Educaci%C3%B3%740956.09.28%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 28 de setembre de 2016.
Comença la reunió a les 12 hores i 6 minuts.
Presideix la diputada senyora Marian Campello Moreno.
Reunió número 12.

La senyora presidenta:

Bon dia a totes i tots.

Benvinguts al nou curs polític, és la primera comissió d'educació, cultura, esports i innovació que tenim en este nou curs.
I bé, espere que, com a mínim, mos vaja igual de bé que ens va anar el curs anterior.

Comencem passant llista.
Té la paraula el secretari de la mesa.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Molt bé.
Moltes gràcies.

El primer punt de l'ordre del dia és la lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
Aprovem per assentiment.

Compareixença del director general de Culturarts, senyor Abel Guarinos Vinyoles, per a informar de les principals línies de treball que es duran a terme en Culturarts, sol·licitada pel Grup Parlamentari Ciudadanos (RE número 22.
256), a la qual s'acumula la sol·licitada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 22.
914)

La senyora presidenta:

I passaríem al segon punt de l'ordre del dia: compareixença del director de Culturarts, senyor Abel Guarinos, per informar de les principals línies de treball que es duran a terme en Culturarts, sol·licitada pel Grup Parlamentari Ciudadanos; i està acumulada amb la compareixença del director general de Culturarts, Abel Guarinos, per a explicar els eixos de gestió al capdavant de Culturarts, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Aleshores demanem al senyor Abel Guarinos que vinga a la mesa.
Benvingut.

I si vos pareix, abans de començar, els explique un poc l'esquema de com van ser les intervencions, perquè a mi també m'ha.
.
.
, al tornar de vacances pareix que no m'enrecordava molt, i aixina ens queda a tots clar.

Primer parlarà el senyor compareixent per temps il·limitat.
L'ordre de les intervencions dels grups parlamentaris serà: Ciudadanos i Compromís amb vuit minuts i després parlaran Podemos, amb quatre minuts, PSOE, quatre minuts, i el Partit Popular amb quatre minuts.
Este ordre és perquè les compareixences les demanaren el Grup Parlamentari Ciudadanos i el Grup Parlamentari Compromís.
En primer ordre, o siga, primer la va demanar Ciudadanos i aleshores per això intervindran en el primer torn.
Farem un segon torn, o contestarà el compareixent sense temps il·limitat una altra vegada, i tornaran a parlar, si vos pareix bé, els grups parlamentaris durant quatre minuts.
I finalitzarà el compareixent.

Aleshores, senyor Abel Guarinos, en voler, pot començar la seua explicació.

El senyor director general de Culturarts:

Moltes gràcies.

En primer lloc volia agrair, tant als grups que havien demanat esta compareixença com als qui no l'haveu demanat, però esteu igualment interessats amb el que és la cultura en general i amb el que és en concret actualment Culturarts i en un futur pròxim, esperem, l'institut valencià de cultura.

Òbviament és per a mi un plaer estar explicant-vos de primera mà el que va ser el projecte amb què em vaig presentar a la prova que va fer la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, que per primera vegada va ser oberta a tota la ciutadania, com ve sabeu, no va ser una designació política, sinó que va ser un concurs obert sota el paraigües del codi de bones pràctiques; ens vam presentar deu candidats i vaig tindre el gust de passar fins l'última prova.
I vaig passar justament amb un projecte, que és el projecte de direcció per a la participació en el procés de selecció de director o directa de Culturarts en La Generalitat, un projecte que portava el subtítol de El públic és el protagonista.
Perquè, per la meua experiència en el món de la gestió cultural, crec que hem de tornar a posar el ciutadà al centre del nostre objectiu, un ciutadà compromés, un ciutadà que siga àvid en gaudir de la cultura i en créixer.
I per això, justament per eixe ciutadà, vaig fer eixe pas endavant i vaig optar al procés de selecció que havia encetat la conselleria el 18 de desembre de 2015.

Com bé sabeu, Culturarts és fruit, més que d'un pacte assenyat pel que és la cultura o per com gestionem la cultura amb una miqueta d'agilitat i poder estar al costat del ciutadà, més que això, Culturarts quan va nàixer en 2013 era fruit d'eixe Decret llei de 7/2012, de reestructuració del servei públic empresarial i fundacional de La Generalitat.
Allò féu que sota un mateix CIF es van unir, es van subrogar diferents empreses públiques, diferents ens públics, com eren Teatres de la Generalitat Valenciana, per tot el que fa a arts escèniques, l'IVAC, l'Institut Valencià de Cinematografia per tot el que fa audiovisuals i cinematografia, l'IVAC+R, Institut Valencià de Conservació i Restauració, com el seu propi nom indica, l'Institut Valencià de la Música, i també la mercantil Proyecto Cultural Castellón.

Tot això fa un total de 308 treballadors al llarg i ample de la Comunitat Valenciana, el primer començà en Peníscola i l'última acaba en el Teatre Arniches d'Alacant.
Però no deixa de ser un conglomerat excessivament gran, pesat, i que no aprofita les sinergies que hauria d'aprofitar un ens públic.
És obvi que les arts escèniques, les arts musicals, les arts plàstiques treballen més o menys amb els mateixos paràmetres pel que fa a caixets, a cànons, a dirigir-se al públic d'una determinada manera, a dirigir-se al públic si em permeteu en massa, perquè el que volem és que vinguen a recintes oberts o a recintes tancats.
I sí que tenim més o menys els mateixos espais, es diguen auditoris, o es diguen teatres o es diguen sales d'exhibició o cinemes.

Però pel que fa, per exemple, a la restauració i la conservació és totalment una altra història perquè els processos de conservació i restauració que fins ara han anat molt cenyits a la restauració d'un patrimoni religiós, i que ara s'està fent també no solament patrimoni religiós, sinó sobretot patrimoni civil, patrimoni de la mateixa Generalitat valenciana, té unes altres característiques que fa que no s'aprofiten sinergies entre uns i altres treballadors, i més o menys el mateix podríem dir de dos singularitats que es van fusionar en este projecte de Culturarts, que era l'Espai d'Art Contemporani de Castelló i el Museu de Belles Arts de Castelló.
Òbviament estan amb nosaltres i anem a mimar-los molt més que mai.
Però mentre se busquen les soluciones més idònies perquè creen sinergies allà on es poden crear, és a dir, el Museu de Belles Arts de Castelló en qui millor pot crear les sinergies és en el Museu de Belles Arts de València, i tot l'espai d'art contemporani de Castelló en qui millor pot crear sinergies és amb l'IVAM pels tipus de llenguatge que gasta.
Òbviament en el nostre paraigües està tan cuidats o més que els altres, i si de cas després vos posaré algun exemple.

El que està clar és que aquest projecte, jo crec que açò va en la línia que no solament vol el govern valencià, sinó del que volem tots els grups al cap i a la fi, i és que la cultura ocupe un espai central en la societat, entenent la cultura com a part substantiva de l'estat del benestar, no solament de la societat benestar, i entenent que la cultura s'ha situar al centre dels processos de desenvolupament.
I en açò tots estem d'acord.

Crec que els 21 pilars fonamentals en què vaig basar aquest projecte serien totalment signables per qualsevol de nosaltres, perquè no desdiuen en res allò que siga lògic i de sentit comú, de seny.
Vaig posar 21 pilars fonamentals que en un principi haurien de planar transversalment per totes les àrees que actualment té Culturarts i que en breu tindrà l'institut valencià de cultura.
I eixos 21 pilars fonamentals coincidixen en dígits en el que és l'Agenda 21 de la cultura, que, com be sabeu és el primer document amb vocació d'abast universal que prima els drets humans per davant de tot, que prima la integració social, que prima la igualtat, la igualtat de gènere i la igualtat entre les persones, el dret a la formació, el dret a conviure entre els ciutadans.
I tots els principis de l'Agenda 21 de la cultura són perfectament assumibles i desitjables en una societat que vol ser de progrés i que vol créixer i anar a més.
Aleshores el primer pilar fonamental d'eixos 21, era justament treballar en la filosofia de l'Agenda 21 de la cultura.

Bé, va com un diccionari, en ordre alfabètic.
Està penjat en la web Culturarts Generalitat, perquè pensàvem, i açò va ser una indicació del nostre secretari autonòmic de Cultura i Esport, Albert Girona, que era convenient que els ciutadans en general i sobretot els professionals de la cultura tingueren al seu abast el projecte en el qual em vaig presentar, entre d'altres coses per poder qüestionar determinats aspectes i poder enriquir altres.

El segon dels ítems és ajudes i subvencions.
Les ajudes i subvencions són necessàries en qualsevol dels àmbits de la indústria i també, òbviament, en el camp de la indústria cultural i del creixement cultural que es vol fer amb connivència amb els professionals i amb connivència amb la societat civil.

Enguany, pel que fa a les ajudes, i si voleu ara sóc més breu i si interessa algun aspecte després poden aprofundir, però enguany, pel que fa a les ajudes hem mantingut pràcticament l'ajuda a l'audiovisual, hi ha una ajuda triennal de 5 milions d'euros, però hem triplicat el que era ajudes al sector de la música.
Per què?
Perquè se considerava totalment insuficient el suport que se li donava a la música, tot i ser nosaltres, la Comunitat Valenciana, tindre la bandereta de la música com una senya d'identitat.
Doncs les ajudes a la producció i a la professionalització dels intèrprets de música anaven bastant per baix.
Com a títol d'exemple, podríem assenyalar que les subvencions dels últims anys a companyies, grups, perfectament reconeguts com Capella de Ministrers o com Spanish Brass Luur Metalls han tingut 2.
500 euros d'ajuda per a la producció d'un concert.
Quan grups de teatre que ja sabem que necessiten o requerixen d'una inversió més gran pel que fa a publicitat i pel que fa sobretot a qüestions tècniques, d'escenografies, d'assaigs, de vestuaris, etcètera, etcètera, grups com La Pavana o L'Om no estaven en 2.
500, sinó que estaven en 25.
000, és a dir, un dígit més.
Sabem que els costos seran superiors en arts escèniques i que seran encara superiors en audiovisuals, però el desgavell era bastant important, i per això enguany s'ha decidit triplicar eixa ajuda, i òbviament l'any vinent en la mesura de les possibilitats se continuarà incrementant.

Perquè eixa ajuda ens donarà la possibilitat ja enguany en les ajudes convocades a finals de juliol de dignificar els professionals que estan treballant en la música, de demanar-los que igual qualsevol treballador òbviament ha d'estar donat d'alta en la seguretat social, han de tindre.
.
.
, les seues actuacions han tindre un IVA afegit, etcètera, etcètera.
I podrem incorporar, en haver augmentat eixe pressupost, el fet de la música en valencià, que en els últims anys ha estat una miqueta deixat de la mà de la ciutadania que amb el seu suport l'ha pogut mantenir, però que fins ara no havien sigut beneficiaris d'ajudes, ni a títol individual molts dels grups, ni a títol associatiu o institucional aquells ajuntaments o aquelles associacions cíviques que emprenien projectes, com el Feslloch, per exemple, a Benlloch, o com el Folk Hivern, per exemple.

Doncs enguany eixa mancança creiem que d'esta manera estarà coberta.

Pel que fa a associacions de professional, continuen la…, òbviament és necessari un treball colze a colze amb les empreses, amb el sector professional.
I de la mateix manera que abans estàvem parlant d'ajudes, no podem traure una determinada ordre d'ajudes si no té abans…, no el vistiplau de les associacions corresponents, perquè dins dels sectors òbviament els interessos poden ser contraposats en determinats punts, però solament en determinats punts, pel que fa a actors i associació d'empreses de teatre i dansa, per exemple.
Però les ajudes han d'eixir amb eixe consens que facen veure des del principi que servixen a tots.

I amb les associacions de professionals, tant en l'observatori de les arts escèniques pel que fa a teatre i dansa, així com en la Mesav pel que fa a audiovisuals, tenim una relació, i hem de tenir una relació, constant per a anar creixent i també per a aprofitar-nos d'eixes sinergies que crea la professió amb l'administració, perquè nosaltres com a administració ens devem també a la professió.

És cert que en el…, vos he dit de la Mesav pel que fa a l'audiovisual i observatori de les arts escèniques pel que fa a teatre, dansa i circ i no vos he parlat d'una gran associació pel que fa a la música.
És un deute pendent i és un dels reptes que haurem de posar en contacte a totes les federacions actuals, la de la colla de dolçainers i tabaleters, la de la música contemporània, la Federació de Societats Musicals de la Comunitat Valenciana, etcètera, etcètera, per a anar intentant també fer com a una gran mesa de treball que aglutine tots els professionals de la música, siguen del camp que siguen.

Bé.
Pel que fa a cinema privat i cinema públic, hi ha un camp que servix per a teatre públic i teatre privat, cinema públic i cinema privat, en el qual volíem reflectir que des de l'administració hem d'estar allà on no arribe el teatre públic, o allà on no arribe el cinema comercial o allà on no arribe la música que tinga una mínima repercussió econòmica suficient com per a valdre's per ella mateixa.

Aleshores, bé, ahí simplement era fer veure que una institucionalització excessiva de les arts pot minvar el caràcter competitiu que tenen, però que hem d'estar del costat també d'aquells que fan cultura des de les empreses privades.

El circuit cultural valencià és un dels eixos fonamentals d'aquest projecte.
La meua trajectòria professional -no sé si després alguna…, m'han dit que comente alguna cosa-…, però un dels…, una de les feines que he desenvolupat gairebé en exclusiva en els últims deu anys ha sigut el treball amb circuits, amb xarxes, en este cas, d'arts escèniques, però amb xarxes que vertebraren tot el que és la Comunitat Valenciana i que aprofitaren els recursos que té l'administració i els recursos que tenen els ajuntaments per tal de programar, en aquell cas era teatre i dansa, d'una manera regular i de grups professionals, tenint en compte que allò que hem de prioritzar és la nostra professió, també la nostra llengua, perquè si no ho programem nosaltres, no hi haurà qui ens ho programe.

I eixa experiència en el circuit teatral valencià que en els seus anys àlgids va funcionar molt bé i va arribar a tindre 60 municipis implicats en tota la Comunitat Valenciana, i que en el…, bé, en el 2010 es va quedar en 40 municipis per qüestions d'infraestructures que ara no vénen al cas, però…, això ens donava peu a agarrar el mateix plantejament de circuit, però no solament per a les arts escèniques, sinó per a totes les arts.
Un circuit, per això li diguem circuit cultural valencià, adscrit dintre dels projectes del que serà l'institut valencià de cultura, que treballe colze a colze amb els ajuntaments i que arribe a un compromís d'una programació específica i professional.

Per a fer un resum, el 2 de maig de 2016 -jo vaig entrar el 16 d'abril de 2016-, el 2 de maig de 2016 ens vam reunir a la ciutat d'Alzira les quaranta ciutats que més o menys mantenien eixe esperit de circuit teatral exclusivament i 16 ciutats que es van interessar de seguida pel projecte, si l'ampliàvem no solament a teatre i dansa, sinó també a música, a tots els estils de música i a l'audiovisual valencià.

Els ajuntaments tenen la possibilitat de comprometre's a una programació estable de deu espectacles professionals de teatre, dansa i circ, dels quals un mínim de set han de ser de companyies professionals valencianes, incloent-hi ahí també la dansa.
I a canvi d'eixa programació mínima, nosaltres ens comprometem a treballar amb ells i col·laborar amb un màxim de 15.
000 euros.

Si l'ajuntament és més xicotet o encara vol anar fent proves i anar captant públics i no s'atrevix a fer una programació tan extensa de deu espectacles, hi ha l'opció B de sis espectacles.
Aquests espectacles sis sí que han de ser de teatre i dansa exclusivament de companyies professionals valencianes.

Pel que fa a la música, es demana que siguen com a mínim, per a fer una mini temporada de música, cinc concerts professionals, que han de tindre, òbviament, un preu d'entrada.
Es pot fer aquella excepció que hi ha un determinat concert, o un determinat espectacle de teatre de carrer, que es fa al carrer, però la idea és que de la mateixa manera que en els teatres de les capitals de les nostres comarques, l'espectador sí que paga una entrada i l'entrada té un cost i té un valor i el ciutadà ho veu com a un valor, també que en les ciutats menudes hi haja eixe requisit mínim de pagar per la música, que moltes vegades s'havia perdut, possiblement perquè tenim moltes activitats, afortunadament, que fan les bandes de música i que no requerixen d'un cost excessiu i que no hi ha la tradició de fer-li pagar al ciutadà, a l'espectador.

Doncs en el projecte de circuit cultural, sí que tenim eixa intenció, tot i que siguen entrades mínimes, a partir de 3 euros en amunt, depén del volum del concert.
I hui per hui, sí que eixos cinc, sis concerts anuals han de ser de grups professionals valencians, grups professionals entenent aquells que els seus intèrprets estan donats d'alta en la Seguretat Social i que tenen una mínima estructura com a empresa, com a suport…, com a suport jurídic a la seua proposta artística, incloent qualsevol tipus de música, bé siga clàssica, tradicional, contemporània, amb o sense llengua.

Sí que en eixa matèria reunió del 2 de maig, que era la primera vegada des del 19 de desembre de 2009, en què ens reunien lliurement els programadors en una ciutat i podien participar i votar determinats acords, es va prendre l'acord que, com a mínim…, i allò va a ser un acord unànime, participant allí les 60 ciutats interessades, entre les quals també hi havia ciutats com Bunyol o Villena, que són castellanoparlants, doncs es va prendre l'acord unànime que, com a mínim, en eixos cinc concerts, un d'ells havia de ser en valencià, al marge que fóra jazz en valencià, o al marge que fóra qualsevol tipus de proposta musical.

M'he estés possiblement una miqueta massa pel que fa al capítol circuit, però hem d'entendre que és el que ens ajudarà a vertebrar la cultura en les nostres comarques.
Quan vam fer la proposta de…, quan vam presentar esta proposta en roda de premsa en Castelló, un dels compromisos a què ens vam comprometre és que…, a Castelló solament hi havia quatre ciutats adscrites al circuit, que eren Betxí, Benlloch, Vila-real i Borriana i que abans d'acabar-se el 2016 això ho anàvem a doblar, com a mínim.
A data de hui ja s'ha incorporat la UJI, la Universitat Jaume I, ja s'ha incorporat Benicàssim, ja s'ha incorporat Vinaròs, ja hem doblat eixa xifra.
I la idea és anar a més per tal de fer arribar la cultura a qualsevol ciutadà de la Comunitat Valenciana.

Ja sabeu que fins ara el gruix dels pressupostos en cultura anaven al que és l'àrea metropolitana de València i el cap i casal.
És cert que ací tenim el gruix de la població valenciana, però no tenim tota la població valenciana en la ciutat de València.
I per això la intenció és descentralitzar tota eixa proposta.
I el circuit ens ajuda a fer-ho i ens ajuda a multiplicar per tres la nostra inversió.
Dic multiplicar per tres perquè els estudis i els informes anuals que des del 1992 s'estaven fent per al circuit teatral valencià demostraven que el que era l'aportació de La Generalitat es multiplicava per tres en el moment de traure els informes anuals, perquè els ajuntaments també se van il·lusionant amb el projecte i van veient que els seus teatres s'omplin i que té una resposta positiva de públic i els seus ajuntaments van invertint cada vegada més en la mateixa línia en què va invertint l'administració.

Bé.
Com bé sabeu, jo estic ací gràcies al codi de bones pràctiques en la cultura valenciana, doncs el codi també tenia d'estar en el projecte de direcció de Culturarts o l'institut valencià de cultura.
I hauria de planar no solament en el que és traure el qui està provisionalment al davant d'eixa institució, sinó traure totes les altres…, totes les altres branques.

Estem ja a punt de traure… Si tot va bé, este divendres el ple del Consell de La Generalitat aprovarà la modificació del ROF, del reglament orgànic i funcional de Culturarts, per tal que de seguida es puguen aprovar els textos de les convocatòries i traure també a concurs el que són les direccions adjuntes d'arts escèniques, de música i cultura popular valenciana i de cinematografia i audiovisuals.

Eixe codi de bones pràctiques on el que se vol és fer participar la ciutadania i fer participar els especialistes en cadascuna de les branques artístiques com a expressió de dignitat democràtica i de convivència, farà que en qualsevol procés -ara, per exemple, hem parlat d'ajudes i subvenciones-…, doncs en qualsevol procés d'ajudes i subvencions, per exemple, les ajudes i subvencions no les designa l'administració al cent per cent, sinó que l'administració posa un 33% del tribunal o de la comissió de valoració, els experts en la matèria, que vénen de fora, fora del que és l'administració, del que és la pròpia professió, suposen un altre 33% i el que són gent del món de la cultura acostada òbviament a les arts concretes, però que no tinguen…, més societat civil, però amb implicació amb la corresponent art, serà l'altre 33%.

I això passarà en les comissions de valoració i de subvencions i passarà en les comissions de valoració de les propostes o dels candidats de qui vullga presentar-se a les direccions adjuntes de l'institut valencià de cultura.

Consells assessors.
Vaig encara per la C, però després hi ha alguna lletra que no té…, solament són 21 ítems.
És de veres que l'anterior consell assessor de Culturarts tenia poca efectivitat, perquè era una amalgama de moltes branques i cadascú sabia del seu, però ningú sabia de tot.

Aleshores, el que hem proposat, només tinguem els directors adjunts, és que cada especialitat tinga el seu consell assessor.
Un consell assessor que puga treballar colze a colze amb el director adjunt i un consell assessor de gestió que puga estar una miqueta al meu costat i avaluar la gestió que estem fent al llarg de l'any, perquè moltes d'aquestes coses les podem deixar escrites i no repensar-les fins a d'ací cinc anys, però el que hem de fer és, any rere any, veure quins ítems ja s'han aplicat i en quina percentatge s'han aplicat.
I si hi ha algun que no s'ha aplicat en la mesura que se volia, per què.

Creació de públics.
És fonamental la creació de públics.
La creació de públics també ocupa una part més que considerable en el projecte.
Tots sabem del moment en què ens trobem de deixadesa i de meninfotisme que diria Joan Fuster respecte de l'activitat cultural en general.

I creguem que hem de tornar a il·lusionar el ciutadà; hem de tornar que.
.
.
, vinga a les sales, que gaudisca, que s'ho passe bé, que es riga, que plore amb qualsevol de les propostes i que participe.
I en eixa creació de públics ja estem començant.
.
.
També és de veres que el fet d'arribar a mitjans d'any a un ens on ja està distribuït el pressupost, n'hi han accions que són difícils de fer, però una de les accions que creguem que és indispensable és la creació de públics per a tot tipus de música.
I ací, en connivència amb Bankia, hem arribat a un conveni perquè ens puguen pagar una acció o una escenografia i una acció escenicomusical, que depén d'allò que vulgues publicitar, tindrà un contingut musical o altre en directe, en places, en racons de les ciutats on s'estiguen fent eixes activitats i serà com un formatge musical promocional que anirà de dalt a baix del país també.

Pel que fa a exemples.
.
.
, no sé, de vegades, a voltes amb un exemple veus les coses més clares.
Però hem d'aprofitar-nos del màrqueting per a poder tocar la fibra sensible del ciutadà.
Un dels exemples era si al Teatre Principal de Castelló, per exemple, programàrem Un enemic del poble, d'Ibsen, atenent justament l'exemple d'ètica i de compliment que ens fa el doctor Stockmann en eixe espectacle, doncs, ¿per què no?
, quan ens dirigim a la ciutadania, ens dirigim a qualsevol dels ciutadans de Castelló, però els enviem una carta ex professo a tots els metges que hi ha a la ciutat de Castelló proposant-los aquest espectacle concret, ¿no?
Bé, una sèrie d'accions de promoció per tal de captar el ciutadà, captar-lo de vegades amb canya, amb canyeta; no amb xarxa massiva, però.
.
.
, però sí d'un a un, també.

L'equilibri territorial.
Bé, pense que açò coincidiu afortunadament tots els grups polítics.
Les polítiques culturals han de ser justes, simètriques i equilibrades, amb totes les discriminacions positives que calga i els condicionants que siguen necessaris, però equilibrades.

En eixe equilibri territorial tenim molt a fer, perquè ja he dit abans com els pressupostos estaven bolcats en un 70% en la ciutat de València i àrea metropolitana, i en un 30% en la resta del nostre territori valencià.
Doncs hem, com a mínim, començar a invertir els números i, sense perdre la qualitat d'allò que es programa, d'allò que es proposa, d'allò que es fa per a la ciutat de València, anar equilibrant eixa aportació nostra a la resta del territori.

Tot això té les seues dificultats.
Solament li'n diré una.
Actualment, el que és l'institut valencià de cultura compta amb trenta persones en la província de Castelló i una única persona en la província d'Alacant.
Òbviament, el desequilibri és brutal.
I en un moment en què Montoro no ens deixa crear places, i que tampoc tenim una disponibilitat econòmica com per a fer-ho, hem d'aprofitar-nos de les sinergies que puguem crear amb el Teatre Principal d'Alacant, amb la Universitat d'Alacant, que ja s'ha incorporat precisament al circuit cultural valencià -es va incorporar el 20 de setembre d'aquest mes-, per tal de tindre la mateixa incidència en les comarques d'Alacant que tenim en Castelló, tot i que allà sí que gaudim de més personal, amb els problemes que també puguen comportar, ¿no?

Escola.
Abans ho comentava, la importància que té l'escola en la captació de públics, però no per la captació de públics de portar els xiquets en borregadeta a les activitats culturals que proposem, sinó per la formació intrínseca que això suposa.

Jo crec que des de l'any 1992 en què es va acabar la campanya Â«El teatre a l'escolaÂ», molts ajuntaments pel seu compte havien mantingut eixa flama de fer activitats educatives sota el títol de la campanya Â«Anem al teatreÂ» i poca cosa més.
Perquè en cinema, en tan xulo com és el cinema i l'audiovisual per a la gent jove, i fins i tot fer-ho en versió original, subtitulada o no, s'ha deixat de costat i no s'ha aprofundit, per exemple, per a treballar pel plurilingüisme, ¿no?
, poder presentar als joves pel·lícules en anglés, subtitulades al valencià o al castellà, o sense subtítols.

Hem de retrobar-nos amb l'escola.
Sense anar més lluny, el 7 de juliol vam fer una primera trobada, Â«Edusiona'tÂ», amb 250 professors del que és primària, la vam fer en el Centre del Carme, amb la intenció de passar-los propostes pedagògiques, i nosaltres, amb les nostres produccions del ballet de La Generalitat o amb els professionals que després tenim dalt d'un escenari o fent qualsevol concert, anar a les escoles a ensenyar els nanos i les nanes a gaudir de les arts i, després, ¿per què no?
, intentar que eixos col·leges també vinguen a veure el resultat del procés final, que seria en els teatres, en els auditoris i en les filmoteques públiques.
Això ho vam començar també el 7 de juliol.

Exportació i internacionalització.
Home, el treball és un dels principals àmbits de la creativitat humana i, si aconseguim exportar els projectes artístics de les valencianes i dels valencians, contribuirem, per un costat, en el coneixement del nostre poble molt més enllà, però, també, contribuirem d'una manera decidida en l'economia del nostre país.
I el que ací s'està produint és visible i gaudible fora.
Solament li cal eixa xicoteta empenta que, de vegades, els sectors artístics necessiten per a fer-se visibles fora.

Sense anar més lluny, ahir, un espectacle valencià que es va estrenar a Tàrrega fa quinze dies, ahir el nomenaren el millor espectacle de tota una fira internacional de Tàrrega i és d'una companyia valenciana.

Sense anar més lluny, l'últim premi Max al millor espectacle infantil tingué set premis Max i era d'una altra companyia valenciana.

Eixos espectacles.
.
.
, o eixos concerts, eixos grups, eixe audiovisual valencià, que pel que fa al que és animació és molt potent, requerix del nostre suport i requerix que l'acompanyem a determinades fires i a determinats esdeveniments.

Ahir, sense anar més lluny, es presentava el festival de música The Open Stage Valencia Festival, on sis companyies valencianes van a tindre una exportació audiovisual a partir d'ahí.
I, bé, després, si de cas, vos contaré com en el cas de l'audiovisual la setmana que ve ens anem a Barcelona, a la Fira del Barcelona Games World, o com fa quinze dies estiguérem en Fira Tàrrega, justament portant cinc companyies valencianes i un stand amb un catàleg específic d'allò que es fea al País Valencià de teatre i dansa de carrer.

I a Mercartes, a la fira que es fa a Valladolid, que és una fira estatal, per primera vegada estarem com a Comunitat Valenciana amb un stand propi, de la mà dels sectors, amb la connivència de les associacions dels sectors, perquè des d'eixe puguen vendre i anar una miqueta més enllà que si anàrem soles, que possiblement no podrien pagar-se ni els metres quadrats que suposa eixe sòl en la fira de Valladolid.

Bé, les indústries culturals també són fonamentals.
I, amb açò, exportació, internacionalització o indústries culturals van unides i, fins i tot, la mateixa UNESCO és qui recomana protegir i desenvolupar aquestes indústries culturals en els països en vies de desenvolupament, perquè són un veritable creiximent, un veritable valor de creixement i de multiplicar els llocs de treball, a més del contingut que deixen en la pròpia ciutadania.
I això li ho puc explicar els meus fills, però vosaltres crec que no cal m'estenga massa en eixe valor.

Creguem que per a.
.
.
Bé, l'altre ítem és festa de la cultura.
Tot açò està en la web de Culturarts, però, bé, la festa de la cultura o esdeveniments singulars al voltant de la cultura, dis-li.
.
.
, premis al món de la música, premis a les arts escèniques, premis a l'audiovisual, fan visibles per a la resta de la nostra societat els valors, allò que està en la punta de l'iceberg d'una especificitat concreta i creguem.
.
.
, tant de bo la televisió vinguera prompte i això, òbviament, ens ajudaria molt, creguem que hem de potenciar eixa possibilitat d'aprofitar uns premis, crear uns premis de la música, sense desdir òbviament allò que ja està creat.
Els premis del col·lectiu Ovidi Montllor és fantàstic que continuen; els premis Euterpe, pel que fa la música clàssica, és fantàstic que continuen, però hem de donar una empenta a eixa promoció dels artífexs que tenim en la Comunitat Valenciana i que treballen en les diferents disciplines.
I això ho podem fer sota el paraigües d'una festa de la cultura on s'engloben totes les disciplines o ho podem fer aprofitant el 27 de març, dia mundial del teatre, doncs els premis de les arts escèniques de la Generalitat valenciana; el 29 d'abril, dia a la música valenciana, doncs aprofitar eixa data per a fer els premis de La Generalitat en totes les vessants artístiques.

El foment de la investigació i la creació.
Òbviament, no n'hi ha creiximent artístic si no hi ha investigació, si no hi ha creació.
I ha de tindre un tractament singular, perquè moltes activitats se poden apropar més a allò comercial i tenen la seua vida relativament més fàcil; tampoc és que la tinguen molt fàcil en el món de les arts, però hi han coses que sí que són exitoses i que atrauen públic i que van pel seu camí bastant bé.
Però altres necessiten d'un recolzament singular pel que fa a la investigació i la creació.

La formació i reciclatge.
Ahí pensem que l'institut valencià de cultura ha de treballar en dos línies: una, cap a fora -cursos, tallers específics, tallers concrets-, amb col·laboració amb centres d'ensenyament artístics superiors, dirigits als professionals en qualsevol de les branques -la formació i el reciclatge és fonamental- i, altra, cap a dins, que serien cursos de formació per al personal que està en la gestió.
I quan parle del personal que està en la gestió, no solament em referisc als que treballen en l'institut valencià de cultura, sinó a tots els qui treballen en connivència amb l'institut valencià de cultura.
És a dir, si hi han 60 municipis adscrits al circuit cultural, doncs eixos gestors culturals d'eixos 60 municipis, si se'n aprofiten d'aquests cursos i d'aquesta formació i d'aquest reciclatge, faran en la seua ciutat el que nosaltres volem fer per tot l'àmbit geogràfic.
Ens ajudaran a implementar estratègies de comunicació, ens ajudaran a implementar estratègies de suport a la professió valenciana i ens ajudaran a anar una miqueta més lluny.
Doncs el que volem és no tancar-nos, sinó obrir aquests cursos i tallers de formació i reciclatge, siguen tant per als treballadors que estan com a aquells que depenen d'altres administracions, però que, al remat, poden aprofitar-se.

Mapa o atles de la cultura.
És necessari un mapa o atles de la cultura per saber què tenim este moment i fins on volem arribar.
Què tenim no solament pel que fa a espais, sinó també pel que fa a empreses, pel que a professionals, pel que fa a grups.

Model gestió -ja vaig per l'ema, ¿eh?
-, model de gestió i d'avaluació, el que diguem l'EFQM d'excel·lència.
Açò ve molt arrelat en el que abans vos comentava del consell assessor de gestió, per tal de fer una avaluació constant de quins són els processos, de quines són les necessitats i de quins són els ítems que hem anat aconseguint i si han donat el.
.
.
seu trellat del que esperàvem, ¿no?
Ací, la Fundació Europea per a la Gestió de la Qualitat, o European Foundation for Quality Management, és la qui a nivell europeu està marcant com uns ítems mínims que són realment mesurables.
No és allò de bufar en caldo gelat i no saber què estàs avaluant.

Participació ciutadana.
Òbviament, ja ho hem parlant des del principi.
Tot el que fem des de l'institut valencià de cultura ho hem de fer per al públic, però també amb el públic.
No solament fer-los propostes que no sabem si els interessen, si no els interessen.
Volem que hi haja una reciprocitat en la comunicació, volem que la ciutadania s'implique.
Allò de Â«Fes culturaÂ», que és el Pla estratègic 2016-2020, que ha plantejat la conselleria de cultura, és justament açò també, no?
, que la participació ciutadana siga possible en el món de les arts.

Un altre dels temes que proposava és el dels relats.
Moltes vegades fem activitats que estan aïllades i que queden soltes i que sí que, bé, poden tindre un cert interés com un concert singular, en el qual vas i t'ho passes bé o com un espectacle en què vas i t'ho passes bé, però hauríem d'aprofitar-nos dels nostres propis relats per a posar-los en valor.
El relat del segle d'or valencià, si no reflexionem sobre el segle d'or valencià nosaltres, qui va a reflexionar sobre el segle d'or valencià?

El treball de la societat civil en la postguerra.
Doncs què es tracta?
De fer una pel·lícula?
No, es tractaria d'intentar abraçar sota un mateix concepte en determinades èpoques de l'any o en determinats moments que les diferents disciplines estiguen en un mateix context, en un mateix relat, i que si arribem a poder muntar un Tirant lo Blanch com deu mana en arts escèniques, doncs en eixe moment en l'auditori de Castelló o en el teatre Arniches mentre se van fent els intercanvis entre els diferents espais, doncs poden estar els poemes d'Ausiàs March, de Jordi de Sant Jordi, recitats o cantats per uns o per altres.
És a dir, unir sota un mateix tema les diferents disciplines amb contingut que és pròxim i que ens és necessari reflexionar sobre ell.

La transversalitat.
Clar, la societat del coneixement no és possible si no hi ha transversalitat entre les arts, també entre les disciplines que no siguen artístiques.
I en l'institut valencià de cultura la primera transversalitat hauria de nàixer per les pròpies direccions adjuntes que van a crear-se i que treballen en conjunt, que no treballen com treballaven abans com a capelletes de l'Institut Valencià de la Música, allò que desdiguera una miqueta de música perquè fa frontera, fa un llindar amb les arts escèniques, doncs li ho passava al de teatre, i el de teatre com que vegera que hi havia una projecció audiovisual i li ho elevava al de filmoteca i no volia saber-se'n de res.
La transversalitat en les arts com en la vida és fonamental.

I, per últim, acabant en la ve, el valencià, el valencià com a llengua que ens identifica i no en l'exclusivitat de programar-ho tot en valencià, però si no som nosaltres els que produïm determinats formats audiovisuals, o escènics o musicals en valencià, no hi haurà qui els produïsca.
Aleshores, necessitem d'un recolzament singular.
I no és que en açò les propostes de l'institut valencià de cultura estiguen constretes al valencià, ja ens agradaria.
I a poc a poc espere en una altra ocasió poder vindre ací i dir-ho.
Tindre també, per què no, un Shakespeare en anglés en el Teatre Arniches, d'Alacant, en el Teatre Principal de Castelló o en el Teatre Rialto, d'ací, de València.
Ahí serà quan haurem assolit una normalitat en la nostra llengua.

Pel que fa a eixos 21 ítems i pel que fa a unitats artístiques, òbviament no estem en moments de construir nous espais ni de fer noves intencions en obres majestuoses.
Hem d'aprofitar les que tenim.
Per això una de les coses que proposàvem era la creació del teatre del poble valencià.
El teatre del poble valencià entés com a projecte no d'edifici, com seria, no sé, el Teatro Español en Madrid, o el Teatre Nacional de Catalunya en Barcelona, no com a un edifici majestuós i caríssim, sinó com a projecte sota el qual programar espectacles d'autors contemporanis valencians, preferentment vius, i quan dic Â«contemporanis i valenciansÂ», al marge que estiguen en valencià o en castellà.

I el repertori universal de les arts escèniques, aquest sí, solament en valencià, perquè en castellà sí que fan altres institucions i també empreses a les quals els va molt bé fer el repertori universal en castellà.

Perquè no siga tot teoria vos diré i vos convide a les dos primeres produccions que tindrà el teatre del poble valencià.
La primera és d'una alacantina, li diuen Lola Blasco, el text es diu La armonía del silencio, ja estem assajant-lo en Alacant, amb intèrprets d'Alacant.
S'estrena en la Mostra d'Autors Contemporanis d'Alacant i després fa un cap de setmana en el Teatre Arniches d'Alacant, ve al Teatre Rialto de València i va al gener al Teatre Principal de Castelló, i a altres ciutats del circuit que quan el vegen esperem que els abellisca contractar-lo pel contingut que té.
Es parla justament d'Alacant i el final de la Guerra Civil Espanyola.

I l'altra producció, amb el segell del teatre del poble valencià, està finançada entre l'institut valencià de cultura i la Diputació de València, i es diu Happy end, és un musical de Bertolt Brecht, és a dir, un musical per a passar-ho bé, però amb contingut molt crític, molt càustic, per anar entonant les cançons de Kurt Weill; però a part d'entonant les cançons de Kurt Weill també pensant en el missatge, i de com estàvem i de com estem segons Bertolt Brecht.
Aquest sí que és en valencià i s'estrenarà al Teatre Principal de València.
Després anirà al Teatre Principal de Castelló i al Teatre Principal de Palma de Mallorca, perquè compartim llengua i també compartim eixa intenció de fer produccions singulars que puguen anar més enllà del nostre territori.

I bé, el projecte és una miqueta més extens pel que fa a personal, pel que fa a pressupostos, pel que fa a despeses, infraestructures, algunes de les quals estaven caient, i que hem anat esmenant en la mesura del que s'ha pogut i que òbviament requeriran d'una inversió que jo crec que l'administració no contava amb alguna d'eixes mancances del manteniment de les infraestructures i que haurem de mamprendre-la tal qual estem fent en este moment.

Però, bé, al remat el projecte fonamentalment seria aquest, amb els seus 21 eixos transversals, que espere que us apassionen a vosaltres com m'apassionen a mi.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara és el torn dels grups parlamentaris.

Té la paraula per huit minuts el diputat Alberto García, del Grup Ciudadanos.

El senyor García Salvador:

Bon dia, senyor Guarinos, i benvingut aquí, a Les Corts.
És un plaer conéixer-lo.

Vosté ha estat parlant i feia referència contínuament a l'institut valencià de cultura, que diu vosté que és projecte més o menys pròxim.
I entenc jo que vosté ha de fer, finiquitar Culturarts.
Li dic això perquè molta gent del món de la cultura, per exemple, Manuel Molins, el dramaturg Ferran Gadea, un actor, Ximo Solano, president de l'Associació d'Actors i Actrius del País Valencià, Pinillos, sí, eixe, bé, és paisà meu, és de Benicarló, està prop, Juan Pinillos, de la dansa, o Toni Benavent, estos, en un article que era bastant suggeridor, que dia Â«Culturarts, el rompecabezas de MarzàÂ», parlaven que a d'ells no els semblava bé tal com estava plantejat.
De fet, vosté en unes declaracions diu que la pròpia estructura del conglomerat és una de les seues debilitats.
Jo l'he sentit parlar molt voltes.
.
.
, he sentit l'institut valencià de cultura i jo entenc que vosté Culturarts tal com està plantejat ara el donarà ja per finiquitat o té plantejat alguns canvis.

Repassant el que vosté ha anat exposant, hi ha coses que me semblen bé, unir sinergies entre teatres o produccions culturals similars.
Parla vosté del Museu de Belles Arts de Castelló, en el Museu de Belles Arts de València o l'IVAM, el d'art contemporani, tot això, sí, té una lògica.
Parla vosté d'augmentar les subvencions.
Ens felicitem també que hi ha cultura en valencià, en la nostra llengua.

En el tema de subvencions sí que he de dir que sense dubte el que s'ha emportat la palma fins ara ha sigut el nostre amic Raimon.
Abans que m'ho diga vosté, jo no tinc prejudicis, jo vaig estar en l'actuació de Raimon a Morella, vaig anar a vore'l i li dic que vaig disfrutar.
(Veus) Sí.
No, jo vaig anar, jo vaig anar i li dic que.
.
.
, li he de dir que vaig disfrutar perquè no hem puguen acusar després de tindre perjudicis, no en tenim cap.

Però sí que és veritat que sembla com que cada govern o cada nou govern entra un nou rei i cada règim té els seus actors favorits, (inintel·ligible) .
.
.
favorits, passava a la millor amb Julio Iglesias, pot passar amb Raimon, i ja li dic, no tinc res contra esta persona.
Jo vaig estar.
Però sí que se va emportar els 300.
000 euros i va haver-hi molta gent, seguidors de Raimon de sempre, que tampoc entenien això, que se subvencionaren eixes quantitats a un cantant en este cas.
En un moment de recursos exigus i que s'ha de mirar bé, s'ha de racionalitzar bé, jo la veritat que en Ciutadans tampoc entenem això.
Però ni això ara ni en èpoques passades, no?
S'ha de racionalitzar el gasto i intentar ajudar el major nombre de gent possible.

El tema de descentralitzar, que també mos felicitem.
Se parla molt que se farà tot en Alacant, en Castelló, en València.
Després parlarem del tema de la vertebració.
És molt important.
D'on vinc jo, una comarca menuda, que també desitgem que la cultura arribe.
Tenim el nostre teatre menut, però volem que la música, la dansa en la mesura del possible que també arribe.
Sé que n'hi ha, se feia algun tipus de subvencions, se pagava un poc del caixet de la gent que anava, bé, els ajuntaments col·laboraven en la mesura del possible.
Sí que m'agradaria que vosté me diguera, en eixes zones menudetes, que no són ni Castelló, ni València ni Alacant, què va a passar i si anem a poder participar de la cultura.

Com he dit, sentint-lo a vosté jo donaria per finiquitat el tema de Culturarts tal com està ara, no?

En el tema de les subdireccions, això implicarà acabar amb elles?
Perquè esta gent que li comentava, Pinillos, Ximo Solano i tal, el que plantegen és més autonomia.
No sé si voldrien tornar al sistema d'una direcció general com abans, un tema que en algunes declaracions que he vist d'alguns responsables polítics està complicat pel tema del gasto, perquè no se puguen crear direccions generals.
.
.
Ara els subdirectors generals tinc entés que són funcionaris, no?
, els que estan al cap (inintel·ligible) .
.
.
Aleshores, seria posar una direcció general amb gasto i el que seria, no, és que ho van fer aixina quan se va decidir fer totes les direccions generals en Culturarts per eliminar gastos per unir sinergies, per posar el tema del màrqueting, el tema jurídic, unir-ho i fer un estalvi.
És una decisió que va prendre el Partit Popular.
Vosté, pel que entenc, vol canviar, però no me queda clar si vol canviar en el sentit del que li està proposant la gent de la cultura i dir, direccions generals, independents, autònomes i amb el seu pressupost, la seua creació, els seus espais per actuar o com ho pensa fer.
La veritat, no ho sé.

I, en fi, com va a acreditar vosté que La Generalitat, com va acreditar que se puga dotar d'independència jurídica a totes estes entitats noves que van a aparéixer ara?

Ací hi ha una.
.
.
, en el tema de les subvencions, ja dic, me sembla bé que se subvencione el món de la cultura, com no, però el que sí és cert, i a tenor del que estic veient jo aquí en alguns articles, el tema de les ordres, en el retard de les ordres, hi ha un clamor en el món de la cultura que els supose per a ells molts problemes.
Ells se comparen, per exemple, com el País Basc ja saben els diners que van a tindre fins a 2017, i ací diuen Â«les empreses denuncien el bloqueig de la producció a causa de la demora fins a desembre de la resolució de les subvencionsÂ».
Parlen de Â«golpe de gracia a las empresas valencianas, hay aumento del retraso de la deuda de Culturarts, ahora el instituto valenciano de cultura convoca para las artes escénicasÂ».
És a dir, se parla de tir de gràcia, se parla de l'excessiva burocràcia de l'administració, en fi, ¿com va vosté a poder donar-li solució a esta qüestió?
, perquè en el retard de les ordres no només estem en el món de la cultura, passa en el món de la cultura, però també en temes de política social ha sigut un vertader desastre el tema de les ordres.

Jo li volia comentar també el tema del pressupost.
Perquè en el tema del pressupost, imagino que vosté quan va entrar se va trobar que hi havia un crèdit de 2 milions d'euros, al voltant de 2 milions d'euros, que Castelló Cultural crec que tenia una entitat bancària, crec que vosté no ho sabia, no?
, i se va trobar amb això i que han hagut de fer front i després esperaven poder fer front en el FLA.

Després les retallades també que va imposar Montoro al nostre pressupost.
Volia saber tot això com afectarà la labor de Culturarts.
Perquè tot això crec que vostés després ho van haver de retraure del tema de l'apartat del capítol dedicat a programació.
Vosté tenia ahí ficats 8 milions d'euros.
Aleshores això baixava 5 milions d'euros.
En fi, com va a perjudicar, no?

En el tema de vertebrar, li comentava, ¿com se va a diversificar la programació i que arribe no només als grans nuclis urbans, sinó a bona part de la nostra comunitat?
Aprofitar les infraestructures.
¿Com se va a incentivar el teatre, la dansa, la música, l'audiovisual?
Com anem mosatros a poder disfrutar de tot això, dic no només en la metròpoli i la seua zona, sinó també a tot el territori de la comunitat?

I finalment, jo li volia preguntar: ara, exactament les subdireccions generals són la de música, és la de teatre i dansa, és la de l'audiovisual, és l'Ivacor.
I després, Castelló, tot el que és l'espai públic ja no és, no?
És una subdivisió de gestió, se diu ara.
És eixa, no?
O siga, això de Castelló desapareix.
(Veus)

I en el tema de l'Ivacor, mosatros venim d'una zona on hi ha pintura rupestre i on tenim molt de troballes paleontològiques, vaig tindre el gust d'anar a Penyeta Roja i allò està sota mínims, però sota mínims és sota mínims.
N'hi ha una única xica treballant el tema de restauració de troballes paleontològiques, i una única xica que està treballant el metall.
Però tot el metall de la Comunitat Valenciana li va a ella, a aquella pobra xica.

Bé, que mos explique a vore quina espenta li va a donar a tot açò, perquè encara que el meu amic Nadal a la pintura rupestre no li done molta rellevància, mosatros sí que li la donem.
Aleshores, per a mosaltros això és molt important, perquè estos pobles amb pocs recursos i poques oportunitats, tindre el patrimoni, per exemple, de la pintura rupestre en condicions, això fa que vinga turisme i això fa que vinga economia als nostres pobles.
Ja dic, les oportunitats són escasses.
Ja en més temps vosté m'aclarirà tot això.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el temps del diputat Josep Nadal, del Grup Parlamentari Compromís, per un temps màxim de huit minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Gràcies, senyora presidenta.

Moltes gràcies, Abel, per haver vingut.
Benvingut a aquesta que és ta casa.
Ha segut una exposició molt interessant, tant el teu projecte, i esperem que des de Compromís anem a donar tot el nostre suport per a tirar este projecte, que d'alguna manera mos has exposat, per a tirar avant.

Primer que res, remarcar alguna de les coses que m'han semblat més interessants, com és el tema de la descentralització del circuit cultural valencià.
En este cas, havies parlat del circuit cultural de teatres i de música.
No sé si també s'anava a parlar d'altres coses en el tema del circuit cultural.
(Veus) Ah, en audiovisuals, molt bé.

M'ha semblat també prou interessant quan has parlat de formació, tant dels gestors culturals com dels treballadors de Culturarts, com dels gestors culturals que puguen haver, per exemple, en els diferents ajuntaments.
I que de vegades, quan trobes algun gestor cultural que realment està format i coneix bé la seua faena i coneix bé, diguem-ne, el marc legal, etcètera en què es mou, la veritat és que dóna gust treballar i s'avança moltíssim.
I els resultats són realment molt millors cada volta que es vol fer qualsevol cosa.

En este sentit, després parlarem una mica d'això, però sí que volia saber quin ambient t'has trobat dins de Culturarts.
Perquè, clar, després de vint anys de règim del Partit Popular, n'hi ha una manera de treballar i una manera de fer les coses que evidentment, quan es vol canviar, costa i evidentment d'este canvi s'ha de fer partícips també els treballadors.

Quan has parlat del tema del teatre del poble valencià, has dit que el teatre del poble valencià no estàvem parlant d'edificis, sinó que estàvem parlant de companyies, de circuits.
És un poc el que m'ha semblat sentir.

Parlant d'açò em ve al cap si n'hi ha un pla específic per a recuperar o per a entrar dins d'este tipus de circuits, d'alguna manera l'overbooking de vegades que hem tingut d'espais en estos últims anys, sobretot tant a nivell de Generalitat.
D'espais per a la cultura que moltes voltes no s'han omplit.
I com es pensa entrar dins d'açò, dins de la nova planificació de Culturarts.

Després, també em sembla molt interessant allò d'acompanyar les nostres companyies, els nostres grups cap a la internacionalització i cap a la professionalització.
Jo veig que n'hi ha una part important de la música valenciana que ha anat creixent estos últims anys, sense suport institucional, i que es troba en un punt important, en què s'està professionalitzant a marxes forçades.

I que això pot portar una sèrie també de desequilibris a molts nivells.
I que és important que d'alguna manera des de les administracions públiques s'acompanye aquesta professionalització i aquesta internacionalització.

Has parlat de la Fira Teatre de Tàrrega.
També veig important ahí al costat el Mercat de Música Viva de Vic.
I este tipus també de demostrar una mica el que s'està fent, el que estan fent les nostres companyies i els nostres grups, i per a poder llançar-ho a l'exterior.

Dit això, hi ha algunes coses més que em semblen molt bé, volia fer un parell de preguntes, algunes coses que no has dit i que em semblaria realment interessant tocar-les.
Has parlat molt poc de cultura popular.
Em sembla que n'hi ha una subdirecció.
.
.
(Veus) Val, doncs sí que en eixe sentit és interessant com penseu desenvolupar els eixos de la cultura popular.

I després n'hi ha una altra cosa també que crec que és molt interessant, i no sé si a la millor.
.
.
Perquè no s'ha dit res en este sentit.
És el tema de la literatura, dels escriptors, tant en valencià, com en altres llengües.
Sobretot la literatura en valencià, que no ha tingut durant estos vint anys també.
.
.
, ha tingut l'esquena de les institucions majoritàriament.

I que n'hi ha una certa idea també dels escriptors valencians d'anar recuperant el temps perdut d'estos anys i que n'hi ha un deute de les institucions amb la literatura i que això d'alguna manera hauria d'anar més enllà.
Jo supose que tot açò va unit també amb el foment de la lectura, etcètera, etcètera, però m'agradaria que explicara un poc.
.
.
, i evidentment unit també en el camp de l'educació.
Però m'agradaria que explicara un poc què es pensa fer en este sentit.

Després, n'hi han un parell de coses que has dit i que em semblen molt interessants, i per anar un poc més enllà, que és el tema dels relats, quan has parlat del segle d'or, etcètera.
Més que res perquè d'alguna manera la relació que ha de tindre la cultura amb altres sectors, com puga ser el turisme o com puga ser la televisió.
Em ve al cap com a nivell turístic o.
.
.
, d'alguna manera la utilització que es va fer de la figura de Gaudí en Barcelona, i com pot ser un potencial turístic també per a les nostres terres molt important.

Per exemple, les figures dels Borja, etcètera.
Quines sinèrgies es poden ajuntar des del turisme i des de la cultura per a tirar endavant estos relats que realment parlen de tota una societat i que poden fer que tota una societat puga arribar a ser atractiva.

Supose que també ho tindreu pensat a nivell cultural quina sèrie de convenis o quina sèrie d'accions conjuntes es faran en la nova RTVV, quan tinguem una televisió i una ràdio públiques de nou.
Evidentment tindran un eix central en la recuperació i en la pujada cultural del nostre poble.

Per últim, i ja entrant un poc més en batalla, preguntar-vos.
.
.
Si abans t'he preguntat com havies trobat Culturarts pel que feia al tema dels treballadors, parlar una mica més a nivell concret de la situació que has trobat en Castelló Cultural.
El tema dels deutes, dels pufos.
També s'ha parlat de recomanats que n'hi havien sobretot en esta institució.

I tant en Castelló Cultural com a nivell general, quina és la situació de deute que es porta i quina és la situació econòmica, i com fer front a tot això.

I res més, simplement dir al company de Ciudadanos que s'agarre les coses en una miqueta més d'humor quan parle jo.
Quan parle de pintures rupestres.
.
.
(Veus) Aixina, i continuant en el tema de l'humor, també entenc que vostés, com són un partit aixina prou antigós en les seues concepcions, li agraden tant les pintures rupestres.
(Veus)

La senyora presidenta:

Bé, recordar-los a les senyories que ens hem de cenyir al debat que ens porta hui en qüestió, que no són les pintures rupestres (rient i veus), ni els règims ni estes coses.
Aleshores, parlarem hui del programa Culturarts.

És ara el temps del Grup Parlamentari Podemos.
La diputada Llum Quiñonero té un temps de quatre minuts.

La senyora Quiñonero Hernández:

Gràcies.

Bon dia, senyor Guarinos.
Bienvenido.

Bueno, yo sé que usted es en realidad, por lo menos desde el punto de la institución, un recién llegado y le corresponde una gran responsabilidad en situaciones extremadamente difíciles.
En ese sentido, le acompaño en el sentimiento y le acompaño también en la preocupación por la responsabilidad.

De los temas que usted ha mencionado, el punto que ha desarrollado poco, pero que me parece muy interesante, es el de los relatos.
En realidad, me parece que es el tema principal y el tema que tendría que enmarcar la política cultural, no solo la política cultural de este nuevo gobierno, sino en realidad una política cultural que entendiera la cultura más allá de las instituciones culturales, o más allá de las programaciones o de los circuitos que se plantearan.

Es poner los relatos por delante y convertir entonces las políticas o la institución al servicio de esos relatos, en realidad al servicio de la propia historia, de la lengua, de la ciudadanía.

Si hay algo que desde nuestro punto de vista habría que poner en orden es, en realidad, recuperar la independencia y la autonomía de las instituciones culturales que deberían estar más bien encaminadas a ayudar, a promocionar, a dar un empujón y poner en su lugar a estas empresas, asociaciones que en realidad trabajan en la cultura.

Y lo digo también desde la perspectiva de que creo que en la política esto que estamos haciendo es también cultura y tenemos que ser ejemplo en ese sentido de lo que hacemos, para crear así ese relato, ese contexto.

Hay muchos asuntos, hay mucho descontento en el mundo de la cultura, en todos los terrenos.
Y ese descontento no sé si se va a poder aminorar.
Creo que usted ha hablado de alternativas concretas, de medidas que se han tomado, y de asuntos que tienen también un vuelo mayor.
Del circuito, por ejemplo, en realidad este país tiene 542 municipios.
Entiendo que llegar apenas a 60, si se llegan, es ya un gran paso, pero el territorio, cuando se habla de territorio se habla también más allá de las ciudades.

Estamos hablando de este institut valencià de cultura, Culturarts parece que es el pasado.
Ahora hablaremos de cómo se prevé ese cambio, y qué significa.
Porque desde el punto de la independencia y de la autonomía no van a tenerlo, van a seguir como están.
Creo que necesitamos también algunas cosas concretas.
La creación de públicos.
Me gustaría que desarrollara este acuerdo con Bankia, en qué consiste, y de qué manera eso se podría repetir, se podría mejorar.

La creación de públicos, el desarrollo de los públicos que ya existen.
Esta transversalidad y este acuerdo en realidad con lo que ya existe, como la Federación de Asociaciones Musicales, que están ya, ya es una red creada, un circuito de formación, de intérpretes, de creadores.
Bueno, rentabilizar lo que tenemos.

Desde el punto de vista de la escuela, cómo prevenir, la previsión de formar esos públicos, quería saber un poquito más de esta iniciativa de los 250 profesores y profesoras.
¿Son de todo el territorio?
¿Quiénes son?
¿Se va a repetir?
¿Cómo fue esa reunión?

Creo que hay cosas de las que no se ha hablado, y me gustaría saber.
De la danza, de los presupuestos, de los grandes eventos, la ópera, cuál es el porcentaje de las inversiones en un momento en el que hay tan pocos recursos.

Y luego, la restauración.
Cero sobre restauración.
Lo que comentaba mi compañero de Ciudadanos, pero va más allá del arte rupestre.
Todo nuestro patrimonio cultural, en qué situación está.
En Alicante hay solo una persona de Cultu… Bueno, ahora sería del institut valencià de cultura.
Por eso me parecen muchos recursos.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn del Grup Parlamentari Socialista.
Té la paraula el diputat Fernando González Delgado per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor González Delgado:

Gracias, señoría, en nombre de la señoría González.

Bueno, señor Guarinos, me ha encantado su discurso.
Pero no crea que lo digo haciéndole la pelota desde un grupo que apoya al gobierno.
Al contrario, me hubiera resultado más cómodo ser en este caso un diputado de la oposición y poderle plantear algún problema más.
Pero resulta que su discurso coincide casualmente con la visión global que tengo del proyecto cultural que necesitamos.

De manera que pocos reparos, al contrario, felicitaciones por ese proyecto.
Pero de lo que desconfío es que el proyecto, por ambicioso, pueda ser verdaderamente cumplido, porque no le encuentro defectos al proyecto.
Además, a mí es como me importan menos -quizá porque vengo más del mundo de la cultura que del de la política.
En la política soy un recién ingresado, un neófito y estoy de paso-, pues me interesan menos los organigramas, las subvenciones… Por lo tanto, me preocupa menos que se llame Culturarts o institut valencià de cultura.

Pero algún prejuicio había, detectaba yo, antes de venir aquí, sobre la denominación de Culturarts y su constitución.
Y la verdad es que conocía las instituciones anteriores de arte dramático y tal y me parecía que funcionaban bien.
En cualquier caso, no se trata ahora de hacer un balance cultural y me parece buena la iniciativa del institut valencià de cultura.
Incluso no importándome mucho los organigramas, me parece que este organigrama es un organigrama razonable.

Pero, como tengo poco tiempo y además no voy a entrar en detalles de su discurso que ya ha sido claramente explicado -ha hablado del conglomerado extensivo que constituía Culturarts-, lo que me preocupa a mí ahora es, más que los protagonistas de la cultura, el público consumidor de cultura.
Es decir, tenemos una sociedad alfabetizada pero no culturizada.
Y, por lo tanto, lo que tenemos es que tener una sensibilidad especial con el consumidor de cultura y no ser tan narcisos los protagonistas de la cultura -entre los que mi incluyo como un trabajador de la cultura cuando lo he sido- sino tener en cuenta la ciudadanía qué espera de nosotros, plataformas también de reflexión.

Porque, bien está el espectáculo, bien está la fiesta, bien está la melodía y la emoción, pero estamos en una sociedad en la que se piensa poco y mal y necesita plataformas de reflexión.
Y hay que tener cuidado con una cosa: con que aquello que es pura diversión es muy popular y muy cercano y muy divertido tiene que imponerse a lo que se puede tener por elitista, que es el mundo del pensamiento.
La filosofía está desapareciendo de las aulas, pero el mundo del pensamiento está desapareciendo del mundo cultural porque los pensadores, porque la gente que reflexiona, pues no son asalariados de la cultura ni pertenecen a las industrias culturales.
Esto dicho con todos los respetos a los trabajadores y asalariados de la cultura y a las industrias culturales.

Pero, cuidado con la necesidad de constituir verdaderamente plataformas de reflexión que, a lo mejor, no son ya las conferencias de las ocho de la tarde en centros culturales determinados, pero que pueden ser otras formas de reflexión, además, que unan a la escuela con la sociedad.
Yo creo que las bibliotecas no se deben multiplicar, que padres e hijos deben ir a las mismas bibliotecas, que las actividades culturales de los pueblos deben ser actividades culturales compartidas por padres o hijos, dentro o fuera de la escuela, llevando la escuela al pueblo y el pueblo a la escuela y que eso es importantísimo.
Porque la descentralización cultural y la atención a las ciudades, a los pueblos importantes de nuestra comunidad es importantísima como elemento de vertebración y como elemento de, no digo ya sólo de educación, sino de sensibilidad emocional y cultural.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el temps del Grup Parlamentari Popular.
El diputat Miguel Ángel Mulet té quatre minuts.

El senyor Mulet Taló:

Bé, gràcies senyora presidenta.

Senyor Guarinos, vull començar donant-li les gràcies per la seua presència a Les Corts i per haver fet públic el seu projecte de gestió, encara que li he de dir que és difícil de trobar.
Tal vegada no sóc un expert en informàtica però no és fàcil de trobar.
Si no toque tots els temes no és per manca d'interés sinó perquè jo tinc quatre minuts i vosté ha tingut una hora.
És comprensible.

Una puntualització, vosté ha insistit molt -i ho ha fet en més de sis vegades- en el tema de la seua designació, manual de bones pràctiques, transparències.
Perfil tècnic, no polític.
Però, i això vindrà després reforçat en les meues preguntes, vol dir això que no seguirà els criteris polítics en els quals el govern actual s'ha compromés en la societat?

I seguim i entrem puntualitzant.
Una de les característiques del seu projecte és que deixa moltes de les acciones proposades pendents del pressupost o, el que ens crida més l'atenció, de la possible capacitat per desenvolupar-los.
Ens agradaria que ens puntualitzara exactament què entén vosté com a possible capacitat per a desenvolupar les seues propostes i quina és en aquest moment la possibilitat pressupostària.
Jo he estat escotant amb molt d'interés tota la oferta que vosté està plantejant i dubte molt -jo he estat molt anys vinculat a la cultura- dubte molt que en els diners que té pugue fer-ho tot.
Però bé, ens ho pot explicar.

Entenc -i torne al que havia dit abans- que el seu projecte ha d'estar en la línia que s'ha marcat el govern.
I dic això de les bones pràctiques i això de la no política perquè entenem que n'hi ha un compromís del pacte del botànic amb el poble i que s'ha d'atendre, ens agrade més o ens agrade menys.
No obstant, també li he de dir que, per a no ser polític, ha aprés prompte la lliçó i ens ha parlat ja del senyor Montoro.
El que no ens ha dit és com s'han pogut pagar els quaranta-sis milions de MotoGP o els tres-cents mil per a Raimon.
I li recorde, Albert, que nosaltres, a més de contractar Julio Iglesias també contractaven el Raimon, el Llach, el Pep Botifarra i fins i tot el mateix senyor Nadal.
(Veus)

I seguim.
I seguim.
Com és la proposta oberta a les aportacions a la ciutadania?
O, dit d'una altra manera, com canalitzarà vosté la participació ciutadana en el disseny de les seues propostes i accions culturals?
I, en la mateixa línia, ens agradaria que ens indiqués a qui considera com els principals actors de les xarxes culturals i patrimonials?
Vosté ha parlat que, en eixa línia de les bones pràctiques, els comitès de selecció, tant de personal com de produccions, estaran composats en un 33% dels tècnics propis, en un 33% d'experts i en un 33% de representants del món de la cultura.
Qui buscarà a eixe 33% dels experts i qui buscarà a eixe 33% del món de la cultura?
Disculpe la lleugeresa però és que m'agradaria dir-ho tot i no arribe.

Com pensa garantir la llibertat de creació així com la igualtat d'oportunitats per a accedir als recursos i contractacions culturals?
Seria important que ens digués com s'aplicarà la fórmula de contractació pública que done opcions a tot tipus de propostes per a un mateix fi.
Com pensa plantejar la ruptura amb el tradicional concepte espectador-consumidor?
Açò és un concepte que el senyor Marzà defensa puntualment.

O, quin tracte considera.
.
.
Bé, ens ha parlat de contractar a professionals de la música, quin tracte concret considera o pensa donar Culturarts a les empreses privades que es dediquen a desenvolupar activitat cultural?
Ajudes o contractació?
Seguint o entrant en l'equilibri territorial, la vertebració de les tres províncies, que tots hem defensat permanentment, però m'agradaria que ho puntualitzara més i que ens parlara de qüestions concretes.
Parlant d'espais culturals, assumirà Culturarts la proposta de la Diputació Provincial de València sobre el Muvim i el Principal?
Amb la seua nova proposta, quins espais culturals romandran en la gestió i programació de Culturarts tant a Alacant com a Castelló?

I se m'ha acabat el temps.
Als quatre minuts següents seguiré fent-li preguntes.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Mulet.

És ara el torn del senyor Abel Guarinos.
Té temps il·limitat per a contestar les preguntes plantejades.
(Veus) Després torneu a parlar.
(Se sent el senyor Mulet que diu: Â«I tornarà una altra vegada a tindre temps.
.
.
Â») (Veus)

El senyor director general de Culturarts:

De tota manera, a banda del temps il·limitat que ara.
.
.
, que tampoc el gastaré en excés per no demorar massa, me teniu qualsevol de vosaltres el temps il·limitat que siga demà, despús-demà, en qualsevol moment.
Si he dit al començament gràcies per haver-me convidat, ho dic amb totes les conseqüències, perquè trobe que està bé que els primers que sapigueu com està la cultura i què ens hem trobat està bé que sigueu vosaltres, els diputats que podeu, fins i tot en el pressupost, dir Â«reconeixem que ahí n'hi ha una feina a fer i que cal pressupost.
Â» Doncs, em recolze amb vosaltres per a tindre el pressupost necessari en el 2017, cosa que en el 2016.
.
.
(Se sent una veu que diu: Â«El nostre recolzament el tindrà.
Â») Gràcies.
I ho sabia.

Intentaré.
.
.
Açò per a mi és difícil.
Comence amb Alberto per allò de l'institut valencià de cultura i de com liquidar Culturarts o com aprofitar la legislació actual, crear nous ens, etcètera, etcètera.
Tots sabem que després d'eixe Decret llei del 7 de 2012 de reestructuració del sector empresarial i fundacional, és molt difícil crear nous ens públics, crear més estructures.
Culturarts va patir un ERO l'any 2013 i cinquanta-set persones se n'anaren al carrer.
El que se venia en aquell moment era per a rendibilitzar recursos.
Després l'ERO ha tingut les seues conseqüències nefastes perquè fa falta gent per a l'acció en la cultura en tota la comunitat.

Però eixe liquidar Culturarts que, com bé heu comentat vosaltres, molts dels professionals no saben a què atenia Culturarts.
El període de vigència de Culturarts els recorda les retallades més impressionants que ha tingut la cultura en el nostre poble, en la professió en concret.
El ciutadà a la millor se n'ha adonat menys, perquè el ciutadà és un consumidor que de vegades va o no va, i si no té oferta no va però tampoc lluita, desgraciadament, per a una oferta de qualitat.

Però per als professionals Culturarts sí que suposa un període nefast on se'ls ha obviat i han tingut retallades impressionants.
Al ciutadà no li ha arribat eixa marca.
Sí que pels anys es va crear la marca d'Institut Valencià de la Música, Teatres de La Generalitat, IVAC, institut valencià de cinematografia que -no ho oblidem- en uns inicis, nasqueren junts, era l'IVAECM, l'institut valencià d'arts escèniques i cinematografia.
El primer institut que es va crear junt amb l'IVAM va ser l'institut valencià d'arts escèniques i cinematografia perquè sí que s'entenen arts que poden treballar conjuntes.

Què és Culturarts?
Potser una marca de sabates fetes amb un cert toc artístic, perquè Culturarts és una marca.
Al remat, Culturarts és, hauria de ser i serà un institut valencià de cultura.
Al marge de noms, és un institut valencià de cultura de la Generalitat valenciana.
Com que és cultura, adscrit a la conselleria d'educació, cultura i esport.
I, de vegades en els noms està també el contingut.
I, liquidar Culturarts i crear cinc ens, això és inviable, impossible legislativament i jurídicament i econòmicament.
Però sí que es pot posar una miqueta de seny, una miqueta d'ordre al capdavall.
No estem parlant de coses desmesurades que impliquen pressupostos brutals, sinó que són lògiques i amb seny comú.
Si tres unitats artístiques tenen una cohesió sí que poden compartir una estructura mínima d'administració, de contractació, de gestió.
No oblidem, per pensar solament en un espai, l'Espai de Filmoteca i Teatre Rialto, el mateix personal que està atenent la sala de la filmoteca, està atenent en diferents horaris la sala del Teatre Rialto.
Ahí sí que estem treballant en un personal molt semblant.

Pel que fa a conservació i restauració, és més singular, i per això hi ha una proposta, que està estudiant ara el govern actual, de veure de quina manera la conservació i la restauració té més sentit adscrit a la Direcció General de Patrimoni, amb qui treballarien per Penyeta Roja, per la Valltorta, etcètera, etcètera, de qui actualment depén la Direcció General de Cultura i Patrimoni, que porta Carmen Amoraga, i que òbviament eixes tasques de conservació i de restauració han d'anar més fàcilment adscrites ahí que no en la resta de les arts.
Això no vol dir que unes siguen més importants que les altres en absolut.

Es tracta de racionalitzar la despesa, com tu bé dies, Alberto.
La veritat és que no es tracta d'anar molt més enllà del que actualment tenim quant a pressupostos i quant a personal, simplement en posar sentit comú a eixes coses, que sí que es poden canviar sense incrementar personal i sense incrementar pressupostos.

Pel que comentaves de Raimon, bé, voldria llevar-me les puces fora i dir que jo vaig entrar el 16 d'abril, justament l'endemà del concert de Raimon en el Teatre Principal, quan ja havien començat a fer-se els concerts de Raimon en Elda; per cert, va començar en una ciutat castellanoparlant i no va passar res.
Però això trobe que és important que a una persona que ha tingut la medalla d'or al mèrit cultural de la Generalitat valenciana se li haja fet un passeig d'allò que sap fet, que és cantar, i no solament cantar, sinó el contingut de les seues cançons, que haja pogut tindre la possibilitat de fer una última gira perquè, bé, per edat, no sé si per condició física o el que siga pot aguantar molts anys, esperem que sí, però per edat possiblement alguns artistes preferixen retirar-se quan estan en plena potència, i a la millor és dels últims anys que li queda per actuar.
No ho sé.

No sé si s'ha fet una real economia d'escala, que és el que s'havia d'haver fet en eixe cas en la contractació de molts concerts.
Òbviament no és el mateix comprar un concert únic que comprar-ne ics, ahí sí que se genera una economia d'escala, i com que les institucions, pel que siga, han estat sumant pressupostos, tant diputacions, com ajuntaments, com Generalitat, doncs les partides hauran sigut irrisòries si, com sembla que ha passat, i en les fulls des d'aquí ja es pot demostrar, no en el cas de Morella, que justament és un teatre auditori amb poca capacitat quan aforament, però els aforaments més grans d'Alzira, del Gran Teatre d'Alzira, o del Teatre Castelar d'Elda han esgotat les entrades amb eixe concert.
Doncs sí que tindria un sentit per a la ciutadania, al marge que desconec com es va començar el procés.

Bé, agraïsc això de.
.
.
, vos ho agraïsc a tots, els punts que haveu fet com a positius i com es fa a les ciutats menudes perquè s'impliquen.
En el circuit cultural valencià hi ha ciutats menudes, com podria ser Sumacàrcer actualment.
Òbviament la ciutat d'Elx sí que opta a tot el grup A quant com a mínim 10 espectacles professionals, perquè com a mínim Elx, Alzira i Xàtiva no en fan 10, en fan 18.
Però nosaltres els demanem un mínim.
En el cas de Sumacàrcer doncs anem al mínim, mínim, que serien 6 espectacles professionals.
Nosaltres ahí entrem a participar del 50% dels caixets fins a 6.
000 euros.
És a dir, si donara la casualitat que Sumacàrcer escollirà sis espectacles a 2.
000 euros, doncs serien matemàticament 6.
000 nostres i 6.
000 seus, al 50% del caixet.
Si dóna la casualitat que elegixen espectacles valencians amb un cost superior, també, tenint en compte que és el municipi qui es queda en els diners de la taquilla, la recaptació de la taquilla, no passa res si és l'ajuntament qui posa 10.
000, 12.
000 euros pel global dels caixets i nosaltres seguint posant-ne 6.
000.
És a dir, nosaltres pagarem el 50% de determinats caixets i quan se'ns acaben complementaran amb la resta del compromís que tenen de fer-ne a com mínim sis, assumint-ho al cent per cent, a canvi també se queden la taquilla.

Això servix per a tots els pobles?
Tots els pobles que tinguen unes mínimes condicions.
Perquè treballar en ciutats molt menudes que no disposen d'un espai adequat no dóna ninguna satisfacció al ciutadà, no?
, anar a un espai que no té, si no pots muntar focus doncs la màgia desapareixerà molt ràpid.
Si la ciutat no disposa d'un gestor cultural, també se'ns fa molt difícil treballar, perquè estem parlant d'una mínima excel·lència en el que és la programació quant a publicitat, quant a promoció, quant a arrimar-te a la ciutadania per tal de tindre espectadors.
I això un regidor, per molt d'interés que tinga, si és un regidor d'un poble menut, que òbviament té una feina, i ja depén de la seua feina, de la seua família, no pot tindre una programació regular.
Aleshores, un dels requisits mínims que té el circuit és tindre un espai i tindre un gestor cultural al davant, al marge de si el tens contractat mitja jornada, si és laboral, si és funcionari, si.
.
.
Això a nosaltres no ens importa perquè ens és irrellevant.
Però que siga una persona amb la qual puguem fer tota la paperassa administrativa i també fer eixos aspectes de formació perquè cresca i perquè eixa persona després ho puga desenvolupar, no solament en les coses que feia a nosaltres, sinó amb tota la resta de coses que fa l'ajuntament.

És a dir, hi ha ajuntaments de poca població que han apostat per la cultura.
O en el cas de Morella, no fa ni quatre dies, quatre dies són dos setmanes, que li he enviat a l'alcalde de Morella, a Ramsés Ripollés, les condicions mínimes per a participar.
Entenc que en teatre possiblement ho tinguen difícil, però en música una ciutat com la vostra, que té Early Music Morella, entre d'altres esdeveniments singulars o l'Aplec dels Ports, en un altre tipus de música, trobe que hauria d'estar implicada també.
La nostra intenció és pujar de nord a sud a totes les ciutats.
Entenem que hi haurà ciutats.
.
.
, al Forcall, doncs ben difícil serà tindre en el Forcall una regularitat, però si el ciutadà del Forcall a deu minuts de sa casa disposa d'un auditori, d'un teatre, tot i que no siga el seu poble, per què no ha de.
.
.
, hem de comarcalitzar una miqueta eixes propostes culturals, perquè no podem tindre tots en el nostre carrer un teatre, un auditori.
Però sí que els pobles menuts poden estar implicats en este projecte sota a uns mínims, sota a uns mínims de gestió cultural, de pressupost i d'espai.

Pel que fa a les bases reguladores, bé, o pel que fa a les ajudes, tota la raó del món.
I ahir mateixa que estiguérem reunits amb Avetid i amb l'associació d'actors, bé, els demanàrem una miqueta de comprensió perquè les ajudes han eixit no tan tard com altres anys, altres anys han eixit també en octubre, i abans del 31 de desembre s'han concedit.
No és l'any que més tard han eixit, però sí que han eixit molt tard.
El fet de traure.
.
.
, enguany la legislació ha tingut un problema respecte de l'any anterior, que és que abans de traure la convocatòria específica per a cadascuna de les modalitats, havies de traure unes bases reguladores amb el seu corresponent informe del Consell Jurídic Consultiu, amb el seu corresponent informe d'hisenda, etcètera, etcètera.
I ha sigut una burocràcia molt lenta, bé, una tramitació brutal que ha desquiciat molta gent de l'administració.
Reconec que nosaltres hem tingut sort perquè les hem tretes totes.
També hem treballat com a negres per a poder-les traure totes, perquè potser en algun cas una subvenció isca o no isca i beneficia òbviament si ix, però si no ix no perjudica excessivament.
En el nostre sector, que és el sector de les arts, és tan feble en molts aspectes, com bé sabeu, el fet que no eixiren un any les subvencions seria catastròfic.

És problemàtic que isquen tard, és problemàtic que se paguen tard, però com a mínim han eixit i es resoldran enguany, final de novembre, principis de desembre, perquè done temps òbviament a justificar-les i a pagar-les.
El compromís és, i ahir ho vam dir a les dos associacions amb els quals estiguérem reunits; ells ens van sol·licitar, ja que tenim enguany les bases reguladores, que ja no les hem de tornar a traure si no s'inventen noves qüestions administratives de gestió, si no s'inventen nous paranys, estarem en condicions l'any vinent, en el mes de febrer, de traure les convocatòries.
Els sectors professionals d'ahir ens digueren, Â«en que els tragueu en el primer trimestre ja ens donem per satisfetsÂ».
Bé, anem a intentar, i ho deixem gravat, que siga en el mes de febrer, seria fantàstic.
I eixa és la intenció, traure les convocatòries en el mes de febrer.

M'has preguntat també si hi ha hagut sorpreses en el pressupost, com afectaran o com han afectat.
Sí, home, les sorpreses són conegudes.
En açò no vull fer política en absolut, però són conegudes.
La primera modificació pressupostària que va fer l'actual govern el 30 de juny va ser fer per la demora en el pagament de l'auditori de Castelló a l'empresa adjudicatària de les obres, i va ser per sentència judicial 5,4 milions d'euros.
Això afortunadament al pressupost de Culturarts no va afectar perquè La Generalitat va posar directament els diners.
Era una sentència judicial.
I crec que estava Mónica Oltra en eixe moment de presidenta en funcions i ho van pagar de seguida.
És una sentència judicial i era per una demora de costos.

La primera que em vaig trobar jo va ser el 13 de maig perquè ens vingué un requeriment del BBVA que ens dia que el 13 de març vencia un préstec de 2.
142.
000 que en el seu dia, 2012, havia sol·licitat la mercantil Proyecto Cultural Castelló, i que en el 2013, aprofitant eixa integració de tots els organismes públics en únic ens, en Culturarts, ens l'havien passat el deute a Culturarts, no estava en els pressupostos de 2016, però aparegué, òbviament que aparegué, i hi havia dos possibilitats: pagar-lo o fraccionar amb un altre préstec.

Com bé sabeu, actualment els fraccionaments o els nous préstecs no sé si estan prohibits, però, com a mínim, no estan recomanats, per allò de no hipotecar generacions futures amb costos de generacions precedents.
I el 13 de maig el FLA no estava signat encara, aleshores no tinguérem més remei que traure'l del capítol II, dels costos del dia a dia de les programacions, i pagar-lo el 13 de maig.
Estem negociant amb pressupostos per a vore si això ens fa el mínim mal possible a eixe capítol II de pressupost.
Perquè també una de les prerrogatives que tenim és pagar a 30 dies.
I no se pot pagar a 30 dies si no tens liquiditat.

Sí que ha afectat.
I no és eixa sola, òbviament després hi ha hagut en l'Espai d'Art Contemporani de Castelló de tots és sabut com hi havia una instal·lació, que era una instal·lació artística, provisional, que es diu, es dia, perquè ara ja està desmuntada, que es dia Â«Pròtesi institucionalÂ», que va fer l'arquitecte Santiago Cirugeda en l'any 2005, arquitecte i artista, amb la intenció de dos anys d'exhibició i després desmuntar-la, i en el moment de desmuntar-la un any per un altre ha anat retardant-se, un any perquè no hi havia diners per a inversions o perquè uns consideraven que allò era una inversió, i en realitat era un cost del desmuntatge d'una exposició, siga instal·lació o siga instal·lació per a dos mesos o per a dos anys.
El ben cert és que a finals de juny allò ja estava.
.
.
, o bé, a finals de juny de 2014 allò ja estava en perill, i això ho va dir la coordinadora de l'Espai d'Art Contemporani de Castelló en premsa, i no es va desmuntar.

I nosaltres en el mes d'abril demanàrem quatre pressupostos per a desmuntar allò.
El més econòmic, bé, el més car eren 66.
000 euros, el desmuntatge d'allò, el més econòmic 24.
000.
Al final agarràrem el de 29.
000, una empresa que es diu Deal Construcciones, perquè ens donava la seguretat que l'endemà de tindre el permís d'obres començaven a treballar i a desmuntar-ho.
Perquè allò tenia greus perills, tants greus perills que en eixe impàs entre demanar el permís d'obres, tindre ja l'adjudicació i demanar permís d'obres, caigué una planxa de tres quilos, i no va passar res perquè afortunadament no hi havia ninguna criatura o ninguna persona per allí.

Això s'ha desmuntat este estiu.
És un cost de 30.
000 euros.
Ara vas, el 3 d'agost que vaig estar allí exclusivament per a mirar les obres, i ja te'n vas amb una certa satisfacció que com a mínim ja no li farà mal a ningú.

Però en eixe moment te diuen: Â«No, és que tenim una altra denúncia d'una persona de Castelló, que en el pàrquing que hi ha baix de l'espai d'art contemporani -això el senyor Mulet sí que coneixerà més l'espai- en el pàrquing de baix suma aigua i la gent s'esvara i.
.
.
Â».
Â«Però, com és possible això?
Â».
Â«I aleshores, justament hui que vinc jo ací, a Castelló hi ha una.
.
.
Â» Â«No, no, açò passa des de quatre o cinc anys, perquè, quan es va fer eixes dos piscines, tenen problemes, deu anys després es va haver de refer les piscines i la impermeabilitat d'eixes piscines.
.
.
Torna a passar el mateix.
Â» I vaig dir: Â«Bé, llevem l'aigua, perquè no podem estar arriscant-nos que.
.
.
Â»

Això serà un altre cost.
Ara no te'l puc mesurar perquè no el sé, i perquè també com que des de l'institut valencià de cultura treballem per a tota la Comunitat Valenciana, també treballem amb els municipis de la Comunitat Valenciana, i volem parlar en este cas amb l'Ajuntament de Castelló.
És un espai públic, sí que és un espai que en principi és de l'ajuntament, però que en el seu dia va cedir per a cent anys, a canvi de la construcció i l'ús de l'espai d'art contemporani a la mercantil Proyecto Cultural Castellón.

Però bé, és qüestió de parlar-ne i dir: té sentit que hi hagen ahí dos piscinetes al mig de la ciutat o podem fer dos jardins de brosses aromàtiques de la mediterrània i que no hi hagen filtracions de.
.
.
?
Però bé, això serà un altre procés que ni tan lluny com la setmana passada vam encetar.
I també suposarà un cost, per allò que comentaves de com afectarà el pressupost.
Bé, això ja serà pressupost de 2017, no serà de 2016.

Però de 2017 ha eixit eixe desmuntatge, i també ara cobrir tot el perímetre de les piscines sense aigua perquè no passe res.

I això de l'Ivacor.
.
.
Bé, que me preguntaves si l'Ivacor s'implicarà en Penyeta Roja o en la Valltorta.
El personal depén de la Direcció General de Cultura i Patrimoni.
No depén de les actuacions, o de les activitats o del quefer de Culturarts, a partir d'ara institut valencià de cultura.

Crec que no me n'he deixat cap.
Però si me n'he deixat alguna, poden després.
.
.

La senyora presidenta:

Tenen un segon torn.

El senyor director general de Culturarts:

Val.
Bé, a Josep Nadal, gràcies per eixos elogis en la descentralització, que coincidiu tots.
Com coincidiu tots, si fa no fa no ho tornaré a dir, però trobe que està bé.
Al remat, és allò que comentàvem.
És tot lògic i amb sentit comú i no hi ha ningun desficaci, aparentment.
Jo no el veig.

Quin ambient m'he trobat a l'institut valencià de cultura?
Bé, jo vinc de Culturarts, vinc de Teatres de La Generalitat, vinc de la conselleria de cultura de l'any 1992, quan teníem allí el servei de música, teatre i cinematografia, i conec la casa per dins.
Òbviament, conec bastant el personal que érem companys i que som companys, i que treballaven allí.

L'ambient que m'he trobat és l'ambient que hi havia.
No es pot trobar un ambient excessivament propici quan 57 persones se n'acaben d'anar a l'atur i tots han patit la por del que passa ahí, quan l'accés a l'administració pública de les 308 persones no és uniforme.
És a dir, tots no han passat per un procés de selecció, en base a mèrit, capacitat, igualtat i publicitat.
Perquè hi ha alguns casos singulars que encara no han fet eixe procés.

I bé, tot això està subjecte que es faça una relació de llocs de treball en l'ens com no s'ha fet en la vida.
No hi ha una relació de llocs de treball feta des de l'any 1993, en què es crea Teatres de la Generalitat.
No hi ha una relació de llocs de treball en l'Institut Valencià de la Música.
No hi ha una relació de.
.
.
Clar, ara al ajuntar-los tots, sense haver fet una relació de treball, on a més a més, tot i que açò ho tenim, diguem-ne, provisionalment.

Tenim 22 persones que provenen de l'extinta Radiotelevisió Valenciana, que ara estan amb nosaltres, perquè el que és el patrimoni de la televisió valenciana no podia deixar de curar-se, de tindre cura d'ell i de digitalitzar-lo.
Tenim, doncs, 22 persones adscrites a Culturarts, que són treballadors nostres, però que estan actualment en les instal·lacions de Radiotelevisió Valenciana, que és justament on està el material del qual han de tindre cura i que han de digitalitzar.

L'amalgama de personal és complexa.
Això no vol dir que siga impossible de posar una miqueta de sentit comú en això.

Pel que fa al teatre del poble valencià i espais d'overbooking, he entés si hi haurà com una inflació de propostes que podria saturar el mercat.
No.
Això d'espais d'overbooking és.
.
.
(Veus) Val, el que volem és crear continguts i projectes, però aprofitant els espais que ja tenim.
Òbviament, els nous espais que gestiona l'institut valencià de cultura són els primers que gaudixen i disposen d'això, però no solament els nostres.

També ho oferirem a aquells espais municipals als quals els interesse.
I bé, en esta primera incidència del teatre del poble valencià, tampoc volem quedar-nos exclusivament en l'àmbit geogràfic de la Comunitat Valenciana.
Per això, el Happy end va a Palma de Mallorca, i per La armonía del silencio intentarem que també vaja a altres espais.
Òbviament acompanyem els professionals en tot el que són activitats.

Però açò de la promoció i la internacionalització, igual que la solidaritat comença pel veïnat, la internacionalització comença des de casa.
De la mateixa manera que enguany ja hem recuperat la mostra de teatre valencià en Alcoi, com a fira responsable també l'administració autonòmica que es desenvolupe.
.
.
És a dir, tenim una fira d'arts escèniques en Alcoi, Alacant.

Doncs en Castelló, aprofitant el Troba'm, que ha tingut tres edicions tímides, però ha marcat una línia, doncs anem a crear la primera fira de la música valenciana, no solament per a un determinat tipus de música, sinó que l'obrirem enguany, si més no, per exemple estarà el Cor de la Generalitat Valenciana, i Carles Santos en el Teatre Principal de Castelló.

Que Carles Santos, tot i que és de Castelló, és nascut a Vinaròs, però en el seu teatre principal del seu cap i casal, en el Teatre Principal de Castelló no havia actuat contractat per la Generalitat valenciana.
Doncs enguany, Carles Santos i el Cor de.
.
.
Contractat per nosaltres, no.
Contractat per la UJI, sí.
Això, dit per ell.
Aleshores, el tindrem dins d'eixes altres músiques que també necessiten una promoció des d'ací.

Pel que fa a audiovisuals, tindrem Mostra Viva, que comença d'ací cinc dies, el divendres dia 7, i hi haurà un apartat específic per a la promoció de l'audiovisual valencià, on estaran invitats els programadors i gestors culturals dels municipis valencians, perquè vegen audiovisual valencià, el puguen vore allí.

Açò ho comentava perquè, partint d'allò nostre, d'eixes fires nostres, com és la d'Alcoi en arts escèniques, la de Castelló en música i la de València, bé ara en Mostra Viva, i després en Cinema Jove, al qual li volem donar també eixe aspecte a més de promoció de l'audiovisual, partint d'ahí sí que se va més enllà.

En arts escèniques, hem anat a Tàrrega.
En arts escèniques, a principi de novembre, tindrem ací, en València, l'IETM, l'International European Theater Meeting, on s'aplegaran en la ciutat de València més de cinc-cents professionals de les arts escèniques, que estan coordinats en el que és la ret de teatres alternatius de tota Europa.
I l'altra proposta d'anar a Mercartes.

Pel que fa a música, comencem amb el Troba'm, que està ací, però òbviament hem d'estar en Música Viva.
I allò de l'Open Stage València, on hi han sis grups valencians, que estaran en la fàbrica del gel esta setmana vinent, i des d'ahí van a Alemanya, etcètera, etcètera son idees de internacionalització.

O açò ja ho podem anunciar, l'any vinent en juliol de 2017, el Femap, que és el Festival de Música Antiga dels Pirineus, tindrà com a país invitat la Comunitat Valenciana.
Tots els anys inviten un país.
En este cas, el país invitat, la comunitat invitada serem nosaltres.
I és un festival que es realitza en ciutats franceses, andorranes i catalanes, i que servix de promoció per a tota Europa.

Perquè aficionats i professionals es reunixen en eixos dies de juliol a veure el bo i millor del que és la música antiga i barroca.
Nosaltres tenim bastants grups que treballen la musica medieval i renaixentista que estaran allí presents.

En el cas de cinematografia, quin és l'objectiu?
Anar a Cannes, anar a Berlín, com a mínim anar a Donostia.
Anirem a Cannes o a Berlín?
No ho sé, això sí que no ho puc dir encara.
Sí que anirem a la Barcelona Games World la setmana vinent, del 6 al 9 d'octubre, perquè això està organitzat per la Associació Espanyola d'Empreses de Videojocs, i hi han huit empreses valencianes interessades en estar allí.

Per tant, hem llogat un estand amb nou taules, huit per a les empreses i una per a nosaltres, per a exportar a partir de la Barcelona Games World en eixe aspecte del videojoc.

I justament hui mateixa ara estarà fent-se en la sala Berlanga del Teatre Rialto una sessió informativa de vendes internacionals en el mercat audiovisual i com funciona el programa Europa Media Creativa, perquè també nosaltres estem dins del patronat del que és l'oficina Media España.

I junt amb això i propostes como el Bridging the Gap, que és exclusivament del món de l'animació valenciana, que es va fer ací del 18 al 22 de juliol, per a posar en contacte productores de tot el món, i professionals valencians que fan la creació.

N'hi ha eixe camí d'internacionalització, potser a la millor més tímid del que voldríem tots, perquè d'entrada dius, Â«doncs, anem l'any vinent a CannesÂ», però tenim sector darrere com per a tindre un estand en Cannes i estar al costat de.
.
.
?
Bé, si pot ser, sí que ho farem, sobretot si anem de la mà de les productores valencianes i els interessa.

Pel que fa a cultura popular, la nova direcció adjunta es dirà Direcció Adjunta de Música i Cultura Popular Valenciana, perquè hi ha estat desatesa en els últims anys, i no per posar-li un nom està tot resolt.
Però sense anar més lluny, per primera vegada, estarem com a Generalitat, com a institut valencià de cultura, com a conselleria de cultura, estarem en l'aplec de la federació de les colles de dolçaines i tabal, que es farà d'ací 15 dies a Alzira.

Bé, per primera vegada a Castelló aquest divendres tindrem una vesprada-nit d'homenatge al cant d'estil, que estarà en Castelló el divendres, i el dissabte estarà en València.

I per primera vegada, s'estan fent accions com tornar a recuperar allò que començà Vicent Torrent, amb la fonoteca de materials en la conselleria de cultura.
Doncs, tot eixe material immens que va recopilar i tot el que després ha anat recopilant Jordi Reig, estem ara en un projecte per a digitalitzar això i no tindre-ho solament en CD, que el poden tindre determinades persones en les seues cases, sinó que estiga penjat en la web perquè eixe patrimoni sonor tradicional valencià, de la cultura popular valenciana, estiga en la web.

A partir d'ahí sí que s'estan fent accions.
I estem oberts a.
.
.
Totes les accions no es poden fer de hui per a demà, però aprofitant que tenim el.
.
.
, i açò no és encara vendible a la premsa, però com un comentari entre professionals i polítics, sí que m'agradaria que el sabéreu.
Si la festa d'Algemesí, si la processó de la mare de Déu d'Algemesí és patrimoni de la humanitat, doncs, estem fent perquè la pròxima assemblea de tots els patrimonis de la humanitat es celebre entre València i Algemesí.
Tant de bo a les falles també se'ls faça, com a patrimoni immaterial, i es puga fer entre les dos ciutats en el 2018.
Clar, n'hi ha accions de cultura popular que no seran immediates, però d'altres sí que ja són immediates.

Pel que fa a la literatura, bé, des de l'institut valencià de cultura solament podem encarregar-nos del que seria literatura dramàtica, perquè sí que tenim.
.
.
, igual que n'hi ha ajudes a l'escriptura de guions audiovisuals, també al que és la creació escènica.
Però el que és novel·la, assaig, poesia, depén de la Direcció General de Cultura i Patrimoni que porta Carmen Amoraga.
Ahí no tenim competències.

I pel que fa a relats i la utilització, fins i tot, del turisme, com que no tenim tot el pressupost que ens agradaria, intentem, igual que amb la producció Happy end la paguem a mitges amb la Diputació de València o eixa acció promocional, que us he dit, la paguem a mitges amb una entitat bancària, doncs, festivals com Tercera Setmana -que era un moment per a dir a la ciutat, Â«la programació està canviantÂ»- que es va celebrar al mes de juny, vam comptar amb una participació inestimable de turisme.

I, sense anar més lluny, este dilluns em reunisc amb el secretari autonòmic de turisme per tal de parlar-li del Troba'm i d'eixa potència que té el Troba'm a la ciutat de Castelló també per a aportar espectadors que són turistes, espectadors que vénen perquè en tres dies van a gaudir de vint-i-sis propostes musicals.
I estem en això també.
I, pel que fa a -comentava Josep Nadal- la situació cultural a Castelló, l'he comentada un poc abans també a Alberto.

Llum, gràcies pels comentaris que també has fet.
El tema de desenvolupar els relats va des d'allò més mínim, que seria per exemple enguany.
.
.
El Festival Sagunt a Escena no ha sigut una successió d'espectacles sense ordre ni concert, per emplenar sis dies de programació, sinó que ha tingut un fil argumental.
En este cas un fil argumental que anava al voltant d'allò femení, al voltant dels valors de les persones i la igualtat de gènere.
Pel que comentes d'alguns descontents en el sectors de la cultura pel tema de les subvencions, ho he comentat abans i són lògics i raonables i s'han d'entendre i, sobretot, s'han de reparar en l'edició de 2017.

Pel que fa a l'acord amb una entitat bancària, és un acord marc que beneficia la música en general i molt particularment als estudiants federats de les societats musicals valencianes, de les bandes federades.
També beneficia eixe projecte de digitalització del patrimoni de la cultura popular valenciana que volem fer.
.
.
, que estem fent amb Jordi Reig.
I també beneficia eixa acció promocional que volem fer de la música, que és crear com un espectacle de cinc minuts que pugues anar reiterant-lo en determinats punts de determinades ciutats per a promocionar una activitat que vas a tindre prompte.
Els tres pilars fonamentals d'eixe projecte és un milió d'euros i van en això.

Sobre la iniciativa d'Edusiona't, òbviament, estava destinada a tota la Comunitat Valenciana.
Vingueren professors de tota la Comunitat Valenciana tot i que, pel fet del centralisme, allò que.
.
.
, s'ha fet a València ciutat, d'on més vénen és des d'Ontinyent fins a Nules i, certament, és raonable.
Com que vam eixir amb tant poc de pressupost, perquè això ix de pressupost zero, vam haver de treballar, per exemple, el que és la guia didàctica als professors, doncs la vam demanar a Cuadernos Rubio perquè ens patrocinara eixa edició.

Òbviament, el mateix concepte de dir als professors hem de canviar el xip, hem de.
.
.
No sé si recordareu o no sé si algun de vosaltres és professor, en el moment en què també els professors tingueren les retallades en els seus sous, molts i molts del sector públic, que això encara em va doldre més, perquè, bé, jo abans de llicenciat en filologia sóc professor de magisteri, sóc professor d'EGB, em va doldre molt que el que van dir els professors és: Â«Com que ens retallen el sou, doncs, retallem les eixides extraescolars i ara ja no eixim enlloc.
Ja no anem a escoltar concerts en directe, ja no anem a vore espectacles de teatre, o de dansa, o de circ en directe.
Â»

Això va fer molt de mal al que és el sector empresarial.
Però no solament el mal és pel sector empresarial, que deixa de fer bolos, sinó que va fer mal a la formació d'eixos xiquets que són els teus alumnes i que, òbviament, allò millor és que un adolescent, un xiquet, gaudisca de les arts en companyia de la seua família, dels seus pares -com bé dia Fernando Delgado abans- que vaja en família a gaudir de les arts.
Però hi ha xiquets que, desgraciadament, no podem anar a.
.
.
, per tradició familiar, per qüestions d'exclusió social o el que siga, mai aniran amb els seus pares i l'única possibilitat que tenen és anar en companyia dels seus professores.
I eixe accés democràtic a les arts que dóna el món de l'escola se va tallar en el temps de les retallades.

Bé, anem a recuperar-lo.
I sí, tens tota la raó i el pròxim Edusiona't -com estem fent la resta de coses de l'institut valencià de cultura- no solament serà a València ciutat sinó que es farà a Alacant i Castelló.
Volíem prendre ja el moment de.
.
.
Al mes de juliol és el moment de dir-los als professors: Â«A partir d'octubre teniu esta proposta de les nostres unitats artístiques a la vostra disposició.
Â» Era el moment de dir-ho.

Els que vingueren s'assabentaren, però els que no vingueren, des de la conselleria se'ls remet eixe PDF amb el catàleg que allí se va regalar als que vingueren.
La idea és que això plane per tots els instituts i col·legis als que els puga interessar.
Després vindrà el problema que si els interessara a tots a l'hora no tindríem suficients diners.
Però tindríem suficients motivacions per a vindre ací i demanar-vos-els a vosaltres perquè l'incrementàreu a l'institut valencià de cultura.

Tens tota la raó.
Una persona i prou a Alacant.
És un desequilibri territorial brutal.
De moment anem a duplicar-ho, de moment.
Clar, duplicar és fàcil, però de moment anem a duplicar-ho perquè un cop el Consell de La Generalitat aprove la modificació del ROF se creen dos places i això ho crea funció pública per a funcionaris de les comarques de Castelló i funcionaris de les comarques d'Alacant que vullguen estar al front d'eixa direcció, d'eixe cap de servei d'unitat territorial que necessitem a Alacant.
I bé, això ja serà un doblat.

És cert que, per exemple, ara en la mostra d'autors contemporanis de Alicante hem triplicat la nostra aportació o hem anat, fins i tot, més, segons diu el director del certamen que és Guillermo Heras.
L'altre dia estava molt content en roda de premsa perquè, tradicionalment, solament des de l'administració central se pagava un espectacle en el Teatre Arniches i ja està.
Eixa era l'aportació de La Generalitat a l'esdeveniment escènic més important que té la ciutat d'Alacant.

Doncs, enguany hem triplicat.
No solament perquè portem diferents companyies valencianes, sinó perquè també la producció de Lola Blasco s'assaja i s'estrena amb personal d'Alacant i es fa a Alacant i s'estrena en el marc de la mostra d'autors contemporanis.
Bé, per ahí s'ha triplicat eixa acció.

Fernando, moltes gràcies també per les teues paraules.
Com has posat moltes felicitacions, no parle de les felicitacions sinó d'eixa desconfiança mínima, però desconfiança, del projecte per ambiciós.
Jo crec que no és ambiciós perquè, òbviament, requerix diners.
Però no és ambiciós, és allò mínim que s'ha de demanar a la cultura en este país.
Com tu me dies, jo també estic de pas per açò de la política, però el meu treball és de gestió i punt.
Però crec que és el moment de fer eixe pas, ara, de posar pilars fonamentals com la vertebració, com l'educació en valors, com espectacles que tinguen sentit.

M'ha agradat molt eixa al·lusió que has fet a les activitats que culturitzen la societat perquè suposen, no solament festa i goig, sinó també reflexió.
I en això estem, per això produïm un Bertolt Brecht i no produïm un.
.
.
, no vull posar un nom concret, no?
I eixa és la línia.
O per això produïm un espectacle que ens parla del final de la guerra civil valenciana a Alacant i el que va passar al port d'Alacant.
Això segur que deixarà goig i emoció en l'espectador, però també li deixarà un solatge.

I allò d'aliar escola i societat és fantàstic.
La principal eina emotiva que tenen els joves i els adolescents és gaudir de les arts amb els seus éssers estimats, això ho diuen tots els psicòlegs.
Ens agradaria que així fos en totes les famílies.
Bé, anem a potenciar, no l'espectacle infantil, sinó l'espectacle familiar.
Aquell espectacle que un xiquet, un adolescent, pot gaudir sent un espectacle possiblement més destinat per adults i aquell espectacle que un pare s'ho passa pipa tot i ser un espectacle destinat a públic més infantil.

Jo en açò tinc el.
.
.
-ja em permeteu que m'acabe de despullar del tot- tinc el goig d'als onze anys haver estat acompanyat de mon pare a veure una nova versió d'uns textos de Bernat i Baldoví -que és de Sueca, com jo- i d'Escalante.
Una companyia va fer una proposta agosarada partint de dos sainets del teatre tradicional valencià i a mi em va copsar.
I jo crec que estic en este món de la gestió cultural i abans de les arts escèniques exclusivament justament per haver anat en família, per haver anat amb mon pare el 30 de desembre de l'any 1979.
I després, bé, has guardat eixe programa i això t'obri unes inquietuds que, segurament, si no haguera anat aquell dia no haguera tingut mai eixes inquietuds.

Miguel Ángel, també moltes gràcies pels teus comentaris.
Sí comentar-te que no m'han imposat cap criteri polític.
De fet jo vaig presentar açò en el mateix temps.
.
.
, l'ordre de convocatòria va eixir el 18 de desembre del 2015 i teníem de temps fins el 15 de gener de 2016 a presentar-ho i ho vaig presentar i després estigué dos, tres mesos treballant en el procés i fent el tribunal i llegint-s'ho, etcètera, etcètera, i en eixe moment va ser quan La Generalitat va presentar el pla estratègic 2016-2020, Fes Cultura, que si bé el coneixeu, coincideixen moltíssimes de les coses en quant a vertebració, en quant a industrialització.

Sense anar més lluny, el pla estratègic de la cultura valenciana té un pilar fonamental que és la internacionalització de les indústries culturals i creatives.
Bé, doncs, ací també està la vertebració, etcètera, etcètera.
La motxilla solidària, que l'hem implantat ja pel que fa a les nostres activitats en connivència amb la secretaria autonòmica d'inclusió social i d'igualtat.

No, no m'han imposat res perquè pense que és molt obvi.
He escrit tan ràpid que a voltes no.
.
.
No tenim diners però els hem d'aconseguir, no?
Bé.
A un dels comentaris que feies de si tenim suficient pressupost, crec que no tenim suficient pressupost per a fer el que seria necessari fer i per a taponar tots els deutes que tenim.
Però si no els tenim els hem d'aconseguir per a fer-ho viable.

I, pel que fa a canalitzar la participació ciutadana, no es tracta solament de tindre una bústia a l'entrada dels recintes perquè la gent opine -que també, que està molt bé- sinó de recolzar-nos amb.
.
.
doncs, en el cas de Castelló, per exemple, amb la societat filharmònica.
Hem de crear abonaments.
Un dels projectes bonics que serien per a crear xicotets grups.
Però xicotets no vol dir poques persones sinó xicotets molts grups de ciutadans implicats en la cultura és crear abonaments.
Una ciutat com l'Alcúdia té actualment quatre-cents trenta abonats a la seua programació de teatre i dansa.
Quatre-cents trenta abonats suposa el 60% del seu aforament.

Culturarts, el Teatre Principal de València, el Teatre Rialto no tenen abonats, els van perdre.
En el Principal de Castelló sí que s'han mantingut i ja.
.
.
Bé.
Eixe és un primer cercle de participació ciutadana als que no solament els has de vendre l'abonament sinó que, en un moment donat, els convides a fer una taula de debat amb el protagonista o amb no sé qui que ha reflexionat sobre el mateix tema que vas a presentar un espectacle.

És a dir, buscar relacions que ens facen parlar entre nosaltres i que, des de la mateixa societat civil, si ens venen propostes interessants, les fem.
Sense anar més lluny, en el programa que després us enviaré, doncs, la proposta de Cantem Valencià que farem el dijous per la vesprada i a la qual esteu convidats en el Teatre Principal de València també ve de la part de la societat civil que ha estat interessada i ha empés això.

Els integrants d'eixes comissions d'experts, com s'elegixen?
No s'elegixen a dit.
Pel que fa a eixe 33% d'experts de cada àrea, doncs nosaltres li diguem a l'Observatori Valencià de les Arts Escèniques: Â«Anem a concedir les ajudes, anem a fer un tribunal.
Necessitem tres persones o quatre persones entre els vostres associats o, no entre els vostres associats sinó que vosaltres considereu que siguen equànimes, que coneguen la realitat de tota la Comunitat Valenciana, que no siguen exclusivament homes i que no siguen exclusivament de la ciutat de València.
Â» Perquè, de vegades el més fàcil és Â«com que la reunió, on serà, en la plaça Viriat?
Doncs que siguen de Russafa.
Â» No.
També volem representants que les associacions, eixos experts ens els envien des d'Alacant i des de Castelló i, òbviament, tenint en compte la igualtat de gènere.

I l'altre 33%, el de la societat civil experta, el demanem normalment al Consell Valencià de Cultura.
I si estem parlant de música, a la Federació de Societats Musicals, o a la Societat Simfònica de Castelló, etcètera.
No designem nosaltres els noms sinó que demanem a les associacions que ens diguen un nom o diversos, perquè sempre intentem això, dir-los: Â«Dis-nos noms diversos tenint en compte la territorialitat i el gènere.
Â»

Bé, el concepte antic d'espectador-consumidor aniria arrelat exclusivament a posar un espectacle en cartell que pel seu artista o pel seu títol és.
.
.
, sobretot és per l'intèrpret o pel cantant principal tinga tiró, però que no tinga dos dits de gra, no?
Que no tinga sentit.
No creguem en eixe espectador que t'emplena la sala en una cosa d'Operación Triunfo però que no te va després a escoltar una peça de creació contemporània o clàssica, tant se val.
I allò de les empreses i la vertebració, doncs, gràcies també pel teu comentari.

La senyora presidenta:

Ja està?

El senyor director general de Culturarts:

Ja sé que és.
.
.
Pense que ho he intentat respondre tot.

La senyora presidenta:

Molt bé.
Ara farem un segon torn que s'obri de forma excepcional.
Aleshores.
.
.
Si volen.
Si no volen podíem deixar-ho aquí.
Val, molt bé.
Aleshores, s'obri un torn de manera excepcional on poden formular preguntes que pensen que no han quedat suficientment clares en l'explicació i sí que se'ls demana que n'hi haja prou brevetat.

L'ordre seria el mateix.
Aleshores comença el Grup Parlamentari Ciudadanos, amb un temps màxim, màxim de quatre minuts.

El senyor García Salvador:

Molt bé.
Ens demanen brevetat.
El tema de les ordres, jo li agraïsc la voluntat, bé, més que jo li l'agrairan la gent de les arts escèniques, però bé, ja se vorà.
Vull dir, és un tema que arribat el moment se vorà, no?

El senyor director general de Culturarts:

Exactament, el moviment es demostra anant.

El senyor García Salvador:

Allò del tema del gestor cultural sí que me preocupa un poc més perquè ja li dic que.
.
.
En els àmbits de poblacions menudes on hi ha un teatre que se pot actuar la banda de música però també se poden fer obres teatrals -no se podrà fer segurament danses i altres qüestions però sí teatre-, el tema del gestor cultural que és una persona diu que haurà d'estar al front dels temes administratius, seria posar més gent als ajuntaments que ja van ofegats, no sé com serà això possible.
A la millor això me preocupa pel tema que limitarà l'accés de segons quines poblacions als circuits.

Però bé, això sí que en qualsevol cas ja després fora de micro ja parlaria amb vosté o un altre moment perquè m'explicara bé quina és la funció d'eixe gestor cultural i intentar evitar al màxim del possible que ens limite la nostra oportunitat d'accedir a la cultura amb garanties.

També, no he sentit parlar massa del tema de la col·laboració publicoprivada per promocionar activitats teatrals, de música, de dansa.
Jo crec que no és una cosa que s'ha de desestimar, s'ha de considerar.
Sobre l'accés de l'accessibilitat del món de la gent amb discapacitat a la cultura, sé que alguna cosa n'hi ha d'açò en el programa Fes Cultura 2016-2020.
Simplement el que m'agradaria és que ho tingueren en compte.
Tot el món té dret a participar i a disfrutar de la cultura.

Mire, nosaltres de fet anem a presentar, anem a registrar una proposició no de llei perquè la gent puga accedir al patrimoni cultural valencià i, sobretot, que puga accedir i disfrutar i, en tot cas, si això no és possible, l'accessibilitat, utilitzar les noves tecnologies perquè la gent si no pot vore un castell en concret, arribant allí sí que el puga vore en una sala.
Una proposta que ja està registrada i que anem a defendre en ple.
No s'oblide de la gent de la discapacitat.

I, finalment, no sé, li volia fer una pregunta sobre un plantejament que és l'adscripció a la universitat dels estudis artístics superiors.
Quina és la seua opinió al respecte.
(Veus) L'adscripció a les universitats i els estudis artístics superiors.
Bé, vosté com a persona que està en el món de la cultura, si això li sembla un avanç o.
.
.
, per una qüestió personal, tinc interès de saber la seua opinió.

I gràcies per la compareixença.

La senyora presidenta:

Per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Sí, simplement n'hi ha un tema que abans no havia tocat i jo pense que és important.
Parlant del món de la música valenciana i de totes les subvencions i de.
.
.
Ha estat parlant del Troba'm, ha estat parlant del Feslloch, de l'Aplec dels Ports, etcètera, etcètera.
Sí que volia parlar un poc del tema dels festivals de música que, d'alguna manera sembla com el País Valencià és el territori de l'estat on n'hi haja un major nombre de festivals i on més gent vaja als festivals.
I això.
.
.
, abans hem parlat que això evidentment també venia d'alguna manera d'un model de ciutat turística que es va fer a Benicàssim, etcètera i que potser possiblement això ha anat eixamplant-se.

Però sí que jo veig que ja n'hi ha molta gent lligada a estos festivals i molts professionals que hi treballen que comencen a alertar que estem vivint en una bombolla.
Que els festivals cada volta sembla que n'hi ha una competència salvatge més entre ells, també cada volta dona la sensació que estan falsejant més les dades d'espectadors que van, que sempre tiren per dalt, es donen unes xifres, unes megaxifres que a voltes pareix que siguen impossibles.
Cada festival ha de tindre sempre més gent que l'any passat i més gent que els festivals del costat, la qual cosa.
.
.

I clar, el període de les bombolles, a banda que no s'adapten a la realitat és que algun dia poden explotar.
I, en este sentit, doncs no sé si heu pensat alguna cosa, així que a vore que es pensa des de Culturarts dels festivals que tenim al País Valencià.
Que festivals n'hi ha de tot tipus, des de festivals que porten molts anys fent-se i que van quatre-centes persones només i que tenen molt bon rendiment i que la gent s'ho passa molt bé, fins els típics festivals que van creixent d'una manera exponencial i que, possiblement, algun dia rebentaran.
També, evidentment, ja necessiten imperiosament cada volta de patrocinadors més forts per a poder aguantar el tiró.
I, d'alguna manera, era això.

Ja n'hi ha alguns articles periodístics on n'hi ha gent alertant d'esta bombolla immobiliària i sí que m'agradaria.
.
.
, (rialles) immobiliària no, de festivals musicals.
(Veus) Més de musical bombolla, bombolla de festivals, no?
Ja no la cultura en general sinó la cultura en eixe format de festival i moltes voltes de festival de l'estiu.
I, d'alguna manera, si s'ha pensat de quina manera es pot portar açò perquè la bombolla no explote o, si explota, que d'alguna manera siga una explosió el més controlada possible.

I ja està.
No volia comentar res més.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Seria ara el torn del Grup Parlamentari Podemos, en un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Quiñonero Hernánez:

(Inoïble) … -perdona, disculpa- desequilibrio territorial, ¿no?
Ese desequilibrio territorial que aunque se doble, bueno, no lleva a afrontar políticamente un objetivo que es fundamental y en el que todo el mundo está de acuerdo.
No se trata de doblar ni siquiera de poner tres personas más, que por ahí va la cosa también ¿no?
(Veus) Este año.
Sí, sí, pero quiero decir que Alicante es la capital pero Elche, Torrevieja, Villena, Elda, Orihuela.

Este país es un país que lo vemos alargado pero si lo vemos desde el mar es un país horizontal.
A lo mejor tendríamos que pensar en un país horizontal, no en un país vertical.
Y las convocatorias se tendrían que dejar de hacer en la ciudad de Valencia.
Parece que hay más quilómetros para ir a Orihuela que de Orihuela a Valencia.
Siempre es así y eso tiene que cambiar y sólo cambia si hay una política, hay una actitud política de cambiar el sentido de las cosas y ver el mapa horizontalmente.
Así lo propongo.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

És ara el torn de paraula del Grup Parlamentari Socialista, per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor González Delgado:

Pues el Grupo Parlamentario Socialista no tenía mucho interés en volver a intervenir (rialles) pero, ya que estamos en eso, pues ya que estamos en eso, hablaré con el señor Guarinos.
Le quería hablar de…, pero hablamos de la relación escuela-sociedad que realmente es un tema de las competencias del instituto lateralmente, es más de la conselleria en su transversalidad y que es lo referido a la pedagogía de la música.

Efectivamente, nos preocupamos mucho por nuestras…, nos preocupamos y nos deberíamos preocupar más por nuestras agrupaciones musicales.
Pero, yo voy por el pueblo, por mi pueblo, y oigo en una noche de invierno un trombón que suena en un balcón o una corneta que suena en otro lado.
Pero esos mismos intérpretes de la corneta y el trombón pasan por delante de mi casa con la música bakalao en su coche.
Quiero decir, que esos no han escuchado ni una puta vez a Mozart.

Entonces, esta necesidad de la pedagogía de la música yo creo que es fundamental y es fundamental porque es necesario y -desde el punto de vista político- fundamental la culturización de la sociedad y no sólo las industrias culturales.
Claro yo, como soy viejo, pues resulta que los jóvenes que vivíamos en el franquismo nadie nos daba una subvención para hacer una obra de teatro, la teníamos que hacer y cobrábamos nuestras entradillas y sobrevivíamos, pero sobrevivíamos.
Entonces, las industrias culturales no eran agencias de colocación.
Naturalmente las iniciativas culturales no encontraban apoyo, como seguramente no lo encontró ni Berlanga para hacer su película, ni Lara para hacerse editor vendiendo libros por las puertas de las casas en Barcelona hasta hacerse millonario.
Quiero decir que las industrias culturales tengan un objetivo lucrativo, pero que tengan una función verdaderamente cultural y que muchas veces no tengan que recurrir los protagonistas o los actores de la cultura a esas llamadas industrias culturales, que son empresas lucrativas, no siempre llenas de la mayor emoción cultural.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn del Grup Parlamentari Popular per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Mulet Taló:

Vamos a ver.
Fernando, ¿tú no te has planteado nunca que Mozart fuera el compositor de música bakalao de su época?
(Rialles) Pero, bueno, vamos allá.
(Algú diu: Â«No había coches para ir a.
.
.
Â»)

Una de las carencias, que seguramente no son carencias, si no que no hemos atendido todos los.
.
.
, no hemos podido atender todos los temas, son los aspectos creativos, pero no de producción, sino de los creadores teatrales, creadores musicales o creadores audiovisuales.

Después, en su explicación, cuando me ha contestado a mí con lo de espectador consumidor, lo hemos reparado un poco, pero me preocupa, sino entristece, con la justificación de Raimon que se pueda valorar la mucha o poca afluencia de público.

Yo estoy seguro que Raimon prefiere cien veces el reconocimiento del espectador al reconocimiento de la medalla de oro.
Y también estoy seguro que la cultura no se debe medir por el número de participantes, porque, entonces, tendríamos espacios culturales que se quedarían reducidos a la mínima expresión o solo contrataríamos a Bruce Springsteen, y creo que no debe ser así.

En la compareixença del conseller sobre Â«Fes culturaÂ» explicava com el seu programa cultural es basava en l'informe Â«Propostes programàtiques per a un pla estratègic de culturaÂ».
I vosté acaba de dir que, casualment, n'hi han moltes coincidències en el moment en què vosté estava elaborant el seu projecte.

Analitzat amb profunditat, ens trobem com un dels objectius traslladat és traslladar l'activitat cultural a espais públics oberts com carrers, places, patis de col·legis.
Si us plau, ¿ens podria dir en quina mesura es complirà aquesta directriu des de Culturarts o institut?
I, ¿en què afectarà a la programació dels diferents contenidors culturals de la institució que vosté dirigeix?

Â«Fes culturaÂ» un altre dels elements que tracta com un repte és el de la internacionalització.
Vosté mos ha parlat ja d'uns criteris importants, i que agraïm, però també seria d'agrair que se mos plantejaren o que se mos explicaren accions concretes i calendaris concrets.

Finalment, en referència a les directrius bàsiques de la seua conselleria, es denuncia que en aquest moment, com a conseqüència de la ubicació dels principals contenidors culturals, el model valencià resulta extremadament concentrat.
¿Quina aportació pensa fer des de Culturarts per a transformar aquesta qüestió?

Parlàvem també de l'increment per tres de la música i vosté mos ha estat explicant, també, que té relació formal ja amb col·lectius com les federacions de societats musicals o la federació valenciana de dolçaina i tabal, i de la resta.
Inclús mos ha explicat que s'estan incrementant eixes aportacions, ficant per cas una participació en les activitats de la federació de dolçaina i tabal.
No obstant, som conscients, perquè l'any passat mos vam reunir amb ells i mos van plantejar que els pressupostos no arreplegaven totes les seues reivindicacions, que no són prou.
I, és més, mosatros vam presentar una sèrie d'esmenes.
¿Fins a quin punt atendran les propostes de les federacions o col·lectius organitzats o estructurats en la matèria creativa de la nostra comunitat?

I, per últim, perquè ja no me queda temps, m'haguera agradat aprofundir més en el tema de l'espai de conservació, restauració i investigació, encara que entenc que, de la manera que vosté mos ha comentat, passarà o se desglossarà de Culturarts, quan.
.
.
, quedarem emplaçats a una altra compareixença d'alguna altra persona perquè mos explique açò.

No queda temps.
Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Ara, el senyor Abel Guarinos tindrà també un temps limitat de quatre minuts per contestar concisament les últimes preguntes de les senyories.

El senyor director general de Culturarts:

¿A tots?
¿Quatre minuts?

La senyora presidenta:

Quatre minuts.
Ja finalitzaríem.

El senyor director general de Culturarts:

(Algú diu: Â«És dur contestar en quatre minuts, ¿eh?
Â») Sí, és impossible.
És impossible si no conteste diguent que això, que estem emplaçats per al moment en què vullgueu.
.
.

Clar, Alberto, quan parlem de gestor cultural, afortunadament no estem parlant per a ciutats xicotetes d'exclusivitat en la gestió cultural, perquè eixa feina la pot desenvolupar.
.
.
, no en una gran ciutat.
Un bibliotecari no té temps per a portar una gran biblioteca i portar una gestió cultural mínima de dirigir al ciutadà en arts escèniques, musicals i audiovisuals.
Però en ciutats xicotetes, si disposen d'un espai i d'una persona amb una mínima sensibilitat, amb una mínima formació i amb ganes de treballar i d'aprendre, és suficient tindre eixe contacte, que no és un responsable polític, és un tècnic de gestió; tècnic de gestió que pot ser de desenvolupament local o bibliotecari o.
.
.

Fantàstica eixa apreciació sobre la motxilla cultural o la butaca solidària, que és el que volem anar implantant a poc a poc, per tal que ningú estiga exclòs de l'accés a la cultura.
I ho hem fet començant en Cinema Jove, en el mes de juny, en connivència amb.
.
.
, perdó, en connivència amb la Secretaria Autonòmica d'Igualtat i Inclusió Social.

I, ¿sobre l'adscripció a les universitats dels estudis artístics?
Home, això té un punt molt bo, sempre i quan homogeneïtze uns mínims i estos estudis artístics siguen convalidables per al professional que els fa.
Perquè, de vegades, una titulació en Econòmiques o en Dret no té res a veure, però sí que tens un grau i pots accedir a determinades coses.
Açò seria fantàstic, perquè també els professionals.
.
.
, bé, els que han passat per uns estudis artístics superiors tenen un nivell alt com per a poder accedir a totes les altres coses.
En principi, jo no ho trobe que siga malament.
.
.
(Veus) Val, em sembla fantàstic.

Els festivals de música.
Home, no sé si és una bombolla.
El que és cert és que l'institut valencià de cultura no estarà -perquè ni serà requerit, supose- en festivals com el Medusa Festival o eixe tipus de festivals.
.
.
No vull dir-ne massa, perquè n'hi han festivals que són pur comerç, que està molt bé que existisquen, que facen la seua feina, però són festivals comercials, on els beneficis són bàrbars i nosaltres solament estarem allà on se'ns requerisca, on hi haja un dèficit, i el dèficit sol ser justament perquè no fas una cosa excessivament comercial; fas una cosa que crea un sentit de la música, que crea una reflexió o que crea un goig òbviament, però no és l'artista més conegut del món, ni és el bakalao més.
.
.
, més actual i més fàcil per al jove.
Nosaltres no estem en eixe tipus de festival.
Són projectes comercials que està molt bé que existisquen.

Sí que hauríem de parlar possiblement de no saturar el mercat de festivals, per tal que els qui estan ara sí que se senquen enfortits i les seues infraestructures que, de vegades, han pogut ser més amateurs, perquè no tenien el suport necessari, doncs que ara se consoliden, però no es tracta de crear un festival en cada comarca, un festival de música en cada comarca, ni de recolzar eixos festivals que en tres dies arrepleguen sis mil joves, però que deixen més malalties que altra cosa, ¿no?
Ja m'entens.

Llum, és de veres, la professió demana més producció.
Per a l'any vinent anem a doblar el número d'inversió en producció, però també hem de buscar un equilibri.
Perquè si fas molta producció, al final te quedes sense vendre-la.
Sense vendre-la en el sentit de sense exhibir-la, sense espectadors que la veguen.
I hem d'anar creixent en espectadors perquè puga haver equilibri i que siga interessant.
Perquè, de vegades, parlem d'afectats i estem parlant exclusivament dels professionals.
Volen feina, volen assajos, volen bolos i els dóna igual que tinguen o no repercussió, però els afectats no són solament els professionals, sinó que són, sobretot, i en açò enllace en el començament de la xarrada, són els ciutadans, que és a qui ens dirigim, a qui ens devem.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies per comparéixer hui en la nostra comissió, la comissió de totes i tots.
.
.

El senyor director cultural de Culturarts:

Moltes.
.
.
¿Em deixes passar solament una cosa?
Perquè jo pensava que anàvem a ser-ne quatre i havia posat els noms i cognoms.
.
.
, que ens agradaria.
.
.
, que posàreu, si voleu, el vostre correu electrònic i així us enviem la programació i, òbviament, us invitem al començament de la temporada, tant en Alacant, com en Castelló com en València.
He posat solament els cinc noms que pensava que anàvem a estar, però podeu, òbviament, apuntar el vostre correu electrònic tots els altres.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

I queda finalitzada la sessió de hui.

Sí que demanaria els portaveus que s'apropen a la mesa i intentem posar data de la següent comissió.

Gràcies.

(S'alça la reunió a les 14 hores i 47 minuts)