'educació especial, sinó parle de compensatòria, específiques en el sentit d'algun tipus de necessitat de compensació educativa.

¿Això s'aconseguirà prompte?
No.
Primer, cal tindre una consciència social clara que si tenim una escolarització equilibrada entre tots els centres, podrem actuar millor en el conjunt dels centres, però també és de veres després el que estava parlant de la política urbanística.
Si n'hi ha un centre determinat en una zona marginal, que té una concentració molt elevada de determinat tipus de població, gent, diguem, que no és d'eixes característiques, no vol anar ahí.
Clar, i això, al final, doncs és complicat, és complicat de.
.
.
(Rient)

Per tant, ¿on podem actuar amb més facilitat?
Doncs, llevant dels barris molt específics en la resta, perquè en la resta sí que no hi ha cap tipus de justificació que es produïsca eixa descompensació entre uns i altres.

Parlaves també del zero a tres.
Compartim totalment que cal continuar avançant i haveu plantejat iniciatives en eixe sentit.
I respecte a les activitats extraescolars, aprofite per a comentar una qüestió que potser hem explicat molt malament, però no és el sentit que figura en l'ordre.
El sentit de l'ordre és el següent: l'ordre que regulava la possibilitat de canvi de la jornada escolar deia que les activitats havien de ser gratuïtes.
Molt bé.

¿Què ha passat a partir de l'aplicació de l'ordre?
Doncs que algunes AMPA, alguns ajuntaments, algunes no, unes quantes, varen dir: Â«¡Escolta!
, nosaltres tenim organitzat, en este horari, una activitat en la qual els alumnes pagaven cinc euros al mesÂ».
Un ajuntament, la Fundació Esportiva Municipal de la Ciutat de València, per exemple, activitats que els alumnes que estaven participaven pagaven quaranta euros l'any, els que tenien beca, etcètera, és a dir, cinc euros al mes també.
Tal com està formulat, està prohibit, està prohibit que es puga fer eixe tipus d'activitats.

Per tant, el canvi de l'ordre va en el sentit de dir: les activitats, amb caràcter general -i això ho posarem en la redacció definitiva, perquè quede més clar-, seran gratuïtes.
En segon lloc, es podrà autoritzar que algun centre tinga algunes activitats del tipus de què estem comentant, que puguen les famílies pagar cinc euros al mes, deu euros al mes -i afegisc- i que cap família deixe de poder assistir per motius econòmics.

Per tant, encara que siguen deu euros al mes, si una família té tres fills -i deu per tres ja són trenta-, i té problemes, diguem, de tal, llavors eixos trenta euros els pagarà la conselleria, pel mecanisme que s'establisca, però n'hi ha altres famílies, que pagar deu euros al mes no els suposa una.
.
.
A més, que és que ho estan demanant, elles, elles, em referisc en el sentit.
.
.

¿Què volem ahí?
I lligue amb una altra de les coses que plantejaves i que compartim totalment.
Les activitats extraescolars ben organitzades poden ser una formació complementària d'altre caràcter, no es tracta de donar més matraca, diguem, (rient) d'una matèria determinada.

Per exemple, teatre en anglés, per posar un exemple d'una activitat que he visitat en diversos centres que estaven funcionant molt bé.
Fer teatre en anglés és una bona manera, fora de la classe, diguem, estructural d'anglés, per a millorar el teu domini oral de l'anglés, en general; en anglés, en valencià, o fer, en fi, diferents activitats complementàries.
Astronomia.
És una manera diferent, més atractiva, i una metodologia diferent de treballar determinats aspectes de les matemàtiques.
La fotografia.
.
.

En fi, eixe tipus de coses són les que volem, d'alguna manera, que es vagen.
.
.
¿Hi ha centres que ja ho fan?
Sí.
Del que es tracta és que la conselleria ajude que es facen en més llocs.
I, per tant, treballarem conjuntament en això, en desenvolupar un catàleg orientatiu d'activitats, complementat amb materials i amb formació del professorat, perquè, a poquet a poquet, eixe tipus d'activitats puguen completar el que passa entre les nou i les cinc, independentment que tinguen jornada partida o jornada continuada.

El tema de reforços del professorat als centres, lligat també, com has comentat, a la llei de plurilingüisme -figura com un article després de la llei, com bé conegueu, perquè es va treballar-, que és que determinades zones, en este cas, que necessitaven, diguem, professorat addicional per a poder portar endavant determinats tipus d'actuacions.

Fonamentalment, es va parlar, i així figura en la llei, en l'esborrany de llei que s'està tramitant actualment en Les Corts, en les zones castellanoparlants, que necessitaven, diguem, un reforç per a poder fer i portar endavant determinats programes.
Això està contemplat en l'actual pressupost global, i si es fa alguna esmena en eixe sentit, bé, doncs encara millor per a reforçar eixe tipus de possibilitats.

Per últim, assignatures i currículum.
Cada grup polític, cada sindicat, evidentment, fa el que considera oportú.
Jo ahir, que vaig compartir una mesa amb Mercedes i amb Miguel Ángel, diputats de Ciutadans i del Partit Popular, parlant de la filosofia, vaig fer un comentari de caràcter general que mantinc ací, que és que si analitzem matèria a matèria, el resultat pot ser molt divertit, per dir alguna cosa.

I recorde una anècdota de l'any 1987 -ja fa trenta anys-, quan s'estava preparant el pla de la reforma experimental de secundària i primària, que després en l'any 1990 va desembocar en la LOGSE.
Cada u dels trenta-sis instituts que estaven participant del pla experimental va fer propostes separades per a cada una de les matèries del currículum, i la suma de les hores eixien quaranta-nou hores a la setmana, que eren nou assignatures a cinc hores, i els d'educació física, que en van proposar únicament quatre.
Quaranta-cinc més quatre, quaranta-nou.

¿Compartim que és impossible que quaranta-nou hores siguen de classe per als alumnes?
D'acord.
Doncs vaig invitar els trenta-sis directors dels centres experimentals perquè feren una proposta global al voltant de trenta.
Han passat trenta anys i encara estem esperant la proposta.
¿Per què?
Perquè és molt complicat posar-se d'acord deu especialistes diferents en quina és l'especialitat que ha de tindre més pes en el currículum escolar.

Per tant, si continuem analitzant matèria a matèria, les Corts Valencianes podríem fer trenta-quatre proposicions de llei, proposant que hi haja, al final, trenta-quatre assignatures obligatòries.
Cada u que faça el que considere, però em referisc (rient) que si votem per separat matèria a matèria, ens trobarem amb contradiccions d'estes característiques.

Per tant, jo crec que l'esforç.
.
.
, i parle que este debat ve de fa trenta o quaranta anys, no estic parlant (rient) del present, però ara cal pensar en un nou concepte de com organitzem.
¿Ens creiem la qüestió de les competències?
Doncs si ens creiem la qüestió de les competències, no fem a continuació vint-i-quatre assignatures diferents, sinó pensem, pen un costat, en àmbits de coneixement més amplis, hi ha experiències molt positives.

El PMAR i el programa de diversificació partixen d'una concepció que és àmbit cientificotecnològic.
Estic parlant d'educació obligatòria, com agrupar els continguts de Matemàtiques, Física i Química, Biologia, Geologia i Tecnologia en una forma de treball, d'aprenentatge per projectes, fonamentalment, i altre tipus de metodologies semblants, que puguen permetre treballar els continguts de totes les matèries incorporades sense necessitat que hi haja quatre profes diferents en quatre horaris diferents.
Per posar un exemple.
Hem d'analitzar este tipus de situacions, perquè si no, estem en un punt del currículum.
.
.

L'FP ho té millor.
L'FP va identificar resultats d'aprenentatge.
I a partir d'ahí, quins mòduls professionals són els que millor poden respondre a eixos resultats d'aprenentatge.
En canvi, en el currículum, diguem, més acadèmic que tenim en la primària, secundària i Batxillerat, no estem en eixa clau.

Respecte a les qüestions plantejades per la diputada del Partit Popular, bé, ja he comentat abans el tema del contracte programa i PAM, que no hi ha cap diferència, sinó que és continuar amb el mateix tipus d'esquema i que algunes.
.
.

El tema de l'autonomia dels centres.
Va molt lligat a això i compartim eixe tipus de filosofia.
Però això vol dir que cal fer molts canvis ahí.
Molts canvis.
.
.
.
molts, pocs o regulars.
Però, en qualsevol cas, en el sentit de tindre clar que no hi ha dos centres iguals.
I com que no hi ha dos centres iguals, el que hem de valorar és, primer, quins mínims garantim iguals per a tots els centres, perquè tinguen una resposta adequada a l'alumnat que tenen escolaritzat.
Però a partir d'ahí, tindre estratègies que puguen permetre que amb diferents metodologies de treball, amb diferents plantejaments, es puga arribar al mateix objectiu que compartim tots.

Per tant, ahí pose un exemple, que serà, supose, objecte de debat els pròxims mesos.
Actualment, l'administració, en el conjunt de l'estat, pràcticament igual en totes les comunitats autònomes, regula que els càrrecs directius han de tindre, el director o directora del centre, ics hores de reducció.
En fi, cada u dels càrrecs directius, caps de departament, coordinadors, tutors, etcètera.

Aleshores, una proposta que pense que no estaria mal, almenys, tindre-la a debat és: ¿per què no l'administració dóna un paquet d'hores en eixe concepte als centres i que cada centre analitze les seues necessitats, i en funció d'eixes necessitats, distribuïsca les hores de coordinació?
En lloc que marquem.
.
.

Pose com un exemple concret, que potser una línia que l'autonomia no siga únicament de paraula, sinó que es concrete també en fets d'eixe tipus.
Llavors, en un centre, poder incrementar les hores dedicades a la coordinació de tal àmbit determinat, i en altre, en canvi, no fa falta i ho dediquen a altre.
Doncs, este és un tipus de debat que crec que hem d'avançar en eixa direcció.

¿Pla de formació específica als centres?
No desapareix.
El que ha canviat és el següent.
Encara no ha eixit l'última convocatòria.
El que ha canviat és que, per exemple.
.
.
Recordem: ¿quan es va incorporar la convocatòria específica de pla de formació de cada centre?
En el moment en què es va decidir en un moment determinat reduir la xarxa de Cefire que teníem a la comunitat, reduir, per tant, el nombre d'assessors, i el mateix any es va fer una convocatòria perquè foren els centres educatius els que elaboraren el seu pla de formació.

Ara hem duplicat la xarxa de Cefire, tenim més Cefire que mai hi ha hagut en la Comunitat des que es van crear, hem duplicat la xarxa d'assessors i continuen els plans de formació en centres, però el que hem destacat és que, si ja tenen una xarxa de Cefire, el que no té molt de sentit és que el centre faça, per exemple, cursos, diguem, a la carta, sinó que, si volen un curs, ho demanen al Cefire.

En canvi, ¿on centrem què han de fer els centres?
Els plans de formació en centre.
.
.
, el que significa realment una activació global per al centre ho ha de fer cada centre, i ahí demanar l'assessorament.
.
.
O siga, que l'únic que canvia de la convocatòria és que congressos, jornades i cursos, no té sentit que ho faça un centre a soles, sinó que es faça per al conjunt d'una zona determinada i, per tant, el Cefire.
I el pla de formació en centre, que se centre en seminaris, grups de treball i plans de formació global, que actuen en els centres.
S'ha produït un canvi en dos coses de la convocatòria, diguem, no en el concepte que ha d'existir.

I respecte a la repetició, que és l'últim element que he apuntat, ¿quina és la solució?
Evidentment, jo no estic parlant que en lloc de passar amb tres o amb dos, passen amb quatre.
No, el que estic dient és.
.
.
¿què fem?
Posem damunt de la taula una proposta per a la reflexió i el debat.

Un alumne acaba segon de primària.
.
.
Bé, me'n vaig a la secundària, que és on hi ha més debat al voltant d'este tema.
Acaba primer de secundària.
Considerem que és millor que estiga un altre any més en primer de secundària.
Molt bé.
Fa el segon any de primer de secundària.
Actualment, la normativa, i mai s'ha produït.
.
.
Bé, sí, jo vaig tindre tripitidors en primer de BUP, que a banda de tripitir, amb perdó (rient), no feien res més.

Ja porta dos anys, encara no ha superat les matèries.
¿Què fem ahí?
Tant en la normativa actual de la LOMQE com en l'anterior, passava al següent curs.
Per tant, ¿per a què servix la repetició primera, com a, diguem, ferramenta del professorat perquè ningú s'ho prenga de broma?
Per al primer any, perquè ja en el segon, com que ja sabia que ja no podia tornar a repetir, festa.
I festa, ¿què vol dir?
Que està més que comprovat que hi ha alumnes que després de repetir, estan pitjor que abans de la primera repetició.
Açò és un fet real que està passant.

Això és el que està passant.
 ¿Proposta?
Acabe el curs i diguem: Â«Este alumne té dificultats especialment en tals matèries, les que siguenÂ».
Doncs que passe al curs següent amb mesures específiques de reforç en eixes matèries.
Estic parlant d'educació obligatòria, no la postobligatòria.
I que, per tant, passe a segon de l'ESO, però amb activitats complementàries en llengua, matemàtiques, en no sé què, en idiomes, en el que es considere.

I així, que vaja produint-se un reforç al llarg de la seua educació obligatòria, si ho fem des del principi, des de la primària, des del primer any de primària fins al final.
En definitiva, el gran repte del sistema educatiu és.
.
.
I això que estic dient que en molts països no existix la repetició de curs.
És un element purament que es produïx en casos de malaltia, és a dir, no és cap superrevolució, el que estic dient, simplement que el que van fent és decidir al final de cada curs, quan un alumne té dificultats, què fa l'any següent per a intentar superar les dificultats que tenia l'any anterior.

Al llarg de tota la primària, després, al final de la primària, hi ha una avaluació de com estava i, per tant, entra ja en secundària dient: Â«Este alumne.
.
.
Â».
Per tant, el pla de transició, que és un dels temes que no hem parlat, també, però és un element central de primària i secundària, que és este alumne entra amb estes característiques.

A partir d'ahí, en lloc que trie qualsevol optativa de no sé què, que vaja a un taller de reforç en llengua, matemàtiques i tal, perquè és el que realment li va a permetre anar a poc a poc millorant el que arrossega.
I, evidentment, en qualsevol any d'eixe procés, es pot decidir que és millor que estiga un any més en el curs ics, però que siga l'excepció, que no siga la norma, perquè si no, al final, resulta que la repetició és o un premi o un càstig.

En l'educació obligatòria, la societat decidix que, vulguen o no vulguen, estiguen ahí fins als setze anys.
Per tant, l'obligació de la societat, pensem, és buscar els mecanismes perquè, al final, sàpiguen el màxim possible, i per tant, busquem quines són les mesures que poden afavorir més això.

¿No és fàcil?
Ja ho sé.
(Rient) El que hem de vore és de quina manera busquem un procediment que puga anar acompanyant eixa situació fins al final.

Ja.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Són ara just les dotze hores i un minut, però els nostres ajuntaments han parat un minut a les dotze perquè han assassinat una dona a Vinaròs este matí, una dona embarassada a més.
No sé si els pareix que guardem nosaltres el minut de silenci en este moment, abans de continuar amb la següent ronda.

Aleshores, guardem un minut de silenci en memòria d'esta dona assassinada a Vinaròs, i bé, mostrem el nostre pesar a tota la seua família i la gent que l'estimava.

(Es guarda un minut de silenci)

Després de la mostra de la nostra repulsa a este assassinat i la violència masclista contra les dones, continuem amb la nostra faena.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Si em permet, m'havia oblidat d'un tema important que ha plantejat el diputat de Compromís, que era com fer una formació més ajustada a les necessitats dels diferents sectors productius i com l'ensenyament, com ha assenyalat molt bé, en secundària ha deixat de formar part de l'ascensor social.

Clar, si els joves veuen que dóna igual, doncs evidentment hi ha un sector que, malgrat tot, ho té clar i continua formant-se, però n'hi ha un altre que això, el que va passar en eixe moment, fonamentalment en l'època del creixement molt fort del sector de la construcció i sector turisme.

No obstant això, ahí també hi ha dos tipus de qüestions que volia comentar.
Una: hem de definir què volem ser de majors en esta comunitat.
I davant d'eixa pregunta general, també el mateix tipus de pregunta en cada àmbit territorial, en cada comarca, en cada mancomunitat, en fi, per analitzar cap a on volem anar.

I si definim cap a on volem anar, això vol dir també que.
.
.
¿qui ha de participar en la resposta a eixa pregunta?
Tot Déu, s'han d'implicar empresaris, sindicats, ajuntaments, en fi, tots els col·lectius que viuen en el territori que estem parlant.

A partir d'ahí, definir una oferta de formació que siga realment ajustada a eixa resposta.
Si hem decidit.
.
.
Bé, hi ha zones que estan més que decidides.
El turisme.
.
.
, hi ha zones determinades que, bé, que és evident, que a més estan anant molt bé.
Bé, però ¿volem millorar també la qualificació dels joves que es dediquen a treballar en el sector turístic?
Si volem donar una oferta turística de més qualitat, ho haurem de fer.

Per tant, ahí també cal canviar el concepte i no únicament dir: Â«teniu prou amb el graduatÂ».
No.
Per a incorporar-se a treballar en el sector turístic, en tal àmbit, és precís, o és molt important, que feu una formació professional de grau mitjà d'estes característiques, i hem de millorar el coneixement de l'anglés, i del francés i de l'alemany, perquè aquí.
.
.

Bé, doncs eixe tipus de situacions és al qual hem de donar resposta.
D'eixa manera, estaran molt més motivats.
I, per tant, la qüestió de l'ascensor social que feia referència, tindran clar que els agrade o no, és que no tenen més remei que fer-ho, si volen treballar en eixe sector.
I al mateix temps, com a societat, tindrem una oferta més rica, una oferta més atractiva, que donarà millor resposta al que tenim hui en el panorama general, perquè si no.
.
.
.
O siga, que és bo per a ells i és bo per al país, les dos coses simultàniament.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Ara sí que passem al segon torn dels grups parlamentaris.
El Grup Socialista pareix que no vol fer ús del seu torn.

Ciudadanos.
¿Tenim més grups?
Ciudadanos, el Grup Parlamentari Popular, i ho deixarem ahí.

Molt bé, doncs la diputada Mercedes Ventura, té la paraula.

La senyora Ventura Campos:

Gracias, presidenta.

En primer lugar, agradecemos al señor Soler que haya contestado a todas mis preguntas y también me alegra que, aunque no hayan aceptado la propuesta de resolución de la proposición no de ley que se presentó y se aprobó en esta comisión, me alegra conocer que se incluya de manera transversal en sus programas la competencia emocional, el desarrollo de competencia emocional, porque como usted ya sabe, los aspectos afectivos influyen directamente sobre los efectos cognitivos, es decir, sobre el rendimiento académico, y es una variable muy importante que debe tenerse en cuenta, ya en el siglo XXI, dentro de los modelos curriculares.

Por otro lado, cuando hablamos del cambio de análisis dentro del centro para los nuevos programas, sí que yo me hacía esta pregunta: ¿cómo lo van a hacer?
Ustedes hablan de un diagnóstico por centro, y me alegra, porque siempre nos hemos centrado en el alumnado como el eje del fracaso escolar, y no es el alumnado, sino que hay muchos más factores que llevan a este abandono o a este fracaso escolar.

Entre el alumnado, podemos decir que los alumnos están desmotivados en el aula, o que tiene una pasividad o una agresión hacia el proceso de aprendizaje, entre otros factores, pero esa visión es muy, muy incompleta.

Le indico que la conselleria debe apostar por una visión mucho más integral en todo el proceso de evaluación de enseñanza y aprendizaje y que no sea únicamente el alumno al que se le evalúe.
En este caso, yo también pongo un ejemplo de la orquesta de la educación, donde todos somos los músicos y todos los músicos tienen la responsabilidad de cómo suenan sus canciones, pero sin lugar a duda, es de gran responsabilidad de quien dirige la batuta y si esta dispone de los recursos necesarios para que estas músicas, estas melodías, suenen bien.

Y de aquí es muy importante tener claro, dentro del sistema educativo, qué metodología se está aplicando, si es la adecuada, y cómo lo está percibiendo el alumnado.

Es imprescindible, también, como bien decía la compañera del Partido Popular, que los docentes tengan formación académica, se les forme en función de sus necesidades, una mejor formación pedagógica y específica para que ellos puedan tener todas las herramientas para hacer frente a las diferentes situaciones que se van a encontrar con el alumnado, porque el alumnado es diverso, así como que también tengan los recursos materiales y humanos, que a veces no existen -ya se lo avanzo-, necesarios para hacer frente al día a día.

Por este motivo, sería interesante que se evaluaran tanto las metodologías docentes que se aplican en el aula de manera específica en cada caso, como también conocer esta funcionalidad ante el fracaso escolar, como uno de los indicadores más específicos que se deben contemplar.

En este caso, creo que sería un avance, sería innovar hacia una obtención del diagnóstico del fracaso escolar más integral y utilizar estas herramientas.
Yo siempre pongo el ejemplo de las universidades.
Yo, deformación profesional, vengo de una universidad y allí hacen una evaluación muy integral de todo el sistema.

De ahí, quiero indicarle que deberíamos aprender de ellas y utilizar un modelo en el que se evalúe tanto la parte docente, cómo aplican los docentes sus conocimientos, cómo dirigen las clases, cómo la metodología, cómo los recursos de que disponen, y después, por última instancia, que también es importante, el resultado académico, pero si nos centramos únicamente en el resultado académico, nos estamos perdiendo parte de la visión integral de todo el proceso de este fracaso.

Y ya, como no me queda tiempo, también quería hacer una pregunta sobre la FP.
Si van a apostar por una FP dual, una FP dual que conlleve una colaboración con el sector empresarial.
Me gustaría preguntarle si van a dar ese paso hacia esta FP dual del que siempre se ha hablado, pero no se aplica, y si tiene prevista una estrategia futura de colaboración con el tejido empresarial.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Popular.
La diputada Beatriz Gascó té la paraula.

La senyora Gascó Enríquez:

Vale.
Gracias, presidenta.

Bueno, secretario, voy a intentar terminar las cuestiones que se me han quedado antes un poco en el tintero.
Le quería decir que todas estas cuestiones que le estaba comentando al principio, o todos estos ejes estratégicos, estaban englobados dentro del plan de choque contra el fracaso escolar, un plan de choque que nació de la mano al mismo tiempo que se conformó la comisión en las Cortes y que iba avanzando a medida que los distintos agentes de la comunidad educativa iban haciendo propuestas.

Yo creo que ese fue el éxito tanto del dictamen de la comisión de fracaso como el del plan de choque, que como bien decía, veremos los resultados dentro de varias generaciones, porque en educación las cosas funcionan así, pero creo que era un plan interesante, con buena acogida en la comunidad educativa, y con el cambio de gobierno, sinceramente, yo no he vuelto a escuchar hablar del plan de choque.
A mí me parecía positivo en el sentido de que las medidas estaban muy estructuras y nos parecía fácil hacer un seguimiento de las mismas.

Vuelvo a los ejes a los que me estaba refiriendo en mi primera intervención, respecto a la autonomía de los centros y la importancia de la cultura de la evaluación, usted me decía ahora, en esta intervención, que es muy importante tener unos resultados, y sobre la base de esos resultados, pues el PAM del año siguiente se ajustará.
Claro, esa era la esencia, precisamente, del contrato programa, que me ha dicho que es lo mismo, sigue siendo la del PAM.

La duda que yo tengo es que el contrato programa se basaba en los resultados de la evaluación diagnóstica, porque claro, si nos basáramos incluso en los resultados ordinarios, en los resultados académicos, pues sabríamos que podía pasar un poco lo que ocurre con la educación especial, que a lo mejor alguien, para tener más recursos, podría modificar para su propio beneficio la información.
Con la evaluación diagnóstica esto no pasaba.

Entonces, me gustaría saber si tienen algún tipo -sé que la evaluación diagnóstica evidentemente, no, pero PISA tampoco, porque lo han eliminado de los ejes estratégicos de las líneas nominativas del presupuesto-, si tienen algún tipo de información para poder hacer esas valoraciones para saber si el curso siguiente a ese centro le hacen falta más recursos, si son del mismo tipo, o le hacen falta menos, que evidentemente, también puede ser.

Más cuestiones que le quería comentar.
Respecto a las repeticiones, comparto con usted gran parte de la reflexión que ha hecho, pero a mí me sigue preocupando lo mismo.
Es que el hecho de darle la oportunidad a un chaval de esas edades de poder pasar… Porque, claro, decíamos: Â«No, no, es que si va mal en alguna asignatura, el curso siguiente se le reforzaránÂ».
Pero conocemos muchos casos en que las suspenden absolutamente todas.

Entonces, en ese tipo de situaciones, que, por desgracia, no son las menos, el porcentaje es bastante elevado, la estrategia de reforzar al curso siguiente es que prácticamente tendría que hacer dos cursos al mismo tiempo.

Por lo tanto, consideramos que es verdad que no es razonable el índice de repetición en la Comunidad Valenciana, pero creo que a la propuesta habría que darle todavía una vuelta más.

Quería también comentarle otra cuestión.
Hacía referencia a los indicadores de PISA a la hora de establecer los indicadores de fracaso escolar.
Usted decía que era muy importante la ratio y que era muy importante el papel de las familias.

Precisamente, hablando del contexto socioeconómico, y aquí quiero hilarlo un poco con el tema de los CAE, es verdad, y la evaluación diagnóstica también nos daba esa información, que teniendo el mismo contexto socioeducativo, sin embargo, había muchos centros con resultados distintos.

Con lo cual, al final, yo creo que eso era una prueba evidente, que dependiendo de la metodología, de la formación del profesorado, de la innovación, de los programas de innovación que desarrollaran esos centros, los resultados podían ser distintos.

Por lo tanto, yo creo que recuperar esos programas de innovación debería ser importante, y esas metodologías, insisto, deberían ser importantes, porque en mismos contextos socioeconómicos, es verdad que los resultados son distintos.
A lo que PISA le daba más, más, más importancia es a las expectativas que las familias tienen sobre los alumnos, incluso por encima del contexto económico.

Y termino con esto.
Aquí se ha hecho referencia a la importancia de la financiación para mejorar los resultados, pero la realidad nos dice que los años que en esta comunidad se ha invertido más en educación, sin embargo, coincidiendo precisamente con las conclusiones de PISA, los resultados tanto de abandono como de fracaso escolar eran de los peores que también se han registrado en esta tierra.

Por lo tanto, yo le pregunto: ¿usted cree realmente, coincide con los resultados y las conclusiones de PISA de que hay otros factores más importantes como, por ejemplo, las expectativas de las familias?

Y termino con uno de los bloques que usted comentaba, que es la importancia del papel de las familias en los centros educativos.
Coincido y espero, también como usted, que en el pacto educativo se les vuelva a dar muchísimo más protagonismo e importancia, pero creo que hay una medida que era importante para mejorar esas expectativas, que era el compromiso familia y tutor, donde todos los agentes, incluso el propio alumno, se convertían en protagonistas de la educación y corresponsables de los resultados, y que yo sepa, tampoco se está aplicando, y creo que era una medida bastante positiva.

Ojalá le pudiera hacer más preguntas, pero no tengo más tiempo.

Gracias por el tiempo, presidenta.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Bé, ara ja el senyor Soler finalitzarà la seua compareixença amb esta intervenció, en què vosté disposarà de quatre minuts.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Molt bé.

Crec que, pel que estava dient la.
.
.
Ara no tinc ací davant el paper que havia trobat.
.
.
La competència emocional està posada expressament dins les finalitats i objectius del PAM, diguem, és l'únic com a objectiu que s'ha afegit al que figurava ja abans en el contracte programa, la resta estava tot, que és textualment: Â«millorar la competència emocional i les habilitats d'intervenció social de l'alumnat per aconseguir una major integració socioeducativaÂ».

Evidentment, no es tracta de posar una frase, es tracta de vore quin tipus d'actuacions es fan, però ja s'està indicant que és un àmbit molt important.
El que no compartim és que siga una matèria més, pel que ja he explicat abans, que crec que no fa falta repetir.

Després, el tema de l'avaluació al conjunt.
Totalment d'acord.
Però la universitat a la qual s'ha fet referència l'única avaluació diferent que introduïx respecte a la resta del sistema educatiu és l'avaluació del professorat, que és una assignatura pendent que tenim en el conjunt de l'estat i que únicament s'aplica en situacions molt concretes per a accedir a determinat tipus de places, a la inspecció, etcètera.
Però no està dient.
.
.
, està, diguem, dins el paquet pendent de l'estatut del professorat, i esperem que en eixe marc es puga aclarir també el paper de l'avaluació del professorat, però clar que cal fer una avaluació del conjunt del sistema per a poder analitzar--.

Al final, ¿què és?
Però, ¿el sistema, per què existix?
Perquè volem millorar la formació del nostre alumnat.
Per tant, clar que és a on hem de posar fonamentalment els ulls, perquè la resta d'avaluacions són per a veure què hem de modificar en el funcionament del sistema, en el funcionament de l'administració, en el funcionament dels centres, en tot.
¿Per a què?
Perquè l'alumnat, al llarg de la seua escolaritat, tinga una millor formació.
Per tant, eixe ha de ser l'element central, però no únicament des del punt de vista de resultats acadèmics, sinó també, evidentment, de com és la seua formació integral com a persona.

El tema de l'FP.
Jo he fet alguna broma en alguna situació en este tema, però és que ara, ja que han passat uns quants anys, la broma la puc repetir seriosament, i és que hem dedicat més temps a parlar de l'FP dual que alumnes hi ha en Espanya cursant l'FP dual.

L'FP dual té unes característiques.
Primer, si la pregunta és: ¿compartix l'FP dual?
Resposta: sí.
Però ¿a vore de què parlem?
I ara matise (rient) la pregunta i la resposta.
Fent-ho molt bé, arribarem al 5% dels alumnes que cursen FP, fent-ho molt bé.
Ara estem en el dos i pico, tres.

La Comunitat Valenciana està entre les primeres d'Espanya, producte que en la legislatura anterior es va fer un impuls en eixe tema, quant al nombre d'alumnes que s'han incorporat.
I a pesar de tot, està en unes xifres, diguem, del tipus que estic comentant.

Per tant, que ho fem molt bé en el 5%, perfecte, però pensem també en el 95% restant, perquè si no, ens estarem equivocant d'objectiu.
I per això feia el comentari -ho deia de broma i seriosament- de dir que en el fons del que estem parlant és de com millorar la relació entre el centre de formació i les empreses, que això és imprescindible per al conjunt de la formació professional.

¿L'FP dual què introdueix com a novetat?
Doncs com a novetat fonamental és que l'alumne, en lloc de fer un mòdul de formació en centre de treball de quatre-centes hores, que és el 20% del total del currículum, ho fa en més temps, i en lloc d'utilitzar-lo en dos anys, doncs ho pot fer en tres anys.
I això és flexibilitzar l'FP i és millorar la seua inserció laboral.

Ahí s'han d'implicar sobretot les empreses, perquè el que no té sentit és que, al final, resulta que els alumnes que estan cursant l'FP dual, o no tinguen cap tipus de beca, o siguen beca de l'administració local o de La Generalitat, però no siga producte que les empreses siguen les que realment estiguen aportant la quantitat que sí que aporten en Alemanya, Àustria i altres països on està més implantada.

Per això dic que l'avanç ha de ser fonamentalment millorar i incrementar moltíssim la relació per a tota l'FP, per a tota, amb les empreses.
I ara un pas que anem a donar en els pròxims dies, pràcticament, és presentar una ordre que regula que els centres de.
.
.
, els instituts de secundària.
.
.
El model de centres integrats és el model que millor respon al conjunt d'allò que volem que siga l'oferta de formació professional, però n'hi ha una part que no la podem fer únicament els centres integrats, perquè si no, no donarem resposta a tota la població.

I, per tant, anem a autoritzar el que estava ja, amb caràcter singular, amb caràcter general, que instituts que tenen una bona oferta d'FP, puguen fer també, en horari diferent, una oferta d'FP per a l'ocupació, a banda del sistema educatiu i que, per tant, siguen centres d'oferta integrada, a més dels integrats, per a tindre una xarxa més ampla.

Pla de xoc.
Per a mi el pla de xoc és el conjunt del sistema educatiu.
Eixe és el pla de xoc.
¿Per què?
Perquè és el gran objectiu que compartim, l'èxit i el fet de reduir l'abandonament prematur.

Per tant, jo crec que no hem deixat de posar en marxa cap de les mesures que estaven contemplades en el pla de xoc.
Que no parlem del pla de xoc (rient), però no per res, no hi ha cap tipus de valoració al respecte, sinó de pensar que no és un pla específic per a un món determinat, sinó que realment la idea és que el conjunt de les actuacions del sistema, i d'ahí ve la idea tant del contracte programa com del PAM, siguen actuacions globals de centre.

Del PISA no ens hem eixit, en absolut.
(Veus) L'ampliació de la.
.
.
No, no, no.
La comunitat participarà com a mostra específica pròpia ara quan toque la següent del PISA.
O siga, que no hi ha cap tipus de canvi al respecte.
(Veus) El que no hi ha és una.
.
.
Doncs si en els indicadors no està, ha sigut algun error de qui ha escrit els indicadors, però em referisc que el compromís és clar.
Recorde que la Comunitat Valenciana, junt amb Extremadura, van ser les dos últimes que es van incorporar a la mostra ampliada fa quatre anys, i això es manté.

Nosaltres reivindicàvem des de l'oposició que estiguera la mostra i ho apliquem quan estem.
I evidentment, si ha desparegut la línia és algun error de qui ha escrit, però (rient) assegure que continuem en el PISA en mostra pròpia.

Les avaluacions (inintel·ligible) .
.
.
, el que passa és que jo crec que hi ha un debat ahí lligat al que ha de ser la nova llei educativa quan s'arribe al pacte, que és parlar de quines avaluacions fem del sistema, i quant a proposta, si volem definir pel que fa a la proposta.
Jo diria clarament una avaluació a meitat de la primària, és igual que siga a tercer o quart de primària, al conjunt de l'alumnat, per tant, censal, i una altra avaluació en la meitat de la secundària obligatòria, segon, per exemple, també censal, de diagnòstic.
¿Per a què?
Per a conéixer com va el conjunt de l'alumnat amb proves externes.
I, al mateix temps, la que es fa a tercer de primària servisca perquè en els tres cursos que queden de primària en eixe cas, es puga actuar sobre eixe alumnat amb la millora necessària.

Després, dos mostrals en sisé de primària i en quart de l'ESO, que eixes ja no són de l'alumnat, eixes són del sistema, que és conéixer com va el conjunt del sistema, que és el que estem fent ara.
El que es va acordar amb el ministeri, diguem, en el preàmbul del període interí fins que s'arribe al pacte, que són dos mostrals que ens permeten conéixer com va el sistema.

Per tant, conéixer com van els alumnes, això ho sabem cada any pel professorat del seu centre.
Conéixer-lo a nivell globalment, dos moments: tercer de primària i segon de l'ESO.
Però ¿què vam decidir?
Que mentre no es clarificava el tema de les avaluacions generals al conjunt del sistema, no volíem estos anys introduir més elements de.
.
.
I per això, la de tercer de primària es fa.
.
.
, per part dels centres, se'ls facilita una, per als qui vullguen, un instrument.
.
.
, en fi, tu coneixes el que hi ha, però no s'ha volgut fer, diguem, de manera centralitzada per la conselleria, però la proposta, diguem, de futur immediat és la que acabe de formular.

La qüestió de la repetició, efectivament, hem de donar-li més voltes, però sense oblidar que els diners que actualment dediquem del conjunt de les administracions perquè ics alumnes, un nombre molt elevat, tornen a fer el mateix que estaven fent, si ho dedicàrem que eixos mateixos alumnes tingueren més temps d'atenció, hem de pensar quina és la manera, que no és fàcil, ja ho he dit, (rient) potser seria una millor inversió que el que tornaren a fer el mateix.

I sobretot, una cosa que sí que podem fer ja, i és que per a decidir que un alumne s'incorpore a un PMAR, perquè s'incorpore a un programa de reforç, que la condició no siga sempre haver repetit curs, perquè si no estem dient.
.
.
, quasi estem invitant (rient) que la repetició siga una cosa ordinària.
Per a determinats alumnes, ja es veu que la millor forma.
.
.
o per a fer l'FP bàsica és incorporar-se a eixe programa, no és prèviament haver repetit un curs, que això està, des del 1990, està posat en eixes condicions.

Per això dic que crec que és una cosa que hem de canviar, perquè si no, estem transmetent que és un mecanisme ordinari, i no ho és.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Soler.

Finalitzem la seua compareixença.
I, bé, espere que haja estat bé en esta comissió.
Pareix que hui hem tingut una compareixença prou tranquil·la, per la qual cosa, m'alegre del to.
Ha sigut molt amable.
(Rialles) Gràcies, senyor secretari autonòmic.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Proposició no de llei sobre el Museu de Belles Arts de València, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 45.
818, BOC número 156)

La senyora presidenta:

Aleshores, anem a pel punt tres de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el Museu de Belles Arts de València, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem.

El Grup Parlamentari Podemos-Podem té huit minuts per realitzar la seua exposició del tema.

El senyor Juan i Huguet:

Presidenta, si és una proposta que té prou possibilitats d'eixir endavant per unanimitat, mentre que s'està negociant, havíem dit alguns diputats que podríem fer la dels escacs, que ja està clar que s'aprovarà per unanimitat, inclús podem votar, fer fixació de posicions, i mentre, que la diputada Ventura faça les seues estructures mentals.
(Veus.
S'interromp la gravació)

La senyora Ventura Campos:

A mí, si no es mucho pedir, me gustaría conocer los argumentos del partido que propone la propuesta, y a partir de ahí, pues tomamos una decisión y hacemos una votación.
(Veus.
S'interromp la gravació)

La senyora presidenta:

Continuem amb el debat de la proposta.

Com deia, el Grup Parlamentari Podemos-Podem, el senyor Montiel té la paraula per huit minuts.
(Veus)

Guarden silenci, diputats i diputades, per a escoltar l'orador.

El senyor Montiel Márquez:

Muchas gracias, presidenta.

Visto el ambiente de viernes que nos invade, voy a intentar ser breve.

El museo San Pío V, fundado como tal en 1839, cumplirá, en el próximo 2019, 180 años de su fundación.
Está considerado como la segunda pinacoteca, en su categoría, la segunda pinacoteca de España después del Prado, y está… Y además, presenta una configuración que lo hace especialmente complejo, complejo en su gestión, porque sigue siendo una… sigue teniendo un patronato en el que está integrada la administración del estado y la Generalitat valenciana.

Es cierto que hay un convenio de 1984 y una regulación posterior que lo convierte en un museo de titularidad estatal, pero, sin embargo, de gestión autonómica, siguiendo el modelo también del Museo de Bellas Artes de Sevilla.

Pero lo cierto es que la actual regulación jurídico-administrativa de este organismo es una regulación que ha dado muestras de obsolescencia, de agotamiento, no solo por la lentitud con la que se han realizado las sucesivas inversiones y ampliaciones de sus instalaciones, sino también por la complejidad que tiene a la hora de tomar determinadas decisiones.

Nosotros planteamos que hay que poner en valor esta pinacoteca, que además, es una gran desconocida entre los valencianos y entre nuestros visitantes.
Creemos que no está a la altura que se merece.

Los últimos datos, los datos de 2016, dicen que tuvo 132.
069 visitantes.
No se puede comparar, a lo mejor, con la lonja, que tiene más de 400.
000, pero sí con el IVAM, que solo tuvo poco más de 100.
000.

Por lo tanto, creemos que merece un trato importante, no solo por el carácter que ocupa, como decía, dentro de la gestión de colecciones, que ha sido reconocido incluso internacionalmente en la asamblea general de Viena, del consejo internacional de museos, que es una red que agrupa a 37.
000 museos de 141 países, sino también porque es un centro de restauración, es un centro de conservación de los más importantes de España.

Es decir, tenemos una de las colecciones más importantes de gótico, de pintura gótica, tenemos también algunas de las obras fundamentales de los primitivos valencianos y hay, solamente en grabado y en dibujo, 10.
000 piezas, la mayoría de las cuales no pueden ni siquiera exponerse.

Hay que pensar, por tanto, en actualizar el régimen jurídico-administrativo de la personalidad del museo, su gestión, hay que dotarla de medios y hay que prever también su ampliación futura.

La proposición no de ley que presentamos apunta también algunas ideas.
Apunta, por ejemplo, la posibilidad no solo de incentivar mediante operaciones de patrocinio y mecenazgo la mejora, la difusión y el crecimiento de las colecciones, sino también implicar al Ayuntamiento de Valencia para adoptar medidas que garanticen la conexión del San Pío V con el centro histórico de Valencia y también la pacificación del tráfico en su entorno.

Queremos que haya un itinerario cultural para que los valencianos y los visitantes puedan reconocer con claridad el itinerario, porque muchas veces aquellas instalaciones que están fuera del ámbito del centro histórico, al otro lado del río, no son conocidas ni visitadas suficientemente por las personas que visitan la ciudad.

Y luego, queremos también pensar en la necesidad de implicar al arzobispado en alguna solución que permita darle uso al Convento de la Trinidad.
El Convento de la Trinidad fue abandonado por las franciscanas clarisas en enero del 2014, lleva más de tres años, camino de cuatro años, sin ningún uso.
Es cierto que es una propiedad del arzobispado.

El arzobispado no parece tampoco tener ningún uso definido, y probablemente habría que plantearse llegar a algún tipo de acuerdo que permita considerar la ampliación futura del San Pío V hacia ese gran edificio gótico, o bajo la forma de subsede o como se considere más idóneo por parte de los especialistas.

En cualquier caso, ese debería ser ese rincón de la ciudad, que además configura un perfil muy característico, los Viveros, el San Pío V y el Convento de la Trinidad.
Yo creo que tendría que ser objeto de un estudio desde el punto de vista de la repercusión para La Generalitat, para la ciudad y para el conjunto de la historia del pueblo valenciano y de su cultura, que necesita, por tanto, que hoy se apruebe está PNL para que se dé un aldabonazo, un punto de inflexión, a partir del cual reflexionar colectivamente, instituciones y también la ciudadanía, acerca del modelo de museo que queremos y también de las posibilidades que tiene este museo como irradiador de cultura y de recuperación de la historia del pueblo valenciano.

Con eso yo pediría a todos el voto favorable a nuestra proposición no de ley que -es obvio decirlo- no es fruto exclusivo de nuestra reflexión, sino que ha sido compartido con expertos profesionales y personal del propio museo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
La diputada Mercedes Ventura té la paraula.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

Agradezco también al proponente la extensa explicación, el buen diálogo.
La verdad que, señor Montiel, siempre es un placer dialogar con usted.

Como bien se ha explicado, el Museo de Bellas Artes es la segunda pinacoteca más importante de nuestro país, como bien han dicho, después del Museo del Prado, y se ha convertido en un contenedor cultural de la Comunidad Valenciana que custodia arte tanto español como internacional de gran relevancia, que abarca desde los restos ibéricos, romanos e islámicos, hasta la pintura de nuestros tiempos.

Como bien se ha explicado, el museo es de titularidad estatal y de gestión autonómica, por lo que hay que ser conscientes de que recibe fondos de ambos organismos.
En el ámbito estatal, como bien sabemos, se ha dotado de más de 10,8 millones de euros en inversión para su rehabilitación en las cinco fases que estaban contempladas.
Y este año se finalizó la quinta fase, que contó con una partida presupuestaria por parte del ministerio de cultura de 600.
000 euros en la línea de rehabilitación y ampliación del museo en sus más de siete mil metros cuadrados de superficie.
Aunque culmina una etapa de la rehabilitación del museo, este es el principio de otras mejoras que nos esperan cara al futuro.

Si también se tiene prevista la realización de un plan museográfico en la educación del entorno, este debería dotar cada año de un mayor presupuesto estatal para su funcionamiento.
Y esta es una realidad.

A nivel autonómico, a nivel autonómico existe un debate sobre este modelo de gestión que aquí hoy planteamos.
Debate que ha traído hoy el partido Podemos para solicitar la actualización también… ese debate siempre estaría dentro de la actualización del Decreto 185 del año 1996, sobre la gestión del Museo de Bellas Artes de Valencia.
Un decreto que, evidentemente, por los años en el que está desarrollado, a fecha de hoy es obsoleto, y con esta propuesta se pretende que el estado revierta esta titularidad a nivel autonómico.

Esta reversión debe ser tratada con prudencia -y esto es lo que le quiero comentar al señor Montiel-, debe ser tratada con prudencia porque tienen que dialogar ambas partes y conocer tanto los pros como los contras.

En un balance de la situación, encontramos que su reversión a La Generalitat puede ofrecer autonomía al museo y así facilitar una mayor rapidez en la gestión, y también dotar de mayor valor al mueso y tener… yo sé que es un museo que tiene alta relevancia, pero dotarlo de mayor valor y mayor riqueza.

Pero, por otro lado, hay que ser conscientes que esta autonomía le va a excluir de ayudas que puedan percibir del estado y que no podemos renunciar ante esta infrafinanciación que sufre la Comunidad Valenciana.

Por este motivo, es importante que ambas instituciones se sienten a dialogar para conocer cuál es la mejor solución para el museo y no someterlo a una proposición no de ley.
Yo creo que tendrían que ser ambas partes las que dialogaran y negociaran sobre esta situación.

Tampoco tengo nada que decir de los puntos… de las propuestas 2, 3 y 4, porque estamos totalmente de acuerdo en su relevancia.
Porque si deseamos que el museo San Pío V se convierta en un museo de los más importantes de España, incluso me atrevo a decir mejor posicionado en los rankings internacionales, hay que dotarlo de recursos, tanto económicos como humanos, así como buscar nuevas fórmulas de mecenazgo que se encuentran en la cola de nuestra comunidad por la falta de una normativa, una normativa de mecenazgo, y también iniciar cualquier tipo de negociación que permita su futura expansión.

Finalmente, indicar que nuestro voto, en este caso, nos genera una preocupación a la hora de votar esto, porque tenemos que ser conscientes de que si votamos todos a favor, vamos a dejar de percibir dinero a nivel estatal, a nivel de infraestructura.
Y en este… (Veus) O, por lo menos, le ponemos freno a que se invierta a nivel de infraestructura en este museo.

En este sentido, voy a votar a favor porque voy a dejar esta…, voy a votar a favor porque voy a dejar esta responsabilidad, porque es su responsabilidad, a los miembros del gobierno, pero sí que os adelanto que me gustaría que fueran conscientes de todos los puntos que les he indicado y Ciudadanos se queda tranquilo porque les ha avisado a los miembros del gobierno de cuál es la situación que podría darse en el museo San Pío V.

La senyora presidenta:

Senyora diputada, ha de finalitzar.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Compromís.
El diputat Josep Nadal té la paraula.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Des de Compromís anem a donar suport a la PNL que presenta el Grup Podem.
Trobem que és molt interessant, sobretot la visió en conjunt que presenta d'allò que ha de ser el nostre museu, el Sant Pius V, i que tal com han comentat ja ella i altra gent, i el company Antonio, sí que és veritat que és una institució, el Sant Pius V, realment oblidada per la majoria de la ciutadania de la Comunitat Valenciana.

La gent coneix estructures com l'IVAM o el Teatre Romà de Sagunt, o estructures així, però el Sant Pius V és un total desconegut, i es mostra una preocupació evident.

És evident que està obsoleta la manera juridicoadministrativa com es regula el museu, en principi, en el conveni i els dos decrets posteriors de la relació entre el ministeri i la conselleria, i pensem que hem de caminar cap a un organisme autònom.

Això ho pensa també la conselleria.
I ja ha hagut els primers tractes en el ministeri per a poder caminar cap a un organisme autònom.
En un principi, el ministeri ha dit que no, però considerem que ara, en estos moments, està en el seu terrat el fet de dir que sí.
Sembla que no és una postura totalment tancada i, des de conselleria, estan esperant que es puguen obrir negociacions en este tema.

Jo sí que li diria a la diputada de Ciudadanos, Merxe Ventura, que, com posa en el punt 1 de la PNL, posa de común acuerdo entre l'administració l'estat i l'administració autonòmica.
En eixe sentit, clar, és evident que.
.
.
, i ja ho hem criticat a nivell.
.
.
Jo ara no recorde les dades, però les dades de diners que arriben ací per als museus, comparant l'IVAM sobretot i el Sant Pius V amb els grans museus de les grans ciutats espanyoles, la veritat és que és un finançament molt escàs i diria fins i tot que vergonyós.

En eixe sentit, quan demanem un museu autònom i autonòmic, hauríem de demanar també que quan ens passen les competències, ens passe també el finançament d'eixes competències, tal com diu l'article 156 de la Constitució, que és, d'alguna manera, una de les grans trampes de l'estat autonòmic i que està portant que, al cap de molts anys, es vagen acumulant els mals.
Allò que s'ha negociat des que va començar l'estat autonòmic, des de l'any 1978, moltes transferències, però moltes voltes, eixes transferències no han anat acompanyades del finançament adequat.
I, evidentment, doncs això provoca uns problemes.
.
.

En este cas, i és una reivindicació de sempre, quan evidentment demanem que el Museu de Belles Arts de València siga un organisme autònom, que estiga controlat més pels organismes autonòmics, demanem que es faça també la transferència d'eixos diners, com no podia ser d'una altra manera; si no, evidentment, la negociació no arribarà a bon port.

Volem també dir que estem d'acord, diguem-ne, amb allò altre que presenta Podem.
El fet que en estos pressupostos es faça una partida específica per al Museu de Belles Arts, evidentment, ja indica que, des de conselleria, hi ha la voluntat de donar-li autonomia al centre.

Pel que fa a la.
.
.
, diguem-ne, que estem també d'acord pel que fa a la inserció del museu en l'entorn urbà i la importància d'inserir-lo en l'altra banda del riu, la importància també de, a poc a poc, clavar el Monestir de la Trinitat dins del museu i fer que siga un museu més gran i més important i més de referència.

I, en este sentit, doncs el nostre vot afirmatiu.

Pensem, a més, que esta PNL pot aprofitar de toc d'atenció a l'estat perquè s'assente a negociar i puguem portar a bon port el que tots els partits en este sentit volem.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn, ara, del Grup Parlamentari Socialista.
El diputat Fernando González Delgado té la paraula durant quatre minuts.

El senyor González Delgado:

Gracias, presidenta.

Bueno, esta es una PNL en la que me da mucho gusto participar, porque es la PNL que hubiera querido hacer yo, pero sí integrando otros aspectos museísticos.
Pero la PNL está muy bien redactada, muy bien hecha, muy bien pergeñada.

Yo, la primera vez que vine a Valencia, fue muy jovencito para ver el San Pío V, y luego me he llevado una enorme sorpresa al contemplar cómo el San Pío V era el museo deshabitado de Valencia.
Hemos tenido modernidades y antigüedades a este lado, popularidades de Ruzafa al otro, pero el San Pío V parece perdido ahí, sin que nadie cruce el río.

Por eso, he visto esta PNL, que estaba muy bien redactada, muy bien concebida, muy bien señalada, incluso con todo el arte que tiene histórico, pero también con el arte moderno y el arte contemporáneo, próximo arte del siglo XIX, grandes artistas valencianos, que están ahí, y algunos modernos, como Genaro Lahuerta, o el caso de Michavila, el caso de pintores contemporáneos que pueden estar o que estarán en el IVAM al mismo tiempo.
Pero esto quiere decir que este museo, que es un museo plural, podría tener enorme capacidad para proyectarse en diversas salas.

Yo siempre he pensado que aquí a la gente le cuesta cruzar el río.
Afortunadamente, tenemos el río más hermoso y más grande, pero parece que cuesta cruzar de una ciudad a la otra.
Y entonces, en ese sentido, siempre he visto, he pensado, que una proyección del museo, maravillosa, una ampliación del museo sería el Monasterio del Temple convertirlo en una parte del museo, porque yo creo que la única capital que tiene un gobierno civil en un edificio histórico y antiguo debe de ser Valencia.

Yo he visto gobiernos civiles con edificios muy bonitos, contemporáneos, en muchas ciudades de España, pero el único edificio histórico dedicado al gobierno civil es el Monasterio del Temple que, cruzado el puente, nos podría dar una ampliación del museo maravillosa, pero museo que se podría ampliar al edificio de Capitanía General, que está al lado, porque el ministerio del ejército tiene una cantidad enorme de edificios en Valencia, alguno de los cuales puede ser sede de la Capitanía General.
Pero ese edificio histórico, ese antiguo convento de Santo Domingo, sería un complemento artístico maravilloso para hacer un enorme itinerario.

No así, siendo tan hermoso como es, el Monasterio de la Trinidad, que está al lado, es pequeñito, está muy deteriorado, por lo menos la iglesia, que yo he visitado.
La iglesia ahora la usan los ortodoxos.
Quiero decir, eso sería pagar a la iglesia un buen tributo por el Monasterio de la Trinidad, cuando el estado y cuando la autonomía tiene edificios, como el Monasterio del Temple o la Capitanía General, que es una proyección, un recorrido artístico, que incluso podría acabar en el museo de cerámica, o sea, que se podría hacer un recorrido extraordinario artístico de un lado a otro, de manera que la recuperación de esos edificios…

Y ya esto del concierto entre el estado y las autonomías ya eso se verá, porque, en definitiva, a través de todos los gobiernos, fueran del signo que fueran, han querido ir manteniendo eso, pero porque eso se mantuvo desde la transición, pero lo ideal sería que esos museos estuvieran en manos de las autonomías, ¡hombre!
, con presupuesto para ello, quiero decir, siempre que se les transfiriera dinero para esa conservación.

Porque en esto no hay juegos locales.
Yo creo que en esto hay una cosa de sentido común: ¿Qué necesidad tiene el ministerio de cultura de tener que ocuparse de estos museos autonómicos?
El ministerio de cultura tiene una misión coordinadora, centralizadora, que puede ser muy abarcadora e integradora de todas las comunidades, si se quiere, pero dejar la autonomía en casos como este me parece muy razonable.

Y digo que esto no es cosa del gobierno actual, que ha sido de todos los gobiernos, incluso hubo resistencias en el primer tiempo de los socialistas a conceder esta autonomía de los museos, pero que yo creo que sería verdaderamente enriquecedor.

A mí, por eso me ha encantado…

La senyora presidenta:

Vaja finalitzant, senyor diputat.

El senyor González Delgado:

Sí, perdó.
Que me ha encantado esta proposición no de ley que podemos, que podríamos ampliar con estas otras sugerencias en otro momento, pero que por ahora, desde luego, me parece magnífica.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn de Grup Parlamentari Popular.
El senyor Mulet té la paraula.

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

El meu serà simple.

He de reconéixer i agrair aquesta PNL que ha presentat Podemos-Podem, perquè crec que és interessant.

Simplement faré quatre reflexions que considere d'alguna manera necessàries.

Parle exclusivament en clau cultural, ¿eh?
Organisme autònom.
Això només és garantia quan el tutor no es porta adequadament.
I això ho hem de tindre en compte, donades qüestions com les que acaba de dir Ciutadans de les últimes inversions fetes en l'edifici i en les instal·lacions.

Institució museística de referència.
Sempre que no hi haja una tendència a l'abús, perquè hem de respectar el museu de Castelló, que també té obres de diputació, de donacions, del Prado, etcètera, o el Mubag d'Alacant, en el seu funcionament autònom.
¿Institució museística de referència?
Sí, però sense menysprear o sense abusar de les altres institucions.

Incentivar la difusió i el mecenatge.
Clar que sí, no mos podem oposar de cap manera.

I associar el Monestir de la Trinitat.
Mos pareix bé, sempre que no es transforme en un contenidor o un magatzem, sempre que es respecte el seu valor patrimonial i, a més, es fera d'acord ja no a soles amb la propietat, sinó amb la societat valenciana que en aquests moments l'usa i disfruta.

Res més.

Per la resta, mos pareix, com he dit, molt bé, i per la part nostra, votarem a favor.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Passem a la votació, aleshores.

¿Vots a favor de la proposta?
Queda aprovada per unanimitat.

Proposició no de llei sobre l'increment de la taxa esportiva, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 70.
193, BOC 207)

La senyora presidenta:

I ara, tal com havíem quedat, passem al punt original, que era el punt 5, després de la modificació, punt 4: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'increment de la taxa esportiva presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Aleshores, per part del Grup Parlamentari Popular, la diputada Marta Gallén té la paraula durant huit minuts per a explicar la seua proposta.

La senyora Gallén Peris:

Moltes gràcies, presidenta.

¿Veritat que abans de fer un viatge llarg amb el nostre cotxe li fem una posada a punt i comprovem que tot funciona de forma correcta?
Doncs és el que també hauríem de fer amb el nostre cos abans de començar a fer exercici i li farem demanar un esforç important i anem a sotmetre'l a una situació d'estrés.
I cal que ens assegurem que tot funciona bé abans de posar-nos mans a l'obra.
Per això és important que ens fem una prova d'esforç.

¿En què consisteix una prova d'esforç?
La prova d'esforç es realitza juntament amb un conjunt de mesures realitzades per professionals de la medicina per a valorar la condició física d'una persona.
Un examen complet consisteix en vàries proves: examen de la postura corporal i de la carrera, alineació corporal per comprovar que no hi ha descompensacions musculars, pesatge i presa de mesures, auscultació, una menuda prova de força i flexibilitat i, el més important, la prova d'esforç.

Durant la prova d'esforç, l'esportista realitza exercici sobre una cinta de córrer o una bicicleta estàtica amb una intensitat progressiva, es va pujant la intensitat cada minut mentre porta una màscara per a realitzar l'espirometria, que és l'anàlisi de gasos, i es monitoritza el seu ritme cardíac de manera constant.
També es fan xicotetes mesures de sang per anar veient quins són els índexs de lactat.
No és una prova llarga, sol durar quinze minuts i l'única cosa que haurem de fer és córrer al ritme que mos indiquen.

¿Quines dades ens aporta una prova d'esforç?
Doncs, quina és la nostra freqüència cardíaca màxima, quin és el nostre consum màxim d'oxigen, on es troba el nostre llindar aeròbic, on es troba el nostre llindar anaeròbic.

Una prova d'esforç és imprescindible per a la valoració cardiològica i esportiva de qualsevol esportista, ja siga esportista de cap de setmana, amateur, d'alt nivell o d'elit.
Les proves d'esforç també serveixen per a valorar els entrenaments i així saber com marcar els ritmes i traure del i l'esportista el seu màxim rendiment.

Com podem comprovar, una prova d'esforç està indicada per a totes aquelles persones que inicien una pràctica esportiva, independentment del seu nivell i edat.
Es recomana realitzar-la una vegada l'any als esportistes de tot tipus i nivells amb l'objectiu d'establir pautes que permeten millorar el seu rendiment o simplement controlar el bon funcionament del seu sistema cardiovascular.

L'Hospital Provincial de Castelló compta amb una unitat de medicina esportiva integrada per un equip especialitzat que treballa en la prevenció, el tractament i la recuperació de lesions i malalties relacionades amb la pràctica de l'esport.

Des de fa anys, presta aquest servei tant a esportistes amb fitxa federativa com als aficionats i aficionades a l'esport.
La cobertura és individual o per mitjà dels clubs o entitats esportives que col·laboren amb la signatura d'un conveni, un servei al qual recorren tant els clubs esportius, com aficionats o aficionades a títol individual que decidixen sotmetre's a la prevenció, a una prova d'esforç esportiva o a un reconeixement mèdic previ a participar en un esdeveniment esportiu.

Amb els canvis que es van produint en l'Hospital Provincial de Castelló des de fa dos anys, coincidint amb l'entrada de la consellera de sanitat al consell de govern del consorci hospitalari, s'ha vist com a data 3 de juliol del 2017 es va aprovar augmentar un cent per cent la taxa de medicina esportiva, per la qual cosa els i les esportistes deuran pagar més del doble que abans en les proves mèdiques que es realitzen en l'hospital.

D'aquesta manera, el o la sol·licitant d'una prova d'esforç, que es realitza principalment com a mesura de prevenció de la mort sobtada, passa d'abonar 40,80 euros a 90,25 euros, i en concepte d'un reconeixement mèdic, es passa de pagar 25,50 euros a 40,02 euros.

Aquest increment de la taxa de medicina esportiva no contribuïx a fomentar la prevenció ni la pràctica segura de l'esport, tenint en compte la quantitat de proves esportives que es realitzen en la província de Castelló durant tot l'any i atenent a les seues xifres de participació.

Per tot l'exposat abans, el Grup Parlamentari Popular instem el Consell perquè este inste el Consorci Hospitalari de l'Hospital Provincial de Castelló a reduir els preus de la taxa de medicina esportiva amb l'objectiu de fomentar l'esport en la nostra província mitjançant la prevenció de la mort sobtada a través de la realització de les proves d'esforç.

Dit i exposat tot l'argumentari, espere i desitge que els grups que estan ací, en aquesta comissió, en representació, doncs donen suport a aquesta PNL pel bé dels esportistes, perquè puguen seguir gaudint i disfrutant de la seua seguretat i del seu nivell esportiu.

Moltes gràcies.
(S'interromp la gravació)

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias.

Tasazo a la prevención es lo que ha hecho el gobierno del botànic.
El Consell no conoce el eslogan de que más vale prevenir que curar, y entre otros motivos, porque resulta más económico a la conselleria prevenir que curar.

Con el hospital provincial, la señora Montón, tengo que decir que se está luciendo.
Yo, que soy de Castellón, veo las grandes barbaridades que se están cometiendo con este hospital, y lo está destartalando, pero a marchas muy rapiditas.

Indicar que si sube la tasa de prevención en la medicina deportiva, lo que está consiguiendo es ahogar a la sanidad y a todas aquellas personas que desean hacerse una prueba de esfuerzo y reconocimientos médicos, porque ha subido el doble y, por lo tanto, hay gente que no tiene el poder adquisitivo para poderlas realizar.

Los facultativos recomiendan hacerse estas pruebas a las personas que practiquen deporte de alto rendimiento para descartar cualquier tipo de enfermedad o problemas coronarios y otros factores de riesgo que inciden a tener problemas cardíacos, como pueden ser el colesterol, la hipertensión, entre otros, que pudieran provocar o bien un infarto o una muerte súbita en la práctica deportiva, tanto sea de alto rendimiento, como bien ha dicho la compañera, como personas que practiquen en fin de semana.

Si se practica el deporte de alto rendimiento, es recomendable hacerse chequeos médicos, como puede ser un simple electrocardiograma, un ecocardiograma y alguna prueba para que se pueda detectar fácilmente cualquier problema de salud y sobre todo personas, como bien indican los facultativos, mayores de cuarenta años.
Pero realizarse esas pruebas preventivas en el hospital provincial puede ser ahora una tarea muy complicada.
¿Por qué?
Por su coste y también por la lista de espera.

Quien desee hacerse una prueba de esfuerzo en la unidad de medicina deportiva del hospital provincial tendrá que esperar más de un año, según datos de Comisiones Obreras.

Estos datos y estos problemas también se agravan con el despido de un médico de esta unidad, por lo que quedan mermados también los recursos humanos con los que cuentan, motivo por el cual la unidad solo realiza tests a deportistas en horario matinal, y así, el número de pruebas diarias se reduce a la mitad.
Se pueden imaginar ustedes, con menos personal y con menos horario para hacer este tipo de pruebas deportivas, el número de lista de espera que nos podemos encontrar.

Es muy triste, sí, es muy triste ver como una unidad que tenía mucho prestigio entre los deportistas, se ve perjudicada por la ineficacia y la mala gestión de la señora Montón.
Esto no solo lo vemos en el hospital provincial, sino lo vemos en otras unidades de otros hospitales, las largas listas de espera que afectan a esta comunidad.

Cabe indicar que el aumento de estas listas de espera, sumado al incremento y al precio del servicio, provoca que muchos usuarios, o bien se vayan a los hospitales privados, a unidades privadas porque tienen un coste similar, y también les ofrecen un servicio más rápido, o bien no se hagan ese tipo de pruebas y sea perjudicial para su salud.

Por todo lo expuesto anteriormente, nuestro voto va a ser a favor en la proposición no de ley presentada por el Partido Popular.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Fernando González Delgado)

El senyor vicepresident:

Gracia, señora Ventura.

Tiene la palabra el diputado de Podemos, César Jiménez.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyor president.

Bé, qui va tindre la sort en algun moment que la seua família tinguera un establiment de premsa -és el meu cas-, sabia que la proposant, Marta Gallén, en els seus inicis, en la seua joventut, era una gran atleta, una gran esportista i qui sap si.
.
.
en quina part va contribuir que alguns ens animàrem a la pràctica esportiva.
Tot i que en el meu cas no vaig tindre la mateixa trajectòria, però sí que he estat practicant esport i he recorregut a este servei en alguna ocasió i he de dir que se m'ha atés molt bé en l'hospital provincial.

Ara bé, parlar de destartalar una institució sanitària com l'hospital provincial, ens fa preguntar-nos si no estava ja destartalada, perquè este servei no està en la cartera bàsica de serveis de la sanitat.
Es va incloure allí.
.
.
, es va habilitar un departament de medicina esportiva allí, no sabem atenent a quines prioritats.
I el fet que es mantinguera el preu pràcticament.
.
.
, bé, molts anys s'ha mantingut este preu, feia que indirectament subvencionàrem unes proves que no estan en la cartera de serveis.
En un conjunt limitat de recursos econòmics per a la sanitat valenciana, hauríem de prioritzar quines són les proves que se subvencionen.

No sé si és massa rigorós, però, bé, no ho pose en dubte, la qüestió.
.
.
O siga, estic convençut que proves d'este caliu ajuden a previndre la mort sobtada, però estem parlant que estes proves es fan a esportistes d'alt nivell, que tenen altres vies per accedir a proves d'esforç, però per al conjunt de la població es fan proves d'esforç incloses, estes sí, en la cartera de serveis, doncs en l'àmbit laboral, en l'àmbit de les persones majors, que sí que servixen.
.
.
que servixen només per a previndre la mort sobtada.

Jo vaig desconnectar de la pràctica esportiva, diguem, regular i d'alta exigència -no d'alt nivell en el meu cas, però sí d'alta exigència- farà una dècada.
Jo ja no sé com havia evolucionat el servei en l'hospital provincial.
Per això em pregunte si les persones i l'equip que estava en l'hospital provincial encara són els mateixos que tenen clíniques privades a les quals, en aquell moment, fa dues dècades, derivaven part de la seua clientela, captada en l'hospital provincial, als seus negocis.

Pregunte, no ho sé, però, de tota manera, tornant al que he dit abans, no considere que un servei que no està en la cartera bàsica de serveis de la sanitat valenciana haja d'estar subvencionat a eixe nivell.

Per tant, no donarem suport a la PNL.

Moltes gràcies.

El senyor president en funcions:

Gracias, senyor César Jiménez.

Damos ahora la palabra al diputado Jordi Juan.

El senyor Juan i Huguet:

Moltes gràcies, president.

Nosaltres.
.
.

El senyor vicepresident:

(Inintel·ligible) .
.
.
 Compromís (Rient).

El senyor Juan i Huguet:

Així és.

El senyor vicepresident:

Que se m'escapava.

El senyor Juan i Huguet:

Havia dit popular o no havia dit grup, directament.
No havia dit grup.
(Veus)

El senyor vicepresident:

Lo teníamos identificado.

El senyor Juan i Huguet:

Moltes gràcies, president.

Bé, nosaltres, seguint el que estava argumentant el company Jiménez, tampoc anem a donar suport a esta proposta, perquè, clar, la proposta que se'ns presenta hui és la fàcil.
Quan arriba una apujada de taxes, anem a posicionar-nos en contra.
Clar, esta qüestió és molt senzilla.
Probablement, més complicat siga que esta apujada de taxes, que no deixa de ser un preu públic, vinga com a conseqüència d'adaptar-se a la normativa vigent i després d'un estudi de costos.

Perquè, miren, senyories, les taxes no són uns imports arbitraris, sinó que prèviament es fa un estudi economicofinancer, es repercutix a l'usuari i el preu que ix -insistisc- és que ve en funció d'aplicar la normativa i fer els càlculs pertinents, això, sí, amb la corresponent subvenció del 5% que fa la conselleria.

Però ací cal fer èmfasi en una cosa que no s'ha comentat, i és que amb els clubs que tinguen conveni es manté el preu, no puja, té el mateix preu que tenia abans.
Per tant, tot aquell esportista que pertany a un club conveniant no va a experimentar eixe ascens en la taxa.

D'altra banda, cal dir que es puja als particulars i que si van a qualsevol consulta privada, que jo he anat i, per tant, no m'ho ha de contar ningú, estem parlant que el preu és el doble.

Davant d'esta situació, el que hem de dir totes i tots els representants públics és que els serveis públics valen diners.
La ciutadania ha de saber que no és gratis.
I com deia el company César Jiménez, açò no està assumit per la seguretat social, i qualsevol servei, des d'este fins a qualsevol, val diners, no és gratis.

Nosaltres sí que hauríem pogut aprovar una proposta en el sentit que es repetira l'estudi de costos o que es fera d'este centre un centre de referència, però aixina, de dir, sense més, que es baixe immediatament la taxa sense haver cap argument de caire econòmic.
.
.
Sí que s'ha parlat de l'esportiu, de la importància de les proves d'esforç, que compartim, per descomptat, però no s'ha parlat de cap argument d'estudi de costos ni res d'això.

Aleshores, no podem aprovar la proposta.

El senyor vicepresident:

Gracias, señor diputado.

Presidenta.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marian Campello Moreno

La senyora presidenta:

És ara el torn del Grup Parlamentari Socialista.
La diputada Mercedes Caballero té la paraula.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, presidenta.

Primero, quería, no sé, preguntarme así a la comisión, no sé la obcecación que tiene el Grupo Ciudadanos últimamente con la consellera de sanidad, pero estábamos hablando de deportes, señora Ventura, y.
.
.
(Veus) Perdone, es mi turno de intervención.

Estamos hablando de deportes y usted, lo único que ha hecho ha sido hablar del hospital provincial y de la gestión de la consellera Montón, y habla de que está hundiendo el Hospital Provincial de Castellón.
Igual es que los 30 millones de deuda del Hospital Provincial de Castellón es lo que hubiera hundido al Hospital Provincial de Castellón si la conselleria no hubiera asumido esa deuda, o si no hubiera puesto en marcha obras que estaban paralizadas, como el servicio de oncología, o si el hospital hubiera destinado las aulas que se construyeron para la universidad privada, las hubiera destinado a la universidad privada y no a los servicios de día de oncología.

A ver, el acelerador lineal, el mamógrafo, la cámara hiperbárica… Podemos hablar del Hospital Provincial de Castellón, si usted quiere, pero vamos a hablar de deportes.

Senyora Gallén, moltes gràcies per fer la PNL.
Tots voldríem que estos serveis, i més respecte els esportistes, foren possible donar-los no sols en l'Hospital Provincial de Castelló, sinó -jo aniria un pas endavant- en els centres de salut, que fóra realment un control previ de prevenció en el tema esportiu, però tots sabem, i vosté també, al que podem aplegar.

I podem aplegar a una sèrie de prioritats, podem aplegar a mantindre un servei de l'Hospital Provincial de Castelló, que vosté ho ha dit i tots estem d'acord, que no sols és pioner, sinó referent, no sols ací al País Valencià, sinó fora també.

Però també estarà amb mi, que després de deu anys de no pujar les taxes, aplega el govern del botànic i ha de normalitzar això.
Clar que podríem haver fet una apujada d'un 2% i l'any que ve un altre 2% i l'altre.
.
.
, però és que feia deu anys que les taxes, que els preus públics no es tocaven.

Les dades que tinc són diferents a les que vosté ha ficat damunt de la taula.
En este moment, els clubs, que estan conveniants amb l'Hospital Provincial de Castelló, les proves continuen amb el mateix preu, amb la taxa que pagaven a 40,8 euros, el mateix, abans i després de l'apujada.
És en els particulars on s'ha fet una apujada, que pagaven 68 i ara paguen 95 euros, però la majoria dels esportistes estan conveniats a través dels clubs, dels convenis que fan els clubs amb l'hospital.

Mireu, els usuaris, els pacients exigixen serveis de qualitat.
I això és la nostra obligació, donar un bon servei amb una bona qualitat, però a més també el nostre dret com a usuaris.
¿Nosaltres voldríem donar el millor servei però amb el preu més baix?
Clar que sí, però això no pot ser.
O siga, les taxes són preus públics que cal pagar i s'han de pagar.

I segurament podrien fer el que plantejava al principi, haver fet unes apujades progressives, però la normativa és la que n'hi ha, i portàvem deu anys que teníem les taxes fixades.
A més, que a banda de les taxes i a banda dels convenis amb els clubs, la conselleria sí té una subvenció directa a l'hospital provincial al servei de medicina preventiva per a les proves d'esforç.
Ahí n'hi ha una subvenció de quasi el 5% del que valen realment les proves.

Nosaltres no podem votar que sí, perquè no n'hi ha diners per a votar que sí.
Si finalment es fa un finançament adient a totes les comunitats autònomes, haurem de plantejar-mos, una altra volta, totes les prioritats.
I la meua prioritat, la prioritat del Grup Socialista, i jo crec que de tots els que estem ací, és donar millor servei i millor prevenció.
Clar que sí.
Ahí mos encontrarà.
En este moment no podem.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Entenc que en el torn de rèplica parlarà el Grup Parlamentari Popular i el Grup Parlamentari Ciudadanos.

Té un torn de rèplica, senyora Ventura.
¿D'acord?

Aleshores, la senyora Mercedes Ventura té quatre minuts per exercir.
.
.
(Veus)

Però, bé, anem a vore, les al·lusions no han constituït cap falta de respecte cap a vosté, no ha hagut.
.
.
Llavors, entenc que hi ha un torn de rèplica perquè s'està contradient en els arguments, i vosté ara té un torn de rèplica i la senyora Marta Gallén té un altre torn de rèplica.

En principio, de menor a mayor, parla primer la senyora Mercedes Ventura i després la senyora Marta Gallén.
¿D'acord?

La senyora Mercedes Ventura té quatre minuts per a exercir el seu torn de rèplica.

La senyora Ventura Campos:

Bueno, respecto a lo que me ha dicho la diputada Mercedes, del PSOE, indicarle, indicarle que no tengo ningún problema con la consellera de sanidad, ni mucho menos, pero indicarle que estoy diciendo las verdades.
Y usted me dice que aquí no estamos en la comisión de sanidad.
Oiga, yo no sé si no se ha leído la exposición de motivos, pero habla de sanidad y del hospital provincial.
Por lo tanto, quien gestiona esto, ¿quién es?
Yo no soy, es la señora Montón.
Entonces, habrá que hablar de la que gestiona el hospital… (Veus)

No, no, la responsable de sanidad es la señora Montón, ni usted ni yo somos los responsables.
Por tanto, tendré que hablar de ella, que es la responsable del sistema sanitario en la Comunidad Valenciana.
(Veus)

Yo creo que no se han leído la exposición de motivos, que se habla del hospital provincial y de sanidad.
Primero hay que leerse la exposición de motivos, y después.
.
.
, porque me parece bárbaro que ustedes estén diciendo esto.

Dicho esto, no voy a defender yo lo que ha hecho el Partido Popular durante estos años en el hospital provincial, porque no lo voy a defender, porque también me parece lamentable.
Pero también tengo que decir una cosa: ¿me puede decir usted lo que ha hecho la consellera de sanidad por el hospital provincial?
Se lo adelanto yo: nada, empeorarlo, lo que ha hecho es despedir al personal… (Veus) Faltan facultativos…

La senyora presidenta:

Un momentet, un momentet, senyora diputada.

Els pregue, a tots els diputats i diputades, que durant el torn de paraula d'un orador, mantinguen silenci perquè puga finalitzar la seua exposició de motius.
¿D'acord?

La senyora Ventura Campos:

A ver, si no les gusta lo que les estoy diciendo, pues se pueden marchar o se tapan los oídos, pero es la realidad.
Lo que pasa es que faltan más facultativos y faltan especialistas.
Ha hecho un recorte, ha cortado en calidad sanitaria asistencial en Castellón.

Por otro lado, consecuencia de esto, mayor lista de espera.
Le estoy contestando a lo que me ha dicho la diputada.
Mayor lista de espera y no ha mejorado ninguna infraestructura, sigue estando igual de mal que estaba.

Por lo tanto, siguen presentando las mismas deficiencias.
Incluso voy más allá, han obligado a los facultativos a hacer urgencias con menos facultativos y a hacer más horas.
Me parece esto de un calibre desproporcionado, y sinceramente kafkiano, lo que ha hecho la señora Montón con el hospital provincial.

No ha hecho nada, cero de gestión, únicamente lo que ha hecho es subir las tasas de la medicina preventiva y también -¡ah, sí, que se me olvidaba!
- desarrollar una unidad de tratamiento de transexualidad.
Eso es lo que ha hecho la señora Montón, pero de lo otro, no ha hecho nada, sinceramente.

Yo sí que velo porque haya una unidad de medicina preventiva, y usted dice: Â«es que no es vital; ojalá pudiera estar en la cartera de servicios básicosÂ».
Oiga, es que la prevención es salud, no sé, la prevención es salud.
Si prevenimos enfermedades, prevenimos que haya infartos, pues está ahorrando al sistema sanitario mucho dinero, menos hospitalizaciones, menos medicamentos; está ahorrando mucho dinero.

Por lo tanto, tendríamos que empezar a generar ya -le traslado este mensaje a la señora Montón-, tendrían que empezar a gestionar ya y a empezar a desarrollar una cultura de prevención.
Si quiere ahorrarse dinero en sanidad, primero hay que desarrollar esta cultura de prevención, y después que ponga las medidas que sean necesarias.

En este sentido, yo le he hablado de la señora Montón -repito-, porque es la responsable de la conselleria de sanidad y de la gestión sanitaria de la Comunidad Valenciana.
Y es lo que hay.
Lamento que ustedes no quieran escuchar esto, y entiendo que la quieran defender, pero me gustaría que ustedes hablaran con los diferentes facultativos.
(Veus)

La senyora presidenta:

Ya, Fernando, pero no podemos interrumpir a la…

La senyora Ventura Campos:

Sí, yo agradezco a la presidenta…

La senyora presidenta:

.
.
.
a la diputada que está en su uso de la palabra.
(Veus)

Es que nosotros no ordenamos los puntos, los ordena la mesa grande.
Entonces, ya ha llegado aquí, bueno, pues ella va exponiendo sus motivos, y ya está.

La senyora Ventura Campos:

En la exposición de motivos se habla de sanidad y del hospital provincial, no voy a hablar yo -no sé- de un hospital que está en China, o de otra cosa.
No.
Estoy hablando del hospital provincial que está en Castellón, en nuestra Comunidad Valenciana, y de la consellera de sanidad.
Si no les gusta lo que he dicho, pues lo lamento, no es mi problema.
(Veus)

La senyora Caballero Hueso:

Señora presidenta, señora presidenta, sí, pero es que ha sido una respuesta directa y ha contradicho mis argumentos.
(Veus)

La senyora presidenta:

D'acord.
Maite, hi ha hagut una rèplica per part de la senyora Mercedes Ventura, perquè estava…(Veus)

I després la senyora Marta Gallén farà ús de la seua.
I si li contradiu la senyora Marta Gallén, doncs continuarem, però és que.
.
.
(Veus)

A vore, jo no puc consentir-ho.
Si el reglament ho permet, ¿jo que tinc de fer?
(Veus)

A vore, jo el que no puc fer és dir-li a un diputat que té dret a una qüestió, que no faça el seu torn.
Això no puc fer-ho.

Aleshores, la senyora Mercedes Caballero té un torn de paraula.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, presidenta.

Abans de res, perdone, senyora Gallén, perquè ací venim a parlar d'esports i acabem parlant de les infraestructures sanitàries, que sí en algun lloc s'han de fer les proves als esportistes, però de veritat, perdó, perquè ací hauríem de parlar d'esports.

A vore, ¿com ho dic?
Dos voltes.
La primera volta ja he dit que l'Hospital Provincial de Castelló depén de la conselleria de sanitat.
En una part, sí, clar que sí, però és que a més, continue, per si.
.
.

Vosté diu que jo no he llegit l'exposició de motius.
Doncs, vosté no ha anat a visitar l'Hospital Provincial de Castelló, perquè no fa falta ser de Castelló per a visitar l'Hospital Provincial de Castelló; no fa falta ser de Castelló per a saber el treball que s'està fent des de la conselleria, i primer de tot, assumint un deute que tenia l'Hospital Provincial de Castelló.
No fa falta ser de Castelló per a vore com s'han ficat en marxa obres que estaven paralitzades; no fa falta ser de Castelló per a saber que s'ha ficat en marxa l'hospital de dia, -i ho torne a dir una altra volta- s'ha comprat l'accelerador lineal, el mamògraf, s'han ampliat els horaris d'obertura, els quiròfans, inclús els dissabtes, que no es feia abans.

Torne a dir, hem vingut a parlar d'esports, de la importància de la prevenció, de la importància del treball que s'està fent des de l'Hospital Provincial de Castelló en prevenció de malalties en esportistes; hem vingut a parlar de les taxes que hem de pagar i hem vingut a parlar que ací tots voldríem que tots poguérem accedir a eixes proves, però no amb una taxa, ni amb un preu públic, sinó directament de manera gratuïta, però no es pot.

Com en cada casa, un s'ha d'acoblar als diners que té.
I acabe amb açò, continuem parlant, per favor, d'esports.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Ara seria el torn de la senyora Marta Gallén, per a fer el seu torn de rèplica.

La senyora Gallén Peris:

Gràcies, presidenta.

Bé, jo, quan vaig presentar aquesta PNL, jo només volia parlar del que he vingut a parlar, que era dels esportistes i de les proves d'esforç que es fan des de fa tretze anys en l'Hospital Provincial de Castelló.

Jo pertany també a la comissió de sanitat, a banda de la d'educació, cultura i esports, i si haguera volgut parlar de tot el que s'ha parlat ací, doncs ho haguera utilitzat en la de sanitat.
Però no he vingut a parlar del que s'ha fet a l'hospital provincial, i s'està fent ara a l'hospital provincial.
Em pareixerà bé, malament, regular, però això ho parlaré en l'altra comissió, si en algun moment donat jo presente una PNL o el meu grup la presenta.

Jo tan sols he vingut a parlar d'eixos tretze anys, que es féu una proposta pionera en la Comunitat Valenciana, i en el país, conforme ha dit la meua companya, Mercedes Caballero, que, en oferir este servei en un hospital públic, tot va vindre perquè també tenim en Castelló, el centre d'alt rendiment, que és Penyeta Roja, que és un centre a on està la millor base d'atletisme de la Comunitat Valenciana i també d'Espanya, perquè tots els anys eixos xiquets i xiquetes són campions d'Espanya consecutivament.

I d'eixa base, que és en la qual es treballa, després passen a formar part del millor club d'Espanya i d'Europa, que també està en Castelló, que és el Playas de Castellón, club al qual he pertangut jo tota la meua vida, i em sent orgullosa.
I agraïsc al senyor César Jiménez que haja fet eixa puntualització, recordant-me aquella bona etapa que vaig tindre com a esportista.

Bé, dit tot això, vull dir també que és cert que hi ha cent dotze clubs, en la província de Castelló, també de València, d'Alacant i de Terol, amb el que tenen firmat eixe conveni per a fer-se eixes proves d'esport tan necessàries per als esportistes.
Però en estos moments, els clubs no han firmat el conveni, no han renovat el conveni, perquè els pareix, diguem, una pujada massa forta, de cop.

Jo, personalment, també entenc que, vosté també ho ha dit, senyora Caballero, si s'hagueren anat augmentant el preu progressivament, doncs s'haguera acceptat, perquè és lògic que es vaja pagant.

Allí van no tan sols dels clubs.
Jo també hi vaig, com ha dit el senyor César Jiménez en el seu moment.
Tots els anys jo sóc una aficionada, en estos moments, de l'atletisme, sóc popular, faig alguna carrera, i doncs per l'edat i per moltes coses, doncs m'agrada poder anar a fer-me la prova d'esforç.

Simplement, jo ho lamente, i em sap malament que no hagen donat suport, ho diré aixina, als esportistes de la província de Castelló, de València i d'Alacant que utilitzen este servei, que encara que estiga en un hospital públic, paguen una part del servei, perquè al cap i a la fi, els perjudicats són els esportistes, perquè ara els costarà més car.

Ja em va saber malament també quan, en el servei abans es feien huit proves diàries, ara només se'n poden fer quatre perquè s'ha reduït el servei, ara només hi ha un metge, i abans hi havia dos.
Em va saber greu, però és el que hi ha.
Va ser improcedent, però també es va fer.

Em sap greu perquè en la Diputació de Castelló vam presentar també una moció referent a este augment de la taxa del 120%, i el Partit Socialista, coherentment, va dir que anava a donar suport a eixa moció, Podemos-Podem, ahí Castelló en Moviment va votar en contra i Compromís es va abstindre.
I jo ara pensava que ací, com que ja estem en Les Corts i estem en una comissió, s'haguera pogut dur endavant, perquè s'haguera reflexionat respecte qui són realment els perjudicats.

L'hospital provincial té 89 milions de pressupost, ¿i vostés saben què li suposarà eixe 120% d'ingrés a l'hospital provincial?
Doncs 40.
000 euros, que jo considere que no són ni un equilibri ni un desequilibri per a l'hospital provincial, però bé, vostés han decidit.

Gràcies a Ciutadans per donar suport a aquesta PNL i gràcies a la resta pel to i comprensió.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

La senyora Caballero Hueso:

¿Tinc torn per a contestar?

La senyora presidenta:

Sí, igual que la senyora Mercedes Ventura.

Se'n demanen dos.
Aleshores, primer parlarà el Grup Parlamentari Compromís i després el Grup Parlamentari Socialista.
(Veus)

La senyora presidenta:

D'acord.
Del Grup Parlamentari Compromís, el diputat Jordi Juan té la paraula.

El senyor Juan i Huguet:

Sí, presidenta.
Moltes gràcies.

Jo, molt breu, com sempre, a mi m'agraden poc els rotllos i els romanços.

Simplement, com la diputada Gallén havia comentat una moció que s'havia presentat en la Diputació de Castelló, jo no sé a quina es referia.
Jo sí que tinc la que havia presentat Compromís.
I la que havia presentat Compromís, precisament anava en la línia que jo havia comentat en el meu posicionament inicial, i era que la conselleria estudie convertir el servei de medicina esportiva del provincial en un centre de referència per a tota la Comunitat Valenciana.

Dos, que es realitze un estudi de costos del servei i de les seues característiques, i així redefinir-lo en funció dels usuaris actuals, on els esportistes d'elit són una part.
I que a partir de les conclusions de l'estudi, es reestructure el servei amb l'establiment de diferents tipus de prova segons les necessitats dels usuaris.
D'esta manera, esta nova carta de serveis permetria atendre molts més usuaris i ajustar el cost de la prova.

Per tant, és una moció, la de la diputació, la que va presentar Compromís, substancialment diferent de la qual s'ha presentat ací, que -insistisc- parla que s'abaixen immediatament els preus, però que no dóna cap argument mitjançant el qual es puga ajustar un preu públic.

I ja està tot, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn ara de la diputada Mercedes Caballero.

La senyora Caballero Hueso:

Sí, també molt breu.

És veritat que el Grup Socialista votà a favor en la diputació, però és que jo li ho he dit, clar, jo també, i nosaltres, tots estem d'acord amb això, però és que aplega un moment que tu saps, i tots sabem, que quan no s'aplega, podem aprovar-ho.
Però és que si després la conselleria no té diners, ¿què anem a fer?
¿Quedar pitjor?
, perquè hem dit que sí, però no podem abordar-ho.

De tota manera, vosté ha ficat damunt la taula que els clubs estan encara pendent de firmar el conveni, però van a firmar-lo, perquè, clar, a tots, quan mos apugen qualsevol impost, o qualsevol taxa, no mos fa gens de gràcia.
Això està clar.
Però els clubs són conscients també que s'ha de pujar la taxa, sobretot perquè a ells, una volta firmen el conveni, no se'ls puja ni un euro, es puja només per al particular.

I li vaig a donar una altra dada, senyora Gallén.
Els particulars, fins al 22 de juny, abans de l'apujada, es pagava 68 euros; a partir del 23 de juny, es paga 95, i la diferència han sigut 94 revisions.
Hi ha menys revisions una volta s'ha apujat la taxa, 94, més o menys, de mitjana.

Però és que nosaltres no podem governar per a 94 persones, nosaltres hem de governar per a la majoria de.
.
.
no sols dels esportistes, sinó de la ciutadania.
I eixa apujada de taxes era imprescindible, perquè si no, no podrem continuar donant el servei magnífic que s'està donant en l'hospital provincial.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Donem per finalitzat el debat.
(Veus) Ara ja hem acabat (rient), si no, la seua companya Maite ja tindria raó (Rient).
Si em diu alguna cosa.
S'ha acabat el debat, sí, ara hem acabat el debat.

Aleshores, anem a la votació.
¿Vots a favor de la proposta?
A vore.
(Rient) Son siete votos a favor.
 ¿Vots en contra?
Huit.
¿Abstencions?
No tindríem cap abstenció.

Proposició no de llei sobre el foment dels escacs a la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos (RE número 49.
461, BOC número 160)

La senyora presidenta:

D'acord.
Ara anem ja al punt 5, que era el punt 4 original.

Toni, espera un momentet, perquè em comenten que hi ha un acord, en el qual votaríem primer, i després, faríem posicionament de vot.

Aleshores, el punt quatre és.
.
.
(Veus) Aleshores, anem a votar el punt 4 original de l'ordre del dia, que passà a ser el punt 5: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el foment dels escacs a la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos.

¿Vots a favor?
Queda aprovada per unanimitat.

Aleshores, passaríem a l'exposició de vots.
Comença el Grup Parlamentari Ciudadanos explicant el seu posicionament de vot.

La senyora Ventura Campos:

La Comunidad Valenciana, como bien saben ustedes, tiene un gran patrimonio cultural, reconocido entre ellos, el ajedrez.
En este sentido, Valencia se podría considerar como la cuna del ajedrez moderno, puesto que en 1475, como habrán ustedes leído en la exposición de motivos, en el poema Â«Escacs d'amorÂ», tres poetas valencianos describen por primera vez el movimiento de la reina o la dama.

Esta nueva pieza del tablero surge en honor a la coronación de la reina Isabel la Católica tras vencer la guerra de sucesión castellana.
Esta figura, esta pieza, simboliza la dama como una mujer poderosa entre un mundo de hombres.

Más tarde, en 1495, se publica en Valencia el primer Llibre de jochs partits dels escacs en nombre de cent, de Segorbino Francesc Vicent, donde ya se publican las reglas del juego con la figura de la dama, y se extiende por toda Europa a través de la imprenta valenciana, exactamente de Xàtiva, donde se encontraba una de las primeras imprentas de Europa.

Tras numerosas investigaciones, libros y artículos, en su mayoría de los siglos pasados, se logra un consenso internacional y de reconocimiento de la Comunidad Valenciana, como que es la impulsora del ajedrez moderno, y también se recogen las nuevas formas de jugar y también la promotora de estas reglas del juego a través, como bien había dicho, de la imprenta valenciana.

Años más tarde, en 1995, la Unesco distinguió las virtudes y cualidades del ajedrez como patrimonio cultural e instó a los países miembros a su práctica dentro del sistema educativo.

Los beneficios del ajedrez.
Como saben, desde febrero de 2015, se llevó a cabo en la comisión de educación de las Cortes Generales para que se aprobara por unanimidad una resolución donde se destacaba y se detallaba cuáles eran sus cualidades pedagógicas.

Y entre ellas puedo decir -por el tiempo, voy a intentar resumirlo- que favorecía a habilidades cognitivas y conductoras, es decir, favorecía el razonamiento lógico matemático, a aumentar la capacidad de concentración, memoria a largo y a corto plazo.
Y también incrementa la capacidad deductiva, la creatividad, la toma de decisiones y también el pensamiento autocrítico, entre otros beneficios que cabe destacar.
En definitiva, el ajedrez nos ayuda a aprender, a razonar, a planificar y a prevenir, y las investigaciones nos indican que va en esta línea.

Por lo tanto, ustedes se preguntarán: ¿es posible que el ajedrez forme parte del currículum escolar?
Y yo les contesto que sí, efectivamente.
En la Comunidad Valenciana nos tenemos que felicitar porque somos pioneros en ello.

Y el primer colegio público en España en el que se introdujo el ajedrez, como ustedes saben, es en Elche, en el colegio CEIP Luís Vives, que lleva ya más de veinte años aplicando el ajedrez en sus aulas.
Después, pues ha habido otros colegios, como el CEIP de L'Olla d'Altea, o incluso en Villareal, el colegio Concepción Arenal, con proyectos que han fomentado el ajedrez, porque conocen su valor educativo e integrador.

Por este motivo, me gustaría que se contemplara el ajedrez también como un deporte autóctono de la Comunidad Valenciana, porque aquí también surge de la Comunidad Valenciana y tiene sus raíces, e insto al Consell a realizar jornadas de promoción en colaboración con las distintas administraciones entre la población escolar de primaria y secundaria mediante la realización de jornadas, exhibiciones y campañas de intención entre los centros educativos.

Trabajar también el ajedrez en las aulas de una manera transversal, así como promover la colaboración entre las distintas federaciones y administraciones para desarrollar jornadas de iniciación, exhibiciones y competiciones en espacios abiertos y en lugar de mucha concurrencia en la Comunidad Valenciana.

Realizar también desde la conselleria, y en colaboración con federaciones o con otras administraciones, exposiciones itinerantes acerca de esta historia, del ajedrez, que se desconoce -seguramente, muchos de ustedes desconocían o eran desconocedores de esta historia del ajedrez-, para difundir también la aportación valenciana de este ajedrez moderno.

Promocionar y apoyar también en mayor medida los distintos torneos que se realizan a lo largo de la Comunidad Valenciana, así como tratar de atraer patrocinadores que puedan asistir como jugadores de élite, de prestigio, a los eventos que se desarrollen, y fomentar también así mayor participación.

Realizar también un seguimiento de los diferentes programas implantados en relación al ajedrez, así como una evaluación periódica para continuar introduciendo mejoras a lo largo de la implantación.

Y ya para finalizar, agradecemos a todos los grupos parlamentarios el haber votado a favor.
Yo creo que el ajedrez es parte de nuestra vida, es parte de la Comunidad Valenciana y creo que tiene que tener su sitio dentro de las aulas valencianas.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Seria ara el torn del Grup Parlamentari Podemos.

La senyora Quiñonero Hernández:

Sí, hola.
Gracias, presidenta.

Tenemos una propuesta del Grupo Ciudadanos que, bueno, ha despertado la unanimidad, porque parece una estupenda idea, el juego como una herramienta de aprendizaje.

Decía Einstein: Â«Yo no enseño a mis alumnos, solo les proporciono las condiciones en las que puedan aprenderÂ».
Y eso parece que lo pone y lo facilita el juego del ajedrez.
Y eso lo han identificado así también artistas, poetas, escritores.
Hay escritos de Fernando Arrabal o, por ejemplo, de Kavafis, que dice: Â«ese peón avanza con tal soltura que te hace pensar que, llegando a esa línea, en ella comenzarán sus alegrías y recompensa.
Encuentra muchos obstáculos en su camino.
Los poderosos lanzan sus armas contra élÂ».

Porque la forma también de entender el juego, con todo lo que pone sobre el tablero, el espacio, el tiempo, el enfrentamiento, los recursos, pensar en el otro, y lo que en las últimas décadas se ha podido establecer, que también desde la URSS se estableciera como una forma de aprendizaje y de estudio y se divulgara el ajedrez entre los escolares, ha facilitado poder asegurar y tener muestras de estas ventajas para el aprendizaje.

Un juego que, además del siglo XV y de las aportaciones valencianas, pues hunde sus raíces en los orígenes de nuestra propia cultura, allá por los orígenes del propio lenguaje y de la civilización persa.

En ese sentido, parece, y todo el mundo habla de ello en la literatura sobre el ajedrez, que esta herramienta educativa está íntimamente relacionada con el desarrollo de las funciones ejecutivas cerebrales, que organizan, integran, ejecutan y manejan otras funciones, ayudan a que se midan las consecuencias del corto y largo plazo de las acciones, y ayuda a planear los resultados.

Cuando una niña o un niño juegan una partida de ajedrez, les ayudamos a fomentar su capacidad de atención y concentración, clasificación, organización de ideas, se generan hipótesis, las analiza, se sintetiza.

Dicen los expertos que el ajedrez ayuda a la organización, al establecimiento de un orden de prioridades y emprendimiento, a la capacidad de enfoque, a la regulación del estado de alerta, al manejo de la frustración, tan importante en la educación de los niños y de las niñas, bueno, a alcanzar la madurez también de los adultos, a la modulación de las emociones, la utilización de la memoria de trabajo y el acceso a los recuerdos, la acción, automonitoreo y autorregulación, aumenta la creatividad, aumenta la memoria y las habilidades de resolución de problemas y enseña a planificar.

Si todo esto es así, si todo esto está comprobado por las investigaciones, por los estudios y por la propia práctica en tantos países, en tantas escuelas, establezcámoslos también nosotros como herramienta, el juego como una herramienta de formación.

Decía Borges también que… José Luís Borges era un enamorado del ajedrez, en uno de sus poemas, que se llama Ajedrez, decía: Â«Cuando los jugadores se hayan ido, cuando el tiempo los haya consumido, ciertamente no habrá cesado el ritoÂ».
Lo que significa también que el tiempo y el espacio del aprendizaje quedará aun para las siguientes generaciones, y si el ajedrez ofrece todo eso, pues bienvenido sea.

Y muchas gracias a Ciudadanos.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn del Grup Parlamentari Compromís.
El diputat Jordi Juan té la paraula.

El senyor Juan i Huguet:

Moltes gràcies, presidenta.

La veritat que rebem esta proposta del Grup Parlamentari Ciudadanos, en fi, amb bons ulls, però també hem d'avançar i dir que la conselleria ja té feina avançada en este tema, sobretot a través del programa Â«Esport a l'escolaÂ».

A través d'este programa, que va començar a implementar-se l'any passat, els escacs i altres esports ja han entrat a formar part del contingut escolar, desenvolupant diverses sessions a les classes de cinqué i sisé de primària, i també a primer i segon d'ESO.
Enguany també és el primer any en què els escacs entren com a esport a l'escola, i hi ha voluntat de consolidar la seua presència i ampliar el seu àmbit d'acció.

La gent que coneixem els escacs podem dir, sense cap tipus de dubte, que és un joc apassionant, i les combinacions de jugades són enormes.
De fet, això està calculat, i el que és l'arbre de jugades, el nombre de possibilitats de partides és superior al nombre d'àtoms que té l'univers.
(Rient) En fi, pensem el que dóna de si el joc.

En eixe aspecte, hi ha una anècdota.
Un rei li va demanar a un súbdit un desig, i aquell va pensar en els escacs i en les seixanta-quatre caselles.
Va dir: Â«En la primera casella, pose un granet d'arròs.
En la segona, dos.
I així successivament, quatre, huit, setze, trenta-dos, fins a arribar a dos elevat a seixanta-tres, que seria el corresponent a les seixanta-quatre caselles, i sumar-les totes.
Â» Bé, doncs no existixen suficients granets d'arròs en la terra per a poder complir el desig del súbdit.

En esta llegenda es demostra com de lligats estan els escacs amb les matemàtiques, el raonament lògic, però també amb la diversió.
Com ja s'ha dit, promou la intel·ligència, la memòria a curt i llarg termini, però també és molt important que és un joc inclusiu, és un joc enormement practicat per persones amb ceguera.
I a banda d'això, també és accessible per a totes les classes socials, diferent del golf, la vela o el motociclisme.
Als escacs, totes les persones podem accedir sense cap tipus de problema.

Com deia en un principi, des de la conselleria d'educació s'està avançant, i ja s'han introduït algunes qüestions en el currículum, sobretot algun tema en assignatures com matemàtiques, però benvinguda siga aquesta proposició no de llei per a continuar avançat en esta línia.

Ja està, presidenta.

La senyora presidenta:

Molt bé.
Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Socialista.
La diputada Mercedes Caballero té la paraula.

La senyora Caballero Hueso:

Moltes gràcies, presidenta.

Nosaltres també anem a votar que sí, anem a referendar esta PNL, però jo volia deixar clares algunes coses.

És veritat, com ha dit el company de Compromís, que des del Consell ja s'està fent, ja s'està introduint, sobretot en els programes Â«Esport a l'escolaÂ».
Després, hi ha dos coses en les quals jo tinc alguna objecció.

Primer és que, bé, les federacions esportives estan fent un gran treball pel que fa també a Â«Esport a l'escolaÂ».
Ací es parla de la PNL del Grup Ciudadanos, es parla de la federació, però com si fóra una administració col·laborativa, i jo crec que les federacions són les que han de desenvolupar el treball, perquè, a més, són entitats subvencionades per les conselleries, perquè puguen treballar fonamentalment cadascú en la seua disciplina.

Després, l'altra objecció, a més ho ha dit el secretari autonòmic abans, en el primer punt d'esta comissió, que a vore com fem que cada volta tenim més assignatures en els currículums.
Ací dic Â«objeccióÂ» sols perquè parlem d'una assignatura optativa, ficar una opció, però, bé, a vore si estem emplenant d'assignatures als nostres xiquets i al final, ha dit el secretari autonòmic una cosa que normalment es diu dels periodistes, que és que sabem de tot un poquet i poc de coses concretes.
Al final a vore si fem xiquets i xiquetes que saben alguna cosa de tot, però no saben bé, bé de coses.
Per això era la meua objecció.

Després, bé, senyora Ventura, és veritat que València es pot considerar el bressol dels escacs moderns, però d'això a què els escacs siga un dels esports autòctons de la terra, doncs bé, jo també ahí, perdone, però va a ser que no.

De tota manera, des del 2007, en la Comunitat Valenciana s'està treballant molt i molt bé la federació d'estats en la comunitat respecte a la promoció i el desenvolupament dels escacs en el País Valencià.

I per si vosté no ho sap, en l'Ajuntament de València, en la ciutat de València, hi ha tots els anys un open, l'Open d'Escacs de la Ciutat de València, que ja ha celebrat tres edicions i que en el mes d'agost alguns dels diputats d'esta cambra estiguérem veient-ne el desenvolupament.

S'ha de fomentar els escacs, sí, però li assegure que la gent està molt involucrada en els escacs, i no sols les administracions, també les federacions, i els xiquets, i els clubs i les escoles.

De tota manera, malgrat que no se m'havia preguntat abans, sí, anem a votar que sí.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Ara és el torn del Grup Parlamentari Popular.
La diputada Maite Parra té la paraula.

La senyora Parra Almiñana:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Evidentemente, el Partido Popular, como no podía ser de otra manera, estamos totalmente de acuerdo en lo que es el contenido y en la exposición y el cuerpo de esta proposición no de ley presentada por el grupo de compañeros de Ciudadanos.

Nos suscitaba determinadas… (Veus) No, si voleu… No tinc cap problema… (Veus) Molt bé.
Moltes gràcies.

Simplemente se nos había suscitado unas dudas, que ayer tuve la oportunidad de compartir con la proponente, con Mercedes, y era respecto a una omisión que consideramos que adolece esta proposición no de ley, y es que nos hubiera gustado tener un punto en el que se hubiera acompasado y se hubiera traspasado lo que es la financiación necesaria para todas las propuestas que aquí formula la diputada del Grupo Ciudadanos.

¿Por qué?
Porque evidentemente partimos de la base que si se está aprobando por todos los grupos esta proposición no de ley es porque está pidiendo algo que hasta ahora no se hace.
Y si se está pidiendo algo que hasta ahora no se hace, evidentemente eso demuestra que no hay una financiación en presupuestos, una línea presupuestaria de programas que vaya destinado a lo que está solicitando este grupo parlamentario, porque si lo estamos aprobando es porque no existe, y lo estamos aprobando ahora para contar con estas actividades que propone.

Por eso, pues habíamos pensado en enmendar lo que es esta propuesta, con la introducción, añadiendo una línea de ayudas para la realización, promoción, ayuda y patrocinio de las jornadas de promoción, unidades didácticas, exhibiciones de ajedrez anteriormente expuestas en la propuesta.

Porque miren, sinceramente, lo que no queremos desde el Grupo Popular es que esta proposición no de ley se convierta en una mera declaración de intereses, que aquí vengamos a hablar de cuáles son las bondades, las cualidades, lo beneficioso en todos sus aspectos que puede suponer el ajedrez en los centros educativos.

Pero, evidentemente, cuando aquí se está haciendo referencia a la realización de jornadas, a competiciones en lugares y espacios abiertos, a exposiciones itinerantes, cuando se quiere ser un reclamo, con la ayuda de La Generalitat para que asistan jugadores de élite que den prestigio, evidentemente pues las exposiciones itinerantes cuestan dinero, las competiciones en lugares abiertos y sus premios cuestan dinero.
La atracción de estos jugadores de élite no vienen porque sí, sino porque conozco el mundo del ajedrez y evidentemente tienen sus minutas.

Y obviamente, la propuesta no tenía este punto, que nos hubiera gustado que se rematara, pero no por nada… Porque -vuelvo a decir- nos tenemos que creer nuestros trabajos…, nos tenemos que creer que aquí lo que se aprueba va a poder materializarse.
Y si esta proposición va a quedar en que todos estamos de acuerdo en que el ajedrez es fabuloso, que está lleno de bondades y las cualidades son magníficas, si no se traslada al día a día, desde luego no vamos a conseguir lo que todos nos proponemos cuando lo estamos votando y cuando estamos apoyando la ayuda y apoyando la iniciativa del Grupo Ciudadanos.

Sí, me ha comentado que hay una partida, que hay una partida, pero desde luego yo considero que esa partida es para lo que se está haciendo hasta ahora.

Y como esa partida es lo que se está haciendo hasta ahora, a mí me gustaría que tuviéramos la certeza y el convencimiento de que todas estas propuestas que estamos (soroll de papers) votando hoy, y aquí y ahora, tuvieran su respaldo económico para que fueran una realidad en los colegios las ayudas a las federaciones, en las calles, en los espacios abiertos.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Hauríem finalitzat els punts de hui per a la comissió, amb la qual cosa la donem per finalitzada.

Però m'agradaria que abans que marxen, els portaveus, sobretot si pot ser acompanyats dels que porteu els temes de cultura, s'aproparen a la mesa per parlar d'una coseta de la llei de l'IVAM, que la tenim ja en llista, ¿val?
(Veus)

(S'alça la reunió a les 14 hores i 6 minuts)