Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 28 de febrer de 2001.
Comença la reunió a les 10 hores i 37 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 38.
Primera reunió.**

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició de llei sobre reforma del Reglament de les Corts Valencianes, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià (RE número 22.
583, BOCV número 84)***

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Primer punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició de llei sobre reforma del reglament de les Corts Valencianes.

En primer lloc, el torn a favor.
En representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida, té la paraula el senyor Oltra.

Per favor, senyories, ocupen els seus escons i pregue silenci.

 

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories, silenci.

Continue, senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Anem a defensar la proposta d'Esquerra Unida de modificació del reglament de les Corts.

El reglament de les Corts Valencianes és el document més important que regula el funcionament d'aquesta Cambra i els drets i els deures dels diputats i diputades.
Lògicament, un document d'aquest tipus deu fer-se des del màxim consens possible i de forma que en general servisca al seu objecte, amb independència del partit que mane en cada moment.

En eixe sentit, cal reconèixer que aquest reglament ha valgut almenys per a les dues formacions polítiques.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Oltra, un moment.
*(Pausa)* Senyor Oltra, continue.
Gràcies.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

*(Inintel·ligible)* La gent està col·locant-se.

Bé.
Deia que fins ara el reglament actual ha servit als dos partits, el Partit Socialista en un primer lloc i Partit Popular en aquestos moments, que han tingut la responsabilitat de governar en la nostra comunitat i de tindre la majoria lògicament en aquest Parlament, en aquesta Cambra.

Inclús és curiós repassar algunes de les coses que es deien i que inclús es recorden de tant en tant, en el sentit que qui va estar en l'oposició abans i ara està en les tasques de suport al govern, critiques que es feia aquell reglament en el sentit d'una utilització excessivament partidista, restrictiva, que no deixava tal, etcètera, etcètera.

I ara resulta que quan es té la responsabilitat i la majoria suficient per a poder canviar eixes coses que se suposaven que eren tan roïnes i que probablement hi havia moltíssimes coses que modificar, s'interpreta justetament en sentit contrari: "És el millor reglament possible.
Com anem a canviar una cosa que funciona estupendament?
" La qual cosa prova essencialment una cosa: que els reglaments, a pesar del que es diu, normalment es fan perquè siguen còmodes al partit que té majoria en cada cambra, el partit que té majoria en les Corts Valencianes, de manera que es troba còmode i les dificultats sempre les tenen els altres que estan en l'oposició en un moment donat.

Això vol dir que el reglament nostre és un bon reglament, ja que ha servit a un i ha servit a l'altre?
Jo crec que no.
Jo crec que el reglament nostre, i és evident ­no vaig a exagerar tant com l'altre dia venia en algun diari important el tema­, però és un reglament que jo crec que necessita profundes reformes.

Els reglaments responen a la situació política del moment quan s'aproven.
El reglament de les Corts Valencianes es va aprovar en un moment determinat, en l'etapa transitòria de la nostra autonomia, la sessió plenària número 3, celebrada el 4 de març de l'any 1983, i ha tingut dos o tres modificacions molt puntuals i per a temes molt concrets.

En canvi, la consolidació de l'autogovern autonòmic, l'experiència d'altres reglaments, especialment el del Congrés dels Diputats, d'altres cambres autonòmiques, i especialment de la pròpia vida parlamentària nostra, són qüestions que jo crec que demostren que en estos moments el nostre reglament no recull eixa situació nova que la pròpia vida política va d'alguna manera avançant, i el nostre document d'alguna manera s'ha quedat un tant desfasat, per dir-ho suaument.

El control a l'executiu, que és una de les tasques fonamentals de qualsevol cambra, en eixe aspecte les mancances jo crec que són evidents.
Es procura fer justament el contrari: quan menys control, millor.
O siga, els reglaments s'utilitzen.
.
.
i estem assistint estos darrers dies a una interpretació molt restrictiva, que pretén sobretot salvaguardar que eixa possibilitat de fiscalització de control del govern s'impedisca i es dificulte al màxim possible, amb la qual cosa es trenca el cordó umbilical que hauria de tindre una cambra de diputats, una cambra com la nostra, en el sentit que perd o d'alguna manera impossibilita gran part de la seua tasca fonamental, que és la del control a l'executiu.

El tema de la informació, el tema de la documentació, que hi ha cada volta més dificultats, l'agilitat i el ritme en els treballs.
La setmana passada, per exemple, vam discutir ací els incendis del mes d'agost de l'any 2000.
I això ja és un exemple.
Clar, després ens queixem i ens crida l'atenció que aquestes Corts Valencianes siguen unes grans desconegudes per a l'opinió pública valenciana, que les coses la gent no li done excessiva importància el que ací fem, etcètera, etcètera.

Jo crec que fonamentalment l'actitud del partit que en cada moment té la responsabilitat de tindre la majoria en la cambra, però també l'instrument que s'utilitza, que és un instrument adequat per a eixa utilització partidista, fa que estes coses passen, amb la qual cosa es perjudica fonamen-talment el treball de la pròpia Cambra, però fonamentalment també l'activitat política de tots nosaltres en el sentit que cada volta ens separem més de la realitat, del dia a dia de la ciutadania.

Aquestes són qüestions que lògicament podríem ampliar-les i exemples en faltarien per a citar quina situació estem donant.
És cert que pot haver una major o menor flexibilitat depenent del moment, depenent del bon humor del partit que en eixe moment té la majoria.
En estos moments pareix que eixe bon humor no està, està més bé en altra situació, i s'aplica una interpretació molt més restrictiva, sempre davant del sacrosant reglament que te'l tiren damunt del cap com una cosa que és.
.
.
bé, *el no va más* i que, per tant, cal complir-lo.

Però és que inclús en detalls que a voltes són menys importants, però que també tenen la seua importància i que en estos moments són molt més importants que en altres moments.
Per exemple, el nostre reglament és un reglament fet en una època en la qual pareixia bé mantindre, defensar, un llenguatge sexista, absolutament improcedent en aquestos moments.
Nosaltres tenim un president de la Cambra i no dóna eixa impressió.
O siga, crec que és un tema evident en el qual hi ha un desfasament, perquè ni és un president, és una presidenta, ni tots som diputats, hi ha diputats i diputades.
I tot això impregna eixe reglament de coses que jo crec que estan desfasades i que haurien també d'anar modificant-se.

Malgrat tot això, que, ja dic, podria ser molt més extens en eixe tema, i malgrat les opinions que de tots els grups parlamentaris es fan en el sentit de reconèixer que aquest reglament està desfasat, que necessita una actualització que done major agilitat a eixes tasques de control i fiscalització del govern, d'accés a la informació, etcètera, etcètera, malgrat tot això, la realitat és que el temps passa i llevat d'algunes qüestions molt puntuals fetes fa ja alguns anys, el reglament sempre és el mateix mane qui mane.
Per tant, pareix que, igual que l'Estatut, mai es troba l'oportunitat de poder obrir eixe debat necessari per a eixe reforma profunda que jo crec que és necessària.

Des d'Esquerra Unida, i ho hem dit en moltíssimes ocasions, considerem necessària i urgent una ampla reforma del reglament de les Corts Valencianes, però no observem voluntat política del grup majoritari en este cas, que és el que té la responsabilitat de poder dur endavant aquesta qüestió, per a fer-ho.
La Comissió del reglament no s'ha reunit mai.
És una de les comissions que tenim ací que no s'ha reunit mai.
Està, en eixe sentit, sense estrenar.

I és en aquest context en el qual Esquerra Unida presenta aquesta proposta.
En estos moments som tres grups parlamentaris els que estem en la Cambra: Grup Parlamentari Popular, Socialista­Progressistes i d'Esquerra Unida.
D'eixos tres grups, solament dos tenen representació en la Mesa.
La Mesa és l'òrgan rector, l'òrgan més important d'aquesta Cambra.
Doncs bé, ahí nosaltres no estem, el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida no està.
Dels tres grups, n'hi ha dos i un no està.
Creem que això no està justificat de cap manera.
És en certa manera, almenys al nostre parer, una discriminació que se'ns fa.

Ja el 13 de setembre de l'any 1999, al poquet temps d'accedir aquesta nova legislatura, Esquerra Unida va remetre una sol·licitud de reunió de la corresponent comissió a efectes de modificar l'article corresponent que resolguera aquesta qüestió.
Mai es va reunir eixa comissió i mai tinguérem una contestació tampoc formal.
Se'ns va dir que el tema havia passat a debat, a estudi, per part dels grups parlamentaris, però d'ahí no tinguérem cap notícia.
Sí que és cert que a nivell de *pasillos* a voltes et deien: "Per part nostra no és problema.
Mira a vore l'altre grup, perquè per part nostra.
.
.
" Coses d'aquest tipus.
"Açò el dia que es presente.
.
.
" Però el temps va passant i la cosa no es resol.
I ja ha passat any i mig d'aquella proposta i quasi la meitat de la legislatura sense que eixa proposta s'estudie, es plantege la seua modificació.

Per tant, nosaltres hem hagut de presentar formalment la proposta perquè considerem que és la nostra obligació presentar-la i d'alguna manera que aquesta Cambra i l'opinió pública sàpiga quina és l'opinió de tots els grups i que s'intente resoldre, jo crec que s'intente resoldre bé, una qüestió que, ja dic, crec que no té justificació en aquestos moments.
Podrà ser discutible.
.
.
o vore quina és l'opor-tunitat del moment polític per a eixa altra reforma més ampla del reglament, que nosaltres considerem que ja inclús estem desfasats.
Considerem que això s'hauria d'haver dut endavant molt més prompte, però per alguna qüestió puntual, tan puntual com aquesta, que no és la primer volta que ho reclama Esquerra Unida.
.
.
Esquerra Unida és un grup parlamentari que forma part d'aquestes Corts des del primer dia i, en canvi, mai ha estat en la Mesa d'aquesta Cambra.
I creem que tenim dret a participar d'eixos treballs, a participar d'eixa responsabilitat també.

Per tant, nosaltres hem presentat aquesta proposta que planteja una modificació puntual d'un article, que és el que parla de la composició de la Mesa.
Nosaltres, com tot el món sap, tenim una Mesa composada en estos moments per cinc membres: tres del Grup Parlamentari Popular i dos del Grup Parlamentari Socialista.
És la Mesa que té la composició mínima que tenen totes les meses de les altres comunitats autònomes.
Cap en té menys de cinc membres.
En canvi, és cert que hi ha diverses comunitat autònomes, comunitats autònomes d'importància, que jo crec que la nostra deu ser o deu aspirar, encara que jo crec que realment ja ho és, una d'eixes comunitats d'eixe nivell i, per tant, tenen una representació en la Mesa més ampla, en concret de set persones.

La proposta que presenta Esquerra Unida, en concret, és que la Mesa de les Corts Valencianes s'amplie a set membres, de manera que això permeta en aquestos moments accedir al Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.
I lògicament per mantindre eixa majoria absoluta que les urnes donaren dret al Grup Parlamentari Popular en el seu dia, que mantinga lògicament eixa majoria ahí.
De manera que la proposta més o menys seria: quatre, dos, un.
És una proposta que en aquestos moments ja és efectiva en altres parlaments, com per exemple el de Madrid, el de la comunitat autònoma de Catalunya, Andalusia, etcètera.
No és una cosa estranya que estiguem demanat per ahí.
És una cosa que ja està funcionant en comunitats autònomes, ja dic, del nivell de la nostra.

I nosaltres volem estar ahí per a treballar, volem estar ahí per a participar dels treballs que es facen en eixa Mesa.
A voltes inclús tenim situacions difícils d'explicar en el sentit que jo crec que la pròpia presidència d'aquesta Cambra nota la falta d'un grup parlamentari en eixa Mesa, i això obliga a fer, digam, alguns *arreglos* per a accedir a determinada informació, perquè.
.
.
bé, les coses són com són.
No volem cap privilegi.
Volem, en tot cas, tindre els mateixos drets en la proporció que ens toque referent als altres grups i estar en eixe òrgan que, ja dic, crec que és el màxim d'aquesta Cambra, i que pensem que aixina se solucionaria una situació discriminatòria per a nosaltres.
Evidentment, en una composició de set membres, el tema de cara a futures legislatures en els quals els grups parlamentaris presents en la Cambra foren majors, evidentment permet un joc molt més ample, en el sentit que són set llocs que es poden jugar per a l'equilibri de forces, possibles pactes, aliances electorals, etcètera, etcètera.

Ja dic, el reglament de les Corts Valencianes és un reglament que es pot modificar.
No és un instrument que siga intocable, es pot modificar.
Es deuria d'haver modificat ja.
Si no es vol fer eixa modificació més ampla perquè políticament no li interessa al grup majoritari, qüestió discutible, sí que nosaltres creem que hem esperat el temps suficient per a vore eixa situació.
Som els que més estem patint aquesta qüestió.

I des d'eixa posició, que jo crec que és absolutament justa, nosaltres reivindiquem eixa modificació de l'article, en concret crec que és el 28, de manera que es possibilite eixa ampliació de la Mesa de les Corts Valencianes i que es facilite, per tant, l'accés del Grup Parlamentari Esquerra Unida a ella.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Té la paraula el senyor Maluenda per al torn en contra.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Senyories.

El senyor Oltra ha fet un número ací en la trona que pareix d'equilibrista, perquè ha vingut a parlar-nos de la necessitat d'una reforma profunda del reglament, que diu que el reglament no funciona.

Jo he de dir-li al senyor Oltra que la seua iniciativa, la que s'ha publicat i la que avui aquí es debat, no demana una reforma profunda del reglament; l'únic que diu és que es modifique la composició de la Mesa, només diu que es modique l'article 28.
2.
On se li han quedat, en quin tinter se li han quedat totes les altres coses que vosté ha dit?

Mire, en 1994 es va fer una reforma profunda i seriosa que va eixir per unanimitat, com ha de ser amb els reglaments de les Corts, perquè és la norma per la qual ens regim, la norma que fem els mateixos diputats, els mateixos grups parlamentaris.
I va ser lloada per tots els síndics, per tots els ponents que van participar.
I vosté ara això pareix que ho ignora.
A vosté només li preocupa vindre ací a muntar el número vergonyós de demanar que es faça una reforma d'interés personal o d'interés partidista, d'interés del seu grup parlamentari.
I en eixa farsa almenys el Grup Parlamentari Popular no està disposat a col·laborar, senyor Oltra, no està disposat a col·laborar.

Vostés demanen que es faça un trage a la seua mida.
Això és el que vénen a demanar ací, que es faça un trage a la seua mida.
I creuen que eixa mida passa perquè hi hagen tres secretaris i tres vicepresidents.
Mire vosté, no sé si sap la seua senyoria que en la I Legislatura ací hi havien quatre grups, un més que ara; en la II Legislatura, cinc; en la III, cinc, i en la IV, cinc.
O siga, que esta és la legislatura que menys grups configuren la Cambra.
I en canvi, la Mesa de les Corts ha sigut sempre de la mateixa composició.
Perquè allò que no podem és, capritxosament, adaptar a cada legislatura la composició de la Mesa en funció dels grups parlamentaris que la configuren.

El seu grup parlamentari només té cinc diputats perquè el poble valencià aixina ho ha dit, i els ha dit que no han d'estar en la Mesa.
Sí, senyor Oltra.
Si poden viatjar tots en un taxi!
Vosté imagine's: Si partim de la base que la Mesa de les comissions és per analogia la que és la Mesa de les Corts, vosté també demana que es modifiquen les meses de les comissions?
No crec, perquè clar, no poden estar dalt i baix al mateix temps.
Però aquí sí, volen estar dalt i baix.
Per favor, siguem més seriosos i, si vosté vol parlar d'alguna reforma de reglament, plantege-la de forma seriosa, però no per interés personal o interés del seu grup.

Vosté s'imagina el desgavell que podríem ocasionar-li al reglament si a cada legislatura hem de modificar la Mesa de les Corts en funció de la quantitat de grups que hi hagen en la Cambra?
Jo crec que això no és seriós, no és seriós.

I he dit a l'inici de la meua intervenció que vostés allò que volen és un trage a la seua mida.
Però el que passa és que no saben que, per a fer-se un trage a la seua mida, han de comptar amb la tela i han de tindre qui la confecciona, el sastre.
Ni els ha preocupat el sastre ni la tela, només s'han preocupat de reivindicar que volen estar ahí.

Però fixe's, a més han sigut *torpes*.
Han sigut *torpes* perquè vostés demanen la modificació de l'article 28 només, s'obliden del 34 i del 35.
I què és el que podria passar?
Mire vosté, d'eixe trage, segur que li quedaria a vosté el pantaló a mitjan de cama, segur, se li quedaria el pantaló a mitjan de cama.
Perquè no tenen tela suficient, no tenen tela suficient per a poder fer-se eixe trage.

I perquè no tenen qui els el confeccione.
Perquè per a confeccionar-lo fan falta 45 vots, fa falta la majoria absoluta de la Cambra, una cosa que vostés no han buscat.
Han trencat la tradició d'esta Cambra, d'estes Corts, d'abordar reformes reglamentàries des del consens, des del diàleg, des dels treballs en ponència.
Vies reglamentàries hi ha per a sol·licitar-ho, però vostés se n'han oblidat.

I dic que no han comptat amb la tela, clar que no han comptat amb la tela.
Fixe's si han sigut *torpes*, senyor Oltra, que si nosaltres tinguérem la temptació de fer-los cas es podria aplegar a la situació que hi haguera un vicepresident més i un secretari més, però ni un ni l'altre serien del Grup d'Esquerra Unida, ni un ni l'altre.
Faça comptes, faça comptes.
Perquè clar, vosté no modifica la forma d'elecció, vosté manté allò que diu l'article 34 i l'article 35.
Si vosté no modifica això, mire.
.
.

A més, crec que és un molt mal precedent això que vostés estan fent, crec que és molt mal precedent.
Per favor, tinga en compte vosté qui té vots suficients per a reformar el reglament.
No ens acostumen vostés a plantejar qüestions interessades, perquè fixe's si ens dóna la bola i presentem nosaltres una reforma de reglament en benefici propi.
Cosa que no farem, clar, entre altres coses perquè vostés ens crucificarien, i segur que algun mitjà de comunicació afí a vostés segur que fins ens podria insultar en les editorials, o a la millor ens portaven als tribunals.

Però en qualsevol cas, senyor Oltra, jo crec que la reforma del reglament és una cosa molt seriosa, perquè el reglament de les Corts és la llei que entre tots hem fet per a funcionar entre tots i per a respectar els drets de les minories.
I eixe reglament respecta els drets de les minories.
Són vostés els que l'únic que pretenen és estar ahí, no sé si per estar ahí o per tindre més ingressos, no ho sé.
En qualsevol cas, pot ser un dret legítim de vostés demanar-ho, però el que sí que li dic clarament és que el poble valencià no vol que vostés estiguen ahí.
El poble valencià no vol que vostés estiguen ahí, perquè han dit que en siguen cinc i que estiguen allí.
Poden estar amb la màxima dignitat.
No precisen haver d'estar ahí en la Mesa i eixir sempre en la foto.
Si no és necessari, senyor Oltra.

Ara, si vosté haguera vingut ací a plantejar la necessitat de fer una reforma profunda del reglament dient que hi ha coses que no funcionen i presentar alternatives, el Grup Parlamentari Popular estaria disposat a, des de ja, posar-se a parlar no solament amb vosté, amb tots els grups parlamentaris, i aplegar a marcar una sèrie d'idees que deuen portar-se endavant en una suposada reforma del reglament.

Això han donat a entendre vostés des de la trona, però la veritat és molt distinta.
La veritat és que vosté diu que es reforme l'article 28.
2, que hi haja un vicepresident més, que hi haja un secretari més.
Senyor Oltra, senyor Oltra, és que a més han sigut *torpes*.
Fixe's quines temptacions ens posen vostés, quines temptacions.
Fixe's la broma que pot ser açò si li férem cas i anàrem a eixa reforma: vostés es quedarien com estan.
Ni un vicepresident més seria de vostés ni un secretari més seria de vostés.
Probablement, i les matemàtiques ahí estan, serien del Grup Parlamentari Popular, el tercer en este cas en cada un d'eixos supòsits.
Perquè, repetisc, vosté s'ha preocupat de dir que estiguen en eixa ampliació de la Mesa, però no modifica com s'ha d'elegir.

Mire, ja estem acostumats a estes propostes de vostés, que van pregonant una cosa i després actuen d'una altra forma.
Fa quatre dies era allò de les dones, que després dels 55 anys no puguen treballar les dones.
Per favor, això no és seriós.
Quin tipus d'iniciatives són, quin tipus d'iniciatives?

I què és el que volen fer vostés des de la Mesa?
Espere que no vulguen, des d'ahí, exalçar la figura de ninguna persona afí a grups terroristes.
Espere que no pretenguen això.
Perquè és que vosté no ens ha dit ací en la trona en ningun moment, en ningun moment ens ha dit vosté quin és l'avantatge d'ampliar la Mesa, en què funcionaria millor esta institució, en què podríem servir millor des d'ací al poble valencià ampliant la Mesa.
Només ens ha dit que ací hi ha tres grups, que dos grups estan ahí i un només està baix.
Cada u està on el poble valencià ha dit que estiga, senyor Oltra.
Cada u està on el poble valencià ha dit que estiga.
I a vostés els ha dit que estiguen ahí i que tinguen la legitimitat de presentar les alternatives que vulguen presentar a la política del Govern, les iniciatives que creguen convenient, utilitzant eixe reglament que l'hem fet tots, que és de tots i que tots l'hem lloat, i que tots l'hem lloat, i fer el millor compliment de les obligacions que el poble valencià ens ha posat a cada grup parlamentari en elecció lliure i secreta.

Per tant, tota la resta és fullaraca, senyor Oltra, la resta és fullaraca, la resta és l'*ego* particular d'alguna persona o l'interés de grup parlamentari, de partit.
Però per a res la proposta que vosté fa per escrit, que no té res a vore amb el que ha dit ací, beneficia el millor funcionament de la Cambra, en ningun moment dignifica la imatge de la Cambra, en ningun cas possibilita i facilita que els problemes que té la societat valenciana tinguen més prompta ressonància ací en la Cambra, per a res.

Vosté no està demanant que s'agilitzen els tràmits parlamentaris.
Vosté no està demanant que es respecten els drets de les minories.
Vosté no està demanant que hi haja possibilitat que les iniciatives legislatives del *cuerpo electoral* es puguen presentar més promptament.
No.
Vosté està demanant que en esta fotografia isca el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, i això és vergonyós, senyor Oltra, això és vergonyós.

I mire el que li dic.
Nosaltres, reitere i repetisc, el Grup Parlamentari Popular, està obert al diàleg, al consens, a la negociació, a la millora de qualsevol norma.
Però al que no estem disposats en ningun moment és a ser comparsa d'un número tan vergonyós com el que vosté ha vingut hui a defensar aquí en la tribuna.

Res més i moltes gràcies.

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Senyor Oltra, té la paraula per a rèplica.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

La veritat, senyor Maluenda, m'ha sorprés vosté.
Esperava un *no*, evidentment esperava un *no* a pesar que en alguna ocasió m'havia dit que per part seua no hi hauria problema, que a la millor el problema podria estar en un altre lloc, etcètera.
Esperava un *no*.
El que no esperava era una intervenció tan prepotent i tan despreciadora del que suposen les minories.

Nosaltres sabem que som una minoria, el que demanem és que es respecten les minories.
Perquè quan no es respecten les minories s'entra en un camí molt perillós, senyor Maluenda.
Jo crec que vosté sap perfectament quin és eixe camí.
És el camí de la prepotència, el camí de creure's un que és el melic del món, que els altres no tenen importància i que al final no solament no han d'estar aquí sinó que, si se'ls poguera eliminar, quasi millor.

Fins ahí podríem arribar, senyor Maluenda.
Respecte.
.
.
Això que diu vosté sempre, "jo respecte.
.
.
", respecta en tota cas últimament ni de paraula, perquè de fets, res de res.
I a més és que ni ha sentit la intervenció.
Clar, és que en eixe aspecte, ja se sap.
Nosaltres hem dit que fa falta una reforma profunda, una reforma àmplia del reglament.
Hem citat tota una sèrie d'exemples, que podria ser molt més llarga, de la necessitat d'eixa reforma perquè complisca la tasca per la qual es va crear en el seu dia.
Si jo tinc ací inclús, bé, hi ha declaracions seues en el *Diari de Sessions* de l'any 1994, quan es va modificar allò, on es plantegen per part seua determinades qüestions que seria quasi de *xiste* llegir-les ara, perquè clar, allò que vosté dia ahí és justetament ara el contrari del que estan fent.

Llavors vosté estava en minoria, molt més àmplia que nosaltres, però minoria, en eixe moment, i demanava una sèrie de coses que ara que està en majoria té l'oportunitat de dur-les endavant.
Per tant, no era veritat quan vosté es queixava llavors.
Del que tractava era, en tot cas, d'enganyar l'opinió pública, perquè quan manara pensava fer justetament el contrari del que estava dient llavors.
Per tant, que queden eixe tipus de qüestions clares.

I es pot discrepar, però des del respecte i l'educació, senyor Maluenda.
En eixe aspecte jo crec que la proposta nostra s'ha intentat explicar, no és una proposta que aparega ara, es va presentar ­jo ho he dit, no sé si és que no ho ha sentit­ en setembre de l'any 1999, i se'ns va dir: "no està mal, no està mal, però millor esperem un debat més ampli, que es busque el consens".
El problema és que eixe consens no arriba, no es veu voluntat per part de vostés, que són els que tenen la responsabilitat de govern.
I què vol, que nosaltres continuem ahí?

Escolte, les referències que els he sentit dir a vostés del que fa la Mesa em pareixen molt irrespectuoses, perquè segons vostés, els senyors i senyores que tenim darrere estan per a fer-se la foto, per a no sé què que ha fet aixina, una cosa aixina que ha fet.
O siga, és eixa l'opinió que vosté té dels senyors.
.
.
Ho dic perquè nosaltres, com no estem, no ens sentiríem al·ludits, però em pareix molt delicat el que vosté ha dit ahí.
I jo li he dit: nosaltres volem estar en la Mesa per a treballar.
Evidentment, si es fa alguna foto, no haurem d'amagar-nos, com es va fer fa vint anys, en un Congrés dels Diputats quan passà determinada cosa.
Fins ahí podríem arribar.

Per tant, la nostra proposta és una proposta de voler participar i de voler treballar en l'òrgan que se suposa que està per a això, com nosaltres pensem.
Pareix que vosté pensa d'una altra manera distinta.
Què passa?
Que s'augmenta la pluralitat, es deixa de discriminar en este cas a un grup parlamentari que ha estat present sempre en aquesta Cambra i que mai ha estat ahí i que vol participar, cosa absolutament legítima, que jo m'imagine que vostés en altres parlaments autonòmics on han estat en minoria segurament també han reivindicat, i no crec que li agradara.
.
.
Sí, sí, ara tenen molta força, però han hagut moments en què n'han tingut molt poqueta.
I que jo respecte i salude que, si és possible això, s'aplique.

I no estem demanant res de l'altre món, estem demanant una cosa que ja ve funcionant en altres cambres: tindre una composició de set persones, que jo crec que no és ninguna exageració.
Home, evidentment, jo també conec el reglament, els articles a què vosté ha fet referència, i també tenim una solució per a eixe problema.
Però, evidentment, si la proposta nostra s'aprovava, se suposa que s'aprova en una Cambra i d'acord amb un pacte que es fa entre tots.
I eixe pacte es respecta a l'hora d'aprovar la modificació i s'ha de respectar a l'hora d'aprovar la composició.
Perquè, clar, el contrari seria un frau, senyor Maluenda.
Perquè, clar, si s'aprova en base a la proposta nostra i després s'aprofita per a un altre tipus de coses.
.
.

I després, eixa actitud de menyspreu, de disminuir la importància del grup nostre, que si cabem en un taxi i este tipus de coses, bé, jo és que eixe tipus de coses em pareixen menyspreables, són opinions que jo crec que no corresponen ací.
O siga, nosaltres hem tingut un president de la Cambra, que pertanyia en la legislatura anterior a un grup parlamentari que tenia menys representació que nosaltres.
I això era legítim?
Clar que era legítim.
I per què?
I això pot tornar a passar.
Si això depén, i ho he dit també, dels pactes, dels equilibris polítics, i tot eixe tipus de coses.
Això es pot fer millor.
.
.

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra.

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Acabe de seguida.
Gràcies.

Es pot fer millor en una Mesa de set membres que una Mesa de cinc.
Això és el que demanem.
Tindre eixa possibilitat.
I que s'acabe eixa situació de discriminació, que la tenim, senyor Maluenda, vosté diga el que diga.
Nosaltres estem discriminats en eixe sentit.
I hi ha una Mesa, hi ha dos grups en eixa Mesa, i n'hi ha tres en la Cambra i un d'ells no està.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor Maluenda, té la paraula per a rèplica.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Senyories.

Mire, senyor Oltra, vosté ha amenaçat en llegir del *Diari de Sessions* les meues paraules.
.
.
però no ho ha fet.
Jo sí que vaig a fer-ho.
Mire: "El senyor Maluenda Verdú: Gràcies, senyor president.
Senyories, el Grup Parlamentari Popular està satisfet que els grups parlamentaris, després de tant de temps, hàgem aplegat a un acord per a una reforma profunda i entenc, així ho entén el meu grup, que positiva per al millor funcionament d'estes Corts.
La reforma que hem realitzat, repetisc, després de tant de temps, va encaminada a agilitar els tràmits parlamentaris, a reconéixer als grups parlamentaris, a tots ells, el mateix dret a les iniciatives, sense importar en cap moment el número de diputats que configuren eixos grups parlamentaris.
Perquè entenem que és de justícia que qualsevol força política que s'haja presentat a les eleccions, i haja obtingut escons suficients com a configurar-se en grup parlamentari en estes Corts, tinguen les mateixes possibilitats d'iniciatives que el grup majoritari".

Fixe's, això ho dic jo.
I ho mantinc, i ho mantinc.
Però és que vosté aquí no ha vingut a parlar d'això.
Vosté aquí ha vingut a parlar d'ampliar la Mesa.
I mire el que va dir el senyor Zamora Suárez, aleshores portaveu del Grup d'Esquerra Unida: "Esquerra Unida ha votado favorablemente la reforma del Reglamento.
Hemos trabajado activamente en esta reforma durante muchos meses, y entendemos que la reforma que acabamos de aprobar es una importante reforma del Reglamento, que debe contribuir a mejorar bastante a agilizar el funcionamiento de esta Cámara.
En definitiva, a facilitar el cumplimiento de nuestras obligaciones como representantes del pueblo valenciano.
Hay que decir que esta reforma ha resultado de muchas horas de trabajo, muchas, yo diría no solo de esta legislatura, sino también de la anterior legislatura".
.
.
etcétera, etcétera, etcétera.

Sí, sí, sí, clar que continue llegint.
Mire: "Y finalmente, en el último mes y medio ha sido posible encontrar un consenso, algo fundamental ­consenso­, algo fundamental, algo perseguido desde el primer momento entre todos los grupos de esta Cámara".
Fixe's vosté, lloa eixe reglament, diu que s'ha fet el millor reglament possible.
Clar, és veritat que Esquerra Unida sempre ha defensat estar ací.
I mire, jo no he fet cap menyspreu quan dic que vostés el que volen és eixir en la foto, és que és la interpretació del que vosté ha fet ací en la trona.
Sí, senyor Oltra, vostés el que volen és eixir en la foto.
No els preocupa que funcione millor esta Cambra.

Una cosa és el que vosté diu i una altra cosa és el que diu la seua iniciativa.
La seua iniciativa només diu: "Proposición de ley de reforma.
Artículo único.
Se reforma el artículo 28.
2 del Reglamento de las Cortes Valencianas, que quedará redactado de la siguiente manera.
La Mesa estará compuesta por la Presidencia de las Cortes, tres vicepresidencias y tres secretarías".
I res més.

On està eixa agilitació dels temes parlamentaris?
On està eixa millora del funcionament de la Cambra a la que vosté ha mencionat?
On està eixa reforma profunda que diu que plantegen?
No és veritat, senyor Oltra, no és veritat.
Estem acostumats a què vostés diguen una cosa i després en facen altra.
I parla vosté de.
.
.
prepotència?
I parla vosté de fets menyspreables?
Si això és el que està fent vosté.
Això és el que està fent vosté cada volta que ix als mitjans de comunicació.
Això és el que fa vosté, senyor Oltra, menysprear no solament a les institucions d'esta societat valenciana que estan representats en la Generalitat, sinó intentar desqualificar a les persones.

Això és el que vosté fa, senyor Oltra.
I això és vergonyós.
I com és vergonyós, i com és un número el que vostés han muntat aquí, no van a trobar al Grup Parlamentari Popular per a entrar en eixa farsa, per a entrar en eixa pallassada.
Ara, això sí, si en algun moment vostés volen fer una reforma seriosa del reglament, si en algun moment vostés volen fer plantejament positius que milloren el funcionament de la Cambra, si en algun cas vostés tenen una alternativa al que configura el reglament, per a què es millore la ressonància dels problemes que patix la societat civil aquí en la Cambra, i que es busque solució, el primer que està disposat a posar els seus vots és el Grup Parlamentari Popular.
Compte per a això en els 45 vots del Grup Parlamentari Popular.

Ara, no compte en ni un sol vot del Grup Parlamentari Popular, per a eixa farsa vergonyosa que vosté ha vingut a plantejar ací a la Cambra, que no és altra que el voler asseure's ací un de vostés.
Que, ja li dic, em resulta fins i tot preocupant quant.
.
.
seria un problema físic moltes voltes, perquè si estan en la Mesa, si estan.
.
.
Bé, estan un en cada comissió, i què passaria en les meses de les comissions?
Que estarien dalt o estarien baix?
Perquè no crec que pensen vostés que pel fet que s'ampliara la Mesa, i en el supòsit fictici que vostés entraren a eixa composició, anaven a tindre un membre més en les comissions.
Anaven a tindre els mateixos.

Repetisc, i acabe.
Anem a votar no, perquè és vergonyosa la proposta que vosté ha fet.
Vinga vosté ací a la Cambra en propostes serioses que beneficien a la societat, i serem nosaltres els primers en recolzar-les.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Per a fixació de posició, té la paraula el senyor Moreno, en representació del Grup Parlamentari Socialista­Pro-gressistes.
*(Remors)*

**El senyor Moreno Carrasco:**

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Oltra.

Presenta el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià hoy, una proposición de ley en la que pretende *(so per interferència d'un mòbil)* simple y llanamente variar el Reglamento de esta Cámara, como usted muy bien ha explicado.
Y en concreto en un punto, en la composición de los miembros de la Mesa, del artículo 28.
2.
Pero evidentemente esta propuesta yo creo que tiene un problema: que se ha hecho yo creo que con prisas, a pesar de que se ha presentado tarde, sin meditar y sin madurar.
Y nosotros creemos que en el fondo lo único que se pretende es lo que ya dice usted en la exposición de motivos, y lo que ha explicado aquí hoy: es tener un representante de Esquerra Unida del País Valencià en la Mesa de las Cortes.
Aspiración legítima.

Con independencia de lo que esa pretensión pueda o no aportar al sistema democrático, que sea bueno o no, lo que sí que es cierto es que si estuvieran ustedes en la Mesa, por lo menos se aumentaría la pluralidad, lo cual, de entrada, para la democracia no es malo.
Es todo lo contrario, es bueno.
Ahora bien, una cosa es eso y otra es el planteamiento que usted ha hecho aquí esta mañana, y al que ya nos tiene acostumbrados en una serie de reuniones de la Junta de Portavoces o Junta de Síndics.

Mire, nosotros tenemos unos problemas que objetarle, en cuanto unos son problemas técnicos o de forma, y otros problemas de fondo y problemas políticos, que usted ha mencionado alguno y que a mí me gustaría incidir hoy.
Los problemas técnicos o formales se han enumerado aquí algunos ahora mismo.
Es decir, si usted no modifica el artículo 34 y 35, hemos hecho un empastre.
Tendremos una Mesa con más compañeros y compañeras, con más diputados, que serán cinco del Partido Popular y dos del Partido Socialista del País Valencià y Progressistes.
A no ser, a no ser, yo tenía esa duda, pero después de escuchar al señor Maluenda la flexibilidad se ha acabado, que dada la flexibilidad a que nos tiene acostumbrados el Grupo Parlamentario Popular últimamente, pues usted tuviera algún acuerdo o pudiera llegar a algún acuerdo, y dentro de esa ampliación pues pudieran cederle un puesto a usted.

Desde luego lo ha terminado de arreglar: es poco innovadora su propuesta cuando dice que el que tiene mayoría que tenga cuatro, dos para los demás y uno para nosotros.
Sea usted un poco más innovador, más valiente, más original.
Si queremos que esto funcione, a lo mejor es bueno que el gobierno no tenga mayoría en esta Cámara.
Hombre, no se quede usted a mitad de camino, no se quede a mitad, sea un poquito más valiente y más atrevido.

Pero además, mire usted, aunque solucionáramos el problema, y se lo ha dicho bien el representante del Grupo Parlamentario Popular, aunque solucionáramos el problema para esta legislatura mediante acuerdo, que no mediante la modificación que usted propone, no tendríamos nada regulado para la siguiente.
Porque el sistema de elección sigue siendo el mismo, y por lo tanto en la siguiente legislatura tendríamos un problema gordísimo, y el primer problema que tendríamos sería modificar nuevamente el Reglamento nada más celebrar elecciones.
Yo creo que eso no es lo que quiere nadie, ni usted ni nosotros.
Por lo tanto, esa propuesta está coja, es parcial, está incompleta en cuanto a cuestión formal.

Mire, y en cuanto a cuestión de fondo, que yo creo que es a lo que nos tenemos que dedicar hoy a debatir, yo sí que quiero profundizar en ello.
El artículo 14 de nuestro Estatuto de Autonomía establece que esta Cámara elaborará y aprobará su Reglamento.
Y tiene una peculiaridad ese artículo 14, que es importantísimo para lo que estamos hablando hoy.
Que no dice qué mayoría se necesita para elaborar y modificar el Reglamento.
Ahora, eso sí, ya se procuró luego en la elaboración del Reglamento, en la disposición final segunda, decir: mayoría absoluta.
Y eso no es baladí.
Eso quiere decir que lo que tengamos que hacer, como se ha hecho siempre, nos tendremos que poner todos de acuerdo.

Y hay que remontarse a cuando data este Reglamento para entender qué es lo que está ocurriendo.
Este Reglamento se aprueba en el año 83, y en aquel momento se copia miméticamente el Reglamento del Congreso de los Diputados, y algún que otro Reglamento que se aprueba antes que el nuestro.
Pero además con gran mimetismo.
O sea, perdimos una oportunidad histórica para ser innovadores, para ser originales, o para hacer algo distinto.
Pero se perdió.
Y se hizo un Reglamento con muchos encorsetamientos que hoy día estamos pagando, evidentemente, y que esa es la realidad.

Bueno, pues con el transcurso del tiempo es verdad que se ha ido creando un derecho parlamentario propio de las comunidades autónomas.
Pero ningún parlamento, ninguno aún, ha roto ese corsé.
Nadie ha sido lo suficientemente valiente para decir: vamos a hacer un Reglamento nuevo, un Reglamento distinto y un Reglamento que no tenga nada que ver con el modelo actual, que aún es el mismo del Reglamento del Congreso de los Diputados del año 1982.

¿Y qué es lo que ha ocurrido con ese tiempo?
Porque mire usted, con la interpretación y la lectura restrictiva que se está haciendo de este Reglamento en la actualidad, esta Cámara está colapsada.
Y no lo digo yo, ¿eh?
, lo dicen todos los medios de comunicación, lo dicen todas las mesas redondas que se han convocado, lo dicen las tertulias, y lo dicen todas las conferencias que se han convocado para celebrar los veinte años de Estatuto de Autonomía.

Por lo tanto, no es una aportación nuestra ni original.
Eso está ahí.
Eso se está diciendo, y eso es lo que está ocurriendo, porque con la mayoría absoluta actual la lectura restrictiva nos bloquea y nos colapsa esta institución.
Y es fácil oír en las tertulias, en los medios de comunicación, en las televisiones, comentarios o adjetivos como "colapso, bloqueo, retraso, ignorancia de la realidad, abandonamiento de la cercanía de los ciudadanos.
.
.
" Eso es lo que se está interpretando que ocurre ahora en esta Cámara.

Y para solucionar eso no se puede modificar solamente la Mesa.
Eso no nos lleva a ningún sitio.
Para solucionar eso hay que ser innovadores, hay que ser valientes y hay que ser atrevidos.
Y hay que decir: vamos a modificar por consenso, evidentemente, este Reglamento, y vamos a partir de cero de ahora en adelante, porque se necesita mayoría absoluta como dice nuestro Reglamento, no nuestro Estatuto.

¿Y eso qué significa?
Pues significa que nuestro Regla-mento, que es un buen Reglamento, como se ha dicho aquí, que es un buen Reglamento, se ha mostrado un Reglamento muy vulnerable.
En cuanto alguien ha pretendido hacer una lectura restrictiva de lo que aquí ocurre, ¿qué nos encontramos?
Pues lo que estamos denunciando todos los días.
Que el presidente del Consell, ajustándose al Reglamento, no comparece en la Cámara para explicar una modificación de su gobierno.
Que aquí es imposible hablar de los contratos de Julio Iglesias, de Terra Mítica, de Cacsa, porque se ampara en el Reglamento, si se hace una lectura restrictiva.
Que aquí se ven la propuestas o las iniciativas con un año de retraso, porque nos amparamos en el Reglamento.
Que aquí en esta Cámara es imposible investigar qué ocurre con los casos Cervera o con el caso Ivex.
¿Por qué?
Porque el Reglamento.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Moreno, cíñase.
.
.

 

**El senyor Moreno Carrasco:**

.
.
.
si se interpreta restrictivamente.
.
.
Yo vengo ceñido desde mi casa.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

 

Procure atenerse a la cuestión.
*(Remors)*

**El senyor Moreno Carrasco:**

De acuerdo.

En definitiva, *(remors)* en definitiva, y no he dicho nada aún que no haya planteado Izquierda Unida.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyors, silenci.
Continue, señor Moreno.

 

**El senyor Moreno Carrasco:**

Procuraré ceñirme, señora presidenta.

Por lo tanto, ¿qué es lo que está ocurriendo?
Pues que este Reglamento, que es bueno, se muestra vulnerable.
Y cuando es vulnerable, un gobierno con mayoría absoluta tiene la tentación de abusar de él.
Y ante eso no queda más remedio que modificarlo.
Pero modificarlo en profundidad.
Ante eso nosotros tenemos que decir hoy aquí, y ya lo hemos dicho, que este Reglamento está caduco, que ya no nos vale, que este Reglamento responde a otra época, con otro talante, con otra interpretación del mismo.
En definitiva, que este Reglamento, como estamos viendo aquí esta mañana nos encorseta, no nos deja decir lo que tenemos que decir líbremente.
Y por lo tanto, este Reglamento hay que cambiarlo, y hay que cambiarlo evidentemente, consensuándolo con el grupo mayoritario.
Hay que ser valientes, hay que ser atrevidos, señores del grupo mayoritario.
Sí señor.
Y hay que hacer un reglamento que añada algo de calidad a esta democracia, que ustedes, en seis años, no han añadido ni una gota de calidad a la democracia.

Hay que ser avanzados, y hay que ser originales.
Y hay que hacer un reglamento en donde los ciudadanos y los colectivos sean consultados aquí cuando se tramita en comisión un proyecto de ley, porque otros reglamentos ya lo contemplan y no pasa nada.
Hay que hacer un reglamento en donde no se insulte a un diputado cuando hace una pregunta.
Hay que hacer un reglamento en donde se pueda investigar al gobierno sin que el gobierno decida si eso lo ha investigado, si decide hasta qué punto se le investiga o si ­lo que es más grave­ decide cuáles son las conclusiones de una comisión de investigación.
Hay que hacer un reglamento en donde el ciudadano pueda asistir a las comisiones sin necesidad que la mayoría de esa comisión decida si comparece o no ese ciudadano.

En definitiva, hay que hacer un reglamento nuevo, moderno, transparente, ágil y flexible, que nos permita discutir las cosas que en realidad ocurren en ese momento en la sociedad y que, muy posiblemente, efectivamente, ese reglamento será incómodo para el gobierno de turno, claro que será incómodo, y muy incómodo precisamente será; pero, en contraposición, será un reglamento que ayudará a profundizar en la democracia y, sobre todo, nos ayudará a todos nosotros, diputados y diputadas, a realizar nuestro trabajo libremente, de forma independiente y con la dignidad necesaria que ahora mismo no se da en este parlamento.
*(Aplaudiments des dún sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Maluenda, per a què demana la paraula?
*(El senyor Maluenda Verdú parla sense micròfon)* Té la paraula per a rèplica, per tres minuts, al senyor Moreno.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Senyor Moreno.

Eixe reglament, el que vosté diu que no val per a res, eixe reglament que no permet no sé què i no sé quantes coses, és el reglament que va fer el Grup Parlamentari Socialista *(protestes)* des de.
.
.
sí, sí, 1983.
Llija vosté el reglament i vorà qui el firma: el senyor Antonio García Miralles i el senyor Javier Sanz.
Jo ho tinc aquí: 1994, el senyor Antonio García Miralles i el senyor Juli Millet.
A més, el senyor Bru ho diu ací, en el *Diari de Sessions* del 30 de juny del 1994, diu que és el reglament que ha fet la "majoria del Grup Socialista".
Eixe reglament que a vostés ara no els val, és el que vosté ens aplicaven, eixe és el que vostés defensaven, eixe és el que vostés van confeccionar, i eixe és el que jo sofria.
Eixe és el que jo sofria!
Per això mateix, com jo el sofria, com jo el sofria, el meu grup el sofria des de l'oposició, estem sempre disposats a abordar una reforma del reglament, però una reforma basada en la sensatesa, una reforma basada en la defensa dels drets del grups parlamentaris, per minoritaris que siguen.

Ho he dit abans, una reforma que millore el funcionament d'esta Cambra, un reforma que agilitze que la societat tinga possibilitats de portar els seus problemes perquè els grups parlamentaris els discutisquen, una reforma perquè hi haja una ressonància immediata a temes que es plantegen en el carrer, no que se queden obsolets perquè és impossible quan presenten vostés una allau d'iniciatives que no tenen ningun sentit, perquè vostés estan fent moltes voltes un ús abusiu del dret reglamentari, un ús abusiu.

Ahir ho dia en una sessió de la Comissió d'Obres Públiques, en la qual hi havien dos iniciatives de compareixença d'un membre del Govern que haveren pogut substanciar-se mitjançant una pregunta escrita, perquè no tenien tanta transcendència.
Aleshores, què és el que fan?
Que si vostés el que volen és que el Govern estiga aquí permanentment sense menejar-se deuen ser respectuosos amb la seua responsabilitat i deixar-lo governar.
Però, aixina i tot, amb eixe reglament, amb el mateix que vostés, que el seu govern no compareixia, amb eixe mateix reglament mai ha comparegut en esta Cambra tant un membre del Consell com en la passada legislatura i en esta.
Mai, senyor Moreno, i vosté ho sap molt bé.

Però és que acabe dient-li que no havia sentit mai la seua paraula de protesta del reglament; perquè la gent nova podrà dir el que pensa, i no podem vincular-los al passat, però vosté porta aquí quasi tant temps com jo, quasi tant temps com jo, i no el vaig sentir mai protestar d'eixe reglament que hui vosté diu que cal canviar.

Res més i moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

El senyor Moreno té la paraula, per a rèplica, per tres minuts.

 

**El senyor Moreno Carrasco:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Maluenda, he dicho, está en el *Diario de Sesiones*, que es un buen reglamento *(remors)* pero que.
.
.
­escuche, está en el *Diario de Sesiones*­ pero que se ha mostrado vulnerable porque la mayoría absoluta de esta Cámara, y el gobierno con mayoría absoluta, al verlo vulnerable, nos ha llevado a la situación actual.
Y un reglamento, aunque sea bueno, si es vulnerable, no nos vale.
No nos vale, señor Maluenda.
Así es que oído a lo que se dice y demás.

Y, efectivamente, nosotros fuimos artífices de ese reglamento, como de otras muchas cosas.
¡Ya era hora que se nos reconociera algo en esta comunidad, ya era hora!
 *(aplaudiments des dún sector de la Cambra)* ¡Ya era hora!
Como de otras muchas, evidentemente.
Y le digo más: y de las modificaciones que se hicieron, algunas de ellas, muy innovadoras y muy atrevidas, como la regulación del grupo mixto, que muchos reglamentos posteriormente han copiado del nuestro.
Y eso es a lo que me estoy refiriendo: vamos a ser atrevidos, innovadores.
¿Por qué?
Porque el Gobierno, que es muy listo, el Gobierno, que para eso está en el gobierno, ve que este parlamento es vulnerable con ese reglamento, y ¿qué es lo que quiere?
Pues no tener problemas.
Y utiliza al Grupo Parlamentario Popular como subordinado.
Y entonces ¿qué ocurre?
Que el Grupo Parlamentario Popular, como no tiene esa independencia, como no tiene esa independencia, que depende del Gobierno, nos arrastra a toda la Cámara, a todos, subordinados al Gobierno.
Y en este caso, a una sola persona: el señor Zaplana, que hoy, por cierto, no está, en un tema tan importante como éste, porque estará en Madrid, a lo mejor presentando otro libro.
Evidentemente, evidentemente.

Entonces, ¿qué es lo que estamos planteando nosotros?
Mire usted, ante el abuso, ante el desprecio que se hace a los diputados, hay que hacer un reglamento que impida cosas tan elementales como que cuando un diputado quiera hacer una pregunta para controlar e impulsar la acción del gobierno, no se le insulte.
Cosas tan elementales como que si un conseller tiene que dimitir y salir corriendo por la puerta falsa porque está encausado en un proceso, venga aquí alguien y explique qué ha pasado.
Es que eso es elemental en democracia.
Y si ese reglamento es.
.
.
no señor, es vulnerable y no permite eso, y permite un recoveco, no nos vale.

Y si ese reglamento impide el que aquí se monte una comisión de investigación en donde el investigado no esté en mayoría.
No nos vale.
Porque, ¿cómo demonios ­y de eso sabe usted mucho­, cómo demonios el investigado va a marcar las reglas del juego y va a decir cuáles son las conclusiones?
Pero ¿en qué país civilizado se ve eso?
*(Des de l'escó un diputat diu: "Cualquiera")* No señor.
Y a usted no le toca por ahora.
No tengo inconveniente en discutirlo si quiere con usted.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silencio.
Por favor.

 

**El senyor Moreno Carrasco:**

Pero, entonces, ¿a dónde vamos?
Mire usted, es un problema, no de reglamento, es un problema de creerse la democracia, es un problema de talante, *(remors)* es un problema de déficit democrático que ustedes y su gobierno están demostrando desde que están en el poder.

Es un problema, en definitiva, de hacer interpretaciones torticeras y destructivas de un buen reglamento que nos obligará.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Moreno, s'ha acabat el temps.

 

**El senyor Moreno Carrasco:**

 

.
.
.
a intentar modificarlo en consenso con ustedes.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, té la paraula per a rèplica al senyor Moreno.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Bé, a estes altures, el que és evident és que la proposta nostra no se va a aprovar, no?
Però el que també és evident és que gràcies a Esquerra Unida se parla per fi de la proposta de reforma del reglament en esta Cambra.
Un tema que pareixia tabú.
I és curiós, tot el món diu que és que el reglament necessita reformes, uns ho diuen ara i altres ho dien ans.
Però.
.
.
*(Des de l'escó un diputat diu: "Y ahora.
")* No.
Ara no, ara d'ací, però a l'hora de la veritat, res de res.
O siga, i jo estic segur que no se reforma, eh?
O siga, no això nostre, això nostre ja, efectivament, pot tindre poca importància.
El que ací s'ha dit?
Astò no se reforma ni d'equivocació!
Per què?
Perquè s'ha demostrat que hi ha hagut oportunitat i temps suficient per a això i no.
Perquè no interessa.
Ni interessà aleshores, ni interessa ara.
Per tant, astò se mantindrà aixina i gràcies.
Gràcies.

Perquè, efectivament, com ha dit abans el portaveu popular, se pot empitjorar.
O siga, qualsevol cosa se pot empitjorar encara.
I per ahí s'ha deixat caure alguna coseta que encara se podria posar la cosa pitjor del que està, que ja té mèrit, eh?
, que ja té mèrit que se pose pitjor del que està.

Jo, la intervenció del company Antonio Moreno.
.
.
Home, estupenda, no?
, estupenda.
Llàstima que no se fera en una altra època, però estupenda, no?
Però, clar, el que ens convida a nosaltres ja no és a una actitud valenta, és a una actitud temerària.
O siga, si nosaltres el que hem dit és que la nostra proposta, en la composició que plantegem, efectivament, el PP tindria majoria, mantindria eixa majoria, que és respectar els resultats de les urnes ­que s'ha dit, que en això nosaltres no entrem­ i ens han pegat per tots els costats, home, si plantegem el que vosté diu que hem de ser valents, bé, és que no ens deixen ni entrar.
O siga que, evidentment, això, val, està bé dir-ho, no?
, però que això no pot ser.

I que al reglament li fa falta canvis substancials.
Doncs, home, clar que sí.
Jo he fet referència a un muntó de temes que justificarien de sobres eixa modificació.
Vosté també, i si llegim *Diaris de Sessions* d'altres èpoques, perquè d'ara no, evidentment, doncs, el Partit Popular també defensava modificacions importants.

Per què no s'ha fet?
Al final tindrem la culpa nosaltres, veritat?
O siga, la culpa és d'Esquerra Unida que no es modifique el reglament, amb cinc que som ahí, no?
Home, a espai, tanta imaginació no pot ser.

Tècnicament ­perquè s'ha fet alguna referència­ no hi ha cap problema, inclús el mateix reglament contempla articles per a resoldre eixa qüestió.
Però, home, el que no se pot fer és l'actitud actual que, efectivament, el reglament s'utilitza no per al millor funcionament de la Cambra, no per a exercir la tasca fonamental que té una cambra parlamentària, que és el control i fiscalització del govern, sinó el control, la fiscalització, el menyspreu i la humiliació, a voltes, no del govern, dels grups de l'oposició, que és el que últimament, i cada volta accentuant-ho més, se veu per part del que hui, en estos moments, ostenta la majoria en aquesta Cambra.
Situació molt delicada i democràticament insòlita en el parlamentarisme occidental.

O siga, això que últimament les notícies són que se va a reprovar no al que mana, que és qui té la responsabilitat de governar, se va a reprovar al que està en l'oposició, que això passarà al annals del disbarat parlamentari.
Perquè, això, és que jo crec que ni en els millors temps.
.
.
ni ningú s'ha plantejat eixe tipus.
.
.
I cada setmana apareix un tema d'eixe tipus, o siga, com s'ha convertit astò.
.
.
?
Però, home, aquí fa falta un curs de reciclatge democràtic intensiu perquè vostés s'adonen que són els que manen en estos moments, del que suposa estar en una cambra democràtica, tindre un reglament democràtic, però utilitzar-lo correctament.

Home, jo puc suposar que no van a fer-li la contra al seu govern, però almenys, respecten això que es diu de la separació de poders, que fa molts anys que està en vigor, i que astò cada volta està més constrenyit i està més impossibilitat per part de tots vostés.
Fa falta això.
A això nosaltres estem absolutament oberts, ho hem dit en el nostre primer discurs que hem fet ací, ho vam dir en setembre de 1999, quan presentàrem la proposta i hem tingut la proposta d'estar en la Mesa quasi dos anys dormint a l'espera que eixe consens, que se'ns dia que se volia dur endavant i que hi havia voluntat per part de tot el món, perquè és que tot el món ens dia: "Home, Esquerra Unida, com no va a estar Esquerra Unida, hui en dia que són solament tres grups parlamentaris, en la Mesa, si Esquerra Unida està ací des del primer dia, i a més vol treballar", etcètera, etcètera.
A l'hora de la veritat, de forment, evidentment, ni un gra.

I clar que fa falta eixa modificació.
Per part nostra, demà, demà mateix comencem a treballar seriosament en eixa reforma del reglament.
O siga, no hi ha cap inconvenient.
Tampoc dic cap il·lusió.
M'imagine quin serà el resultat d'eixa proposta que, crec encara menys, que ni tan sols se plantejarà, però nosaltres.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, li he dit abans que era rèplica al senyor Moreno, i s'està dirigint tot el temps al senyor Maluenda.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Jo estic mirant a tot el món.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Estic mirant a tot el món.
O siga, l'altre dia.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, per favor continue.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

L'altre dia se queixaven que no sé qui mirava solament una part, i jo procure mirar.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, continue, per favor.
És rèplica al senyor Moreno.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Bé, insistisc; el que ha dit el senyor Moreno em pareix estupend.
Crec que això revitalitzaria i milloraria subs-tancialment el reglament d'aquesta Cambra.
Ja dic: crec que els defectes i les fallades que ha detectat ell, sense dubte, altres grups parlamentaris ja els van detectar i els van patir en el seu moment.

Per tant, va ser una reglament aprovat, efectivament, en època socialista, però que tenia els instruments adequats per a exercir eixe control que ara ens queixem tots.
Per tant, ja que tenim eixa experiència i tenim l'actual, jo crec que hauríem tots de tirar endavant amb eixa reforma que està pendent.

Gràcies.

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor Moreno, té la paraula.

Senyor Maluenda?

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

Amb el màxim respecte a la seua senyoria, per a una qüestió d'ordre.
Amb el màxim respecte a la seua senyoria i al reglament de les Corts mateix, a mi el cos em demana demanar rèplica al senyor Oltra *(remors)* des de tota la seua intervenció fins que la seua senyoria li ha cridat l'atenció, perquè en compte de replicar al senyor Moreno em replicava a mi.
Però, no obstant, com sóc respectuós amb la presidència i amb el reglament, renuncie al que em demana el cos.

Gràcies.
*(Rialles)*

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Maluenda per la seua consideració.

Té la paraula el senyor Moreno.

 

**El senyor Moreno Carrasco:**

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Oltra, por centrarnos en lo que usted ha propuesto.
Evidentemente, a lo mejor su propuesta, lo he dicho al principio, ha tenido la virtualidad de que hablemos en profundidad lo que estamos hablando en los pasillos, lo que estamos hablando en charlas, en tertulias o en conferencias, hablemos en profundidad en esta Cámara qué pensamos cada uno del Reglamento y cuál es el futuro que cada grupo parlamentario cree que debe tener nuestro Reglamento actual.

Yo, de todas formas, vuelvo a insistir en lo que he dicho al principio.
Creo que es una propuesta incompleta, creo que es una propuesta no madurada.
Porque, aunque usted diga que hay medios técnicos, que no ha mencionado cuáles son y que yo confieso que los desconozco, para solucionar los vacíos de su propuesta, yo no lo sé, yo creo que sigue quedando o siendo incompleta.
Pero además lo que me preocupa ¿sabe lo que es, señor Oltra y señores del Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià?
Que el debate se hubiera reducido a lo que le han planteado a ustedes.

Es decir, yo creo que el ciudadano no puede tener la percepción de que el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià solamente está pendiente de estar en la Mesa o no estar.
Eso es un debate pobre que no puede ser lo que se traslade de esta Cámara hacia afuera, hacia los ciudadanos, porque ustedes, como grupo parlamentario y como fuerza política, no se merecen eso.
Y no se lo merecen porque yo, de verdad, creo que su planteamiento es completamente distinto a lo que aquí se estaba trasluciendo en esta Cámara.
No puede tener el ciudadano de la calle, los colectivos, las asociaciones, los sindicatos, los ciudadanos en general, no pueden tener la percepción de que no les afecta a ustedes lo que ocurre en esta Cámara; que todos los defectos que hemos ido relacionando a ustedes les da igual, que lo único que les interesa es estar representados en la Mesa.

Y de ahí mi intervención, que no pretendía montar polémica con ustedes, entre otras cosas porque ya les dijimos en otra intervención que no seremos nosotros con nuestros votos los que impidamos que se tramite una proposición que se puede mejorar en la Comisión y luego, posteriormente, en el Pleno; no seremos nosotros los que votemos en contra e impidamos que ustedes puedan hacer sus planteamientos.
Evidentemente, no compartimos la propuesta que ustedes han hecho, no la compartimos por escueta, por sencilla, porque no es lo que espera la sociedad de todos nosotros, y porque creemos que hay cosas muchísimo más importantes que plantear.

Y yo he dicho antes, y vuelvo a insistir ahora para terminar, nuestro grupo parlamentario está elaborando una propuesta de reforma de Reglamento y la vamos a ofertar a los demás grupos antes de hacerla pública, porque tenemos que ir todos de la mano.
Y solo pretendemos una cosa y es: devolver la dignidad al Parlamento, devolver la inde-pendencia al Parlamento y devolver la credibilidad a los ciudadanos de que aquí se trabaja de forma independiente, de forma libre y de forma digna.
Y eso es lo que ahora mismo no ocurre y lo que entre todos nosotros tenemos que volver y conseguir.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Moreno.

Correspon a continuació la votació a la presa en consideració de la Proposició de llei sobre reforma de Reglament de les Corts Valencianes.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 4 vots a favor, 42 en contra, 34 abstencions.
Queda, per tant, rebutjada la presa en consideració de la Proposició de llei sobre Reforma de reglament de les Corts Valencianes.

Senyories, se suspén la sessió per quinze minuts.

 

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 42 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores i 14 minuts)*

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre modificació de la Llei de conciliació familiar i laboral de les persones treballadores, presentada pel GP Socialista­Progressistes (RE número 15.
224, BOCV número 61)***

**La senyora presidenta:**

 

Següent punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la proposició no de llei sobre modificació de la Llei de conciliació familiar i laboral de les persones treballadores, presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Per a la presentació i defensa, té la paraula la senyora Catalá, en representació del Grup Parlamentari Socialis-ta­Progressistes.

 

 

**La senyora Catalá Pérez:**

Gracias, señora presidenta.

La conciliación entre la vida laboral y familiar sigue siendo una asignatura pendiente en el proceso de equiparación de derechos y oportunidades entre hombres y mujeres.
La falta de un reparto de las responsabilidades familiares y las tareas domésticas, junto con las dificultades de conciliación, son todavía un lastre para muchas mujeres que pretenden acceder al mercado de trabajo.

Cuando hablamos de conciliación de la vida laboral y familiar, estamos hablando por lo menos de dos cuestiones a tener en cuenta.
La primera, la necesidad de adaptar las leyes, los tiempos y las políticas en general al objetivo de que hombres y mujeres que trabajen no tengan que elegir entre ser trabajadores y padres; es decir, que los hombres y mujeres puedan tener un empleo remunerado y al mismo tiempo no renunciar a la responsabilidad ni al placer de ejercer la maternidad y la paternidad.
La segunda es la falta de equilibrio en las responsabilidades familiares y tareas domésticas entre hombres y mujeres, es decir, que hombres y mujeres tienen que compartir no solamente el empleo remunerado y la esfera pública en general sino la esfera de lo privado.
De ahí que la elaboración y aprobación de una ley que permitiera el plantear de manera justa e igualitaria dichas cuestiones era muy importante en nuestro país.

La Ley 39/1999, de 5 de noviembre, para promover la conciliación de la vida familiar y laboral de las personas trabajadoras, es una ley que debía contemplar en toda su magnitud por lo menos las directivas europeas existentes sobre el tema y aprovechar el momento económico que en nuestro país había en ese momento legislativo para plasmar de manera concreta eso que, de forma genérica, se denomina valoración social de la maternidad.

El Proyecto de ley de conciliación de la vida laboral y familiar, elaborado por el Gobierno del Estado, a nuestro entender no recoge las modificaciones legislativas necesarias que la sociedad está demandando en este sentido.
Pero además, lo que nos ha llevado a plantear esta proposición no de ley es que ni tan siquiera recoge de manera correcta la transposición a nuestro derecho interno de la directiva 96/34 relativa a permisos parentales.

La modificación que hay en la ley se plantea en el supuesto de parto que la suspensión tendrá una duración de 16 semanas, que se disfrutarán de forma ininterrumpida ampliables en el supuesto de parto múltiple en dos semanas por hijo o a partir del segundo.
Y además habla que sin perjuicio de las seis semanas inmediatamente posteriores al parto de descanso obligatorio para la madre, en el caso de que la madre y el padre trabajen, esta, la madre, al iniciarse el período de descanso por maternidad, podrá optar porque el padre disfrute de una parte determinada ininterrumpida del período de descanso posterior al parto, bien de forma simultánea o sucesiva, salvo que en ese momento haya problemas de riesgo para su salud.
Por lo tanto, amplía la posibilidad de reparto del permiso de maternidad entre padre y madre cuando ambos sean trabajadores y se flexibiliza la forma en que pueda ejercitarse.
Pero en esta fórmula se sigue manteniendo la posibilidad de disfrute de este permiso por parte del padre trabajador como un derecho derivado de la madre trabajadora, cuya titularidad corresponde exclusivamente a la madre.

Por resumir, existe actualmente un permiso de 16 semanas, 6 obligatorias después del parto, y el resto, las 10 siguientes, pueden repartirse o no entre el varón y la mujer, pero siempre la titularidad del mismo corresponde a la madre.

¿Qué dice exactamente la directiva europea?
La directiva europea, en su cláusula número dos relativa al permiso parental, en el número uno habla de que en virtud del presente acuerdo se concede un derecho individual de permiso.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Un moment, senyora Catalá.

Per favor, pregue silenci.
Gràcies.

Continue.

**La senyora Catalá Pérez:**

Gracias.

.
.
.
un derecho individual de permiso parental a los trabajadores, hombres o mujeres, por motivo de nacimiento o adopción de un hijo, para poder ocuparse del mismo durante un mínimo de tres meses, hasta una edad determinada, que puede ser hasta de ocho años, y que deberán definir los estados miembros y/o los interlocutores sociales.

Y en la cláusula número dos habla de que, para promover la igualdad de oportunidades y de trato entre hombres y mujeres, las partes firmantes del presente acuerdo consideran que el derecho de permiso parental previsto en la cláusula anterior debe concederse en principio de manera no transferible.

Por lo tanto, desde el Grupo Socialista­Progresistas entendemos que, siguiendo el espíritu y la letra de la directiva europea y teniendo en cuenta que la finalidad es conseguir una conciliación de la vida familiar y laboral dentro del marco de la igualdad de oportunidades entre hombres y mujeres, es necesario y fundamental una individualización del derecho de los permisos de maternidad y paternidad, más aún cuando conocemos las dificultades para el acceso a este permiso y que en estos momentos solo un 2% de hombres se acoge al permiso de paternidad.

Una real conciliación exige superar la cultura de división de roles, reconociendo al padre la importancia de su función en el seno familiar, potenciando sus responsabilidades paterno filiales.
De ahí la importancia que para no solo el Grupo Parlamentario Socialistas­Progresistas sino que creemos para todos los grupos, y para el gobierno de la Generalitat, debe significar que el padre trabajador pueda disfrutar del permiso por paternidad como derecho personal e intransferible.
Estos derechos, además, serían extensibles a los supuestos de adopción y de acogimiento familiar, permanente o productivo, y en los supuestos de adopción internacional.

Lo cierto al día de hoy es que la mayor incorporación de las mujeres al mundo laboral no ha ido acompañada de un reparto proporcional en las tareas domésticas y responsabilidades familiares.
Y la realidad es que las mujeres, incluso las que trabajan fuera del hogar, siguen ocupándose casi en exclusiva del trabajo no remunerado que supone el cuidado de los hijos y familiares y las tareas domésticas.

La familia y el hogar pueden y deben ser lugares de encuentro y realización personal de todos sus miembros.
Y, en este sentido, es fundamental que las tareas domésticas sea asumidas como un trabajo importante en la actividad cotidiana repartido equitativamente entre los miembros de la familia.

El problema de la conciliación es común en todos los países europeos, pero aunque resulte paradójico el problema es menor cuando hay pleno empleo, y la mayoría de mujeres trabajan fuera de casa y a tiempo completo, es decir, en condiciones semejantes a los varones.

En España las mujeres tienen un problema de empleo y las que tienen empleo encuentran más dificultades de conciliación, porque al mismo tiempo los varones tienen menos conciencia del reparto de responsabilidades domésticas.
En aquellos países, sin embargo, donde existe una legislación avanzada sobre conciliación se ha avanzado en el reparto de responsabilidades y el tiempo que hombres y mujeres dedican a las tareas domésticas tiende a equipararse.

En el caso de España, en el contexto europeo, podríamos situarla entre aquellos países donde el reparto de tareas y responsabilidades es casi inexistente.
Un estudio del Centro Superior de Investigaciones Científicas habla de que, teniendo en cuenta el período vacacional y la distribución de la población española, las mujeres realizan el 79% del trabajo no remunerado, mientras que los varones realizan sólo el 21%.
Pero es que este 79% supone una dedicación de 7 horas y 35 minutos diarios al trabajo doméstico, a lo que se debe añadir 1 hora y 40 minutos en el cuidado de la familia.

El sistema de valores, la educación recibida y el modelo social y familiar todavía imperante, contribuyen a sostener esta desigualdad.
Pero no son los únicos condicionantes.
La existencia de una legislación y de unos hábitos empresariales que no facilitan el disfrute de permisos ni excedencias a los varones contribuyen a esta falta de reparto.
Además la segregación laboral y la discriminación salarial hace que en muchas familias sean los motivos económicos los que dejen las responsabilidades familiares en la mujer por tener unos ingresos inferiores.

Junto a esta falta de reparto de responsabilidades, la mujer, asumiendo la práctica totalidad de las mismas, se ve condicionada por la legislación y por la realidad laboral hasta el punto de que en muchos casos se ve enfrentada a una elección excluyente: trabajar o ser madre.

A pesar del valor social que tienen o deberían tener la maternidad y el cuidado de los hijos y familiares y que como tal deberían ser reconocidos, a pesar de que la incorporación de la mujer al trabajo ha permitido, en medio de una situación de envejecimiento poblacional y baja natalidad, el crecimiento de la población activa en las dos últimas décadas, y, a pesar de que una sociedad democrática y con ambición igualitaria no puede sostenerse sobre la discriminación de unas personas sobre otras, a pesar de todas estas premisas, la conciliación entre la vida familiar y laboral sigue pendiente de un debate a fondo, debate donde los incentivos fiscales, la universalización de los servicios de atención a domicilio, etcétera, son temas a tener en cuenta, y donde la necesaria adecuación de la ley actual de conciliación en cuanto al derecho, al permiso de maternidad y paternidad como derecho individual e intransferible debe plantearse como urgente y necesario ya.

Las mujeres y los hombres que trabajan y quieren ser padres deben gozar del permiso correspondiente después del nacimiento de su hijo o de su hija, en donde el varón trabajador que es padre y que su mujer no está en régimen asalariado pueda disfrutar de un permiso propio de paternidad en concepto del nacimiento del hijo o de la hija, y cuya finalidad es doble: por un lado, favorecer el establecimiento del vínculo entre el padre y el recién nacido para disfrute de la paternidad; y, por otro, el favorecer el cambio de mentalidad de la sociedad en relación a la solidaridad en las responsabilidades familiares, planteamiento que se especifica en la propia directiva europea.

De ahí esta proposición no de ley que desde el Grupo Parlamentario Socialistas-Progressistes proponemos a toda la Cámara para que, de esta manera, nuestra comunidad sea pionera en la petición de adecuación del permiso de maternidad-paternidad de la Ley de conciliación laboral y familiar como reflejo de este Parlamento de una voluntad política de resolver las deficiencias de la ley, fruto de la sensibilización y compromiso en la puesta en pie de las políticas de igualdad contempladas en el ordenamiento europeo.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Catalá.

A esta presa en consideració de la proposició no de llei no hi ha esmenes presentades.
Per tant, correspon als grups que no hagen presentat esmenes.

Té la paraula la senyora Llinares, en representación d'Esquerra Unida.

 

**La senyor Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Totes les lleis que vostés fan o que han fet, el Partit Popular, tant a nivell nacional com a nivell comunitari, sempre són que parega i que no siga.
Sempre es tracta que parega una llei progressista, una llei moderna, una llei solidària, una llei igualitària, que parega que va a solucionar els problemes i les necessitats reals que tenen les persones per a les quals es legisla.
Però, mai, mai és així, mai és així en els casos que les lleis vagen encaminades a evitar situacions de discriminació als membres més desfavorits de la societat.
Sí que és així si als que cal ajudar són al capital i a les empreses.
Ahí, sí posen tot el que pertoque.

En els casos més favorables sempre es queden a meitat camí, però, en general, les lleis que vostés aproven sempre tenen un fons de *no-igualdad*, de no-solidaritat i de no voler actuar sobre les situacions discriminatòries realment existents a la societat.
Els pot més el conservadorisme que la necessitat de sectors de la societat que solucionen situacions, estructures injustes i discriminatòries.
Aquest és el cas de la Llei 39/1999, de 5 de novembre, sobre conciliació de la vida familiar i laboral.
Té una exposició de motius de dues pàgines en lletra xicoteta, plenes de fe en la igualtat d'oportunitat entre dones i homes.
Fan un fum, però un fum, de referències a les normatives comunitàries.
S'atreveixen ­són molt gosats­ a dir que les milloren, que milloren el contingut de les normatives comunitàries perquè han fet ­diuen els del Partit Popular­ una llei que s'ajusta més a la realitat social.
El paper, la veritat, és que és molt sofrit i la gosadia del Partit Popular no té límits.

Però, en el moment que es lliguen els dos textos, la normativa comunitària i la llei espanyola, es veu que les separa un abisme, un abisme que denota que o no entenen res d'igualtats ­els del Partit Popular sols saben de llibertats del capital, de llibertats per a les empreses­, o, si entenen alguna cosa, no forma part de les tasques que com a governants s'han marcat.
I així tenim que, mentre la normativa europea parla d'un dret individual de permís parental als treballadors, homes o dones, i que deu concedir-se, en principi, de manera no transferible, a la legislació espanyola es diu: "En el caso de que el padre y la madre trabajen, ésta ­la mare­, al iniciarse el período de descanso por maternidad, podrá optar porque el padre disfrute de una manera determinada e ininterrupida del período de descanso posterior al parto".
O siga, que qui s'ha d'encarregar del xiquet o la xiqueta recent nascuda és la mare.
I sols si ella vol, i si ell està d'acord, serà el pare qui es quede a cada després de passar un temps.
Però, queda clar: la legislació espanyola deixa ben establit que l'obligació de criar és de les dones i només de les dones.
I si la dona treballa ­les dones sempre treballen­, però no està donada d'alta a la Seguretat Social, no existeix, aleshores, el permís parental.

Els del Partit Popular, igual que jo, deuen saber que la immensa majoria de les dones que netegen cases per hores no estan donades d'alta a la Seguretat Social.
Els del Partit Popular, més que jo, deuen saber la gran quantitat de dones que treballen en la mal anomenada economia submergida.
I ahí, ni Seguretat Social ni res, a més de les que sols treballen en les faenes de sa casa.
Totes aquestes dones no tenen dret a res.
I, de rebot, la seua parella tampoc.

El Consell d'Ocupació i Política Social de la Unió Europea, en la reunió amb la participació dels corresponents ministres, ho diu ben clar: "Els respectius ordenaments jurídics reconeguen als homes treballadors un dret individual intransferible al permís de paternitat".
El que diu la normativa europea, el que recomana el consell europeu, parla d'igualtat, parla de participació igualitària de l'home i la dona en les tasques de criança, en particular, i de l'organització de la vida familiar en general.
La llei espanyola parla de faenes específiques de dones, i, si l'home vol ajudar, bé, doncs, agraïdes estarem.
Algú s'ha parat a pensar en la pressió psicològica i/o física que una dona pot patir per part del seu company, malfaener ell, per a què ella li concedisca el permís parental, i, a més, siga la que cuide el *crío* i la que faça la faena fora de casa?
Tal i com estan les coses ara, no es desgavellat que puga passar.

La llei que li dóna a la dona eixa potestat no preveu cap manera que puga garantir l'exercici d'aquest dret, no garanteix el que dos bufetades o dos crits li impedisquen a la dona exercir eixe dret que té.
No és massa bona llei la que no duu implícita la manera de fer-la complir.
És una llei que pot perfectament tornar-se en contra de certes dones, i tindre l'efecte, no sols discriminador respecte a les dones, sinó francament perjudicial per a certes dones.

Trobe que he exposat ja prou motius per a recolzar la proposició no de llei per a instar el Govern central a modificar la Llei de conciliació familiar i laboral, adequant-la a la lletra i a l'esperit de les normes comunitàries i recomanant-los als legisladors del Partit Popular que no intenten mai en la seua vida millorar les directrius europees, perquè sempre les desgracien donant-les un sentit més restrictiu i menys socialment solidàries.

Moltes gràcies.
Té vosté el nostre recolzament.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Popular, la senyora García.

**La senyora García Herrero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Ilustres señoras diputadas, ilustres señores diputados.

El Grupo Parlamentario Socialista ha formulado una proposición no de ley en la que se solicita que se inste al Gobierno central para que modifique la Ley de conciliación familiar y laboral de las personas trabajadores con el fin de que los permisos de maternidad y paternidad sean contemplados como derechos individuales, en consonancia con la Directiva europea 96/34 de la Comunidad Europea y con los acuerdos aprobados por los ministros de la Unión Europea el pasado 6 de junio de 2000 en Luxemburgo.
Y el Grupo Popular, señorías, va a oponerse a esta propuesta de resolución que toma por fundamento un dato que a nuestro juicio es falso.

La conciliación de la vida laboral y familiar sigue siendo una asignatura pendiente.
El Partido Popular ha impulsado un importante proceso de equiparación de géneros y de reparto equitativo de las cargas laborales y domésticas, ha dado un paso crucial con la Ley de conciliación familiar y laboral de 1999 que introduce por primera vez en nuestro derecho un real principio de igualdad de géneros, no ya desde el punto de vista formal o de no discriminación, sino desde el punto de vista de la igualdad material, real y sustantiva, es decir, desde la cláusula de promoción social de los grupos vulnerables a que se refiere el artículo 9, párrafo segundo, de nuestra norma fundamental.

En el momento presente se pretende articular el derecho a los permisos de maternidad y paternidad como derechos individuales.
Pero, ciertamente, todo derecho está sometido en su ejercicio a unos límites, a veces intrínsecos y, a veces, extrínsecos.
Y dentro de los segundos, el límite más concebible es el de la colisión de los derechos, derechos que entran en conflicto y que por ello necesitan una regulación de sus condiciones de ejercicio.

El tema de la conciliación familiar y laboral es el caso típico de colisión jurídica.
Articulándose los derechos a los permisos como derechos individuales, podrán ser ejercitados por el padre y por la madre, pero parece razonable que no se ejercite por ambos a la vez.
En caso de que ambos quieran ejercitarlo, o, en caso de que ninguno quiera, habrá que articular las normas para evitar el conflicto.
De igual modo, si ambos quieren ejercitarlo, parece que existirán ciertos momentos ­durante el embarazo y después del parto­ en los cuales el interés prevalente sea el de la protección de la salud de las mujeres, y en donde, consecuentemente, quien deberá estar de baja laboral y con permiso maternal sean las mujeres.

Con esto queremos decir que no basta con proponer al gobierno de la nación el reconocimiento de estos derechos como derechos individuales.
Es necesario que, además, se concreten las condiciones de ejercicio de tales derechos.
Y en un ejercicio de responsabilidad, consideramos sensato que en lugar de elevar una propuesta de resolución se medite con más profundidad el tema.

Pero, además, señorías, además de lo expuesto, la Ley 39/1999, de 5 de noviembre, sobre conciliación de la vida familiar y laboral de las personas trabajadoras, contempla la transposición a la legislación española de las directrices marcadas por la normativa internacional y comunitaria superando los niveles mínimos de protección previstas en las mismas.

La ley introduce cambios para que los trabajadores puedan participar en la vida familiar dando un nuevo paso en el camino de la igualdad de oportunidades, trata de guardar un equilibrio para favorecer los permisos por maternidad y paternidad sin que ello afecte negativamente a las posibilidades de acceso de empleo, a las condiciones del trabajo y al acceso a puestos de especial responsabilidad de las mujeres, facilitando al mismo tiempo que los hombres puedan ser copartícipes del cuidado de sus hijos desde el nacimiento o incorporación a la familia.

Las modificaciones que introduce en el Estatuto de los Trabajadores, en lo relativo a permisos y excedencias relacionadas con la maternidad, paternidad y cuidado de la familia, mejoran el contenido de la normativa comunitaria y ajustan los permisos a la realidad social.

Así, se hacen concordar los permisos o ausencias retribuidas con la directiva 96/34 de la Comunidad Europea, reconociendo en el capítulo I, artículo segundo, el derecho individual de los trabajadores, hombres o mujeres, en el período de lactancia o cuidado de un menor.

El artículo 4, que reconoce de igual forma el derecho individual de los trabajadores, hombres o mujeres, para el período de excedencia, tanto para atender al cuidado de cada hijo, sea por naturaleza como por adopción o acogimiento, a contar desde la fecha de nacimiento o de la resolución administrativa.

El artículo quinto reconoce el derecho individual de los padres cuando los supuestos de adopción y acogimiento.
.
.
el periodo de suspensión en caso de que el padre y la madre trabajen, a opción de los mismos, podrán disfrutarlo de forma simultánea o sucesiva.

Y ya en el supuesto de parto, en el artículo quinto, la ley facilita a los hombres el acceso al cuidado del hijo desde el nacimiento o de su incorporación a la familia, pudiendo ser el padre el que disfrute hasta un máximo de diez semanas, permitiendo además que lo disfrute simultáneamente con la madre.
Luego también se le está reconociendo ese derecho individual, pero protegiendo a la vez el interés primordial de la madre que ha tenido un embarazo y un parto.

Señorías, mucho se ha escrito sobre los derechos subjetivos como para que vayamos ahora a hacer un debate conceptual sobre el tema.
Tan sólo quiero recordarles que creo que fue Jhering quien introdujo el esencial elemento del interés protegido como elemento de definición del derecho.
Y traigo aquí esto a colación por un dato: los permisos de paternidad y maternidad protegen el hecho del cuidado y atención del niño o la niña, pero también durante ciertos periodos la salud de las mujeres embarazadas y después del parto.
Y eso es lo que hace la ley.
Así que no pidamos derechos individuales sin matizar, reflexionemos sobre el alcance de estos derechos y entonces formulemos propuestas concretas.

De todas formas, entendemos que los derechos de las trabajadoras y trabajadores se encuentran recogidos en la ley estatal, siendo innecesaria y contraproducente su propuesta.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora García.

Senyora Catalá, té la paraula per a rèplica.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

 

Gracias, señora presidenta.

Esto vamos a unirlo con lo anterior que hemos discutido en esta Cámara.
Nosotros planteamos en esta proposición no de ley que se amplíe el permiso como derecho individual de paternidad, exclusivamente.
No decimos que se quiten las 16 semanas que hay para la madre, ¿eh?
Eso de entrada.
Pero sobre todo es que no lo digo yo, es que ustedes tenían que saber que el 6 de junio, su ministro, el nuestro, Aparicio, en Bruselas, en Luxemburgo, dice que firma esto porque sabe que su ley de conciliación no tiene la transposición exacta de la directiva europea.
Y firma esto y dice: "Evaluar la posibilidad de que los respectivos ordenamientos jurídicos reconozcan a los hombres trabajadores un derecho individual e intransferible".
Pero no solamente lo dice el 6 de junio, sino que el 29 de junio, en el *Diario Oficial de las Comunidades Europeas*, sale con fecha 31 de junio.

Luego, vamos a ver de qué estamos hablando.
Estamos hablando de mejorar una ley que todo el mundo a nivel de la Comunidad Europea tiene claro que hay que mejorarla.
No estamos hablando de poner en peligro la salud de la madre, no estamos diciendo que se le quite la titularidad que tiene.
Estamos hablando de mejorar la ley.

Pero además es que el problema que hay creo que es ideológico, porque las leyes no se hacen por casualidad.
Las leyes lo que hacen es concretar aquello que uno piensa.
Y hablando en los términos que ha hablado la compañera de Esquerra Unida, tendría que decir que cuando estamos hablando de que el permiso sea individual para el padre, significa que o estamos de acuerdo con el que derecho de planificación familiar, el avance del derecho de planificación familiar que significa que una pareja libremente decida tener hijos o no tenerlos, significa que cuando deciden tenerlo, quieren asumir las responsabilidades ambos, porque es un derecho libre que han elegido ejercer.
Y en función de eso, el permiso de paternidad tiene que ver con el deseo de esos padres de estar durante las primeras semanas con sus hijos.
Y eso es lo que recoge la normativa europea, recoge un avance de eso.

Lo que ocurre que aquí la bomba de relojería que hay detrás es que ustedes piensan en el fondo, porque, claro, no se puede decir en el siglo XXI, en el siglo donde estamos hablando de compartir, de que hemos pasado ya el nivel de la discriminación positiva para compartir, decir que ustedes creen en el fondo que cuando una señora no trabaja, no tiene sus derechos reconocidos, no cotiza, no está visiblemente socialmente trabajando, tiene que ocuparse ella de los hijos.
Porque eso es lo que en el fondo se está diciendo.
Y yo en eso estoy absolutamente en desacuerdo, porque la señora, trabaje o no trabaje, no tiene nada que ver con que su marido, que cotiza y además quiere vivir y quiere tener la experiencia, porque así lo ha decidido libremente, de tener un hijo, que pueda acceder a ello.
Y eso es lo que hay en el fondo de esta ley.
Y esta es la bomba de relojería de la ley.
Y aun así, su propio ministro firma los acuerdos de la directiva europea.

Luego, ¿cuál es el problema?
¿Por qué el Grupo Parlamentario Popular no aprueba y no apoya esta proposición de ley?
Porque ustedes en el fondo siguen estando sumisos.
Son incapaces de plantear un impulso democrático, que además le vendría muy bien al gobierno central, de que aquello que ya han firmado sus parlamentos autonómicos, los parlamentos autonómicos vayan diciéndole: "vayan ustedes por ahí porque tienen ustedes razón".
Y eso sería el nivel de compromiso de este parlamento.
Y eso significaría que su grupo parlamentario está por el impulso democrático y porque realmente haya una mejora de la legislación que existe.
Y lo demás es pura sumisión y correa de transmisión.

Nada más y muchas gracias.

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Catalá.

Té la paraula per a rèplica la senyora García.

 

**La senyora García Herrero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señora Catalá.

Yo le repito y le insisto: no basta con proponer cosas en esta *trona*, como es el reconocimiento de los derechos individuales, porque es necesario, además en un ejercicio de responsabilidad, decir cómo se concretan, en qué condiciones se concretan esos derechos individuales que usted sigue sin decir.
Usted dice: "Que se reconozcan los derechos individuales".
¿Cómo?
"Apáñense ustedes".
Eso no es responsable señora Catalá.

Además, se empeña, y se empeña usted en seguir diciendo que la ley no contempla la normativa europea.
Yo le estoy diciendo que no solamente la contempla, sino que supera los niveles mínimos de protección previstos en las mismas.
Que nuestra ley mejora el contenido de la normativa comunitaria y ajusta los permisos a la realidad social.
Creo que ha hecho oídos sordos a la relación del reconocimiento de los derechos individuales que tiene la ley en los diferentes apartados.
Yo, si quiere, le leo otra vez los artículos que ya he expuesto anteriormente, pero creo que sería innecesario, porque me imagino que usted se habrá leído la ley.
Lo que pasa es que no quiere reconocer dónde vienen recogidos y reconocidos esos derechos individuales, tanto en el artículo segundo, en el artículo cuarto y en el artículo quinto, como derechos individuales a favor de los hombres y mujeres, de las trabajadoras y de los trabajadores.

Yo le voy a decir, señora Catalá, que nuestro trabajo no es fruto de la casualidad.
Y le voy a recordar a su señoría que ha sido el gobierno del Partido Popular el que ha realizado por primera vez una ley de estas características.
Ustedes estuvieron en el gobierno de la nación unos cuantos años, jamás se les ocurrió hacer iniciativas en este sentido, y mucho menos realizar una ley.

Pero es que además, señorías, repito que esta ley es para personas trabajadoras y el derecho individual entendemos que está recogido.
Y lo que hace esta ley es proteger el interés primordial de la mujer que ha tenido un embarazo y un parto, señora Catalá, pero luego diez semanas de ese permiso, simultáneamente con la mujer, los puede disfrutar el hombre.
Lo dice la ley.
Se lo puede leer usted perfectamente.
Léase usted la ley que lo dice perfectamente, que de las 16 semanas de permiso por maternidad, el hombre puede disfrutar simultáneamente con su mujer 10 semanas de ese permiso.
Y eso es reconocerle un derecho al hombre.
Lo que sí está protegiendo es el derecho de la mujer que ha sufrido ese parto, que no ha sufrido lógicamente el hombre.
Y usted sigue ­le repito­ pidiendo el reconocimiento del derecho individual del hombre, pero sin decir tampoco cómo se ejercitaría ese derecho.

Señora Catalá, yo voy a acabar diciéndole que parece mentira que sea usted la que presenta esta propuesta de modificación de ley que supone una clara discriminación positiva a favor del hombre.

Nada más y muchas gracias.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora García.

Passem a continuació a la votació ordinària per a la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre mo-dificació de la llei de conciliació familiar i laboral de les persones treballadores, presentada pel Grup Parlamentari Socialis-ta­Progressistes.

Senyories, pregue silenci.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 36 vots a favor, 40 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada.

 

 

 

 

***Moció subsegüent a la interpel·lació al Consell sobre política general del govern valencià pel que fa a la inserció laboral al País Valencià, presentada pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 11.
975, BOCV número 44).
Pàgina 2364.***

 

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt tres de l'ordre del dia: Moció subsegüent a la interpel·lació al Consell sobre política general del Govern Valencià pel que fa a la inserció laboral al País Valencià, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Presentació i defensa.
Té la paraula la senyora Pérez.

 

 

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories, supose que tots vostés s'hauran de centrar una mica en el que significa esta moció subsegüent arran d'una interpel·lació que va tindre lloc el 10 del mes de maig de l'any 2000.

Per tant, permeta'm vostés que en compte de fer una exposició aixína de per què i per què no, ens puguem centrar concretament en punts específics que en aquell moment esta diputada va presentar a la Cambra i per què el motiu de sol·licitar esta moció.

Tot va ser arran del que anava a ser la previsió dels pressupostos de 2000 en què hi havia partides bastant considerables.
Fins i tot en eixa interpel·lació a mi em pareixia molt acceptable el pressupost que havia destinat concretament per al que era la reinserció laboral.
I parlàrem en aquell moment dels 175 milions de pessetes destinats a la inserció laboral de les dones, o les ajudes a Zetec-Se, de 37 milions i *pico* de pessetes, un departament de la Ford.
I que en aquells moments anàvem a donar eixes ajudes, a pesar d'estar en una situació agreujada una de les plantes de motors de Ford, quan se sabia que estaven pendents de ser tirats al carrer, de quedar-se en l'atur 700 treballadors, i a pesar de, a més dels diners que concedeix la Generalitat per a protegir eixa empresa i els treballadors valencians, li ajudàvem per mitjà de la realització d'uns cursos amb 37 milions de pessetes.
I que la pregunta d'esta diputada era si eren per a preparar a eixos 700 treballadors que anaven a quedar-se en l'atur, perquè pogueren ocupar el nou motor que anava a vindre quan se'n portaren el motor que s'estava confeccionant en Ford.

Després també vàrem estar parlant d'eixos 16.
000 milions de pessetes que l'Estat, i per eixes dates concretament, envià o donà al País Valencià per a la inserció laboral.

Al mateix temps parlàrem de la inserció laboral, si més qualificada, menys qualificada, si contractes de qualitat o si simplement eren contractes a temps parcial i coses d'estes.
Com la situació que s'estava donant malauradament ­i que ningú s'espante­ en Terra Mítica també en aquells moments.

Bé.
Posteriorment vàrem estar parlant sobre.
.
.
Bé, vàrem estar parlant, no.
El conseller en aquells moments va estar exposant-nos que s'havia aconseguit fins el moment una reinserció laboral equivalent a 44.
910 llocs de treball, i jo preguntava que de quina forma eren, si eren llocs de treball de qualitat, si eren indefinits, si eren a temps parcial, etcètera, etcètera.

Perquè interessa saber-ho ja, que en els bons anys d'una economia sana, probablement siga el temps que, al meu parer, s'haja de previndre perquè quan eixes dents de serra de l'economia comencen a baixar i poder assegurar eixos llocs de treball que s'havien creat.

Com que cada vegada cal presentar o bé una interpel·lació o bé una compareixença.
.
.
I permeta'm que ací faça un parèntesi: Els explique.
Probablement açò també seria una part perquè el reglament poguera ser estudiat i tindre's en compte, i torne a tancar el parèntesi.
Com que eixa situació es dóna i se donen explicacions quan un diputat o una diputada tenen a bé sol·licitar una compareixença, fer preguntes, i bé aquí en el plenari, per mitjà de les interpel·lacions, o bé en comissions, ens han de donar, any darrere d'any, comptes, jo estimava que en una situació tan agreujada com són els llocs de treball, assegurar els llocs de treball i saber els diners que concretament per a la inserció laboral es tenen al País Valencià, pensava ­i pense­ que cada any tots els consellers, per voluntat pròpia, haurien de comparéixer en esta Cambra.

Com que això sempre no és possible, considere que esta proposició no de llei és la que faria.
.
.
, digam, marcaria d'una forma obligatòria que el senyor conseller d'Ocupació ­a mi me sembla que en estos moments depén açò del senyor Rambla­ compareguera davant d'esta Cambra cada any i explicara la reinserció laboral al País Valencià, els diners que s'han destinat, les diferents matèries entre jóvens, i parle de la gent entre 19 anys i 25 anys, la gent de 25 anys i 35 anys, els majors de 45 anys, les dones.
.
.
, tota eixa problemàtica del que és la reinserció laboral.
Els diners i les línies d'actuació en cada una de les edats i dels sexes, poguera ací explicar-nos-ho, perquè, de més a més, això dóna funcionalitat també als diputats i diputades que dintre de l'àrea ens servix, doncs, per a poder treballar.
Per a no tindre cada vegada que demanar compareixences, o fer, a la millor, alguna pregunta que en algun moment se pot considerar absurda, o perquè la informació no vinga donada per mitjà dels mitjans de comunicació, sinó que els diputats i diputades en esta Cambra siguen els primers en estar informats.
Perquè, clar, per a una informació exhaustiva, doncs s'ha d'entrar en Internet, sense cap tipus de debat, o d'acceptació o de conformitat o no conformitat, i anar buscant allò de la "*formación e inserción profesional*" i anar buscant la destinació dels cursos, els objectius, les sol·licituds com han de ser, els terminis de presentació, les ajudes.
Aixina, una de les labors que han de fer estes Corts, com és el seguiment del que fa el Govern Valencià, quedaria bastant més clarament feta, bastant més correcta i probablement existiren menys entrebancs dels que hui en dia tenim.

Per tant, la moció diu el següent: "Les Corts Valencianes insten la Conselleria d'Ocupació que anualment done compte del seguiment de les inversions en formació ocupacional i inserció laboral dels treballadors i treballadores afectats i quin és el grau d'inserció laboral que han produït aquests".
O siga, una radiografia exhaustiva de tot el que en ocupació i en inserció laboral realitza la Conselleria.

Moltes gràcies.

 

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Grups que no han presentat esmenes.
Per tant, el Grup Parlamentari Socialista Progressistes.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor presidente.

El Grupo Parlamentario Socialista­Progressistes, com-partiendo algunos de los argumentos expuestos por la diputada de Esquerra Unida, señora Dolors Pérez, y con algunos más que añadiré a lo largo de mi intervención, va a votar positivamente la moción presentada por Izquierda Unida.

Quiero empezar manifestando que nuestro grupo suscribe muchos de los objetivos que la Conselleria de Economía, Hacienda y Empleo introduce para la Dirección General de Formación y Selección Profesional en la Ley de presupuestos del año 2001, objetivos que son fruto, en muchos de los casos, del consenso europeo.

Creemos que es preciso proporcionar a aquellos trabajadores y trabajadoras que se encuentran en la difícil situación de desempleo, la cualificación suficiente para.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un momento, señor diputado, y perdone que les interrumpa.
Si es tan amable, gradúese, por favor, los aparatos, para que lo puedan escuchar sus señorías como se merece usted y todos los diputados y diputadas.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

.
.
.
el ofrecer la cualificación suficiente para atajar los obstáculos que impiden su reinserción en el mundo laboral.

Vemos también la necesidad de elaborar programas de formación que estén en consonancia con las demandas reales del tejido productivo de nuestra comunidad, pero no con los intereses de los centros de formación, que a veces tienden a realizar los cursos que les son más cómodos y no los cursos que son más necesarios.

A pesar de la disminución del desempleo, hay colectivos que todavía siguen teniendo graves dificultades de inserción y que necesitan, por lo tanto, unas mayores dotaciones económicas y un mayor apoyo e imaginación.
En estos colectivos podríamos incluir los discapacitados, los jóvenes desescolarizados y sin cualificación, los habitantes de zonas y barrios deprimidos de nuestra comunidad, las mujeres con baja formación y ciertos colectivos de inmigrantes.

La formación para la inserción constituye uno de los temas prioritarios de nuestro grupo, como medio más eficaz para evitar las discriminaciones y poder garantizar la igualdad de oportunidades frente al empleo.

Nuestro grupo va a votar afirmativamente, porque esta moción, y que me disculpe la señora Dolors, es el colmo de la obviedad.
No sé si sus señorías se habrán molestado en leer la moción ­la ha leído antes la diputada­, y dice literalmente: "Las Cortes instan a la Conselleria de Empleo a que anualmente dé cuenta del seguimiento de las inversiones en formación ocupacional e inserción laboral".
Y nosotros nos preguntamos: ¿es que acaso es preciso instar a una conselleria, que destina más de 18.
000 millones de pesetas a transferencias corrientes en materia de formación e inserción profesional, a que dé cuenta de las actuaciones que ha realizado durante el año?
¿Hemos llegado ya a tal grado de déficit democrático que las diputadas y diputados de estas Cortes tenemos que ocupar nuestro tiempo en presentar proposiciones no de ley y mociones que lo único que persiguen es que el Gobierno cumpla con lo que deberían de ser sus obligaciones para con los diputados de esta Cámara y para con los ciudadanos?

Vamos a votar que sí a esta moción, porque hemos podido comprobar cómo en los últimos años se ha perdido la sana tradición existente anteriormente de confeccionar las memorias anuales de gestión de cada conselleria.
¿Acaso se tiene miedo por parte del Gobierno de que quede constancia escrita de los grandes éxitos y de los grandes logros que obtiene?
No entendemos por qué se ha roto con esta tradición.

¿Se han preguntado, especialmente sus señorías del PP, alguna vez cuántas preguntas orales, escritas o mociones dejaríamos de hacer desde la oposición, si cada conselleria, puntualmente, elaborara una memoria completa de su gestión y la pusiera a disposición de las señoras y señores diputados de esta Cámara?
Estoy seguro que los funcionarios nos lo agradecerían y podrían dedicar una parte importante de su tiempo a gestionar.

Tal vez, y evitando ser mal pensado, lo que se pretende, desde el Gobierno, es mantenernos entretenidos en esa labor de demandantes de información para que no nos quede tiempo para dedicarnos a otros temas que puedan ser de mayor interés.
Pero lo curioso es que ni siquiera en esa labor nos vemos recompensados desde la oposición.
Son cientos las preguntas a las que no se nos contesta, o se nos responde de una forma bastante incompleta o, como en el caso de alguna compañera diputada de nuestro grupo, se le responde con alguna impertinencia.

Esta es, por tanto, la segunda razón por la que vamos a votar la moción: para poder disponer de una información detallada y completa que evite la realización de innumerables preguntas, y así poder dedicar los recursos parlamentarios no solamente para la mera información, sino para algo más que es para lo que estamos en esta Cámara.

Nos impulsa también a votar afirmativamente la moción de Esquerra Unida el hecho de que mediante la información anual del seguimiento de las inversiones de formación e inserción profesional, podemos evaluar de una forma más clara la eficacia del aparato administrativo y de gestión de la Dirección General de Formación e Inserción Ocupacional.
No sería un despropósito el definir el año 2000 como un *annus horribilis*, un año caótico para la tramitación administrativa y la gestión de los cursos de formación e inserción profesional que se han ofrecido a los desem-pleados de nuestra comunidad.

A mediados del ejercicio del 2000, cerca del 75 % de los cursos todavía no habían comenzado a impartirse, dando incluso lugar a que determinadas entidades desistieran de la realización de los mismos por la excesiva lentitud burocrática.

Es difícil entender, por otra parte, que habiéndose publicado la orden que regulaba los cursos de formación en diciembre del año 1999, seis meses después apenas si se hubiese puesto en marcha la maquinaria administrativa.
Yo estoy seguro de que en una empresa privada el responsable de ese caos administrativo habría sido fulminantemente cesado.

Es cierto que desde el PP se nos podría replicar que la Conselleria de Economía, Hacienda y Empleo nos entrega los estados de ejecución presupuestaria.
Pero si tomamos como ejemplo ese documento de ejecución presupuestaria y, sobre todo, lo referente al capítulo cuarto de la dirección general que nos ocupa, en el ejercicio del año 1999, de un presupuesto inicial de 18.
873 millones, a 31 de diciembre tan sólo habían sido objeto de realizaciones de pago 9.
206 millones, lo que significa exclusivamente el 50 % del presupuesto, estando en una fase de obligación la cantidad de 13.
243 millones.
Una cifra que es aproximada a lo que se ha venido produciendo en el año 2000, que a fecha 1 de diciembre del año 2000 había solamente pagos por importe de 6.
476 millones, frente a un presupuesto inicial de 18.
689 millones.

Pero esta información, es una información meramente contable.
No va desagregada ni por empresas ni por entidades colaboradoras ni por beneficiarios y, a lo más, lo único que nos puede indicar es el grado de agilidad o el grado de cumplimiento de los programas establecidos en el presupuesto, que como ya he dicho anteriormente, ha sido de una calidad bastante deficiente, tanto en el año 1999 como en el año 2000.

El gobierno ­para ir concluyendo­, señorías, tiene la obligación, evidentemente, de gestionar los recursos y de gobernar.
Para eso, entre otras cosas, ha sido elegido, Pero también la oposición tiene un importante papel que le han asignado los electores.
La oposición debe hacer el seguimiento de las actuaciones del gobierno, y para eso necesita de una información puntual y de una información completa.
Ustedes, hasta la fecha, en esa asignatura de suministrar la información precisa a la información, se han hecho acreedores del insuficiente.
Adolecen en esta materia, por lo tanto, de un cierto déficit democrático.

Esperemos que esta moción sirva para que podamos disponer de más información y, a su vez, mediante esta información, poder realizar las aportaciones positivas a la gestión del gobierno.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor diputado.

La ilustre diputada doña Macarena Montesinos tiene la palabra.
*(Remors)*

**La senyora Montesinos de Miguel:**

 

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señora Pérez.

A mí la verdad es que me ha sorprendido enormemente la moción.
Y le insisto, en la moción.
Porque usted, cuando ha subido a la trona nos ha estado hablando en todo momento de proposición no de ley.
Y parece que el desconocimiento muchas veces del Reglamento, y los instrumentos que el Reglamento nos proporciona, precisa-mente para conocer todo lo que en su moción se recoge, nos lleva a estar hablando de proposición y no de moción.
La moción, en cualquier caso, lo que supone es una censura a una acción determinada del gobierno.

Y usted precisamente, cuando interpeló en su momento al conseller de Economía y de Empleo, usted reconoce, no solamente que los presupuestos son aceptables y las inversiones, como nos ha recordado aquí, sino que además agradece el que precisamente ese conseller, sistemática-mente conteste con mucha rapidez y agilidad a todas las cuestiones que se le vienen planteando.

Por tanto, no tiene sentido alguno la moción que aquí se presenta.
Podría tener algún sentido, en cualquier caso, si está dentro de la tónica a la que últimamente el grupo al que usted representa nos viene de alguna forma habituando.
¿Por qué le digo esto?
Pues muy sencillo, porque si ha habido otras iniciativas, que ustedes de forma ágil y rápida las han retirado, entiendo que esta es otra de las que deberían de retirar.
Y deberían retirar, porque esta Cámara tiene un Reglamento que les proporciona, a ustedes, igual que al resto de los miembros de la Cámara, todos esos instrumentos necesarios para conocer aquello de lo que es objeto esta moción.

En este caso ustedes tienen no solamente lo que son las comparecencias del conseller, como aquí se han recordado, puede usted realizar preguntas escritas, puede usted realizar preguntas orales, tiene los presupuestos generales de la Generalitat que aquí se debaten, en esta Cámara, y antes en la comisión, y además tiene una serie de documentación contable, que normalmente entra por registro de una forma periódica, y que los grupos de la Cámara que en estos momentos se encuentran en la oposición, muchas veces consienten que se apilen sin tan siquiera consultarlos.
Por tanto, los instrumentos ustedes los tienen, esa garantía la tienen.
Por tanto, sentido alguno el de la moción, no.

Pero es que es más, entrando en la moción, y detalladamente ustedes hablan, dicen, en primer lugar, que anualmente se dé cuenta del seguimiento de las inversiones en formación; entendiendo, en cualquier caso, que esas inversiones técnicamente están ya recogidas en el presupuesto en el capítulo VI.
Salvo que usted a lo que estuviese haciendo referencia en el caso de la moción, fuese en todo caso a las subvenciones de capital o a las subvenciones corrientes, que en cualquier caso están recogidas en otros capítulos.
Pero si así fuera, usted tiene esos instrumentos para que aquí comparezca o le informe el conseller de cómo va el seguimiento de esas subvenciones.
En cualquier caso usted tiene ese instrumento.

Por tanto, nosotros entendemos que la moción es vaga, y que en cualquier caso, esa proposición que a usted en todo momento le ha traicionado el subconsciente y a la que hacía referencia, sí que recogía lo que en materia de inserción a usted le interesaba que ese conseller le contara o le respondiera o en la comparecencia nos reflexionara.
Pero tampoco hace ninguna mención expresa a qué tipo de inserción se está refiriendo, en cualquier caso, en su moción.

Podría usted referirse a esas empresas que directamente, al dar los cursos, asumen el cien por cien de la contratación, o un número determinado de los alumnos de los que se benefician esos cursos.
O bien aquellas otras que se da a ayuntamientos a sindicatos para ser formados.
Que precisamente aquí tenemos un alcalde que es compañero de todos nosotros, el alcalde de Massalfassar, que el último curso que dio el cien por cien han sido a empleados.
Entonces, ejemplos como ese son muchos los que nosotros podríamos adelantarle.

En cualquier caso, usted recordará, igual que recuerdo yo, que en el año 1995 esta comunidad tenía un cuarto de millón de desempleados.
Y en el año 2001 tenemos menos de la mitad.
Es decir, que de acuerdo con las cifras del Inem, teníamos del período de 1995 al 2001, 143.
227 personas han encontrado empleo.
Y entre ellas, gracias precisamente a los planes de formación que desde el Gobierno de la Generalitat, desde el gobierno del presidente Zaplana, se han puesto en marcha.
Precisa-mente gracias a eso se han reducido esas listas del paro que teníamos en el Inem.

Recordarle, por ejemplo, que en el año 2000 el 40% de la reducción del paro que se ha producido en todo el territorio español ha sido en la Comunidad Valenciana, que nuevamente somos los motores, y lideramos en todo caso el freno del paro y el aumento del empleo, que volvemos a hablar de empleo en cualquier caso.
En cuanto a las encuestas de la EPA, recordarle, por ejemplo, que de 1995 al año 2001, 318.
460 personas están trabajando en nuestra comunidad, nuevas, trabajan en la comunidad.
Es decir, que cada día, de acuerdo con la última EPA, 259 personas más trabajan en nuestra comunidad.

Por tanto, ese compromiso, ese compromiso de la formación, de la inserción laboral, ese es un compromiso que nuestro gobierno mantiene, y que además el Grupo Parlamentario Popular asume, como no podía ser menos.
Pero es que además, las acciones que se priorizan desde este gobierno van precisamente encaminadas a todos aquellos sectores más desfavorecidos, como son los parados de larga duración mayores de 45 años, las mujeres, los jóvenes, los discapacitados, etcétera.

En cualquier caso, yo sí quería decirle y recordarle, que nosotros agradecemos enormemente el que se presenten mociones como la que se han presentado ahí, hoy, esta mañana, porque nos permiten, en cualquier caso, recordar ese compromiso que el presidente Zaplana en materia de formación, de inserción laboral, esos datos que cantan por sí mismos, esos datos que nos llevan a demostrar una vez más que todas las políticas activas, que en materia de empleo sistemáticamente se vienen poniendo en marcha en nuestra comunidad, son unas políticas activas no solamente reconocidas en toda nuestra comunidad, sino además reconocidas por todo el territorio nacional.
Porque son exitosas.

Pero no aun así, no quedándonos contentos, porque mientras exista gente que todavía esté en esas listas del paro, mientras no alcancemos el pleno empleo, esas políticas activas del gobierno continuarán y trabajando precisamente por esos sectores más desfavorecidos.
Con uno de los grandes pilares, que es el de la formación y de la inserción laboral.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora Montesinos.

La senyora Pérez té la paraula.
*(Remors)*

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora Montesinos.

Probablement, en exposar una cosa tan antiga de fa quasi un any, he confós el que significa en l'exposició una moció subsegüent al que significa una proposició no de llei.
De la mateixa forma que vosté ha confós una compareixença amb una interpel·lació.
De la mateixa forma.

Vostés a mi em sembla que es confonen, es confonen contínuament.
O siga, la veritat és que per això, *(so per interferència d'un mòbil)* de veritat, donen malestar fins i tot al món de la indústria.
És normal, quan parlen vostés del que ha crescut l'economia, i del que han crescut els diners i les ajudes per a la reinserció laboral, estan dient: "Gràcies al nostre president".
Però, què de gràcies?
Per favor.
Però, què de gràcies?

Gràcies al fet que l'economia va millor.
I recordaré que, en l'any 1995, pilars bàsics per a la indústria, que era el motor de l'economia d'este país perquè poguera caminar bé, estigueren a punt de carregar-se'ls.
Plantejaments bàsics.
O siga, que açò no és gràcies a cap partit.
L'economia, l'economia, en el que és la reinserció laboral i el que és el món industrial, no té un color polític, sinó que hi ha industrials que ajuden a uns o a altres partits polítics.
Però no té color polític.
El repartiment del conjunt de l'economia al País Valencià és el que sí que té color polític.
I per tant, poques gràcies es poden donar al Partit Popular, eh?
, poques gràcies.

Jo entenc, senyora Montesinos, que vosté ha de fer el discurs que li correspon.
No faltaria més.
Però el que ací he vingut a presentar mitjançant esta moció subsegüent a la interpel·lació del 10 de maig del 2000, és acordar que el conseller puga vindre ací i puga explicar tot este punt de vista, sense que se li hagen de demanar explicacions any darrere any.
Perquè hem passat, a més de tot el que he exposat, de ser una comunitat d'emigrants a ser receptors d'eixos emigrants.
I a eixe aturat també cal donar-li cursos de preparació.

I és de veritat que tots els cursos de preparació, conforme ha exposat el senyor Torres, no són els més adequats per a les persones que treballen en llocs determinats.
I no està tampoc correctament fet la forma en què es repartixen eixos cursos.
I no hi ha cap tipus d'estudi més.
I els cursos de reinserció no servixen en estos moments per a què els treballadors i les treballadores tinguen llocs de qualitat.
Encara continuem tenint treballadors i treballadores en precarietat laboral.
I una cosa havia d'anar unida a l'altra.

Per tant, senyora Macarena, el que ací vinguera el conseller, senyora Montesinos, el que ací vinguera el conseller mitjançant esta proposta de moció, a presentar-se i contar les coses que realment està realitzant, quan aplega el mes de novembre de cada any, seria digne, seria digne, sobretot per part d'aquell partit que està governant.
Val, senyora Montesinos?

Mire, 18.
800 milions de pessetes.
.
.
En l'any 2000, destinats a reinserció, solament es consumixen el 50%.
Però a més de consumir el 50%, hem d'anar els diputats i diputades, que som els qui hem de fer el seguiment, a la cua de saber a vore eixos diners com va a repartir-los, qui ha sigut, per a què van a servir eixos diners, la partida pressupostària d'on els han llevat i on els han col·locat a continuació, i en estos moments tenim el País Valencià paralitzat en cursos.
No s'estan donant cursos.
I fins al mes d'abril sembla ser que no hi haurà cap acord de quins són els cursos que es vagen a donar.
I això també ha d'anar unit a què ens explique quins estudis sociològics es realitzen al País Valencià, per a saber quines matèries més idònies són les que han de donar a la gent.

I això no havia de ser una cosa que any a any ho hàgem de demanar.
Que ho demanarem, senyora Montesinos, que ho demanarem, clar que sí.
Però sempre haurà de vindre a expenses de, en lloc de, poder-se, el que està governant tindre la dignitat de sense cap por, vindre ací a contar-nos què és el que està fent en la partida pressupostària en este cas per a la reinserció laboral.
Haguera sigut més fàcil.
El no per resposta és tan incoherent com la confusió meua i la seua en la seua anterior.
.
.
Sí, sí, sí, en la seua anterior.
No passa res, senyora Montesinos, estan els butlletins.
La mateixa ximpleria que vosté a mi m'ha aclarit, és la realitat del que jo ací estic dient-li.
El dir no, és perquè tenen por; el dir no, és perquè no ho fan clar; el dir no, és perquè no apliquen una política concreta; el dir no, és perquè els és molt més còmode que donen contestacions mitjançant els mitjans de comunicació que a esta Cambra, que és la màxima representació del poble valencià *(So per interferència d'un mòbil)*

Però allà vostés, però allà vostés.
Si vostés no volen fer cap altra cosa.
Esta mocio a mi em sembla que era una moció bona perquè tots haguérem estat en línia que és convenient que els consellers i conselleres puguen vindre ací a donar-nos explicacions, sense que cada vegada els l'hàgem de sol·licitar, i que compareguen o es facen interpel·lacions mesos després, a molt llarg temps de la necessitat que es té en cada moment.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Doña Macarena Montesinos.
*(Remors)*

**La senyora Montesinos de Miguel:**

 

Gracias, señor presidente.

Señora Pérez.

Vamos a ver, nosotros podremos confundirnos, pero desde luego no solemos hacerlo en las intervenciones como lo ha hecho usted esta mañana.
Porque lo suyo ha sido un cúmulo de despropósitos.
Cuando yo le he dicho a usted lo de la moción, yo le he explicado muy claramente que una moción supone una reprobación a cualquier acción de gobierno.
¿Usted entendería que el Grupo Parlamentario Popular, que es quien sustenta este gobierno en esta Cámara, en alguna ocasión fuera a votar favorablemente una moción que ustedes presentasen?

Usted, si quiere que algo prospere en esta Cámara, plantéelo dentro de los marcos y los instrumentos que el Reglamento le proporciona.
Es decir, a través de una proposición no de ley.
Usted presente la proposición, venga a negociarla con nosotros y, si la consideramos oportuna, sí la aprobaremos.
Pero usted ya ha venido aquí con una moción que no tenía interés alguno en que prosperase, y sabiendo que esto no iba a prosperar.
Porque ustedes tienen otra serie de instrumentos, y es cuando yo hacía referencia entre otros a las comparecencias.
Porque la comparecencia también es un instrumento del que dispone no solamente la oposición sino el grupo mayoritario en este caso para poder hacer venir a un conseller a contar algo de lo que nos interesa.
Por tanto, no me salga usted con.
.
.

Pero es que, encima, usted nos ha estado hablando sistemáticamente de que se verá en el diario.
No, señora Pérez, nosotros no tenemos diario en las Cortes, nosotros tenemos el *Boletín*.
*(Remors)* Es otro matiz, es otro matiz de los muchos que ha tenido este cúmulo de despropósitos.

Usted ahora me dice: "Es que vienen a hablarnos aquí de que todo es gracias a nuestro presidente".
¡Pues claro que es gracias a nuestro presidente!
Es que todas las acciones políticas que se han puesto en marcha gracias al presidente Zaplana, que es al fin y al cabo el máximo representante en el Gobierno Popular, gracias a todas esas acciones, señora Pérez, le guste a usted o no le guste, porque es presidente de todos nosotros, gracias a esas acciones, como yo le decía y le recordaba, se ha conseguido reducir el paro en esta Comunidad.
Gracias a todas esas acciones, hoy, la Comunidad Valenciana es un motor en economía.
Gracias a todas esas acciones la Comunidad Valenciana está a la cabeza del resto de las comunidades, manque a ustedes les pese.
Para desgracia de ustedes.
Perdone, señora Pérez, a usted le gustaría trasladarnos, con ese lenguaje a que nos tiene habituados, con ese tipo de discurso, con esas iniciativas que nos presentan ustedes, ustedes quieren trasladarnos de nuevo a la etapa de las cavernas.
Pero no es así.
No lo van a conseguir.
En esta comunidad, los valencianos y las valencianas han apostado por políticas activas, rigurosas, serias y eficaces, que son, ni más ni menos, las que ha puesto en marcha, y seguirá poniendo en marcha, el presidente Zaplana y el Gobierno del Partido Popular.

Por tanto, no nos venga a hablar aquí de que debería tener el conseller dignidad en comparecer en esta Cámara y dar cuenta de lo que se viene haciendo, porque este es un gobierno digno, este es un gobierno serio y este es un gobierno riguroso.
Y viene y comparece aquí tantas veces se le solicita.
Pero no a través de mociones que suponen ni más ni menos que lo que a usted le hubiera gustado que aquí hubiéramos votado, y es una reprobación a un gobierno que está haciendo muy bien las cosas, y además que está consiguiendo atajar un problema tan grande con el que nos encontramos en el año 1995 como era el de desempleo para nuestra Comunidad.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**El senyor vicepresident primer:**

Muchas gracias, señora Montesinos.

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

**La senyora presidenta:**

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 37 vots a favor, 38 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada la moció subsegüent a la interpel·lació al Consell sobre política general del Govern Valencià pel que fa a la inserció laboral al País Valencià, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Senyories, a continuació, tenim una Mesa de les Corts Valencianes.
Per tant, se suspén la sessió i es reanudarà a les quatre i mitja.

 

*(Se suspén la sessió a les 13 hores i 30 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 32 minuts)*

 

(*Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

***Preguntes números 4.
783/00, 4.
784/00, 4.
785/00 i 4.
786/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre una fuga d'aigua de les canonades del Consorci d'Aigües de la Marina Baixa, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 62).***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, reprenem la sessió.

L'il·lustre diputat José Pérez Grau, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, formula les preguntes de la 4.
783 a la 4.
786, les dos incloses, dirigides al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports.

Té la paraula.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor conseller.

No vaig a dedicar ni un minut a explicar-li a vosté la importància que té l'aigua a la comarca de la Marina Baixa, entre altres coses, perquè és coneixedor del tema molt millor que jo.
Per tant, obvie tot el preàmbul en eixe sentit.

El que costa comprendre, des de l'òptica d'una persona que no té responsabilitats en el tema del control, és que en uns moments com aquestos en què estem debatint la necessitat de la solidaritat d'altres regions, d'altres comunitats, a l'hora de donar-nos aigua, que puga ocórrer allò que vaig haver de presenciar, que és que hi haguera una fuga.
Que primer pels que estàvem allí.
.
.
i després vaig anar a parlar amb els responsables, amb Aguagest, i em van dir que, efectivament, era eixa quantitat, la fuga podia estar entre 8 o 10 litres per segon.
I que em van comentar, a més a més, que per la vegetació que hi havia a la vora pensaven que açò podia estar ocorrent des de feia dos anys cap ací.

Clar, se li fa a un la cara de quadres, queda bocabadat de pensar que durant dos anys haja pogut estar perdent-se de 8 a 10 litres per segon d'aigua en el consorci, en la Marina Baixa que tanta falta fa, i que ningú ho haja detectat.
Perquè no oblidem que açò és, per exemple, el doble de l'aigua que gasta un poble, per exemple, com Orxeta.
Bé, Orxeta li deien abans, ara en la Marina se li diu el poble que desitjava un dipòsit.
En estos moments és la forma com se li coneix.
Però, en definitiva, que el doble de l'aigua que necessita un poble com aquest, pareix ser que estava perdent-se durant dos anys i ningú feia cas.

Bé.
Per tot això, senyor conseller, li formule les preguntes següents: té coneixement la conselleria de la fuga al·ludida?
S'han pres mesures per tal de solucionar el problema?
En cas d'existir algun tipus de responsabilitat directa del personal del consorci, quines mesures disciplinàries s'han pres?
I, per últim, considera el senyor conseller que als consorcis d'aigües en general, i al de la Marina Baixa en particular, hi ha un suficient control de les instal·lacions per tal d'evitar fugues d'aigua?

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Senyors diputats.

Com vosté comprendrà, la conselleria no pot tindre coneixement i control de totes i cada una de les incidències que ocorren en qualsevol moment en totes les entitats, ja siguen d'aigua o ja siguen d'un altre tipus, i empreses que gestionen xarxes d'abastiment d'aigua a la Comunitat Valenciana.
Primer, perquè no ens correspon, i segon, perquè seria impracticable.

No obstant això, les xarxes d'abastiment local són competència, com vosté sap, dels ajuntaments.
Quan estan associats, poden ser de les mancomunitats.
O en este cas, unes instal·lacions en alta, del Consorci d'Aigües de la Marina Baixa.

Ni podem ni tenim competència per a controlar totes les obres d'abastiment o totes les fuges que es puguen produir en el consorci o en qualsevol altra entitat local.
I, per suposat, no podem envair competències d'una altra administració ni per a solucionar possibles fugues d'aigua, ni molt menys per a imposar mesures disciplinàries al seu personal.

En concret, a la pregunta de si tenim coneixement en la conselleria sobre la fuga a què fa referència la seua senyoria, puc dir que no quant eixa fuga estava ahí.
Que sí que la vaig tindre quant que va aparèixer a la premsa crec que vosté al dia següent que van vore el tema eixe.
I a partir d'eixe moment, sí que tenia coneixement.
Abans, no.

Per una altra part, qualsevol persona que vulga conèixer o que conega mínimament el funcionament d'una empresa dedicada al subministrament d'aigua sap que per molt temps i diners que es dediquen a la conservació i renovació de xarxes, l'accident, el trencament casual, l'avaria, les situacions puntuals d'una pèrdua determinada d'aigua són inevitables.
Sense dubte, que l'especialista del grup que va estar d'eixa empresa Aguagest, que diu vosté, si té coneixements d'això, segurament que li diria que aconseguir *una pérdida cero por cien* això és impossible pràcticament, açò és impossible de tota manera.
Tècnicament inviable.
Una altra cosa és que eixes pèrdues inevitables es mantinguen dins d'un mínim possible i que les avaries es detecten i es reparen d'una forma immediata.

I en eixe sentit, jo he dir-li que em consta, i en això sí que parle amb coneixement de causa, que el consorci d'aigües de la Marina Baixa desenrotlla una faena que va més allà del que és una bona gestió de conduccions o de tema de l'aigua, sinó ha anat, i està anant, molt més allà d'una vertadera gestió de la demanda de l'aigua.
Està gestionant no solament el que la xarxa estiga bé, sinó que els distints usuaris que no depenen sols del consorci de la Marina Baixa, com poden ser regants, com pot ser algun ajuntament que, estant o no estant vinculant, no està rebent l'aigua del mateix consorci, hagen les mínimes tensions, que es reutilitzen les aigües depurades en el regadiu, que eixes aigües que van al regadiu vagen a l'abastiment.
.
.
I moltes voltes sense tindre eixe consorci cap competència directa entre el que és el regadiu, o el que són els regants o les comunitats d'aquella zona.

Jo crec que hui, si no existira el consorci de la Marina Baixa en aquella zona per a l'abastiment aigua, hauríem de tornar-lo a inventar.
Ha sigut fonamental i ha sigut una de les millors coses que li ha pogut ocórrer a la Marina Baixa, tindre un consorci que solucionara els problemes d'aigua tan greus que hi hagut en aquella zona.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Senyor conseller.

En el tema de l'existència del consorci, vull que sàpia que és totalment compartida la seua necessitat.
O siga, evidentment, si no existira, caldria inventar-lo, perquè fa molta falta l'aigua allí.

El que jo volia transmetre-li és que en estos moments en què cal anar a l'exterior a dir que han de ser solidaris amb nosaltres aportant-nos aigua, com és el Pla hidrològic nacional, i com són altres mesures que estan fent-se en estos moments, com puguen ser el tema de Villena o el tema del Taibilla.
.
.
En fi, en definitiva, que ací hi ha una necessitat d'aigua, que en altres llocs en sobra i que cal conscienciar a les persones perquè siguen solidàries i permeten que l'aigua puga arribar cap ací.

La millor forma de presentar-nos cara a ells no és dir: "Mire vosté, en un consorci ­que és un absolutament necessari, per suposat, això ja ho deixem clar­, com és el de la Marina Baixa, estan perdent-se 10 litres per segon en una canonada".
En definitiva, segons em van dir, quan jo vaig anar a dir-ho.
.
.
.
perquè això sí, el primer que vaig fer és dir-ho a la policia de La Nucia perquè ho solucionaren, i després a la premsa també.
Però quan els ho vaig dir, els del consorci em van dir: "Encara tens faena per a fer, perquè falta que me'n trobes 35 més que no sabem on estan".
O siga, encara en pla de broma.
Jo crec que eixa no és la bandera que hem d'utilitzar cara a l'exterior a l'hora d'anar a demanar solidaritat respecte a l'aigua que cal a la Marina Baixa i a tota la Comunitat Valenciana.

Per tant, jo crec que si no tenim competència al respecte.
.
.
jo entenc sempre que el Govern Valencià ha d'entendre de tot, perquè, en definitiva, és el que ha de donar la cara a l'exterior a l'hora de dir que ens respecten la necessitat i que siguen solidaris a l'hora d'enviar-nos aigua.

Per tant, si no tenim competències, hem d'anar a qui les tinga i dir-li: "Això no pot tornar a ocórrer".
No es pot donar el cas ja no que es perd aigua, que és evident.
.
.
Vosté ha dit: "No existeix cap tractament d'aigües, cap consorci que tinga pèrdua zero".
És absolutament evident.
De fet, jo m'he llegit estos dies una mica quina era la que es considerava raonable, i alguns apuntaven que fins el 25% es considera raonable.

Per tant, no estic dient jo el contrari de tot això que vosté ha dit.
El que vull dir-li és que el que no pot ocórrer, i insistisc, és que durant dos anys, cosa que em van confirmar d'alguna manera els responsables per la vegetació que hi havia a la zona, estiga havent una fuga de 10 litres per segon, de 8 a 10 litres per segon i que no siga detectada.

Per tant, jo entenc, senyor conseller, que si no tenim competències, hauríem de crear-les o hauríem de fer alguna cosa perquè vosté els diguera als responsables del consorci.
.
.
Pot ocórrer una fuga, perquè entre altres coses, i vosté crec que ho coneix prou millor que jo, pot ocórrer que qualsevol *desalmat* vaja i produïsca la fuga per a beneficiar-se d'eixa aigua.
Això ja ho sabem.
Però això pot ocórrer.
El que no pot ocórrer és que estiguen dos anys sense detectar-ho, i en això és el que jo volia fer incidència.

Per tant, senyor conseller, amb ànim de col·laboració, i sense que li càpiga cap dubte que si tinc coneixement de qualsevol altra fuga el primer en conèixer-ho serà el consorci perquè ho solucione, el que hauríem de fer des d'ací i que hauria de fer vosté des de la conselleria, és enviar, com a mínim, un escrit seriós demanant alguna responsabilitat, als efectes no que la fuga no es produïsca, sinó que no puga estar mai en la vida dos anys sense detectar-se.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Jo li agraïsc a l'il·lustre diputat la preocupació que té pels problemes d'aigua i per voler que la comunitat siga un exemple a l'hora de la gestió i a l'hora de la petició dels recursos que tenim.
Això és fonamental.

Ara, les dimensions de les coses per a mi també són importants, i eixa preocupació per un trencament és important.
Un trencament, una avaria o una pèrdua puntual en un punt determinat denota que té una preocupació important per l'aigua.
Però el que ja no comprenc és que si eixa preocupació que té per l'aigua és tan gran, com estan consentit que el seu partit, en el Pla hidrològic nacional, estiga fent el que està fent.
Com és possible que si té eixa preocupació per l'aigua, vostés, que deuen defendre els interessos no del consorci sinó de tota la comunitat, no siguen capaços que el seu partit tinga una postura unànime i una postura unànime que defense els interessos de la comunitat?

No es preocupe que l'avaria està arreglada.
Possiblement se'n tornaran a produir, i com en totes les conduccions, haurà problemes d'eixe tipus o d'altres, però se solucionaran.
Però perquè puguen haver avaries i pèrdua d'aigua, ha d'haver aigua, i vostés estan negant-li l'aigua a la Comunitat Valenciana si no són capaços de defendre els interessos de la comunitat.

Gràcies.

 

 

 

 

 

***Preguntes números 4.
919/00, 4.
920/00, 4.
921/00, 4.
922/00 i 4.
923/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre la desembocadura del riu de les Coves, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 62).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

El senyor Ramon Cardona Pla formula les preguntes números 4.
919, 20, 21, 22 i 23.
Té la paraula.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, la pregunta és sobre el riu de les Coves o riu Sant Miquel, que desemboca en el terme municipal d'Alcalà de Xivert, al costat d'Alcossebre.

En este cas concret, la zona esta de la desembocadura del riu està en la proposta de zones humides que va fer el conseller de Medi Ambient, la Conselleria de Medi Ambient, amb el número 16.
I s'indiquen les caracterís-tiques positives que té esta zona com a zona humida que és, i on es dóna una riquesa ambiental que mereix la seua conservació.

En les informacions que hem vist per la premsa i alguns altres llocs, hem vist que hi ha una actuació prevista per part de la Conselleria d'Obres Públiques en eixa zona de la desembocadura.

És per això per la qual cosa li preguntem ­bé, les preguntes li les vaig a llegir literalment­ si té notícies la conselleria de la inclusió d'aquesta zona en el catàleg de zones humides, si té la intenció la conselleria de realitzar algun tipus d'actuació i en què consisteixen eixes actuacions, i finalment, si el conseller pensa que la intervenció projectada afecta als valors ambientals, i si pensa fer alguna acció per tal de protegir les condicions de la zona.

Pensem que és important que les zones que una conselleria declara de valor ambiental, una altra conselleria estiga coordinada en eixa de Medi Ambient, en este cas, per a portar les actuacions coordinadament.
Segons el que em responga, ja li comentaré el meu pensament.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Senyor president.

Senyors diputats.

La conselleria, a sol·licitud de l'Ajuntament d'Alcalà de Xivert, va fer en el seu moment un projecte bàsic de canalització del tram final del barranc de les Coves o de Sant Miquel.

Un exemplar d'eixe projecte bàsic, amb diverses solucions alternatives, aixina com l'estudi d'impacte ambiental, es va remetre a l'ajuntament en març de l'any 1999 per a la seua conformitat.
En novembre d'aquell any es va rebre a la conselleria una comunicació de la comissió de govern de l'ajuntament en la que s'informava favorablement una de les solucions que es proposaven en aquell projecte bàsic, i se sol·licitava, a més, la inclusió en eixa solució d'un pont.

Inicialment, la conselleria va acceptar eixa solució i va comunicar a l'ajuntament els tràmits que havia de dur a terme perquè la conselleria fera posteriorment la redacció del projecte constructiu.
D'esta forma, l'ajuntament va aprovar la solució que va elegir del projecte bàsic de la canalització i es va obrir un tràmit d'informació pública en l'estiu d'este any passat, de l'any 2000.

En esta tramitació del projecte, i abans que l'ajuntament remetira la certificació de les al·legacions presentades, ja es va paralitzar perquè la Conselleria de Medi Ambient va publicar en eixes mateixes dates el que és la proposta del catàleg de zones humides de la Comunitat Valenciana.
En eixe catàleg s'inclou la desembocadura del riu de les Coves.
I és per això que, mentre la Conselleria de Medi Ambient no done quines són eixes directrius d'actuació o els mecanismes de protecció que es van a deduir d'eixe document definitiu que ha d'aprovar-se, la conselleria no va a impulsar el projecte en els termes que està redactat.

A este respecte cal assenyalar que en octubre de l'any 2000 van comunicar a l'ajuntament que la desembocadura del riu de les Coves estava inclosa en eixe catàleg, i, per això, la única possibilitat de continuar endavant amb el projecte seria reformar-lo i consensuar-lo amb la Conselleria de Medi Ambient, com comentava abans.

Per tant, en estos moments estem en contacte amb la Conselleria de Medi Ambient per a estudiar la possibilitat d'una actuació compatible amb la protecció d'eixa zona humida, i, en tot cas, seran els condicionants que resulten de la pròxima aprovació del catàleg els que determinen si l'actuació és viable o no és viable i, en eixe cas, quines van a ser les característiques que ha de tindre.

A més, esta zona també està inclosa dins del Patricova, un pla d'acció territorial per al risc sobre inundacions de la Comunitat Valenciana, que hem elaborat i que crec que el dia 14 començarà la seua tramitació de forma definitiva, donada a conéixer al públic de tota esta actuació, un pla que jo crec que és quasi el primer pla que es fa a nivell de comunitats autònomes en el que la conselleria, en este cas, o, el govern autonòmic i el govern de l'administració central col·laboren en el que són competències comuns per a elaborar eixe pla d'acció territorial, que inclou també esta actuació i inclou temes urbanístics per a evitar riscs d'inundacions en qualsevol zona, i que obligarà als ajuntaments en la tramitació urbanística dels seus documents.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Senyor conseller.

Li he de dir que la seua resposta em satisfà moltíssim, perquè la setmana passada vam tractar en la Comissió d'Obres Públiques una proposició no de llei del nostre grup que el que demanava era la paralització d'aquesta actuació per diversos arguments.
Però, fonamentalment és que nosaltres havíem tingut accés a les accions que s'anaven a fer en esta zona, és a dir, li'n diré unes quantes només: per adequació de talussos, reompliment de pedres, anivellament del llit, és a dir, l'actuació era realment molt intensa en esta zona.

La proposició no de llei no es va aprovar, encara que nosaltres vam dir en tot el procés que pensem que l'actuació esta era impossible, és a dir, legalment impossible, perquè la pròpia llei, la de protecció d'espais naturals, ja diu que la iniciació d'un expedient de declaració de l'espai natural protegit o la iniciació del procediment per a l'elaboració d'alguns dels instruments d'ordenació paralitza les actuacions possibles en eixa zona, precisament per a salvaguardar els possibles valors naturals, mediambientals, de flora i de fauna.
A més, nosaltres vèiem que s'actuava sobre este riu quan una altra rambla més pròxima al casc urbà del mateix Alcossebre no tenia cap tipus d'actuació, quan tampoc es pot passar d'una manera fàcil.

Dic que em satisfà la seua resposta, senyor conseller, perquè em dóna la sensació que això sí que és ajustar-se a les lleis.
És a dir, per molt que hi haguera una actuació prevista, quan hi ha un altre instrument que diu que això no es pot fer, doncs, és raonable que la conselleria ature, paralitze, la seua intervenció.
Li he de dir que sobre este tram ha hagut un estudi d'impacte ambiental que nosaltres considerem absolutament negatiu, absolutament negatiu em referisc per les poques coses que atén: no nomena ni que és una zona humida, no nomena la seua flora, no nomena la fauna, no descriu ni l'actuació que es farà ni si hi hauran residus o hi hauran abocaments, on es ficaran, etcètera, etcètera.

Per tant, nosaltres, que observàvem en l'actuació de la conselleria i de l'ajuntament un cert apressament i una certa inconsciència dels valors que estaven afectats, pensem, senyor conseller, que si vosté manté el que acaba de dir ací, és a dir, que l'actuació només serà en consens amb la Conselleria de Medi Ambient i respectant els possibles valors naturals que allí hi hagen, estarem molt contents.

També pensem que l'actuació.
.
.
per exemple, el tema del pont, que és un tema possiblement necessari, es pot fer cap a la part més amunt del riu.
És a dir, no cal invadir eixa part de la desembocadura.
Hi ha diverses possibilitats.
I, evidentment, deixar la desembocadura lliure de tota intervenció forta, humana, que faça que els seus valors es perden.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Senyor diputat.

No podem fer-ho d'una altra forma, o siga, és que no queda més remei.
Quan he dit una zona que està catalogada, en principi, com a zona humida i que està pendent la seua aprovació definitiva, hem de ser respectuosos amb això com som en totes les qüestions, que en algunes coincidim amb vosté i, amb altres, no.

És cert que no hi ha una paralització del projecte perquè estem treballant en companyia de la Conselleria de Medi Ambient en fer-ho viable i que complisca les condicions que han de complir-se quant a eixa qualificació seua de zona humida.
Tant és així que, bé, ací hi ha una possible segona variant del que és el projecte que estava fent-se, on el pont ja passa a una part posterior, com veu vosté ací, conforme comenta, com la zona de desembocadura es deixa totalment oberta, però, bé, són treballs preliminars, no hi ha res definitiu i no ho haurà fins que la Conselleria de Medi Ambient acabe de vore-ho i acabe d'aprovar la seua zona humida en esta zona conforme l'afecta.

Moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra, per a què demana la paraula, per favor?

 

**El senyor Oltra i García:**

 

Per a fer la pregunta corresponent.
Però esperaré que em done.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Oltra, esta presidència havia observat que hi ha un grup de preguntes de Joan Ribó i Canut.
I com no es trobava present, creia que vosté anava a substituir-lo.
Per això dic que, com no hi havia cap escrit a la presidència, li dic que passara a les altres, que són la 5.
012 i la 5.
013.

Té vosté la paraula per a defendre la 5.
012 i la 5.
013, que li corresponen a vosté.

**El senyor Oltra i Soler:**

 

No.
Perdó, senyor president.
És que el *colmo* és que nosaltres paguerem les culpes dels altres.
Les preguntes que ahí figuren com de Joan Ribó no són de Joan Ribó, són meues.
O siga, nosaltres no hem fet aquest escrit.
Algú s'ha equivocat, no hem sigut nosaltres, i les preguntes, com es podrà comprovar, són del diputat que té l'ús de la paraula.
Simplement, demanaríem exercir el dret que crec que ens correspon.
*(Pausa)*

***Preguntes números 5.
010/00 i 5.
011/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre abocaments d'aigües residuals sense depurar al riu Girona, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 68).***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Oltra, les seues paraules responen a la realitat més evident, però també les meues responen a la realitat ben evident.
Els servicis de la Cambra m'havien facilitat que Joan Ribó i Canut, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, tenia la 5.
010 i 5.
011.
Però esta presidència creu que vosté mereix fer la defensa.

Per tant, té vosté la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Al final, la veritat s'imposa, per molt que molts es donen d'infalibles.

Bé, les preguntes fan referència a un problema.
.
.
, nosaltres el concretem en este cas en el riu Girona, però la veritat és que per desgràcia es podia generalitzar en molts altres llocs.
I és el tema que ens molts casos els llits dels nostres rius s'estan utilitzant d'abocadors indiscriminats, tant de residus sòlids com, en este cas, d'abocaments, fins i tot, per part d'algunes urbanitzacions de rodalies que aboquen sense cap mesura de depuració les seues aigües residuals, la qual cosa provoca, a banda dels problemes d'olors i este tipus de coses, doncs, possibles problemes sanitaris, a banda d'incomplir, lògicament, tota la legislació que hi ha sobre la matèria.

Si a això, a més, li afegim el fet que a aquest riu es troba taponada la seua eixida a la mar per una sèrie de munts de grava, de sorra i tot això que hi ha allí no sé sap molt bé per què i sembla que, fins i tot, quasi conscientment, doncs, els problemes per a tota la zona de gent que viu al voltant, més, a banda, la possible contaminació d'aqüífers, perquè l'aigua eixa és un aigua residual, pura i dura, i que, a més, això filtra, doncs, lògicament, pot arribar a afectar als aqüífers de la zona.
Per tant, és un problema, jo crec, conegut, en tot cas, prou folgat també i des de fa prou de temps.

Per tant, a nosaltres sí que ens agradaria vore quines mesures des de la conselleria.
.
.
M'imagine que ací també tenen competència, com sempre passa en estos casos, la confederació i este tipus de coses, però, clar, al final, a algú haurem de demanar-li explicacions; el tema de sanejament és més de la conselleria en este cas.
Sí que ens agradaria vore si coneix el problema la conselleria i quines mesures ha pres d'aquest tema.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Senyors diputats.

Senyor Oltra.

És cert, si vosté s'està referint al que són els abocadors incontrolats i puntuals, he de dir-li que ­com vosté sap­ el control no correspon a la conselleria sinó que correspon a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer.
El control i la sanció d'abocadors il·legals als llits públics no és competència nostra, i, per tant, la conselleria no pot aplicar directament mesures de cap tipus sobre eixos abocadors.
Jo no tinc notícies de cap abocador incontrolat, a més, en esta conca, que supose un problema sanitari i ambiental en tota la comarca.

Ara bé, si ens estem referint, no a abocadors il·legals, sinó a abocadors d'aigües residuals urbanes sense depurar, aleshores, he de dir-li que ahí han complit ja les previsions del pla de sanejament.
I ara li desentrolle un poc com està tot eixe tema.

En primer lloc, tenim en servici des de 1993 la depuradora i els col·lectors de Dénia, Ondara i Pedreguer, i el sistema de depuració de la conca del riu Girona que dóna servici a Benidoleig, Sagra i Tormos està en funcionament des de l'any 1998.
En estos moments, tenim en execució el col·lector de Tormos a la depuradora, i no soles hem complit les previsions del plan, sinó que hem anat, jo crec, prou més enllà en actuacions que no estaven recollides en eixe pla.
En concret, estem fent obres de millora en el sistema de depuració de Verger-els Poblets, anem a iniciar este mateix any les obres de la depuradora i col·lector de Vall d'Ebo, i anem a dur a terme també actuacions per a implantar un tractament terciari en la depuradora mancomunada de Benidoleig, Sagra i Tormos, així com uns col·lectors d'impulsions per a reutilitzar les aigües d'eixa depuradora.
Així mateix, també tenim previst construir una sèrie de col·lectors d'aigües residuals per a completar tot el clavegueram i tractament d'aigües residuals dels nuclis de poblacions dels municipis de Benidoleig, Ràfol d'Almunia i Sanet i Negrals, a les depuradores existents.

Per tant, no crec que hi haja motiu per afirmar que hi ha un problema sanitari i ambiental en tota la comarca.
Hem complit el Pla de sanejament, hem anat inclús prou més enllà del que eixe pla marcava.
I els poquets nuclis de població que encara no tenen una depuració espere que la vagen a tindre en un termini relativament curt.

Com li dic, tenim no més enllà de 300 habitants, pel que la seua incidència no pareix que puga ser excessiva.
L'únic problema d'este tipus que té una major envergadura, però que també anem a solucionar en un termini relativament curt, es troba ja ni tan sols en el riu sinó pràcticament en la costa, però ja no al voltant del riu sinó prou separat del riu, no?
I per tant no afecta a la comarca per on passa eixe riu.
Es tracta de les aigües residuals d'una part de la zona urbana de el Verger nord i Dénia nord.

Les actuacions que anem a realitzar no estaven previstes en eixe Pla de sanejament que ja està acabat.
Estan incloses en el segon Pla de sanejament que estem redactant i que els podrem presentar, com els he dit en algunes ocasions, molt prompte.

Bàsicament, d'acord amb els estudis que hem realitzat, es tracta de construir una nova depuradora i de col·lectors corresponents per a complementar el sanejament de zones urbanes del litoral de Dénia, no servides per la depuradora de Dénia, Ondara i Pedreguer, que està en l'interior, i dels nous desenrotllaments urbans de el Verger, que actualment no estan servits per la depuradora dels Poblets.

En estos moments estem redactant el projecte bàsic d'esta actuació i estem parlant amb els ajuntament per a concretar la solució més satisfactòria per a tots.
La intenció és licitar eixa actuació, eixa obra, dins d'enguany mateix, de manera que en poquet temps estarà completat el sanejament integral de tota la conca del Girona, i tornant a dir que açò que em referisc ara, com es podrà apreciar en este planet, però no sé si a esta distància es veu, no està referint-se tant al que es el riu com al que és el litoral, el que és la costa.

El riu, jo crec, sincerament.
.
.
algunes d'eixes actuacions duen projectades fa alguns temps, perquè són municipis molt xicotets, són municipis de 300 habitants i de menys de 300 habitants, i són actuacions conveniades entre la Diputació Provincial de Alacant i la Conselleria d'Obres Públiques, de forma que el 40% ho paga la diputació i el 60 la conselleria.
Són col·lectors llarguíssims que van a unes depuradores concretes per a depurar poblacions o partides de menys, en alguns casos, de 300 i de 200 habitants.
I en un d'eixos casos, com hi ha una intenció important d'aquella zona d'una reutilització de les aigües d'una forma determinada, va a millorar-se eixa xicoteta depuradora en un tractament terciari per a fer-ho millor, en uns 60 milions de pessetes més que anem a gastar-nos, pagats, com dic, conveniats entre la diputació i nosaltres, per a poder reutilitzar millor eixes aigües.
Pot haver algun vertit incontrolat; falta, com dic, allò de la zona del litoral, primera perquè era una depuradora no prevista i després perquè és una solució que ha anat veient-se conforme el desenrotllament urbanístic d'aquella zona ha anat realitzant-se.
I que estem fent el plec de condicions i la tindrem prompte en la zona del litoral, però no en el que és el riu.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra.

**El senyor Oltra i Soler:**

En la primera part de la resposta jo ja m'havia avançat, ja sabia el que anava a dir-me, perquè això és evident, que hi ha competències ací de la confederació del Xúquer.
Ja en la pregunta ja ho citàvem perquè, clar, és un tema que en tot cas hauria que intentar coordinar entre conselleria i confederació.
A mi la resposta que em dóna és una resposta interessant en el sentit que pareix que van a posar una sèrie de mitjans per a evitar que açò continue.
El problema és que fins a què això arribe la situació no ha sigut excessivament exemplar en eixe sentit.
Probablement la culpa també la tindrà molta gent, inclosos alguns ajuntaments de la zona, perquè estem parlant d'una zona on l'edificació d'urbanitzacions s'ha fet a mansalva i sense cura alguna i molt menys en qüestions de sanejament, que van per davall terra.
I eixes coses a cap alcalde li va interés a inaugurar, perquè quasi no es veu i és difícil en la foto eixir.

Després està el problema i el problema apareix, i apareix que eixa gent ha d'abocar això a algun lloc i normalment al pròxim riu que té és on es planteja el problema.
A mi em pareix molt bé eixa postura de dir, bo, anem a fer tots estes coses, lògicament, més m'haguera agradat haver comprovat que ja estaven en marxa.
Però el que no sé en el cas de les urbanitzacions, de totes les urbanitzacions que hi ha allí, que és gent que ja té el seu xalet fet, etcètera, etcètera, de quina manera es va forçar la connexió del sanejament d'eixes urbanitzacions a les xarxes, als col·lectors que duguen eixes aigües residuals a les depuradores corresponents, perquè del contrari el problema continuarem tenint-lo.

Després el tema del riu.
És cert que té un problema quan arriba a la costa, entre altres coses perquè té taponada la seua eixida natural i pareix que la té taponada per mitjans artificials o bé abocaments incontrolats o controlats.
De manera que eixos abocaments de líquids no depurats es queden estancats en un determinat lloc, produeixen el problema allí, no arriben al mar, amb la qual cosa no produeixen el problema on estan les urbanitzacions a la millor de més categoria, però això no vol dir que es resolga el problema.
Sí que ens agradaria també si s'ha pres alguna mesura o es pensa prendre alguna mesura en el sentit d'intentar alliberar el que és el propi llit de riu de tot este tipus de qüestions estranyes a ell que fan, o bé que estos abocaments o quan venen pluges, no arribe eixe aigua a arribar a eixir al mar, que és el seu destí natural, sinó que es queden empantanegades allí amb tot el problema que això suposa de putrefacció, etcètera.

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport:**

Gràcies, president.

No és que anem a fer, és que està fet.
Ara li ho dic amb detalls el que anem a fer també i el que s'ha fet també.
Beniarbeig, 1.
208 habitants, sistema de Beniarbeig en servici des de fa molt de temps.
Benidoleig, sistema conca Girona, acabada en 1997, en servici des de 1998, 783 habitants.
Benimeli 329, en servici.
Dénia, 27.
469 habitants, és Dénia, Ondara i Pedreguer, acabada en 1997.
El Verger, 3.
627, en servici.
Els Poblets de la Marina, 1.
191 habitants, en servici.
La Vall d'Ebo, 343 habitants, sistema prevists, projecte en supervisió.
La Vall de Laguart, en servici.
Ondara, acabada en 1996.
Orba, en servici, rehabilitada en el conveni de 1992.
La Font d'Almunia, en servici.
Sagra, en 1997.
Sanet i Negrals, en 1992.
Tormos, en servici en 1998.
I ara el que és el tractament terciari de Benidoleig.
.
.
No me'n recorde de tots els pobles que els comentava, però crec que és Benidoleig, Ràfol.
.
.
En fi, un tractament terciari d'una sèrie de municipis per a reutilitzar eixes aigües.
O siga, que no és que estem ara començant a fer i que no s'ha fet.

És cert que en aquella zona existeix una edificació molt dispersa i una dificultat enorme quant a què tots, cadascú dels xalets o cadascú dels edificis tinga la seua xarxa de canonades.
Però és cert també que s'ha fet un esforç important amb una quantitat de col·lectors enormes per a poder arreplegar totes les aigües.
Falta alguna per fer, però no tant.
I estem en això.

Gràcies.

 

 

***Preguntes números 5.
012/00 i 5.
013/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre abocaments incontrolats d'aigües residuals en l'estació de bombeig de l'Alfàs del Pi, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 68).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Continuem amb les preguntes del senyor Oltra.
Té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

La pregunta següent també fa referència a un problema semblant.
I és que el problema no està sols que es disposen de determinades instal·lacions, un problema que comen-tàvem abans, és cert que totes eixes instal·lacions estan fetes amb eixes dates que ha dit el conseller.
El problema és que el que es denuncia és de l'any passat.
O siga que amb tot açò en marxa el problema és de l'any passat.
I açò a què fem referència ara, exactament igual.

Hi ha una estació de bombeig a Alfàs del Pi feta des de fa molt de temps, però el problema és que s'ha quedat curta, s'ha quedat curta.
Per què?
Perquè el creixement eixe urbanístic, això que alguns diuen desenvolupament i altres diem que amb cura amb eixes coses, perquè estem arribant a una situació absolutament insostenible en algunes zones i esta podria ser alguna d'eixes zones, fa que s'edifique molt més de pressa que es prenen mesures per a correspondre les solucions al problema que s'està plantejant.
I, clar, es fan els col·lectors, es fan les estacions de bombeig, es fan les depuradores.
Però dir això, home, pot quedar bé, perquè és una realitat i està ahí.
Però després el problema quin és?
Que les canalitzacions s'han quedat curtes, no donen abast a tot això, tot el que arriba a la depuradora, la depuradora no té capacitat per atendre eixe tipus de coses.
I, bo, ahí comença altra volta rosari de noves obres de canalització i altres noves obres i això sí que va a espaiet, a espaiet, problemes diversos, i en canvi, la construcció, això no para.

Per tant, clar, a estes altures pareix increïble i aquí estan les dades i aquí tinc jo alguna declaració d'alcaldes poc sospitosos de ser d'altre lloc, com el d'Alfàs del Pi en estos moments, on fa la denúncia i a més culpabilitza la Conselleria d'Obres Públiques precisament.
Cosa estranya conforme políticament està ara este senyor.
Però, bo, ell diu ahí el que jo crec que és una realitat.
Que en estos moments ara ja no té capacitat i està generant-se uns problemes i que en canvi les reivindicacions de la nova depuradora de Benidorm, etcètera, etcètera, que pareix que estan per ahí, projectades i tal, però a l'hora de la veritat no es veu.

Aleshores, jo crec que el problema vosté el coneix perfectament, perquè este encara li pilla més prop.
Per tant, a vore quin tipus de solució, però de solució de veritat, sense esperar a què açò arribe l'hivern que hi ha menys gent i este tipus de coses que a voltes passen.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanismes i Transports:**

Gràcies, president.

Segurament, senyor Oltra, dient-li que el tema està solucionat li contestaria ja, però jo crec que vull donar també explicacions.
Alfàs del Pi és una població cada volta més important, prop de Benidorm, que tenia unes instal·lacions de depuració antiquíssimes, segurament dels anys seixanta, d'eixes depuradores que es van fer en aquella època, però que no funcionava ninguna, perquè no hi havia ningú que s'ocupara del seu tractament.
I estava al costat de la població.

Una volta feta la depuradora de Benidorm per part del ministeri en aquell moment, de l'Ajuntament de Benidorm i del consorci van vore una solució bona per a eixe ajuntament, per a eixe municipi.
I tenint en compte que el que un municipi depure les aigües i el del costat no i contamine el mar i tal és un problema, és un problema i el millor era que tots col·laboraren.
I ahí, en eixe consorci que comentàvem abans i amb el talant d'eixos ajuntaments, es va dir que el millor era que eixes aigües s'impulsen a la depuradora de Benidorm amb unes condicions determinades.

Això s'havia de fer en dos fases, una primera que és el que estava fet i una segona amb una ampliació; la segona tal volta es va demorar un poc en el temps.
Però, a més, és que eixes instal·lacions, com altres, cal mantenir-les també, els ajuntaments s'han de preocupar que estiguen en condicions, que les bombes funcionen, que els grups electrògens.
.
.
en fi que allò està fet però després açò ha de funcionar correctament.

És cert que va haver un problema localitzat este estiu, però també és cert que a eixe problema ja se li ha donat solució i allò crec que està funcionant correctament.
Això no vol dir que en qualsevol moment puga ahí o en qualsevol lloc de la comunitat, d'Espanya o del món eixir qualsevol altre problema, eixirà, perquè la vida és així, es fan coses i a voltes hi ha problemes que cal anar solucionant-los.
En este cas, eixe problema està solucionat, l'ampliació està feta i crec que està funcionant correctament.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra.

**El senyor Oltra i Soler:**

Senyor conseller.

Sí, lògicament, el problema aquell era un problema molt puntual, però molt insostenible en una societat que ahí s'ha avançat en tantes coses, no?
Això de què directament aparegueren allí les aigües residuals sense depurar dies i dies, la veritat és que allò era insostenible.
I d'haver-se mantingut molt més de temps segurament hauria acabat en el jutjat, perquè és que allò sí que era un perill sanitari.

Però, clar, arreglar això tècnicament no és molt difícil.
El problema és si eixa solució suposa un pegat provissional o cal esperar a què quan arriba l'estiu, que arriba més gent i tal, o noves urbanitzacions, què passarà aleshores?
Perquè, clar, el problema este d'ampliar en este cas el col·lector, això és relativament senzill.
Però, clar, eixe col·lector ha d'anar a algun lloc, ha d'anar en este cas a una estació de bombeig, però haurà d'anar després a una depuradora.
Eixa depuradora en quina situació està?
Perquè està treballant al límit o més que al límit.
I per tant fa falta també plantejar-se una solució a això.

I segurament també em dirà: "bo, això està en marxa i tal".
Fa poc li preguntava per la depuradora de la Vila.
Però, home, cada volta que un passa per eixa autopista o per allí per les rodalies, jo no sé la gent que viu allí com aguanta això.
Però la veritat és que són coses no presentables hui en dia.
I que jo crec que en eixe sentit, a pesar de l'esforç que s'ha fet, que nosaltres sempre ho diem, creem que cal continuar i cal prioritzar este tipus de qüestions, perquè a més formen part d'això que es diu dels deures, de fer bé les coses i en este cas garantir una qualitat de vida per a la gent que està en les rodalies, que jo crec que se la mereix també.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

Gràcies, president.

Senyor Oltra.

No és un pegat, és una solució definitiva, sempre que "definitiva" s'entenga per una sèrie d'anys.
Perquè el creixement de zones és important.
A allò que deia també, que açò va a una depuradora, que eixa depuradora ja serà xicoteta.
Això va a una depuradora que no fa massa es van fer unes millores en ella, i que hui concretament.
.
.
hui, té el Ministeri de Medi Ambient aprovada i adjudicada una obra per a fer una ampliació d'eixa depuradora, per a evitar el que ocórrega el que vosté diu.
Crec que és una inversió de 4.
000 milions de pessetes per a ampliar eixa depuradora, i per a fer una sèrie de col·lectors també al voltant de la depuradora de la Vila.
Perquè, bo, les necessitats ho demanden així, i l'obra està adjudicada, o siga, que és una cosa que està fent-se.
I allò d'Alfàs la solució està.
.
.
, no és cap anècdota, qualsevol problema és important.
Però jo la zona la conec prou bé, i crec que allò és una anècdota.

***Preguntes números 5.
014/00, 5.
015/00 i 5.
016/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre la línia ferroviària Alcoi­Xàtiva, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 68).***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Continuem en les preguntes de l'il·lustre diputat senyor Oltra, de la 5.
014 a la 5.
016.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Segurament també serà una anècdota.
Perquè, clar, comparar la línia Alcoi-Xàtiva, ara que està de moda allò de l'AVE i tal, doncs açò és menys que un vagó.
Però clar, el problema és que esta línia s'utilitza per part d'una gent.
Segurament si estiguera en millors condicions jo pense que s'utilitzaria molt més.
En tot cas suposa un nexe d'unió entre les comarques centrals, i després amb València ciutat, via Xàtiva, etcètera.
I és un problema molt vell, molt vell.
O siga que és un problema que no s'ha plantejat en esta legislatura, sinó que ja ve d'algunes legislatures, i el que pareix mentida és que no es puga resoldre en aquesta legislatura al pas que va.

Perquè, bo, ací també tenim algunes preguntes fetes recentment sobre el tema del conveni que es va signar.
Però bo, això no toca hui.
Però sí que sabem, perquè en alguna ocasió ens ha contestat així, i a més per declaracions de premsa que vosté ha fet a Alcoi i tal, que el compromís d'aconseguir per part de la Generalitat el traspàs de la titularitat d'aquesta línia, que realment estava condemnada a desaparéixer si hagueren deixat que l'administració central duguera a terme el que pensava.
I que està bé que la Generalitat salvara en el seu moment el tema, estiga, diguem mantenint allò.

Però clar, pareix lògic també que d'alguna manera no assumisca solament el dèficit, sinó que puga assumir el que és la titularitat de la línia.
I més ara, quan recentment, per part seua ­que jo, vaja, recolze totalment i ahir mateix ho comentàvem en la Comissió d'Obres Públiques­ el tema de negociar en l'administració el tema dels trens de rodalies, que jo crec que és una de les transferències adequades per a què la nostra comunitat puga desenvolupar.
.
.
I que d'alguna manera, dins d'eixe procés que jo crec que queda ja molt proper, de desmantellament per part de Renfe, i de privatització de determinades àrees, determinades línies, doncs si això no es transfereix a les comunitats autònomes.
.
.
Jo crec que la nostra està en condicions d'assumir-ho, jo per tant l'anime des d'ací que insistisca en eixa via; lògicament, a mi em pareix bé.
Però que ara tenim l'exemple este que no sé allò el que costarà, les altres línies.
Esta està costant jo crec que un poquet de més; per tant sí que li demanaríem què és el que està passant en esta qüestió, quines negociacions s'han fet en el ministeri que està motivant un retard que nosaltres considerem absolutament inadequat.

Perquè no estem demanant res de l'altre món al ministeri.
I jo, vaja no vull fer referència aquí a allò que es diu el poder valencià, perquè hui en dia ja no l'utilitza ni tan sols el qui ho va inventar.
Però jo crec que estem en condicions que se'ns conteste adequadament, i esta transferència demanada es formalitze.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats.

Tots vostés coneixen i són conscients jo crec que de l'esforç que està fent el Govern Valencià en eixa direcció.
El problema que hi havia en 1995 no era un problema de millora de la infrastructura o de freqüència de servicis.
El problema era ni més ni menys que la pròpia existència del ferrocarril Xàtiva-Alcoi.
Açò era el que es qüestionava quan en l'any 1995 teníem la responsabilitat de prendre decisions, i l'1 de gener de 1996 estava prevista la desaparició de la línia.
Vam treballar en eixa direcció i vam evitar que Renfe tancara eixa línia, firmant un conveni en virtut del qual la Generalitat assumia el finançament del dèficit d'explotació, i Renfe es comprometia a realitzar unes obres d'emergència en la línia.

El conveni firmat en 1997 contemplava que la Generalitat cobria el dèficit d'explotació durant el període 1996/1999.
Per la seua part, Renfe va realitzar obres de millora en el tram de via més deteriorat, de manera que la duració del trajecte Xàtiva-Alcoi va disminuir en 22 minuts.
Va passar d'una hora 29 minuts a una hora i set minuts.
Jo crec que són els temps que al senyor Oltra li agraden, perquè l'alta velocitat sé que no és la seua debilitat.
*(Rient-se)*

L'any passat, al mateix temps, vam firmar un segon conveni en Renfe.
Bé, hem aconseguit que s'evitara que es tancara eixa línia, i que es feren unes obres jo crec que fonamentals en eixa infrastructura, i que s'havien convertit en un trajecte que era un calvari.
I almenys, bo, reduir en 22 o 23 minuts eixe temps, això va ser important.
Però no estem resignats a eixa situació i vosté ho sap.
Vam firmar un conveni en Renfe després, en un període de vigència 2000/2002, per a, de moment, continuar subvencionant el dèficit d'explotació que s'estima aproximadament en uns dos-cents milions de pessetes a l'any.

I a més estem realitzant un estudi per a la implantació d'un material ferroviari modern, en prestacions adequades per a millorar sensiblement el servici en eixa línia.
Perquè no volem resignar-nos a cobrir el dèficit d'explotació, volem que la línia siga rendible.
Crec que esta línia pot donar molt més de si, i estem convençuts que es pot arribar uns paràmetres de rendibilitat similars als trams de línies de Renfe, i per això estem treballant jo crec que molt seriosament en eixa recuperació d'eixa línia.

En eixe sentit, els puc anunciar que hem elaborat un estudi sobre la línia Xàtiva-Alcoi, que contempla solucions per a millorar la infrastructura i aconseguir una línia moderna, adequada per a la prestació de servicis molt més atractius per als usuaris: variants del traçat, millora general de la plataforma, condicionament dels accessos a les estacions, etcètera.
D'acord en les conclusions d'este estudi, estem perfilant un altre conveni en el ministeri i Renfe, que contemplarà un conjunt d'inversions per a la modernització integral d'eixa infrastructura.
A este respecte, cal tindre present que en els pressupostos generals de l'Estat figura una previsió de 1.
900 milions de pessetes per a esta línia, concretament 600 milions en l'any 2001, i 1.
300 en l'anualitat del 2002.

I finalment, el tema de la transferència de la línia ja hem dit que en moltes ocasions és un objectiu d'esta Generalitat el tindre la competència d'eixa línia i capacitat de decidir sobre els servicis de la línia Xàtiva-Alcoi.
I en eixe sentit hem mantingut i seguim mantenint negociacions en el ministeri.
Encara li dic més.
L'objectiu és no sols aconseguir la transferència d'esta línia en concret, sinó una cosa, com vosté deia abans, més ambiciós, que és avançar cap a un model de regionalització de servicis ferroviaris que es presten dins del nostre àmbit.

L'experiència de països com Alemanya, França, Itàlia, Holanda en estos temes creiem que és adequada, i que nosaltres podem aplegar a un tipus d'actuacions, o a un tipus de gestió similar a estos països.
A més, el dia crec que va ser 14 de febrer, vam tindre una reunió en el ministre de Foment, en una conferència sectorial sobre el transport, en què un dels temes a tractar era eixos dins de l'alliberament del transport, que, bo, que ens ve obligada com a conseqüència jo crec que d'una bona gestió i d'una filosofia, però també de les directives europees, i que ací, ja des del ministeri, contempla la possibilitat de marcar uns *surcos*, uns temps en les línies de rodalies, en les línies que tenen àmbit dins de la pròpia comunitat, per a reservar-los per a la comunitat autònoma, i que ella puga realitzar eixe tipus de servicis.

Nosaltres no ens conformem en açò sols, volem alguna cosa més, i en eixa direcció estem treballant en companyia d'altres comunitats autònomes, i també en companyia del Ministeri de Foment.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

El problema és que, bo, en este cas són tot bones intencions, que jo me les crec.
El problema és que passa el temps i jo m'afegia a les declaracions seues en el sentit que el traspàs de la línia hauria d'estar fet ja fa temps.
Perquè les raons que m'ha explicat no les veig jo convincents per part de l'administració central.
Quina raó hi ha ací per a no transferir encara aquesta línia.
I això dóna que sospitar si en un tema tan debatut com aquest, si estem en estes condicions, què passarà el dia que ja seriosament es plantege la cessió d'altres línies, que fins ara pràcticament quasi no s'ha parlat.

I mentrestant el problema és que, això, que no arriben eixes inversions, que està molt bé posar-les en els pressupostos, però el que està fantàstic és que s'executen.
Perquè de quantitats posades en els pressupostos, normalment n'hi ha exemples per tot arreu, ara, que s'executen, això ja és una altra qüestió.
I mentrestant, clar, el servici és super deficitari.
Done's compte, ara una hora i set minuts d'anar d'Alcoi a Xàtiva, que està ací un al costat de l'altre.
Quan es parla de l'AVE Madrid tal una cosa d'eixes, bo, si és que d'Alcoi a Xàtiva quasi caminant abans s'anava quasi igual de temps.
O siga, una cosa d'eixes tercermundista.
Tenia mèrit.
La persona que pujava al tren no hauria que cobrar-li, hauria que donar-li una medalla, perquè això era una persona per a curar-se l'estrés, perfecte, perquè es passejava ací durant tot un dia.

Home, la gent pot esperar, jo crec que en este cas té una paciència més que el Santo Job, que es diu.
Però, home, o dóna una solució ràpidament o el dia que la donen és que ningú es recordarà que hi havia una línia Alcoi-Xàtiva, perquè és que pràcticament haurà perdut tots els passatgers.
Per tant, nosaltres, sí, l'animen en eixe sentit a què continue en eixa política de demanar que la transferència de les línies de rodalies passen a la comunitat autònoma.
Però ací té un exemple, una oportunitat de demostrar que això va en pla seriós, i que l'administració central de l'Estat deu ser conscient, que la comunitat nostra ja fa molts anys que està demanant este tema, i que no trobe cap raó per què això no es transfereix.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Senyor Oltra, el que li deia abans.
Si anem a alta velocitat, anem massa de pressa, "per a què volem tardar tan poquet?
" Si el tren va a una velocitat prudent, és tercer-mundista.
En el *termino medio* eixe no apleguem a posar-nos d'acord, però bé.

Ara, parlant seriosament, bo, que en el ministeri s'haja contemplat en els pressuposts d'enguany i de l'any que ve una inversió de quasi 2000 milions de pessetes per a condicionar eixa línia, millorar el que és la infrastructura, i el que nosaltres estem preparant un plec de condicions per a col·locar damunt d'eixa línia un ferrocarril en unes millors condicions, va en eixa línia.

Si el ministeri contempla eixos pressupostos ací, no és ni més ni menys per les negociacions que estem duent en ells, que nosaltres volem eixa línia, que va a haver una transferència d'eixa línia a la comunitat, i el que passa és que no volem la línia en les condicions que està ara, volem la línia en unes condicions millors, en unes inversions del ministeri que ha de fer-ho ací dins.
Aleshores està previst en els pressupostos d'enguany i de l'any que ve, estem acabant d'elaborar eixe conveni.
I al mateix temps estem treballant en una direcció no sols de la línia Xàtiva-Alcoi, sinó en una política global del que és de competències i de política de transport dins de la comunitat, que ens aconsella no sols quedar-nos en eixa línia, sinó en altres actuacions i en altres línies també del ministeri, com són les rodalies i com són altres trens regionals també.

Moltes gràcies.

 

 

***Pregunta número 5.
130/00 al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, senyor José Ramón García Antón, sobre el soterrament de les vies de ferrocarril al tram La Encina-Alacant, que formula el diputat Eduardo Vicente Navarro del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 71).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Don Eduardo Vicente Navarro, la pregunta 5.
130.

 

**El senyor Vicente Navarro:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señor conseller.

Coincidirá con nuestro grupo parlamentario en la preocupación que se lleva viviendo ya desde hace algún tiempo en la ciudad de Villena, en relación a la situación de las líneas férreas en esta ciudad.
Es evidente que la situación de las líneas férreas allí ha provocado, o está provocando, un estrangulamiento de la propia ciudad que puede ver muy limitada su capacidad de desarrollo urbanístico en el futuro inmediato.
En ese sentido, y dado que desde el propio ayuntamiento los grupos políticos del mismo han instado en numerosas ocasiones, a ofrecer solución por parte de las administraciones, concretamente en relación al soterra-miento, a la propuesta de soterramiento de la línea férrea en Villena, o en cualquier caso alguna otra opción alternativa, en ese caso, nos gustaría conocer cuáles han sido las gestiones de la Conselleria de Obras Públicas encaminadas a este fin.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gràcies, president.

Señor diputado.

Yo creo que usted conoce perfectamente.
.
.
, porque su grupo, si yo no estoy equivocado, creo que en el ayuntamiento de Villena está totalmente de acuerdo con el grupo municipal del PP y con el alcalde en las gestiones que se están llevando a cabo y creo que hay una postura casi unánime, creo que con la excepción de Izquierda Unida, que va por otro camino en lo que es la línea de alta velocidad.
Entonces, sabe perfectamente que hubo una alegación de la Conselleria de Obras Públicas en una dirección determinada, donde se aconsejaba que, paralelo a la variante del trazado de la línea de alta velocidad, se hiciera una vía para lo que eran las mercancías y el ancho, digamos, nacional, el ancho español, y la posibilidad de que, manteniendo la estación, llegara en fondo de saco el ferrocarril de cercanías hasta la estación actual.

Que, al mismo tiempo, nosotros hemos continuado hablando con el Ministerio de Fomento, en este caso con la Dirección General de Transportes y con el secretario de estado, porque nos preocupa ya no sólo el trazado definitivo del AVE, que más o menos está resuelto, sino luego los temas puntuales de cada una de las zonas, que es el siguiente problema.
Como surgió en la Ribera, que yo creo que está encauzado y prácticamente de acuerdo todos.
Como surgió en parte del Vinalopó, que yo creo que, con la alegación presentada, los ayuntamientos están de acuerdo y el ministerio también.
Y en el caso de Villena, surgía que, a la alegación presentada en una primera reunión con el ayuntamiento, después de acertar lo que es ya el trazado definitivo del tren de alta velocidad Madrid-Comunidad Valenciana y, por lo tanto, también su paso por La Encina, por Villena, quedamos en que podía ser a lo mejor no mal visto un soterramiento de la línea actual en vez de hacer esa paralela a lo que es el trazado de alta velocidad, o una integración urbana de esa línea actual.
Con lo cual en Villena también se garantizaba que la estación actual, muy céntrica y muy importante, que esté más o menos donde está para el servicio de la ciudad, tuviera importancia.

Nos reunimos, como digo, con el ministerio, nos reunimos con el ayuntamiento, con el alcalde.
Posterior-mente sabemos que también el ayuntamiento ha estado en el ministerio.
Que más o menos coincidimos todos y que, por parte del ministerio, ayuntamiento y nosotros, pero dirigido por el ministerio, se va a hacer un trabajo para valorar las tres alternativas: lo que es el soterramiento en lo que es la zona urbana, lo que es la integración urbana de ese ferrocarril o lo que puede ser la modificación del ferrocarril, llevándolo paralelo a lo que es el trazado de alta velocidad.

Yo creo que esa línea estamos, que ni mucho menos hemos dejado de la mano las pretensiones del ayuntamiento y de los ciudadanos de Villena, y que van a encontrar en la conselleria y en el Gobierno Valenciano toda la colabo-ración para que el tren de alta velocidad y el transporte ferroviario en toda la comunidad sea cada vez más eficaz y más integrado dentro de los núcleos urbanos y moleste menos a los ciudadanos.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

**El senyor Vicente Navarro:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señor conseller.

Ya desde la pasada legislatura, porque este tema arranca con bastante anterioridad, mi grupo, nuestro grupo parlamentario en el Congreso de los Diputados, recibía una respuesta escrita por parte del Ministerio de Fomento en la cual se afirmaba que el ministerio no había provisto por el momento ninguna solución particular en relación al paso del ferrocarril por la ciudad de Villena.

Afirmaba también que los soterramientos constituyen actuaciones fundamentalmente urbanísticas que deben acometerse conjuntamente con las administraciones competentes en esta materia, es decir, comunidades autónomas y ayuntamiento, participando la administración ferroviaria en la medida en que tales actuaciones supongan un beneficio para el ferrocarril.

En el caso particular de Villena, el Ministerio de Fomento no ha mantenido contactos con la Generalitat ni con el Ayuntamiento de Villena encaminados a la integración del ferrocarril en la ciudad.

Era la respuesta, como digo, del Ministerio de Fomento en el Congreso de los Diputados.

Al poco tiempo, llega la campaña electoral, y en un acto realizado el 25 de febrero el presidente Zaplana, enfatizando su discurso, se dirigía al alcalde diciéndole lo siguiente: "Y no te quepa duda, porque ya te lo he dicho antes y te lo reitero ahora, porque es de sentido común, que aunque en todas partes no se pueda hacer, en Villena soterraremos las vías férreas.
Con toda seguridad.
Porque aquí tiene lógica.
Y eso lo vas a poder ver iniciado en esta misma legislatura".
A estas alturas, el ministerio ya recomendaba que la opción del soterramiento no era.
.
.
o afirmaba que no era la más viable.

En cualquier caso, las posibles alternativas que se han visto, concretamente la que se habla allí, la de la circunvalación, que el 25 de octubre presentaba el señor Dómine, director de Infraestructuras Ferroviarias, en Villena, remitía posteriormente al ayuntamiento únicamente este plano, un plano que en esencia recoge lo que usted afirmaba aquí.
Pero desde luego, a juicio de nuestro grupo, entendemos que no se puede descartar en ningún momento la opción del soterramiento como solución futura y definitiva hasta que no haya, por lo menos, un informe de viabilidad de esta situación, de esta hipotética situación que desde su conselleria se plantea.

En cualquier caso, señor conseller, yo creo que lo importante es que conozcamos la viabilidad técnica de esta alternativa que nuestro grupo municipal en Villena ha planteado, entre otras cosas para hacer posible la solución rápida del problema que padece Villena en la actualidad.
Pero que en cualquier caso, si esta opción no es posible, la conselleria y el ministerio sean ágiles también para la puesta en marcha de un proyecto por el soterramiento de las vías en la ciudad de Villena.

Es decir, no debemos, a nuestro juicio, descartar la opción del soterramiento.
Y en cualquier caso, creo que sí que es importante que conociéramos su opinión de si a estas alturas debemos descartar el soterramiento como opción posible o no.

Muchísimas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports:**

 

Gracias, presidente.

Yo creo que en mi primera intervención dejaba claro que en ningún caso hay que dejar descartada la opción del soterramiento.
Nos parece una opción interesante y, en principio, hay que compararla con la de la integración urbana de ese ferrocarril y con la de la variante.

Siempre que no se vaya a lo que es un soterramiento dentro de todo el término municipal, porque eso sería técnicamente y económicamente inviable, sino a un soterramiento de la zona más urbana de Villena, yo creo que puede ser una solución comparable.
Y por eso, el ministerio, con el ayuntamiento y con nosotros, está estudiando el coste y la viabilidad de esas tres alternativas, y elegiremos entre todos yo creo que la mejor para Villena, sin ninguna duda.
O sea, que no descarto el soterramiento, y que es una de las tres que se está estudiando, y si el ayuntamiento y nosotros consideramos que es la mejor esa es la que haremos al final entre todos.

Gracias.

 

 

 

***Preguntes números 5.
055/00, 5.
056/00, 5.
057/00, 5.
058/00 i 5.
059/00 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre l'institut Tetuan 14 de Castelló de la Plana, que formula el diputat Ramón Cardona i Pla del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 68)).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Acabades les preguntes de control al conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, passem a les que es formulen al conseller de Cultura i Educació, senyor Tarancón, sent les primeres les del senyor Ramon Cardona, que van de la 5.
055 a la 5.
059.

Té vosté la paraula, il·lustre diputat senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

La setmana passada o l'anterior, ja no recorde perquè el temps passa molt a pressa, vam parlar amb vosté del tema de l'absència, de la carència d'un institut en la zona oest de Castelló.
I li he de dir que el procés seguit des d'aquell moment fins ara a mi em pareix molt encertat.
És a dir, probablement la col·laboració entre la conselleria i l'ajuntament, també la pressió veïnal i el nostre sugge-riment, han fet que, probablement, puga existir un institut a la zona oest de Castelló, un institut nou.

Però açò, que està relacionat totalment amb este tema, va sobre el Tetuan 14, que per explicar una miqueta als diputats i diputades ací presents, és una caserna de l'exèrcit en què s'estan fent obres per a ubicar un institut de manera provisional.
És a dir, els alumnes de la zona oest de Castelló ara estan acudint a Penyeta Roja de manera provisional, per a després assistir aquí al Tetuan 14 a l'espera que es construïsca l'institut nou, que creem que serà més ràpid que la Jaume I deixe el seu edifici d'humanitats.

Però en este cas concret, en el Tetuan 14, ens trobem que el director territorial de Castelló va dir que estarien les obres acabades per a setembre, després va dir per a Nadal.
Nosaltres estes preguntes les vam fer en octubre, però clar, estem ja començant març, a finals de febrer, i encara estes obres no estan acabades.

Nosaltres li preguntem concretament que quan està previst que s'acaben les obres de Tetuan 14, quan està previst que els alumnes puguen passar a ocupar estes dependències, i a més li fem referència al fet que este institut, esta caserna, està bastant aïllada del centre urbà, i al voltant no està totalment urbanitzat.
És a dir, falta il·luminació, falten voreres, és a dir, que això també pot provocar algun tipus de perill.
I per això li preguntem si han sol·licitat a l'Ajuntament de Castelló la reparació d'aquestes deficiències, si la conselleria té prevista alguna actuació per a previndre aquests perills i finalment, donada la distància d'algun dels barris que han d'anar a este institut, si hi ha alguns alumnes que tindran dret a transport i quins alumnes seran aquests.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller.
*(El senyor conseller parla sense micròfon)* Si toca vosté el polsador, li done la paraula.
Té la paraula.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Ara?
Sí.
Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Cardona.

Efectivament, hi ha hagut un canvi de decisió respecte a l'institut número 10, que permetrà avançar més d'un any amb tota seguretat tindre un institut nou en la zona oest de Castelló.

Com vosté sabrà, perquè es va anunciar l'altre dia, l'ajuntament ha posat a disposició, precisament al costat del campus de Borriol, un solar de 25.
000 metres quadrats, que permetrà la construcció d'un institut nou.
Donat que estem en un institut d'unes línies que no té cicles formatius, que és el que normalment sol fer més complex el projecte, podrem treballar amb la suficient celeritat i guanyarem, com dia, més d'un any a no haver d'esperar que es buide l'edifici d'humanitats del campus de Borriol.

Efectivament, com vosté diu.
.
.
Bé, fa unes quantes preguntes.
La primera respecte les obres.
Les obres del Tetuan 14 estan pràcticament acabades.
Una altra qüestió és que els alumnes de l'institut número 10, que estan ara en Penyeta Roja, es traslladen o no.
La comunitat educativa vol acabar el curs on està perquè estan bé, i en conseqüència, no vol moure la provisionalitat de la provisionalitat.
Pareix lògic.

Les obres del Tetuan 14, no obstant això, havien de fer-se igual, perquè com vosté sap, han de començar en l'últim trimestre de l'any, calculem, perquè eixirà a licitació el primer semestre l'adequació del politècnic de Castelló.
I per tant, els alumnes del politècnic seran els que aniran a Penyeta, i els que ara estan en Penyeta ja el curs que ve començaran el curs de manera provisional fins que s'acabe l'institut en el Tetuan 14.

Com vosté diu, efectivament, estava en una situació que obligava a gestions amb l'Ajuntament de Castelló, que s'han fet, per a la ubicació de voreres i il·luminació.
Eixa gestió s'ha fet i l'ajuntament actualment està instal·lant açò, millorant, per tant, l'entorn del Tetuan 14.

I respecte al transport, tots els alumnes que tinguen necessitat de transport tindran transport gratuït per a poder accedir al centre.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Tarancón.

Senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Sí, senyor conseller.

De les coses que ha comentat, que es posen voreres i il·luminació era imprescindible, fea a muntó de falta.
El que sí que de les coses que vosté ha comentat, per exemple, les obres ara en este moment certament no estan acabades ni en procés d'acabament.
Esperem, de totes formes, que en setembre estiguen ja acabades.
Però li ho dic perquè el director territorial sí que va dir que en setembre o octubre estarien acabades, i ara en este moment ninguna de les tres plantes que té l'institut.
.
.
És una informació, a vore, del dia 21 d'este mes, és a dir, fa set dies; per tant, no s'ha pogut avançar molt.
Ninguna de les tres plantes tenia les aules acabades, encara estaven els rajols sense lluir, el sostre era ple de cables.
.
.
En fi, tampoc li vaig a dir tota la d'això.
No estava col·locat l'ascensor, etcètera, etcètera.

Simplement açò li ho dic perquè sí que ens agradaria.
.
.
sí que ens pareix necessari que a setembre els alumnes que ara estiguen anant a Penyeta puguen anar ahí.
Perquè també ens pareix necessari, com vosté ha comentat, que el Politècnic es remodele.
I, per tant, si no s'acaba el Tetuan, difícil ho vorem.

Jo, la veritat, ara en este punt m'agradaria també preguntar-li per l'adequació del que quedarà a les tasques educatives.
Perquè, la veritat, no hem pogut anar a visitar-lo personalment, hi ha un cert impediment per a entrar.
I sí que m'agradaria preguntar-li per si les obres estes que estan fent a Tetuan 14 tindran les condicions, diguérem.
.
.
­ja sé que és provisional, no li anem a demanar tots els serveis d'un institut complet­, però si estaran disposats per a tindre, per exemple, laboratoris, o per a tindre biblioteca, per a oferir els serveis mínims que un institut ha de tindre.
I també si les obres de l'ajuntament realment estaran acabades per a setembre amb les voreres i amb la il·luminació correctes per a la urbanització de la zona que l'envolta.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Cardona.

Efectivament, estaran.
.
.
no és que estaran acabats a setembre, és que bàsicament les obres de Tetuan 14 estan acabades.
Vosté pot tindre una imatge, una fotografia, que falta per lluir una paret.
Bé, tècnicament això és cosa de dies.
I els servicis tècnics d'això ens parlen, que estarien en perfectes condicions per a poder traslladar als alumnes de manera immediata.

Però no té massa sentit ­vosté estarà d'acord amb mi­, en la situació en què estan ara mateix els alumnes de l'institut número 10, que en un mateix curs estiguen en dos situacions provisionals.
Estan en Penyeta, estan bé.
Penyeta s'ha de buidar perquè ahí han d'anar els alumnes del politècnic en setembre.
En setembre tot això estarà en perfecta disposició, incloses les millores de l'ajuntament, de voreres i d'il·luminació, en el Tetuan 14 per a deixar en les millors condicions possibles eixes instal·lacions, que tindran les garanties suficients per a una situació de provisionalitat.

Moltes gràcies, senyor president, i moltes gràcies, senyor Cardona.

 

 

 

***Preguntes números 5.
119/00 i 5.
123/00 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre la ubicació del professorat del curs escolar 2000­2001 i sobre els centres escolars que tenen vacants de professorat sense cobrir, que formula la diputada María Dolores Mollà Soler del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 71)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies a vosté, senyor Tarancón.

La il·lustre diputada María Dolores Mollà, per a les preguntes 5.
119 i 5.
123.

 

**La senyora Mollà Soler:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Señor conseller, me resulta bastante inverosímil hablar del comienzo de curso cuando ya estamos a punto de acabarlo.
Esto es así.

Mire usted, todo el mundo, padres, madres, alumnos, profesores, reconocen que el comienzo de curso ha sido improvisado, precipitado y sin ninguna planificación.

Le recuerdo que antes del 10 de julio, los directores de los centros presentaron ante la inspección educativa la planificación de plantilla para el curso escolar 2000/2001.
Un mes después del comienzo de curso, le formulé estas preguntas ante la situación que se creó tanto en la ciudad de Alicante como en la provincia.

La falta de profesorado produjo un descontrol en los centros al no poder atender al alumnado.
Hubo dos cosas que sí que son bastante históricas, ya que a ustedes les encanta eso de la historia.
Primero les diré que no se han cubierto ni siquiera las bajas de larga duración, como fueron las de maternidad.
Y sobre todo los alumnos, un día no lectivo, se manifestaban ante los servicios territoriales de educación pidiendo el profesorado.

Entonces, bueno, la pregunta es: ¿cuál ha sido la previsión de la conselleria para ubicar al profesorado correspondiente al curso escolar 2000/2001?

Otra preocupación que tenemos es que.
.
.
usted sabe perfectamente que el alumnado de COU y los que están en segundo de bachillerato están a punto de acabar los programas y que se van a examinar dentro de poco de la selectividad, las pruebas de acceso a la universidad.

Primero estos alumnos y después los que no son estos alumnos, ante la falta de profesorado durante dos meses, tienen muchas lagunas.
Preguntas: ¿qué explicación ofrece la conselleria a los afectados?
¿Han pensado cómo recuperar estas clases?
¿Se reducirá el programa de acceso a la universidad para los alumnos de COU y segundo de bachillerato Logse?
¿Piensa el próximo curso planificar de la misma forma que el presente?

No quiero, señor conseller, recordarle la pesadilla que imagino supuso para usted el inicio de curso cuando comprobó la inutilidad, la negligencia y la falta de profesionalidad de algunos que le rodean.
Pero a estas alturas, un equipo técnico debería haber planificado soluciones.
¿No le parece?
¿Cuál es la solución y la respuesta que la conselleria ofrece tanto a los centros afectados como a los alumnos de secundaria que en su momento han de examinarse de las pruebas de acceso a la universidad?

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora diputada.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Muchas gracias, señora diputada.

En respuesta a sus preguntas, usted se refería en sus preguntas al inicio de curso, es evidente que tuvimos un inicio de curso modélico en primaria, con las adjudicaciones hechas entre el 25 y el 31 de julio, anticipando, por tanto, las adjudicaciones por primera vez en este curso escolar, de manera que el 1 de septiembre del año 2000 todos los profesores estaban en sus centros.
Medios de comunicación tan fiables por el escaso cariño hacia el equipo de gobierno, como puede ser el que le muestro, señalaban en su portada: "Educación consigue la vuelta más tranquila a clase en primaria".
Por tanto, parece que conseguimos en primaria los objetivos que nos proponíamos, que era inicio curso con el profesorado antes que nunca en sus destinos.

Yo soy una persona que también, por mi forma de ser, y es difícil a los 46 años cambiar, me gusta reconocer cuándo las cosas son manifiestamente mejorables.
Y en el acceso a secundaria las cosas fueron manifiestamente mejorables.
Manifiestamente mejorables por una serie de cuestiones que se produjeron, que son cuestiones menores, porque el grueso del profesorado estaba en su sitio, dado que en secundaria las adjudicaciones se llevaron a cabo con un nuevo método: durante instancia entre el 27 y el 31 de julio, y el 6 de septiembre se publicó la lista provisional de adjudicaciones y la definitiva el 14.
O sea, que estábamos, en teoría, en plazo.

Pero quedaron por cubrir una serie de plazas que no estaban con el inicio de curso, básicamente desde dos bolsas, podríamos llamar.
Insisto, estamos hablando de cuestiones menores en el conjunto del sistema, que eran las plazas a tiempo parcial y aquellas que respondían a bolsas de trabajo que estaban agotadas.
Yo ya dije repetidamente que estábamos administrando un sistema de gestión de bolsas absolutamente prehistórico, que se subscrió con las centrales sindicales en el año 1993.
Y repetidamente he ofrecido a los sindicatos que pongamos encima de la mesa soluciones que, manteniendo la libre concurrencia, la objetividad y la igualdad de derechos y oportunidades para los docentes, nos permitan trabajar con más agilidad.
Y estoy convencido de que ese nuevo sistema estará en funcionamiento en el próximo curso.

Y respecto, por lo que decía usted si los equipos técnicos han tomado medidas, respecto.
.
.
Por una parte, hay que modificar la gestión de bolsas, porque el derecho de los docentes ­insisto, es un acuerdo firmado con las centrales sindicales para que puedan renunciar los interinos a las plazas a tiempo parcial cuando se les ofrecen­ es un derecho muy loable, pero no hay que sobreponerlo nunca a los derechos de los estudiantes a tener a su profesor desde el inicio de curso escolar.

Y, por otra parte, y respecto a bolsas que están agotadas, hemos tomado las previsiones necesarias.
Y hoy mismo hemos anunciado ya la oferta de empleo público para el año 2001, de 2.
800 plazas ­más, menos, es decir, con ajuste y redondeando­, 2.
800 plazas, con la absoluta garantía de que incluso en aquellas especialidades, que son las que generan algún tipo de problemática, sobre todo secundaria, formación profesional, aquellas especialidades en donde pudiéramos tener el peligro de bolsas agotadas, el mero hecho de que salgan a convocatoria de oferta de empleo público algunas plazas, aunque sean pocas, nos aseguren que al tiempo de que en julio haya finalizado el proceso de selección, podamos constituir las bolsas y, por tanto, no tengamos ningún problema el próximo curso con el inicio en septiembre del curso escolar y, por tanto, que tengamos absoluta normalidad.

Respecto a las preparación de las pruebas de acceso a la universidad, es una cuestión del profesorado.
Vuelvo a insistir que estamos hablando de una cuestión menor en el conjunto del sistema.
El profesorado determinará las actividades de recuperación o reestructuración de la correspondiente programación didáctica al efecto de que se abarque todo el temario previsto para las pruebas de acceso a la universidad.

Muchas gracias, señor Cholbi y señora Mollà.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Tarancón.

Senyora diputada.

 

**La senyora Mollà Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

M'agradaria que el començament del pròxim curs fora modèlic, però vosté es queda amb les seues dades i jo em queda amb les meues.

El tractament que està donant vosté a l'escola pública fa molt de mal.
Ja que vostés no aporten mitjans, aporten intel·ligència, capacitat, talent.

Ha d'envoltar-se de bons professionals, que vosté sap que en eixa casa en té.
Faça cas als equips directius dels centres, que són els que dia a dia estan trobant-se amb els problemes.
Faça cas.

Cuide al professorat, el té molt abandonat.
Siga transparent amb l'adjudicació de places vacants.
El caos organitzatiu en el mes de setembre ha sigut terrible.
Siga transparent.
I si no és pressencial, faça cas a l'ordre que demanen els professors.
Faça cas, per favor.
I d'una volta per totes, per a vore un autèntic, un creïble pla per normalitzar l'ensenyament públic.
Per favor.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora diputada.

Señor conseller.
*(S'interromp la gravació)*

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

*(Inoïble)* .
.
.
Cholbi.

Anem a vore.
Li estava explicant que, efectivament, en algun cas aïllat de secundària la gestió de la incorporació al curs, en funció del que ha ocorregut, és manifestament millorable, dins d'un conjunt d'inici de curs que.
.
.
No som nosaltres, ja li he explicat o li he ensenyat abans qui deia que havíem tingut un inici de curs modèlic.

En secundària cal millorar una sèrie de qüestions que afecten a gestió, gestió interna de la casa, parlant de la conselleria, en la mesura que és solament interna de la casa.
Implica també la representació social, els representants del professorat, en el sentit que és necessari canviar un model de gestió de borses que ha demostrat la seua obsolescència de manera claríssima.

I, per un altre costat, assegurar també que tenim dotació suficient, mitjançant l'oferta d'ocupació pública i les borses de treball que puga generar eixa pròpia oferta, per a tindre el curs en absoluta normalitat el mes de setembre.
Insistisc que estem parlant en secundària i d'aspectes molt parcials, que són els professors que havien d'optar a una plaça a temps parcial i alguns cicles formatius que són conseqüència dels alumnes que no aproven l'accés a la universitat.
I que, en conseqüència, no podem saber quina és la demanda d'eixos alumnes fins que no tenen les seues notes d'accés a la universitat i, per tant, una vegada ja el curs començat.
I és impossible tindre una previsió anterior.

Però eixes són qüestions menors que amb el model de gestió de les borses i amb l'oferta d'ocupació pública que hem anunciat hui i que anem a posar en marxa, quedaran absolutament resoltes per a l'inici del pròxim curs.

Moltes gràcies.

 

 

***Interpel·lació al conseller de Cultura, i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre política general de la Conselleria de Cultura i Educació en matèria del llibre i la indústria editorial valenciana, que formula el diputat Francesc Colomer i Sánchez, del GP Socialista­Progressistes (RE número 13.
879, BOCV número 50)***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Tarancón.

Finalitzat el torn de preguntes orals, continuem amb les interpel·lacions, entrant en el punt número 9, que és al conseller d'Educació i Cultura, que li formula el diputat Franscesc Colomer i Sánchez, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Senyor president.

Senyories.

Senyor conseller, bona vesprada.

El meu grup porta a debat un tema que pensem que és fonamental per a la cultura valenciana.
Pensem que estem davant d'una activitat industrial inqüestionable.
Estem davant d'allò que s'anomena un sector productiu de l'economia, almenys a priori, almenys teòricament.
Altres comunitats de l'Estat i altres països sí que han fet possible que això siga una axioma, vull dir, allò que s'anomena una veritat de què ningú dubta.
Aquí tan sols podem parlar que és ­torne a dir-ho­ sobre el paper una possibilitat i una potencialitat per desplegar.
És una qüestió certament inèdita, podríem anomenar, si li sembla bé.

La indústria del llibre, vosté sap que queda vertebrada a tot arreu a partir de la indústria editorial, que és la que dóna vida a molts subsectors: el paperer, el de les impremtes.
.
.
articula el comerç i la distribució, permet l'existència de llibreries i abriga ­per dir-ho així­ la supervivència dels autors, dels creadors, dels literats, dels escriptors, en este cas, els nostres.

I, parlant d'autors, excuse dir-li què signifiquen.
Sempre han significat, doncs, un element fonamental de referència en el que és la reputació d'un país, i fins i tot han ajudat a crear la percepció que des de fora, des de l'estranger es té d'un país, la idea dels escriptors, dels creadors, dels autors.
La literatura d'un país, sens dubte, compta sobre manera, és un actiu valuosíssim per tal de determinar quin és el prestigi que té eixe país.
Jo crec que eixe és un fet universal i el nostre país, la nostra comunitat, no ha de ser diferent.

En este moment, senyor conseller, no és possible, o no deuria ser possible, que la indústria editorial, mantindre-la, existir, fóra quasi una qüestió d'herois.
Viure en la precarietat, viure pendent sempre d'un fil, viure en la tensió i en l'angoixa que significa esperar possiblement en la conjuntura de crisi que incremente la mortalitat d'estes empreses, doncs no és el millor escenari possible per tal d'afrontar el que ­torne a dir-li-ho­ és un element fonamental de la indústria cultural.
Deuria ser-ho.

Diuen ­és una dita, que en este cas, en el tema que ens ocupa, es compleix perfectament­ que resistir ja és véncer, resistir ja és guanyar.
I és el que, malauradament, senyor Tarancón, li passa a este sector.
Quan l'èxit d'estes empreses se situa en no tancar, la veritat és que la realitat és preocupant.

El drama, senyor conseller, és que des que tenim competències exclusives en esta qüestió, no hem sigut capaços aquí, jo crec que eixa és una reflexió col·lectiva que ens hem de fer, d'articular, de consolidar, d'enfortir, de fer que siga solvent una producció editorial.
Tampoc audiovisual, tampoc teatral, però en el tema que ens ocupa, l'editorial, no hem sigut capaços de consolidar-la.
I és l'espina dorsal, com als països més avançats en matèria cultural, és l'espina dorsal, este tipus de sectors, este tipus d'indústria, de la producció cultural d'eixe país.

I res té a vore la dinàmica, la vitalitat d'este sector amb la dinàmica i la vitalitat d'altres indústries valencianes, que sempre se'ns ompli la boca dient.
.
.
quan parlem del taulell, dels cítrics, quan parlem del joguet, del moble, parlem sempre dels valors dels empresaris que s'han arriscat, sempre contem com si fóra una epopeia, doncs, els venedors de cítrics que en el seu dia es van aventurar arreu del món per a exportar eixa indústria, i sempre, doncs, tenim eixe referent ­que jo crec que és cert­ del caràcter emprenedor, innovador, la capacitat de generar il·lusió, de crear riquesa.
.
.
d'altres indústries, però quan parlem de la indústria valenciana, el nostre discurs decau, el seu discurs ni tan sols existix; vosté és incapaç en este moment d'explicar en fòrum públic que tenim una indústria cultural forta.

El conseller d'Indústria després crec que ha de parlar, i segurament dirà que tenim que un sector empresarial fort, emprenedor.
Per què?
Per què eixes diferències?
Vull dir, alguna cosa falla.
Estic fent una intervenció que voldria, senyor Tarancón, que la interpretara des d'una vocació absolutament positiva i constructiva, és un deure que tenim de reflexionar per què la indústria de la cultura fa aigües i altres sectors de la indústria valenciana.
.
.
que jo crec que el caràcter, el tarannà valencià, la capacitat d'innovació, de tindre empenta, de sortir a exportar productes, doncs, la mateixa, no?
, perquè els recursos humans, el capital humà és el mateix.
Si existeix allò que s'anomena el geni valencià, deuria ser el mateix, però alguna cosa falla quan parlem estrictament del món de la cultura.

Vosté sap que al nostre país conviuen dues llengües i dues cultures que no han acabat mai d'harmonitzar, de trobar el punt d'equilibri més desitjable i, a més a més, bé, d'eixa dualitat hi ha una que sempre ha sortit perdent, que és la valenciana, la producció de la literatura valenciana és molt més feble que la castellana, i a més a més, ens trobem amb un element de distorsió negatiu, profundament nociu, que és la pressió fortíssima que la cultura anglosaxona exhibeix damunt de les nostres cultures.
Jo crec que ahí caldria que vosté es plantejara polítiques per a garantir el dinamisme dels productes literaris nostres elaborats en qualsevol de les dues llengües, però bàsicament en aquella més feble, en aquella que ha sigut, històricament, més penalitzada.
Vosté deuria, allò que s'anomena, discriminar positivament en favor del llibre en valencià, posar l'accent en el valencià.
Perquè és el patrimoni col·lectiu sobre el que planeja l'amenaça d'extinció més clara.
Hi ha un antropòleg nord-americà ­que no recorde ara el seu nom­ que diu que quan una llengua està amenaçada, quan una llengua desapareix.
.
.
I en desapareixen al món, no sé si és el cas, no vull que siga el *leitmotiv* ­per dir-ho així­ del debat d'avui, el perill en què es puga trobar el valencià, però cada vegada que se l'ataca, se'l discrimina, se'l condemna a ser poqueta cosa, a ser marginal, residual, doncs, este antropòleg diu que cada vegada que desapareix una llengua ­és la reflexió que li vull fer­ és quelcom tan greu com si caiguera una bomba al Louvre, al museu.

Vull dir, jo participe d'aquesta idea.
I això, que és una frase eloqüent, graciosa, il·lustrada d'una persona, això és un repte per als polítics.
Per als polítics de comunitats com aquesta, que tenim una singularitat, que tenim una llengua i que o es preocupa vosté per la indústria editorial valenciana o no ho farà cap conseller de cultura del món.
Vosté juga un paper original, singular, exclusiu, que només el pot jugar vosté o el titular de la seua conselleria.
Jo crec que eixa és una qüestió fonamental.

I no entendreu així, no treballar en aquesta direcció és, precisament, remar en direcció contrària.
I, en definitiva, són les qüestions que li volíem comentar.
Encara em queda un minut, senyor conseller, per a dir-li, que va ser un mal símptoma que en la darrera crisi que va experimentar el sector, que va ser quan el govern central va dictar un decret per a l'alliberament del preu dels llibres de text.
.
.
que no tinc temps per a fer tot el raonament, però vosté sap perfectament, perquè supose que es va enterar del conflicte, va significar un atac frontal a la línia de flotació financera de les biblioteques, de les llibreries, que en tota la cadena que ara ens ocupa del sector industrial del llibre, juguen un paper també fonamental.

L'actitud de vosté i del govern Zaplana va ser nul·la, va ser inexistent.
No hi va haver cap tipus de política de reacció, de compensació, de correcció del que va ser un atac frontal a la petita llibreria en favor de la gran superfície, si parlem de la indústria del llibre.
Va ser un mal símptoma, és el darrer referent que per passiva, no per activa, per omissió, no per acció, ha protagonitzat vosté.

Per tant, amb eixa nota negativa, voldria acabar dient-li que ara l'escoltarem, perquè es tracta d'això, que ens explique els seus plans per tal de fer sobreviure un sector fonamental per a la indústria cultural valenciana.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Colomer.

Senyor conseller Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Senyor president.

Senyor Colomer.

Senyories.

Estic d'acord amb tot el que ha dit vosté respecte a la importància del sector.
Estic en absolut desacord amb la seua diagnosi.
I estic en desacord superlatiu amb el seu juí sobre l'acció del Govern.

Mire, jo vullguera dir-li una cosa: este Govern és el primer que planteja ­i no existix en totes les autonomies­ posar en marxa, per la importància del sector, una direcció general específica, la Direcció General del Llibre.

Crec que, de vegades, hi han actuacions o hi han gestos que signifiquen o que van més enllà del mateix contingut, si es detalla.
Però el fet d'haver pres eixa decisió, canvia radicalment el panorama de la política de recolzament al sector editorial a què ara vaig a referir-me.
Per això li dic que estic d'acord amb el que vosté ha dit respecte a la importància del sector, però absolutament en desacord respecte a l'activitat o les línies d'actuació d'este Govern.
Amb el benentés que estem parlant d'un sector on sempre és possible anar més enllà, però on deuríem vore comparativament, doncs, què estava fent-se i què se fa.
I, si li pareix, per no mirar arrere, què estava fent-se, i partir de la base ­com li dia abans­ que la mateixa decisió de crear una direcció general específica marca la sensibilitat i la importància que el govern del Partit Popular li dóna al sector del llibre i al sector editorial.

La política de protecció del llibre la tenim estructurada en quatre apartats.
Vaig a ser breu, però.
.
.
contar-li totes les línies d'actuació que justifiquen les meues paraules d'introducció, és a dir, el més absolut desacord amb vosté respecte a allò que estem fent o que diu vosté que no estem fent de recolzament al sector editorial.

Són quatre apartats.
El primer, la potenciació dels segments lligats a la creació del llibre mitjançant ajudes dels autors i escriptors, destacant les línies d'ajudes a les delegacions d'escriptors de la Comunitat Valenciana i a les associacions d'il·lustradors de la Comunitat Valenciana.
Una segon línia, o un segon apartat, seria el suport i potenciació del sector editorial pròpiament dit quant ajudes a la producció editorial en valencià i ajudes a la producció de línies editorials en castellà, les dos llengües a què vosté es referia amb discriminació prou positiva: 42 milions són les ajudes a la producció editorial en valencià i 17 les ajudes a la producció editorial en castellà.

Les comparacions s'han de fer sobre valors sempre relatius.
Això suposa més allà del 200% del que l'últim pressupost del govern socialista donava de suport a l'ajuda editorial.
Estic dient més allà del 200%.
I, a més, amb la voluntat que anirà veent-se en els successius pressupostos d'anar incrementant de manera progressiva.

Destacar les següents línies: a més de l'editorial en valencià i producció editorial en castellà, les ajudes als projectes editorial singulars és una línia molt important, en tant que fa possible ­ja ho diu el seu nom, són projectes editorials singulars­, fa possible que aquests projectes de les nostres editorials, que podrien, des del punt de vista comercial no tindre viabilitat, si són culturalment interessants, s'ajuden i, en conseqüència, se fan viables.
Perquè estem davant d'un sector, vosté s'ha referit a l'aspecte industrial, però estem davant d'un sector que té una importància cultural capital i, per tant, aplicar al sector editorial i al sector del llibre, aplicar-li el mateix tractament que a un altre sector industrial en el mercat, en un mercat obert i competitiu, és absolutament impossible.

Estem davant d'un sector que sí que té una part, un caire important d'indústria, però que és molt més important pel seu pes cultural.
I a més d'això, tenim els premis als llibres millor editats, que és un estímul, sense dubte, perquè les nostres editorials facen un esforç per la qualitat en l'edició.
I que són totes línies que són noves, estes dos últimes són noves des d'enguany.

Dins d'eixa política de suport al sector editorial, hem de destacar la creació l'any 2001 de dos noves línies pressupostàries d'ajudes a la producció de llibres de caràcter professional i una línia d'ajudes a l'edició de revistes culturals.

De la mateixa manera, la conselleria, en el seu suport a la producció de llibres, té previst un apartat important per a la compra institucional d'obres que, per alguna de les seues característiques, no puguen participar en les convocatòries d'algunes d'estes línies o d'estes ajudes a què abans he fet referència, i per tant, que sempre tingam eixa possibilitat que alguna iniciativa editorial interessant, no entrant en les línies anteriors perquè la pròpia creativitat, la pròpia espenta del sector editorial valencià, pot anar més avant o pot anar per davant de l'Administració mateixa, i en conseqüència, una iniciativa editorial pot enfocar-se en algun aspecte que no haja previst l'Administració per a ajudar-la, té este apartat, de manera que ningú en eixe sentit quedara fora de les possibilitats d'ajudes a la producció editorial.

Una tercera part seria la promoció del llibre valencià mitjançant les següents ajudes: Les ajudes a les seccions d'editors de llibres i empreses editorials de la Comunitat Valenciana per a l'organització i participació en fires del llibre, congressos i activitats semblants.
I una partida per a fomentar la promoció de llibre mitjançant la presència del llibre valencià a les fires de Bolonya i Liber, les més importants i que hem considerat que no haurien de faltar, i per a la col·laboració amb els sectors del llibre implicats en la celebració per a la pròxima tardor d'una sala del llibre.
De la mateixa manera, dins de la política de promoció i difusió del llibre valencià, la Conselleria de Cultura i Educació continua amb l'edició de la revista *Lletres Valencianes*, que en el present exercici, després d'un primer any de rodatge, presentarà un nou disseny i format.

I un quart aspecte, cal destacar un quart aspecte: el suport institucional al llibre contemplat en la seua dimensió històrica i patrimonial que propicie l'estudi i la difusió d'autors valencians i permeta realitzar activitats d'investigació i de promoció cultural mitjançant una sèrie de línies, bàsicament convenis: convenis amb l'Ajuntament d'Oliva per a l'edició de les obres de Gregori Maians, el conveni amb la Fundació Miguel Hernández, amb la Fundació Max Aub, el premi de poesia Miguel Hernández i el premi de poesia Ausiàs March.

Li he parlat del que són línies d'ajudes a les nostres editorials, però dir-li també que, conseqüentment, qualsevol tipus d'activitat que estiga relacionada o al voltant del món del llibre és una ajuda també indirecta a la producció editorial:

La Llei del llibre mateixa, que jo espere portar dins d'este semestre a esta Cambra, una vegada estiguen rebudes les al·legacions de tots els sectors socials implicats, i que començarà a partir d'ahí la seua tramitació jurídica i parlamentària.

Les novetats que anem a posar en marxa com a ajudes a la creació literària i el foment de la lectura per a les persones majors.

El programa de foment de lectura, que començarà en abril d'enguany, abril de 2001, en Sant Miquel dels Reis, en la Biblioteca Valenciana, i en què es donaran cursos periòdics en les tres províncies de la comunitat, junt amb l'Associació Germán Sánchez Ruipérez, de Anaya, i que té una enorme importància per a la formació de bibliotecaris en allò que és la feina de promoció de la lectura en l'àmbit de les biblioteques.

El fet mateix de la modificació quant a les novetats bibliogràfiques per a incorporació a les biblioteques públiques, que abans es fea de forma anual i que a partir d'ara ja es fa via internet i de forma mensual, de manera que allò que són les novetats de les nostres editorials tenen, diguem, una millor informació i una millor transmissió a les biblioteques públiques per la seua incorporació als fons bibliogràfics i una sèrie d'iniciatives des de la mateixa direcció general.

El mer fet que esta direcció general existisca possibilita una política pròpia i genuïna del llibre i de recolzament al sector editorial com mai havia hagut en esta comunitat i com mai abans ningun govern havia fet.

En conseqüència, des de la coincidència amb vosté de tan fonamental que és este sector, el sector editorial, per al món de la cultura, el compromís ferm i la voluntat de seguir avançant en allò que és el recolzament des del Govern de la Generalitat de manera progressiva i, indubtablement, en una sèrie d'aportacions pressupostàries econòmiques molt més substancioses de les que abans, inclús abans de la creació de la Direcció General del Llibre, teníem en el nostre pressupost.

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Colomer.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

El senyor Colomer, per a rèplica.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Senyor president.

Senyor conseller.

L'excusa, sempre que es parla d'esta qüestió, és dir que vostés han creat una direcció general, que després l'estem escoltant i parla d'ajudes per valor de 42 milions de pessetes.
Jo li establiria aquí una analogia, en un tema que també passa per ser *buque insignia* de la gestió Zaplana, que és el turisme.
Allí, diguem, el botí polític, per dir-ho així, el gran aval per a passar com a bon gestor no és haver creat res, perquè es va prometre una conselleria i no hi ha conselleria, però igual es treballa.
A la millor vosté crea estructura, està vosté aquí avui esta vesprada molt *administrativista*, però a la millor és insolvent en eixa estructura.
Per tant, a la millor no sé si encara és pitjor, perquè es frustren expectatives i es frustra, en definitiva, el que podria ser i no és.
De manera que si la seua intervenció es basa en eixa estructura i en mirar enrere, en establir comparacions sempre, el dolor de torticoli que vosté deu tindre, sempre mirant que abans es feia menys i tal, no farem mai un debat seriós, senyor conseller.

Jo crec que el que volen els escriptors i les editorials, que jo crec que és un objectiu molt legítim, molt noble: és ser llegits quant més millor, i vendre llibres quants més millor.
I per què dic açò si faig i vull fer referència al llibre en valencià?
Perquè cada vegada que vostés han frivolitzat sobre la segregació de l'idioma, de la llengua; sempre que ens han encarat a tindre una vocació de ser la perifèria de la perifèria, no s'ajuda massa ni a l'escriptor ni al creador ni a l'editor, que el que vol és que el seu producte, el llibre, siga un bé de consum i que es compre quant més millor.
I que tota eixa gran potencialitat que tenim no és cap drama ­estic parlant d'àrees geogràfiques més àmplies que la nostra, ja sap vosté per on vaig, no?
­, no és cap drama sinó que és un món d'oportunitats, allò que Zaplana va intentar posar de moda, com si fóra l'inventor també de la paraula, "la España de las oportunidades".
En este tema, quantes més oportunitats per als escriptors i les editorials, millor, senyor conseller.

I ho dic perquè és positiu que la nostra llengua literària siga única per a escriptors i lectors valencians, catalans, balears, andorrans, rossellonesos, etcètera.
Jo crec que eixa qüestió, que no sé si la té molt clara vosté, senyor conseller, és fonamental per a eixamplar l'angular mercantil, que és del que estem parlant.
Jo avui li parle, lògicament, de cultura, des de la perspectiva que volem que siga comprés el tema que ens ocupa com una indústria i com un sector productiu, perquè això és el que fa progressar el valor de les societats i la qualitat cultural, educativa, espiritual, dels pobles.
I des d'eixa perspectiva és des de la qual nosaltres estem provocant este debat.

Jo crec que vosté deuria superar el regat en curt, la línia de les subvencions, les ordres que recurrentment apareixen i els editors van a vore què cau i tal, superar això, perquè el sector tampoc és el que vol.
El sector tampoc vol viure exclusivament de les subvencions.
Tampoc es vol, no hi ha cap escriptor que vulga que se sobrevalore la seua creació, la seua capacitat d'innovar i de crear.
No estem parlant d'això.
Vostés deurien preservar l'ecosistema cultural nostre davant de les amenaces que li he dit en la primera intervenció i ajudar ­perquè no, senyor conseller?
no ho ha dit vosté i li ho proposem formalment en este moment­, ajudar a traduir els nostres escriptors de les dues possibilitats, valencianoescrivents i dels altres, a altres llengües, fins i tot a l'anglés.
Per què no?
Que tenim complex d'inferioritat?
Mai ens coneixeran si no som traduïts i entrem en circuits mercantils internacionals.
Perquè això és el que ajudarà que es tinga una percepció més elevada, més digna, de la nostra Comunitat Valenciana, que jo crec que vosté deuria estar absolutament interessat en eixa qüestió.

Els escriptors, senyor Tarancón, tampoc volen que la seua edició siga adquirida íntegrament per les institucions públiques.
No.
Eixa caritat no la vol ja ningú.
I jo crec que el llibre institucional, que vosté m'ha donat la impressió que posava l'accent que eixa és una línia seua, el llibre institucional jo crec que es deuria posar en quarantena, mire el que li dic, i prenga nota o reflexione tranquil·lament.
Perquè el sector, el professional, pot estar pensant que és un element d'intrusisme, de competència deslleial, que a més es fa des d'una postura d'autoritat i de força, que és sempre la del poder de l'Administració, l'institucional i tal.
I el llibre institucional és un element de perversió al final, perquè el fan descarrilar del circuit natural de distribució, comercial, etcètera; perquè se'l queden els *vips*, entre cometes, de sempre; perquè no arriba al gran públic i perquè es priva al gran públic del que és el patrimoni col·lectiu i la capacitat de creativitat de la nostra societat.

Per tant, voldria acabar, que no em queda temps, ja me n'estic passant, dient-li que la qüestió del llibre institucional és fonamental.
Vosté no ha parlat ni de traduir els nostres escriptors ni de canviar la política del llibre institucional.
Que no és baladí.
El llibre institucional, sumen tot el que fan en competència deslleial i des d'una actitud de força l'Administració.
Vaig a intentar ser objectiu: no esta; totes, senyor Tarancón.
Però ara li toca governar a vosté, traure les castanyes del foc a vosté i resoldre este element pervers que és el llibre institucional de competència deslleial a vosté.
I en eixe sentit, des d'Agricultura, Indústria, la quantitat de vegades que juguen a editors l'Administració.
.
.
Clar, això és terrible i nociu per al sector.

De manera que, com allò que se sol dir, "zapatero a tus zapatos", conseller als seus llibres.
El món del llibre valencià l'espera.
I sempre que vulga vosté anar en la direcció que li hem assenyalat, estarem junt a vosté per a col·laborar, i sempre que menyspree els escriptors valencians o que porte polítiques erràtiques o no valentes o no innovadores, estarem aquí per a recordar-li els seus deures.

Gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Colomer.

Senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Senyor president.

Senyories.

Senyor Colomer.

Jo volguera dir-li una cosa en primer lloc, i lamentar el marcador, perquè ha tocat vosté.
.
.
Té la virtut, jo crec que positiva, això denota el seu nivell d'intel·ligència, té la virtut positiva de tocar temes que precisarien hores cada un d'ells, i és molt difícil sintetitzar.
Jo vaig a intentar sintetitzar en els quatre minuts i mig que queden, però el convide que tots els que ha tocat, que són tots fonamentals, els convertisca en altres interpel·lacions i podrem tractar-los ací.

Un d'ells és lligar la supervivència d'una llengua al seu àmbit i al seu nombre de clients.
Jo li posaré un exemple.
Hi ha una llengua de 300.
000 parlants que té llibreries plenes de llibres en eixa llengua, que té un premi Nobel i que no té cap perill que l'anglés se la menge.
En eixe país les llibreries solen tindre dos plantes: la planta de dalt és tot literatura en anglés, llibre en anglés, i la de baix és literatura en islandés.
I no necessita 10 milions ni de parlants ni de possibles lectors per a sobreviure, en són 300.
000, i té una salut envejable.

Ho dic perquè lligar la qüestió a un debat sobre la unitat de la llengua jo crec que és un poc desenfocat, sobre quina és l'amplària de la indústria editorial.
I sobretot perquè entraríem en una consideració, que és un debat que a mi m'agradaria però no tenim temps de fer ací, que a la millor havíem de plantejar-nos per què no es consumix més llibre en valencià.
Pot ser que el teòric o possible consumidor el que vulga és un model de llengua que el senta com a propi, i a la millor allò que té en el mercat no és allò que vol.
El que està clar és que la gent consumix allò que vol.
La gent, quant a consum de cultura i llibre, se seguix editant i està a l'abast.
Per tant, l'oferta està ahí; la demanda forma part també de la llibertat de consumir.

És evident que les polítiques han de conduir, senyor Colomer, les polítiques han de conduir a fomentar determinades coses, però, caldria preguntar-se per què el consum de llibre en valencià no és aquell que tots desitjaríem i a la millor la resposta la trobaríem ahí, en si el lector se sent dins d'un món propi quan accedeix al mercat en valencià en el model de llengua que tenim.
I, segurament, en el que vosté s'ha referit d'obrir eixe mercat a una àrea geogràfica més gran no té per què ser en una absoluta coincidència quant als models lingüístics.
Per això, li dic que eixe és un debat de tanta amplitud i de tanta envergadura que se'ns escapa quan parlem del llibre.

Mire, no es tracta de resistir.
Tenim un mercat editorial dinàmic i tenim una realitat de mercat, de concentracions de grans potències editorials que no és que li afecte a la Comunitat Valenciana, que afecta ­diguem­ a tot el que és el conjunt del mercat editorial o de la indústria editorial marcat per dos polos de les grans editorials i on la resta de comunitats o la resta d'àrees geogràfiques espanyoles lluiten per trobar un espai.
I d'eixe espai hi ha suficient creativitat a la Comunitat Valenciana per a ser optimistes.
Insistisc, no és una qüestió de resistir.
Jo podria donar-li suficients.
.
.
o traure a esta trona suficients manifestacions de projecte editorial que han mostrat la satisfacció per la política del llibre que està fent la Generalitat en els últims anys.
Jo crec que estem en el camí adequat.

Vosté s'ha referit a una qüestió que a mi se m'havia oblidat en la primera intervenció.
Sí que hi ha també línies a l'ajuda editorial quant a la traducció, és a dir, la traducció d'autors valencians o de texts valencians a altres llengües o d'altres llengües al valencià.
Li hauria de dir que no se solen esgotar les ajudes.
No sé si vosté ho sap, senyor Colomer.
És a dir, estem en una línia d'oferta, fins i tot, que és superior a la demanda.
Per això, potser, haguérem de fer una reflexió de més profunditat de què està passant.
No perquè no pose l'Administració els mitjans necessaris, que es posa i més.
Li torne a repetir que en l'última convocatòria no s'han esgotat, i si no s'han esgotat és perquè hem de fer-nos una pregunta de per què, però no pot dir vosté, o no es pot referir vosté que falte una actuació decidida i valenta del govern perquè hi ha una actuació decidida i valenta del govern.

Jo, vull dir-li que l'anime que continue plantejat debats singulars respecte a allò que hem vist esta vesprada, però, garantir-li que estem en un camí encertat, encara que sempre serà necessari anar més enllà i ho farem de la mà del sector editorial com estem possibilitant-ho des d'eixa direcció general que va molt més enllà del que vosté deia.
No és que.
.
.
*(inintel·ligible per interferència d'un mòbil).* Tenim estructura i, en l'opinió del propi sector editorial, és molt solvent.

Moltes gràcies, senyor president.

 

 

 

***Interpel·lació al conseller d'Indústria i Comerç, senyor Fernando V.
Castelló Boronat, sobre política general de la Conselleria d'Indústria i Comerç en matèria d'inspecció tècnica de vehicles, que formula el diputat Joseé Pérez Grau, del GP Socialista­Progressistes (RE número 13.
999, BOCV número 53)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Passem al punt 10, que és la interpel·lació al conseller d'Indústria i Comerç, que la formula el diputat José Pérez Grau, del Grup Parlamentari Socialista i Progressistes.

Té la paraula l'il·lustre diputat.

**El senyor Pérez Grau:**

 

Senyor president.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor conseller.

Abans d'entrar en el fons de la qüestió, m'agradaria ressaltar la filosofia que ens inspira des del Grup Socialista quan parlem de seguretat, de seguretat a qualsevol nivell: seguretat alimentària, seguretat ciutadana, seguretat sanitària, i, naturalment, seguretat vial.
I vosté dirà: "I per què està reflexió prèvia?
" Perquè ja hem parlat altres vegades d'açò i vosté quan em dóna la resposta sempre em diu el mateix, el que passa és que no coincidim en el model.
I això ho diu de forma habitual.
Jo he repassat una mica totes les voltes que em parlat vosté i jo sobre aquestos temes i sempre la seua intervenció ha estat centrada en què no compartim el model.

És obvi que no compartim el model.
Nosaltres pensem que la seguretat ha de ser una cosa totalment lligada i controlada per les administracions públiques, i quan més, millor.
Quan més lluny quede el control de la seguretat de qualsevol tipus de l'Administració Pública nosaltres creem que es devalua.
I, per tant, pensem que hauria estar total i absolutament controlada per l'Administració Pública, a qualsevol nivell, i quan més, millor.

Per tant, deixada ja clara l'obvietat que, evidentment, no compartim el model per a evitar tornar al mateix, sí que voldria dir-li algunes coses.
Per exemple, és obvi que vosté, el seu govern, té un model que ha dut endavant, i, efectivament, eixe és el model que està aplicant-se i que nosaltres respectem, faltaria més, perquè tenen un recolzament democràtic que han tingut a les urnes i que, per tant, els permet continuar endavant amb el model que vostés han establit.
Però, això, no lleva ni mica el que nosaltres, dins de la legislació actual, i dins de la legislació que estes Corts s'han ficat per al control, exercint, com és lògic, i no podia ser d'altra manera i com es mereix el poble valencià, l'oposició més rigorosa que es puga fer a efectes que vostés complisquen allò que vostés mateixos han legislat dins del seu model.

I tot açò ve a compte per a parlar del que ha ocorregut amb les ITV.
En primer lloc, recordar-li una vegada més, perquè ja ho he dit altres vegades, que al nostre criteri van fer una privatització innecessària, innecessària perquè tenia un recolzament ciutadà important.
En l'actualitat també el té, en l'actualitat també el té, però, abans ja el tenia.
Per tant, no hem guanyat res en eixe aspecte.
I, a més, com no, recordar-li, també una vegada més, que al nostre criteri el concurs que va possibilitar eixa privatització era un concurs totalment amanyat, amanyat en el sentit ­insistisc, al meu criteri­ que si vosté es para a fer allò que es fa sempre quan s'adjudica un concurs, que és llevar l'empresa que va tindre major puntuació i eliminar també la que va tindre menys, les altres cinc empreses que queden dins tenen una variació de punts que no arriba a 12, i sols pel primer concepte, que era l'elecció del lot, es tenia un màxim de 25 punts.

Per tant, és evident que era prou ficar-se d'acord sis empreses, no botar-se cadascuna d'elles la selecció i la sol·licitud en el primer punt, perquè eixes bases d'adju-dicació foren, ni més ni menys, que un trage a mida per a aquelles empreses que anaven a rebre eixes concessions.
No obstant això, tenim el que tenim, i s'ha adjudicat d'una forma legítima, amb un recolzament en les urnes previ.

Per tant, per tant, ara el que cal és exigir a totes i cadascuna d'eixes concessionàries que complisquen tots els compromisos als que es van comprometre el dia que van tramitar la sol·licitud per adjudicar-se el lot.
I en eixe sentit és en el que estem.
I, per això, jo voldria fer-li algunes preguntes perquè vosté em contestara després a vore si això ha ocorregut.

Per exemple, es renova la maquinària com estava estipulat?
Segons els sindicats, no; no atenent a les condicions que es van presentar en el ple.
Es van incorporar en el temps que tocava les cabines d'opacitat?
Jo li puc dir, perquè he anat a vore-ho, que en alguns casos encara ni estan, i, tanmateix, tenien el compromís de col·locar-les.
Les noves plantes estan obrint-se en els terminis previstos?
Li puc assegurar que no, perquè he anat a llocs on hauria d'estar i no estava quan devia estar.
Les instal·lacions que estaven en subterranis, i que havien de ser traslladades d'immediat damunt de terra, s'han fet?
Li puc assegurar que en alguns casos, no, fins i tot, una vegada en una visita vaig presenciar un accident lleu perquè no funcionava l'abstracció de gasos de forma correcta.

Aleshores, dit tot açò, li diria encara alguna coseta més, com, per exemple, les UTE.
Hi ha un control que les UTE estan passant a societats anònimes?
Perquè, clar, si passen a societats anònimes, la conselleria no podrà controlar amb posterioritat si es compleixen les incompatibilitats.
Per tant, hauria d'evitar això.
I ja hi ha casos que han ocorregut, per exemple, Valenciana de Revisiones UTE, en estos moments ja és Itvsa a Castelló; o UTE Atisae és ITV Levante SA.
Es controla això?
Jo crec, conseller, que més que tot això el que ha ocorregut és que des de la conselleria, utilitzant el que la legislació es permet, el que han fet és donar prórrogues, prórrogues i prórrogues perquè les concessionàries acampen pel seu respecte, facen allò que li apetisca i tindre als amics contents, perquè d'amics es tracta, per això van donar les concessionàries, perquè poguera la cosa funcionar d'alguna manera.

Mire, hi ha un cas especial que vosté coneix molt bé i que tornem a dir ací, que és les ITV de Redovà, del Baix Segura.
.
.
, el que és ITV Vega Baja.
L'última vegada que jo vaig parlar amb vosté d'aquest tema, que vosté insistia, em deia que bé, que calia demostrar-ho, que calia parlar de noms i cognoms, etcètera, etcètera, jo li vaig dir: Si vosté no va al registre, perquè té molta faena i no pot, i no du unes còpies del que és el Registre Mercantil que demostra que s'incompleixen les incompatibilitats, jo aniré al registre i li faré les fotocòpies.
No he anat jo, no he anat jo, però han anat per mi i li duc les fotocòpies ací, que ara li entregaré, i li demostraran, sens cap dubte, sense possibilitat d'error, que, efectivament, hi ha un problema d'incompatibilitats legals en el que és ITV Vega Baja.

Per tant, ara, després de donar-li-ho, vosté ja no podrà dir que té desconeixement de causa.
I, en conseqüència, jo estic ben convençut i segur que actuarà com cal; actuarà com cal si es fa responsable de les inspeccions anteriors, perquè vosté em va dir: "La inspecció s'ha fet i no hi ha res que calga criticar, no hi ha res important".
Bé, doncs, davant l'evidència, ha de cessar a qui va fer la inspecció, perquè si ho sabia i no va dir, està quasi dins del que és la prevaricació, si ho sabia i no ho va dir; i, si no ho sabia, un poc incompetent sí que era, perquè bastava anar al registre mercantil per a comprovar-ho.
Vosté va dir que havia iniciat un expedient.
Una pregunta fonamental: en quina situació es troba eixe expedient?
Supose que ho contestarà després quan intervinga.

Jo crec que ja hem parlat una mica del passat, però no podem obviar parlar del futur.
Va haver una cosa molt important que va ser el pla del govern per liberalitzar el sector.
I crec que hem de dedicar-li part de la intervenció a vore què és el que va ocórrer després de la liberalització del sector.
Per exemple, quan està previst ficar-lo en funcionament?
Supose que vosté tindrà contactes amb el Govern central i tindrà una idea de tot això.
Li agrairia que me la comentara.

Existeix consens entre el Govern central, els concessionaris i les comunitats autònomes per a dur endavant un bloc comú que puga ser respectat per tots?

Es preveu algun règim transitori que permeta a les concessionàries mantindre's els anys que tenen adjudicats?
O, per contra, caldrà entrar en negociacions amb elles per a vore de quina manera les indemnitzem?

Les comunitats autònomes, podran modificar d'alguna forma la legislació estatal quan els afecte directament a coses que ells ja legislaven amb anterioritat?

Suposarà un augment de cost per als contribuents, cosa molt important?
Està previst que, d'alguna manera, pressupostàriament, si es produeix el cas, s'ha d'indem-nitzar a les concessionàries?
Està obert algun tipus de negociació, com he dit abans, en este sentit?

I què els passarà als treballadors del Sepiva, els que eren del Sepiva i van passar a les concessionàries?
En quina situació es troben?
Si es produeix una liberalització que els deixe amb una reducció total o important dins dels llocs on treballen, què va a passar amb ells?

Està previst i s'han estudiat el cas d'Anglaterra que, com vosté coneix molt bé perquè ha estat molt publicat per totes les revistes especialitzades en aquest tema, va suposar un augment increïble, fins del 400% de forma immediata, les queixes de ciutadans quan passaven revisions perquè tenien peces col·locades que creien que no havien de col·locar-se, perquè d'alguna forma es pensava que les revisions no s'havien fet com calia?

I s'han valorat les possibilitats que va donar en cadascuna de les administracions si aquelles persones que facen la revisió ­perquè ara bastarà un ximple permís per a fer-la­ van actuar amb objectivitat, amb imparcialitat i amb integritat?

I sobretot, senyor conseller, de quina forma pensen visualitzar la capacitat d'autogovern dient d'una vegada i per a sempre: "açò és una cosa que està transferida, anem a regular-la nosaltres, i per tant, el Govern Central, quan facen els reglaments, si no s'ajusta al que tenim previst en la comunitat anem a recórrer-ho".

Res més i moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller, senyor Castelló.

 

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Pérez Grau, efectivamente volvemos otra vez a hablar de las ITV, un debate que ya hemos tenido en otras ocasiones en esta Cámara y que yo no tengo ningún inconveniente de venir y de seguir hablando de las ITV y de seguir hablando de lo que usted ha planteado al principio de la intervención como marco, refiriéndose a que en mis intervenciones anteriores siempre le hacía referencia a ese modelo y usted ha reconocido.
Es decir, tenemos diferentes maneras de entender el modelo de lo que deben ser las inspecciones técnicas de vehículos en la comunidad, y nosotros lo que hemos hecho es, legítimamente, aplicar una fórmula diferente a la que había y que ustedes implantaron en su época de gobierno.

Y eso no quiere decir que tengamos cuanto menos, cuanto menos, los mismos objetivos en cuanto a la seguridad; es decir, en todo aquello que hace referencia a la seguridad, tengamos el mismo objetivo de que se garantice absolutamente y en eso sí que estamos.
Es decir, una cosa es el modelo de gestión de un determinado servicio público, que es de lo que estamos hablando, y otra cosa es que ese servicio público, gestionado en ese caso por empresas privadas, tenga un resultado que sea el que estamos buscando; que sea, efectivamente, que garantice el que los usuarios de ese servicio, los ciudadanos, estén contentos y cumpla ese servicio con los requisitos que desde la administración pública se ponen, que nosotros mismos nos estamos dando, y que sea, efectivamente, que no haya en ningún caso merma de la seguridad, en este caso de la seguridad vial.
Son cosas diferentes, son cosas diferentes.

Yo creo, además, que en este caso se ha incrementado la eficacia y la eficiencia de ese servicio público gestionado por las empresas privadas, después de la implantación de ese nuevo modelo en la legislatura pasada por el Gobierno del Partido Popular.
Y prueba de ello es que usted mismo ha reconocido que los ciudadanos están contentos con el servicio público que se está dando.
Con lo cual al final vamos a preguntarnos: ¿dónde está el debate?
o ¿dónde debe estar?
¿Nuestro objetivo como gobierno es plantear modelos teóricos o nuestro objetivo como gobierno es luchar y marcar políticas para que los servicios públicos, los gestione quien los gestione ­los gestione quien los gestione­, cada vez sean mejores, cada vez sean más eficientes y cada vez sean de mayor calidad y, por lo tanto, los ciudadanos con sus impuestos estén cada vez más contentos de esos servicios?

Vamos a ver si centramos el debate.
Nosotros, desde luego, somos de la opinión de que los servicios públicos deben estar garantizados en cuanto a la finalidad, pero que pueden estar gestionados de la mejor manera posible y deben estar gestionados de la mejor manera posible.
Y ese es un debate entre lo público y lo privado.
Y estamos convencidos que hay muchos servicios públicos que se pueden gestionar desde la iniciativa privada muchísimo mejor que desde la iniciativa pública.
No sé si estamos hablando de lo mismo, pero en cualquier caso es nuestro criterio y nuestro parecer.

Ha hecho muchas preguntas en la intervención suya, en la interpelación.
Y la interpelación la verdad es que decía: "política general de la conselleria en materia de inspección técnica de vehículos".
Yo creo que usted tiene muchas o por lo menos diferentes fórmulas, diferentes iniciativas parlamentarias, para que las preguntas concretas, que ha hecho una extensión importante de preguntas, se le puedan contestar o las podamos ver de otra manera.
Porque aquí estamos hablando, por lo menos la interpelación venía en ese sentido, de política general.
Cuando es política general normalmente no se desciende al detalle.

Pero, en cualquier caso, sí que hay algunas cuestiones que me gustaría contestarle, ya que este es un debate que ya hemos tenido y que hemos hablado de ese modelo que nosotros estamos desarrollando y que creemos que en estos momentos es un modelo que está funcionando muchísimo mejor, que está dando una mejor calidad de servicio, que los ciudadanos están muchísimo más contentos y más satisfechos con ese servicio, porque vuelve otra vez a decir que la privatización fue innecesaria, innecesaria.
Bueno, esa es una afirmación subjetiva, evidentemente, y que no compartimos en absoluto.
Y que tiene que ver con el modelo, evidentemente.
Para usted es innecesaria porque no comparte el modelo.
Bien, pero ahí se queda.
Si la repite cada vez que hablamos de las ITV, pues por mucho repetir una cuestión no tiene porqué ser cierta.
Estamos hablando de temas absolutamente diferentes.

Ha hablado también de que se falseó el concurso de la privatización e incluso ha dicho, me ha parecido oír, que si se le dio a los amigos.
Yo creo que usted sabe perfectamente que, en la gestión de la inspección técnica de vehículos, en España no hay muchas empresas que se dediquen a esto.
En total puede haber una docena de empresas que tengan posibilidades y que realmente puedan dar ese servicio con garantías.
Es decir, que serán amigos, serán conocidos, pero bueno, hay lo que hay.

Y en cuanto a que se falsea el concurso, pues bueno.
.
.
Al final sí que ha dicho que se adjudica de forma legítima.
Yo creo que ahí hay cuanto menos una contradicción en sus planteamientos.
Pero, ya le digo, vayamos a lo que creo que es importante.
Y sí que quiero dejar clara una cuestión que al final de su intervención ha mencionado, una cuestión que usted ha mencionado al final de su intervención, y es el proceso que se abre con el decreto de liberalización del gobierno central sobre, precisamente, lo que afecta o que puede afectar a las ITV.
Y nuestra posición ahí es muy clara, nuestra posición es muy clara.

Nosotros hemos respetado y respetamos el marco que el Gobierno publica en el decreto del mes de julio, creo que es, el marco de lo que es regulación económica y en las competencias que tiene como seguridad vial.
Pero también le digo una cosa que quiero que quede muy clara: las competencias de desarrollar y de ejecutar las políticas referentes a las ITV, esas están transferidas y son de la Comunidad Valenciana.
Y si el desarrollo vía reglamentaria de ese decreto, de esa ley, no está de acuerdo con esas características que entendemos que son, que nosotros tenemos las competencias de desarrollar reglamentaria-mente la ejecución y cómo se deben de producir en la Comunidad Valenciana; ya digo, si no están de acuerdo.
.
.
Yo creo que estarán de acuerdo, porque estamos en permanente contacto con el ministerio, se mantienen reuniones con el ministerio precisamente para que cada uno haga lo que debe hacer y para que no haya incompatibilidad o que veamos dificultad en ese desarrollo.
Ya digo, si eso no es así, el Gobierno Valenciano recurrirá ese desarrollo reglamentario.
Téngalo por seguro.

Nosotros somos fieles guardadores de lo que entendemos que son nuestras competencias.
Creo que además hay otras comunidades que ya han recurrido ese primer decreto.
Nosotros entendemos que ese primer decreto no vulnera nuestra capacidad de desarrollar reglamentariamente.
El reglamento que pueda salir de ahí puede perfectamente ser compatible con las competencias que tenemos.
Pero va a depender de eso, va a depender de eso.
Estamos en negociaciones, y creo que la mejor forma de garantizar todo ese proceso es dialogar y consensuar las normas que tienen que desarrollar, en este caso el reglamento que tiene que desarrollar a nivel nacional esa ley que afecta a las ITV en el ámbito nacional.
Y nosotros tenemos la firme decisión que le acabo de comentar, siendo creo que fieles defensores de los intereses de la Comunidad Valenciana.

Y quería decirle también que hace yo creo que también un ejercicio de futurología y desde una perspectiva, quizás, desde mi punto de vista, pesimista, porque no tenemos por qué plantearnos en este momento ni muchísimo menos circunstancias de lo que ocurrió en el Reino Unido u otro tipo de circunstancias.
En estos momentos la realidad es la que es.
Y la realidad es la que es y la que comentaba al principio de la intervención.
Es decir, en estos momentos en la Comunidad Valenciana el sistema de inspección técnica de vehículos está funcionando correctamente, la satisfacción de los usuarios es más alta que hace dos o tres años y la confianza que tenemos en nuestro sistema, por lo menos desde el punto de vista del Gobierno, es absoluta.

Y le voy a decir que la actividad en el año 2000, este año que acaba de finalizar, sobre las ITV es que han entrado en funcionamiento nuevas plantas en Torrevieja y Vara de Quart, y han pasado de forma provisional a definitiva Xàtiva, Villena y Benidorm.
Y que el número de estaciones en funcionamiento, por tanto, a fecha de 31 de diciembre de 2000, es de 22 fijas, 6 móviles y 7 agrícolas.

El Sepiva, que es quien está controlando precisamente las garantías que, como servicio público, deben estar dando y cómo deben estar funcionando esas estaciones de inspección técnica de vehículos, ha realizado 73 visitas de inspección durante el año 2000 a las diferentes plantas de toda la comunidad.
Y que el número de inspecciones realizadas por los concesionarios, es decir, por los que en estos momentos tienen la gestión de ese servicio público, es de más de 1.
200.
000 inspecciones.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaya terminando, señor conseller.

 

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

 

.
.
.
es decir, algo más de 120.
000 sobre las del año 1999.

Creo que no solamente por el número, no solamente por el número, es decir, no solamente por la cantidad sino por el cómo se realizan esas inspecciones, podemos estar satisfechos en cuanto al servicio.
Y creo que en su oposición, que debe argumentar en función de esa diferencia de criterios sobre el modelo, la está planteando sobre cuestiones que perfectamente se pueden debatir, puntuales, pero que no dejan de ser, digamos, como consecuencia de esa diferencia de criterio sobre el modelo.

Y acabo diciéndole que tenemos prácticamente terminado el expediente al que hacía referencia de la planta de inspección de la Vega Baja y que, por lo tanto, en muy breves días se hará pública la decisión sobre ese expediente que se inició, si no recuerdo mal, en abril del año 2000.
Y que las garantías han sido absolutas en cuanto a la tramitación.
Y, bueno, le puedo decir eso, que estamos en el proceso último, en los últimos días del proceso de ese expediente.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Muchas gracias, señor conseller, señor Castelló.

Senyor diputat, té vosté la paraula.

 

**El senyor Pérez Grau:**

Senyor president.

Senyores diputades i senyors diputats.

Senyor conseller.

Quan vosté compara l'índex de satisfacció d'ara respecte a abans, jo el que li he dit és que ara és satisfactori i abans també ho era.
Però allò de més o menys pot ser demagògic, perquè si parlàrem pels resultats, jo podria fer la mateixa demagògia que vosté, si volguera fer-la, que no vull, dient-li: vosté sap quan han començat a augmentar de forma indiscriminada els accidents a la Comunitat Valenciana?
Des què s'han privatitzat les ITV.
Veu?
A que açò és demagògic?
Però és real.
I per què és demagògic?
Perquè no és cert que siga eixe el motiu, no és cert, i jo ho sé que no és cert, però podria utilitzar-lo conforme l'utilitza vosté, perquè sí que és real, li he dit que és real, pot comprovar-ho.

Allò més important que cal deixar clar és que vosté diu: "ha fet vosté unes quantes preguntes".
Clar.
Clar que sí.
Allò general és la suma de distintes coses concretes.
Sense concretar l'acció política, només amb filosofia, no arribem a cap de lloc, i per això li ho dic.
O si vol que li ho diga de la forma que a vosté segurament li agradarà més sentir-ho, ja que ara estem en la fira del taulell, per a omplir una habitació i per pavimentar-la cal ficar rajola a rajola, no apareix tota feta de colp.
I això és el que jo he volgut dir-li.
Distintes raons puntuals que totes elles confluïxen en la política general al respecte.
I, per cert, vosté no me n'ha contestat quasi cap.
Jo li agraïria que ara quan torne a muntar ací a la trona em conteste, si li plau, si li plau, a totes les que li he preguntat abans.

També volia comentar-li això que ha fet vosté al final de dir: "hi ha més d'un milió de gent que ha assistit".
Mire, d'això no ens podem vanagloriar ningú, perquè el client de les ITV és un client captiu.
Per què és pel que significa que és un negoci?
És un client captiu, no té més remei que anar.
Perquè quan complix els quatre anys ha de passar revisió.
Fixe's si és fàcil.
Estan ahí en potencial.
No li pot ocórrer com en la crisi de les vaques boges, que deixem de comprar de repent vedella i comprem una altra carn, encara que pel que es veu, de la forma que estan parlant últimament, pareix que ninguna en podrem comprar.
Però poden tindre alternativa.
Ací no hi ha més alternativa.
O passes la ITV o deixes el cotxe en el garatge.
És un client totalment captiu.
Per tant no presumisca d'això, senyor conseller, que d'això no té vosté, ni vosté ni jo ni ningú, ningun mèrit.

I mire, jo volguera que vosté concretara i em donara respostes clares a les preguntes que li he fet.
Igual a les del futur que a les del concret.
Mire, no m'ha dit en absolut, no m'ha comentat en absolut, si vosté ha autoritzat que n'hi hagen UTE que passen a societats anònimes.
No m'ho ha dit.
Diga-m'ho, diga-m'ho.
Perquè el que sí que està clar és que, si passen a societats anònimes, la primera vegada sí que apareix tot l'accionariat, però després, quan passen les accions d'uns a altres, com podrà la conselleria controlar si n'hi ha o no n'hi ha incompatibilitats?
Al meu entendre, de cap manera.

Vosté no m'ha comentat tampoc en absolut si les noves plantes estan obrint-se quan estava posat en el plec de condicions.
No em diga que enguany se n'han obert dues i que l'any que ve se n'obriran dos o tres més.
Perquè si enguany se n'han obert dos que havien d'haver-se obert fa tres anys, el que han fet és incomplir el plec pel qual li va ser adjudicada eixa concessió.
I això és el que jo li he preguntat.

Li he preguntat si totes les que estaven en soterranis les han tretes d'allí i les han posat dalt, conforme va posar vosté en el plec.
Perquè la llei i el reglament el van fer vostés, però això no vol dir que no estiguen obligats a complir-lo.
L'han fet, i nosaltres estem ací per a controlar que tots complisquen aquelles condicions que vostés mateixos els van ficar a les ITV per a donar-los la concessió.
I en eixa línia és en el que li deia: està renovant-se la maquinària o no està renovant-se la maquinària?
Tampoc m'ho ha contestat.
I les cabines de compactació, estan o no estan?
Estan totes les que havien d'estar?
Estan des del dia en què estava fixat en el plec que havien d'obrir-se?
Jo li puc assegurar que no, perquè vaig anar a vore-ho.

Bo, doncs tot això és el que vosté no m'ha contestat.
I de futur, de futur, bé, li agraïsc que m'haja dit que, si hi ha un problema greu quan vinga el reglament estatal que contradiga allò que està legislant-se a la comunitat, que vostés recorreran.
Molt bé.
D'acord.
Em pareix que és el que deu fer.
Veu?
Ja li he dit alguna cosa que és positiva.
Veu?
Perquè veja que estem també disposats a reconéixer tot allò que funcione bé.

Però el que li demanaria, sobretot, senyor conseller, és que no es cride a andana, que no se'n vaja.
.
.
els andalusos diuen "por los cerros de Úbeda".
Conteste'm clar i concís a si hi ha hagut o no hi ha hagut incompliments en el plec d'adjudicacions, i si n'hi ha hagut, per què vostés no han eixit a dir que ho feren de forma immediata.
I si n'hi ha hagut, que em diga si és que el motiu és que vostés, totalment i completament d'acord perquè no tingueren cap problema les concessionàries, i *a las órdenes de usía*, han estat donant pròrrogues, totes les voltes que ha fet falta, perquè no entraren mai en contradicció.

Res més i moltes gràcies.
*(Remors)*

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller, senyor Fernando Castelló.
*(Remors)*

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor Pérez Grau.

Hombre, pues parece como.
.
.
al final ha acabado su intervención algo positivo, algo que desde la oposición se dice que está bien.
Es decir, nuestro criterio y nuestro planteamiento de, en caso de que el reglamento no se ajuste a lo que entendemos que debe de ajustarse y no más, es decir, que vaya a invadir competencias que nosotros tenemos porque son transferidas de la comunidad autónoma, que evidentemente no vamos a recurrir.
Yo creo que eso, por lo menos en algo podemos estar de acuerdo.
Y algo es algo.

Vamos a ver.
Sinceramente, señor Pérez Grau, yo no he presumido de que se hayan hecho un 1.
200.
000 y pico inspecciones, 120.
000 más que el año anterior.
Es un dato que le he dado.
Usted es el que dice que yo he presumido.
Pero si yo le digo ahora que no he presumido, pues tómelo como que es así y que es un dato más que le he dado.
Me ha acusado de no haber contestado a muchas de sus preguntas, y cuando le doy algunos datos, que usted no ha preguntado pero que se los doy yo, me acusa de que presumo de esos datos.
Evidentemente, no presumo.
Simplemente era para información de su señoría y que quede así constancia.

Hace mucho hincapié en que no estamos, digamos, controlando, lo que es en estos momentos nuestro trabajo, es decir, el trabajo del Sepiva desde el punto de vista de que se cumplan las condiciones de los pliegos de las adjudicaciones.
Y da a entender como si los concesionarios vayan, pues bueno, como muy por libre, y que estamos dejando hacer.

Bien, nosotros hemos sido siempre partidarios de ser flexibles en la norma y de que las normas se puedan aplicar con flexibilidad, y de facilitar las cosas.
Es decir, creo que no está reñida la labor de gobierno, la labor del ejecutivo y en este caso del control y de asegurar que las cosas funcionan bien, con que se sea flexible con las necesidades y con las posibilidades de desarrollar, en este caso, lo que son los pliegos de condiciones.
Es decir, siempre que no haya una contradicción de lo que los pliegos de condiciones y las adjudicaciones *(so per interferència d'un mòbil)* decían y de lo que se está planteando posteriormente.

Hago ese preámbulo, para decirle que en el pliego de condiciones no se establece ningún orden para la construcción de las ITV.
No hay orden.
La única referencia que se hace sobre ese tema es la del tiempo, y que se les da el plazo de un año para construir las ITV nuevas, con la posibilidad de ampliarlo previa solicitud.
Y hay un caso, sí que hay un caso diferente, que es el de Liria; que debido a que se encontraba en una zona donde las circunstancias aconsejaban que no era urgente una nueva ITV, se le dio un plazo de un año más dos de prórroga.
Es decir, que.
.
.

Y también hay que decir en este sentido que se ha permitido de forma provisional que algunas de las ITV se abrieran a pesar de no estar concluidas las obras.
Porque ya tenían licencia municipal de actividades y entendíamos que capacidad técnica suficiente para pasar inspecciones.
Y eso viene a reforzar el criterio, que yo creo que es sensato, desde el punto de vista del Gobierno y en este caso de Sepiva, de flexibilidad.
Pero en ningún caso contradicción ni con el pliego de condiciones de las adjudicaciones ni tampoco tiene nada que ver con la eficacia del servicio, la calidad del servicio y la seguridad de ese servicio.

Y al principio de su intervención ha hecho una manifestación que me ha parecido, bueno, la ha dejado así como: "es como si yo, que no lo voy a hacer, dijera que se ha producido un crecimiento de los accidentes de forma indiscriminada desde que las ITV están privatizadas".
Yo tengo que negar rotundamente esa afirmación, ni siquiera la insinuación de que eso es así, ni siquiera la insinuación.
Y en cualquier caso, evidentemente eso sí que es hacer demagogia; intentar ligar, aunque sea de paso y sin querer hacerlo, como usted ha hecho: "no quisiera yo o no quiero hacer ese discurso", pero lo ha dicho, lo ha dicho claramente.
Entonces, yo quiero dejar claramente constancia de que eso no es cierto, es absolutamente falso.
Y de que las condiciones por las que en su momento se producen accidentes en cuestión de tráfico en este caso no tienen nada que ver con ese proceso ni con la forma de gestionar ese servicio público.

Cuando además, es curioso, porque prácticamente en toda España están funcionando de una manera similar a como se está funcionando aquí.
O sea, que esto tampoco es ninguna novedad, ni tampoco nosotros somos una excepción de cómo se está gestionando el Servicio de la Inspección Técnica de Vehículos y usted lo sabe.
Es decir, que, claro, me parece que hay que dejar las cosas en su sitio, y en cualquier caso, no provocar una alarma social que no debe existir, como diciendo "desde que esto es así, aquí se mata más gente, o se muere más gente por la carretera".
No hay, desde luego, ninguna posibilidad de causa-efecto en ese sentido, y quería dejarlo absolutamente claro.

En cualquier caso, sí que decirle que yo estoy absolutamente dispuesto a mantener el debate las veces que usted, o cualquier miembro de esta Cámara, lo plantee, y además a entrar en el debate concreto.
Pero para eso lo que tiene que hacer es plantear también el debate concreto, y no utilizar una figura parlamentaria que es mucho más genérica, más amplia, como es la interpelación, y de la forma que está enunciada.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Puede ir terminando, señor conseller.
.
.

 

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

 

.
.
.
para ir a los grandes proyectos.
No tengo ningún inconveniente.
Ya digo, usted tiene posibilidades ­preguntas parlamentarias orales, en comisión, comparecencias concretas­ para ir a descender a esas cuestiones que a usted le preocupan.
Y que ya le digo, desde mi punto de vista tienen no mucho que ver, no; tienen el todo sobre la diferencia, la discrepancia que tenemos en la forma de gestionar ese servicio.
En cualquier caso, al final serán los ciudadanos los que juzguen quién o quiénes están más acertados, si nosotros defendiendo este modelo o ustedes proponiendo volver al anterior.

Nada más y muchas gracias.
*(Remors)*

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Senyories, se suspén el Ple, que es reprendrà demà a les deu.
La Mesa té reunió ara mateix en la sala contigua.

 

 

*(Se suspén la sessió a les 19 hores i 13 minuts del dia 28 de febrer)*