Educaci%C3%B3%104298.11.28%20macro.html





Comissió d’Educació i Cultura realitzada el dia 28 de novembre de 2011.
Comença la reunió a les 10 hores i 38 minuts.
Presideix la il·lustre diputada senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 4.

La senyora presidenta:

Senyories, si us plau, comencem.

Li pregue al senyor secretari, per favor, que passe llista, per vore si tenim quòrum per a començar la comissió.

Moltes gràcies.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Proposició no de llei sobre l’habilitació de places educatives suficients de zero a tres anys al Grau de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 1.
556, Boc número 18)

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor secretari.
Comencem, per tant, amb el punt número 1 de l’ordre del dia, que diu: «Lectura i aprovació, si escau, de l’acta de la reunió anterior.
» Si les seues senyories no tenen res a dir, se dóna per aprovada, i passem al punt número 2 de l’ordre del dia, que diu: «Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre habilitació de places educatives suficients de zero a tres anys al Grau de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
»

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustríssima diputada Marina Albiol.

Un momentet, senyoria, i li.
.
.
(S’interromp la gravació)

Té la paraula, senyoria.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

Bon dia.

Supose que ja ningú en aquesta comissió i a aquestes altures pot negar la importància de l’educació de zero a tres anys.
En primer lloc, per una qüestió merament educativa, però també, en segon lloc, per una qüestió social, i per la importància que té en aquest tipus d’infraestructures, a l’hora de permetre, de continuar amb la incorporació de la dona al mercat de treball, cosa que no és possible si no donem prioritat, com dic, a l’educació de zero a tres anys, que fa que moltes voltes les dones continuen quedant–se en casa ocupant–se dels xiquets i de les xiquetes.

Per això, des d’Esquerra Unida del País Valencià apostem perquè hi haja suficients escoles públiques infantils i gratuïtes que cobrixquen el 100% de la demanda existent al País Valencià.
En eixe sentit, hem presentat aquesta proposició no de llei, que fa referència al Grau de Castelló.

El Grau de Castelló comptava, des de fa ja molts anys, amb una escola infantil de l’Institut Social de la Marina, que se va tancar en un moment determinat, per a obrir una nova escola ja dependent de la Conselleria d’Educació.
Aquesta nova escola infantil se va dotar de 60 places, per tant absolutament insuficients per a una població de més de setze mil habitants, és a dir, se va fer una escola infantil nova i, abans d’obrir eixa escola ja s’havia quedat menuda, ja era absolutament insuficient.

De fet, per a este curs, quan se va obrir el període de matrícules, 94 xiquets i xiquetes se van quedar sense plaça.
Se va fer un sorteig de totes les persones demandants de plaça, i 94 xiquets i xiquetes se van quedar sense plaça en una escola infantil, com dic, nova, acabada d’inaugurar.
Mentres, romanien tancades dos aules d’aquesta mateixa escola infantil, perquè des de la Conselleria d’Educació, doncs, no s’havia dotat de professionals suficients per a poder obrir aquestes dos aules.

Açò va suposar tota una sèrie de protestes ciutadanes, dels veïns i de les veïnes del Grau de Castelló.
Totes aquestes protestes van fer que, des de la Conselleria d’Educació, habilitaren 33 places més.
Però, encara aixina continuava sent insuficient, i 61 xiquets i xiquetes del Grau de Castelló en estos moments no tenen plaça a l’escola infantil del Grau de Castelló, per la qual cosa han hagut d’acudir a centres educatius d’altres localitats, o acudir a escoles infantils privades, amb el que això suposa de despesa econòmica per a aquelles famílies que ho han pogut assumir.
Perquè, evidentment, moltes famílies no han pogut assumir aquesta despesa econòmica que suposa una escola infantil privada.
I, per tant, són xiquets que s’estan quedant en casa i, com dic, dificultant encara més la incorporació de la dona al mercat de treball.

Per tant, en aquesta proposició no de llei el que demanem és molt simple.
I és que s’habiliten les suficients places infantils públiques de zero a tres anys en el Grau de Castelló.
I ni tan sols entrem a dir com s’ha de fer.
Si el que s’ha de fer és una ampliació d’aquesta escola infantil que ja, des del moment que la van fer, ja s’havia quedat menuda, o si, per contra, el que s’ha de fer és rehabilitar l’escola infantil de la Marina, que és una escola que amb una no molt gran rehabilitació estaria en perfectes condicions per a poder donar eixe tipus de servei.
És una escola que, fins fa no molts anys, estava en ple rendiment, en ple funcionament.
I, com dic, amb una petita inversió, en estos moments podríem tindre al Grau de Castelló dos escoles infantils, i cobrir aixina tota la demanda.

A més, l’opció de rehabilitar l’escola infantil de la Marina, per a nosaltres seria la més idònia, ja que la nova escola infantil i l’escola infantil de la Marina estan situades en dos barris diferents dins del Grau de Castelló, estan prou lluny una de l’altra i, per tant, cada una donaria servei a un barri dins del Grau de Castelló.
Però, de totes maneres ho deixem obert que siga la conselleria d’educació la que decidixca com cobrir tota la demanda.
I simplement, el que fem des d’aquesta proposició no de llei és això, és demanar que se cobrixca tota la demanda de places de zero a tres anys en el Grau de Castelló.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Para.
.
.
un momentín.
Para fijar posición.
.
.
Té la paraula per part del Grup Compromís (inintel·ligible) .
.
.
Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

El Grup Parlamentari Compromís va a sumar–se a la petició feta en aquesta proposició no de llei, perquè entenem que és necessari cobrir les places de zero a tres anys, siga en el municipi que siga.
En aquest cas, parlem de l’exemple del Grau de Castelló, que és una mostra del que està passant arreu del País Valencià en tots els municipis i poblacions.
I és que no hi ha una demanda coberta per part de La Generalitat davant de la necessitat clara sobre l’escolarització dels xiquets de zero a tres anys.

Nosaltres, com sabran vostés, vam propulsar una iniciativa legislativa popular.
Vam recollir 75.
000 signatures per a legislar l’obligatorietat del govern valencià a l’hora de cobrir les necessitats educatives de xiquets de zero a tres anys mitjançant les escoletes infantils.
I aquesta iniciativa va en la línia del que demanem.
Nosaltres creiem que aquesta demanda, no solament és un dret que deurien tindre estos infants, sinó que, a més, com ja s’ha apuntat, és una manera de conciliar la vida laboral i familiar.
És una manera, també, de crear ocupació.
És una manera que les famílies no estiguen invertint una quantitat de diners insuportable, i més ara en esta època de crisi i, per tant, puguen d’alguna manera ser els dos membres de la família, si és que hi ha dos membres de la família –i si és un, encara és més necessari–, no tinguen que destinar eixa quantitat de diners i puguen treballar per a poder aportar diners a l’economia familiar.
I que no siga un forat on cauen els diners que treballen i guanyen per cobrir aquesta necessitat que tenen els seus xiquets.

Entenem, a més, que és una demanda positiva, que no hi ha raons per les quals en este cas concret.
.
.
que a més és una cosa que resulta encara més incomprensible, com si no està de per si les escoletes infantils d’alguna manera cobrint les necessitats, en una que s’ha creat, que no hi haja una planificació perquè cobrixca la totalitat de la necessitat de la població, em sembla encara més ridícul.
I és una aportació que hauria de fer el govern valencià per iniciativa pròpia.
I, si no la fa, hauran de ser estes Corts les que se pronuncien.
I en este cas, Compromís ens pronunciem a favor de cobrir esta necessitat en el Grau de Castelló.

Res més i gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Para fijar posición por parte del Grupo Socialista, tiene la palabra la ilustrísima diputada, señora Sarrión.

Un moment, per favor, si vol anar això.
.
.
Té la paraula.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidenta.

El Grupo Socialista, como no podía ser de otra forma, vamos a apoyar esta propuesta de resolución presentada por Izquierda Unida.
Nosotros consideramosâ¦ Y lo hemos hecho desde el gobierno central, apostar por la escolarización 0–3 como uno de los temas prioritarios, a través del programa Educa3.
Este programa debería haber servido para conseguir la escolarización de primer ciclo de Educación Infantil al 100%.
No ha sido así.
Con este plan deberían haberse construido plazas públicas 0–3, pero no ha sido así, desgraciadamente.

Y ahora estamos con esta situación en concreto, pero son muchos los municipios, los barrios en los que faltan escuelas de infantil 0–3 públicas.
Esto no se puede consentir, y menos ahora.
Se ha hablado de la conciliación de la vida familiar y laboral, se ha hablado de la época de crisis en la que estamos.
Pero, en el caso concreto del Grao de Castellón, la escuela infantil número 2, son muchas las reivindicaciones que se han llevado haciendo ya.

Ya en mayo, cuando se ofertan, se ofertan 13 plazas de 1–2 y 47 plazas de 2–3 años para la escuela infantil número 2.
Las solicitudes presentadas son 74 de 1 a 2, y 80 de 2 a 3 años.
Una vez publicada la lista de admitidos con mayor puntuación, se convoca el sorteo para ver los requisitos, y quién los cumple.
94 niños se quedan sin escolarizar, sin plaza.
Dos aulas cerradas por imposibilidad de contratación de educadores y por recortes presupuestarios del Consell.
Se presenta, por parte de una asociación, un escrito ante la tenencia de alcaldía, exigiéndole con un centenar de firmas que se diese una solución a este caso, a lo que la tenencia de alcaldía del ayuntamiento contesta que es competencia de la conselleria.
Por eso mismo, el tema se está tratando hoy aquí.

La conselleria sigue sin dar soluciones.
Y, en el segundo sorteo, lo que hacen es abrir 33 plazas más.
33 plazas más que lo único que hacen es que, en vez de ser 90 y pico niños, sean 61 los que se quedan sin plaza.
61 niños que no se van a poder escolarizar, que no sabemos lo que va a pasar con ellos todavía ahora, acabando ya el año, en el mes de diciembre.

Nosotros creemos que muchas podían haber sido las soluciones hasta este punto.
No se puede cerrar o abandonar como se ha hecho la antigua escuela infantil del Instituto Social de la Marina.
Consideramos que, aunque sea de propiedad estatal, está cedida a la conselleria para una escuela infantil.
Ahora no se usa, porque la nueva escuela infantil que se construyó, se creía que tenía la capacidad suficiente, que se ha demostrado que no se tiene.
No vamos a ser nosotros los que digamos si lo tienen que habilitar, lo tienen que reformar o lo que tienen que hacer, no es competencia nuestra.
Pero sí preguntamos si la cesión se ha revertido ya al ministerio o, si sigue estando en manos de la conselleria, pues que tomen alguna alternativa sobre este espacio para dar cabida a más alumnos.

Según nos consta, y ya lo he dicho antes, los vecinos están movilizándose, recogiendo firmas, exigiendo esas plazas insuficientes que no tienen.
Nosotros, lo que vamos a seguir reivindicando, tanto en este caso como en todos, ya lo he dicho al principio, es la escolarización de 0–3 del 100% de los alumnos de cero a tres, que así lo pidan, y que en todos los barrios y ciudades y municipios que hagan falta, pues se tomen desde la conselleria las medidas oportunas para poder garantizar esa escolarización.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gracias.

Señoría, un momentín.
Tiene la palabra por parte del Grupo Popularâ¦ si conseguimos poner estoâ¦ A verâ¦ ahora.
La ilustrísima diputada señora Yolanda García, tiene la palabra.

La senyora García Santos:

Gracias, señora presidenta.

Señorías, en el Grao de Castellón, como bien han dicho, se encuentra en funcionamiento la escuela infantil número 2 de titularidad de La Generalitat que, durante el curso pasado, escolarizó a 73 alumnos en sus cuatro unidades.
En este sentido y con respecto al curso 2011–2012, han sido autorizadas para esta escuela infantil dos nuevas unidades que incorporan a 33 alumnos más con respecto al curso anterior.
Es decir, a día de hoy, este centro escolarizó a un total de 106 alumnos.

Hay que destacar con esto el esfuerzo que lleva a cabo el gobierno del presidente Fabra en este ámbito, que permite escolarizar a más alumnos en este tramo educativo de cero a tres años, e ir cumpliendo con el incremento progresivo previsto en la localidad, para conseguir alcanzar el 100%.

Asimismo, recordarle que esta escuela infantil forma parte de la red pública de treinta y tres escuelas infantiles de titularidad de La Generalitat que benefician, aproximadamente, a 3.
100 alumnos de cero a tres años en toda la comunidad.
De estas treinta y tres escuelas infantiles, seis pertenecen a la provincia de Castellón, lo que representa un 18% del total que escolarizan a 514 alumnos, escuelas de Educación Infantil que, a su vez, forman parte de una red general en la que convive la oferta pública de escuelas de titularidad de Generalitat, de titularidad municipal, de diputaciones y de titularidad privada, en la que se garantiza la libre elección de centro por parte de las familias.
Prueba de ello son los 622 centros autorizados por la Conselleria de Educación, Formación y Empleo que suponen 34.
367 puestos escolares subvencionados para el presente curso escolar a través del bono infantil, de los cuales, 42 de estos centros corresponden a la provincia de Castellón, escolarizando a un total de 2.
376 alumnos de cero a tres años.

Y es que hay que recordar que en el curso 2004–2005 el gobierno valenciano comenzó a conceder ayudas destinadas a la escolarización del alumnado para el primer ciclo de Educación Infantil, ayudas que posteriormente, en el curso 2008–2009, evolucionaron a través de la puesta en funcionamiento del denominado «bono infantil», con el fin de extender progresivamente la escolarización del alumnado de cero a tres años; un bono infantil que pretende, por encima de todo, apoyar a las familias para una mejor y mayor conciliación de la vida laboral y familiar, a través de la subvención de puestos escolares con una ayuda concedida directamente a las familias.

En este sentido, la inversión realizada por La Generalitat en el bono infantil –desde sus comienzos– supera los 120 millones de euros hasta el día de hoy, lo que supone una media anual aproximada de 30 millones de euros.
La evolución y el alcance de este bono infantil desde su puesta en funcionamiento ha sido la siguiente: 2008–2009, 20.
266 alumnos beneficiados en 386 centros autorizados de Educación Infantil de primer ciclo; en el 2009–2010, 25.
547 alumnos beneficiarios de 454 centros; 2010–2011, 30.
796 alumnos beneficiarios de 546 centros; 2011–2012, 34.
367 puestos escolares en 622 centros.
Como verá, cada curso se ha ido incrementado considerablemente a pesar de la crisis que existe.

En resumen, entre los centros autorizados y los propios de La Generalitat, se beneficia a más de treinta y siete mil alumnos en toda la comunidad.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Gràcies, senyories.

Un momentet, senyoria.

Per al torn de rèplica, ara li done la paraula a la il·lustríssima diputada senyora Marina Albiol.

Té la paraula.

La senyora Albiol Guzmán:

A vore.

Senyora García, la veritat és que dóna igual si són més o menys places les que s’han donat enguany respecte l’any passat.
Eixe no és el problema, no és si són més o menys, el problema és que són insuficients.
Si n’hi hagueren menys xiquets i n’hi hagueren menys places, bé; si n’hi hagueren més xiquets, donem més places i se cobrixen totes, doncs, també bé.
El problema és que n’hi han 61 xiquets i xiquetes que enguany no s’han pogut escolaritzar a l’escola pública infantil 0–3 del Grau de Castelló.
Eixe és el problema.

I no em vinga vosté a donar números de tot el País Valencià, de tota la ciutat de Castelló, quan estem parlant d’un cas concret.
I el cas concret és que n’hi ha una escola, que la vam fer sense cap tipus de planificació, que abans d’inaugurar–la ja s’havia quedat menuda, que no absorbeix tota la demanda –mentres tenen una altra escola– i que està tancada.

Per tant, el tema és el Grau de Castelló i que n’hi ha 61 xiquets i xiquetes sense escolaritzar de zero a tres anys perquè vostés no amplien l’oferta de places infantils públiques.

El tema de la lliure elecció de centre i el tema del bo infantil.
Tornem al tema de sempre: lliure elecció de centre per als que tenen diners, ¿no?
, perquè el bo infantil evidentment no cobrix tot el que costa una escola infantil privada.
Per tant, els que tenen diners tenen lliure elecció de centre i poden triar anar a un centre públic o anar a un centre privat i pagar–s’ho perquè tenen diners, però els que no tenen diners no tenen possibilitat de lliure elecció de centre.
Els que no tenen recursos o van a l’escola infantil pública gratuïta o ¡no van a l’escola!
I això és el que està passant al Grau de Castelló, que molts d’eixos 61 xiquets i xiquetes no van a l’escola perquè no poden pagar–se–la i perquè vostés no donen suficients places infantils gratuïtes per a cobrir tota la demanda.
¡No em parlen de la lliure elecció de centre!
La lliure elecció de centre és una mentida, la lliure elecció de centre és per a les persones que tenen diners per a pagar–se eixos centres i les persones sense recursos no poden tindre lliure elecció de centre.

La conselleria d’educació el que ha de fer és assegurar el cent per cent de places públiques per a tota la població de zero a tres anys.
I, després, qui vullga anar a una escola privada, ¡que vaja!
Però la seua obligació, l’obligació de la conselleria d’educació és cobrir el cent per cent de la demanda.
I és el que no s’està fent al Grau de Castelló.
I supose també –després de sentir–la– que no s’està fent d’una manera absolutament interessada.
I no s’està fent perquè si l’escola infantil pública cobrira el cent per cent de la demanda, doncs, bé, n’hi hauran algunes empreses que no faran negoci amb l’educació zero–tres anys.
Perquè, al final, el tema del bo no és una altra cosa que continuar desviant diners públics cap a l’educació privada, en este cas de zero a tres anys.

Només n’hi ha un motiu –supose– per a votar en contra d’aquesta proposició no de llei, i el motiu és no voler que el Grau de Castelló tinga una escola infantil pública que done cobertura a tota la demanda del Grau de Castelló.
I quan no es vol això és perquè es vol que els xiquets i xiquetes continuen anant a escoles privades, a escoles infantils privades.

Sens dubte, des d’Esquerra Unida anem a continuar, junt als veïns i les veïnes de Castelló, reivindicant eixa escola infantil, o bé l’ampliació de l’existent o bé la posada en marxa de l’escola infantil de l’Institut Social de la Marina –que ara és de la conselleria o deuria ser de la conselleria, ara està tancada–, anem a continuar –com dic– reivindicant, junt als nostres veïns i veïnes, que tots els xiquets i xiquetes del Grau de Castelló puguen tindre la plaça en una escola pública del Grau de Castelló.

Gràcies.

La senyora presidenta:heÂ«

Gràcies, senyoria.

Per al torn de rèplica, té la paraula la il·lustríssima diputada Yolanda García, per part del Grup Popular.

La senyora García Santos:

Gracias, señora presidenta.

Mire, yo doy los números que demuestran el esfuerzo que se hace por parte de este gobierno.
Y los números, desde luego, son muy importantes porque subir en cuatro años más de catorce mil puestos escolares subvencionados, pues, creo que sí que es importante.

Y decir que a usted le da igual que sean más o menos plazas, pues, no le tiene que dar igual, a usted no le tiene que dar igual que sean más o menos plazas.
Evidentemente, usted tiene que ver que hay más de catorce mil puestos escolares en cuatro años y ¡eso no le tiene que dar igual!
¡Lo tiene que ver!
Lo que pasa es que, claro, le destroza el discurso.

Usted no diga que no ampliamos la oferta.
Sí que la ampliamos –se lo acabo de decir–.
Está claro que de cero a tres años no es obligatorio, es muy importante pero no es obligatorio.
Se hace lo que se puede.
Es verdad que el gobierno estatal de Zapatero nos prometió un dinero que no llegó.
Entonces, ¡claro que no ha podido ser así!

Entonces, aquí es muy fácil criticar, es muy fácil criticar, es el mejor puesto.
Pero, desde luego, han de ser un poco objetivos (veus) –por favor, no se revolucionen–, han de ser un poco objetivos y darse cuenta.
.
.
, por favor.

La senyora presidenta:heÂ«

Señorías, señorías, ruego se respete el turno de palabra.

Señoría, continúe.

La senyora García Santos:

El chip lo han de cambiar ustedes.

La senyora presidenta:heÂ«

Señoría García, continúe.

La senyora García Santos:

Gracias, presidenta.

No pueden dar la espalda al incremento que se ha hecho a pesar, de verdad, de la crisis, y a pesar de todo lo que tiene que afrontar un gobierno.
Para nosotros las familias son muy importantes, y el poder apoyarlas y el poder darles un centro para los niños de cero a tres años también es muy importante, y por eso se ha visto este incremento en cuatro años.

Yo creo que ya hablar de negocios y de historias de éstas es demagogia pura.
Entonces, creo que por ahí no debería ir.
Mire que se ha ido incrementando y que, como se ha ido incrementando en estos cuatros años, se va a seguir incrementando hasta llegar al cien por cien, que es lo que el Partido Popular quiere, es lo que lleva en su programa electoral y es lo que los valencianos al fin y al cabo votan, con lo cual, por algo será que nos dan su confianza todas las legislaturas.

Gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Gracias, señoría.

Una vez debatido el punto, procedemos a la votación del punt número 2.
Vots a favor?
7.
Votos en contra?
8.
Queda desestimat, per tant, el punt número 2.

Proposició no de llei sobre l’atorgament de l’Alta Distinció de La Generalitat a Enric Valor, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
600, BOC número 18)

La senyora presidenta:

Passem al punt número 3 de l’ordre del dia que diu: «Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l’atorgament de l’Alta Distinció de La Generalitat a Enric Valor, que presenta el Grup Parlamentari Compromís.
»

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Mireia Mollà.

Té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, la proposició no de llei que presentem avui, ací, m’agradaria llegir el text perquè el text ha de quedar inscrit, però com el que s’aprova és simplement la proposta de resolució, els vaig a contar per què té coses que no casen amb la realitat.

Diu el text: «L’Acadèmia Valenciana de la Llengua ha commemorat el desé aniversari de la mort d’Enric Valor a qui l’ens normatiu valencià qualifica com una de les personalitats culturals valencianes més destacades del segle XX.
» A més, en un comunicat emés per l’acadèmia s’informa que «aquesta ha iniciat contactes amb altres institucions, entitats i col·lectius culturals valencians per a aconseguir la màxima implicació social al voltant de la figura d’Enric Valor, que deu anys després de la seua mort rebrà el reconeixement per part de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua».

Com vostés voran, doncs, no fa deu anys de la seua mort, sinó onze.
És en 2010 quan nosaltres presentem aquesta proposició no de llei.
Per la manera encotillada en què se gestionen les comissions, doncs, no es va poder incloure en l’anterior legislatura aquesta proposició no de llei, que nosaltres pensem que és molt important tindre el debat ací, a Les Corts, l’hem reiterada i, ara, arriba, en 2011, on ja no és el desé aniversari, sinó fa onze anys de la seua mort, va morir en 2010, però, casualment sí que és el centenari del seu naixement; Enric Valor va nàixer en 1911.
I, per tant, entenem que precisament este any, doncs, també se pot commemorar, a més d’una manera molt significativa, la figura d’Enric Valor.

La proposta de resolució diu: «Que Les Corts insten el Consell perquè s’atorgue l’Alta Distinció de La Generalitat a títol pòstum a Enric Valor, insten l’acadèmia de la llengua perquè se n’editen les obres completes i conviden l’Ajuntament de Castalla, com no pot ser d’una altra manera, a sumar–se a aquesta iniciativa.
»

Nosaltres volem explicar qui és Enric Valor, la figura d’Enric Valor.
Anem a contar–los una miqueta la biografia per a aquells que no coneguen el fons de la figura d’Enric Valor.

Nasqué al si d’una família acomodada rural de Castalla –ara entendran vostés per què el punt que se sume l’Ajuntament de Castalla a aquesta iniciativa–, estudià per a mestre mercantil a l’Escola de Comerç d’Alacant i, després, es dedicà a la indústria del calcer, primer a Elda, i, després, a Mallorca.
És a Alacant on Enric Valor comença la seua tasca com a periodista i escriptor; en l’any 1930, als dènou anys entra en la redacció d’El Tio Cuc, un periòdic satíric d’ideologia republicana.
Inicialment, aquest periòdic escrivia amb un valencià prou dialectal i una ortografia castellanitzada.
Valor va publicar un curs d’ortografia seguint les normes fabrianes, la qual cosa va convertir El Tio Cuc poc a poc a la normativa actual.

Proclamada la República, i dins de l’eufòria republicana, desenvolupà també la seua faceta com a activista polític, va arribar al cap i casal poc abans de la guerra, i, encetada aquesta, es convertiria en difondre la República.
Després de la guerra, hagué de restringir la seua activitat política i es concentrà a l’obra literària.
És a principis dels cinquanta on comença amb l’obra rondallística, que després resultaria en les Rondalles valencianes, una de les seues obres més importants.

A poc a poc, i a mesura que el règim de Franco afluixava una mica, va tornar a l’obra lingüística, i vora la dècada dels seixanta començà a contactar en la clandestinitat, més o menys, amb els nacionalistes valencians més rellevants que havien sobreviscut la guerra, participant en nombroses tertúlies, i posen les bases de la recuperació dels anys posteriors.
D’aquesta tasca es va assabentar el règim de Franco que l’empresonà, empresonà Valor por motius polítics des de l’any 1966 fins al 1968.
Només eixir de la presó, i en les paraules de Valor, «sense haver aprés la lliçó», s’involucrà en la fundació de la primera revista en valencià després de la guerra.
Aquesta revista Gorg va durar només tres anys pels entrebancs de la dictadura, però poc després, pocs anys després tornaria amb els Quaderns Gorg, on escriuria articles de caire nacionalista, articles que també publicava en paral·lel, juntament amb lliçons de gramàtica, a diaris d’Alacant i València.

Després de la mort de Franco, Enric Valor pogué difondre lliurament –com tots– les seues idees i obra literària i començà a rebre homenatges, distincions, agraïments i premis literaris i lingüístics, que han estat molt nombroses i importantíssims.
Fins i tot, es promogué com a candidat al premi Nobel de Literatura poc abans de la seua mort a València –com he dit– a l’any 2000.

Hui en dia, el seu nom bateja carrers, places, escoles i associacions per tot arreu del País Valencià.
Com no, el seu nom va lligat inevitablement al de tres intel·lectuals valencians desapareguts també: Manuel Sanchis Guarner, en l’any 1981; Joan Fuster, en el 1992; i, Vicent Andrés Estellés, al 1993.
Però, si cadascun d’aquest era el millor exponent en un camp –en el de la lingüística, Sanchis Guarner; en l’assaig i la crítica literària, Fuster; i, en la poesia, Estellés– Enric Valor va aglutinar en la seua persona el conreu de tres camps fonamentals per a la recuperació de la llengua i cultura pròpies: la gramàtica normativa, la rondallística i la novel·la.
I en tots tres va excel·lir.

Per aquests motius, tots aquests que són propis de la figura d’Enric Valor, ha comptat amb una sèrie de reconeiximents institucionals i acadèmics, ja dic, nombrosos: va ser nomenat doctor honoris causa per les universitats de València, al 1993; de les Illes Balears, al 1998; de la Universitat Jaume I de Castelló, al 1999; la d’Alacant, també al 1999, i la Politècnica de València, també al 1999.
La Generalitat de Catalunya li va atorgar el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes al 1987 i la Creu de Sant Jordi al 1993; prèviament havia obtingut el Premi Sanchis Guarner, al 1983, de la Diputació de València i el Premi de les Lletres Valencianes, al 1985, de la Generalitat valenciana.

Entre altres homenatges a la figura del doctorand, destaquem la institucionalització del Premi Enric Valor de la Diputació d’Alacant a la millor novel·la en valencià i la publicació del monogràfic «Enric Valor, 86 anys», exemplar de la revista Canelobre de l’Institut de Cultura Joan Gil–Albert de la Diputació d’Alacant.

Les obres són nombroses, no vaig a entrar en açò.
I el que sí que tinc clar és que la figura per si mateixa d’Enric Valor ja li atorga les bases perquè fem un reconeiximent, que La Generalitat li done l’Alta Distinció de La Generalitat a la figura d’Enric Valor.

Però si algú dubta d’açò, hem sigut.
.
.
o arribem una miqueta tard en reconéixer la figura d’Enric Valor després que tantes institucions arreu del País Valencià ja li hagen atorgat les figures que se reconeixen en estes institucions a les persones que han marcat d’alguna manera el rumb de la nostra història, és a dir, que totes les universitats valencianes i algunes de fora del nostre territori, que les diputacions, que hi haja premis amb el seu nom, distincions arreu de tot el País Valencià, i que la Generalitat valenciana siga l’última, per a nosaltres és una llàstima.

Ara bé, no hay mal que por bien no venga, no?
Sempre és bo que se puguen debatre estes coses i, sobretot, que sabent que està de la nostra mà poder alçar esta petició a La Generalitat i que La Generalitat se pronuncie, però que estes Corts siguen les que insten La Generalitat, nosaltres entenem que no hi ha cap tipus de motiu per tal de no fer un ús positiu d’aquesta proposició no de llei i votar–la a favor.

Qualsevol altra interpretació, qualsevol altre posicionament que no siga positiu, la veritat seria una llàstima, seria un insult a la figura d’Enric Valor i a tots aquells que hem pogut gaudir d’una educació en valencià, gràcies a obres com La flexió verbal, que són d’Enric Valor, i també seria un insult a tota la dignitat i a tota la cultura valenciana.

Per tant, jo crec que avui no passarà açò.
Espere que no passe açò.
I si passa, algú haurà d’argumentar–ho molt bé; potser siguen motius polítics i no culturals i històrics.

Esperem que se sumen les senyories.
Ja sé que el Grup Parlamentari d’Esquerra Unida no pot estar en aquesta proposició no de llei, però m’han dit que n’estan a favor i ara resta que la resta de grups d’avui pugam eixir amb una unanimitat en aquesta petició a la Generalitat valenciana.

Res més.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Ahora para fijar posición, por parte deâ¦ –un momentín– del resto de gruposâ¦ Un momentín, señorías.

Por parte del Grupo Socialista, el ilustrísimo diputado señor Soto.

El senyor Soto Ramírez:

Bon dia.

La veritat és que des de la perplexitat d’un nou diputat, el tipus de funcionament i el procediment de la comissió em pareix.
.
.
absolutament ha hibernat, no?

Jo crec que moltes voltes els temes, efectivament, arriben molt tard quan han perdut la seua vigència o quan han perdut la seua actualitat.
I per tant, jo crec que eixe funcionament paquidèrmic i absolutament encartonat de les comissions no fa un favor a la institució i, sobretot, al tractament dels problemes reals dels valencians.

Jo crec.
.
.
, bé, és una cosa que se m’acudix en este moment perquè em pareix realment.
.
.
inclús en comparació amb altres institucions, una forma de funcionar i un procediment absolutament ralentitzat i asfixiant.

Dit això, a mi m’agradaria dir que, efectivament, Enric Valor jo crec que és una figura indiscutible per a tots.

Jo li preguntava a Mireia, a la representant de Compromís, si tenia alguna informació o notícia en relació a la posició del Grup Popular.
Hem preguntat i pareix que van a votar en contra.

Jo, la veritat, estic molt sorprés, per no dir molt indignat.
Bé, tampoc.
.
.
(Veus) No, jo entenc que de vosté no nasca la iniciativa, no?
, però negar–se i rebutjar una iniciativa una volta que ja s’ha plantejat d’una figura com Enric Valor és molt fort, és molt fort.

És molt fort perquè estem parlant de referents simbòlics i culturals que deuen estar per damunt dels bàndols ideològics, que són reconeguts per les institucions científiques i universitàries d’una forma unànime i que, per tant, no té cap sentit que les Corts Valencianes, que són l’expressió de la representació popular, neguen un reconeiximent a algú que, de manera tan evident, tan clamorosa i tan unànime, és reconegut per totes les institucions.

Per tant, jo.
.
.
el que sí que m’agradaria és demanar que es replantegen eixe posicionament.
(Pausa) Jo vaig.
.
.
deixe’m, administre els meus silencis, m’agrada administrar els meus silencis.
Vosté administre el temps.

Bé, el que volia dir és que vam assistir el 9 d’octubre.
.
.
o al voltant del 9 d’octubre a l’entrega de les altes distincions de La Generalitat.
I la veritat és que dóna un poc de.
.
.
, o siga, s’expressa una situació de mediocritat absoluta i de cutrerío –perdoneu la paraula–.
Perquè quan se reconeix d’una forma tan.
.
.
tan efusiva, no?
, valors com tots els toreros valencians, reconeguent els valors socials i culturals del món del bou, i se li nega al mateix temps el reconeiximent.
.
.
, o se li puga negar a una persona com Enric Valor, és que n’hi ha una anomalia democràtica i cultural a esta comunitat.

Enric Valor deia en els primers anys de govern del Partit Popular en una entrevista, deia: «La nostra literatura, la literatura valenciana, és molt important, és molt important.
» I ja estava governant el Partit Popular, i deia: «Però podem estar tranquils, podeu estar tranquils.
» Doncs, ell no sabia el període de foscor que encara estava per vindre, no?
, i que ens du, per exemple, a este tipus de reacció, absolutament incomprensible, de negar–li la vàlua i el reconeiximent cultural a algú que és reconegut per tothom del món precisament de la cultura i del món acadèmic.

Bé, és, sens dubte, una de les figures més rellevants de la cultura valenciana.
L’Acadèmia Valenciana de la Llengua l’ha reconegut i (inintel·ligible) .
.
.
sospitosa de ser filocomunista l’Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Per tant, jo crec que cal completar eixe procés i que La Generalitat, doncs, també ho reconega.
Jo sé que efectivament això no era una cosa que hauria de nàixer de les propostes del Partit Popular; però una volta que s’han fet, doncs hauria d’estar absolutament incorporat, perquè si no, és que s’està produint una mena d’involució cultural.
Ja tenim moltes involucions en esta comunitat: involucions democràtiques, involucions ètiques.
.
.
Però ja quan se li neguen els valors i el reconeiximent a algú ací, hi ha una involució cultural.

Jo crec que el que hem de fer és adoptar amb normalitat eixe tipus de propostes, perquè si no es convertix en un govern sectari, i un govern sectari és un govern que no és govern de tots els valencians.

Per tant, un no pot marcar la línia roja.
.
.
un no pot marcar la línia roja en funció de la seua adscripció o de la seua afinitat en els postulats culturals d’una determinada persona.
Jo estic en contra probablement de molts postulats culturals de molta gent que té reconeiximent social i cultural.
Per tant, la línia roja està en l’assumpció del que són els valors democràtics.
Si un assolix els valors democràtics d’una forma plena, ahí l’únic que s’ha de plantejar és si té o no rellevància cultural i social.

Enric Valor no ha fet res perquè li neguem eixe reconeiximent.
És un treballador de la cultura.
És un treballador incansable que ha aportat molt a la normalització i estandardització de la llengua i, per tant, tan sols podem reconéixer el treball que ha fet, la seua projecció, la seua rellevància.

Perquè si adoptem criteris de reconeiximent en funció de la identificació d’un grup polític amb les seues conclusions culturals, estem fent censura i sectarisme cultural i polític.
Estem fent censura i sectarisme cultural i polític.

Hem de situar–mos por damunt d’eixes barreres i saber que si té des de l’àmbit que té la capacitat de reconéixer, si té valor acadèmic cultural i social reconegut, encara que no ens agrade des d’una òptica política determinada o personal, hem de ser capaços de tindre l’altura de mira suficient com anteposar el valor cultural per damunt de les nostres fílies i fòbies o identificacions personals o polítiques.

Perquè ell sí que complix i reunix tots els requisits per a tindre–ho, quant al valor, al patrimoni cultural que ha aportat, quant a la seua trajectòria personal irreprotxable i política de defensa; també, de la democràcia, de la recuperació de la identitat d’un poble, d’una llengua.
Per tant, no ha fet res de mal perquè se li negue este reconeiximent.

Per tant, em pareix tan absurd tindre d’estar deu minuts explicant el que és obvi.
Però pareix que ací cal repetir massa voltes el que és obvi per a després trobar–se amb una paret absolutament infranquejable, on el que són els fantasmes ideològics acaben ofegant l’aspiració i la creativitat cultural de referents insubstituïbles com Enric Valor.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Para fijar posición, por parte del Grupo Parlamentario Popular.
.
.
, té la paraula la il·lustríssima diputada Maite Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Bon dia.

Gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc, vull destacar els dos punts que porta a terme la proposició no de llei sobre l’atorgament de l’alta distinció a Enric Valor.

El primer punt diu que instem el Consell de La Generalitat a atorgar esta distinció i el segon, que l’Acadèmia Valenciana de la Llengua es dedique a editar les seues obres completes.

En l’estudi del primer punt no cal destacar la vàlua personal, cultural de la persona a qui es fa referència, d’Enric Valor, perquè crec que tots estem d’acord.

Tots coneixem la seua biografia, sabem el seu esforç en la recuperació de la nostra llengua valenciana, de les nostres lletres; tots sabem l’arrelament i la importància d’este personatge en la nostra cultura, i no ho discutim; de cap de manera anem a desmeréixer una persona que té tot el nostre reconeiximent i aplaudiment en el món cultural.

Ara bé, no per això no volem concretar quines són les competències de cadascuna de les institucions a les quals ens volem referir.
I dic això perquè no és de veres que la Generalitat valenciana haja ignorat Enric Valor, sinó que, en concret, La Generalitat, mitjançant l’Acadèmia Valenciana de la Llengua ha portat un calendari complet, en honor d’este escriptor i important persona de la cultura i les lletres valencianes.
Un calendari d’activitats, de publicacions.
S’ha declarat, com ací s’ha reconegut, escriptor de l’any 2010.
S’ha commemorat l’aniversari de la seua mort i el centenari del seu naixement.

Darrere de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua està la Generalitat valenciana.
I el que no podem fer és invadir i qüestionar les competències que corresponen al president, al Consell i a institucions o corporacions de reconegut prestigi de la Comunitat Valenciana, que són els òrgans que estan legitimats per a nomenar les persones que any darrere d’any han de ser commemorades i atorgar–li l’alta distinció a títol pòstum, com ací es pretén.

Precisament perquè no volem polititzar qüestions que queden fora de l’esfera de competències de les Corts Valencianes, no podem acceptar el que és esta proposta.
I torne a dir, no perquè no reconeguem la vàlua personal, artística, cultural d’Enric Valor, no perquè no se li han fet ja guardons i se li ha commemorat el treball i la història i la perseverança d’Enric Valor dins de la nostra Comunitat Valenciana, i el que suposa per a la nostra llengua, sinó perquè ens neguem rotundament que en un ordre del dia de Les Corts siga l’alta distinció, perquè no ens correspon a nosaltres, perquè hem de respectar les competències; perquè correspon, com he dit, al president i al Consell, i estem invadint, portant estes propostes ací, el que és la competència legítima de les institucions en la qual recau.

I no tan sols això sinó que respecte al segon punt, que casualment han omés la resta de grups polítics o jo no he escoltat, es demana a l’Acadèmia Valenciana de la Llengua que s’editen les seues obres completes.
Al respecte hem de reconéixer i no obviar que hi ha importantíssimes editorials valencians, com és Tàndem, que té editada una col·lecció completa de la seua obra, que s’anomena Obra literària completa d’Enric Valor.
No és l’única, no és l’única editorial valenciana en la nostra comunitat que li ha donat eixa importància que té i que ningú dubta d’Enric Valor, com la mateixa editorial Bullent, té una altra col·lecció amb nombroses publicacions, que s’anomenen Rondalles Valencianes, d’Enric Valor.

Vostés insten en esta proposició no de llei, que no anem a acceptar, que siga la pròpia administració, en este cas l’acadèmia de la llengua, qui edite les obres.
De fer–li cas a vosté estaríem fent una competència, una competència deslleial a les editorials privades valencianes, i no tan sols fer una competència, sinó que estaríem obviant i negant que eixes obres estan a disposició de tots els valencians, de valencianes i no valencians, que estan editades, que estan a l’abast de tots nosaltres i que, sense dubte, la competència de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua de cap manera entrem el nostre Grup Popular, que és editar obres que ja s’editen en la iniciativa privada i que res més lluny de la nostra realitat que volgueren fer–li la competència deslleial a estes editorials que ens consta que sobreviuen d’edicions també en llengua valenciana, és una aposta arriscada, és una aposta que demostra el valor que tenen, i que des d’ací les volem reconéixer i de cap manera fer la competència, que crec que no és el nostre lloc.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para el turno de réplica, tiene la palabra la ilustre diputada señora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

És difícil contestar els arguments que ens han donat per a dir que «no» a aquesta proposició no de llei, és molt difícil.
Perquè, mire, denota una falta de coneixement que a mi me preocupa, me preocupa que tinguem una majoria que puga legislar, encapçalada per persones que tenen molt poc de coneixement sobre els procediments pels quals podem legislar.

Per començar, perquè l’alta distinció efectivament és una competència de La Generalitat, ho diu en la proposició no de llei, és a dir, s’insta, però resulta que l’alta distinció pot eixir a iniciativa d’institucions, d’organismes com les universitats, etcètera, etcètera.
És a dir, se poden elevar propostes de l’alta distinció, per començar, amb la qual cosa no entra en ningun moment en contradicció amb la manera d’executar i d’elegir l’alta distinció.
I és que vosté no deu ni haver–se llegit el reglament i la manera que s’elegix les altes distincions, no deu d’haver–s’ho llegit.

Després, vosté què se pensa que fa el poder executiu?
Que és el govern.
Vosté sap el que és el poder executiu i el poder legislatiu?
Mire, el poder executiu la seua pròpia definició és «executar».
I què executa el poder executiu?
El que el poder legislatiu legisla.
Nosaltres ací fem lleis i les lleis s’executen pel govern.
I nosaltres ací elegim i instem al govern coses que volem que executen.
I com són poder legislatiu, que ja li dic, eixe poder executiu ha d’estar sotmés a les ordres que li donem al poder legislatiu.
I, per tant, açò és una proposta que insta des del poder legislatiu que execute el poder executiu.
I si no ho vol fer el govern valencià perquè després pot elegir fer–ho o no fer–ho, que no ho faça i que ho explique, i que ho explique a aquells que sí que reconeguem la figura d’Enric Valor i volem elevar aquesta petició, perquè se pot fer, dintre de la normativa que regula l’alta distinció.

Aleshores, vaja, dir que és que el problema és que no estem legitimats, vosté què se pensa que estem fent ací?
Com que no estem legitimats!
Si som el poder legislatiu!
Més legitimats que nosaltres no hi ha ningú, senyora Parra.
O vosté ací el que ve és a calfar el «silló» i dir–me ací una sèrie d’argumentacions que són tremendament equivocades i de falta de coneixement absolut per no voler dir clarament que vostés tenen un problema en la figura d’Enric Valor, tenen un problema en la figura d’Enric Valor.
I eixe és el seu problema.
Igual que tenen problemes amb aquells que fomenten la cultura valenciana, tenen problemes.
I els castiguen.
I els castiguen no promocionant–los.
I els castiguen no subvencionant–los.
I els castiguen no oferint, per exemple, les televisions i ràdios públiques valencianes que paguem tots i mos costen molt.
I els censuren.
I això és el que fan.

I com anava a vindre Enric Valor?
Que atrevits!
Que Enric Valor ha de saltar–se esta censura i esta persecució que vostés porten anys fent a la cultura valenciana.
Ai, què atrevidos!
No anava a ser Enric Valor millor, clar que no.
No anava a ser Enric Valor aquell que les paraules seues, en el ple eixe que va tindre vosté en lo de hijas de la política lingüística del PP.
Mire, jo sóc filla de la política lingüística d’Enric Valor.
Jo tinc la flexió verbal en ma casa.
Des del col·legi, que jo he estudiat en línia en valencià, he tingut les obres d’Enric Valor.
I aquesta diputada que parla en valencià i que fomenta la llengua i la cultura pròpia del nostre territori, és filla de la política lingüística d’Enric Valor, no del PP.
La política lingüística del PP és perseguir a aquells que poden i fan possible que hi haja gent que dignifiquem la llengua i la cultura pròpies.
Eixa és la política lingüística del Partit Popular: criminalitzar, no reconéixer, fer apartheid, a aquells que volen gaudir i fomenten la nostra cultura.

Diu vosté, «reunix tots els requisits, però és que, clar, invadim competències».
Quina pena, quina pena que açò estiga passant en esta democràcia i en este poble!
Quina pena!
Esta democràcia i este poble també és gràcies a Enric Valor.
Vostés atempten sistemàticament contra la democràcia i la nostra cultura d’este poble.

Res més i gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para turno de réplica, por parte del Grupo Popular, tiene la palabra la ilustre diputada –un momentín– señora Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc i amb l’al·lusió que ha fet a la meua persona que si venim a calfar el «silló».
Crec que vosté no em coneix, però puc dir–li que en els càrrecs públics que ostente sense dubte no destaque per calfar cap de «silló», perquè crec que sóc una persona que es coneix de seguida, molt activa, molt participativa, i que, sense dubte, crec que on estic intente complir com vosté crec que intenta complir.

Ni calfe el «silló» ni m’agrada a la millor calfar la boca, com fan altres persones que es destaquen per calfar la boca, i això a la millor els porta a la justícia i a multes que estan pendents de vore què passa.
Jo no calfe el «silló», (veus) noâ¦

La senyora presidenta:

Señorías.
Señorías, por favor.

La senyora Parra Almiñana:

â¦que hi ha qui calfa el «silló»â¦

La senyora presidenta:

Señorías.

La senyora Parra Almiñana:

â¦i altres es calfen la boca.

La senyora presidenta:

Señoría.
Un momento, señora Parra.

Señorías, les ruego que guarden el turno de palabra y que sean respetuosos con los turnos.
Puede continuar.

La senyora Parra Almiñana:

En altres ocasions, personalment i com a portaveu del Grup Popular en les Corts Valencianes, ja he desfés la defensa que fa el govern valencià des que governa en esta institució, que ja fa molts anys, de la nostra llengua.
Torne a reiterar que ningú ha fet tant pel valencià com ha fet el govern del Partit Popular des que governa en la Generalitat valenciana.
He de dir que tinc la fortuna de ser mare i vore els llibres dels meus fills i reconec l’altura de mires d’este govern, la defensa i l’entrega en l’ús i el coneixement que es transmet als nostres xiquets en l’escola.

Li ho vaig dir, i li ho torne a dir, que vosté és un exemple, un exemple de quina és l’aposta decidida del govern valencià, del Partit Popular, en la defensa i en l’ensenyament de la nostra llengua.
Eixa oportunitat que vosté ha tingut no l’han tingut altres, i jo m’incloc en eixa.
I eixa oportunitat li l’ha donat el Partit Popular, vullga reconéixer–ho o no.

I, de la mateixa manera, no volem negar la vàlua cultural i lingüística d’Enric Valor, de cap manera.
Però això no vol dir que anem a consentir que s’irroguen facultats ací, a estes Corts i en estes propostes de llei que no tenim, que no correspon, i precisament perquè volem evitar una politització de qüestions culturals, de persones que mereixen el reconeixement, no d’un grup polític, segons el color que siga, sinó de tots, precisament perquè no volem polititzar–les, no volem que en l’ordre del dia vagen temes com este.
Perquè no ens correspon a nosaltres, perquè hem de respectar les institucions i els càrrecs.
I li correspon al president i al Consell, i hem de respectar el president i el Consell, que evidentment sí que té raó quan diu que altres institucions poden demanar o instar al president i al Consell, institucions que sí que diuen que han de ser corporacions, entitats de reconegut prestigi dins la Comunitat Valenciana.
(Veus)

Aleshores, què està dient–se ací?
Que precisament el que és vol és despolititzar i que està fent–se referència no a vosté i al Grup Compromís, està fent–se referència a institucions pròpies de la societat civil: ateneus, societats culturals, i etcètera.
No les Corts Valencianes i els grups polítics, no.

I des d’ahí, defensar la nostra postura.
I des d’ahí, tornar a dir–li que no és una qüestió de fons, sinó una qüestió de formes.
I no podem recolzar el que vosté està demanant, perquè seria invadir i arrogar–nos facultats i competències que no tenim ni volem crear precedents.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Senyories, jo els pregaria que respectaren el torn de paraula.
Tots, des de la discrepància, tenen el seu temps per a poder dir el que vullguen.
Jo els pregaria que la cortesia parlamentària fóra la norma en esta comissió.

Una vegada debatut el punt número 3, anem a procedir a la seua votació.
Vots a favor?
6.
Vots en contra?
8.
Queda desestimat, per tant, el punt número 3.

Proposició no de llei sobre l’elaboració d’una normativa en què s’establisca el dret dels menuts que pateixen algun tipus de malaltia crònica que els impossibilite la presència a l’escola, a rebre una educació equiparable a la resta de l’alumnat, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
601, BOC número 18)

La senyora presidenta:

I passem al punta número 4, que diu: «Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l’elaboració d’una normativa en què s’establesca el dret dels menuts que patesquen algun tipus de malaltia crònica, que els impossibilite la presència a l’escola, a rebre una educació equiparable a la resta de l’alumnat, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.
»

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Mireia Mollà.
Té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

La veritat és que avui portem dos temes importants per part meua, que a mi em semblen que.
.
.
, bé, que són temes que també desemmascaren les intencions i les polítiques de cadascú, quines són les prioritats.
I alguns pensen que les prioritats, doncs, és insultar la meua persona, perquè em sembla un insult dir que jo sóc filla de la política lingüística del Partit Popular, precisament quan jo vaig començar els meus estudis amb un govern socialista, per a donar alguna alegria a los compañeros.
Quan vaig arribar a l’institut vaig tindre d’anar a una línia en castellà, perquè el govern valencià no va oferir possibilitat d’estudis en l’institut en línia en valencià.
I alguns clar que se’ls calenta la boca dient este tipus de barbaritats.
Gràcies als meus professors que són censurats i castigats per vostés, gràcies als meus pares i gràcies a aquells que estimem la llengua, jo sé i parle i dignifique aquesta llengua.
Altres sí que se calenten la boca i li peguen cada patada al diccionari que caldrà revisar.

Però, bé, si anem a la proposició no de llei, la proposició no de llei diu.
.
.
En açò no se guarda respecte, senyor presi.
.
.
?
Com que me calle jo?

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Pedro Hernández Mateo)

El senyor vicepresident:

Le pido, por favor, que continúe con su intervención.

La senyora Mollà Herrera:

En el moment que hi haja silenci.
.
.

El senyor vicepresident:

Nadie le ha interrumpido, como ha hecho usted anteriormente.

La senyora Mollà Herrera:

¿Interrumpido?
No me ha interrumpido nadie.
Vale.

Seguim.
L’exposició de motius diu que actualment en tot el territori valencià tenim molts xiquets i xiquetes que necessiten una resposta normativa per part de les administracions públiques que resolga les necessitats educatives especials, amb l’objectiu d’aconseguir una escola comprensiva i integradora.

La resposta a aquest alumnat amb necessitat educatives especials necessita una normalització i una integració escolar dins la diversitat educativa en tots els nivells, etapes, cicles i graus del sistema no universitari valencià, sobretot aquells alumnes que pateixen malalties cròniques.

Garantir a l’alumnat amb aquestes necessitats especials l’escolarització i un ensenyament equiparable al de la resta d’escolars és una tasca que ha d’afrontar el sistema educatiu valencià, ja que fins ara no hi ha cap normativa que siga àgil i eficient per tal de compaginar la malaltia amb la impartició de classes de manera continuada, fet que impossibilita el desenvolupament d’una trajectòria educativa en condicions.

Els pares i les mares d’aquests xiquets i xiquetes han iniciat una campanya de recollida de signatures que vol aconseguir de les autoritats educatives valencianes que donen eixida a una reglamentació normativa en què s’establesca per dret el dret que els menuts que patesquen algun tipus de malaltia crònica que els impossibilite anar l’escola, puguen rebre una educació equiparable a la de la resta de l’alumnat.

Per això se demana que Les Corts insten, de nou, el Consell a promoure una normativa que articule el dret que els menuts que patesquen algun tipus de malaltia crònica que els impossibilite anar a l’escola, puguen rebre una educació a domicili equiparable a la de la resta de l’alumnat.

Nosaltres creguem que açò, en boca del Grup Parlamentari Compromís, doncs, vostés diran: «No, les coses s’estan fent bé.
.
.
», totes estes qüestions, com si nosaltres no sapiguérem què esta passant.

Però no vaig a argumentar el que jo pense, vaig a llegir–los el que pensen aquells que patixen este drama.

«Estimados amigos, para Cortes Valencianas y el Congreso de los Diputados, me pongo en comunicación con vosotros para rogaros vuestra inestimable colaboración en la labor que estoy realizando en la recogida de firmas, respaldada por Cermi, Plataforma España Inclusión y Cocemfe, para la elaboración de un nuevo decreto ley para los niños crónicos que permanecen en el domicilio familiar y no pueden asistir al centro educativo en períodos largos de recaídas por su enfermedad crónica, ya sea asma, diabetes, leucemia, fibrosis pulmonar, etcétera.

»Con mi hijo Richard, a través de la conselleria, he logrado en el curso 2008–2009, veinte horas semanales de atención escolar domiciliaria, después de ocho años de lucha.
Y quiero un decreto para que mi hijo no sea una excepción, que lo es.

»Pido que se incluya en la actual legislación educativa a los niños enfermos crónicos, con la atención de la realidad que ello supone y con la dignidad que como tales nos merecen.

»Es absurdo que todos los niños, hasta ahora, al principio de cada curso tengan que justificar médicamente que solo les funciona un pulmón, en el caso de Richard, cuando hay un certificado de minusvalía expedido por la Conselleria de Bienestar Social.

»Es absurdo que se les imponga el horario de las clases en casa colisionando contra sus cuidados y contra su salud, prevaleciendo irracionalmente la organización del centro educativo sobre la disposición física de salud del alumno enfermo crónico.

»Es injusto que se le margine de la integración escolar por su condición de enfermo crónico, ya que durante sus períodos de estabilidad, nos vemos obligados a optar entre que asista al centro y se integre con sus compañeros o que se quede en casa y así no pierda la atención domiciliaria, ya que ello supone la espera indefinida del reestablecimiento del servicio por parte del centro educativo y de la conselleria.

»Es injusto que de manera reiterada todos los años repita la misma espiral administrativa, sin que se prevean las operativas que eviten demoras de semanas y meses en tramitar y conceder los recursos, tanto para el centro que lo solicita como para el domicilio del alumno.
Hasta cuatro meses hubo que esperar para encontrar profesor.

»Es una violación de los derechos humanos que las instituciones educativas y sus servicios de inspección no defiendan el derecho al ejercicio de la educación, al permitir que estos absurdos e injusticias ocurran.

»España es un estado descentralizado, tiene transferidas las competencias de educación a las comunidades autónomas.
Sin embargo, los aspectos que están sin transferir y que el estado se reserva como competencias exclusivas, tampoco se ejercen.

»El pasado 15 de marzo de 2010, el Congreso de los Diputados, por unanimidad, instó al gobierno a realizar los desarrollos normativos necesarios para velar por el cumplimiento de las condiciones básicas que garanticen la igualdad de todos los españoles en el ejercicio de sus derechos y deberes en materia de educación.
Es decir, a que se ejerza de manera efectiva las competencias que se reserva la ley orgánica de educación.

»Los padres, madres y amigos de niños españoles con diversidad funcional nos unimos a la exigencia de que los derechos fundamentales, de que los derechos humanos deben ser una realidad en la vida de nuestros hijos, porque de que se respete su derecho a una educación inclusiva digna y en igualdad de oportunidades con sus compañeros, depende el resto de sus vidas.
»

Açò és el que està passant.
Miren, jo, afortunadament, no tinc al meu càrrec ninguna personal amb malaltia crònica, afortunadament.
Jo no sé si alguns de vostés, jo no me vaig a pronunciar respecte, en té.
Deu ser un drama, deu ser un drama que, lògicament, ni tan sols garantint este dret a l’escolarització en el domicili, va a poder pal·liar–se.
Supose que és un drama que llasta les vides de tots aquells que envolten el malalt crònic, que lògicament llasta també la vida d’aquest malalt crònic, però en les nostres mans està, i en les nostres competències, està poder posar un granet d’arena davant aquesta tragèdia.

Jo no puc entendre que avui, posant el cas de les persones que estan patint directament –que no és en boca meua, sinó en aquells que lluiten i que se dediquen a insistir, a reclamar, a anys d’espera, a anar pels tràmits administratius que vostés els posen i que dia rere dia són entrebancs, però no decauen en la seus insistència; que ixen al carrer a demanar signatures perquè clarament s’està cometent una injustícia, i la posen, la posen en boca d’ells, i mos insten, i mos envien cartes, cartes que hauran rebut tots vostés–, que avui no vullgam donar–los suport.

Per a mi seria dramàtic que avui vullgam fer invisible el que és més que visible, i és que hi ha persones, i sobretot xiquets, al País Valencià que estan sent discriminats i estan sent invisibilitzats per la manca de voluntat política d’un govern que s’està ocupant d’altres coses que no són importants, en compte d’ajudar que les condicions de vida i d’educació d’estos xiquets estiga plenament garantida.

Eixa és l’única demanda que jo avui vullc fer en esta petició, és a dir, que per fi se pose en visibilitat la dramàtica situació d’aquells que, ja dic, per desgràcia, tenen de llastar la seua vida per esta malaltia i que veuen que nosaltres estem posant–los impossibilitats a tindre una qualitat de vida més digna que la de per si ja no tenen.

Res més i gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora diputada.

Para fijar posición, por parte del Grupo Socialista, tiene la palabra la señora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidenta.

Como no podía ser de otra forma, el Grupo Socialista va a apoyar la proposición presentada por el Grupo Compromís.

La atención educativa ya se trató el otro día en otro de los puntos.
En este caso, es la atención educativa a domicilio para alumnos que padecen enfermedades crónicas que les imposibilita ir al colegio.
Es un tema que ya se recoge y se regula dentro de los programas de educación compensatoria.

Hago este hincapié porque, aunque se recoja y se regule, no es la regulación que en estos momentos se está pidiendo en esta proposición no de ley.
Esta proposición no de ley va más allá, y por eso nosotros queremos sumarnos a ella para poder dar mayores garantías a estos alumnos, tanto para los alumnos hospitalizados como para este tipo de alumnos, de régimen de hospitalización domiciliaria o imposibilidad de poder acudir al centro educativo.

Esta regulación, en un principio, la que ya existe, parece enfocada solo a alumnos de primaria, aunque en algunos casos ya se está aplicando a alumnos de secundaria, y el funcionamiento de los programas de ayuda a domicilio que se hace solo en centros públicos, ya que los concertados presentan problemas por el tipo de plantillas docentes, porque no son dependientes administrativamente de la administración pública y, como tal, no pueden impartir este servicio de atención educativa en domicilio.
Esto no debería ocurrir, puesto que son igualmente centros sostenidos con fondos públicos.

De todas formas, nosotros consideramos que necesitamos de una mayor regulación que permita la implantación ante cualquier necesidad educativa de alumnos con enfermedades crónicos, para que estos puedan continuar con su formación en el domicilio.

Además de una mayor regulación, se necesita que donde se ofrece este servicio sea con las máximas garantías, tanto para el aprendizaje del alumno como para la enfermedad que estos padecen y la compatibilidad con los tratamientos médicos que están llevando.

Para ello, lo que se requiere y se exige es una máxima coordinación entre el profesor que da la clase en casa, que causalmente no es el mismo profesor que lo evalúa, porque el profesor evaluador es el profesor del centro donde el alumno está matriculado.
.
.

Consideramos que se han de unificar criterios, consideramos que se han de tener modelos de programación adecuados a cada una de las circunstancias individuales de cada alumno y, sobre todo, lo que pedimos es que la conselleria no escatime recursos para este tipo de programas.
¿Por qué?
Porque como ya se ha dicho, estos alumnos lo que necesitan es una educación inclusiva en el sistema, una educación digna y que posibilite la calidad de vida que puedan tener tanto en el domicilio como en el centro, indistintamente en cada momento donde se encuentren.

Se necesita, por lo tanto, de una regulación normativa en beneficio de los alumnos, de las familias y de los centros que acogen a este tipo de servicios.

Gracias.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez)

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la fijación de posición por parte del grupo parlamentario Popular tiene la palabra la ilustrísima diputada señora Maite Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Gracias, señora presidenta.

De nuevo en esta proposición que se presenta por el Grupo Compromís tenemos que decir que desde luego no es algo nuevo, no es algo que se pida legislar en la actualidad sino que ya está legislado no sólo en esta comunidad sino que me consta que en cualquier comunidad de nuestra nación se prevé este tipo de situaciones.
Y lo digo porque, tanto desde la Conselleria de Cultura y Educación como desde la Conselleria de Sanidad, se ponen instrumentos para salvaguardar lo que son los derechos de las personas en edad escolar de primaria y también de secundaria que necesitan un refuerzo en sus estudios y que necesitan una atención especial y particular dada su problemática.

En este sentido, cabe recordar que desde la Conselleria de Cultura y Educación, en la orden de 4 de julio de 2001, regula lo que es la atención del alumnado con necesidades de compensación educativa, en sus apartados segundo, trece, catorce y quince.
También dirigidas a la población que está hospitalizada y que no sólo comprende este ámbito sino también el convaleciente en su propio domicilio.
Si aparte de esa orden se suma una del año 2006, que determina los criterios y los procedimientos para recibir esa atención hospitalaria y domiciliaria, tendremos que decir que realmente lo que se propone está regulado.

Ahora bien, aquí se nos dice que se quiere ir más allá.
Pues, bueno, la amplitud de esta legislación en la que refleja las unidades pedagógicas hospitalarias y cuál es la atención educativa domiciliaria de forma continua o intermitente, según la requiera el niño o paciente que inste y solicite a la administración a este tipo de educación complementaria y especial, pues tendríamos que decir que reconocer la propuesta de Compromís seria reconocer un vacío legal y de actuación por parte de La Generalitat que nada más lejos de la realidad.

No sólo, como he dicho, lo que es la Conselleria de Cultura y Educación sino también desde Sanidad se prevé este tipo de supuestos.
Baste nombrar la Ley 8/2008, que dice que para los menores escolarizados con problemas médicos crónicos, que son a los que se hacen referencia, y que necesitan atención sanitaria, puedan seguir su proceso escolar con la mayor normalidad posible cada centro se adscribirá al centro de salud más próximo desde donde se facilitará, de acuerdo con la valoración de las necesidades, la atención sanitaria que específicamente sea necesaria.

Otra orden que se suma a la ley anteriormente descrita de la Conselleria de Sanidad prevé la adscripción de los centros educativos de la enseñanza obligatoria a los centros de salud más próximos para que estos presten apoyo y asistencia a los niños escolarizados que padecen enfermedades crónicas.
El centro de salud es el que tiene que proporcionar al centro educativo la atención sanitaria específica que precise dentro del horario escolar.

Por lo tanto, con la legislación que acabo de reseñar se destaca y se pone en valor cuáles son los instrumentos, cuáles son las medidas por las que La Generalitat presta atención a estos tipos de alumnos que, desde luego, en sus dos vertientes, tanto en su vertiente cuando están hospitalizados, tanto cuando de forma reiterante e intermitente están en su casa, no están desamparados sino que se pone en marcha todo un protocolo de actuación que les garantiza la enseñanza en dignas condiciones.

Ahora bien, desde luego sí que deberíamos de sumarnos todos para si los plazos se alargan en el tiempo ver la posibilidad de reducirlos.
Nos parece muy razonable y de sentido común que se haga un esfuerzo en lo que son los trámites burocráticos para agilizar lo que son los cuestionarios y lo que es la puesta en marcha de este engranaje que existe y que está en la práctica actuando, pues evidentemente creo que con el uso, incluso las nuevas tecnologías, a disposición de estos casos que no por aislados no tienen que tener la importancia y la prestación de atención que merece desde las administraciones, pues, desde luego, todo es mejorable.
Y de ahí también la voluntad de nuestro grupo de que poco a poco se reduzcan los tiempos y, por qué no, se inste al uso de las nuevas tecnologías para acercar lo que es los alumnos bien en hospitales, bien en sus casas, a las clases directas de su colegio.
Porque, evidentemente, año tras año, semana tras semana, la tecnología avanza a pasos agigantados y sin ninguna duda utilizar esos nuevos recursos que nos prestan estas tecnologías evita muchos problemas y soluciona muchas deficiencias actuales y que poco a poco, sin ninguna duda, se van a mejorar.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para el turno de réplica, té la paraula la senyora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

És evident que vostés avui vénen que no i vénen amb errors de forma que és que el que passa són interpretacions errònies que vostés fan de les proposicions no de llei.
Miren, en la proposició no de llei no diu que no existisca legislació, ¿que no ho entenen?
Llegisquen la literalitat i pensen, facen funcionar el cap de tant en tant, o no argumenten açò i diguen la veritat i és que no volen fer–ho.
Però, ara, com és esta l’argumentació, jo el que els dic és que facen funcionar el cap.
És a dir, diu que no hi ha cap normativa que siga àgil i eficient i diu que hi haja una reglamentació normativa que s’establisca per decret.

Miren, existeixen les lleis i hi ha lleis que necessiten reglamentació i normatives d’aplicació.
Anem a vore si ho entenem.
Vosté pot dir per llei que «todos los españoles tenemos derecho a una vivienda», però després vosté ha d’executar i pot executar fent plans de vivenda, pot executar donant ajudes, pot fer moltes coses perquè el dret que està reconegut siga real.
En este cas és el mateix.
El dret a que tots els espanyols puguem gaudir d’una educació sense discriminacions pa, pa, pa, pa.
.
.
està reconegut.
I després falta la pràctica.
I la pràctica demana una reglamentació d’eixe dret, que diu que tenim el dret, però no està reglamentat.
Havent–nos aclarit ja, ¿vostés van a votar a favor?
Perquè vosté diu «no, si es que.
.
.
si los plazos se alargan en el tiempo, pues, venga, vamos a hacer un esfuerzo, todo es mejorable».
Però si és que esta proposta el que diu és açò, que hi haja una normativa que reglamente, és a dir, que en el termini.
.
.
, que tu digues «quan sol·licites tindràs un termini màxim de tal per tal que l’administració te reconega este dret, tindràs assegurat un professor de no sé quants o una assistènciaâ¦» Això és el que demana, que ells puguen agafar un document, aquestes famílies de malalts crònics puguen agafar un document que no diga que tenen eixe dret sinó que diga que si en dos mesos no li han donat el reconeixement, tenint ja el certificat de la malaltia crònica i tal, que algú se faça càrrec, que algú se faça càrrec.
Si vostés mateixos estan dient–ho, que l’administració està per açò.

Però, home!
, els ciutadans han de tindre garanties respecte de l’administració, no?
dic jo, hauran de saber a qui exigir si no s’està complint el dret i el que volen és els terminis, quin són els recursos, recursos que falten.
Li he posat el cas d’una persona, d’una família que any rere any ha d’estar demanant una altra vegada, que quan resulta que el xiquet se posa bo i decidix integrar–se en l’escola li decau la petició i ha d’estar uns altres quatre mesos, si el xiquet se torna a posar malalt, a demanar una altra vegada l’assistència en casa d’educació.

I jo li estic dient, jo no tinc el drama este.
Però jo que li dic a esta senyora?
I vosté que li diu?
Esta carta mos l’ha enviat a tots.
Què li diu, que és mentida el que diu, és mentida?
És mentida que quan un xiquet se posa bo i torna al col·legi decau la seua petició i ja no té dret a eixe professor i ha de tornar a demanar–lo i passen quatre mesos, ¿és mentida que això passa?
És mentida que nosaltres no puguem fer res?
No és mentida, si vosté m’està donant la raó, m’està dient «bueno, si, es verdad, si los plazos están vamos a hacer un esfuerzo».
No es «cuestión de esfuerzos», miren, hi ha coses que no es «cuestión de esfuerzos», no són qüestió d’esforç; és qüestió de voler, de voler, de voler fer una normativa –clar que està legislat– una normativa que articule i els recursos necessaris que no hagen d’estar els recursos minvats, perquè vostés vulguen fer altres coses sinó que estos estiguen garantits.
És el que demana esta proposta.
Quin problema tenen vostés a entendre la literalitat?
No és un problema de literalitat, a la millor per a vostés sí, però no és un problema de literalitat.
Jo sé que vostés no volen fer–ho i eixe és el problema, que no volen fer–ho, perquè aquesta proposició no té dubtes.

Normativa que regule això, garanties, garanties per a les famílies, ja estan farts, ja estan farts d’haver d’estar sotmetent–se a este cicle viciós quan estan els seus xiquets patint esta malaltia, que ja és prou amb açò, que haver d’entrar en este cicle administratiu i d’impediments que vostés estan posant–li i que li ho estan dient.
Les persones que reconeixen que fins i tot en 2008–2009 li van donar el professor, ho estant dient, no estant insultant, no estant dient–li altra cosa més que ho regulen, volen garanties, no volen «vamos a hacer un esfuerzo».
Per a açò no val un govern, per a fer esforços no val un govern, o se vol o no se vol.

Res més.

La senyora presidenta:

Para el turno de réplica, por parte del Grupo Popular, tiene la palabra la ilustrísima diputada señora Maite Parra.
Señora Parra, tiene la palabra.

La senyora Parra Almiñana:

Muchas gracias, señora presidenta.

Es que se vuelve a reconocer por parte del grupo proponente que lo que se está solicitando ya está, porque efectivamente yo he hecho alusión a dos consellerias.
La Conselleria de Educación y Cultura y la Conselleria de Sanidad.
La Conselleria de Cultura y Educación de la Generalitat valenciana y la de Sanidad, dos consellerias diferentes, ¿vale?
(Remors)

La senyora presidenta:

Señoríasâ¦

La senyora Parra Almiñana:

Y digo esto porque en 2001 quien puso la orden fue la Conselleria de Cultura y Educación, que era una, ¿de acuerdo?
Y como me estoy refiriendo a la conselleria que legisló, me refiero a que fue una, por si no saben la historia de estas consellerias.
Dicho lo cual, también mis conocimientos en derecho me dicen que he hecho referencia a leyes y he hecho referencia a órdenes y las órdenes tengo que decir que son precisamente las que regulan y bajan al detalle las leyes.
Es la reglamentación que usted está solicitando, se ha realizado de las leyes, se ha hecho a menor escala y de forma pormenorizada y detallada a través de las órdenes.
Y le he leído, que yo sepa, dos órdenes.
¿De acuerdo?

Por lo tanto, ¿qué está usted pidiendo?
Esta pidiendo que se legisle por ley.
Ya lo tenemos.
Por orden, que lo que hace es concretar los puntos de esa ley, está pidiendo lo mismo, lo que ya existe.
Por eso no le podemos dar la razón.

¿Usted cree que nosotros no estamos de acuerdo en que reciban atención bien domiciliaria, bien en el hospital, los niños de primaria o secundaria, los jóvenes que están en edad escolar y que por circunstancias, que nos duele a todos, se ven obligados, imposibilitados, mejor dicho, de ir a sus clases?
Evidentemente que no.
Pero, por eso mismo, se ha puesto el instrumento legal –el instrumento legal– para dar respuesta a esas situaciones que, realmente, no nos gustan a nadie.

Pero ustedes están desconociendoâ¦, o pretenden desconocer, obviar y negar que esas situaciones –que no son únicas en la Comunidad Valenciana; que, desgraciadamente, pasa en todo el territorio nacional– están ya reguladas y que están ya puestas en marcha.

Ahora bien, usted habla de plazos de cuatro meses.
Pues, le tengo que decir que no todos tardan cuatro meses; que existen familias que tienen su atención y reciben su respuesta, y no tardan cuatro meses.
¿O ustedes se creen que cuando estás personas van al hospital o van a sus centros educativos no se movilizan y que a todo el mundo le da igual?
Efectivamente, no da igual.
¿QuE hay unos plazos que hay que cumplir?
Pues sí, que sí; ¿que nos gustaría a todos?
, no en esto, en cualquier asunto.
¿Nos gustaría siempre que fueran más rápidos?
, pues, efectivamente.
Pero es que las personas de las cuales dependen, también.

Usted habla de plazos, como si fueran estándares; cuatro meses.
Oiga, pues, en algún caso puntual puede que usted lleve razón, pero en la mayoría no lleva la razón.
No se tarda cuatro meses en poner en marcha este engranaje.
No es así.

Y nosotros no podemos aceptar su propuesta porque es negar –negar– que está articulado por ley, que está reglamentado, de forma pormenorizada, por órdenes –que es lo que usted está diciendo.

Y darle la razón a usted es decir que en la Comunidad Valenciana –cuando desde 2001 ya se están regulando estos temas– pues que no existe nada y que existe un vacío y que están totalmente desprotegidos.

Pues ni están desprotegidosâ¦ Tienen un instrumento que es eficaz que, obviamente, se tiene que cumplimentar con datos administrativos que están ahí.
Pero que ni mucho menos impide el acceso a una educación pública, gratuita, bien en los hospitales, bien en su domicilio.
Y negarlo es ponerse una venda en los ojos y no reconocer la realidad y la verdad.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Una vez debatido el punt número 4, procedim a la votació.
Vots –per favor– a favor?
; 6.
Vots en contra?
; 8.
Queda desestimat, per tant, el punt número 4.

Proposició no de llei sobre la reducció a un 4% de l’IVA per als productes i serveis relacionats amb la cultura, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
674, BOC número 18)

La senyora presidenta:

I passem, seguint l’ordre del dia, al punt número 5, que diu: «Presa en consideració de Proposició no de llei de la reducció a un 4% de l’IVA per als productes i serveis relacionats amb la cultura, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.
»

Este punt té una esmena, que ha presentat el grup parlamentari.
Però, de moment, per a la defensa d’esta proposició, té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Vaig a fer una breu exposició, perquè, precisament, crec que en el punt d’acord està la voluntat.

Indubtablement, estem en un moment d’especials.
.
.
, que hem de tindre una especial sensibilitat amb el que és el producte artístic.
Sobretot, perquè dins del que és la crisi, la tendència és a eliminar, primer que res, precisament, el consum d’allò que se considera, moltes vegades, superflu, i que no ho és, que no ho és.

I, per tant, ahí el que demanem és que se faça una reducció.
Una reducció de l’IVA al 4%, com a un producte –diguem– de necessitat –d’alguna manera–; i que no se cotitze com un producte de luxe el que és la cultura.

Com deia, en este moment, el consum dels productes culturals té una importància especial sobretot perquè repercutix també en la creació de llocs de treball.
El sector de la cultura és un sector que, en este moment, està patint la crisi –la crisi, els productes culturals– més que qualsevol altre.

Esta mesura no va a donar solució.
Indubtablement, la mesura no dóna solució.
Però, simplement, sí que pot ajudar, realment, a la consideració.
.
.
, al consum de productes artístics, però també.
.
.
, i l’elaboració, per tant, als beneficis que s’obtinguen.

Crec que, en este moment, és important la consideració específica –com deia– dels productes culturals.

En la resta, crec que he dit que seria molt breu.
I, per tant, demane, simplement, el vot.

En raó a l’esmena que el Partit Popular m’ha fet arribar i que presentarà, ja avance que no hi havia cap problema; que l’acceptem perquè no contradiu, sinó, a més a més, introduïx un element nou –que nosaltres també.
.
.
, la coalició Compromís portava en el seu programa–, que és potenciar el que és la contribució de la societat civil –per dir–ho d’alguna manera–, també en l’evolució del que és el producte artístic.

Per tant, impulsar la llei de mecenatge està dins també dels nostres objectius.
I, per tant, no tenim cap problema a que se sume eixe punt al mateix punt que tenim, que és la reducció de l’IVA al 4%, per a una consideració com a un producte bàsic el que és el consum del que és la indústria cultural, del producte de la indústria cultural valenciana.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Ara, per a la defensa de l’esmena, per part del Grup Popular, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Catalá.
Té la paraula.

La senyora Catalá Verdet:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, en primer lloc, vull donar les gràcies al senyor Pañella per la seua predisposició al consens en este punt, que considerem molt important.

Nosaltres hem presentat, efectivament, una esmena que introduïx un element que, efectivament, compartim els dos grups, que és la llei de mecenatge.
Precisament, instem el govern de la nació –açò és el que posa la nostra esmena– a promoure una llei de mecenatge per a incrementar la inversió de la iniciativa privada en cultura.

Sabem que esta llei de mecenatge és una proposta que va nàixer en la passada legislatura, des de la Conselleria de Cultura i Esports.
També som conscients que el Consell del Patrimoni Històric, que està integrat per totes les conselleries i la responsable de cultura del govern, ja ha presentat un pla nacional de patrimoni cultural i immaterial.
I que n’hi han, entre altres mesures, unes exempcions fiscals per les activitats de mecenatge.

No obstant, nosaltres apostem per una estabilitat en la legislació, en matèria de cultura, i per poder comptar amb un marc regulatori senzill, eficient i estable, no?

Pensem, com ha dit el senyor Pañella –compartim perfectament la sensibilitat del Grup Compromís–, que la indústria cultural ha de ser considerada com a sector clau en la creació de riquesa, qualitat de vida present i, també, la capitalització futura, perquè pot ser una peça fonamental –i ho és– per a l’eixida de la crisi econòmica.

I creguem, realment, que la preparació de la llei de mecenatge, que és una llei que, després de la seua aprovació, facilitarà extraordinàriament l’entrada del sector privat en el manteniment de la indústria cultural.
Creguem que esta llei de mecenatge pot supondre una injecció de progrés i una major llibertat per a la indústria i per als agents culturals.
Per tant, és la novetat que introduïm.

Respecte al segon punt, mantenim l’esperit de la proposició.
Nosaltres, en la nostra esmena, concretem impulsar en el marc de la Unió Europea una reducció de l’IVA per als productes culturals.
No tenim cap problema en concretar–la en el 4% de què parlava el senyor Pañella.

I, simplement, hem fet una matisació, perquè pensem –bé, i ho coneguem perfectament els dos grups– que la decisió final sobre la reducció de l’IVA correspon, efectivament, a una directiva comunitària.
No ho pot fer el govern directament.
Per tant, nosaltres instem el govern a que trasllade eixa petició –no que s’impose, sinó que se trasllade eixa petició– en el marc de la Unió Europea, per a poder impulsar esta reducció que és tan important, no?

Per tant, bé, nosaltres, des del Grup Popular, presentem esta esmena.
Sabem que va a ser.
.
.
, bé, ja ho ha dit el senyor Pañella, que va a ser recolzada.
I esperem que la resta dels grups parlamentaris recolzen esta iniciativa que considerem prou important.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señorías.

¿Quieren fijar posición, el Partido Socialista?
¿Sí?

Té la paraula, senyor Soto.

El senyor Soto Ramírez:

Sí, la verdad es que parece que es un tema sencillo y lineal.
Y puede serlo.
Pero también tiene sus aristas, ¿no?
Ahí, los economistas de la cultura tienenâ¦, digamos, hay diversas teorías e hipótesis en relación con lo que es la tributación de los bienes culturales.

Hay que saber qué es cultura y qué son productos culturales.
Habría que definirlo primero.
Después, saber a quién beneficia y de qué tipo de producto estamos hablando también.
Porque es verdad que, en términos globales, una reducción de nivel de tributación puede suponer un incremento de la demanda.
Pero también es verdad que hay productos culturales que están muy situados en determinados niveles de renta y que, por tanto, un incremento de los niveles de renta hace que los productos culturales, en determinados sectores sociales, crezca más que proporcionalmente.
Con lo cual, no estamos yendo hacia un principio de redistribución progresivo, sino, en muchos casos, probablemente, regresivo.

A mí me gusta poner el ejemplo de donde estaba, el Palau de la Música, por ejemplo, que tiene un altísimo grado de abonados, muy importante; donde, probablemente, la política de bajar precios de los abonos no sea –digamos– defendible desde un punto de vista del incremento y de la participación del acceso a la cultura.
Porque lo que estamos es primando que determinadas rentas, que acceden a esos niveles de bienes culturales, tengan subvenciones.
Y, por tanto, las rentas bajas estén pagando y transfiriendo rentas a las rentas más altas, a través de ese tipo de medidas.

Por eso, yo creo que es mucho más importante, en muchos casos, el hacer ayudas directas a sectores culturales determinados –que, normalmente, son de rentas bajas– y de promoción y, por tanto, de incentivación de consumo cultural más que, de una manera lineal, hacer determinadas políticas fiscales.

Y, por eso, bueno, yoâ¦, vamos a apoyar esta enmienda.
Pero sabiendo que ese tema es un tema que no es pacífico, en términos de teorías y de hipótesis, porque lo que queremos es una mayor accesibilidad a los bienes culturales, una democratización de la cultura.
Y, por tanto, si lo que hacemos es reducir, de manera generalizada, el IVA en todos los productos culturales, en algunos casos, donde sí que esta distribuido, de una manera más o menos equitativa, por niveles de renta, el consumo cultural, sí que tendrá efectos favorables.
Pero donde se concentran determinados productos culturales, que tienen un consumo mucho más elevado en los niveles altos de renta, lo que va a hacer es incrementar, en ese sector social, el consumo cultural, mientras que va a expulsar o no va a incentivar el consumo en los sectores más bajos.

Incluso, hay algunos teóricos que dicen que, probablemente, ese dinero que vamos a dejar de recaudar por el IVA sería mucho más interesente, más que reducir el IVA, darlo, directamente, en términos de promoción, de regalo de entradas para ir a conciertos, a óperas, a teatro, etcétera, a sectores de rentas bajas, como políticas de promoción e incentivo cultural, que tiene, digamos, un criterio mucho más equitativo y redistributivo, ¿no?

Bien, dicho eso, sabiendo que esto no es blanco o negro, sino que tiene sus grises, nosotros vamos a apoyarlo.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

¿Quiere turnoâ¦?
Un momentín, señor Pañella.
Un momentín y le doyâ¦

Tiene la palabra, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Sí, volia agrair als dos grups el recolzament que donen a la proposició no de llei que hem presentat.

Simplement, fer una matisació.
Per a mi sí que és important el que és la qualificació de productes; si és un producte que passa a ser de luxe, en un nivell.
.
.
(inintel·ligible); o considerem la cultura com un producte de necessitat, per dir–ho d’alguna manera, per al consum majoritari de tota la població.

Indubtablement, el que vosté deia, senyor Soto, té raó.
Però, clar, el conservar els preus alts no implica que puga arribar.
Efectivament, si els ingressos estos se dediquen després.
.
.
, els ingressos que suposa açò se dediquen després a la promoció directa, sí.
Però no se fa.
(El senyor Soto diu: «Ya, ya.
») Eixa és la realitat, no?
, és la realitat.
Per tant, actuem en una via de baixar, de.
.
.

Primer, és important la qualificació del producte.
És a dir, tot el producte cultural –se pot definir millor després, perquè açò és una declaració d’intencions, no és una altra cosa; per tant.
.
.
–.
.
.
Però el producte cultural, en principi, no és un producte de luxe.
Eixa és una qüestió, primera, important.

I, la segona que.
.
.
, en la qual estic d’acord, lògicament, l’equilibri o el desequilibri en les aportacions que ha de fer, per les persones que social i econòmicament estan més.
.
.
, se tracte a través del que són els seus impostos directes; molt millor que no en els que graven el consum, siga del teatre o siga de qualsevol altra, no?

Per tant, en eixa via, és en eixa via que considere que el pas és positiu.
Indubtablement, està poc definit, és simplement una declaració de –però, no pretenia tampoc–.
.
.
, és una declaració d’intencions.
És a dir, escolte’m, estem d’acord en sol·licitar este pas?
Sí.
Com vosté, la senyora Catalá, deia també, instem el govern.
.
.
; però, clar, no especifiquem més, a què?
, a que faça el que haja de fer, tot el procés que s’haja de fer, inclús davant la Unió Europea, en tots els mecanismes que s’hagen de tocar, per a poder fer la reducció.
Vull dir, que no.
.
.

Açò és una declaració d’intencions.
Demanem que se tinga en compte.
I a vore si som capaços d’entre tots complir l’objectiu de rebaixar l’IVA al que són els productes culturals.
Eixa és la finalitat.

I, com he dit, doncs, reitere: gràcies als dos.
És la meua primera intervenció, no sé si s’ha dit, però no volia deixar de passar que estem en la comissió de cultura que avui la UNESCO ha declarat Patrimoni Immaterial de la Humanitat les festes de la Mare de Déu de la Salut d’Algemesí i, per tant, crec que en la comissió de cultura, fer una referència a la felicitació a la població i la felicitació a tots els valencians.
.
.
Ho tenia previst la presidenta?
Molt bé.
Doncs si ho tenia previst, jo m’he avançat.
Disculpe per haver–me avançat, però crec que el tema era important perquè ixquera en la comissió de cultura.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies senyories.

Una vegada que s’ha debatut el punt número 5, anem a votar l’esmena presentada pel Grup Popular.
Vots a favor?
Per majoria, 14, unanimitat.
(Veus) 14, val?

Proposició no de llei sobre el finançament de la construcció d’una casa de la música a Rótova, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
676, BOC número 18)

La senyora presidenta:

Continuem, senyories, en el punt número 6: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el finançament de la construcció d’una casa de la música a Rótova, que presenta el Grup Parlamentari Compromís.
Este punt també té una esmena .
.
.
a vore.
.
.
el Grup Popular, me demana la paraula el senyor Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Sí, por una cuestión de orden.

Señora presidenta, el Grupo Popular había presentado una enmienda a esta propuesta, pero en este momento la retira, como explicaré después en la intervención.
Por tanto, queda retirada la enmienda y que siga el proceso normal de cualquiera.

La senyora presidenta:

Així doncs, continuem.
I per a la defensa aleshores de la proposició no de llei té la paraula l’il·lustríssim diputat.
.
.
un momentet.
.
.
senyor Pañella.
Té la paraula, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

A què respon?
Doncs, respon a una necessitat que s’ha fet patent i que s’ha presentat per part de la gent de la població de Rótova.
La situació és, com podíem dir–ne, i m’avance ja, això se dóna esta circumstància en més pobles.
Indubtablement, és que és així.
I en algun moment hem de donar prioritats.
En este moment, per què?
Doncs, per la decisió que s’ha tingut de referir–se i perquè, com a mínim, és una fórmula per la qual deixem patents les necessitats culturals i, en este cas, les necessitats específicament del que són les bandes de música que tenen en cada una de les poblacions.

Accepte ja d’entrada qualsevol discussió que se vulga plantejar i per què Rótova i no un altre lloc.
Per tant, l’únic que podem dir és que.
.
.
perquè hi ha hagut contacte, perquè s’ha verificat la necessitat.
I entenent que algú em puga dir, objectar o que he afirmat jo, seguim endavant, perquè simplement és representatiu de la situació que se viu al País Valencià al respecte.

La importància del que és la música al País Valencià està fora de tot dubte.
De fet estem en un procés també de la declaració de BIC del que és l’activitat de les societats musicals.
Totes les bandes són les societats culturals més antigues que tenim en el nostre país, són les primeres, vull dir, anteriors inclús a que se regulara el concepte del que és una societat musical.
Naixia per impuls des de la mateixa població.
La importància que té la cultura musical al nostre país està al llarg i ample de tot el món.
I, en este cas, Rótova és una ciutat de tantes que no tenen el lloc necessari per a dur estos termes, la petició ve d’estos termes musicals, però que lògicament (inintel·ligible) .
.
.
el centre seria polivalent.
Teatre.
Hem parlat abans també del que és el producte cultural en general.
Doncs, teatres, conferències, indubtablement els concerts i assajos de les bandes de música.

El motiu: primer, com dia, és que ni tan sols la banda de música té un lloc adient per a poder assajar, amb la qual cosa donaríem una eixida a tot l’aspecte cultural, per a poder–se fer les activitats culturals de tota la població.
I, com dia, la societat musical de Rótova són 50 músics, més de cent socis, cosa pròpia en tot el nostre país, sense tindre un lloc per a poder fer.
També és veritat que estem en situació d’esmenar els pressupostos, però com açò ja estava presentat prèviament, se discutix avui també, o proposem la seua discussió i la seua valoració ací a la comissió, al marge que en els pressupostos se puguen posar partides específiques per a poder portar a terme el que se propose.
Que és que s’inste el Consell al finançament de la construcció d’una casa de la música, com he dit, una casa polivalent, habilitada per a totes estes activitats de les quals hem parlat, simplement, i que el Consell, una vegada aprovat, reta compte del compliment de la resolució.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per a fixar posició per part del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula l’il·lustríssim senyor diputat senyor Soto.

El senyor Soto Ramírez:

Sí, no, nosaltres estem d’acord, efectivament, en tot el que siga recolzar el que són les infraestructures culturals.
Ens pareix que és fonamental des d’un punt de vista de fer palés i de garantir el principi d’igualtat d’oportunitats tindre infraestructures culturals on es puga canalitzar el que és la creativitat i el que són les aspiracions i inquietuds culturals de la ciutadania.
No és alguna cosa que puga nàixer o créixer sense cap tipus d’arrelament, sinó que necessita una xarxa d’infraestructures, però també de mitjans personals, animadors culturals, etc.
I, en eixe sentit, jo crec que és fonamental les estructures bàsiques, i la música, com hem dit i com hem debatut tantes voltes, és una senya d’identitat bàsica del nostre país.

Jo, el que sí efectivament pense és que podíem ahí afegir–ne molt més.
Jo crec que això servix com a un element referencial, i també, a més, està bé que siga una casa de la música.
Un poc com a paradoxal i com a element, diguem, clarament representatiu del que són les prioritats polítiques d’este govern, que és molt ambivalent i que es dedica a fer coses molt estranyes des d’un punt de vista cultural.
Radicar les bandes de música en una conselleria absolutament aliena a eixes disciplines, com és Governació.
L’educació musical reglada ha d’estar en una altra conselleria, i patix uns retalls brutals, que obliguen quasi ja.
.
.
doncs estan a la vora del tancament diversos centres de música autoritzats i conservatoris municipals.
I, per tant, és un bon moment per a recordar quines són les prioritats polítiques d’un govern, en el qual el pressupost de la cultura i el pressupost d’infraestructures culturals cau en picat, amb retallades brutals i que, per tant, jo crec que està molt bé plantejar–ho ací com un element, i per a recordar que efectivament per ahí hem de caminar, en el sentit de democratitzar i fer accessible la cultura a tots els ciutadans, amb independència del nivell de renda.
I que, per tant, la música és una forma d’expressió artística, cultural, musical i social fonamental, sense la qual és impossible entendre el que és la nostra configuració cultural com a poble.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per a fixar posició per part del Grup Parlamentari Popular, té la paraula el senyor Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Pañella, lamento no haberle podido avisar antes de que íbamos a retirar esta enmienda, porque ha ocurrido lo mismo que con su aviso anterior.
Por tanto, le pido disculpas, pero es que ha sido materialmente imposible.

Y decirle que nosotros, con todo el buen fin del mundo, el Grupo Parlamentario Popular, cuando ve una propuesta de este tipo, pensamos que puede tener mucha razón.
Entre otras cosas porqueâ¦ no es porque sean más pueblos.
Yo creo que todos los pueblos se merecen tener las infraestructuras adecuadas para poder realizar sus actividades, en este caso culturales.
Y si es dedicada a la música, en la Comunidad Valenciana muchísimo más.

Pero claro, vimos una propuesta muy poco elaborada.
Nos extrañó muchísimo que no se hablara del ayuntamiento, ni de terrenos, ni de nada.
No había una memoria, y por eso lo reflejamos en nuestra enmienda.
No había ninguna pronunciación al respecto.
Y claro, naturalmente se pone uno a indagar qué pasa aquí.
Un ayuntamiento, con una mayoría absoluta del Partido Popular tremenda, un ayuntamiento que está gobernando infinidad de años.
¿Qué pasa aquí?
¿Por qué no han contemplado esto?
Y claro, analizamos y resulta que el Ayuntamiento de Rótova, hace ya varios años, está trabajando en la realización de un vasto proyecto de realización de un centro administrativo y cultural que dé servicio a las necesidades de los vecinos y las asociaciones en materia de actuaciones socioculturales.

Dicho proyecto contempla la adquisición, por parte del ayuntamiento, de diferentes infraestructuras, entre las que destacan la adquisición del Palau dels Comtes de Rótova, el palacio de los condes de Rótova, que es un edificio emblemático del patrimonio municipal, y el cine Cervantes, también.
Y además, varias viviendas disgregadas del palacio que formaban parte de la configuración original de lo que era el palacio y demás, a efectos de dotar de unidad el espacio físico y coherente respecto a los contenidos, para cuya actividad estaban destinados.

Dado el interés cultural del proyecto, puesto que el palacio de los condes de Rótova y el cine Cervantes son edificios, como hemos dicho antes, emblemáticos del municipio.
Y patrimonial, dado que la actuación sobre infraestructuras supone la recuperación del patrimonio inmueble local de Rótova, el Ayuntamiento de Rótova ha contado con el apoyo de las diferentes administraciones –ahí es donde yo voy–: administración autonómica y la provincial, para poder avanzar en el proyecto en estos últimos tiempos.

La Generalitat Valenciana suscribió un convenio de colaboración por importe de 562.
717,28 euros con el ayuntamiento para la adquisición del palacio de los condes de Rótova, hasta ese momento de propiedad privada, su posterior rehabilitación y acondicionamiento para dependencias municipales.
La Diputación de Valencia concedió al Ayuntamiento de Rótova 100.
000 euros destinados a la compra del antiguo cine Cervantes.
El ayuntamiento adquirió este edificio con el fin de rehabilitarlo y adecuarlo para su uso como auditorio, salón de actos y centro para la realización de actividades culturales como parte integrante del proyecto.

También la Conselleria de Infraestructuras y Transportes, a través del plan Mejora de los municipios de la Comunidad Valenciana, concedió 450.
000 euros en diferentes anualidades, destinados a la adquisición de las viviendas y patios anexos al palacio, y del cual formaban parte en su configuración inicial, a efectos de devolver al palacio su aspecto original.
Se realizó en esos momentos la presentación pública a los vecinos de Rótova del anteproyecto denominado «Complejo administrativo y cultural Palau dels Comtes de Rótova», previsto por el ayuntamiento y redactado por el técnico del mismo, Rafael Galbis.

Con esta iniciativa, el ayuntamiento abrió un foro de participación ciudadana para la puesta en común de valoraciones y aportaciones vecinales, ya que se tiene como uno de los proyectos más relevantes del municipio a todos los niveles: (inintel·ligible) .
.
.
, patrimonial, cultural y social, considerando positivo por parte del ayuntamiento alcanzar el máximo consenso –eso es muy importante– para su posterior realización.

A través de este proyecto está previsto por parte del Ayuntamiento de Rótova la dotación de infraestructuras destinadas a cubrir las necesidades culturales del municipio: auditorios, salón de actos y centros para actividades culturales, sala de exposiciones, aulas para talleres, salas de conferencias, con la finalidad de cubrir las necesidades culturales, sociales y de ocio de la población.
Durante el tiempo que se prolongue la ejecución del proyecto –y esto es importante– y a efectos de que la población de Rótova cuente con espacios alternativos para la realización de actividades socioculturales, el Ayuntamiento de Rótova está adecuando una nave de propiedad municipal con la inversión de las ayudas concedidas por importe de 450.
000 euros.
Esta construcción contempla un espacio específico para usos culturales de las asociaciones musicales de Rótova, entre otras.

Por tanto, es un tema que usted nos plantea aquí, con esta propuesta, que por lo visto y a la vista de lo que yo le digo, el alcalde, la corporación municipal, ya ha tomado cartas en el asunto, está resolviendo, y además con un proyecto muchísimo más ambicioso que hacer exclusivamente una casa de la música, sino resolverle la problemática cultural a toda la sociedad.
Por tanto, señor Pañella, yo lo vi en su momento como interesante introducir, porque creo que cualquier pueblo, por pequeño que sea, tiene derecho a tener las mejores infraestructuras públicas, en este caso culturales y musicales, pero parece ser que se nos adelantó, como me parece muy bien, el alcalde y el Ayuntamiento de Rótova, poniendo cartas en el asunto, ofreciendo y haciendo actividades y actuaciones como las que se está haciendo.

Por tanto, a corto plazo, y digo bien, a corto plazo, está ahí.
Si tuviéramos que entrar en enmiendas presupuestarias, en cesiones –sin una valoración–, en cesiones de terrenos que ya los tienen, es que ya se han adquirido por parte y con ayuda de La Generalitat.
Y no olvide en ningún momento la importante aportación que el propio ayuntamiento está haciendo a todos los convenios en donde se están realizando estas obras.
Por tanto, creo, señor Pañella, que, dentro de la buena voluntad que le lleva a usted a traer esta propuesta aquí, a las Cortes, también tengo que decirle, y lo celebro, que la corporación municipal haya tomado la prioridad en este caso para poder dar, a la mayor brevedad posible, un lugar, por lo menos para el ensayo, y el otro para el uso y disfrute de todos los ciudadanos.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

¿Quiere turno de réplica?

El senyor Pañella Alcàcer:

Sí.

La senyora presidenta:

Tiene usted cinco minutos.
Tiene la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

Simplement, dir–li que, bé, esta proposició són d’estes que es queden pendents i es tornen a presentar, des de fa temps.
Desconeixia en este moment, no tenia la notícia del (inintel·ligible) .
.
.
, perquè no sé si s’haurà produït en el temps este i, sens dubte, no dispose de la informació que vosté acaba de dir i crec que vosté tampoc perquè va presentar una esmena.
Pot ser siga més recent, no ho sé, en este moment, simplement, dir: bé, si és aixina, estic amb la satisfacció de fet que s’hagen pres les mesures per a tirar endavant.

No obstant això, bé, com no tinc la confirmació, no crec que pose dubtes del procés i que és estrany que estiga tot això aixina quan no hem tingut nosaltres la informació al respecte, doncs, jo mantinc fer la votació, i, en tot cas, aclarirem també amb posterioritat això.

De totes maneres, sí que li vull dir una qüestió, amb tota la meua sinceritat, que si és aixina tot este procés està solucionat, i és que precisament estem aconseguint els mateixos objectius que en la proposició no de llei intentàvem.
I, per tant, cap problema en acceptar–ho, ¿eh?

La senyora presidenta:heÂ«

Gràcies, senyoria.

El turno de réplica, señor Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Pañella, lo que le he dado son datos, cifras, economía, y, además, convenios y la trayectoria que lleva.
Usted sabe que el Ayuntamiento de Rótova ha puesto una prioridad en el plan Confianza tendente al empleo, tendente a todo esto, como la Agencia Municipal de Empleo y demás, pero no ha olvidado en ningún momento las infraestructuras culturales –como le he explicado–, y no de ahora, sino de hace unos años atrás.
Con lo que cuesta un municipio pequeño poder sacar de una propiedad privada, un palacio como es el de los condes de Rótova, con lo difícil que es negociar con las familias, con los herederos y con lo demás; sin embargo, pues, han llegado a acuerdos.

El cine Cervantes, exactamente igual.
Lo han adquirido, lo tienen en propiedad y sirve para eso.
Lo que ocurre es que el cine Cervantes está en muy malas condiciones y donde hacían ensayos y cuestiones han tenido que salir para poder rehabilitarlo con el esfuerzo –como he dicho antes– de todos.

Pero, le tengo que decir, señor Pañella, que esperaba de todo corazón que retirara usted la propuesta, no por nada, porque ha dicho que iba a mantener la votación.
Esperaba que la retirara hasta informarse, si es que es así, y nos veríamos posteriormente para hablarlo.

Yo he retirado la enmienda porque consideraba que era suficientemente aclaratoria con toda la documentación que le he dado y toda la información que le he podido dar.
Ustedes han tenido la suerte, la buena gestión y la cuestión de llegar a Rótova a formar parte de la oposición; han desplazado al Grupo Socialista y han entrado los tres concejales que tienen ustedes allí.
A pesar de eso, el Partido Popular ha sacado una mayoría del sesenta y tantos por ciento, con todos los derechos del mundo, lo que quiere decir que ahora han hecho una labor y una gestión importante –así se lo digo– y ustedes habrán hecho una oposición, pues, interesante y muy bien.
Yo pude leer no hace mucho que «para finales de este mes, la Casa de la Música de Rótova gracias a Compromís se va a poner en marcha».
Yo eso lo he leído en alguna nota de prensa, y que me parece perfecto que ustedes se publiciten y que hagan sus cosas.
Pero, en realidad, lo que me faltaba a mí era saber el fondo de la cuestión, y el fondo de la cuestión es que el gobierno de Rótova ha hecho los deberes, y ha hecho los deberes como no podía ser de otra forma.

Yo esperaba –se lo digo de todo corazón y podemos reincidir en tantas propuestas como usted ha repetido ésta, parece ser, en otros momentos– que la retirara, que la retirara, y, si la retiraba, pues, ya hablaríamos en otro momento de lo que fuera.
Que no es así, que no es así, señor Pañella (veus), con la mayor cordialidad se lo estoy diciendo porque sabe usted que usted es una persona que me cae muy bien y que, por tanto, pues, se lo digo con toda la humildad del mundo.
Pensaba, sinceramente, que iba a retirar esta proposición no de ley.

Pero, en fin, tiempo al tiempo y si hay que someterla a votación, señora presidenta, pues, me someto a la voluntad de los señores diputados.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:heÂ«

Gracias.

Una vez debatido el punto número 6, anem a procedir a la votació del punt número 6.
Vots a favor?
6.
Vots en contra?
8.
Per tant, queda desestimat el punt número 6.

Proposició no de llei sobre el restabliment dels cicles formatius d’especialitat informàtica a Tavernes de la Valldigna, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
677, BOC número 18)

La senyora presidenta:

Passem al punt número 7: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el restabliment dels cicles formatius d’especialitat informàtica a Tavernes de la Valldigna, que presenta el Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula l’il·lustríssim diputat senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, la proposta que presentem és instar la conselleria d’educació a restablir els cicles formatius a Tavernes de la Valldigna, els cicles que citem a continuació: cicle formatiu de grau superior en Administració i Sistemes Informàtics en Xarxa en règim nocturn; el cicle formatiu de grau superior de Desenvolupament d’Aplicacions Webs en règim nocturn; i el cicle formatiu de grau mitjà Sistemes Microinformàtics i Xarxes que es fa per la vesprada.

Demanem el restabliment d’estos cicles que no comporta ara la supressió dels altres cicles traslladats al si, al lloc on està ara, a l’IES Enrique de Gandia, perquè es puga donar cobertura a un major sector de la població.
Això és el que demanem.
Per què?

Mire, els antecedents són els següents: en l’Institut de Jaume II el Just, de Tavernes de la Valldigna, portava ja molts anys fent estos cicles.
Eixe institut té un torn de matí i també un per la vesprada, un vespertí.
Estava fent estos cicles, estos cicles s’han desplaçat a un centre de Gandia, i estos cicles, doncs, resulta que en estos moments els cicles de Formació Professional d’Informàtica en nocturn, només estaven en Port de Sagunt, en l’Institut Camp de Morvedre, i en el de Tavernes de la Valldigna –este que acabem de dir–, el Jaume II el Just.
Amb açò, en esta supressió s’originen, sens dubte, unes problemàtiques específiques, ja no només de desplaçament, sinó de possibilitat d’assistir o de matricular–se en estos cicles la gent que ho estava fent en règim nocturn perquè disposa de treball.

Això és una reducció dins d’eixes reduccions que –quan parla el conseller d’educació– no s’han fet, perquè són reduccions que no es fan, però apareixen de prompte.
No són els únics, no són els únics; cicles que han desaparegut quan se feien en horari de vesprada o en horari de nit.
N’hem tingut altres –que també hem comentat en altres moments– que s’han desplaçat també perquè dins d’eixa supressió d’oferta en la qual estem ara i que està motivada sembla sempre per la crisis, però que eixa crisis que retalla llocs de treball en educació, eixa crisis que també retalla l’oferta en educació, no retalla altres aspectes molt més sumptuaris en el govern valencià.

Claríssimament, crec que en este moment mantindre tota l’oferta formativa, sobretot aquella que va destinada a gent adulta, com puguen ser estos cicles formatius en horari vespertí que van destinats a gent adulta, és importantíssima.
En els moments en què el treball falta o escasseja és el millor moment perquè els nostres joves, la nostra gent se forme.
Això ho han entés moltíssims d’ells, però pareix ser que en este cas no és la conselleria d’educació la que ho entén i fa desplaçaments d’estos cicles quan allí estaven cobrint–se, però, a més del desplaçament –com he dit–, variació de l’horari, i, per tant, variació de l’oferta, i les persones que podien tindre o tenien en aquell moment la possibilitat d’assistir a ells se queden sense classe.

És qüestions d’intencions, és qüestions de prioritats i nosaltres el que reclamem és restituir la prioritat de l’ensenyament de cicles formatius, en particular els que citem en este moment i en el centre que citem.
Per tant, el que demanem és que se restablisquen, se tornen a posar estos cicles en el mateix lloc i en el mateix horari en què s’estaven complint.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per a fixar posició, per part del Grup Socialista, té la paraula el senyor Serra.

Senyor Serra, té la paraula.

El senyor Serra Ferrer:

Moltes gràcies, presidenta.

Doncs, nosaltres no anem a donar recolzament a aquesta proposició presentada per Compromís ja que, bé, anem a fer una exposició i anem a fer palés quines incoherències moltes vegades porten les conductes del Partit Popular.

El primer que caldria dir és que aquestos cicles formatius en horari nocturn de l’IES Jaume II el Just, de Tavernes –com bé recordava el senyor Pañella– està permetent la formació necessària no sols a la població de Tavernes, sinó també a persones d’altres municipis, inclús de comarques limítrofes.
I ho fa perquè, realment, i, sobretot, cal valorar l’esforç de l’alumnat de cicles nocturns per millorar la seua formació, ja que moltes vegades aquestos alumnes són persones que treballen en un altre horari, i la conveniència de l’horari nocturn, que es realitza des de les 18:00 a les 22:00 hores, és el que millor s’adapta a les seues característiques i a les seues situacions, perquè l’horari vespertí, que en aquesta situació ha sigut traslladat a l’IES de Gandia, l’horari vespertí comença a les quatre de la vesprada i moltes vegades impossibilita a esta part de l’alumnat, que té com a motiu millorar la seua formació però que desenvolupa ja la seua faena, impossibilita –com bé deia– poder accedir a aquestos cursos.
Així que, si bé el primer obstacle ha sigut desplaçar aquestos cicles d’un municipi a un altre, el segon obstacle és, senzillament, variar l’horari que fins ara s’ofertava.

Lamentablement, no es tracta d’un fet aïllat, i els socialistes hem estat i continuarem estant sempre en contra del desmantellament de l’educació pública que està portant al capdavant el Partit Popular a tots els nivells i de manera gradual.

A més, aquest tema que tractem hui ha tingut una seqüència temporal que podríem qualificar de peculiar, ja que amb l’arribada d’un govern local progressista al municipi de Tavernes comencen els entrebancs de la conselleria en la retirada d’aquestos cicles formatius.

Primerament, es realitza una reunió per part de membres de la corporació local amb gent de la conselleria en una situació qualificada per «caòtica» –i no són paraules meues, són paraules de gent que acudix a eixa reunió–, «caòtica» entenga vosté en el moment de reassignació de competències i de personal que experimentava la pròpia conselleria.
En eixa primera reunió es donen uns números per part de conselleria que no quadraven i que aixina ho van demostrar els representants locals que van acudir a eixa reunió, ja que l’oferta que existia no era aquella que deien assignada, i els mateixos responsables de conselleria admetien que Tavernes era el lloc idoni per mantindre aquestos cicles però que anaven a retallar–se eixes dos cicles formatius de grau superior i dos de grau mitjà de la branca d’informàtica i anaven a desplaçar–se a un altre lloc, en aquest cas a Gandia.

En una segona reunió que es manté es comunica que, finalment, sí que es mantindran en Tavernes un dels cicles del grau mitjà, i enfront d’aquesta situació és quan l’Ajuntament de Tavernes proposa mantindre també el cicle formatiu de grau superior en Administració de Sistemes Informàtics ja que aquest havia sigut el cicle que havia tingut una millor demanda per part de l’alumnat.
La conselleria no té en compte aquestes propostes, sobretot demostrant l’escassa voluntat de consens per part de la conselleria enfront de l’actitud conciliadora i oberta, no sols de l’ajuntament, sinó també del centre educatiu, ja que aquestos han plantejat alternatives i sempre han pensant en el benestar de l’alumnat.

La postura de l’ajuntament i del centre educatiu –com bé deia– han reivindicat l’oferta formativa que havia tingut fins al moment, i ho han fent d’una manera molt correcta i clarament justificada; han justificat la conveniència de mantindre’s en l’IES de Tavernes, ja que el mateix centre ja té obertes les seues instal·lacions en eixe horari vespertí i nocturn per la realització d’altres cursos, la dotació d’equipament i de material ja existeix en el mateix centre i sols faria falta la dotació de personal necessari per a la realització i la ficada en marxa d’aquests cicles formatius que han retirat.
Pel contrari, l’institut, el centre al qual s’ha dut aquestos centres, a Gandia, ha necessitat de la dotació pressupostària necessària per a l’adjudicació imposada dels cicles d’informàtica.

I sobretot, i podria resultar la paradoxa, en el dia de hui, que el Grup Parlamentari Popular votara en contra d’aquesta moció, la paradoxa ve reflectida perquè en el mateix ajuntament va haver una reivindicació, la reivindicació que eleva l’Ajuntament de Tavernes de la Valldigna per mantindre aquests cicles formatius sí que va tindre el suport del Partit Popular, del Grup Municipal Popular de Tavernes, reflectint la voluntat de tots els grups polítics municipals per mantindre l’oferta educativa en el municipi de Tavernes, entenent que era el lloc més idoni i entenent que el propi centre ja té el rodatge necessari per tal de mantindre aquesta oferta, que ja té un alumnat fidel i que ja els oferix de la manera millor possible.
Per això mateix, no entendríem que hui el Grup Parlamentari Popular votara en contra de les decisions que el grup municipal del Partit Popular de Tavernes recolza i així defensa la voluntat del seu poble.

Per tot açò, nosaltres, des del Grup Parlamentari Socialista, donem suport a aquesta proposició que hui deixa palés, una vegada més, que el Grup Parlamentari Popular i que el Consell de La Generalitat el desmantella de manera sistemàtica.
.
.
, un sistema educatiu en favor dels seus interessos; no, del de tota la ciutadania, i lamentaríem que hui s’oposaren a aquesta PNL.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per a fixar posició, per part del Grup Parlamentari Popular, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Maira Barrieras.
Té la paraula.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé, en primer lloc, dir–li al senyor Pañella que en el primer paràgraf sí que estic d’acord amb vosté, eh?
, que té un professorat –eixe centre– de qualitat, que du molts anys en funcionament impartint eixos cicles d’especialitat d’informàtica.
Eixe trosset que vaja per davant, que estic completament d’acord que és un dels centres que estan treballant molt bé en tota esta rama de la Formació Professional.

Però el que m’agradaria assenyalar–li, i també, en primer lloc, que crec que només amb esta frase ja estaria clar el perquè no anem a votar a favor esta proposició no de llei, és que la decisió d’implantar o suprimir un cicle formatiu depén de l’estudi per part de l’administració amb els datos.
.
.
les dades –perdó– d’escolarització dels últims cursos i la mateixa demanda dels cicles que n’hi han per part de l’alumnat.

Això és el que s’ha fet, i vosté estarà d’acord amb mi que en el moment que estem, en el moment de crisi actual, que és prioritari optimitzar l’assignació de recursos amb eficiència, eficàcia.
.
.
i continuar oferint un ensenyament públic de qualitat en el nostre sistema educatiu.

Vull recordar–li, per tant, que, atenent el que disposa l’orde del 2010 –l’Orde 101/2010–, cada grup d’un cicle formatiu deu tindre un mínim d’alumnat per a la seua constitució.
Això és evident que tots ho sabem.

És, per tant, que en l’IES Jaume II el Just, després d’analitzar l’evolució de la matrícula i la pròpia demanda, s’ha reestructurat, reestructurat –dic– l’oferta davant la falta de demanda suficient en l’horari nocturn, mantenint la seua oferta de tota la família professional d’informàtica i comunicacions en presencial i comptant amb dos grups més en el grau mitjà, dos grups més en el grau mitjà.

Per tant, senyoria, no s’ha produït cap retall.
No s’ha produït cap retall.
No n’hi ha cap reducció sinó n’hi ha hagut una translació de grups de nocturn, que no cobrien el 80% de places, a una població veïna, a Gandia, i un canvi de règim de presencial nocturn a presencial ordinari.

No obstant el que li acabe de dir, senyor Pañella, el cicle formatiu de grau mitjà Sistemas Microinformáticos y Redes disposa del mateix número de grups, del mateix número de grups!
, tant en primer, com en segon curs, que el curs anterior 2010–2011.
Per tant, de desmantellament de l’educació i del sistema educatiu, res de res.
No es desmantella res.
Es reestructura, basant–se en els criteris que li he mencionat fa un moment.

L’horari del segon grup autoritzat depén de l’organització del centre, senyor Pañella.
I no res impedix que s’organitze, com el curs anterior, en un torn vespertí.
Açò, açò, d’alguna manera.
.
.
, no s’ha de sol·licitar cap permís i és el centre el que decidix.

Si l’ajuntament vol, mitjançant el consell escolar municipal, sol·licitar al centre, eh?
, que considera més oportú que es faça de nit, doncs que es faça de nit.
Açò és una decisió que no té res a vore amb la conselleria!
Que em pareix molt bé que allí en el seu municipi ho demanen al centre i el centre prenga eixa decisió.
Evidentment, si el centre no pren eixa decisió és perquè considera que no és oportuna la decisió.

Per una altra banda, vull informar–li també que la Conselleria d’Educació, Formació i Ocupació està impulsant –i ja ho saben, perquè aixina ho va explicar el conseller Ciscar– preferentment una àmplia oferta de cicles formatius en règim semipresencial o a distància, atenent d’esta manera una ràtio de població més important, donat que per la seua situació laboral, o unes altres causes, no puguen assistir a les classes en règim presencial ordinari.
Jo crec que el potenciar eixe tipus d’oferta de cicles formatius és molt important en el moment en el qual ens trobem.

En este sentit, l’oferta dels cicles formatius traslladats de l’IES que parlàvem, Jaume II el Just de Tavernes, a l’IES Maria Enríquez de Gandia, que és el semipresencial, en tota la comunitat és el següent –tenim una oferta crec que prou, prou àmplia.

El d’Administració de Sistemes Informàtics en Xarxa està en Alacant, en l’IES Mare Nostrum; en València, en l’IES Abastos, i en Castelló, en l’IES El Caminàs.

El ciclo formativo de Desarrollo y Aplicaciones Web en Red s’oferta en Alacant, en l’IES Mare Nostrum; en Elx, en l’IES Severo Ochoa, que és nova en este curs escolar esta oferta i substituïx un antic nocturn; en València, el centre d’educació a distància, que és nova esta oferta este curs escolar; en Sagunt–Port, en l’IES Camp de Morvedre, i en Castelló, en l’IES Caminàs.

El cicle formatiu de Desenrotllament d’Aplicacions Multiplataforma, un dels títols que se substituïx en el que estem ara parlant, en l’IES Jaume II, s’oferta en Mislata, en el.
.
.
de Mislata és una oferta també nova este curs escolar; en València, en l’IES Abastos, i en Sant Vicent del Raspeig, que també és una oferta nova este curs escolar.

Per tant, jo diria, a més, que l’oferta en règim a distància permet l’accés a estos ensenyaments a molta més gent, a moltes més poblacions, amplia l’oferta, ja que hem de tindre en compte que la ràtio que n’hi ha en cada curs escolar no és de 20 persones, que són les de règim presencial en la família d’informàtica i comunicacions; sinó que pot passar a 45 alumnes.
Per tant, tenint en compte que és una oferta que es treballa amb els ordinadors, i des de casa és molt fàcil de poder accedir, per tant, jo estic convençuda que això és un avanç en este tema.

També cal assenyalar que els cicles formatius d’esta família professional estan molt sol·licitats en este règim d’ensenyament, donat, pel que li dia, que és molt fàcil fer un seguiment des de la pròpia casa, perquè amb el seu ordinador o el del seu usuari, doncs treballa inclús millor que amb els ordinadors que estan en els centres.

I per a finalitzar, volia dir–li, senyor Pañella, que el cicles traslladats a Gandia s’han completat en la seua totalitat en l’IES Maria Enríquez, sense quedar cap plaça vacant en este moment, situació que no es donava quan estaven en el Jaume II el Just.

En concret i segons totes les dades d’escolarització, el cicle que parlàvem d’Administració de Sistemes Informàtics en Xarxa disposava tan sols, senyor Pañella, de 14 alumnes, en primer, en horari nocturn –parlem de l’horari nocturn en l’any 2010–2011–.
I el cicle de Desenrotllament d’Aplicacions Informàtiques, tan sols disposava de 12 alumnes en el mateix curs en horari nocturn.

Vosté, vosté, supose que estarà amb mi que és un moment on es deuen optimitzar els recursos.
I si tenim una ràtio de 20, el que no es pot fer és mantindre, és mantindre cicles amb 12 i 14 alumnes.

És l’opinió crec que de la conselleria, és l’opinió recolzada per este Grup Parlamentari Popular.
I, evidentment, comprenc que en el mateix poble de Tavernes de la Valldigna vullguen demanar que n’hi hagen més cicles i que n’hi hagen més col·leges, i és evident i, a més, defense a tots els regidors del partit que siguen que en el seu poble defenguen els seus interessos.
Però jo crec que la conselleria ha de defendre els interessos de tots els pobles de la Comunitat Valenciana i de tots els valencians i totes les valencianes.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para el turno de réplica tiene la palabra el señor Pañella.
Tiene la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyora Barrieras, només estic d’acord amb el principi que vosté ha dit, que cal optimitzar, que cal optimitzar recursos.

I a l’hora d’optimitzar, Jaume II per Jaume II, jo li diria que es llevara de la fundació, si fa falta, i que es passara a l’institut, que tindria més aplicació i, segurament, no hi hauria ningú investigant a vore què fan amb eixos diners, perquè està clar que repercutirien en favor de tots els alumnats i repercutirien molt positivament en el que és l’educació de la nostra gent.

Per tant, estant d’acord en optimitzar, el que no estic d’acord és que estiguen optimitzant els recursos.
No els estan optimitzant.
Estan retallant.
Estan retallant, han suprimit dos cicles de Tavernes.
Vosté ha dit: «Els han traslladat.
» Doncs si els han traslladat i estan plens en Gandia, és perquè en Gandia feien falta.

I l’únic que han demostrat és que no sabien vostés, o no volien ficar–los, o no els havien ficat allí, perquè estan utilitzant només en un lloc.
.
.
Si en Gandia fan falta, pose’ls.
I si en Tavernes fan falta.
.
.
Perquè vosté diu «només», i a mi no em pareix tan «només», eh?
, que en règim nocturn n’hi hagen 14 o 12 alumnes no me pareix que se puga dir «només», me pareix molt bé.
I si s’incentiva, a la millor, n’hi haurien més, però com a mínim tenim això.

I vosté mos ha deixat.
.
.
, diu: «És que no podem aguantar.
» És que l’horari nocturn no és com els altres horaris.
I sí que cal optimitzar i tindre clar el que volen, clar que sí.
I en l’horari nocturn, vostés han suprimit eixos dos cicles, que vosté, com ha llegit la primera part amb la qual estava d’acord, o.
.
.
ja la segona se l’ha passada molt ràpidament.
És que el que diu no és crear cicles formatius, sinó demanem que els cicles formatius de grau superior Administració de Sistemes Informàtics en Xarxa i el d’Aplicacions Web es fagen en horari nocturn.
Això és el que demanem ací.

Al marge de totes les altres coses.
Escolte, mire, la ràtio d’alumnes, la ràtio.
.
.
, una cosa és l’oficial, i s’aguanten o no s’aguanten en funció de criteris moltes vegades no massa referents al que vosté mos dia; sinó, moltes vegades, amb criteris de qui està controlant, dominant eixe ajuntament, se posen o se lleven centres, centres.
.
.
o unitats, millor dit.
Renuncie a això de centres, és un error, parle d’unitats específiques, com en este cas de mòduls professionals, i això és una realitat que podem vore al llarg del nostre país.

Per tant, mire, que vostés vullguen fer un desplaçament a l’oferta a distància?
Bé, és un altre ensenyament.
No és el mateix, no és el mateix.
La veritat és que en Tavernes hi havien uns cicles que avui no estan, i això se diu retallar, diguen vostés el que diguen.
L’oferta que hi ha en Tavernes avui és menor.
I, com he dit abans, no només és alumnat de Tavernes, era alumnat d’altres poblacions del voltant de la comarca que també es reunien allí per a poder, diguem d’alguna manera, aprofitar l’oferta educativa que feien en estos cicles formatius.

Al final, com tantes vegades hem dit, és que no és un debat de diners, perquè és un debat de prioritats.
Però les prioritats no estan només en la quantitat de diners, les prioritats estan en les voluntats, en les voluntats polítiques que tenim cadascú per a fer.
I, en este moment, l’educació no és una prioritat per al Partit Popular.
L’educació pública valenciana no és una prioritat i d’ahí vénen les circumstàncies i estes situacions que estem denunciant i demanant que es solucionen.

Vosté ho ha dit, hi havien 14 alumnes en un cicle.
I eixos 14 alumnes, avui.
.
.
, bé, allí no tenen eixa oferta.
(Veus) No?
Sí.
No, no tenen eixa oferta.
Han d’anar.
.
.
perquè el de Gandia m’està dient que està ple ja, eh?
, o s’han de desplaçar o han d’anar a l’oferta a distància.
Bé, és un empitjorament de les condicions que tenien.
És un empitjorament de les condicions que tenien.
I això, vosté ho assumix, i jo no.
Eixa és la diferència, vosté ho assumix per la responsabilitat que té de donar recolzament a un govern que està fent unes retallades que no reconeix.

Però jo reconec les retallades i no accepte la situació, més que.
.
.
, bé, en el debat i avant, però no la puc acceptar perquè pense que vostés tenen pressupostades quantitats que estan dedicant a llocs i a activitats molt menys necessàries que el que és l’educació.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per al seu torn de rèplica, té la paraula la senyora Maira Barrieras.
Té la paraula.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, senyor Pañella, estàvem parlant del Jaume II.
Jo ja sé que vosté té claríssim el que és el Jaume I i el que és el Jaume II.
És a dir, si vol que ens posem a parlar de tota la política de la comunitat en tots els aspectes, podem, però jo crec que el punt de hui és Jaume I.

El que passa és que vosté aprofita molt, eh?
, molt el micro per a parlar del que.
.
.
(remors) «de pas, passem per ahí i, doncs bé, ho amollem».
Doncs no vaig a contestar–li en eixe tema, perquè estem parlant del Jaume II i jo sí que vaig a cenyir–me al que correspon.

Vaig a dir–li, vaig a dir–li, Tavernes i Gandia.
.
.
, està a 18 quilòmetres, està a 18 quilòmetres.
Vaig a dir–li que està ple ara en Gandia amb gent, també, de Tavernes, amb gent, també, de Tavernes, igual que abans estava el de Tavernes amb gent, a la millor, també, de Gandia.
Per tant, vostés me pareix.
.
.
Ara, que es rasguen les vestidures perquè haja la gent major de fer 18 quilòmetres, senyor Pañella!
, quan vostés, quan la LOGSE, quan la LOGSE!
, que van fer que fins els 16 anys.
.
.
No, no, vosté la va aprovar, li pareixia bé, la recolzava.
Però a més vaig a dir–li una altra cosa, senyor Pañella, tots la vam dur endavant, eh.
I què es va decidir aleshores?
Que els nanos, els nanos que no tenien l’institut en el seu poble se n’hagueren d’anar al poble de referència, no?
, i eren xicotets, eren xicotets.
I ningú va dir res!

I ara resulta, i ara resulta que estem parlant de gent major, eh, major, que ha d’anar a fer una FP a 18 quilòmetres o fer–la, a més, perquè li estic dient que hi ha la semipresencial, eh, que la pot fer perfectament des de sa casa, i resulta que ara ens estranyem.
No, però damunt ens estranyem i diem, quan no és cert que s’estan fent retallades, quan no és cert, el que s’està fent és optimitzar els recursos, perquè vostés, clar que sí, senyor Pañella, vosté sí que m’ho ha llegit, clar que m’ho ha llegit.
Primer li dic que si volen fer–ho nocturn, que ho facen, que ho demana l’ajuntament, i el consell escolar que decidisca que el que no és nocturn, passar–lo a nocturn, que no té res a vore amb la conselleria, no té res a vore la conselleria ahí.
Que prenga la decisió el propi centre, que no li dirà ningú que no.
Que prenga la decisió el propi centre.
Eixa la primera.

I la segona, que vosté, senyor Pañella, que mos coneixem molt de temps i que jo el felicite perquè fa una oposició, de veritat li ho dic, una oposició com s’ha de fer, perquè la gent el puga recolzar.
Perquè vosté és molt espavilat.
Vosté no vol, no vol llevar–les, a Gandia no vol llevar–les.
Nooo!
, home, perquè aleshores quedaria malament amb els de Gandia.
No, home, no!
En els de Gandia no.
Ara posarem els de Gandia i també deixarem els altres.
Això és optimitzar el que vosté m’està dient que està d’acord amb mi en optimitzar?
Nooo!
No retallem.
Són els mateixos.
I damunt n’hem augmentat en semipresencial.

Això no és retallar, senyor Pañella.
El seu sí que és saber fer oposició.
Quedar bé amb els de Gandia i quedar bé també amb els de Tavernes.
Aixina no quedarà amb ningú malament.
Perquè si almenys vosté ací s’haguera atrevit i haguera dit «que se quede com està».
Sí, s’haguera atrevit i haguera dit, que se quede com està, perquè jo com no vull, no vull més que optimitzar recursos, el que vaig a fer ara per a optimitzar recursos és demanar que torne a la Valldigna, que vull quedar bé amb eixa gent que pobrets veig jo que estan desconsolats perquè han de fer 18 quilòmetres.
Ara resulta que no, això no vol vosté.
Vosté el que vol és els de Tavernes i els de Gandia també, eh, senyor Pañella.
Clar, i aixina els votants de Valldigna i els de Gandia queden.
.
.
Oiii!
Vosté sap si estan contents amb el senyor Pañella!
Bé, m’alegre molt que estiguen contents amb vosté, senyor Pañella.
Però jo, però jo pense que a banda d’esta –entre cometes– «demagògia» que a vegades fem, crec que la serietat, eh, és el que impera i crec que la serietat, i li ho torne a dir, és tindre un govern que no, que no dubte vosté de la seua responsabilitat a l’hora de prioritzar en el tema eductiu.
I ahí estan els pressupostos per a poder–ho vore, senyor Pañella.

Estem parlant d’uns pressupostos que en la part social dediquen el 84% i que en educació s’emporta més del 33%.
Jo crec que en això està dit tot, senyor Pañella.
Anem a ser una miqueta seriosos.
Torne a insistir, això no són retallades.
Comprenc, comprenc, que la gent del poble de Tavernes preferiria que estiguera en Tavernes.
Igual que quan estava en Tavernes, els de Gandia volien que estiguera en Gandia.
Ho entenc perfectament.
Però li torne a insistir, governar, governar és més seriós que demanar café para todos.
Ha de ser café para los que tienen que tenerlo i no anar amb esta demagògia, senyor Pañella, que, torne a insistir–li, pot anar molt bé, però ací m’agradaria que a vegades fórem una miqueta més seriosos.
No hi ha retallades.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Anem a procedir a la votació del punt número 7.
Vots a favor?
7.
Vots en contra?
8.
Queda desestimat el punt número 7.

Proposició no de llei sobre la declaració de les Normes de Castelló com a bé d’interés cultural, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
679, BOC número 18)

La senyora presidenta:

Passem al punt número 8.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Pedro Hernández Mateo)

El senyor vicepresident:

Para su defensa, tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Mire, la proposta és clara.
És una proposta ja que ve també des de l’Ajuntament de Castelló.
És el reconeixement de les Normes del 32.

L’any 1932, precisament en Castelló, els principals escriptors i les entitats culturals valencianes del moment van arribar a allò que es va anomenar un acord de base, un acord de base, un acord de consens, en el qual ahí se va discutir i cadascuna de les persones que estaven allí portaven unes postures.
De fet hi havien, com a mínim, hi havien tres postures, dos molt visibles, eh, distintes, que demanaven d’alguna manera que es coordinaren perquè si no la situació que hi havia, que tenia des dels principis del que és el segle XX, és que l’absència d’unes normes assumides per tots, cadascú en la nostra llengua l’escrivia d’una manera distinta.
Uns amb una ortografia basada pràcticament en el castellà.
Uns altres en una ortografia més arcaïtzant.
La qüestió és que no hi havien unes normes unitàries.
És.
.
.
, com deia, va ser important, per exemple, la funció de la Societat Castellonenca de Cultura.
La Societat Castellonenca de Cultura va ser impulsora, i lògicament ahí es reuniren persones de tant reconegut prestigi, sobretot a nivell de la nostra llengua, com Lluís Fullana, eh, com Carles Salvador, com Josep Giner, Lluís Revest, Sanchis Guarner, per exemple, Enric Valor.
Vull també mencionar un altre signant que ja nosaltres ací, en l’anterior legislatura, li férem un reconeixement a la seua tasca, que és Francesc Bosch i Morata, precisament també signant de les normes.
Moltíssima gent, com Salvador Guinot i Pau Huguet, Pasqual i Tirado.
Podíem parlar de moltíssima gent.
I que no tots pensaven exactament igual, però que arribaren, i per això és important avui el reconeixement, arribaren a un consens, a un consens per a tindre una llengua unànime en el que és la seua ortografia i la seua escriptura.

D’acord amb això, bé, se compliren els setanta, setanta–cinc anys i el Bloc–Compromís va presentar una proposta, una moció a l’Ajuntament de Castelló, que se va convertir, crec, que en una declaració institucional, per acceptar–la tots, per a demanar la declaració de BIC del que són les Normes del 32, també conegudes com Normes de Castelló.
O siga, el nom exacte són les Bases per la unificació de l’ortografia valenciana.
Però que nosaltres el coneixem bàsicament, o bé com a Normes del 32 o Normes de Castelló.

Allí s’aprovà per unanimitat, i avui estem en una altra fase, demanant també (inintel·ligible) .
.
.
quan ja la Universitat Jaume I, l’Acadèmia Valenciana de la Llengua i el Consell Valencià de Cultura s’han expressat al seu respecte donant la seva conformitat perquè s’inicie este procés.
Basant–se en què?
Basant–se, tant els tres òrgans que he citat, però els que van ser capaços de reunir les diverses tendències culturals i polítiques i totes les voluntats socials del moment encaminades a assolir un acord històric d’unificació del que és l’ortografia del valencià.

Per tant, jo sí que volia llegir, dins del dictamen del Consell Valencià de Cultura, que fa referència al dictamen i sobre la situació social del valencià i del seu ús, que es va aprovar el 13 de juliol de 1998, i on s’afirma: «Les Normes de Castelló són un fet històric que constituïren i constituïxen un consens necessari.
» El Consell Valencià de Cultura reivindica l’esperit de l’acord que les féu possibles l’any 1932, i entenc que eixes normes han sigut el punt de partida compartit pels valencians per a la normativització consolidada de la nostra llengua pròpia, basada en la tradició lexicogràfica i literària i la realitat lingüística genuïna valenciana, de forma que les Bases per a la unificació de l’ortografia valenciana, o Normes del 32 o Normes de Castelló, constituïxen una base història oficial dels criteris de normativització de la llengua dels valencians.

I en les seues conclusions diu que han de ser considerades un patrimoni immaterial de la història dels valencians, amb una importància transcendental, donats els continguts essencials, patrimonials, de consens entre els valencians, i per representar un compromís de lleialtat amb la pròpia llengua.

I això també és, l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, quan també fa referència precisament en l’informe que fa amb motiu del setanta aniversari de les Normes de Castelló.
I ahí és on ens diuen que estem obligats a fer un homenatge de gratitud a la Societat Castellonenca de Cultura, impulsora entre d’altres institucions, que també estava Lo Rat Penat en aquell moment, no?
, i altres personalitats, de les quals ja he citat algunes, van saber sumar les voluntats i les sensibilitats culturals i ideològiques d’aquell temps en un acord lingüístic històric.

En tota la meua intervenció hi ha un factor que no deixa de perdre el fil conductor d’ell, i és el que li dóna la importància, és la capacitat d’unir sensibilitats a través d’aconseguir el consens per arribar al punt final.
Eixa s’ha aconseguit.
I, per tant, a partir d’allí, està, (inintel·ligible) .
.
.
pensem que en aquell moment, quan s’inicia això, sobretot a primers del que és el segle XX, la nostra llengua era una llengua que s’utilitzava com a llengua de carrer, com a llengua de conversa, de la qual se li havia privat el que és el caràcter científic, cultural, el caràcter literari.
I, per tant, en una llengua minoritzada ja en aquell moment, dominada lògicament pel castellà, no dominada com a llengua, sinó socialment, eh, i que presentava estos problemes.
No era llengua d’ensenyament.
És a partir de la Renaixença, tant en Catalunya com ací, com ací, al País Valencià, quan s’organitzen ja, bé, el que és la promoció de la nostra llengua a nivell sobretot de dos aspectes, un literari, i he de dir que al Principat de Catalunya més que ací, també com a llengua vehicular d’ensenyament, que en aquell moment ja comença a utilitzar–se.
Això comporta que dins de la necessitat d’eixa normativització única, que es base de la seua expansió.

I després també hi ha un altre significat que jo no vull defugir.
No per crear polèmica, sinó per ressaltar la part important, que és aquella del consens.

A través de la història hem tingut diverses postures socials, algunes unitàries, i aixina les Normes del 32 se qualifiquen com a parlar del valencià, com a llengua, que compartix les seues característiques amb altres com és la que es parla en Catalunya i la que es parla a les Illes, i en altres llocs inclús tenim el testimoni de l’Alguer on encara se conserva, no massa, però se conserva encara, i més encara també en una zona de l’actual estat francés, com per exemple la població de Salses, que és la més llunyana de nosaltres, on encara es conserva amb moltes dificultats, però se conserva inclús i se promociona dins del que és l’ensenyament, se promociona, hi ha gent que està intentant que això se mantinga.

Eixa unitat si té una imatge són precisament les Normes del 32.
Són aquelles que li donen una unitat a tot.
Eixes normes d’escriptura, eixes normes ortogràfiques, estan acceptades per tots i se practiquen per tots.
Vull dir, partint d’eixe consens, arribem fins a hui.

La situació lingüística contemporània és difícil i complexa, cal dir–ho, i ací, al País Valencià, l’hem viscut moltíssimes vegades, no?
, pel que parlava, per les divisions nominals, però no només nominals, (inintel·ligible) .
.
.
jo crec que està salvada totalment.
Per les formals dins de la nostra llengua.

Però bé, som hereus entre d’altres coses de les Normes del 32, que tenen ahí, i pense que el seu més gran significat en este moment a nivell del que és el País Valencià és l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, que en els seus informes i en tot s’ha ratificat, tant en el que és el seguiment de les Normes del 32 com el de la unitat de la llengua.

Bé, amb estos principis, estos principis que documentats podíem traure discursos, per exemple, d’Enric Valor, de qui hem parlat en altre temps, en el qual feia referència també a estes mateixes característiques.
És interessant el discurs que pronuncia Enric Valor quan és investit com a doctor honoris causa per la Universitat d’Alacant, en el qual comença parlant de les dificultats que tenia en aquell moment, se tenia en aquell moment, però que és l’expressió dels fonemes propis del valencià que no tenien traducció.
.
.
, quan dic traducció, no tenien projecció gràfica dins del castellà.

I, per exemple, estava citant–ne en el seu discurs, com dia, citava eixa dificultat.
Dins d’eixa dificultat que donava lloc, com he dit abans, a solucions diverses, unes buscades en el que és l’ortografia castellana, que era la que més se coneixia, i altres buscava cadascú pel seu propi compte, a través de les Normes del 32, arriben a eixa unitat final.

Bé, aleshores pense que el poble valencià en si, pel que fa a la seua llengua, ha d’estar orgullós del que són les Normes del 32, i hem d’estar, la gent que procedix de Castelló també, orgullosos, encara que és un fet.
.
.
–no, anava a dir.
.
.
–, perquè no és un fet circumstancial que es feren a Castelló, sinó perquè d’allí van eixir aquells que la van impulsar, com a societat, que és la Societat Castellonenca de Cultura, que se va significar enormement en la projecció d’estes normes.
I, lògicament, va saber allí unir a tota la.
.
.
, diguem, a tots els nostres.
.
.
, anava a dir la gent.
.
.
, els nostres més avançats.
.
.
, les persones més avançades del nivell cultural que teníem, perquè no van ser només lingüistes –van tindre un pes específic els lingüistes–, però també hi havia gent de qualsevol àmbit cultural, inclús àmbit polític, representats allí que van signar eixes normes.

Per tant, el Partit Popular ha presentat una esmena, esmena que tinc de dir que no canvia res substancial.
I, per tant, que si les Normes del 32 van significar un consens, no anem a representar nosaltres ací el dissens.

I, per tant, en l’acceptació.
.
.
, ja li dic per endavant que l’esmena que s’ha presentat l’anem a acceptar, perquè va en la mateixa línia de.
.
.
, no desvirtua en absolut allò que proposem, que és que donem camí per a la declaració de bé d’interés cultural de caràcter immaterial, tal com contempla la nostra legislació.
.
.
, que obrim eixe camí perquè el més prompte possible puguem celebrar–ho.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Pañella.

Como muy bien decía el señor Pañella, que ya no sé si habrá más debates, porque si ha admitido la enmienda y ha admitido todo, pues deberíamos dejarlo así.
(Veus i remors)

Pero, pero, si me permite usted, señora diputada, tengo que decir que existe esa enmienda, efectivamente, una enmienda de sustitución de texto, presentada por el Grupo Parlamentario Popular, y para su defensa, tiene la palabra la señora Linares.

La senyora Linares Rodríguez:

Moltes gràcies.

Vaja per endavant les gràcies al senyor Pañella per haver acceptat esta esmena, que ha sigut fruit, senyor Pañella, d’unes.
.
.
, de dos motius: per una qüestió de matisació de caràcter tècnic, ja que la Conselleria de Cultura i Esport ha canviat de denominació i ara és la Conselleria de Turisme, Cultura i Esport, que és la denominació oficial; i després perquè hem vullgut afegir a eixa esmena els criteris que havien fixat els òrgans consultius de La Generalitat, precisament per a donar eixa imatge de realment tindre ja el recolzament de l’acadèmia i el Consell.

Jo, igual que vosté –és curiós–, també m’havia preparat el que va dir en l’any 1998 el Consell Valencià de Cultura en un dictamen, en el qual ja va dir que les Normes de Castelló.
.
.
, les qualificava com a patrimoni lingüístic a preservar i enriquir la normativa (inintel·ligible) .
.
.
consolidada a partir de les Normes de Castelló.
Per tant, és curiós que en eixe punt també hàgem agarrat el mateix argumentari.

Jo també volia, perquè jo crec que resumix molt bé.
.
.
En l’any 2005 també l’Acadèmia Valenciana de la Llengua va aprovar també un dictamen que a mi.
.
.
, vaig a llegir d’una manera textual perquè crec que resumix el que és l’esperit del que deuen ser les normes, i que diu: «Units per l’estima a la llengua pròpia, la més alta manifestació de la personalitat d’un poble, els signants de les Normes de Castelló de l’any 1932 van saber sumar les voluntats i les diverses tendències culturals i polítiques del moment en un acord històric, amb la convicció que el futur de la llengua, que volien pròsper, depenia molt especialment de l’assoliment d’unes bases per a la unificació.
.
.
I ho feren superant tota classe de plantejaments individuals, amb la convicció que el sistema acordat seria en el futur rectificat i millorat a base d’amples acords superadors de punts de vista diferents.
»

Jo crec que si hui aprovem això, l’esperit d’este dictamen queda reflectit en els vots a favor d’esta proposició no de llei.

A mi m’agradaria fer.
.
.
, seguint amb la cronologia d’esta situació, ja que l’Ajuntament de Castelló precisament sent l’alcalde el molt honorable president de La Generalitat, en novembre de 2010, van aprovar també instar la conselleria de cultura perquè se declarara bé d’interés cultural les Normes de Castelló.
També en desembre de 2010 apareix una comunicació per part de la Universitat Jaume I, que dóna suport també a les Normes de Castelló.
I ja el més recent, el 26 d’abril de 2011, el Consell Valencià de Cultura redacta un informe favorable, a petició precisament de l’alcalde de Castelló de la Plana, Alberto Fabra, perquè la conselleria de cultura inicie l’expedient perquè les Normes de Castelló siguen considerades bé d’interés cultural immaterial.

Senyories, jo crec que és un dia històric per a estes Corts, al sumar–mos a tots estos organismes, el consell de cultura, la universitat, la mateixa acadèmia, que Les Corts insten també la nostra Generalitat, la nostra Conselleria de Turisme, Cultura i Esport perquè això siga una realitat.

Per tant, espere que la resta dels grups parlamentaris, que ara agarraran el torn de la paraula, voten a favor d’esta esmena, que està en el mateix esperit de la proposició no de llei i que realment d’ací isca un acord en bé del que és la llengua i el que són les Normes de Castelló de 1932.

No res més i moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Linares.
(Pausa i veus)

La señora Sanz tiene la palabra, puesto que el señor Pañella ya había aceptado la enmienda anteriormente.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias.

He hecho todo un esfuerzo por estar precisamente en el debate de este punto, porque entiendo que hoy es un día en el que nos podemos felicitar, felicitar porque damos un paso importantísimo.
Y yo creo que traslada a la sociedad valenciana una voluntad de consenso en torno a un uso científico del valenciano y una voluntad de consenso que, con la aceptación, porque es la aceptación de nuestro grupo, tanto de la iniciativa del Grupo Compromís, al que felicito por la iniciativa, como por la aportación que ha hecho el Grupo Popular a la iniciativa del Grupo Compromís y que nosotros también aceptamos.
Pero yo creo que nos podemos felicitar porque hoy, y supongo que el Grupo Socialista lo verá así, estamos trasladando a nuestra época, a este siglo XXI, esa voluntad de consenso que en el 32 se dieron las personas que se reunieron para firmar las Normas de Castellón.

Por tanto, si esas Normas del 32 de Castellón tienen un doble sentido, fue la voluntad de consenso por salvar de la disputa política nuestra lengua y otro el dar un salto cualitativo en el uso del valenciano, un salto cualitativo porque le otorga un carácter científico a un uso que hasta ese momento era un uso familiar, un uso de la calle, un uso que quedaba entre cuatro paredes, con una lengua muy minorizada y que, desde luego, no adquiría el carácter de representativo de una colectividad, pese a que era de uso social habitual.

Por tanto, yo creo que nos podemos felicitar de tener en estos momentos esta iniciativa, que sean las Cortes quienes insten a la Conselleria de Cultura y Deporte y, por tanto, al Consell a que inicie el expediente.
Pero sobre todo podemos estar contentos y contentas porque esto es un punto de encuentro, esto es un punto de partida importantísimo y que supone que en estos momentos podamos todos compartir que esa guía para un uso culto y de promoción del valenciano pueda ser en estos momentos un punto de encuentro de todos los grupos de la cámara, de todos los grupos de las Cortes Valencias, y, por lo tanto, un refuerzo para la normalización del uso del valenciano como uso social y uso colectivo.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Sanz.
(Pausa)

Tiene ahora la palabra la señora Crespo para fijar su posición.
Muchas gracias.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Pañella, jo també l’he de felicitar per haver presentat esta proposició no de llei, en la qual demana que les Normes de Castelló es declaren com a bé d’interés cultural dins la categoria de béns immaterials.

Crec sincerament, i aixina ho creu el meu grup, que estem hui fent justícia si aprovem tots esta proposició no de llei, i sobretot estem dignificant la llengua oficial de la Comunitat Valenciana amb eixe consens que ací en principi tenim tots els grups.

Primer, perquè les Normes de Castelló, la veritat és que complixen amb el que demana la Llei 4/1988, d’11 de juny.
L’apartat d, que fa referència a béns immaterials diu clarament: «Poden ser declarats béns immaterials d’interés cultural les activitats, creacions, coneixement, pràctiques, usos i tècniques representatives de la cultura valenciana, i en especial, aquelles que han estat objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l’ús del valencià.
»

Per tant, senyories, les Normes de Castelló, que l’any 32 tractaren de normalitzar, de reconstruir l’idioma que es parlava implantant normes ortogràfiques per allò que s’escrivia, són la mostra de l’interés que tenien un grapat d’intel·lectuals de la societat castellonenca per a dignificar, com ja he dit abans, el valencià que parlaven.

El discurs que vaig a fer a continuació fa referència a alguns dels apartats al discurs del mestre Enric Valor, que vosté ha anomenat, amb motiu de la seua investidura com a doctor honoris causa per la Universitat d’Alacant.

Als anys trenta –i concretament el 32, que és el que tractem, ja que les normes arrepleguen tant el temps com l’espai geogràfic on foren creades, per això són batejades com a Normes del 32 o Normes de Castelló–, deia, doncs, que als anys trenta Castelló era una capital bastant activa en el valencianisme, i durant uns anys fou la capital cultural del que hui, per norma de l’Estatut, anomenem la Comunitat Valenciana.

La societat castellonenca brillava per la cultura.
Un nom a destacar és Sánchez Gozalbo, però també un bon grapat d’intel·lectuals, com el poeta Ortolà, lingüistes com Germà Colón o historiadors com Arcadi Garcia i, per suposat, Carles Salvador, que tingué molt a veure amb la firma d’estes Normes del 32.

Em permetran, senyories, que, com alacantina que sóc, faça ressò de Figueras Pacheco, que també firmà el document per considerar–lo unes normes unificadores del nostre idioma, el valencià.
No s’obliden que a l’any 32 Alacant quedava molt lluny de Castelló i arribava el que arribava.

M’agradaria destacar què tingueren les Normes i què continuen tenint.
Sols per això ja mereixen que se’ls atorgue la categoria de bé d’interés cultural.
Perquè la proclamació de les normes d’ortografia valenciana a l’any 32 va ser un fet que afirmava que consolidava i feia ressorgir el tret més característic de la identitat del poble, el poble valencià.

Fou un fet històric veure com escriptors, sociòlegs, lingüistes, polítics, tots anaren de la mà en el que fou la unificació de l’idioma.
Situem–mos en el segle passat, als anys trenta per saber el que passava, senyories.
Doncs al no haver normes, s’aplicava l’ortografia castellana al nostre valencià.
Per exemple, a Alacant, que no es parla apitxat, veiem com paraules tal com germà, ginebre, del mestre Enric Valor, passejar o ajuda, la consonant prepalatal africada sonora era reemplaçada per una che espanyola, però, clar, el poble que no tenia una preparació lingüística trobava a faltar eixa peculiaritat i no sabia com resoldre–la.

Un altre exemple és la esse sonora que té el valencià i altres llengües estrangeres, perquè el que s’ensenyava a l’escola era la esse sorda del castellà.
I la cosa era «cossa», dit de pas.
Hui en dia, amb Normes de Castelló i amb l’Acadèmia Valenciana, encara hi ha presentadors de Canal 9 que es passen per l’arc de triomf tota la norma i la cosa segueix sent «cossa».
Lamentable.

El mateix passava amb la [ʃ], un so prepalatal fricatiu sord de caixa, que era /káisa/, i el so alveolar fricatiu sord de la paraula dotze que es deia i s’escrivia /dótse/.
Les vocals no s’escapaven, senyories, de la confusió i cel era /sél/ i porta era /pórta/.
Totes estes confusions li restaven prestigi al valencià i apareixia més com un dialecte de nord a sud, Castelló, València i Alacant, que com una llengua representativa d’un territori.
Es tractava, doncs, de fer comprendre que l’alfabet castellà no podia representar els sons de l’idioma valencià i per tant era necessari i normal crear un alfabet més ampli que arreplegara tota la riquesa fonètica del valencià, perquè així es feia en altres idiomes.
Però també calia normalitzar la transcripció gràfica d’estos sons, perquè les necessitats de signes per a transcriure la fonètica del valencià així ho demanava, ja que els signes de l’alfabet castellà es quedaven curts –inclòs– i no permeten agrupacions pertinents de signes viables per a replegar la fonètica valenciana.

Senyories, es tractava, doncs, simplement d’orientar l’ortografia, que és la fesonomia de l’idioma i de fer–ne una normalitzada i vàlida del nord a sud del territori valencià.
Així ho feren un grapat d’intel·lectuals, d’il·lustres lingüístics a Castelló l’any 1932.
Doncs, que menys que ara en el segle XXI nosaltres, representants de la màxima institució valenciana que donar a les Normes del 32 el reconeixement que toca, declarant–les bé d’interés cultural.
Perquè a molts estudiosos de la llengua ens han ajudat a resoldre molts problemes lingüístics i, com deia el professor Sanchis Guarner, una llengua escrita no és sols reproducció de les paraules sinó també el vehicle amb què es transmet i perpetua l’obra cultural d’un poble.

Crec que este gran filòleg valencià, que és Sanchis Guarner, amb eixa frase aclarix el que pretenien les normes de Castelló: ser un instrument per a tots a l’hora d’escriure i parlar; unes normes que volien dignificar i normalitzar la llengua amb criteris tècnics per a tots els camps: poesia, narrativa, economia, història, etcètera, etcètera.
En fi, tot allò que càpiga baix el paraigües de la cultura per escrit.
Ara, huitanta anys després, crec sincerament que són un aval per al nostre idioma les normes de Castelló i es mereixen un reconeixement per tot allò que representen en la difusió i expansió del valencià amb el perfeccionament morfològic de l’idioma que parlem i escrivim, senyories.

No vullc acabar la meua intervenció sense anomenar un home, Carles Salvador, que tingué molta responsabilitat en la planificació i redacció final de les normes.
I crec que avui s’alegraria si som capaços, els diferents grups d’esta comissió, d’aprovar esta proposició no de llei.
Perquè ell era un home molt treballador i amb gran estima per la llengua i seria una manera de dir–li que les generacions futures han consolidat l’idioma pel que tant va treballar durant tota la seua vida.
Com deia un altre filòleg, Manuel Sanchis Guarner, la terra té també bons fills que escolten la seua veu, que estudien amorosament les seues essències i els seus problemes, que cultiven la seua idiosincràsia i es mantenen fidels al seu esperit.

Senyories, valorem hui eixa herència tan valuosa que ens deixaren un grapat d’homes cultes, perquè declarar les normes de Castelló com a bé d’interés cultural tan sols és un xicotet gest enfront del regal que ens feren i que ens permet parlar, escriure i pensar en valencià correcte, consolidat i de gran qualitat morfològica.

Res més i moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Crespo.

La senyora Linares Rodríguez:

Pido un minuto para matizar al Partido Socialista.
Lamento un poco la intervención de mi compañera que utiliza en algo tan sensible como es la lengua, algo que creo que sirve para unir, y que utilice el turno de palabra precisamente para utilizar esos minutos que tiene y en vez de aunar en algo que yo creo que es muy importante que salga con un consenso mayoritario que utilice el micrófono para echar una soflama.

Yo únicamente a ustedes que les gusta tanto la memoria histórica, me gustaría recordarles que quien creó la Academia Valenciana de la Lengua en esta comunidad fue el Partido Popular.
Por lo tanto, no están ustedes en disposición de darnos lecciones de lo que es la revalorización de la nostra llengua en ningun cas.

No res més i moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Linares.

Señor Pañella ¿para qué quiere la palabra si le ha replicado al Grupo Socialista?
(Remors) Tiene el uso de la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

L’únic que volia, efectivament, és donar les gràcies a tots els grups pel recolzament a la proposta que hem presentat.
Crec que és important que ens unim davant de la defensa de la llengua i que en este moment el reconeixement a les Normes del 32 és això, un reconeixement també a tota la llengua i una defensa d’esta.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor vicepresident:

Muchísimas gracias, señor Pañella.

Para réplica, señora Linares.
.
.

La senyora Crespo Domínguez:

Por alusiones.
És que, senyor president, no entenc, perquè jo en cap moment he volgut posar en dubte la creació de l’acadèmia, al contrari, crec que fa una faena excel·lent des de la seua creació, però a l’any 32 no existia.
Per tant, no podia ser protagonista en el que és la creació de les normes.

El senyor vicepresident:

La aclaración me parece muy bien.
Muchas gracias.

Terminado el debate sometemos a votación el punto con la enmienda de sustitución del Grupo Parlamentario Popular.
¿Votos a favor?
Por unanimidad se aprueba.

Por acuerdo de todos los partidos, levantamos la sesión en este punto hasta la próxima ocasión.
(Remors) Perdón.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Soledad Linares Rodríguez)

La senyora presidenta:

Gràcies, senyories.

D’acord amb tots els grups polítics volem que conste en acta la nostra satisfacció perquè la festivitat de la Mare de Déu de la Salut d’Algemesí de València ha sigut declarada Patrimoni Immaterial de la Humanitat pel seu valor cultural que passa de generació en generació.
El comité d’experts de la llista de patrimoni cultural immaterial de la UNESCO, que s’ha reunit en l’illa indonèsia de Bali, ha reconegut la dimensió ritual, festiva i de participació comunitària de la festa.
Per tant, tots els grups polítics d’esta comissió se congratulen per eixa declaració que va en bé no sols de la Mare de Déu i del poble d’Algemesí sinó del patrimoni del que és la nostra comunitat.

No res més i moltes gràcies.

(S’alça la reunió a les 13 hores i 52 minuts)