Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text19 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text18 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text12 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text15 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:black;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 24 de febrer de 2011.
Comença la sessió a les 10 hores i 2 minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes,
senyora María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 86.
Segona i darrera reunió.

Declaració institucional de condemna de la repressió a Líbia

La senyora presidenta:

Se reprén la sessió.
(La senyora presidenta colpeja amb la maceta)

La senyora presidenta:

Señorías, voy a proceder a dar lectura a la declaración institucional de condena a la represión libia que ha sido facilitada y que está firmada por todos los portavoces de los grupos parlamentarios de esta cámara y que dice así:

«Exposició de motius:

»Aquests dies estem assistint a una violenta repressió amb la qual el Govern de Líbia tracta de contindre les manifestacions populars contra el règim, una repressió que està causant fins i tot un nombre elevat de morts.
L'única cosa que han fet els manifestants ha segut protestar per la desastrosa
situació del seu país, on la manca de (inintel·ligible) .
.
.
i l'atur, el treball en condicions pèssimes i la precarietat són la ruïna de cada dia.

»Davant d'aquests fets, les Corts Valencianes, amb totes les cauteles que cal tindre en
situacions com estes, no poden mantindre's al marge dels fets, i volen mostrar el seu rebuig i la seua condemna a la
repressió del poble libi.
No hi ha res que puga justificar l'ús de la violència contra l'exercici legítim del dret a manifestar-se.

»El poble libi, com la resta dels països del nord d'Àfrica, té dret a prendre les seues decisions de manera democràtica i a decidir quins són els seus governants.
Les Corts Valencianes insten el Govern d'Espanya i la Unió Europea a exercir tota la pressió possible per tal d'aturar la repressió i posar en marxa un procés de reformes democràtiques de forma que la defensa dels drets humans prevalga per damunt de
qualsevol altra consideració.
A més, demanen al Govern d'Espanya que actue per a garantir la vida i la integritat dels espanyols
retinguts a Líbia.

»Per tot això, les Corts Valencianes exigixen que s'acabe immediatament amb la repressió perpetrada pel Govern de Líbia contra la població i s'impose el diàleg perquè el poble d'aquest país, com el de la resta d'estats del nord d'Àfrica, puguen recobrar els seus drets així com encetar una transició a sistemes democràtics.

»Les Corts, 24 de febrer del 2011.
» (Aplaudiments)

Continuamos, señorías, con el pleno.

Pregunta d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari Popular
sobre la política del Consell en suport i defensa de l'agricultura, la ramaderia i la pesca (RE número 74.
023)

La senyora presidenta:

Compareixença del president del Consell per a respondre les preguntes d'interés general formulades per a la Comunitat Valenciana.

Té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Popular, senyor Blasco.

El senyor Blasco Castany:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt honorable president de La Generalitat.

Honorables consellers i conselleres.

Il·lustres diputats i diputades.

Bon dia per a tots.

L'agricultura, la ramaderia i la peixca són sectors estratègics de la nostra economia, especialment pel valor que tenen i la seua
significació a l'hora de generar ocupació, mantindre uns treballs en el territori de la nostra comunitat, i especialment
perquè són un motor de la nostra economia que en un moment de crisi econòmica i social com la que estem patint a Espanya és necessari donar-li l'impuls i el recolzament necessari des del punt de vista institucional.

Això és el que ha vingut fent el Consell de La Generalitat en estos anys de govern
baix la seua presidència, que a més de posar en valor el que representa estos sectors, també cal reconéixer el valor mediambiental per a contribuir a la sostenibilitat del nostre
territori.
Les administracions públiques han vingut treballant recolzant estos sectors i el Consell ha tingut una
especial sensibilitat a l'hora de reafirmar-se en aquelles polítiques que han fet possible que la nostra agricultura hui siga una agricultura
de referència i que, al mateix temps, haja fet possible també el que eixa agricultura de referència tinga una credibilitat nacional i internacional.
I, en eixe sentit, a més, ha estat per part del Consell al costat de les reivindicacions bàsiques d'este sector, i vull recordar ací la defensa que ha fet el govern de La Generalitat en un tema tan crucial per a
estos sectors com ha segut el de l'aigua.

En estos moments és necessari redoblar l'impuls d'estes polítiques actives que el govern de La Generalitat ha vingut fent, i és un moment apropiat perquè està ara mateixa en discussió el que és la reforma de la política agrària comuna, una oportunitat que se'ns dóna a la Comunitat Valenciana perquè en el marc d'estes negociacions se puga entendre i retindre també el que són les postures de la Comunitat Valenciana sobre este particular.
És la gran oportunitat perquè l'agricultura veja millorades les seues expectatives, és la gran oportunitat perquè una agricultura de referència com la valenciana puga fer i vore la seua veu en este tipus de debat que se
té sobre la política comuna, i especialment perquè se poden aportar moltes coses des de les comunitats autònomes, si és que el Govern d'Espanya és sensible a mantindre també este diàleg obert respecte dels nostres interessos.

I dins d'este context és important també destacar l'esforç que s'ha fet per part del Consell respecte del que és la indústria agroalimentària.
La indústria agroalimentària hui representa un pes específic que és necessari reforçar, recolzar i, al mateix temps, impulsar-la des de tots els, punts de vista.
Representa el 10% del producte interior brut, representa el 14% de l'ocupació i representa ser líders en la nostra comunitat respecte de l'exportació.

En este món globalitzat, a on està en debat la política agrària comuna en Europa, les posicions que se mantenen des del govern de La
Generalitat respecte de l'agricultura i les polítiques actives que s'han posat en marxa, són una veu que és necessari escoltar-la.
És necessari escoltar-la perquè, a més, la nostra agricultura representa no sols la vocació exportadora i l'obertura cap a mercats exteriors, sinó que, al mateix temps, representa un exemple, perquè és probablement un dels sectors menys subvencionats que n'hi han en els distints sectors productius que ara mateixa estan vigents en
Europa.

I volem no solament reafirmar esta política comuna, fer arribar la nostra veu i, al mateix temps també, denunciar el que són acords que perjudiquen la situació de la nostra agricultura.
Concretament, en el que fa referència a l'acord o el acords que se tenen respecte de Marroc.
Creguem que estos tercers països tenen d'acomodar-se a les exigències de la Unió Europea, no perjudicar estos sectors econòmics valencians i tindre en compte qüestions tan bàsiques com és el control fitosanitari i, al mateix temps també, la seguretat alimentària, que moltes vegades no les ha tingut en compte el Govern d'Espanya i que, d'esta forma, com és el cas concret de Marroc, ha perjudicat la nostra agricultura i altres sectors
nostres.

Per tant, estem davant d'una política encertada, estem davant d'un reconeiximent, com és generalitzada ja la concepció que se té en la Comunitat Valenciana per part de les persones implicades en estos sectors
relacionats amb l'agricultura, amb la ramaderia, amb la peixca, amb la indústria agroalimentària i també amb tot el que representa l'alimentació, que té un potencial extraordinari i que ve a reforçar la política que ha dut a terme el govern de La Generalitat.

En esta situació, el que volem demanar-li al president de La Generalitat és que valore les polítiques actives que el govern de La Generalitat està duguent a terme en relació al sector agricultura, al sector ramader, al de la peixca i fonamentalment a la
importància que ha cobrat en la nostra comunitat la política relacionada amb la indústria agroalimentària, que és clau hui, exemple de potencial econòmic i un factor de dinamització de la nostra economia i de creació de llocs de treball.

Moltes gràcies, president.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell per a respondre.

El senyor president del Consell:

Buenos días.

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías, hoy el Partido Popular trae al debate y a la reflexión del pleno de esta cámara uno de los sectores más significativos e identitarios de la Comunidad Valenciana y más importantes en cuanto a generación de empleo, de exportación y de prosperidad en nuestra comunidad, como es el sector de la agricultura, de
la pesca y también de la ganadería.

Es importante recordar los datos, porque, muchas veces, cuando hablamos de
ciertos sectores, el desconocimiento del porcentaje del peso sobre nuestra
riqueza o generación de empleo, o el papel que conforman en la fuerza de nuestra prosperidad como comunidad, hacen que los debates al respecto carezcan
de aquellas referencias necesarias para saber exactamente de qué estamos hablando.

La agricultura representa el 10% de nuestra riqueza, da el 14% del empleo en
nuestra tierra, 300.
000 personas, es el primer sector exportador de nuestra
comunidad.
Además, exportamos.
.
.
, prácticamente la cuarta parte de nuestras exportaciones son del sector
agroalimentario.
Por eso, desde la conselleria de Agricultura, desde la conselleria de Territori y, en definitiva, desde todo el gobierno, se está en constante y permanente contacto con los sectores que representan a cada uno
de los sectores productivos dentro del sector agroalimentario, y por eso hemos
puesto tantas iniciativas y tanto empeño en reforzar su modernización y sus apuestas de futuro.

Hemos destinado más de mil quinientos millones de euros durante estos años a la agricultura, y lo hemos hecho desde un punto de vista de la modernización, de la innovación, de la formación, de la exportación, de la internacionalización y, en definitiva, de la transferencia de rentas que permitan que siga siendo
un sector pujante y, además, de futuro.

La agricultura nos da mucho, muchísimo, a nuestra comunidad.
Aparte de que mantiene cultivado el 5% de nuestro
territorio.
.
.
Fíjense, para que nos demos cuenta de la dimensión territorial que significa la agricultura, estamos hablando del mismo
porcentaje de territorio urbanizado en nuestra comunidad, el 5% de nuestro
territorio está urbanizado, el 5% del territorio está cultivado.
También mantiene y fija la población en muchas comarcas del interior de la Comunidad Valenciana y es la pieza
fundamental e insustituible de un sector que durante estos años se ha desarrollado de forma excepcional, convirtiéndose en referencia nacional e internacional, como es ese sector llamado «agroalimentario», el de la distribución de los alimentos por toda nuestra comunidad y por todo nuestro país.

Por eso, nuestro compromiso va a seguir siendo siempre el mismo, defender el
campo, defender el cultivo y defender la pesca y la ganadería en nuestra comunidad, por eso seguiremos exigiendo todo aquello que haga
posible que la agricultura tenga futuro en nuestra tierra, por ejemplo, todo lo
que sea la defensa de nuestro sector agroalimentario respecto de las decisiones
de Bruselas o del gobierno de Madrid.
Seguiremos defendiendo el trasvase del
agua del Ebro o el mantenimiento de los trasvases que en estos momentos
existen.
Primero, porque es agua de mucha mayor calidad y, en segundo lugar,
porque en justicia nos corresponde.

Seguiremos modernizando los regadíos en nuestra comunidad y seguiremos hablando con todos ellos de aquellas cosas
que les preocupan, por ejemplo, la desalación, que tanto preocupa a los pescadores de la comunidad, porque la salmuera se
carga el oxígeno que se necesita.
.
.
, (aplaudiments) que necesita la posidonia para seguir dando el oxígeno suficiente para todos los bancos de pescado.
Y también seguiremos oponiéndonos (veus) a la ubicación de la extracción petrolífera de nuestras costas, porque también.
.
.

La senyora presidenta:

Perdón.

Señores diputados, les ruego guarden silencio, ¡ya está bien!

A ser posible, señor Lozano, los comentarios, me parece que, por respeto.
Gracias.
(Veus)

Cuando quiera, presidente.

El senyor president del Consell:

.
.
.
-gracias, señora presidenta-, porque también atenta directamente al futuro de nuestra pesca.

Tenemos una sensibilidad especial, desde el Partido Popular, hacia el campo,
hacia la agricultura, la pesca y la ganadería.
Yo sé que en otras épocas no la ha habido, posiblemente porque todo el concepto de la tierra, todo
el concepto de lo agrario, todo el concepto del campo, todo el concepto de las
tareas tradicionales de nuestra comunidad, encajan perfectamente en un proyecto
político como es el del Partido Popular.
Por eso nosotros entendemos tan bien a
nuestros agricultores y por eso ellos ven en nosotros un proyecto político en defensa de su forma de ser, de vivir y de prosperar hacia el futuro.
Con
nosotros en el gobierno el campo, la agricultura, la pesca y la ganadería están absolutamente garantizados en la Comunidad Valenciana.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari
Socialista sobre l'estabilitat institucional de La Generalitat fins al final d'esta legislatura (RE número 74.
022)

La senyora presidenta:

Té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Socialista, senyor Luna.

El senyor Luna González:

Gracias, señora presidenta.

La figura de la presidencia es clave en nuestro entramado estatutario.
Teniendo
en cuenta lo complicado de su situación política y personal, ¿está usted en condiciones de garantizar la estabilidad institucional de La
Generalitat hasta el final de la legislatura?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Señores diputados, por favor.

Señor presidente.

El senyor president del Consell:

Señora presidenta.

Señorías.

Señor Luna, no sé si la pregunta me la hace a mí o se la hace a usted mismo.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el síndico del Grupo Parlamentario Socialista, señor Luna.

El senyor Luna González:

La cosa está peor de lo que yo pensaba.
Veo que no tiene claro ni su papel institucional.
Mire, estando como estamos acostumbrados a analizar las diatribas de la señora De Cospedal, sobre todo los lunes por las mañanas donde un casi o un muy se analiza con lupa para ver qué es lo que hacemos a continuación.
Y estando como estamos acostumbrados a que en función de cómo esté el oráculo esta mañana La Generalitat se vuelva loca organizando asuntos o no organizándolos para no contraprogramar o si se organizan no se sabe si usted asiste o no
asiste en función de que su posición pueda molestar o no molestar, yo creo que la situación es preocupante.

Porque, mire, hemos llegado al esperpento de que aquí se esté discutiendo una reforma del Estatuto de autonomía y usted, que es la máxima autoridad de esta comunidad, no se haya pronunciado al respecto por miedo a
molestar a no se sabe quién, pero seguro que por miedo a molestar a alguien.
Porque todo aquí está en función de su proclamación, señor presidente.
Es lo único que le preocupa a usted y por extensión a todos los que le rodea.

Claro, el problema es por qué no le proclaman, por qué no le proclaman ya de una vez y nos dejan tranquilos a todos, por qué no le proclaman.
(Aplaudiments) Pues, mire, yo tengo alguna opinión al respecto, yo tengo alguna opinión al respecto.
Porque ustedes está sufriendo un desgaste, y lo saben, porque no le proclaman.
Sale el señor Rus, sale el señor del Norte diciendo «pero, bueno, ¿qué hacen que no le proclaman ya?
».
Es evidente que no le proclaman, porque no quieren proclamarle.
Porque si
hubieran querido proclamarle no estaríamos asistiendo a ese desgaste permanente de declaraciones contra declaraciones:
a ver cómo se han levantado hoy, a ver qué vía toca, a ver qué excusa buscamos, todo eso todos los días.

Y no le proclaman, señor presidente, porque tienen miedo.
Porque tienen miedo de que si no le
proclaman, que es lo que quieren en el fondo no proclamarle, usted, que no es
Cascos y que tiene un poder institucional todavía, monte alguna de aquí al final de la legislatura.
Pero también tienen miedo de proclamarle, porque, claro, si le proclaman tienen un problema
y tienen un problema con la justicia.

Porque, evidentemente, señor Camps, por mucho que ustedes se empeñen no son cuatro trajes.
Todos sabemos que no son cuatro trajes.
Y ustedes han
podido hacer aspavientos pensando en que si hemos hecho una petición fiscal, una petición de acusación en un sentido o en otro, tres años, qué barbaridad.
Tres años no por cuatro trajes, señor Camps, tres años por un cohecho completo.
Porque además de trajes hay adjudicaciones, muchas adjudicaciones irregulares a una trama de
amigos suyos que usted ha amparado aquí en esta comunidad, que se han llevado todo lo que han podido, que lo tienen en
paraísos fiscales y que algunos de ellos están en la cárcel o terminarán estando en la cárcel.

Por tanto, todo el mundo sabe en Génova que su calvario no empieza con los cuatro trajes, ni termina con los cuatro
trajes.
Señor Camps, le queda mucho que pasar a usted y le queda mucho que pasar a Rajoy en
este tema.
Porque usted está procurando ganar tiempo para que el tema llegue después de las elecciones.
Pero el tiempo que usted gana es el tiempo que pierde
Rajoy.
El tiempo que usted gana para no tener que afrontar un pronunciamiento
judicial que le siente en el banquillo antes de las elecciones es tiempo que
pierde Rajoy, que sabe que en su campaña electoral va a tener que comerse un día sí y otro también muchos marrones en relación con la información sobre sus problemas judiciales, los problemas de toda su administración, los problemas que usted ha ocasionado, ha amparado y trata de ocultar.

Mire, yo sé que usted no va a estar tranquilo hasta que vea en el boletín oficial su candidatura, porque lo mismo que se proclama se desproclama si hay un buen
argumento para hacerlo.
Lo mismo.
Hasta que usted no vea su nombre en el boletín oficial no va a estar tranquilo.
Y como sé que no va a estar tranquilo, como sé que emocionalmente la cosa resulta complicada, por eso, señor presidente, yo le pido en nombre de los valencianos que procure, en la medida
de lo que pueda y usted verá cómo, que sus emociones no afecten a la estabilidad institucional de esta
comunidad, que bastante abandonada está ya de gobierno como para que encima la someta usted a avatares que deriven de
su propia situación de proclamación o no proclamación.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Muchas gracias, señora presidenta.

La verdad es que raya el esperpento su oposición en esta cámara, porque hablar de estabilidad institucional y de partido quien tiene detrás de si el desmoronamiento de todo un proyecto político, me parece que raya lo absurdo, señor Luna.

Le agradezco que haya insistido en que me proclamen, es un apoyo más, (rialles) intentaré esgrimir hacia quien corresponde en la última de las decisiones.

Decirles que, pese a ustedes, esta comunidad ha seguido bien gestionada, ha
seguido bien gobernada.
Y, desde los insultos suyos del jueves pasado a los
insultos de hoy, hemos inaugurado un gran hospital, hemos inaugurado centros de
salud, hemos puesto en marcha nuevos proyectos, hemos vuelto a estar en
contacto con todos los sectores económicos y sociales de nuestra comunidad.
En definitiva, estabilidad, trabajo,
compromiso y convicción.
Ustedes no me imaginaba hasta qué altísimo grado de deterioro han llevado a la oposición durante estos años y ya no saben exactamente ni que discurso proponer, ni a que propuesta
acogerse.

La estabilidad está garantizada, porque así se ha demostrado durante estos años, durante estos dos últimos años, durante los ocho años de gobierno del Partido Popular y durante los próximos años que va a seguir gobernando el Partido Popular en nuestra comunidad.

A ustedes les da miedo muchas cosas.
Dos años dedicados a una cosa que no vale para nada tiene que generar una profunda
depresión personal y colectiva y es lo que les ocurre a todos ustedes y a quienes les
han jaleado durante todo este tiempo.
Los que tienen una cierta inestabilidad
personal por haber contribuido a la nada son precisamente aquellos que han
estado emprendiendo un camino absurdo y absolutamente distante de lo que la
sociedad en general piensa, cree y propone.
Quienes tienen un miedo horroroso
al 22 de mayo son ustedes, porque la victoria de la normalidad, de la libertad,
de la moderación y del respeto a la justicia está garantizada ese día.
(Aplaudiments)

Emocionalmente convencidos con la enorme tarea que nos corresponde llevar
adelante todos los días, que es gobernar la Comunidad Valenciana.
Y así lo hemos hecho durante este tiempo con el cariño y el afecto de la inmensa mayoría de nuestros conciudadanos.
Ustedes quisieron ganar sin pasar por las urnas y
han perdido sin pasar por las urnas.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Luna, tiene la palabra.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señora presidenta.

A nosotros siempre nos vale la lucha contra la corrupción, señor Camps, porque con corrupción no puede funcionar la democracia y sin democracia no funciona una sociedad.
Pero lo que llama la atención es que hable usted de respeto a la justicia.
Sus problemas empiezan con la
denuncia de un concejal del Partido Popular, con la actuación de un fiscal, el anticorrupción, que fue nombrado por el gobierno del señor Aznar y con la actuación de muchos policías, de muchos informes de funcionarios, etcétera, etcétera.

Pero usted solo tiene una respuesta para estas cosas: o es un montaje -según dice usted- y por lo tanto está poniendo en cuestión toda la actividad del aparato administrativo y judicial del estado o, en el
mejor de los casos, cuando alguien ya le dice que han ido ustedes demasiado
lejos contra la justicia, dice que «bueno, ¿quién no ha recibido regalos?
».

Señor Camps, ¿es esto obra de un montaje universal, esta historia contra usted, esta historia
de desenmascarar la corrupción que hay debajo de su gobierno o a usted le parece normal recibir trajes,
regalos extraños, pulseras, joyas, etcétera, etcétera, por personas que están investigadas y en la cárcel por representar una trama corrupta de las más importantes que ha habido en este país?
¿A qué opción se apunta usted?
A la primera, que esto es un montaje de la justicia.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Luna.

El senyor Luna González:

.
.
.
o a la segunda, que es lo más.
.
.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Es un montaje, usted forma parte del montaje y ayer un juez dijo que usted
forma parte de este montaje.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Luna, tiene la palabra.

El senyor Luna González:

Ya sé que sus compañeros piden mi dimisión por estar cerca de banquillo y por tener connivencia con aparatos del estado.
Pero, mire usted, a mí ningún juez, ningún policía y ningún fiscal me ha regalado nada, ni joyas, ni trajes, ni nada.
(Remors) A ningún juez, a ningún policía y a ningún fiscal le he llamado «amiguito del alma» y le he dicho «te quiero un huevo».
 (Remors) No he asistido a la boda de ningún juez, de ningún policía o de ningún fiscal.
Por tanto, puestos a tener connivencias, más vale tener connivencias con los servidores del estado que con la gente que
forma parte de una trama corrupta que se lleva el dinero de los valencianos.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, por favor.

El senyor Luna González:

Señor Camps, es preferible estar en el banquillo por denunciar la corrupción que por ampararla, es preferible.
Y dado que ustedes están instalando una teoría que dice que cuando uno está cerca del banquillo tiene que dimitir, yo le pregunto: ¿usted va a dimitir cuando haya un auto que le diga que se siente en el
banquillo?
¿Va a ser usted coherente con la teoría de sus amigos y compañeros del Partido Popular?
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Luna.

Señor presidente.

El senyor president del Consell:

Bueno, señora presidenta, se acaba de producir en este mismo instante el reconocimiento
por parte del señor Luna que tiene connivencia con el aparato del estado.
(Aplaudiments) Lo acaba de decir él ahora mismo, ahora mismo.
(Aplaudiments) Yo quisiera que por parte de los servicios de la cámara se diese traslado de lo que acaba de decir el señor Luna, porque por fin ha reconocido en esta casa que tiene connivencia.
Yo no
tengo connivencia con nadie, absolutamente con nadie; mi connivencia es con la
sociedad valenciana, con su futuro y con su prosperidad.

Y regalos, señor Luna, regalos.
.
.
Informes bajo secreto del sumario, ese fue un regalo que le hicieron a usted,
un coche de lujo y la reforma de su casa.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari Compromís sobre les persones incorporades a l'administració de la Generalitat valenciana mitjançant nomenament lliure (RE número 74.
021)

La senyora presidenta:

Señor Luna, por favor.

Señores diputados, un poquito de tranquilidad para que pueda formular la pregunta
el síndic del Grupo Parlamentario Compromís.

Señor Morera.

El senyor Morera Català:

Bon dia.
Moltes gràcies, senyora presidenta.

Jo pensava que l'única connivència és el pacte que volen fer el PP i el PSOE, el senyor Alarte i el senyor Camps,
però bé.

Jo li vull preguntar, senyor president de La Generalitat, sobre quin número exacte de persones, mitjançant nomenament lliure, s'han incorporat a l'administració valenciana, durant la present legislatura, amb caràcter temporal, al servei d'empreses, departaments, conselleries i autoritats, ocupant llocs no destinats a
funcionaris de carrera.

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell per a respondre.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

La administración autonómica valenciana tiene cerca de ciento cuarenta mil funcionarios.
Nueve de cada
diez funcionarios son profesores, maestros, médicos, enfermeros,.
.
.
Es decir, personal al servicio de la educación de nuestros hijos y de nuestros jóvenes, o personal al servicio de nuestra salud.
Nueve de cada diez.

Según nuestros cálculos, su pregunta estaría respondida de la siguiente manera: el 0,001 de las personas que trabajan en la
administración tienen la naturaleza que usted pretende en su propia pregunta.
El resto son
funcionarios de carrera o personal laboral.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, doncs jo li donaré el número: 300.
Quinze milions d'euros mos costa tot l'acord que té vosté amb la Generalitat valenciana.
Sí, i li ho vaig a dir: 110 personal eventuals de confiança; 17 directors de parcs naturals; 45 persones que són coordinadors de borses de treball, que és un colador que vostés es van inventar en l'ordre de 17 de gener de 2006; més els alts càrrecs.
Són 300 alts càrrecs de què disposa el govern de La Generalitat per a assessorar-los.

Això ens costa, grosso modo -he fet els números i els tinc ací radiografiats tots els llocs, i estan perfectament dissenyats; mos ho hem
estudiat bé-, això ens costa, grosso modo, uns quinze milions d'euros.

Però, senyor president, és que n'hi ha més.
Perquè açò és el xocolate del lloro -quinze milions d'euros-.
És que n'hi ha més.

Mire, segons l'informe de la Sindicatura de Comptes de 2009 tenim clar que en 2009 n'hi havia 131.
000 persones contractades de l'administració pública valenciana.
D'ells, una tercera part no tenien treball estable, o eren interins o eren
temporals -15.
000 interins, 25.
000 temporals-.
És a dir, una tercera part de l'administració pública valenciana està en situació de precarització de l'administració pública.
Una tercera part.

Però, mentrestant, sap vosté què ha fet?
A través de les societats mercantils i empreses públiques -paraules del síndic, informe de 2009- n'hi han 115.
000 empleats en societats mercantils i empreses públiques.
.
.
, 15.
000.
I això ens costa 430 milions d'euros.
I això ho diu el síndic.
I diu el síndic moltes coses, el síndic diu que no sap qui són, ni tots els llocs de treball estan autoritzats per la Conselleria d'Economia.
Això ho diu el síndic.
I el síndic li recomana que faça vosté l'organigrama dels llocs de treball de les diferents conselleries i de les
societats públiques.
Perquè el que sí que està clar és que es paga.

Jo, m'imagine una conversació seua amb el senyor Mariano Rajoy.
I el senyor Mariano Rajoy li dirà: «Paco -ara ja sé que li diu Paco-, (rialles) Paco, ¿cómo es posible que no redujeses los altos cargos, con la enmienda que te presentó el Grupo Compromís, el passat mes de maig.
.
.
».
Era l'esmena del PP, (rialles) era la proposta del PP, i vosté ens va votar en contra.
I vosté li contestaria al senyor Mariano Rajoy: «Presidente, ¿cómo quieres que gane las elecciones si tengo 15.
000 personas contratadas a dedo?
Ese es el modelo.
»

Per tant, senyor president, si vosté, 15.
000 persones contractades a dit, contractades en una entrevista, sense cap
procediment regular ni de mèrit ni de capacitat, en societats públiques, 15.
000 persones contractades, eixa és la fórmula per a guanyar les eleccions.

Per tant, no me torne a dir mai més allò de les eleccions.
.
.
, ni en la pitonissa Lola ni res.
Ara ja sabem que vosté controla televisions al seu servei.
¿Vol que li diga els números de televisió valenciana, pel que fa a contractacions irregulars?
El síndic els diu, estan ací.
Contractacions a dit -per això està televisió valenciana com està-.
15.
000 persones contractades a dit, controlant els mitjans de comunicació públics valencians, que no presten un servei públic, i anul·lant i suprimint, com si fóra un dictador, anul·lant altres televisions que no són del seu acomodament, clar, aixina, amb les cartes marcades, ja se poden
guanyar les eleccions.

Tot açò està ací, no me dóna temps per a explicar-ho bé.
Perquè la centrifugació que vostés han fet de la funció pública valenciana és de manual.
Precarització de la funció pública i contractació, en societats públiques.
.
.
Sí, li puc dir això de VAERSA.
Sap quans n'hi han contractats a dit en VAERSA?
És que tinc totes les dades.
I el síndic els ho diu.
Fins i tot persones vinculades, personal familiar directe d'alguns dels consellers, contractats, i perdent la plaça per sentència judicial.
És que és molt greu açò.
Una administració feta per a un règim partidista, això és molt greu.

Mire, jo vull claredat.
Vull que vosté conteste.
Jo vull que el president de La Generalitat done respostes, perquè vosté no m'ha contestat.
Jo li diria el següent: senyor president de La Generalitat, molt honorable president de La
Generalitat, jo no li diré Paco.
.
.
Però no m'agrada que vosté fóra opaco, m'agradaria que vosté fóra transparent, que diguera la veritat.
I que el president de La Generalitat no
fóra un president opaco, que fóra un president que donara.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
comptes de la seua gestió.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el president, per a contestar.

El senyor president del Consell:

Gracias, señoría.

Yo intento, en sus preguntas, centrar el tema en cosas que, realmente, tengan
interés.
Porque lo de usted, durante este tiempo, ha sido como para nota.
Además, usted que tiene más liberados que diputados tiene en el grupo parlamentario.
.
.
(Rialles i aplaudiments)

140.
000 funcionarios tiene la administración.
Ya le he dicho que el 99,9999% son funcionarios de carrera, ¡fíjese!
Si gobernase usted, a esta proporción, sería justo el doble (rialles) de gente metida a dedo, que es prácticamente la gente.
.
.
; ni esos yo creo que les votan.

En cualquier caso, mire, hablando con seriedad, lo de la precarización -que es una palabra muy dura y la entiendo- es lo que me encontré cuando entré en la Conselleria de Educación, cuando era conseller de Educación, y me encontré con el 30% de los profesores y maestros de nuestra comunidad en situación de interino.
Eso es trabajo precario en la administración.
(Aplaudiments) Eso es trabajo precario.

Exactamente igual ocurrió en sanidad.
Y los consellers del Partido Popular, durante estos años, han conseguido cada vez ir dando más puesto fijo al personal sanitario en el sistema de salud.
Eso es precarización.

Nosotros.
.
.
, yo puse en marcha -ya como conseller de Educación- un plan para intentar hacer funcionarios a todas aquellas personas que cada año tenían que renovar su puesto de trabajo.
Y, muchas veces, prácticamente en veinticuatro horas, irse al otro rincón de la comunidad a dar clases, cambiando domicilio, cambiando a sus familias.
.
.
Que eso es lo que realmente es serio.
Porque esto es serio.
El gobierno de una
comunidad autónoma es una cosa seria.
No es para que ustedes vengan los jueves por aquí a hacer juegos florales.
Esto es muy serio.
Hablamos de personas, de
funcionarios; hablamos de prestación de servicios, de competencias de primer orden, de una gran comunidad, de gente
que trabaja todas las mañanas, por las tardes, de gente que no tiene trabajo y tenemos que trabajar por
ellos.
En definitiva, esto es muy serio.
Lo que pasa es que ustedes despachan
aquí, en cinco minutos, una comunidad que está sólo en su mente, en su mente, y por eso no está en el corazón de nadie.
Ustedes intentan hablarle a la gente, y la gente no sabe ni de qué hablan.
Porque hablan de cosas que no entiende nadie, absolutamente.

Por eso, nosotros vamos fijando, cada vez más, nuestra tarea y nuestro trabajo junto a la realidad de las cosas; y ustedes,
cada vez, están más fuera de la realidad de las cosas.
Y es lo que ocurre.
Y es lo que ocurre.
¿Y sabe cuándo uno está fuera de la realidad de las cosas?
, que también lo sacan fuera del parlamento, que representa la soberanía del pueblo al que representamos todos los días.
Ésta es la realidad.

Que usted sepa que su derrota política, como proyecto político, su derrota política es algo que usted ha realizado durante estos cuatro años, con tozudez, con trabajo y con esfuerzo.
El día 22 de mayo, por la noche, que usted sepa que usted es el responsable de la
tragedia a la que ha llevado al nacionalismo moderado de la Comunidad
Valenciana.
Sólo usted, usted.
Lo digo porque si no, al final, dirán que si fue una tele, fue un periódico, fue un titular.
.
.
No.
¿Sus compañeros de grupo?
, tampoco.
¿Los de Izquierda Unida?
, tampoco.
Usted, personalmente, tendrá la enorme responsabilidad de haber tirado a patadas del parlamento valenciano a
la propuesta nacionalista moderada que usted vino aquí a representar.

Porque cada jueves por la mañana, a todos nosotros, cuando le hemos escuchado hemos dicho: «Pero, a este hombre, ¿qué le pasa?
Pero con la cantidad de cosas que puede hablar y decir.
Con la
cantidad de cosas que debería proponer.
Con la cantidad de proyectos que tendría que discutir.
Pero, ¿de qué está hablando este buen hombre?
¿Qué le ha pasado?
».

No sé si ha sido también por simpatía, por mimetismo con un grupo absolutamente fuera de si durante estos dos años o por lo que sea.
Pero la responsabilidad no es nuestra.
Que usted se haya
cargado al Bloque Nacionalista Valenciano -antes UPV- de la Comunidad Valenciana, nosotros no tenemos ninguna responsabilidad.

La única responsabilidad nuestra es trabajar todos los días.
Hacer que los profesores y maestros tengan su puesto de trabajo garantizado.
Hacer que el personal sanitario tenga su puesto de trabajo garantizado.
Hacer
que muchos de los puestos de libre designación sean, en su inmensa mayoría, funcionarios, como la inmensa mayoría de las personas que me rodean a mí en el trabajo diario; funcionarios -como buena parte, por cierto, del gobierno de La Generalitat-; funcionarios de carrera que están ocupando puestos de libre designación, a diferencia de lo que ocurre cuando gobierna el Partido Socialista.
La
administración más barata de toda España, la nuestra.
La administración con menos funcionarios por cada cien habitantes, la nuestra.
Y los altos
cargos, estamos por debajo, a la mitad de lo de Madrid, muy por debajo de la
mitad de Andalucía y muy por debajo, muy por debajo de la mitad de lo que cuestan los altos
cargos en la comunidad autónoma que usted añora, Cataluña.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Oltra, tiene la palabra.

La senyora Oltra Jarque:

Senyor president, que vosté li diga a algú que està fora de la realitat.
.
.
, vosté, és veritablement notable.

Però, mire, tornem al seu seguici -o corte del faraón-.
Recentment s'ha publicat que tenen vostés, d'eixa part de la corte, 110 persones encarregades, simplement, de construir missatge i ideologia de
Camps.
No són els 300 de Camps, ni els 400 de Camps.
.
.
Ja sabem que Alí Babá en tenia 40.
.
.
Vostés en tenen 110, encarregats de pensar el missatge; encarregats, també, de tapar els seus casos de corrupció -Brugal, Gürtel i Blasco-; encarregats, en definitiva, de generar un discurs.
Alguns d'ells encarregats, tot el dia, a sentir el que se parla de vosté, perquè deu estar vosté molt preocupat.

I jo li pregunte, vosté que és un gran líder de les democràcies occidentals -autoproclamat-, ¿vosté creu que això és propi d'una democràcia, que el discurs del PP l'hàgem de pagar tots nosaltres -15 milions d'euros- en diners públics?
No pareix vosté que açò se li assembla més al règim de Gaddafi que a una d'eixes de.
.
.
(La presidenta desconnecta el micròfon de la diputada)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.
(Veus)

Muchas gracias, señora Oltra.

Señora Oltra, la llamo al orden por primera vez.
(Veus)

Señora Oltra.
.
.
Vamos a ver, disponen ustedes de un minuto.
.
.
(Veus).
Señora Oltra, señora Oltra, por favor.
Están.
.
.
Vamos a tener.
.
.

Señora Oltra, está usted un poco nerviosa.
Tranquilícese.
Tranquilícese, tranquilícese, tranquila.
Usted tranquila.

Tiene la palabra, para contestar, el president.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Mire, en las democracias occidentales, los partidos políticos proponen un candidato.
Este candidato se presenta a las elecciones.
Es
votado.
Si es votado por la mayoría de los ciudadanos se viene al parlamento y los compañeros del grupo parlamentario eligen a quien fue el candidato del partido.
Y eso
es lo que durante estas dos legislaturas se ha hecho.
No me he autoproclamado.
Me proclamó mi partido, de manera democrática, en dos ocasiones.

Usted se ha autoproclamado lideresa de un grupo inexistente, de un partido que no existía en las elecciones y de un grupo político que se conformó veinticuatro horas después de sentarse ustedes en los escaños.

Por lo tanto, por favor, no me hable de autoproclamación.
Porque yo sé que para usted esto de la democracia occidental es una cosa extraña y ajena a su forma de pensar.
Yo sé que lo suyo es la autoproclamación, a la cubana o a la venezolana.
Pero aquí estamos en una democracia europea y avanzada.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Pañella, tiene la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyor president, podem parlar d'assessors, que és del que va?
Primera pregunta.

Segona, mire, la meua reflexió és que en referència als assessors, com a mínim hi han tres aspectes -tal com ho fan vostés- que podem, nosaltres, podem qüestionar.
El primer és la quantitat.
El segon les retribucions.
I el tercer els criteris de selecció que vostés utilitzen.

Posarem exemples.
Diputació de Castelló -on he estat jo-: Partit Popular, 34 assessors, dos per diputat -quantitat-; segon, retribucions, un exemple: la germana de Sergio García la contracten com a assessora -el golfista-, la contracten com assessora, grup E, 45.
000 euros, més de 45.
000 euros sense titulació, més de 45.
000 euros.
Parlem de criteris de selecció utilitzant este mateix exemple.
Quan la contractació, el pare d'esta senyora explica a la premsa que l'acord de contractació el tenien en ell, però com se van adonar que estava jubilat i no podien, doncs que per això contractaven a la filla.

Senyor president, ¿vosté aprova això?
¿Eixe sistema?
¿A quanta gent?
¿A quants joves perfectament qualificats amb diners podia vosté donar treball legalment i no fer un ús partidista dels diners públics?

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

El senyor president del Consell:

Debe estar en sus mentes absolutamente obtusas.
Pero, mire, yo le digo que
cuando entro en el Palau de La Generalitat me saluda un policía nacional que es funcionario; un ordenanza, que está en la puerta, que es funcionario; subo las escaleras, de la escalera noble del
Palau de La Generalitat -que ustedes conocen tan perfectamente bien como yo-, y me encuentro con otra persona que es funcionaria; y mis dos secretarias, que
son las personas que están pegadas a mí todo el día, son dos funcionarias.
¡Ya me explicará usted este mundo, que ustedes dibujan todos los días, exactamente dónde está!

Yo vuelvo a repetirles.
Han tenido una gran oportunidad durante estos cuatro años, lo digo con todo el dolor de mi corazón, una gran oportunidad, y la han desperdiciado.
Y, ustedes, con nombre y
apellidos, serán los responsables el día de mañana en los libros de historia de la política de la comunidad que rompieron toda opción para que el nacionalismo moderado de nuestra comunidad estuviese aquí presente.
Tuvieron una oportunidad y la dejaron escapar.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Dictamen de la Comissió Especial per a l'Estudi del Canvi Climàtic a la Comunitat Valenciana.
Debat i votació (BOC número 288)

La senyora presidenta:

Señorías, terminada la comparecencia del president del Consell, continuamos con el pleno: debate y votación del dictamen de la Comisión Especial para el Estudio del Cambio Climático en la Comunidad Valenciana.

Para la presentación del dictamen, tiene la palabra la presidenta de la comisión, señora Sánchez.
(Veus)

Señorías, estas tertulias tan amenas, ¿serían tan amables de mantenerlas en los pasillos?

Cuando quiera, señora Sánchez.

La senyora Sánchez Cortés:

Molt excel·lent senyora presidenta.

Ilustres señoras diputadas y señores diputados.

Me corresponde como presidenta de la Comisión Especial de Estudio del Cambio Climático en la Comunidad Valenciana realizar la presentación del dictamen que recoge las conclusiones de los trabajos de la comisión.

El Pleno de Les Corts, en su reunión de 15 de octubre de 2009, acordó la creación de la Comisión Especial para el Estudio del Cambio Climático en la Comunidad Valenciana para el análisis de las graves consecuencias que implicará el cambio climático en la Comunidad Valenciana.

Igualmente, esta comisión ha tenido como objeto estudiar las posibles soluciones existentes para
combatir el cambio climático, a fin de evitar los perjuicios que éste provocaría, no asumibles por nuestro medio ambiente, y ofrecer nuevas pautas para la
estabilidad social y el crecimiento económico.
El día 3 de diciembre de 2009 tuvo lugar la sesión constitutiva de la comisión, y, el 22 de marzo de 2010, tuvo conocimiento de las propuestas de plan de
trabajo presentadas por los grupos parlamentarios.

En la reunión que se celebró posteriormente, en abril, quedó aprobado el plan de trabajo que fue publicado en el boletín oficial, en fecha 4 de mayo de 2010.
Este plan de trabajo contenía la propuesta de comparecencia e intervención en la comisión de personas destacas por su cualificación técnica en la materia objeto de esta comisión.
También, en el citado plan, se concretaron una serie de solicitudes de documentación, consideradas para el desarrollo de los trabajos de los integrantes de la
comisión.

Quiero señalar que el plan de trabajo de la comisión fue fijado de manera conjunta, fruto de la voluntad y la capacidad de consenso
de todos los grupos parlamentarios, y fue aprobado unánimemente.
.
.
, perdón, por 14 votos a favor y 1 abstención, en la sesión del 13 de abril del pasado año.

La comisión ha celebrado quince reuniones en las que han comparecido veintidós expertos, comenzado el día 7 de mayo, con el director general del Cambio Climático de la Conselleria de Medio Ambiente, y terminando el 16 de noviembre con la
comparecencia del señor conseller de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda, don Juan Cotino.

Antes de realizar el plazo previsto en la resolución del pleno relativa a su creación, la mesa de la comisión acordó presentar una propuesta de la ampliación hasta el 16 de febrero de este año para poder sustanciar todas las comparecencias previstas para su elevación al Pleno de Les Corts.
Así, en la sesión que se celebró el 10 de noviembre en estas Cortes se acordó por unanimidad la propuesta solicitada y conseguimos ampliar el plazo.

En la reunión que celebramos el 23 diciembre se acordó conceder un plazo hasta el día 1 de febrero para la presentación de las distintas propuestas de dictamen.
En cumplimiento de dicho acuerdo, los
grupos parlamentarios Popular, Socialista, Compromís y la Agrupación de Diputados No Adscritos, presentaron en tiempo en tiempo y forma sendas
propuestas de informe, estas propuestas fueron tramitadas por la mesa de la
comisión y, tras los debates en ponencia, fue aprobada la presentada por el Grupo
Popular manteniendo el resto de los grupos sus propuestas como votos
particulares en el debate de la comisión.

El 7 de febrero, de este año, tuvo lugar la reunión de la comisión en la que debatió la propuesta de informe y quedó aprobado como dictamen de la ponencia la propuesta que hoy se presenta a debate
en el Pleno de Les Corts.

Los grupos parlamentarios Socialista y Compromís, y la Agrupación de Diputados No Adscritos, manifestaron su voluntad de mantener sus propuestas
como votos particulares para su debate en el pleno y de que se realizara la
publicación de los mismos en el boletín de Les Corts.

El dictamen, que se va a debatir a continuación, es resultado de más de un año de trabajo, y su contenido pone de manifiesto la situación descrita en el informe de síntesis del IV Informe sobre el cambio climático, adoptado en la vigésima séptima reunión del grupo intergubernamental de expertos sobre el cambio climático que se celebró en Valencia los días 12 y 17 de noviembre de 2007, en el cual se afirma que el calentamiento del
sistema climático es inequívoco.

El dictamen recoge el contenido de todas las reuniones celebradas, sus acuerdos
e incidencias, así como las comparecencias que se han sustanciado.
Las conclusiones del dictamen
son claras y concisas, y, como presidenta de la comisión, constato que son expresión de la opinión mayoritaria de los integrantes de la misma.

Considero que en esta presentación del dictamen no me corresponde, por supuesto, ahondar en el contenido del
mismo porque eso será el debate que se realice a continuación.
Pero, sí en calidad de presidenta de la Comisión Especial de Estudio del Cambio Climático en la Comunidad Valenciana quiero agradecer a los integrantes de la misma
la calidad con la que se han sucedido los debates y el respeto que se ha
mostrado a las opiniones de los demás, pese a tener, como es obvio, sus señorías, en algunos casos, planteamientos divergentes sobre la materia que nos ocupa.

En todo caso, ha sido una satisfacción presidir los trabajos de la comisión y que se me designase para presentar el dictamen en el pleno.

Finalmente, creo que es voluntad de todos los integrantes de la misma expresar
nuestro agradecimiento a la colaboración de todas aquellas instituciones, entidades y personas que han cooperado con
esta comisión mediante informes y documentación requerida, así como a los comparecientes por supuesto.

De igual modo, es el momento para manifestar el agradecimiento de todos a los
servicios de la Secretaría General de Les Corts y al letrado que ha asistido los trabajos de la comisión.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias a usted, señora presidenta de la comisión, que ha finalizado sus trabajos, además, dentro del plazo.
Enhorabuena a su señoría y a todos los miembros de la comisión.

Hay unos votos particulares planteados.
Por lo tanto, ahora, es el turno de
defensa de los votos particulares o de fijación de posición con respecto del dictamen que la señora presidenta ha presentado.

En este sentido, en representación de la Agrupación de Diputados No Adscritos, l'il·lustre diputat té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, anem a vore, estem davant de.
.
.
Jo el que vaig a fer, en primer lloc, és tractar de posicionar-me davant del dictamen i explicar per què hem mantingut el vot particular, perquè el que és lògic en una comissió d'aquest tipus haguera sigut tractar d'haver arribat a algun consens, però això no ha estat possible perquè el consens no estava plantejat des del principi de la planificació del propi treball, en compte d'allò que ha afirmat ací la presidenta perquè, de fet, ni tants sols la proposta de compareixents va ser aprovada per
unanimitat.

Perquè estem al final, aprovarem un dictamen que ja estava escrit abans de la
compareixença, no al dictamen en el seu conjunt, però sí els elements fonamentals que formen part d'eixe dictamen.
Però, ja es va dir des de primer hora, en l'anunci que es feia, que anava a parlar-se, sobretot, del transvasament, de la
política de transvasaments i de la seua relació amb el canvi climàtic, i, al final, això, amb alguna sorpresa més -que després em referiré- és el que ha acabat compartint-se.

És a dir, el canvi climàtic, una vegada més, ha servit d'excusa per a justificar la política del Partit Popular, una excusa -jo diria- doble, l'excusa de tractar de fer vore que ens preocupem d'una cosa que en realitat sembla que no ens preocupa massa, i, l'altra, és d'aprofitar eixa cosa per a clavar que no tenen res a veure amb ella, com és el cas.

Per tant, no compartim este dictamen, ¿val?
No entenem que el dictamen reflectisca adequadament el que s'ha produït el debat, o, millor dit, el treball de la comissió, es fa una introducció més o menys encertada dels diferents compareixents, però, al final, no acaba, realment, recollint en el cos del dictamen allò que els compareixents han dit.
Perquè ací hi havien dos alternatives: la primera -que és el que nosaltres hem fet de la nostra proposta- és partir de les compareixences per a redactar alguna cosa que fóra una visió global del problema i anar una miqueta més enllà del que s'havia plantejat en les pròpies compareixences; i, l'altra, fer una reflexió estricta sobre la base del que s'havia dit.
¡Ni una cosa ni l'altra!
Ni es reflectix adequadament el treball, ni es reflectix en el contingut,
i, sobretot, el més important, és que no es reflectix l'esperit.

Ací diu una cosa la senyora presidenta, en la qual em sap malament però he d'esmenar-li la plana, perquè diu que el dictamen recull allò que ja va dir l'IPCC sobre que el canvi climàtic i l'augment de les temperatures és un fenomen que és inequívoc.
Precisament, una de les qüestions més discutibles del dictamen és que tracta de minimitzar les conseqüències i les raons d'eixe canvi.
I en això nosaltres no podem estar en absolut d'acord, perquè és cert que els compareixents van tractar de procurar mantindre -diguem-, dins del que seria els paràmetres científics, el que són els nivells d'incertesa, però altra cosa és que s'incorporen algunes coses sobre les quals no hi ha cap tipus d'incertesa, com en la pàgina 29 quan el dictamen afirma textualment que es parla d'un possible augment de les temperatures.
No és un possible augment de les temperatures.
Les temperatures augmenten i
augmentaran, no sabem quant, no sabem quant de temps, ¿val?
Ahí estan les incerteses.
Inclús, no sabem en quina proporció afecten les diferents raons que expliquen eixe canvi de temperatures, però hi han raons naturals i raons estrictament antròpiques, però que les temperatures augmenten i augmentaran és inexcusable.
I això es tracta de minimitzar en eixe dictamen
light que el que vol dir això és que no hi ha massa interés en abordar realment.

El que es fa, per tant, és tractar de fer una apologia de la política del Consell, es defuig qualsevol anàlisi objectiva, moltes de les quals, inclús, s'han donat pels mateixos compareixents del que seria el propi treball del
Consell.
I ahí està, per exemple, la consideració sobre l'estratègia valenciana del canvi climàtic, ¿val?
Tots els que s'han pronunciat, no han estat tots perquè a tots no se'ls ha demanat pronunciament i no tots han tingut la voluntat de per ells
mateixos pronunciar-se, però tots els que s'han pronunciat han criticat l'estratègia valenciana del canvi climàtic.
¡Tots!
¡Absolutament tots!
En major o menor mesura, però ningú ha dit que fóra una estratègica que fóra tan bona com ens la pinta el mateix dictamen.
Inclús, repetisc el que vaig dir ja en la comissió, l'última experta, l'última experta, probablement una de les més implicades per la seua oposició en el tema de les estratègies del canvi climàtic, va dir que donava igual, podia ser de qualsevol país perquè era tan genèrica que no aprofitava realment per a res.

Una estratègia partix d'una anàlisi d'una realitat i, a partir d'ahí, tracta d'establir mesures.
I ací es parlava de qüestions genèriques sense entrar en el que caldria, que és partir d'una valoració de la realitat, per a, a partir d'ahí, lògicament, fer una anàlisi del que passa.

I ahí estem en una altra de les qüestions, que nosaltres critiquem, no només de la pròpia estratègia, sinó també de l'informe de seguiment, i que vaig a repetir, que és el tema de la qüestió referida a la valoració de la disminució de les emissions de gasos d'efecte hivernacle, no?
, en el qual -en la valoració o en els informes de seguiment i en el dictamen es recull- s'insistix que és la política del Consell i de l'estratègia el que ha fet que disminuïsquen.
Evidentment, sabem tots que no és així, que és la crisi.

I repetisc el mateix argument que vaig repetir en la comissió, és a dir, eixa cosa més que no és la crisi, i que el Consell tracta d'atribuir-se a la seua pròpia política, i el Grup Popular també, té altres explicacions que com a mínim s'haurien d'haver reflectit.
I és que si hem arribat a una situació d'increment molt per damunt de la mitjana de les emissions de gasos d'efecte hivernacle, és perquè hem tingut un model insostenible que ha fomentat eixes emissions.
Un model
urbanístic de mobilitat forçada, d'increment de la producció de ciment, que és un dels principals vectors d'emissions de CO
2, d'ineficiència energètica creixent, d'increment del consum d'aigua, d'increment de la producció de residus, d'artificialització dels sòls en la doble vessant que açò suposa d'increment de riscos d'inundabilitat, tenint en compte que un dels efectes del canvi climàtic més probables és l'increment de riscos de pluges torrencials o les dificultats que representa tot
això en la política de prevenció i extinció d'incendis, que també és
(inintel·ligible) .
.
.
i sobretot el model d'infraestructures de transport, que és el causant del CO2.

I de totes estes coses, la major part dels compareixents han parlat i han dit
coses i han aportat qüestions.
I ninguna d'estes es recull en el dictamen, absolutament ninguna.

I què és el que es recull en el dictamen al final?
Doncs, dos coses.
El tema de l'aigua, que eixe era previsible, perquè ja ho sabíem.
.
.
, quan vam començar la comissió ja sabíem que anaven a parlar dels transvasaments i que al final el dictamen seria una
excusa per a justificar els transvasaments, a través d'eixa rocambolesca teoria -que si em dóna temps comentaré- sobre la influència que té una cosa en l'altra.

I l'altra qüestió, que sí que va ser una sorpresa ben grossa, és el tema de justificar també la incineració dels residus.
Es veu que, aprofitant que el Túria passa per València i que el Segura, o el que queda del Segura, passa per Oriola, van dir: «Res, anem a clavar això ahí també, que ens ve de cine.
» Una cosa que no té res a vore.

Anem a vore, l'únic compareixent que ha parlat clarament des d'un punt vista tècnic sobre els transvasaments, que va ser un senyor australià que no coneixia massa bé la realitat d'ací, va posar tota una sèrie de condicionaments tals per a defensar uns transvasaments que ací serien inviables, directament.

I l'altra persona que va defensar.
.
.
-perdó- i de les altres dues persones que van defensar els transvasaments, una va dir
que ella era partidària dels transvasaments, però que això no tenia res a vore amb el canvi climàtic, i per tant, que no digueren ximpleries, crec que estic citant quasi
literalment.

I l'altra, ho justificava dient que fa falta aigua, perquè ací s'han carregat les zones humides i ens fa falta de l'Ebre.
La qual cosa és molt discutible, perquè el que (inintel·ligible) .
.
.
és, ens carreguem una zona humida per a regenerar-ne una altra, en compte de
tractar d'actuar sobre el fet de per què estan desapareixent les zones humides en el País Valencià, que és per l'excessiva urbanització del litoral, que tots, tots, tots, tots, tots els intervinents han assenyalat.
I això és el que afecta sobre les pluges i això és el que està afectant sobre la disponibilitat d'aigua en un futur.

I després, per acabar, el tema de la incineració.
És que ningú, absolutament ningú dels experts ha parlat d'això.
I no han parlat d'això perquè, efectivament, els residus alguna cosa han de veure amb el canvi climàtic, generen emissions, sobretot la producció de metà; generen emissions, sobretot el fet que els residus hagen de córrer centenars de quilòmetres per a trobar una destinació final.
Però, per descomptat, en ningun moment la incineració pot plantejar-se com una alternativa per a frenar el canvi climàtic.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Torró.

En representació del Grup Parlamentari Compromís, la il·lustre diputada senyora Mireia Mollà té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats.

Senyores diputades.

El Grup Parlamentari Compromís ha vullgut mantindre la seua proposta d'informe.
Un informe que ja en el seu moment vam insistir molt que d'alguna manera es plantejava com una proposta de suma en el que nosaltres
consideràvem que deuria haver sigut un informe consensuat i on s'arreplegaren les inquietuds, s'arreplegaren les conclusions, s'arreplegaren les propostes plantejades per totes les formacions polítiques que han treballat d'esta mateixa manera durant les compareixences que hem estat vivint en la comissió de canvi climàtic.

Quan ha arribat l'hora de la veritat de plasmar en un informe tot aquest treball, les conclusions,
les actuacions, les mesures correctores en la lluita enfront del canvi climàtic, doncs, hem vist de nou com el Partit Popular ha plantejat una estratègia que a nosaltres, doncs, no ens sorprén, però creguem que és perjudicial en els objectius que perseguia aquesta comissió d'estudi de canvi climàtic.

I dic que ha perseguit, perquè si bé és cert que se va intentar parlar, en un moment donat se podrien haver acceptat
algunes de les propostes que plantejàvem sense cap tipus de problema per part del Grup Parlamentari Popular -no la totalitat, ho haguérem entés-, sinó extraure algunes qüestions que creem que són molt estructurals i molt importants que aparegueren en este informe, i se
podrien haver assumit i haver inclòs en l'informe final.
I no ha sigut la voluntat del Grup Parlamentari Popular.
Eixa és una de les qüestions que fa que nosaltres, lògicament, votem en contra del dictamen i de la proposta final que fa esta
comissió i mantinguem el nostre propi informe.

I què he de dir d'este informe que naix sols de la voluntat del Grup Parlamentari Popular?
Doncs
que ja de començament la seua proposta de resolució per a nosaltres ens sembla perillosa i ja, a partir d'ahí, deriven la resta de punts que no concreten exactament res, ni vénen a millorar el nostre posicionament en la lluita enfront del canvi climàtic.
Perquè ja des del començament el Partit Popular parla sobre la situació que té esta comunitat respecte al canvi climàtic i diu que se podrà possiblement viure un augment de temperatures, una possible reducció dels recursos hídrics, un possible increment del nivell del mar, un possible increment.
.
.
Tot açò, possibilitats que no són tals, és a dir.
.
.
, i diu que són les conclusions derivades de les compareixences dels experts.

I jo he de dir, els experts mai han parlat de possibilitats.
Tots han coincidit
en els augments de temperatura, de les reduccions dels recursos hídrics, de l'increment del nivell del mar, de l'increment dels riscos naturals.
.
.
tots.
I on han discrepat en tot cas és en els panells que definixen els diferents graus d'estos augments, quin podria ser el que al final succeïra si no posem mesures correctores.
Però en totes les possibilitats que contemplaven tots els experts, tots, sempre
passaven estes coses, amb més o menys grau, mai estava la possibilitat, i quan se diu «possibilitat» és que potser sí o potser no.
Ningú no ha parlat del «potser no».
Tots coincidixen en totes estes qüestions que se derivaran dels efectes del canvi climàtic a la nostra comunitat.

A partir d'ahí, el Partit Popular en este informe se planteja una sèrie de mesures, amb estes «possibilitats» tot queda molt ambigu, parlen de l'estratègia territorial de la Comunitat Valenciana com la panacea enfront del canvi climàtic, quan també tots els experts coincidixen que, malgrat que és un principi de consens i d'elaboració d'una anàlisi de la situació, a partir d'ahí, el que cal posar en marxa són mesures molt concretes, que no estan; mesures pressupostades, que no estan;
mesures que estan i no s'estan executant; etcètera, etcètera.

I per tant, vanagloriar-se d'una estratègia com que esta serà determinant en la lluita enfront del canvi climàtic, quan els experts, que són els que han participat o han de posar en marxa estes coses, estan posant de
manifest estes carències, estes mancances i estes debilitats d'esta estratègia, doncs açò s'hauria de plasmar en algun moment en l'informe que planteja el Partit Popular.

I és per això que nosaltres no anem a recolzar el dictamen i continuem amb el nostre suport
al nostre informe, que -ja dic- el nostre informe parla molt concretament de les oportunitats i els reptes que
hem d'assumir.

Les anàlisis enfront del canvi climàtic.
.
.
, nosaltres no som experts en la matèria i creguem massa agosarat atrevir-nos a, d'alguna manera rigorosa, posar quina és la situació.
Perquè, malgrat que podrien fer-nos perfectament una visualització de com estem, entenem que això ja està més que estudiat, ja està plasmat en els estudis que fan tots els experts, tècnics i científics en la matèria.

I per tant, què hauríem de fer des de la comissió en un informe final?
Simplement, posar de manifest les oportunitats, els reptes
i accions concretes que després hauran de ser assumides per les administracions competents i cap a la societat
en general en esta comunitat.

I, clar, tenint en compte que l'òrgan legislatiu són les Corts Valencianes i que la Generalitat valenciana és un organisme dependent d'aquestes Corts, doncs, nosaltres enteníem que hauríem de llançar missatges concrets, iniciatives concretes a La Generalitat perquè les assumisca i les execute com a ordenament de la competència legislativa que tenim.
I eixe ha segut el fonament del nostre informe.

En quina línia?
Doncs en ressaltar les qüestions que han segut consensuades i, d'alguna manera, exposades contínuament pels experts que han passat per esta comissió.
En la línia, per exemple, de parlar de les nostres debilitats que han incidit, i molt,
que la gestió forestal, l'agricultura i ramaderia ecològica i la gestió d'espais naturals en aquesta comunitat està siguent molt deficitària, molt deficient, esta bona gestió d'estes qüestions i els reptes que suposa també, per exemple, l'agricultura.
I ho emmarquem.
.
.
, i avui em crida l'atenció que s'haja parlat d'agricultura i d'açò no s'haja parlat.

Per exemple, tots incidixen que si som una comunitat líder en gestió i en agricultura, que pena que estem perdent les oportunitats que deriven de la
inversió en l'agricultura ecològica, que té menys impacte en el canvi climàtic i que pot dur a terme un producte de major qualificació i no estar en decadència aquest sector econòmic tan tradicional en la nostra comunitat.

Parlem també del tema urbanístic, i incidim en com ha perjudicat.
Tothom ha coincidit en com ha perjudicat
el desenvolupament urbanístic descontrolat en esta comunitat.
I el que diguem clarament en el nostre
informe és que cal desenvolupar mecanismes normatius per a previndre aquesta massificació d'edificació descontrolada i, a més, sense respectar la construcció sostenible que deuria haver-se primat en el desenvolupament urbanístic en la nostra comunitat i no ha estat així.

Parlem i posem èmfasi en dir que la inversió en el medi ambient també és inversió en economia.
És un dels tabús dels sectors econòmics per excel·lència, sobretot de les grans potències econòmiques, que, clar, els costa invertir en medi ambient i en innovar en la
sostenibilitat del seu propi mercat perquè és un cost des del començament.
Però el que cal trencar és eixe tabú en el lligam de medi ambient-economia.

I parlem en esta qüestió de dos coses molt fonamentals.
El tema industrial, han coincidit tots els
experts que és un dels que provoca més emissions de CO2 a la nostra comunitat, i per tant, hem de fer mesures correctores perquè la indústria en la nostra comunitat tinga components sostenibles en el seu
desenvolupament industrial.
I les noves fórmules de jaciments d'ocupació derivats de l'ocupació verda, és a dir, l'aposta per la bona gestió dels tractaments en general, i incidim en el tema del tractament de residu.

Ahir, ho comentàvem en la interpel·lació, un bon tractament de residu és font d'ocupació, però a més és un pal·liatiu enfront dea les emissions de CO2 a l'atmosfera, i per tant, estaríem reduint la nostra empremta ecològica enfront del canvi climàtic, i també el tema de les energies renovables.

Nosaltres diem en el nostre informe que s'ha d'anar estudiant i fer un pla d'estudi per anar avançant cap a la no dependència de recursos energètics de fonts que són limitades.
És a dir, les energies renovables han de ser una forta aposta del govern autonòmic.

També parlem del transport, parlem de mesures no voluntaristes, és a dir.
.
.
, i proposem com a mesura una llei d'ecotaxes que beneficia a aquells que estiguen fent una bona gestió de les energies, dels recursos, etcètera, i penalitzar a aquells que estiguen fent comportaments que van en
detriment de la protecció del medi ambient i de la lluita contra el canvi climàtic.

I dos qüestions fonamentals que posem de manifest.
No podem obviar que any rere any s'està reduint les partides pressupostàries per a la lluita contra el canvi climàtic.
Ho posem de manifest en el nostre informe.

I també diem que volem que la Comissió d'Estudi de Canvi Climàtic participe de forma contundent en l'elaboració de les mesures concretes que se proposen i en el seguiment d'estes, perquè una de les mancances.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
que trobem -acabe de seguida- és que no s'està fent seguiment de totes coses que se suposa que el govern valencià està posant en marxa enfront del canvi climàtic.

Res més i moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté.

En representació del Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat senyor Adolf Sanmartín Calduch té la paraula.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

Com a portaveu del Grup Parlamentari Socialista en la Comissió Especial per a l'Estudi del Canvi Climàtic aquí, a la Comunitat Valenciana, hem d'assenyalar, com vam assenyalar ja en la comissió, que no estem ni mica ni gens d'acord amb el dictamen aprovat per la majoria del Partit Popular, exclusivament,
evidentment pel Partit Popular.

D'aquí que en el seu moment vam presentar el vot particular amb el corresponent text
alternatiu.

La justificació per la qual hem presentat el vot particular amb text alternatiu i que en el seu
moment, a més, i a banda, no vam aprovar el dictamen, és perquè pensem que a principis del segle XXI, amb unes conclusions més que contundents per part dels panells intergovernamentals sobre el canvi climàtic, pensem -deia- que ja no és suficient, ja no és suficient que l'administració autonòmica valenciana manifeste la preocupació o declaro que existeixen incertituds a l'hora de preveure les conseqüències derivades del canvi climàtic.

Discrepem, discrepem perquè pensem que resulta ja insuficient manifestar la seua preocupació o incertitud.
Cal, cal que anem més endavant, que peguem passos més cap avant, que agafem mesures concretes, siguen pal·liatives o preventives, per a lluitar contra els efectes negatius del canvi climàtic aquí, a la Comunitat Valenciana.

De fet, de fet, evidentment, malgrat que el Grup Parlamentari Popular, faltaria
menys, no nega el canvi climàtic, faltaria menys.
Però és cert, és cert i ens preocupa que a tot el dictamen, insisteixo, elaborat exclusivament
pel Partit Popular, ens preocupa que es repetisca contínuament que no hi ha cap certesa respecte a la magnitud i evolució dels efectes del canvi climàtic.

Jo he de recordar necessàriament que ara farà tres anys, aquí, a la ciutat de València, es va reunir el grup intergovernamental d'experts sobre el canvi climàtic, que van concloure de forma fefaent, de forma fefaent, van concloure que l'escalfament del sistema climàtic és inequívoc, inequívoc, i que l'increment gradual de la temperatura a nivell del món es deu a la concentració de gasos d'efecte hivernacle.

Per tant, aquesta declaració, aquesta conclusió rotunda i categòrica, no pot ser analitzada a nivell d'hipòtesi, que és el que fa el Partit Popular.
D'aquí que ens preocupe que parlen únicament de preocupacions i d'incertituds quan una cosa està ja demostrada que és una cosa que ja tenim damunt, i que hem de preveure i que hem de lluitar.

En segon lloc, vam votar, i ho diem aquí, en contra d'aquest dictamen, ens pronunciem en contra d'aquest dictamen, perquè pensem que resulta jo diria que insuficient per precària, obsoleta, antiquada, trasnochada, la pròpia estratègia valenciana davant del canvi climàtica, aprovada ara fa dos anys pel Consell de la Generalitat valenciana.
I que
jo recorde que aquesta estratègia valenciana davant del canvi climàtic havia de ser, havia de ser l'instrument bàsic, l'instrument bàsic per a dur a terme tota una sèrie d'accions en matèria preventiva i pal·liativa per a combatre aquest canvi climàtic.

I pensem que és insuficient perquè únicament és, aquesta estratègia valenciana del canvi climàtic, una translació, un corta y pega d'altres estratègies d'altres comunitats, inclús d'altres països d'Europa.

De fet, parlen vostés al dictamen que l'esmentada estratègia ha estat objecte de valoració positiva per part de tots els experts que al llarg dels darrers tres mesos han
discorregut per la comissió.
I clar, això és rotundament fals, rotundament fals, perquè bona part dels experts ja han dit que, no solament és una estratègia antiquada i obsoleta, sinó que, a banda, no inclou mesures concretes o, millor dit, no s'apliquen les mesures que allí es constaten per a lluitar contra el canvi climàtic aquí, a la Comunitat Valenciana.

Em va sorprendre, en tercer lloc, en el mateix dictamen, es congratulen vostés mateixa, es congratulen, perquè en el període 2008-2009 hem aconseguit aquí, a la Comunitat Valenciana, reduir de forma espectacular les xifres d'emissió de gasos efecte hivernacle, dels GEI.
Clar, el que no posen al dictamen és la causa, la raó per la qual s'ha disminuït estos gasos efecte hivernacle.
I jo els diré, la causa no és més que conjuntural: la crisi econòmica per la qual estem travessant i, en conseqüència, la caiguda d'activitat en el sector industrial i en el sector transport.
Aquesta és la raó.
No per l'aplicació de les mesures concretes, concretes, que s'hauria d'aplicar aquí, a la Comunitat Valenciana i que únicament estan enunciades de forma teòrica, però que després no tenen una translació pràctica.

Vostés saben, igual que jo, i això no ho podem discutir, que la Comunitat Valenciana a hores d'ara no és més eficient que fa uns anys, perquè vostés no tenen voluntat política d'aplicar mesures contundents per a combatre, per a pal·liar, per a previndre els gasos efecte hivernacle aquí, a la Comunitat Valenciana.

En quart lloc, no podem estar o ser favorables a aquest dictamen perquè no podem entendre com diuen vostés que una de les mesures més importants per a combatre els gasos efecte hivernacle és l'estratègia territorial de la Comunitat Valenciana, quan en realitat vostés saben que aquesta estratègia territorial no fa més que consolidar, consolidar, un model d'especulació amb el territori en els darrers anys.

Realment, realment, vostés saben perfectament que no s'aposta des de l'administració autonòmica per un model urbà, per un model territorial sostenible i sobretot poc consumidor d'aigua, sòl i energia.
Tot el contrari.
De fet, hem estat exemple en els darrers dotze
anys, i concretament els darrers vuit anys, d'un model, un model depredador del territori i insostenible des de tots els punts
de vista.

En cinqué lloc, no podem estar a favor d'aquest dictamen en el sentit del tractament que fan vostés de la qüestió dels transvasaments, transvasaments -entre cometes-, donat, i ho hem dit, i ho hem insistit aquí per activa, al llarg d'esta legislatura, per activa i per passiva, donat l'impacte mediambiental, social i econòmic que tenen els transvasaments entre conques.

De fet ens va sorprendre que portaren al senyor David Garman, de l'Associació Internacional de l'Aigua, perquè traslladés el model australià aquí, a la Comunitat Valenciana.
A banda que pensem que no és traslladable, recordem que el propi senyor Garman va deixar clares també dues coses, que malgrat que els transvasaments poden ser un instrument
essencial per a gestionar qualsevol política hídrica, resulta imprescindible, deia, l'eficiència de l'ús i distribució de l'aigua, la recàrrega dels aqüífers i el manteniment dels cabals ecològics.
Cosa que vostés no li van dir i no fan aquí, a la Comunitat Valenciana.

Per últim, per últim, colen, colen, de passada, ho han dit abans altres grups parlamentaris, la
qüestió de la valoració energètica, de la incineració.
Poca cosa els puc dir que no he sentit ja en aquesta trona.
Ja parlarem, ja
parlarem de la Directiva 98/2008 en el seu moment.
Abans el que han de fer vostés és aplicar, dur a terme, d'una vegada per totes, els plans zonals de la Comunitat Valenciana, actualment
inclosos.

En definitiva, en definitiva -i finalitze-, no pot.
.
.
, pense que aquest dictamen no té cap sentit, no té cap sentit, perquè no concreta absolutament res ni reflectix la situació actual a la Comunitat Valenciana en matèria de mesures concretes des d'un punt de vista pal·liatiu o des del punt de vista preventiu, i sobretot demostra l'escassa voluntat política i pressupostària per a fer front a un problema que ja no sols és una incertitud, sinó que és ja una realitat
(inintel·ligible) .
.
.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Sanmartín.

En representació del Grup Parlamentari Popular, (aplaudiments) la il·lustre diputada senyora Yolanda García Santos té la paraula.

La senyora García Santos:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Hoy estamos aquí para debatir el dictamen de la Comisión para el Estudio del Cambio Climático de la Comunidad Valenciana.

Una comisión que fue creada por el consenso de todos los grupos parlamentarios para
analizar las consecuencias que puede tener el cambio climático en nuestra tierra, estudiar posibles soluciones y establecer nuevas pautas
para un desarrollo económico sostenible.

Fruto de los trabajos de esta comisión, de la documentación aportada y de las comparecencias de aquellos que han colaborado con estas
Cortes, se ha presentado este dictamen que pretende servir como elemento de
consenso para trabajar eficazmente contra el cambio climático.

Éste, señoras y señores diputados, es un dictamen sumamente realista, un dictamen que desde nuestro
punto de vista recoge la inquietud que cualquier responsable político debe tener para afrontar las consecuencias del cambio climático evitando el alarmismo.

En ese dictamen no van a encontrar ni alarmismo exagerado ni voluntad de
ocultar la realidad que vive nuestro planeta.
Quizá por eso nos encontremos con tres votos particulares.
El nuestro, señoras y señores diputados, nosotros somos un grupo parlamentario y el gobierno al que
sustentamos es un gobierno responsable.

Nosotros no estamos aquí para decirles a los valencianos que el mundo se acaba.
Para eso ya tenemos a la
oposición sumamente negativa.
A nosotros nos han elegido los valencianos para analizar
con realismo lo que pasa en nuestra comunidad y plantear soluciones realistas y
viables a los problemas de hoy y los retos que nos plantea el futuro.

Seríamos irresponsables si no reconociésemos que nuestra comunidad está situada en un ámbito geográfico especialmente vulnerable.
Somos conscientes que existen grandes
incertidumbres, que no hipótesis, sobre las consecuencias que puede provocar el cambio climático, su magnitud y su evolución en el futuro.
Y esas incertidumbres han sido manifestadas en la comisión, señor Sanmartín.
Por eso no debemos descartar ninguna medida que pueda mejorar la adaptación de nuestra comunidad y que pueda contribuir a paliar los efectos negativos
futuros del cambio climático.

Esto es lo que hemos escuchado a todos los expertos que han venido a
explicarnos su visión sobre el cambio climático.
Y por eso aparecen sus opiniones en este dictamen.
Y los expertos han
reconocido que la estrategia valenciana para el cambio climático del gobierno de La Generalitat es un primer paso en la buena dirección, que está elaborada conforme a la española y a los tratados y a los compromisos internacionales.
 Lógicamente, como no podía ser de otra manera, no vamos a ir por libre en estas cosas.
¿Un corta y pega?
Yo le llamaría coordinación más que otra cosa.

Como digo, es un primer paso que desde la vicepresidencia tercera se actualiza,
saben que tienen que ir actualizándolo, y así es como se ha manifestado en la comisión.

Con esta estrategia hemos conseguido -ya nos lo explicó el señor vicepresidente- que nuestra comunidad sea líder en las cifras de emisión de CO2, por encima de la media española.
12,6 en la Comunidad Valenciana, 8,2 en España.

Y nadie niega, señor Torró, que la crisis haya tenido que ver, y señor Sanmartín, pero no ha sido el único motivo, como se empeñan en insistir.
Yo, por ejemplo, se me ocurre que la Ley valenciana de prevención de la contaminación y calidad ambiental también habrá tenido algo que ver, por ejemplo.
No ha sido el único motivo.

Señoras y señores diputados, la realidad es que muchas comunidades de España han abandonado la lucha contra el cambio climático.
Las comunidades gobernadas por el PSOE han tirado la toalla.
Y mientras
otros abandonan su lucha, la estrategia valenciana sigue siendo desarrollada
por leyes, disposiciones y acciones, porque la estrategia valenciana es genérica y se concreta en estas acciones.
No es ella en sí misma la que tiene que tener las medidas.

Mientras otros dedican sus esfuerzos en criticar al Consell, nosotros
impulsamos y ejecutamos un total de 230 acciones concretas para evitar los
efectos del cambio climático.
Nadie en su sano juicio puede subirse a este atril para decir que el
gobierno del presidente Camps no hace nada, o que las acciones que el
vicepresidente Cotino realiza dentro de la estrategia valenciana son genéricas.

Además, nuestro gobierno está apoyando y desarrollando la estrategia territorial, que tiene en cuenta el
cambio climático como un condicionante para establecer el desarrollo territorial de nuestra
comunidad en las próximas décadas.

Esta estrategia, señores diputados, ha sido calificada por esta comisión como un ejemplo a seguir.
Pero de esto, no les interesa, no les interesa
hablar nada.

Las recomendaciones que hace el Partido Socialista en su voto particular son
propuestas que quizá fueran novedosas hace quince años, cuando ellos gobernaban.
Hoy parecen sacadas del baúl de los recuerdo.
Y yo lamento profundamente que toda la izquierda, a la cual
se le llena la boca con la defensa del medio ambiente, no sea capaz de proponer
nada que realmente sea eficaz para luchas contra el cambio climático.

¿De verdad, señor Sanmartín, que no siente un poco vergüenza por proponer que se puede luchas contra el cambio climático extendiendo los espacios wifi?
O ¿pidiendo que los productos turísticos se gestionen por la administración pública?
Eso está muy bien, pero quizá para este tema del cambio climático y el dictamen, no sea lo apropiado.

Usted han propuesto un conjunto de 56 recomendaciones que poco o nada tienen
que ver con el cambio climático, y las que sí que tienen un punto de coherencia ya están recogidas en el dictamen de la comisión.

Señor Sanmartín, yo, sinceramente, les agradezco que ustedes critiquen al gobierno de
Zapatero.
En eso, mire, coincidimos.
Pero, de verdad, yo creo que deberían tener el valor de ir al comité federal del PSOE o al Congreso de los Diputados y plantearlo allí, aunque yo entiendo que para ustedes es difícil.
Pero es que no pueden culpar al gobierno de La Generalitat de tener
paralizada la planificación hidrológica, que en realidad tiene paralizada al Ministerio de Medio Ambiente.
Es que
eso no lo puede pretender.

Señor Sanmartín, usted ha demostrado, y con este voto particular, demuestra que es un mal
valenciano.
Usted oculta las cosas que todos juntos estamos haciendo para
luchar contra el cambio climático.
Pero no las cosas que hace el gobierno del presidente Camps, que las hace,
también las que hace la sociedad valenciana, que somos todos, y las que hacen los
ayuntamientos, algunos, por cierto, de su partido.
Pero usted eso prefiere
ignorarlo.
Aquí nadie hace nada, todo está fatal.
Tiene que llegar usted para que todo vaya bien.

Usted dice en sus conclusiones que la repoblación forestal se ejecuta con especies inadecuadas y con bajas dotaciones
presupuestarias.
Y mientras usted dice esto, sin ponerse ni siquiera un poco
amarillo, no rojo, un poquito naranja, el Ministerio de Medio Ambiente dice que
de las siete provincias españolas con mayor superficie repoblada en 2002, dos son de la Comunidad Valenciana:
Alicante y Valencia.
Pero para usted, nada que ver.

El dictamen que hoy sometemos a la consideración de las Cortes recoge un conjunto de doce recomendaciones, que abarcan todos
los ámbitos de actuación necesarios para luchar eficazmente contra el cambio climático: desde la lucha contra las inundaciones a la conservación y mejora de los espacios agrarios y forestales, pasando por compensar los
servicios ambientales que los sectores agrarios y forestal prestan al conjunto
de la sociedad.

Desde el gobierno de La Generalitat vamos a seguir promocionando las energías renovables.
En cuanto a las energías renovables.
.
.
, claro, realmente, señora Mollà, no se pueden ignorar los datos que demuestran que la Comunidad Valenciana sí está reduciendo los impactos.
No se puede pedir que se consuma el cien por cien de
energías renovables, porque eso es un objetivo demagógico.

Vamos a seguir promocionando también el transporte público y el aprovechamiento energético de los residuos, como combustible de sustitución para procesos industriales y para la generación de energía.

Nosotros, señoras y señores diputados, seguiremos apoyando al Comité de Estudio del Cambio Climático y a la Agencia Estatal de Meteorología y al Cedex.
Lo haremos por convicción, aunque todos sabemos que todavía no ha hecho públicos los resultados de evaluación del tercer informe de expertos y ni siquiera ha estudiado los impactos del
cuarto informe, que, bueno, igual de eso también se podían quejar.

El gobierno de La Generalitat va a seguir desarrollando labores de formación, información y comunicación para divulgar las causas y consecuencias de este problema, así como las implicaciones en el mismo de nuestros comportamientos cotidianos.

Esperamos que los grupos de la oposición piensen, por primera vez, en las próximas generaciones, en lugar de pensar en las próximas elecciones, y apoyen el dictamen de la comisión que hoy se somete a la consideración de estas Cortes.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora García.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, anem a vore.

Bàsicament, el que ens ha vingut a dir la portaveu del Partit Popular en esta qüestió és que pequem d'alarmisme.
Jo no sé exactament.
.
.
, m'agradaria que definira en què es peca d'alarmista.

Cal distingir molt clarament entre dues coses que jo crec que serien raonables
posar damunt la taula.
Una cosa és el dir o predir que van a passar coses sense cap tipus de fonaments i l'altra cosa molt diferent és tindre en compte coses.
.
.
, unes, d'una banda, que són segures i altres que són raonablement certes que van a passar.

Els experts de la comissió van insistir, efectivament, que no havíem de ser alarmistes, perquè era molt difícil determinar quina anava a ser la magnitud del canvi, d'una banda.
I d'una altra banda, tampoc sabien.
.
.
, o també era difícil determinar quina anava a ser la magnitud de les conseqüències d'eixe canvi i fins on anava a arribar.

Però, al mateix, al mateix temps, tots, absolutament tots, van dir que el canvi
existia, que el canvi era molt important i que inclús en les previsions més baixes, en les previsions més favorables, inclús en el cas, que cada vegada és més improbable, que les emissions s'aturaren, és a dir, a partir d'ara no cresqueren, sinó que inclús aconseguiren disminuir les emissions, inclús en eixe cas el canvi climàtic anava a produir-se i anava a tindre uns efectes molt importants sobre.
.
.
això.
Això no és fer alarmisme.
No és fer alarmisme posar-se en el pitjor.
Això senzillament es diu ser previnguts.

Hi ha un element fonamental a l'hora de la planificació.
Si a les persones individualment i a les famílies en els nostres comportaments individuals i públics se'ns exigix -és una convicció moral- que sigam previnguts -que no ens comprem un pis si no podem pagar-lo, o no ens comprem un cotxe si no
podem pagar-lo, que no fem una determinada cosa si tenim risc, que no fumem si
patim colesterol, hipertensió i no sé quantes coses més, s'exigix eixa precaució, que no passem del límit de 120 quilòmetres per hora perquè si ens peguem una castanya en l'autopista podem fer-nos molt de mal-, amb la mateixa raó, amb la mateixa raó, és el que estem exigint a les administracions.

És a dir, que dins dels escenaris que es plantegen, es veja quin és l'escenari més dolent que es pot donar i senzillament es posen les mesures per evitar-lo en
la mesura del possible i per a adaptar-nos a ell, si és que finalment no podem evitar-lo.
I això, senyora García, ho pot definir com vullga, de qualsevol manera, menys alarmisme.
No és alarmista, és raonable, és de sentit comú.

Per tant, els que estan fent un exercici d'extrema irresponsabilitat són precisament vostés, quan tracten de vindre ací a minimitzar les conseqüències i a dir: «Es que hay un posible aumento de temperaturas.
»

I després, l'últim -tinc menys temps-, el tema de la reducció de les emissions.
Jo li ho he apuntat, li ho vaig dir en la comissió, li ho he apuntat altra vegada.
.
.
Ja sé que ací no venim a escoltar-nos, sinó que venim simplement a soltar els nostres discursos i a vore qui queda millor.
Però els elements són incontrastables.
Sí que estem per davall de les emissions, emetem menys.
Casos d'efecte hivernacle.
És evident, perquè el nostre medi energètic està compost d'una determinada manera, que fa que depengam, d'una banda, de l'energia nuclear de Cofrents, que hauria de tancar-se ja.
I d'una altra, de l'energia elèctrica que ens ve d'altres parts.

Per tant, les nostres emissions no es comptabilitzen, sinó que es comptabilitzen fora.
I, per tant, per això estem per davall.

Però també és cert que hem segut la comunitat autònoma que mentres han crescut les emissions, més hem crescut pel model urbanístics i, sobretot, pel model de transport.
I eixe model afecta a la crisi, i si
el model que ha fet que cresquem per damunt de la mitjana fa crisi, és lògic que ara caiguem més a pressa que la mitjana.
I això també és de sentit comú, és de primer de matemàtiques.

I si vostés no són capaços de vore-ho això, és per interessos purament partidistes i perquè -em sap mal- menyspreen el futur d'este país.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora García -anem a vore-, jo, sincerament, no puc consentir que vosté diga que els nostres informes són alarmistes, que el seu és l'únic que respon a la realitat i que per això tindrà tres vots particulars.
I no puc consentir-ho, i li ho dic amb tot el respecte,
perquè vosté sap que no està sent sincera amb açò.
O, almenys, no està sent justa en l'informe plantejat pel Grup Parlamentari Compromís.

Perquè l'únic que fem en el nostre informe és dir: «Miren, si hi ha experts en la matèria que ja han fet les anàlisis de forma repetida mil i una vegada, les universitats, les associacions
conservacionistes, els científics, etcètera, etcètera, etcètera -i en això coincidixen tots, perquè ho hem viscut com en les compareixences tots han coincidit en l'anàlisi-, doncs d'eixa anàlisi que hi ha, agafem-la i copiem-la en l'informe.
» Això és el que diu Compromís.
I diu: « I això, que nosaltres no tindríem ningun problema, ara anem al fons de la qüestió: què deuríem -i mos ho preguntem en el mateix informe-, què deuríem obtindre aleshores del resultat d'este informe?
Les mesures concretes que ens han posat de manifest els experts en
la matèria.
» Això és el que diguem.
Quin alarmisme hi ha?

Perquè vosté.
.
.
, m'agradaria que si veritablement creu que el meu informe és alarmista, que fóra capaç de treure una frase que el que faça és escandalitzar a nivell social sobre la situació que tenim en esta comunitat en la lluita enfront del canvi climàtic.
Una.
No en trobarà ni una, perquè la voluntat era que entre tots construírem un informe de consens, i nosaltres vam pensar: ¿per a què elaborar des del principi un informe de
pe a pa si la voluntat és consensuar?
Aquells que hagen elaborat un informe de pe a pa ja anaven amb la voluntat de no consensuar.
El nostre, no.
I, per tant,
nosaltres ens hem quedat fins i tot suaus en moltes de les coses que podríem haver posat en el nostre informe, amb tal de primar el que eixira un informe
consensuat, des del començament.

Nosaltres, en el nostre informe anem a allò concret, i, jo.
.
.
, m'agradaria que vosté em contestara quins problemes té el Partit Popular en incidir que una de les apostes que té de fer el govern és l'agricultura ecològic, ¿quin problema?
; quin problema en reconéixer el fort impacte patit en la nostra comunitat en el tema de l'urbanisme, ¿qui problema?
; quin problema en dir que cal elaborar normatives urbanístiques per a previndre este impacte i per a obligar que les construccions
siguen sostenibles, ¿quin problema?
¿Quin problema té el Partit Popular en deslligar el creixement en la inversió en medi ambient, és a dir, canviar la conscienciació empresarial en què l'aposta per fer més sostenible la seva productivitat també és millorar l'economia, perquè millora la qualitat del producte i també fa més fonts d'ocupació?
¿Quin problema en admetre això?
¿Quin problema en dir que les indústries tradicionals han d'apostar per la innovació per a ser més ecològiques i tindre menys emissions de gasos d'efecte hivernacle?
¿Quin problema?
¿Quin problema en dir que hi ha unes fonts de creiximent econòmic importants, que és la nova cultura ocupacional a través de l'economia verda que deriva en la bona gestió dels recursos i la bona gestió dels residus i, a més, en l'aposta de les energies renovables?
¿Quin problema?
¿Quin problema en dir que el transport és una de les fonts que més emet i que, per tant, cal fer un estudi de mobilitat en esta comunitat que
parle de les debilitats i de les oportunitats de la bona planificació de la mobilitat?
¿Quin problema?
¿Quin problema en dir que les mesures voluntaristes no són la solució?
, que ho van dir els experts.
És a dir, si només depenem de mesures voluntaristes i que la gent faça responsabilitat en la seva activitat diària, no estarem garantint la lluita enfront del canvi climàtic, i haurem de posar mesures correctores, tant de penalitzar aquells que més contaminen i més emeten i més consumixquen energies, i beneficiar i bonificar aquells que estiguen fent unes
bones pràctiques de gestió mediambiental.
¿Quin problema?

¿I quin problema en admetre que any rere any els pressupostos de La Generalitat
decauen, i això, és números, és matemàtiques i que, a més, creguem que nosaltres hem sigut suficientment responsables en l'activitat de la comissió, com perquè se mos garantixca participar en l'elaboració de les mesures.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

La senyora Mollà Herrera:

Acabe.

¿Quin problema hi ha de tot açò?
¿I quin alarmisme ha-hi de tot el que he dit?

Res més.

La senyora presidenta:

Señor Sanmartín.
.
.
Cuando quiera.
.
.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Senyora García, en primer lloc, ens acusa, m'ha acusat concretament a mi de negativista, ¿no?
, de ser negatiu amb el dictamen que vostés de forma unilateral han elaborat.
No m'acuse de negatiu, el que som.
.
.
som tremendament realistes, i som realistes
perquè vostés no tenen voluntat política per a escometre per a lluitar sobre les conseqüències negatives derivades del gasos d'efecte hivernacle aquí, a la Comunitat Valenciana, no tenen voluntat política per a combatre-ho, i, a banda, vosté ha de reconéixer, com han dit la major part dels experts, i no em diga que no, que l'estratègia valenciana davant del canvi climàtic.
.
.
, vosté diu, no, és que il·lustra la coordinació, no, de coordinació, no, és un talla i pega, insisteixo, d'altes estratègies d'altres llocs, que, a banda, no tenen una aplicació pràctica aquí, a la Comunitat Valenciana.

De fet, fixe's, tinc aquí.
.
.
, vostés mateixa, ¿eh?
, l'informe de seguiment de l'estratègia valenciana davant del canvi climàtic 2008-2012.
L'informe de seguiment és un resum de les actuacions que ha dut a terme La Generalitat al llarg de 2009.
Doncs, fixe's, malgrat el que vosté diu.
.
.
, això no ho dic jo, ho diu la mateixa conselleria, concretament la Direcció General per al Canvi Climàtic, reconeixen vostés que cal reforçar per insuficient -ho diuen vostés- el desenvolupament de les anomenades mesures horitzontals a fi d'optimitzar l'ús de recursos energètics, és a dir, a través de sistemes de gestió mediambiental com pot ser EMAS, l'ISO 14.
001, etcètera.
Ho reconeixen vostés, que cal reforçar-ho per insuficient.
I reconeixen vostés que les mesures amb menor grau de desenvolupament en la lluita contra el canvi
climàtic.
.
.
, i exposen tota una sèrie de mesures que vostés mateixa reconeixen que s'han desenvolupat poc, i, en conseqüència, en conseqüència, no apliquen tota una sèrie de mesures pal·liatives i correctores que s'haurien d'aplicar ja.
Ho reconeixen vostés mateixa.

Clar, també li tinc de dir que com és possible, com s'atreveix vosté a dir que cal incrementar i millorar els embornals de CO2 aquí, a la Comunitat Valenciana, si ni tan sols tenim aprovat el propi pla general d'ordenació forestal aquí, a la Comunitat Valenciana, com a conseqüència de.
.
.
, se'l va carregar el Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana.
Per tant, ¿com pot dir vosté això?

¿Com pot parlar vosté d'un sistema avançat en el transport públic, si vosté sap millor que jo que el transport públic aquí, a la Comunitat Valenciana, si alguna cosa no té és un baix nivell d'emissions i una alta capacitat?
Cal tant des d'un punt de vista.
.
.
tant interurbà com intraurbà.

I, per últim, m'acusa vosté de mal valencià, mal valencià.
.
.
Jo li dic, sincerament, jo no sé quins criteris utilitzen vostés per a mesurar la valenciania, no ho sé, quins criteris o quina escala de valors utilitzen.
El que sí que sé és com de corruptes, especuladors i, sobretot, ruïnosos que són vostés amb els interessos de la Comunitat Valenciana.

Gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muy bien.

Para finalizar este turno de réplica, tiene la palabra la señora García.

La senyora García Santos:

Gracias, señora presidenta.

Señor Sanmartín, yo, antes de comenzar, le pediría que retirase lo de.
.
.
que nos ha llamado «corruptos» al Grupo Parlamentario Popular.
Entonces, me gustaría que primero de nada pudiese retirarlo.
(Aplaudiments i veus)

¿No lo retira?
De acuerdo, ahí queda claro cuál es su talante y cuál es su forma de ser.
Es.
.
.
Muy bien, muchas gracias.
(Veus)

Bien, señores diputados del Grupo Parlamentario Popular, a todos nosotros nos encanta que
el señor Sanmartín reclame, entre otras cosas, el transporte público, porque llevamos años luchando por el ferrocarril, el tren de la costa, el Denia-Gandía, y llevamos mucho tiempo luchando por que esto llegue.
Y, entonces, seguro que
ahora, cuando acabe el pleno, podrá salir y podrá llamar a sus compañeros de Madrid pidiendo el transporte público para esta comunidad, que tan necesario es.

Señor Sanmartín, usted realmente tiene su propio discurso y le da igual todo lo que le
digamos.
Ustedes ni han leído la estrategia territorial, porque no les interesa, realmente no han leído las recomendaciones del dictamen, porque no les interesan y porque si las
hubiesen leído habrían visto que están perfectamente dentro de lo que todo el mundo y toda la Comunidad Valenciana
quiere para poder luchar contra el cambio climático.
¿Un «corta y pega»?
Pues, usted insiste.
Yo le digo: coordinación Comunidad Valenciana-España-Europa, internacional.
.
.
Tiene que haber coordinación, nosotros no podemos ir por libre.
Ya sé que no le interesa, pero es lo que hay.

Por cierto, señor Luna, esta mañana ha estado muy preocupado usted por la proclamación del presidente.
En estos momentos el comité electoral nacional está reunido.
.
.
(Veus) Igual le están proclamando.
Seguro que ya estará feliz.
(Aplaudiments) Yo me alegro porque usted esté feliz, así estaremos todos muchos más felices.

Bien, (veus) industrias tradicionales.
Adaptar.
.
.
, necesidad de adaptar nuestras industrias
tradicionales a los nuevos tiempos.
Las empresas valencianas están haciendo los esfuerzos por mejorar los procesos y están consiguiendo.
.
.
, se está consiguiendo que estas empresas sean cada vez más respetuosas con el medio ambiente, y la ley valenciana de prevención de la contaminación y calidad ambiental está ayudando a ello, otra de las cosas que el conseller nos explicó en la comisión a la que el señor Sanmartín omitió en su voto particular, porque, según él, cómo va a poner que el conseller, el vicepresidente Cotino, compareció en la comisión, si no dio ningún dato interesante.
O sea, en su voto particular, que pretende que le aprobemos,
habla de los comparecientes que él quiere y dice que cada compareciente cuenta lo que él quiere que diga, no todo lo que ha contado.
Es una muestra más de cómo trabaja el Partido Socialista.

Muchas gracias.
Hasta luego.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación del dictamen.
Comienza la votación.
(Sorolls) ¡Perdón!
Señora Ninet, señora.
.
.
¡Perdón!
.
.
.
(Veus) No, perdón.
.
.
¡Señor Jeannette!
, señora.
.
.
Ustedes tres no pueden votar porque ha comenzado la votación.
.
.
(Veus) Perdón.
.
.
Perdón, señorías, he dicho «comienza la votación».
(Veus) Señora Segarra.
.
.
¡Señora Segarra!
, (veus) usted y la señora Pepa Frau.
Votos a favor, 44; votos en contra, 13; (Veus) abstenciones, 1.
(Veus) ¡Señorías!
, si ustedes no han votado.
.
.
(Veus) Perdón, perdón.
.
.
Señorías, si ustedes no han.
.
.
(Veus) Vamos a ver, vamos a ver.
.
.
(Veus) Señorías.
.
.

Señor.
.
.
, señor Macià, señor Macià, está usted también un poco nervioso, además.
.
.
¡Sííí!
, puede ponerse.
.
.
, para eso hay medicación también.
(Protestes) Mire, mire, mire.
.
.
(Veus) Señorías, señorías.
.
.
Señorías, vamos a ver, ¡señorías!
.
.
.
Señor Luna, le ruego a usted que se siente, por favor, (veus), le ruego a usted que se siente.

Señorías, vamos a ver, voy a repetir la votación, pero les voy a decir a ustedes una cosa: el truquito de no votar porque ven
ustedes entrar (veus) a tal, no les va a valer.
(Aplaudiments i veus) ¡Señorías!
, comienza la votación.
Votos a favor, 47; votos en contra, 34.
Queda aprobado el dictamen.
(Veus)

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre la presentació pel Ministeri de Foment de l'estudi per a establir les prioritats de desenvolupament del corredor mediterrani
i les fórmules per a l'execució i el finançament d'este, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 71.
884, BOC número 286)

La senyora presidenta:

Y pasamos al siguiente punto: toma en consideración de la Proposición no de ley, de tramitación especial de urgencia, sobre la presentación por el Ministerio de Fomento del estudio para establecer las prioridades de
desarrollo del corredor mediterráneo y las fórmulas para su ejecución y financiación, presentadas por el Grupo Parlamentario Popular.

Tiene la palabra para la presentación y defensa el señor Costa.

El senyor Costa Climent:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Mi grupo parlamentario presenta esta iniciativa por una cuestión de principios.
El Partido Popular, el Grupo Parlamentario Popular ha apoyado y
ha apostado claramente durante toda la legislatura por las infraestructuras en
nuestra comunidad, no solamente en esta legislatura sino a lo largo de los años de gobierno del presidente Aznar, de los años de gobierno del presidente Camps.

Hemos sido el partido que ha abanderado la aprobación y la ejecución de una infraestructura fundamental para nuestra comunidad, como es el tren de
alta velocidad.
Hemos planteado, incluso, ahora una iniciativa al Partido
Socialista donde exigimos y solicitamos el adelanto de la llegada del tren de
alta velocidad a Castellón en el año 2012 y a Alicante al año 2011.
Hemos intentado defender siempre los intereses de la Comunidad
Valenciana exigiendo la ejecución de vías de comunicación por carretera, como la autovía Madrid-Comunidad Valenciana, que hasta que no llegó un gobierno del Partido Popular estuvo bloqueada por los gobiernos socialistas;
autovías que nos unían con el resto de España y que nos unían dentro de nuestro propio territorio.
Hemos apostado claramente por una política de inversión en carreteras, en nuestros puertos.
Ejemplo de ello es el puerto de Valencia
que ha pasado a tener un volumen de mercancías de aproximadamente 18,2 millones de toneladas a pasar a recibir 64 millones
de toneladas.
Hemos lanzado, aprobado y ejecutado en los presupuestos las
ampliaciones que necesitaban las vías de comunicación aéreas, nuestros aeropuertos en la Comunidad Valenciana; una de ellas sin el apoyo
del gobierno socialista, como ha sido el futuro aeropuerto de Castellón.
En definitiva, hemos hecho una apuesta sin precedentes por las
infraestructuras en la Comunidad Valenciana.

Ayer lo decía el presidente Camps, 18.
000 millones de euros en dos legislaturas es lo que se
ha invertido, obviamente, no solamente en infraestructuras de comunicación sino en otro tipo de infraestructuras, pero ponen de manifiesto la necesidad y
la apuesta política del gobierno del Partido Popular por las infraestructuras en esta
comunidad.
También es cierto que ha habido otras que no hemos podido ejecutar.

El gobierno socialista en estas dos últimas legislaturas, que Rodríguez Zapatero ha estado al frente del Gobierno de España, ha intentado por muchas vías cortar nuestra comunicación por tierra, mar y aire con el resto de España, el resto de Europa y el resto del mundo.
Y, además, ha segado infraestructuras que hubiera supuesto grande beneficios para
sectores productivos en nuestra comunidad.
Voy a citar una, porque es la más patente, la más clara, como es el trasvase de aguas del Ebro a la Comunidad Valenciana.
Por
eso creíamos necesario plantear esta reivindicación.

El corredor mediterráneo es una reivindicación histórica del Partido Popular, una reivindicación histórica de los gobiernos del Partido Popular, una reivindicación histórica de este grupo parlamentario y del Partido Popular de la Comunidad
Valenciana.
Y yo quiero empezar destacando el papel que para su reconocimiento
jugó Loyola de Palacios, una persona que solicitó la inclusión del corredor mediterráneo como vía prioritaria dentro de la Unión Europea y que después la incluyó en los ejes 3 y 19, a través de dos tramos diferenciados.

Hoy, a pesar de haber perdido, a nuestro juicio, cinco años porque los anteriores responsables del Ministerio de Fomento, concretamente
la ministra Magdalena Álvarez, no apostó claramente, ni públicamente, ni en España, ni a través de la representación y la presión que se podía ejercer en la Unión Europea por ese corredor mediterráneo, hoy tenemos que felicitarnos por el cambio de actitud, por el cambio de
actuación del gobierno socialista y del ministro de Fomento, el señor Blanco.
Hoy el gobierno socialista y el Partido Socialista se ha unido al
Partido Popular y ha reconocido que es fundamental y que es básica esa infraestructura, que probablemente sea la infraestructura de la década y que va a suponer grandes beneficios y una inversión muy importante en los próximos años en la Comunidad Valenciana.

Estamos hablando de una infraestructura que atraviese aproximadamente seis
regiones pertenecientes a España y a otras regiones europeas, que va a afectar a más de treinta millones de habitantes y que va a suponer una mejora en nuestro producto interior bruto, el de las regiones afectadas, de
aproximadamente 714.
000 millones de euros.
El tramo español concentra el 50% de la población y el 50% del PIB aproximadamente y, por lo tanto, va a suponer una de las
infraestructuras con más impacto económico y social, por supuesto, en la economía de la Comunidad Valenciana y en la economía de España.

Hablamos de que por esa vía se va a mover el 68% de nuestras exportaciones.
Siete de cada tres puntos de
exportación, siete de cada diez puntos de exportación de esta comunidad van a tener clara afectación a través de una infraestructura como el corredor mediterráneo.
El 82% del tráfico portuario peninsular, el 91% en cuanto a contenedores.
Estamos hablando,
por lo tanto, de algo que va a suponer un punto de inflexión en nuestras comunicaciones de pasajeros, pero fundamentalmente en nuestras
comunicaciones en materia de mercancías.
Creemos que una vía por donde pasan 50.
000 vehículos ligeros al día y 8.
000 camiones al día tiene que ser aprovechada por una infraestructura que nos comunique de forma más segura, más rápida, con mayor rentabilidad social y con mayor rentabilidad económica.

Hoy parece ser que todos estamos de acuerdo en que el corredor mediterráneo va a ser fundamental y básico en nuestros sectores productivos: en el sector del automóvil, en el sector agrícola, en el sector, por ejemplo, de la cerámica.
Hoy tenemos claro que va a ser un punto de inflexión en la generación de crecimiento económico y creación de empleo en las regiones que se van a ver afectadas.

España es la puerta natural de Europa por el sur y dentro de esa puerta la Comunidad
Valenciana debe y tiene y juega un papel fundamental.
El pasado 21 de diciembre
ya se puso en funcionamiento la conexión de Barcelona y su puerto con Francia, a través de la red de la conexión ferroviaria con ancho UIC.
Y la Comunidad Valenciana no puede quedarse atrás.
No podemos, una vez más, ser nosotros el furgón de otras comunidades autónomas.
Y no es una cuestión de competir, es una cuestión de estar en las mismas condiciones.

Hoy no solamente sabemos los efectos económicos, la ventaja competitiva, la posición que va a suponer para la Comunidad Valenciana ese corredor mediterráneo sino la importancia que va a tener en algo que se acaba de debatir aquí, que es el cambio climático.
Se van a disminuir en transporte por carretera aproximadamente 925.
000
camiones al año, 1.
150.
000 vehículos ligeros que hoy circulan por esas regiones españolas van a dejar de hacerlo, gracias a la puesta en funcionamiento del corredor
mediterráneo, 323.
000 toneladas de CO
2 que se emiten en la comunidad Valenciana por esos vehículos que pasan van a dejar de emitirse.
Por lo tanto, tenemos rentabilidad económica, rentabilidad social y también tenemos rentabilidad medioambiental, que es garantía de futuro y de progreso para las generaciones venideras.

Mi grupo parlamentario ha presentado esta proposición no de ley antes de que el ministro de Fomento hiciera su último anuncio.
Durante esta legislatura mi grupo ha presentado ocho iniciativas
para exigir la ejecución y la dotación presupuestaria del corredor mediterráneo.
La primera parte de ellas, la coincidente con la señora Álvarez han sido rechazadas por su grupo parlamentario.
Las coincidentes con el
señor Blanco han sido aceptadas.
Y creemos que ese es el punto al cual debemos
aferrarnos.
30 actuaciones por parte del gobierno valenciano ante el Gobierno
de España y ante las instituciones europeas para exigir la ejecución de esa infraestructura.
Actuaciones que en algunos casos han tenido eco y que
en otros han sido tiradas a la basura.

El pasado 14 de julio de 2009, el ministro de Fomento, el señor Blanco, mantuvo una reunión con el presidente de La Generalitat donde se comprometió a tres cosas.
La primera, a realizar un estudio para establecer las prioridades
para el desarrollo del corredor y sus fórmulas de ejecución y financiación; la segunda, para concertar y consensuar con otras comunidades, con Andalucía, con Murcia, con Cataluña, el trazado y el recorrido de ese corredor, y, la tercera, a presentar ese
estudio en el primer trimestre de 2010.

No ha hecho falta, y yo creo que es también un síntoma de reconocimiento de responsabilidad pública, que haya habido ninguna denuncia.
El propio ministro reconoció que no ha cumplido con su compromiso.
Lo reconoció en el Senado, con luces y taquígrafos.
Y a eso mi grupo dice que es responsabilidad.
Pero anunció también en ese momento, en esa comparecencia la presentación de otro estudio antes de que finalizara el año 2010, anuncio que tampoco se ha cumplido.
Y, finalmente, parece ser que el 11
de marzo se va a presentar el estudio de forma definitiva de ese trazado y de
ese corredor.
Esta propuesta no viene a poner de manifiesto que no nos fiemos.
Esta propuesta viene a poner de manifiesto que queremos que utilice la
manifestación, el acuerdo político de estas Cortes, como elemento de presentación ante la sociedad de un acuerdo que es bueno para todos.

El presidente del gobierno valenciano, el señor Camps, estuvo el pasado 11 de enero en Bruselas, estuvo con el comisario de
transportes, con representación de empresarios, de parlamentarios de mi grupo parlamentario, de diputados de
esta cámara, apoyando el manifiesto que Ferrmed hizo.
Creemos que eso tiene que ir todo
unido, que sería absurdo pensar que el corredor mediterráneo lo van a utilizar solo los votantes de Compromís, del PSOE o del PP.
Tiene que ser una infraestructura de país, una reivindicación de estado, algo que nos una y no que nos separe.

Hemos olvidado los cinco primeros años con una ministra que no fue excesivamente benevolente, ni beneficiosa para
los intereses de la comunidad.
Estamos en una nueva época y creemos que el corredor mediterráneo y este acuerdo en esta cámara tiene que marcar la colaboración por algo que no es de color político sino que es de interés de todos los valencianos y, en definitiva, de todos los españoles.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Muchísimas gracias a usted, señor Costa.

Per a fixar posició, en representació de l'Agrupació de Diputats i Diputades No Adscrits, l'il·lustre diputat senyor Luis Torró té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Nosaltres hem de començar dient que, com no podia ser d'altra manera, volem remarcar que Esquerra Unida està absolutament d'acord amb el corredor mediterrani.
Estem patint un model radial d'infraestructures de transport que només té dues explicacions, només dues raons, una és de caràcter estrictament polític i l'altra de caràcter especulatiu.
És un model radial que data del segle XVIII, que es va consolidar al llarg del
segle XIX i que s'ha accentuat, encara més si cabia, a finals del segle XX i a principis del XXI.

Es tracta d'un model ineficient.
Probablement, un llast molt important per al procés econòmic perquè estes infraestructures, quan es generen, després també generen problemes importants en el desenvolupament del futur.
I això ha fet que les àrees més dinàmiques, des del punt de vista econòmic i social de l'estat espanyol, o bé es troben desconnectades o es troben molt mal connectades.
I no ens passa sols
a nosaltres, no sols passa al vessant mediterrani, també cal vore el que ha passat tradicionalment a la cornisa cantàbrica.

La construcció del ferrocarril, al segle XIX, ja va patir estos defectes gravíssims amb conseqüències financeres molt greus, com la crisi de 1866.
I el que ens preocupa, cada
vegada més, a nosaltres és que la situació actual, amb la construcció de l'AVE, s'assembla molt a eixa qüestió que va passar fa ara uns cent cinquanta anys.

Hem de pensar que som el país del món amb més quilòmetres d'AVE.
Sols ens supera Xina, cosa que.
.
.
, amb dimensions absolutament
incomparables; perquè Xina és 19 vegades el territori de l'estat espanyol i té 30 vegades més població.
Per tant, això ja vol dir alguna cosa.

I com és possible que puguem ser els campions del món en això?
Això només ha sigut possible a través de la canalització de recursos públics, en quantitats ingents, cap a projectes insostenibles des del punt de
vista financer i d'una baixa rendibilitat social i econòmica, sobretot a mitjà i llarg termini.
Per tant, una sèrie de projectes que tenen uns elevadíssims costos d'oportunitat.
I això només ha pogut ser animat a través de l'especulació.
El capital financer i les empreses de construcció han sigut les que s'han beneficiat d'una aposta política amb grans costos per al conjunt de la població i amb greus conseqüències derivades d'ella.

Per tant, la pregunta és: què pesa més a l'hora de prendre les decisions?
I quan un analitza quina ha sigut la política d'infraestructures, que han practicat els governs del Partit Popular i del Partit
Socialista, acaba amb una única conclusió possible; i és que pesa més la rendibilitat immediata dels projectes avalats amb fons públics.

I ho dic tot açò i he fet esta introducció tan llarga perquè no anem a donar xecs en blanc, tal com està formulada la proposta.
Anem a abstindre'ns.

El corredor mediterrani ferroviari actual té gravíssimes deficiències.
Jo vaig a assenyalar-ne dos.
Primer, que està pensat per a viatgers, més que per a mercaderies.
I, segon, que hi ha trams -com ja he assenyalat abans-, desconnectats o mal connectats, dèbil traçat -per exemple, pel pes de la xarxa radial prèvia o bé per infraestructures deficients, com zones on només hi ha trams de via única.

I davant això només podíem fer dos coses, dos vies: una irracional, la de repetir errors, que és la construcció de nova planta, que és el projecte que en estos moments està damunt la taula.
Per què dic irracional?
Perquè duplica infraestructures existents.
Perquè fa una adequació innecessària a l'alta velocitat.
Perquè hi ha una rigidesa en l'ús, provocada per eixa adequació innecessària.
Perquè té un cost excessiu i es malbaraten recursos.
I perquè, a més, tindrà un temps excessiu de construcció, beneficiant, exclusivament, les grans empreses constructores, que tindran més diners i més possibilitats d'especular amb els terrenys.

I l'altra via, que és la que nosaltres propugnem, que és la racional, que és la de corregir errors, aprofitant les infraestructures existents; creant una
doble via mixta, molt flexible, amb velocitat alta, que beneficiaria a tota la
població.

Fins ara les propostes de damunt la taula només han sigut les primeres.
I no podem demanar que el ministeri agilitze la
situació que ja, en estos moments, està plantejada.
I, per tant, apostem per la segona solució.

I, fixen-se en una cosa: no he parlat dels costos ambientals.
Podríem parlar-ne, perquè es tracta d'un dels principals problemes.
Però no és necessari.
Sols les raons de caràcter socioeconòmic són més que suficients.
Cal canviar, radicalment, la política d'infraestructures.
Perquè és un dels elements claus del model insostenible que ens ha dut a la crisi que
ara patim.
Abandonem, definitivament, eixe viratge en les infraestructures.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
, i apostem per un nou model.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

En representació del Grup Parlamentari Compromís, l'il·lustre diputat senyor Josep Maria Pañella té la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Per a acordar, per a fixar la nostra posició, realment.
Hem llegit la proposta, lògicament.
I la proposta d'acord, la proposta de resolució, què diu exactament?
Reclamen la presentació immediata, pel Ministeri de Foment, de l'estudi per a establir les prioritats per al desenvolupament del corredor
mediterrani i les fórmules per a l'execució i finançament d'este.

Hem de dir que estem totalment d'acord.
Estem totalment d'acord en fer eixa reclamació.
Demanem que, immediatament, se faça l'estudi de les prioritats i, sobretot, també que aclarim quin va a ser el traçat, per on va a passar eixe corredor mediterrani, on tenim uns dubtes -crec que raonables- després de la postura que han tingut de diverses opcions que s'han barallat.
És.
.
.
Al marge d'altres missatges, jo voldria deixar ben clar que anem a donar recolzament a eixa
petició.

L'altra cosa és que no deixen també patent el que ens pareix eixa contínua contradicció que se té a l'hora de parlar d'infraestructures, tant pel Partit Popular com pel PSOE, i que el seu missatge
està en funció de si són govern a Madrid o són oposició a Madrid.
D'alguna manera hem de, ja, deixar ben clar que el País Valencià no pot prescindir d'este sistema de comunicació sobretot perquè, quan parlem del corredor mediterrani podem parlar en diversos aspectes.
Podem
parlar en un concepte d'un projecte de futur concret, que s'està parlant.
O podem parlar, també, en una visió més completa; en un espai que reunix eixa part important del PIB, tant a nivell
europeu com, sobretot, a nivell de dins d'Espanya, i que té la necessitat d'unir les comunicacions, a partir d'unes comunicacions àgils, que faciliten el flux tant de passatgers com de mercaderies.

Però, quan parlem aixina, no només estem parlant del projecte que s'està presentant.
Estem parlant de la valoració completa de les comunicacions que tenim al nostre país.
Estem parlant completa.
.
.
I ahí sí que hem de lamentar.
Perquè si fem un estudi, un repàs ràpid -perquè no dóna temps per a més- de totes les nostres infraestructures de comunicacions, haurem de ser
enormement crítics amb els diversos governs que han passat a nivell de l'estat, tant els governs del Partit Popular com els governs del PSOE.

Vostés saben, senyories, que tenim unes carreteres nacionals que estan abandonades.
Nosaltres tenim.
.
.
I que avui, he de denunciar que avui la crisi està sent una excusa per a dir que seguirem tenint una discriminació dins del País Valencià respecte a estes carreteres.
Ha estat la crisi l'excusa perfecta.
Per exemple, en Castelló, la variant de la nacional 340 pel Maestrat -Vinaròs, Benicarló, Peníscola-, que, segons l'acord signat, ja hauria d'estar acabada per al 2012, se prorrogarà fins al 2015.
Això també és corredor mediterrani.
Això també és corredor mediterrani, perquè també hem de parlar com van les persones per tota la comunicació
(inintel·ligible) .
.
.

No és la que estem parlant, indubtablement, la que el senyor Costa ha exposat.
Però eixa també és la nostra necessitat.
Avui, repetisc, s'està al·legant la crisi com a excusa.
I, al final, acabem que la solució és la discriminació; seguir en la discriminació històrica que les comarques del nord, i tot el País Valencià, però més particularment les comarques del nord estan tenint.

No parlem també de la nacional 332, al pas per (inintel·ligible) .
.
.
 La situació.
L'aturament de les obres.
Poblacions com Oliva, que encara tenen per dins d'ahí.
.
.

Podem parlar de futur, podem parlar de les comunicacions del futur.
Però si tenim estes comunicacions en l'estat en què les mantenim, poca cosa podrem fer.

Podem parlar dels trams; de com mos estan tractant, des del Ministeri de
Foment; les persones que, encara, en les expropiacions d'estes carreteres, després d'alguns anys, després de quatre i cinc anys estan sense cobrar.

Podem parlar de la AP-7.
Perquè, senyories, és que a la millor parlant d'un a un podem deixar clar quina és la postura dels dos partits majoritaris al respecte.
Perquè podem parlar.
.
.
, quantes vegades.
.
.
La AP-7 és bàsica, la gratuïtat de la AP-7 és bàsica per a la nostra economia.
Per què?
Pràcticament, quan jo vinc de Castelló, som pocs és del nord, els ciutadans de Castelló que han de pagar quan ací tenim.
.
.
, i al sud també.

Mire, lamentem que s'haja descartat pel govern central, com a mínim fins l'any 2012, l'alliberament dels peatges.
Però també lamentem que allò que es va aprovar, que la proposta que presenta Compromís de cara a la gratuïtat de l'autopista, que va ser esmenada pel Partit Popular, que el Partit Popular s'haja oblidat d'eixes esmenes i no faça clar un treball per a aconseguir allò que sí que volien ací.

Els peatges també són insostenibles econòmicament per a tots els ciutadans i ciutadanes.

Podem parlar de les actuals comunicacions per ferrocarril.
Estem parlant del
futur, però al nord de Castelló no hi han rodalies, malgrat que per unanimitat ací ho aprovàrem, malgrat que ho hem demanat.
Seguim sense tindre eixe servei.
Però no és això, és que la política actual és de tancar estacions, tancar estacions.

Com podem mirar al futur en esta situació, senyories?

Vostés han parlat de l'AVE, però la connexió important de l'AVE per a nosaltres, precisament, és la que ens unix per tot este corredor mediterrani de què parlàvem, fins on, avui, acaba en València.
El projecte per a arribar a Castelló, per a quan serà?
El projecte de Castelló-Tarragona, per a quan serà?

Per això, no podem més que recolzar la iniciativa que vostés han presentat, indubtablement.
Però fer també totes estes consideracions.
Consideracions que no són d'avui, consideracions que vénen de lluny.

Vosté ha parlat, senyor Costa, d'alguns ministres o algunes ministres també.
Podem anar molt endarrere i vore que els successius governs, tant del Partit
Popular com del Partit Socialista, s'han implicat molt poquet, molt poquet en este definicions, tant en la definició de projectes, però, sobretot, sobretot, més que en la definició de projectes, en el que no s'han implicat és en la realització i inversió -la realització i inversió-, l'efectivitat de les infraestructures.
La realitat.
Estem parlant de virtualitats,
però les nostres realitats són les que estic dient jo, les que tenim en este moment.

Indubtablement vostés han parlat de futur, o parlaran de futur.
I efectivament, eixe és un motiu més.
Precisament, en Ferrmed, vosté ha citat que el president va estar en Brussel·les.
També el nostre síndic, el senyor Morera, va estar; a donar el recolzament, a donar el recolzament
a un corredor que encara li diem corredor, perquè va a ser importantíssim per a nosaltres.

Vosté ha parlat que han sigut sempre defensors.
Jo no vaig a repartir protagonismes.
Des del Bloc sempre hem estat per la unió del nostre corredor, de les nostres comunicacions amb tota Europa i a través de Catalunya.
I ahí vaig a fer esment del problema principal.
És veritat que hem de demanar que s'aclarisca, que se faça pla d'inversions, però el que més m'importa en este moment, senyories, és que me diguen quin serà el traçat.
Per què?
Perquè la situació, els comentaris, els projectes, les accions mos porten a pensar que anem a
tindre competència.
Mos porten a tindre competència perquè, encara que se diu.
.
.
, també sabem que s'ha fet un estudi per a passar per Canfranc.
Potser això hi ha una part del País València que sí que quedaria unida.
Però, precisament, les comarques que estem al nord, a Castelló, quedaríem exclosos d'eixe corredor.
I això és important, que se manifesten.
I ho dic perquè estan en moviment.
Perquè, simplement, unes declaracions que va fer este diputat, que els està parlant, va motivar que me vingueren una sèrie de correus electrònics per una associació intentant.
.
.
; una associació que s'ha creat, precisament, per a revitalitzar el pas a través de Canfranc.

Esta és la situació que estem vivint.
Si nosaltres perdem esta ocasió que s'aclarisca que el corredor mediterrani va a travessar tot el País Valencià, perdem una gran oportunitat.
Perquè ací podem estar parlant de futurs.
Però la realitat -senyor Costa, vosté l'ha citat-, la realitat és que des de Barcelona ja estan units.
Des de Barcelona ja estan units.
I
nosaltres no ho estem.
Però en possibilitats de projectes alternatius que, en este moment, jo diria que el
més gran aliat que tenim no el tenim a l'estat, sinó el tenim en França.
Perquè no vol assumir eixe pas a través de Canfranc, perquè és més complicat i és molt més fàcil unir -el que dèiem- les regions mediterrànies a través dels passos naturals: Portbou, etcètera.

Eixa és una situació.
Espere que això se puga complir.
Però jo també demane que s'aclarisca eixa situació.
Demanem que s'aclarisca per on va a passar.
El País Valencià té una estructura física molt allargada.
Al País Valencià se compliria el que se demana si a través de València se va a buscar l'interior per altres llocs.
Però això no és el que convé a tot el País Valencià.

Per tant, encoratge també, senyories, a tots, a tots.
Perquè he parlat de postures de partit i no he volgut parlar de postures personals,
perquè pense que les postures de tots els diputats i diputades que estem ací serien afavoridores de la proposta que he parlat ací, que travesse el País Valencià perquè unisca estos nuclis econòmics de gran importància.

Seria un fet importantíssim, però -com he dit- tampoc oblidem la situació de les nostres infraestructures actuals.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Pel Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat senyor Francesc Signes té la paraula.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Senyor Costa, m'ha agradat el to de la seua intervenció i he de dir-li-ho.
Jo crec que, en moments d'efervescència electoral, rebaixar el to del missatge quan es parlen de temes que són fonamentals per a la comunitat, crec que és bo.
I, per tant, comence diguent-li que m'ha agradat el seu to, almenys, en la seua primera intervenció.

Efectivament, el 14 de juliol de 2009, va haver eixa reunió del ministre de Foment i del president Camps, i, a banda dels temes del
corredor mediterrani, van haver-hi altres compromisos per part del ministre
Blanco.
Es va comprometre a una inversió en els exercicis de 2009 i 2010 de 4.
355 milions d'euros, que anava a permetre l'arribada de l'AVE a la Comunitat Valenciana en 2010 i que és un compromís que s'ha complit.

També, en eixa mateixa reunió a què fa referència la seua proposició no de llei, el ministre es comprometé a l'arribada de l'alta velocitat a Alacant en 2012, i, a dia d'avui, tot el projecte, tot absolutament està licitat i en obres.
Per tant, és un altre compromís d'eixa reunió que s'ha complit.

També es comprometré el ministre a l'execució d'un intercanviador d'ample dual en Albacete per a retallar el temps de viatge Madrid-Alacant entre 30
i 40 minuts, deixant-lo aproximadament en tres hores.
I això s'ha produït també i s'ha complit; des del mes de desembre és un fet.

També es comprometré el ministre a la construcció d'un intercanviador en l'estació AVE d'alta velocitat de València per a permetre l'arribada dels trens AVE-Alvia a Castelló, reduint el temps de viatge -igual que en Alacant- de les quatres hores i quaranta minuts a menys de tres hores.
I, també, eixe compromís d'eixa reunió del 14 de juliol de 2009 del ministre amb el president Camps s'ha complit.
Se comprometré a l'impuls de l'AVE a Castelló amb el compromís d'arribar en 2014.
I eixe compromís es manté i duu vies de complir-se.

Es comprometé també a l'elaboració d'un pla de rodalies per a la Comunitat Valenciana, a la inclusió del tren de la costa i la modernització de la línia Xàtiva-Alcoi, que hauria de ser presentat -se comprometé en aquell moment el ministre- a principis de 2010, i, efectivament, fou presentat en el Palau de La
Generalitat en abril de 2010.

I, efectivament, es va comprometre també encarregar un estudi per a establir les prioritats per al desenvolupament del
corredor mediterrani, així com les fórmules per a la seua execució i el seu finançament amb el compromís que totes les actuacions que se'n deriven de l'estudi serien concertades i consensuades amb la Comunitat Valenciana i la resta
de comunitats autònomes per les quals passa el corredor.
Efectivament -com vosté molt bé ha dit- hi ha hagut un retard, però que, efectivament, pareix ser que en el mes de març, 10, 11 de març, este estudi va a ser presentat.

Però, també, senyor Costa, el ministre Blanco, comunicà al president Camps que el Govern d'Espanya ja havia sol·licitat -en eixa reunió del 14 de juliol-, que ja havia sol·licitat formalment a la Comissió Europea la inclusió del corredor mediterrani en la llista de projectes prioritaris dins la xarxa
transeuropea de transports, i que, en eixe any 2009 i en 2010, el Govern d'Espanya faria ja un esforç inversor en el corredor mediterrani per a, d'alguna manera, plasmar la voluntat política de tirar endavant amb eixe projecte, i, entre 2009 i 2010, en els
pressupostos generals de l'estat de 2009 i 2010, l'estat ha invertit tres mil milions d'euros en el corredor mediterrani.
El primer semestre de 2010, presidència espanyola de la Unió Europea, vosté sap molt bé que va haver-hi un impuls importantíssim per part del Govern d'Espanya, de cara a la consecució del corredor mediterrani, i que l'impuls és permanent i continuat.

Jo entenc que vosté haja de fer una reivindicació en esta trona de l'interés -que no sé com vosté exactament l'ha anomenat-.
Sí, reivindicació història del Partit Popular.
Mire, no tan històrica.
Jo entenc que vosté haja de fer una reivindicació del paper d'Aznar i de Loyola de Palacio en este tema, ¿no?
Però, bé, és a dir, el Tribunal de Comptes de la Unió Europea recentment mos ho ha deixat molt clar, senyor Costa; l'any 2003, quan havien de definir-se -l'altra vegada- els eixos prioritaris dins de la xarxa transeuropea de transports, el corredor
mediterrani queda relegat al lloc dinou -com vosté molt bé ha dit- perquè es varen prioritzar altre tipus de connexions.
I el Tribunal de Comptes ens
acaba de fer saber que això és perquè el president Aznar explícitament va dir a la Unió Europea que per a ell no era prioritari el corredor mediterrani, encara que jo
entenc que vosté haja de reivindicar el paper d'Aznar i de Loyola de Palacio en allò que vosté diu «reivindicació històrica del Partit Popular», que no és tan històrica.

De totes formes, senyories, anem a votar a favor de la proposició no de llei, com no podia ser d'altra forma, a pesar d'estar segurs que, a l'igual que amb els nostres compromisos del 14 de juliol de 2009, este també està complint-se i la inclusió del corredor serà una realitat el pròxim abril, sobretot perquè n'hi ha una voluntat i una unanimitat de les forces polítiques, socials i de la societat valenciana, de cara a la consecució d'este corredor, sobretot per això que es plasmà, efectivament, en l'acte de Brussel·les on estava el Partit Popular, on estava Compromís, on estava, també, el Partit Socialista, membres d'esta cambra, i, també, del govern de l'estat, efectivament.
Però, permeta'm, senyor Costa, que li faça una última reflexió.

Miren, benvinguts a l'arc mediterrani enfront d'aquella per a mi estupidesa -una més- de l'eix de la prosperitat, benvinguts a l'arc mediterrani enfront de l'eix de la prosperitat Madrid-Comunitat Valenciana-Illes Balears.
Però, resolguen, senyor Costa, les seues contradiccions internes, perquè les paraules de Ruiz Gallardón el passat desembre, en l'acte de la inauguració de l'ampliació de l'estació d'Atocha, reclamant la prioritat dels eixos viaris per Madrid enfront dels
costaners, i, per tant, el corredor mediterrani, sonaren -almenys, en les files socialistes-, sonaren com una agressió als interessos valencians sense que fins ara hàgem escoltat el president Camps fer pública una resposta a Gallardón, que hauria d'haver fet, a pesar de ser del mateix partit, i, a pesar que, lògicament, Gallardón ha de fer o actuar en defensa dels interessos de la seua comunitat autònoma i de la seua ciutat, en este cas, però el president Camps també ho ha de fer de cara a la nostra.

I, per tant, he de dir-li, senyor Costa, que hem trobat en falta.
.
.
perquè aquell discurs va ser clamorós, és a dir, encara que els mitjans de comunicació no el varen recollir molt, efectivament va quedar molt patent el que allí va dir Gallardón, la reivindicació que va fer de cara al que passarà el pròxim mes d'abril en la Unió Europea quan se definisquen els eixos prioritaris, ell demanava que el Govern d'Espanya, o demanava que, en definitiva, la societat espanyola recolzara els
eixos que passen per Madrid.
És lògic, però també era lògic que, en aquell moment, el president Camps de forma immediata fixara el seu
posicionament respecte a la reivindicació -repetisc- no tan històrica del corredor mediterrani.

Per tant, en esta primera intervenció, senyor Costa, res més -repetisc-.
Com no podria ser d'altra manera, anem a votar a favor de la seua proposició no de llei, sabent que al mes que ve va a presentar-se este estudi, també serà presentat en algun moment en la Comunitat Valenciana el pròxim més de març, i, en definitiva, el que jo crec que és important és la unitat -com he dit al principi de la meua intervenció-, la unitat de totes eixes forces polítiques presents en este parlament de cara a aquells aspectes que són fonamentals per als valencians, com en este cas és el corredor mediterrani.

Per tant, anem a votar a favor.
Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Senyor Costa.

El senyor Costa Climent:

Muchas gracias, presidenta.

Sí, en intervención para réplica al ilustre diputado, señor Signes, del Grupo Socialista, réplica que hago.
.
.
, sí, bueno, réplica que le hago en tono constructivo por alguna cuestión que ha planteado y que ha contradicho los argumentos que yo le he dado.
Y, por
lo tanto, quiero que mantengamos el tono porque en el fondo estamos en común y en acuerdo, pero en alguna valoración que usted ha hecho tengo que hacerle alguna apreciación.

En primer lugar, yo comparto que el ministro cumpla compromisos.
Creo que no es
notable, un responsable político tiene que cumplir los compromisos públicos que hace con los ciudadanos y privados o públicos que hace con otras administraciones.
Y, desde ese punto de vista, no creo
que haya que ponerse banderitas porque el ministro haya cumplido con sus
compromisos.

Sí decirle que nosotros les hemos trasladado una propuesta muy clara de plazos de
ejecución del tren de alta velocidad en su llegada a Alicante y a Castellón, porque sin alta velocidad a Castellón será también muy difícil -y usted lo sabe- el cumplimiento de ese corredor mediterráneo, hemos pedido que llegue a Castellón en el año 2012 y que llegue a Alicante en el año 2011 y que espero.
.
.
, bueno, lo que esperamos es que su grupo parlamentario
sabiendo que no tiene la capacidad de ejecución de esa infraestructura, pero sí una capacidad de reivindicación política, pues, lo estudie, lo analice y vea que es bueno para la Comunidad
Valenciana.

También, decirle que sobre los tres mil millones que usted ha dicho que el ministro
Blanco se comprometió, sí, yo leí la comparecencia que hizo el señor Blanco en Barcelona en el aniversario de la llegada del AVE a Barcelona,
donde dijo, precisamente, que esos tres mil millones de euros se iban a
invertir.
.
.
no habló en el corredor, habló.
.
.
-yo si quiere se la paso-, habló.
.
.
, a lo mejor sería en el énfasis del momento y por estar allí, habló en Cataluña.
Realmente, yo le puedo decir que la inmensa parte de esa inversión corresponde al tramo Tarragona-Barcelona-frontera francesa, que también nos viene bien porque, al final, tenemos que pasar por allí, pero que lo que nos interesa es que ese cuello de botella que es Castellón-Tarragona tenga una inversión decidida.
Para eso, ¡antes tiene que llegar el tren de alta velocidad a Castellón!

Y usted sabe, señor Signes, que mi Grupo Parlamentario lo ha dicho en esta tribuna, que el
gobierno del señor Camps le entregó un estudio al Ministerio de Fomento en el año 2007 precisamente para colaborar con ellos, donde había un trazado de alta velocidad, corredor mediterráneo-Castellón-Tarragona.
Ahora, hay un uno presentado con un plazo de ejecución de veinticuatro meses y que, en esos momentos, si se hubiera hecho caso o se
hubiera intentado establecer una colaboración, como parece ser la que estamos intentando establecer nosotros en esta
tribuna, entre la administración autonómica y la administración central, hoy ya sería una realidad, o, por lo menos, los plazos no serían veinticuatro meses.

Decirle que, ¡hombre!
, yo quiero volver a reivindicar el papel de Loyola de Palacio.
Usted es
mucho más experto que yo en temas de infraestructuras, y usted sabe que Loyola de
Palacio fue una de las principales defensoras -o la única en la Comisión Europea- que empezó a hablar del concepto «corredor mediterráneo» en el año 2003, y que la Comisión Europea en aquel momento decidió otros criterios porque utilizaban datos económicos del año 1998.
Y, en el año 1998, usted sabe que, por ejemplo, el volumen del puerto de Valencia era cinco
veces inferior al que es el actual, y se tomó por trazados Lisboa-Madrid-Barcelona-Francia, porque se pensaba que el puerto
de Barcelona era realmente por dónde tenían que transcurrir las vías de prioridad de la Unión Europea.
Pero, aun así, se consiguió establecer, no solamente en un tramo, sino en dos: en el tres, que era la parte
norte, y, en el diecinueve, que era el corredor mediterráneo, llamado de otra forma.

Por lo tanto, yo creo que hay que darle lo justo a la señora Loyola de Palacio y lo justo es reconocerle su labor y su reivindicación.

Por lo tanto, vuelvo a agradecerle el cambio de actitud, la colaboración y, fundamentalmente, su tono, y desde luego, agradecerle el apoyo de su grupo
parlamentario a esta iniciativa.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, presidenta.

Senyor Costa, molt breument.
Val, val, és a dir, el paper de Loyola de Palacio fou el que fou, i val, i segurament va
fer el que va fer.
D'acord.

De totes formes, el que està comentant de la inversió dels 3.
000 milions d'euros en 2009 i en 2010 per al corredor mediterrani, que va ser un dels
compromisos del ministre Blanco amb Camps en la reunió del 14 de juliol de 2009, que es faça ací, que es faça allà, senyor Costa, en definitiva, és el corredor mediterrani, com vosté molt bé ha dit.
.
.
, és a dir, si no es fa més amunt, no podrem.
.
.
o siga, no n'hi haurà corredor mediterrani.
I per tant, això és aixina.

I després, en el tema del tram València-Castelló, jo és que no tinc ningun dubte.
Jo pense que vosté tampoc, és a dir, vosté jo crec que és conscient que, a l'igual que s'ha complit ja -perquè efectivament està tot en obres- l'arribada.
.
.
, el tram Alacant en 2012, jo pense que el tema.
.
.
, a Castelló, no sé si en 2011 o en 2012, però almenys en 2014, que és el compromís del govern, jo pense que està assegurat.
És a dir, vosté és conscient que han hagut de rescindir-se contractes per a derivar a una col·laboració publicoprivada; és conscient que n'hi han empreses -hi han moltíssimes- interessades en el tema, que en este moment està rematat ja el canvi dels plecs de condicions per a derivar-ho a licitació publicoprivada, i a pesar d'això, el ministeri seguix mantenint la data de 2014.

Per tant, jo pense que en el tema AVE, el tema corredor mediterrani.
.
.
, jo
pense que estem en el bon camí.
Jo de veritat que celebre eixa bona relació que s'ha establert entre La Generalitat i el ministre de Foment, el senyor Blanco.
I
jo pense que això és el millor que pot passar-nos als valencians.

A mi m'agradaria, senyor Costa, que este, digam, clima de diàleg, de col·laboració, de participació, i no de victimisme, que es veu que quan s'establix produïx bons resultats per a la Comunitat Valenciana, se fera extens a molts altres
camps de les necessitats que la Comunitat Valenciana té en molts altres temes, com puga ser també el tema de l'auia al qual vosté s'ha referit.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 82; abstenciones, 2.
Queda aprobado el punto.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'elaboració i l'aprovació d'un pla de col·laboració publicoprivada per a abordar les actuacions pendents en infraestructures,
presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 71.
523, BOC número 286)

La senyora presidenta:

Y ahora pasamos, señorías, al siguiente: toma en consideración de la Proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre la elaboración y aprobación de un plan de colaboración público-privada para abordar las actuaciones pendientes en infraestructuras,
presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Para la presentación tiene la palabra el ilustre diputado señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, presidenta.

Senyories, el meu grup ha vingut exigint en esta cambra, de forma reiterada, l'elaboració immediata d'un pla extraordinari d'infraestructures per a la Comunitat Valenciana, utilitzant el model de col·laboració publicoprivada, que permeta desembossar el col·lapse en la construcció i manteniment de les nostres infraestructures, rellançar el secor d'obra civil, generar ocupació i començar a posar les bases al nostre abast per a superar la crisi econòmica.

Les raons són òbvies.
Miren, des de 2007 fins 2010, la licitació d'obra pública de La Generalitat ha disminuït en un 68%.
La licitació de la Conselleria d'Infraestructures i Transport, amb les seues empreses públiques FGV i GTP, ha disminuït, entre 2007 i 2010, un 77% en eixe mateix període.
Un 66% ha disminuït la licitació de la Conselleria de Medi Ambient, amb les seues empreses IVVSA, VAERSA i
EPSAR.
Estes dades de disminució tan forta de les licitacions d'obra pública, per banda de La Generalitat, entre 2007 i 2010, són dades de l'Observatori d'obra pública SEOPAN.

I, senyories, la concreció d'eixa caiguda de la licitació d'obra pública per a La Generalitat és el següent.
En el pressupost d'este any 2011 de la Conselleria d'Infraestructures han desaparegut 51 projectes d'actuacions en noves carreteres que apareixien en els pressupostos de 2010,
estant previst que en este 2011 s'inicie una sola actuació en carreteres pel que fa a obra nova.

En infraestructures de transport han desaparegut 31 projectes de ferrocarril,
metro o Tram, no assignant-se a la província d'Alacant per a este concepte -infraestructures de transport en 2011- ni un sol euro; a la de València, 35 milions d'euros, i a la de Castelló, 4,6 milions.

No s'assigna ni un sol euro al tren de la costa, tram Dénia-Alacant, dels 513 milions que li corresponien a La Generalitat.
Per tant, no
entenc allò de la replegada de firmes que estan fent per la Marina, perquè el valor d'eixes firmes és el que vostés pressuposten, zero.
No valen les firmes.

I miren, dels 30 milions que li corresponien a La Generalitat, o que li
corresponen, per a l'adequació del tram Xàtiva-Alcoi, solament s'han previst en els pressupostos de 2011 1,3 milions d'euros per a la millora de l'estació d'Albaida.

Cal, per tant, senyories, recórrer a este model de col·laboració publicoprivada que no compromet els objectius d'estabilitat pressupostària, ni els compromisos de disminució de dèficit públic per a 2013, si volem rellançar totes les infraestructures parades, si volem fer front als compromisos del
nou PIE 2010-2020, si volem fer front als compromisos que esdevindran del nou
protocol de carreteres que a hores d'ara està negociant La Generalitat amb el Ministeri de Foment, si volem seguir vertebrant
el nostre territori, si volem articular un teixit productiu industrial que
millore el nostre PIB per habitant que hui està per baix del 90% de la mitjana nacional i si, finalment, realment, volem
incentivar la creació d'ocupació en este sector de l'obra civil.

Senyories, el Consell ha malgastat els diners en projectes megalòmans que no han tingut a penes cap retorn social, cap reversió en la societat.
I això ens ha portat a un deute de 19.
000 milions, que suposa el 18,6% del nostre PIB,
i ens convertix en la comunitat més endeutada, tant pel que fa a deute respecte a PIB, com en deute per habitant.

La conseqüència, a banda del col·lapse en la construcció, és també la morositat del Consell: retalls i impagaments de 190 a 220 dies quan es
tracta d'obres via pressupostària, i de més de dos anys quan es tracta d'empreses públiques amb els consegüents interessos de demora, que a 31 de desembre de 2009, segons la Sindicatura
de Comptes, i a títol de d'exemple per al cas de Ferrocarrils de la Generalitat valenciana, ja pujaven a
15,2 milions d'euros.
Moltíssim, gravíssim.

El sector, senyories, és un clamor en demanda d'un pla de col·laboració publicoprivada, com molt bé exigix este informe del mes passat de la Cambra de Contractistes de la
Comunitat Valenciana.

A més, també, Fecoval ja ha anunciat que les empreses valencianes van entrar al pla Obama en
Estats Units davant la paràlisi i la inacció de La Generalitat.
Han d'emigrar als Estats Units les empreses d'obra pública de la Comunitat Valenciana perquè La Generalitat no trau obres a licitació.

Per tant, la necessitat d'una reacció, senyories, és urgent.
El meu grup ja va presentar una proposició no de llei que es va debatre el 5 de maig de l'any passat, demanant este pla a l'estil del pla extraordinari d'infraestructures de l'estat, dotat amb 17.
000 milions, o de l'enllestit per la Junta d'Andalusia ja en aquells moments.
Vostés, senyors del Partit Popular, votaren en contra.
I solament, solament, quatre
mesos després, el 27 de setembre de l'any passat, Camps, dins del marc del debat de l'estat de la comunitat, l'anunciava, dotat amb 2.
000 milions d'euros.

Senyories, ens dóna igual si, a la fi, formalment la iniciativa és nostra o és de vostés -del president Camps-, solament ens interessa que complisquen i que no la demoren més.

Miren, davant dels reptes i els canvis, podem prendre dos camins, o bé tractar d'ignorar-los fins que la força dels fets els faja irremeiables, o fer-los front anticipant solucions per a no
hipotecar el futur.
El més responsable, senyories, encara que de vegades siga incòmode, és escollir el segon camí.
I això és el que el meu grup hui els demana.
(Aplaudiments)

Els demanem.
.
.
-no estava preparat, ha sigut una cosa de Cristina Moreno- els demanem que instem el Consell que es pose en marxa este pla de forma
immediata.

La Comunitat Valenciana, les persones, les empreses no poden suportar un parèntesi de tres anys en la presa de mesures que en 2008 ja eren urgents.
Deuen
mantindre el cap posat -vostés- en els problemes dels valencians, i no en els interessos polítics personals als quals ja porten anys dedicant tot el seu temps.

Creguen si els dic que com a valencià sent una enveja sana quan llig notícies com esta del diari Cinco días del passat 25 de gener, diu: «Las constructoras ultiman alianzas para ir a los concursos de la Junta de
Andalucía.
Andalucía compite con Fomento por atraer inversión en infraestructuras.
La Junta de Andalucía y el Ministerio de Fomento se están disputando la capacidad de constructoras y entidades financieras para invertir
en infraestructuras.
Concesiones por más de 20.
000 millones se disputan la escasa financiación bancaria dentro de los planes de colaboración público-privada, de 17.
000 millones de Fomento y de 3.
600 millones -2.
460 en 2011, y 1.
140 en 2012- de la Junta de Andalucía.
»

Saben, senyories, el que estan diguent les constructores valencianes a través de la Cambra de Contractistes de la Comunitat Valenciana en l'informe al qual m'he referit abans?
La cambra de contractistes diu: «Las constructoras valencianas seguiremos abogando en nuestra línea de ofrecimiento y colaboración para con la Generalitat valenciana, y en particular las consellerias de Economía e Infraestructuras, a fin de conseguir pliegos de colaboración público-privada como la única solución para relanzar el sector de obra civil, crear empleo y activar el mercado de
maquinaría, materiales y subcontratistas.
»

Estan demanant-li al Consell i a Camps que governen d'una vegada per totes, senyories.
I encara que esta -que ara acaba- siga ja una legislatura perduda, almenys els demane que posen els fonaments
perquè no ho siga també la que començarà el pròxim dia 22 de maig.

Perquè, senyors del Partit Popular, en un sistema polític basat en l'alternança en el poder, en el qual l'obra que uns comencen, com molt bé saben, freqüentment, l'acaben altres, tots els presidents de La Generalitat es deuen als seus
antecessors i es deuen als seus successors.
I esta legislatura no deu acabar
amb l'incompliment d'allò anunciat en esta trona ara fa justament cinc mesos.

La nostra xarxa d'infraestructures i el sistema de transport de la Comunitat Valenciana no deuen
ser també víctimes d'un president i d'un Consell malgastadors que han malgastat el que tenien i el que no tenien, i
han endeutat als valencians fins als ulls.

La conseqüència de tanta irresponsabilitat no pot ser més irresponsabilitat.
Han deixat la caixa buida.
Però hi ha mecanismes com este, que ara proposem, perquè la comunitat i els més de 600.
000 parats valencians puguen vore amb esperança el futur.

Senyors del Partit Popular, han incomplit el Pla de revitalització de les comarques de l'interior de la Comunitat Valenciana 2005-2011 de forma flagrant.
Si sumem les
inversions de totes les conselleries que tenien compromisos en este pla, la
globalitat de les inversions no arriba al que cada conselleria se comprometia a
invertir en eixes comarques de l'interior.
Per tant, este matí me donava vergonya quan sentia el president Camps contestar-li ací, en el paripé que han fet ell i Blasco, i sentia parlar de les comarques de l'interior.
Me donava vergonya.
Han incomplit flagrantment eixe pla.

Han incomplit el PIE 2004-2010, que únicament han executat en un 25%.

Han incomplit la part que els corresponia del protocol de carreteres
Generalitat-Foment 2005-2010, que només s'ha executat en un 50%.

Han incomplit el Pla de depuració d'aigües residuals de la Comunitat Valenciana.
L'han incomplit totalment.

Han incomplit el Pla d'obres de previsió d'inundacions, com quedà molt clar ahir, ací, per la vesprada, en la interpel·lació que el meu company Adolf Sanmartín li va fer al conseller Cotino.

Han incomplit amb els compromisos de modernització de regadius.
Me donava vergonya també este matí sentir a Camps parlar de modernització de regadius!
Pregunten als regants de la séquia Real què han fet vostés de modernització de regadius, senyor consellera, vosté que està ací.
Modernització de regadius!
Ho han incomplit totalment.

Han incomplit el Pla de zones i nodes logístics de la Comunitat Valenciana.

Han incomplit amb les nostres infraestructures agràries.
També este matí me donava vergonya sentir el president Camps.

No han invertit en els nostres ports ni en les nostres costes.
A què s'han dedicat, senyories, en estos quatre anys?
A banda d'intentar justificar el que és injustificable i tirar la culpa de tot als altres.

Solen dir que vostés són el partit que més se pareix als valencians.
Solen dir-ho.
Miren, afortunadament això no és aixina.
I saben per què?
Sabeu per què ells no se pareixen als valencians?
Jo vos ho diré a vosaltres, companys.
Ells no se pareixen als valencians perquè els valencians som honrats, honestos i treballadors.
(Aplaudiments) I això, eixe partit, no és el partit que més se pareix als valencians.

Acaben la legislatura amb dignitat i voten per primera volta.
.
.
Sí, senyor Marí, amb dignitat, amb dignitat.
I voten per primera volta en quatre anys pensant
en la nostra terra i en la nostra gent, per primera volta en quatre anys.
Nosaltres ho hem fet moltes voltes.
Jo ho acabe de fer jo ara ací en l'anterior PNL que vostés han presentat.
Vostés no ho han fet mai, perquè no han tingut mai la dignitat d'anteposar els interessos dels valencians als interessos del seu partit polític, senyor Marí.
No han tingut mai eixa dignitat; el meu grup polític sí.

Acaben la legislatura amb la dignitat que no han tingut mai, i almenys no
intenten encobrir i tapar la ineficàcia del Consell del seu partit.

El compromís del president Camps és un compromís de quatre mesos, de quatre mesos.
Cal complir-ho.
Els compromisos són per a complir-los.
Vostés sé que estan acostumats a no complir absolutament res del que prometen.
Tot són plans, programes, i no complixen després res.
M'he referit abans a tots els incompliments de legislatura en esta àrea que han tingut.
Però els compromisos són per a complir-los.

I, per tant, jo espere que en esta proposició no de llei, igual que he fet jo en l'anterior, perquè era bona per als valencians, esta també és bona per als valencians, i a més és un compromís de La Generalitat i del seu partit, espere que la voten a favor.
No ho
entendria que la votaren en contra.
No entendria que votaren en contra d'una cosa que ha promés Camps.
I no entendria que votaren en contra d'una cosa que és bona per als valencians, que la patronal de la construcció demana i que els aturats demanen.

Per tant, confie que acaben -com dia abans- esta legislatura amb la dignitat que no hem tingut en estos quatre anys que han
passat.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, primer vull demanar excuses, no?
, perquè ja estic un poquet cansat de pujar ací a repetir una vegada i un altra els mateixos arguments, perquè sembla que al Partit Popular i al Partit Socialista no els passa els mateix,
no?
Les propostes es reiteren, uns per atacar el govern central, altres per
defensar-lo, i seguim i seguim.

Bé, ja ho he dit fa una estona i moltes altres, no?
, i per tant tractaré de ser sintètic.
El model que estan desenvolupant és un desastre.
Jo sé que ací no van a fer-ho, però els convide a tots que quan se'n vagen a sa casa, que hi pensen un poquet, que reflexionen sense la pressió d'haver d'eixir a defensar la línia política que els marca el partit, com a ciutadans i ciutadanes.

Com és possible que després de tres dècades construint autopistes i «aves» com uns descosits, se'ls torna a plantificar la crisi i tornem als mateixos problemes de sempre:
economia amb baixa productivitat; dependència energètica dramàtica -ara estem veient-ho en el tema de Líbia-; agricultura xorrant sang; taxes d'atur espectaculars; serveis públics per davall de les necessitats en quantitat i en qualitat; educació per davall dels estàndards mínims dels països desenvolupats; pensions misèrrimes -i ara encara les baixaran més.

A mi em fa l'efecte que de vegades ens trobem immersos en una cursa que no té final, en una fugida permanent cap endavant que no du a cap lloc.

Jo pense també, els pregunte: ¿algú creu que servix d'alguna cosa, alguna cosa que siga socialment (inintel·ligible) .
.
.
vull dir, ser els campions mundials en AVE i autopistes quan ens trobem a la
cua en ensenyament i en serveis socials?

Jo, i a mi em sembla que qualsevol persona amb una mica de seny i de sentit comú, crec que és més raonable tindre uns serveis públics adequats en atenció a la dependència, per exemple, que no tindre el territori cosit d'infraestructures de transports, moltes de les quals a més servixen per a incrementar la nostra dependència energètica i contribuïxen generosament al canvi climàtic.

Clar, després vostés, el Partit Popular i el Partit Socialista, vénen ací a parlar-nos de retalls en la despesa pública.
Els recursos sembla que no són suficients i cal baixar les pensions, les prestacions als aturats, el salari
dels funcionaris, disminuir els mateixos funcionaris.
Cal retallar el dèficit.

I dic jo: ¿no seria més raonable ajornar aquesta carrera boja de construcció de rius de ciment perquè cada vegada més cotxes, que d'ací a poc no disposaran ni tan sols de gasolina, puguen anar més de pressa i embrutar l'aire?
Sembla que no.

I clar, com que no hi ha diners, no ens podem endeutar.
Estem lligats per les
regles que ens imposen sobre el dèficit públic.
I com no que ens poden endeutar, tornarem a fer trampes que s'endeuten les empreses constructores.

Sé que el símil no és massa just, però crec que és molt il·lustratiu.
És com aquella família que ha vist reduïts els seus ingressos i ha esgotat el límit de les seues targetes de crèdit i ja no poden pagar ni hipotecar res més i, en compte de tractar d'abordar el problema real, veure si es poden incrementar els seus ingressos o
ajustar la seua despesa, acaba en mans dels usurers.

Perquè això és el que ens proposen.
Hi ha una consideració òbvia, o a la millor no tant, perquè dins del que estem discutint, a banda de la qüestió comptable, és a dir, a qui se li imputa el deute, el cert és que amb el que proposen seguim endeutant-nos.
És a dir, l'estat assumix indirectament el deute de les empreses perquè no li aparega en els llibres de comptabilitat.
I no cal dir que a més això amb un cost importantíssim.

Moralment tot això és molt qüestionable, eh?
No disposem de recursos suficients per a fer front al salari
dels funcionaris i els hem de baixar el sou, però sí que en tenim per a pagar més interessos.
I ens n'anirem a casa tan tranquils.

Però si per estes raons d'ordre moral no són suficients, exposaré altres que són, crec, que de caràcter més objectiu.

El primer és que tots els analistes coincidixen que el problema més greu que té l'economia espanyola i allò que els inversors fa que no confien en ella, no és el deute públic.
No.
El principal problema és el deute privat i el deute de les entitats financeres.
I el que ens vénen a proposar ací precisament són mesures per a incrementar eixe deute.
Això sí, directament finançat per la hisenda pública.
I després parlen que el benefici empresarial d'aquestes empreses es fonamenta sobre el risc.
Ja ho crec!
Sobre el risc de la
ciutadania que amb això perdrà serveis públics.
I les seues prestacions es veuran disminuïdes per a garantir els interessos d'aquestes constructores i de les entitats que les financen.

No ens podem estranyar que cada vegada hi haja més milionaris en aquesta crisi, que és la pitjor que hem patit.

I per si això no fóra suficient, ens trobem que aquestes mateixes empreses estan endurint les
condicions per a poder accedir a aquests negocis, perquè ja refusen els peatges en ombra.
És evident.
Primer, perquè les carreteres construïdes i finançades d'aquesta manera ja estaven sobredimensionades, i a més ara perquè amb la crisi financera encara són més difícils de finançar.

En resum, deixen estar ja, de promoure aquestes infraestructures inútils, de gastar-se els diners dels que no disposem per a omplir les butxaques de
l'oligarquia financera d'aquest i pensen en dedicar aquests recursos als serveis socials, en primer lloc,
i després a infraestructures raonables, sostenibles i promoguen el benestar social i no
el benefici individual.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Bon dia.

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Signes, no sé si faltaré al meu deure de responsabilitat perquè el nostre grup no va a recolzar la seua proposta.
I a més les coses que s'han explicat adés i que ja s'estan parlant tot el matí, no sé si vosté -bé, supose que sí, no?
-, però no sé si vosté és molt conscient del que està plantejant amb el govern que tenim.

Vostés estan plantejant que insten el Consell a elaborar i aprovar un «plan de “colaborasión” público-privada».
Bé, és el que porten fent tota la legislatura.
Vull dir, han desviat els diners públics cap a.
.
.
Vull dir, ells tenen el seu propi «plan de “colaborasión” público-privada».
Aleshores, en esta tessitura plantejar que n'elaboren un altre.
.
.
, veritat?
, més legal que el que tenen en marxa, com a mínim me concedirà que és agosarat, no?

També tinguent en compte la situació econòmica en què està La Generalitat i la conselleria d'Infraestructures per a poder.
.
.
Bé, i de fet l'interés que té el conseller d'Infraestructures en este debat, no?
, per abordar una proposta d'este caire.

Què passa amb tots els plans d'infraestructures, PEIT, que estan pendents d'executar i no s'han executat?
Vull dir, vosté i jo ja hem debatut ací moltes vegades la necessitat que complisquen amb eixos plans que ja tenen
aprovats.
Com que ni més demanar-los que facen un altre pla per a incomplir-lo.

Vull dir, jo entenc la seua motivació de posar el dit en la nafra i dir «vostés estan incomplint el que prometen».
Ací puja el senyor dels megaprojectes, el megalopresident este, i diu, un plan público-privado de no sé què, de col·laboració per a fer infraestructures.
I se queda tan ample.
Però també diu: 4.
000 euros per xiquet nascut.
També diu.
.
.
Diu moltes coses i les incomplix totes.

Aleshores justifica el fer palés l'incompliment del senyor Camps, que per altra banda ja és coneguda i notòria una proposició no de llei que pot tindre conseqüències tan funestes com la que vosté està plantejant, en mans d'ells, val?
Doncs per a nosaltres no.
No?

I efectivament estem d'acord en l'argumentació que ha fet vosté ací, en la trona, que s'han anat els diners a megaloprojectes d'escassa i dubtosa rendibilitat social, i que ara mateixa som la comunitat més endeutada precisament perquè s'han fet mal les inversions.

¿Però això justifica donar-los carta blanca perquè facen una altra mala inversió?
Perquè, ¿vosté se pot imaginar quin és el «plan de “colaborasión” público y privada» que presenta el Consell si s'aprovarà açò?
Vosté s'ho imagina?
Millor no ho imaginem, no?

Efectivament, va ser un nou deliri del president.
Això del president de l'Iran ja no ho diguem només nosaltres, també ja ho diuen els seus propis companys de partit, com un diputat d'Aragó que ja va dir ahir que això de Camps era un deliri constant, no?
I va llançar l'ocurrència de continuar hipotecant el futurs dels valencians amb noves modalitats de
col·laboració amb entitats i empreses, quan a més s'han mostrat molt fracassades les que, i sobretot en matèria d'infraestructures, s'han fet.

Vosté sap fins a quin punt estava ofegant els pressupostos per exemple fórmules com el peatge en ombra?
El modelo alemany.
Que me dóna a mi la impressió que a Alemanya no funciona tan malament com ací.
Sap vosté?
Me dóna la impressió!

Però, en tot cas, efectivament fa mig any d'això, no s'ha sabut res.
Però nosaltres des de Compromís pensem que, si es donara el cas, ja que el president efectivament està més preocupat en altres coses, no?
, i el seua proclamació, autoproclamació, «requeteproclamació», exaltació i tal, que ja dintre de res igual ja eixim ací tots amb peineta.
.
.
 És clar que necessitem un revulsiu econòmic i laboral -en això coincidim- per poder disminuir la preocupant xifra del més de mig milió d'aturats que tenim en esta comunitat.
Però també és cert que no a costa de qualsevol cosa.
I precisament en les infraestructures
correm el perill que, per assolir un objectiu molt lloable, que és el tema de la creació d'ocupació, ens en carreguem un altre, del qual hem estat parlant també este matí, com és el tema de la sostenibilitat ambiental.

Les infraestructures semblaven, sense dubte, la gran panacea i la solució a l'allau d'aturats.
Però ni tan sols, siguem sincers, el pla E ha pogut pal·liar el que és la davallada de destrucció d'ocupació que s'ha produït a tota Espanya.

I, per tant, el model de gestió este, i també el que encarna el PP a nivell del nostre territori, està esgotat.
La mostra la tenim en la desaparició del pressupost -vosté ha fet referència- a més de trenta projectes de ferrocarrils i uns altres vint de carreteres.

Des de Compromís hem vingut advertint la deriva i mala administració que s'ha fet des del Partit Popular.
En això coincidim amb vosté.
També la mala administració que s'ha fet dels nostres impostos i que han estat destinats a obres poc productives,
com deien abans, inversions faraòniques i este tipus de megaloprojectes que no han tingut rendibilitat ni social ni tampoc com a infraestructura en si.

Però això, com dic, no justifica tornar a presentar una proposta de resolució que el que vol és un altre pla, que sap Déu fins on ens va a hipotecar.

Davant esta tessitura econòmica, nosaltres el que plantegem és que hem de repensar el model de desenvolupament que volem -és a dir, crec que el senyor Torró ha fet referència a això abans.
El que s'ha de pensar és el model de desenvolupament que volem, la gestió que volem fer de les infraestructures i amb quina finalitat i quines són les prioritàries.
Per a nosaltres les prioritàries són aquelles que, a més, són sostenibles, com és, efectivament, apostar pel ferrocarril, pel ferrocarril convencional a més, i no tant per infraestructures de carreteres, que el que fan és una crida, un efecte crida.
.
.
Ja, ja sé que vosté no ho ha dit, però és per a tot.
Però és que no s'especifica per a què és.
Si vosté haguera especificat en la PNL que és per a ferrocarril, segurament nosaltres podríem haver-nos plantejat el vot a favor.

Però vosté diu «un pla de col·laboració publicoprivada per a infraestructures».
 I nosaltres no estem d'acord en com s'està fent la política d'infraestructures, en com s'aposta pel transport privat i no estem d'acord tampoc en les col·laboracions publicoprivades, que al final acaben sent col·laboracions del públic al privat i no acaben de ser col·laboracions del privat al públic.
Al final, l'eufemisme de col·laboració públic i privat és més capacitat lucrativa de, a més, quatre grans empreses, que són les que s'enduen també allò del pla E, les majors adjudicacions -sí, perquè s'adjudica des d'ací.

I també pensem que a banda de repensar el model de desenvolupament i la gestió que es vol fer en les infraestructures, cal valoritzar les existents i no,
digam, entrar en una fase de crear infraestructures que al capdavall puguen
resultar innecessàries i que també ens hipotequen el territori.

Per això, nosaltres no anem a recolzar la seua proposició no de llei, ja dic, entenent la motivació de fons i compartint la denúncia de l'incompliment reiterat del senyor Camps, que, bé, no fa gala de ser un bon governant, que no complix allò que diu sinó simplement d'algú que crea discurs a la manera goebbeliana, com estàvem plantejant abans, que llança missatges i promeses que després queden en el calaix de l'oblit.
En això estem d'acord, però no estem d'acord en el contingut concret de la seua proposta de resolució.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Tiene la palabra el señor Lorenzo.

El senyor Lorenzo Paredes:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señor Signes, hace un momento le escuché decir que existía un gran consenso en la PNL anterior.
También esa era nuestra intención aquí.
Pero tengo que decirle que usted nos ha planteado una serie de retahílas que, más que hablar en sí de la PNL y del contenido de la misma, nos ha hecho el vigésimo tercero recordatorio al que nos tiene usted acostumbrados.

Yo sí le voy a hablar de la PNL, porque es lo que viene a debate.
La PNL es bastante
escueta, limitándose a señalar que el gobierno central y algún gobierno autonómico, como es el caso de Andalucía, han elaborado un programa para hacer frente a las necesidades en materia de
infraestructuras y, al mismo tiempo, cumplir con los planes de austeridad y
reducción del déficit.

El presidente de La Generalitat anunció durante el debate de política general de 2010 un plan de colaboración público-privada del Consell, como bien ha dicho.
En este contexto, el Grupo
Socialista justifica la presentación de hace cuatro meses, de lo que fue esta noticia, en esta PNL concretamente.
Desde entonces, dice que no se sabe nada de él.

Indudablemente, tengo que decirle que la PNL, atendiendo a la primera de las
cuestiones que recoge en su exposición de motivos, hay que decir que el presidente del gobierno y el ministro de
Fomento presentaron en abril de 2010 las líneas maestras de una plan extraordinario de infraestructuras, señalando que pretendía movilizar en torno a 17.
000 millones de euros, con fórmulas de colaboración público-privadas, destinados principalmente a redes ferroviarias en un 70% y a
infraestructuras viarias en un 30%.

Por lo que se refiere a las actuaciones en la Comunidad Valenciana a incluir en
dicho plan, el ministerio comunicó a la conselleria, en la reunión que mantuvieron en fechas del mes de julio de 2010, el replanteamiento de toda
la línea de AVE Valencia-Castellón, con la resolución -y resalto resolución- de dos contratos ya adjudicados y la renuncia a contratar los demás tramos licitados, con un presupuesto global de licitación de 767 millones de euros, y que ahora deberán llevarse a cabo mediante fórmulas de colaboración público-privadas.

Por otro lado, el ministerio habría de determinar qué obras de las que quedan pendientes del protocolo de carreteras, veinte
concretamente, pasaban a colaboración también público-privadas.

Poco después, en agosto de 2010, el ministro de Fomento anunció en el Congreso de los Diputados la licitación del 2010, con un paquete de ocho actuaciones, dentro del plan extraordinario
de infraestructuras, entre las que figuraban dos obras que afectan a nuestra
comunidad: el acceso ferroviario al aeropuerto de Alicante y la línea de alta velocidad Albacete-La Encina-Alicante, en sus instalaciones.

Asimismo, en octubre de 2010, y en una comparecencia en el Senado, sobre el
plan estratégico para el impulso del transporte ferroviario de mercancías, el ministro habló de cinco actuaciones del mismo y que se acogerían en ese PEI, una de las cuales afecta a la Comunidad Valenciana, y que se
licitaría en el 2011, y no es otra que el centro logístico de Fuente de San Luis.

Finalmente, y en el marco de un formato totalmente inadecuado, como era la
presentación por el Ministerio de Fomento del documento proyecto de presupuestos 2011, página web del ministerio, figuraba un apartado sobre el plan extraordinario de
infraestructuras que recogía una serie de actuaciones a licitar en el año 2010, ocho citadas en agosto y otras veinte a licitar en el 2011, de las
cuales afectan a esta comunidad el baipás de mercancías Silla-Valencia, la línea de alta velocidad Valencia-Castellón, el centro logístico Fuente de San Luis, complejo estación alta velocidad de Alicante y la autovía A-33 en Murcia y Valencia.

En cualquier caso, y aparte de la inconveniencia de recoger dicha información en un documento sobre presupuestos de 2011, ya que los fondos que se destinan
al PIE no van a ser presupuestados en este año, siguen sin concretarse las inversiones y los plazos de la ejecución de las mismas.

En definitiva, en estos momentos, en febrero de 2011, diez meses después del anuncio de ese plan, en la Comunidad Valenciana solo conocemos
indirectamente una relación de actuaciones que van a formar parte de un plan que afectará a esta comunidad, sin saber su inversión en cada caso ni los plazos de su ejecución.

No conocemos las fórmulas jurídico-administrativas concretas para hacer posible la licitación y la ejecución de obras a las que afectaría.
Aspecto fundamental a efectos del cómputo de deuda.
Sí conocemos actuaciones que estaban licitadas o adjudicadas siguiendo los
sistemas de contratación habituales y que se han caído a causa de este plan.

Acaba de licitarse, concretamente en el BOE del día 2 de febrero salió publicado, la redacción del proyecto de ejecución de obras, conservación y mantenimiento de instalaciones de señalización, telecomunicaciones fijas, control de tráfico centralizado, protección civil y seguridad, sistemas de protección del tren, telefonía móvil GSM e infraestructuras para operadores públicos de telefonía móvil de la línea de alta velocidad Madrid-Levante, tramo Albacete-La Encina-Alicante, y la
financiación de parte de las inversiones.
Una de las actuaciones que el ministerio anunció para ser licitada dentro del año 2010.

Hasta el momento, de las otras actuaciones cuya licitación anunció el ministerio en el año 2010, solo se licitaron dos el año pasado, y una se ha licitado en febrero de este mismo año.

Reseñado lo anterior, no deja de ser curioso que el Grupo Parlamentario Socialista
presente esta PNL arguyendo la elaboración por el estado de un plan extraordinario, que acaba de licitarse la primera
obra que afecta a esta comunidad, diez meses después de su presentación, un plazo mucho más amplio que los cuatro meses que usted alude respecto al que el presidente
Camps anunció en este hemiciclo.

Así, cabe recordar que el presidente de La Generalitat -repito- dijo en su último debate de política general que fue el Consell el que iba a impulsar, mediante el sistema de
financiación de colaboración público-privada, un plan extraordinario de inversiones de 2.
000 millones de euros
hasta el año 2014, un plan que necesitaba del compromiso de las entidades financieras
valencianas con nuestras empresas para que estas se comprometan también con nuestro propio futuro.

En este contexto, hay que decir, en primer lugar, que el compromiso de impulsar
un plan de inversiones no tendría que plasmarse necesariamente, en un documento además que apruebe el Consell, con un listado cerrado de actuaciones.

De hecho, el estado no recogió ninguna actuación al presentar el plan en abril y las menciones a estas se han recogido de
formas y en formatos muy distintos.
Intervenciones del ministerio en el
Congreso y en el Senado y en una presentación de la página web del ministerio, donde el proyecto de presupuestos generales - les repito- para 2011, y en un último caso, muy poco formal en el tiempo y, además, inadecuado.

En cualquier caso, desde el Consell se están estudiando aquellas actuaciones, tanto en transporte como en carreteras, más eficientes desde el punto de vista socioeconómico, y cuyas condiciones sean más adecuadas para su ejecución mediante la fórmula de colaboración público-privada, como aquí se indicó.

Así, están avanzados todos los estudios de viabilidad en las primeras actuaciones que
formarán parte de este plan, y en cuanto sea posible, y será el más breve posible, se presentará por parte del Consell para abrirse, a continuación, el pertinente período de información pública de las mismas.

Otro de los aspectos a tener en cuenta para la viabilidad de las actuaciones es
disponer de las fórmulas jurídico-administrativas concretas para hacer posible la licitación y ejecución de las obras sin que computen deuda, conforme a los criterios de la Unión Europea, algo que también está trabajo La Generalitat y que tampoco se ha despejado por el estado todavía, ese trabajo que, al menos, lleva seis meses de retraso.

Por todo ello, ya le indico, señor Signes, que nuestro grupo no aceptará su proposición.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Sí, replicar al senyor Lorenzo, que no el localitze.

Mire, de la primera part, no era objecte del debat.
És a dir, no es tractava de debatre el pla extraordinari d'infraestructures de 17.
000 milions del Ministeri de Foment.
Vosté ha dedicat gran part, la major part de la seua intervenció a fer un repàs del grau d'execució d'eixe pla.

I de la segona part, què vol que li diga?
Si el que fa és referència.
.
.
(Veus) Com?
(Veus) Com estem prop del 23-F, dic: què passa?

I respecte a la segona part, la veritat és que no me crec res.
És a dir, què vol que li diga?
Jo no tinc el dret de creure'm o no creure'm el que vosté ha dit, que està elaborat el no sé què i tal i qual.
.
.
No me crec res, perquè, perquè llig el que els empresaris de l'obra civil, els empresaris de la construcció pública diuen a través dels òrgans que els representen, com és la Cambra de Contractistes de la Comunitat Valenciana.
I acaba de mostrar en l'anterior intervenció un informe, datat a finals de gener, és a dir, fa vint dies, en el qual la Cambra de Contractistes de la Comunitat
Valenciana reitera la demanda d'eixe pla al president Camps i al Consell.

I si les coses foren com vosté ha dit en l'últim tram de la seua intervenció, això estaria pactat, parlat i negociat amb els contractistes d'obra pública de la Comunitat valenciana, perquè, entre altres coses, els plecs de condicions de col·laboració publicoprivada cal fer-los consensuats amb els constructors d'obra pública.
I quan la cambra de contractistes diu fa vint dies el que jo abans li he
llegit, senyor Lorenzo, vol dir que el que vosté ha dit en l'últim tram de la seua intervenció és tot mentida, és tot mentida.
Però, bé, vosté mateix.
És a dir, que.
.
.

De totes formes, jo crec que fa falta un pla de col·laboració publicoprivada de veritat.
I jo no presente esta proposició no de llei per presentar-la.
És a dir, crec que fa falta de veritat, perquè a esta comunitat fa falta que se dinamitzen l'economia, les infraestructures.
.
.
Mire, carreteres, en 2010, a la província de Castelló no se va licitar res.
Abans ja li he donat unes altres dades.
En la província de València, 2010, només que una carretera molt xicoteta; en la província d'Alacant, 2010, s'ha licitat només que una obra també.
En tota la legislatura, dos carreteres en 2007, una de 2008, una en 2009 i una
en 2010.

És a dir, eixa deficiència de construcció d'infraestructures que són vitals en carreteres i en ferrocarrils per a la nostra comunitat, cal pal·liar-la d'alguna forma, i este sistema és el mecanisme adequat.

Vostés parlen.
.
.
, en la seua primera part de la intervenció ha parlat del tram d'AVE València-Castelló, la rescissió de contractes que va fer Foment en el seu moment, però sap perfectament que els plecs de condicions per a adjudicar-ho pel sistema de
col·laboració publicoprivada amb empreses que hi estan interessades, molt interessades, estan
ahí ja, però és que vostés tenen problemes molt més greus.

Mire, vostés, el 2 de desembre de 2010, varen rescindir el contracte d'obra de la ronda nord de Biar; vostés, el 2 de desembre de 2010, varen rescindir el contracte de suport a la direcció d'obra d'accés des de l'antiga 225 a la franja litoral de Castelló; vostés (inintel·ligible) .
.
.
, és a dir, vostés estan rescindint contractes de forma permanent i no busquen solució a la rescissió de contractes.
Vostés no és que, ja que no fan el que tenen de fer, incomplixen plans i les obres de
ferrocarril del tram de la costa no l'executen, el que tenen de fer en el tram de la línia de Xàtiva-Alcoi no ho fan i que les obres passen, desapareixen d'uns pressupostos i al següent no estan i no apareixen, sinó que rescindixen obres ja licitades.
.
.
¿I què fan enfront d'això, senyor Lorenzo?
, ¿què fan?
, ¿quina és l'alternativa?
: la paràlisi més total i absoluta, i eixa paràlisi, senyor Lorenzo, ¿a què conduïx?
Conduïx, com he dit abans, que les empreses de la Comunitat Valenciana tinguen d'anar-se'n a buscar negoci fora de la Comunitat Valenciana, en este cas a Estats Units, i
fa que no se dinamitze eixe sector i que, per tant, els 600.
000 parats que
tenim en la Comunitat Valenciana estiguen afonats i en la més absoluta misèria, perquè vostés no peguen cap passa avant per a dinamitzar l'economia i per a generar ocupació.
I eixe és el problema.

I, per tant, senyor Lorenzo, vostés no han fet res, i ací no es tracta jo de denunciar una cosa que s'ha promés fa quatre mesos i als quatre mesos dic que s'ha.
.
.
¡No, no és això!
, no és un tema de terminis, és un tema que és vital per a la nostra economia i que tenia d'haver-se abordat ja fa ¡quatre anys!
.
.
.
, ¡s'ha fet fa quatre mesos!
, però que és «vital» enllestir-ho, senyor Lorenzo.

I vostés estan en la més absoluta paràlisi, i els empresaris els ho reprotxen, senyor Lorenzo.
I, bé, jo,.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

.
.
.
¿van a votar en contra?
Molt bé.
Jo pense que és una promesa seua -acabe, senyora presidenta- i crec que és bona per a la Comunitat Valenciana.
¿Van a votar en contra d'una cosa.
.
.
(La senyora presidenta desconnecta el micròfon del diputat; aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Signes.

Señor Lorenzo.
.
.
Cuando quiera.

El senyor Lorenzo Paredes:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Signes, mire usted, no sé si me escuchó bien, le indiqué anteriormente que es voluntad del gobierno que ese plan se ponga en marcha, y
hay una serie de prioridades y estudios que determinan esa cuestión, y yo le puse una comparativa, porque usted nos emplaza en unos plazos,
precisamente, en los que se debería haber terminado ya este plan, y yo simplemente le dije que.
.
.
, y entiendo que
así sea, que el gobierno de la nación está actuando con unos plazos todavía superiores.
En ese contexto, usted nos establece que hay una serie de
circunstancias en las que le interesa más llevarnos al terreno de qué obras no se hacen por parte del gobierno valenciano.
Mire usted, yo podría estar aquí toda la mañana hablando de ese mismo tipo de infraestructuras que no se realizan por parte
del gobierno de la nación, pero no es ese el contenido de la PNL.

Yo le puedo indicar que no estamos de acuerdo con su propuesta, porque el
incumplimiento es más por parte de su gobierno, el gobierno de la nación, que el de La Generalitat, que, por cierto, y les vuelvo a reiterar, el
compromiso que ha adquirido el señor Camps, como todos los que ha adquirido, lo lleva, al final, a su
cumplimiento, y esa es la cuestión que nos trae aquí.
Por lo tanto, le diré, sin entrar en ningún otro tema, como usted intenta, para desviar la atención, que por parte del gobierno de La Generalitat los compromisos adquiridos se
van a cumplir.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Perdón.
.
.
No.
.
.
¡No!
Votos a favor, 31; votos en contra, 48.
Queda desestimado el punto.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre la introducció de límits i regles clares en l'activitat creditícia per a evitar abusos per part de les entitats financeres i el
sobreendeutament familiar, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 71.
817, BOC número 286)

La senyora presidenta:

Continuamos con el último punto de este pleno: toma en consideración de la proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre la introducción de límites y reglas claras en la actividad crediticia para evitar abusos por parte de
las entidades financieras y el sobreendeudamiento familiar, presentada por el
Grupo Parlamentario Compromís.

Señor Morera, cuando quiera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, ja estem acabant la sessió parlamentària, però este tema sembla (inintel·ligible) .
.
.
important, que afecta moltíssimes famílies, moltíssimes persones, és un tema clau.

Miren vostés, este tema mateixa nosaltres el vam dur en el debat de política general, el passat debat de política general, pràcticament.
.
.
, amb alguna modificacions.
.
.
, hem introduït ara, però el duguérem i no es va aprovar, perquè el grup majoritari hi va votar en contra.
Després hi ha hagut.
.
.
, recorde que en eixe debat el senyor David Serra, està en el llibre de sessions, em va titllar de broker de les finances, i.
.
.
, sobre este tema, dic, doncs, bé, no és que siga un broker de les finances, és un tema que afecta moltíssima gent.
Només a casa nostra afecta més de dèsset mil persones, que han segut embargats els seus pisos i encara han quedat
endeutats a les entitats bancàries.
És un tema importantíssim i que cada vegada afecta més persones.

Nosaltres hem portat esta mateixa qüestió.
.
.
, perquè sabem que la competència és de l'estat, ho hem portat amb una proposta de llei de tramitació a través del Congrés dels Diputats, perquè ens sembla que és una mesura fonamental i que no tenim competències, però, en tot cas, fent ús del reglament de la cambra, el passat dia 28 de gener jo mateix i la diputada
Mònica Oltra presentàrem esta proposició de llei per a presentar en la mesa del Congrés dels Diputats atenent l'article 170.
Ja sabem l'eficàcia legislativa de les Corts Valencianes i la rapidesa amb què es tramiten totes estes iniciatives, ho sabem, encara estem esperant que mos
donen audiència per la reforma de la LOFCA que van fer allà per l'any 2007, 2008.
.
.
, però creiem que valia la pena marcar posició política, una posició política d'estes Corts que considerem que és necessària i que afecta, com torne a dir, moltes famílies.

Per cert, els he de dir que la proposició no de llei de la setmana passada que aprovàrem per unanimitat sobre extraccions petrolíferes en la costa valenciana, el dilluns passat els grups del PP i del PSOE van
tombar la nostra esmena al Senat en la llei d'economia sostenible, per la qual cosa se permetrà fer les extraccions petrolíferes a la costa de València.
Seria convenient que s'alçara la nostra veu, jo ja ho he fet, del Grup Parlamentari Popular i del Grup
Socialista per a demanar als seus homòlegs a Madrid que respecten la voluntat d'estes Corts Valencianes i que, per favor, en eixa llei d'economia sostenible, doncs, que s'accepte l'esmena que nosaltres hem presentat i que la tornarem a presentar al Senat

Dic això per la importància d'estes Corts, perquè són molt importants i, per tant, considerem que este tema s'havia de dur.
Ho hem portat com a projecte legislatiu, però considerem que este tema s'havia de dur.
Com el projecte legislatiu tenim, doncs, la intuïció que el grup majoritari del Partit Popular farà el que ha fet en el nostre projecte de llei sobre l'autopista AP-7, per a alliberar el peatge a l'autopista AP-7, com estan fent altres comunitats autònomes i nosaltres no ho estem fent.
.
.
, s'estan recuperant peatges, i eixe país de peatge, eixes tres províncies, eixes comarques unides per un gran peatge de nord a sud, doncs, ahí tenim la llei sense que es tramite per la majoria del PP en la mesa i en Les
Corts.

No obstant això, este és un debat important, este és un debat fonamental, este és un debat que a nosaltres ens preocupa i molt.
I ens preocupa perquè afecta els nostres ciutadans.
I si la pregunta és si amb diners públics s'ha omplit la butxaca dels grans bancs, els que van provocar la desregularització financera mundial i espanyola, van provocar la gravíssima crisi econòmica.
.
.
, i si un govern socialista els ha omplit la butxaca, ¿no n'hi hauran diners per a solucionar el problema que patixen a casa nostra, en el
moment de fer esta PNL, 16.
000 persones?
També en això són líders en la mitjana espanyola.
Aixina com en la mitjana espanyola, al 2009, com
diu la nostra proposta, se va parlar de 93.
000 execucions, és a dir, que a tu t'executen, te subhasten el pis, ¡però quedes endeutat!
Això, ¡som líders en el món!
, només passa que ací, també som.
.
.
Però si la mitjana espanyola era de 93.
000, nosaltres representem el 17%, és a dir, estem més que la mitjana espanyola.
¿Per què?
Doncs, és molt fàcil d'explicar: perquè nosaltres representem el lideratge en eixe model econòmic que mos ha portat a la destrucció econòmica.

Vam ser líders també en la bombolla immobiliària, un model malsà, fomentat pel senyor Aznar amb la desregularització de la llei del sòl, i nosaltres hem segut víctimes d'eixes polítiques econòmiques fetes ací de forma molt embogida, amb una llei que permetia a l'agent urbanitzador expropiar a particulars, a persones, i en eixa voràgine d'avarícia que ha segut el model econòmic que s'ha implantat en els últims anys.

Doncs, bé, eixa avarícia va arribar a grans capes de la nostra població i va arribar a molts ciutadans, que compraren de bona fe, compraren de bona fe,
i ara s'han vist sense pis i endeutats per les entitats bancàries.
Eixa és la realitat, li podem pegar totes les voltes, això és una veritat com un temple que afecta persones de dreta, d'esquerra, de centre, valencianistes, centralistes.
.
.
, afecta molts ciutadans.
I
la pregunta és, senyories, ¿poden fer alguna cosa els poders públics per a solucionar un problema real que afecta moltíssimes persones de la nostra societat.
Sí que poden fer.

Nosaltres creiem que des d'un plantejament socialdemòcrata, de defensa de l'estat del benestar, des d'un plantejament avançat, se poden solucionar el problemes que té la gent, i per a això estan els governs, per a solucionar els problemes d'estes persones, perquè el que està passant és que poden caure en l'exclusió social i.
.
.
, això sí, i no sols continuen hipotecats quan ja ha segut subhastat el seu bé.

Considerem que eixe és el debat de fons, el debat de fons és què podem fer per a aguantar, per a mantenir l'estat de benestar, que és una conquesta democràtica de l'Europa unida, de la democràcia cristiana i de la socialdemocràcia, i això en estos moments està en qüestió, està en perill, està en risc, i lamentem les polítiques de dretes que estan practicant.
.
.
, ja coneixíem la dreta, però les polítiques que s'estan practicant des, d'una posició del govern central que està omplint la butxaca a les grans entitats financeres, ara el
lobby pro nuclear furtant-li les expectatives de guany als sectors energètics de l'energia solar, i no està ajudant les persones que estan necessitades, com estes persones que van
adquirir de bona fe.

Està explicat, no crec que valga la pena explicar més.
¿Podem fer alguna cosa?
Sí.
¿Podem ser útils per a defensar els interessos d'eixes capes mitjanes, d'eixes persones desfavorides, d'eixes persones que estan en risc d'exclusió?
Nosaltres creiem que sí.
No ho podem fer ací, però ací podem manifestar la nostra opinió, el nostre avís, la nostra posició, unànime.
Després mos faran el cas que mos faran.
Ja ho hem vist, que les extraccions petrolíferes, els seus homòlegs no mos han fet ni cas i, per tant, jo els demanaria que vostés se posaren les piles, perquè el que ací aprovem, després va a Madrid i mos ho tomben.
.
.
És que és aixina, els puc donar totes les dades, en el Senat, la nostra esmena sobre la
llei d'economia social sostenible.

Bé, ¿què podem fer?
Una, dir-li al que és competent en este tema, i en este moment és competent el govern central, les corts espanyoles, que introduïxquen regles clares en l'activitat creditícia per a evitar abusos per part de les entitats financeres i sobreendeutament
familiar.
Això és un desideràtum, això és un desig, això és una idea, per tant, no crec que ahí n'hi haja més problema.

Punt segon.
Una cosa que és tan revolucionària que és que el que s'està fent en França, en Anglaterra, en Itàlia, en l'Europa unida.
I només ací té una excepció.
Per què?
Perquè la política espanyola l'han duta des de sempre els grans bancs.
I ara qui mana en la política és el senyor Botín.
I jo entenc que en els seus balanços no vullguen agafar els productes tòxics que molt alegrement van regalar.
Jo ho entenc això.
Però també entenc que nosaltres estem ací per a defensar els interessos no del senyor Botín sinó dels ciutadans.
I estem dient que una cosa tan senzilla que se modifique la
llei per a que la dació de la vivenda extinguixca el deute que tinguen eixes persones.
Tan senzill com
això.
Eixa és la gran revolució.
Això és la gran revolució que estem demanant.
Una cosa tan senzilla com això.

Perquè saben vostés el que està passant?
El que està passant és que una persona de bona fe va a comprar una vivenda i el banc li fa una taxació.
I eixa taxació no és pública, perquè tots sabem que les empreses de taxació si no treballen no poden viure.
I el que demana la faena, qui encomana la faena
són els bancs i les caixes.
Les caixes estan desapareixent pel pacte que van fer
Rajoy i Zapatero.
És l'únic pacte a què han arribat.
Això sí que és un gran pacte.
Doncs, bé, li fa la taxació.
No és una taxació pública, és una taxació d'una empresa privada a la que el banc busca.
I si la taxació que fa eixa empresa és de cent i tu durant una època has pagat les lletres, has pagat les quotes hipotecàries i has pagat vint, dius: «Mira, jo ja no puc pagar més, ahí tens el pis, perquè jo no puc pagar més pel que siga, per la crisi econòmica, m'he quedat sense faena, pel que siga.
No puc pagar de bona fe, no puc pagar, no
arribe.
Ací estan els meus números, la meua situació.
» Però el banc li diu: «No, no, és que el que jo te vaig vendre que valia cent, en eixa taxació, ara val cinquanta.
Per tant, me'n deus trenta.
».
Això és una usura com un temple.
Això és enganyar els ciutadans.
Això és empobrir la classe mitjana valenciana i espanyola.
Això és una vergonya.

I, clar, quan la cosa anava com anava, l'economia de peus de fang, això no es notava.
Però és que ara això és el drama de milers i milers de famílies, milers i milers de famílies que no arriben a final de mes i que els han subhastat el pis i han quedat
enganxats en el deute.
Això és una vergonya.
Què s'hauria de fer?
Una, taxació pública; dos, la dació de pagament, la dació de la vivenda anul·la tot tipus de deute i, per tant, nosaltres una vegada s'entreguen les claus a l'entitat financera que va fer una taxació, la seua, s'anul·la el deute.

Escolte, i si les entitats financeres han assumit molts productes tòxics, moltes hipoteques fem, basura, hipoteques Ninja que es deien als Estats Units, ja s'apanyaran.
I, si no, que el Banc d'Espanya, el senyor Ordóñez, que haguera regulat millor el sistema.
Perquè ahí hi ha un problema del supervisor, que no va atendre la voràgine creditícia que es va fer en un moment determinat i en el qual han caigut en eixe parany
les entitats financeres que ho tenen arreglat per un govern socialista, que ha
posat més de 200.
000 milions d'euros, però s'han de posar diners per a arreglar la situació dels pobres ciutadans que de bona fe no poden pagar les quotes.
Eixa és la realitat.

Per tant, jo els propose que aproven la nostra proposta.
He mirat amb interès, amb estima les seues esmenes, però ja els dic que no les puc acceptar.
No les puc acceptar, perquè no.
.
.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Senyor Morera, ja li arribarà el torn d'acceptació o no.
.
.

El senyor Morera Català:

Molt bé, president.
Moltes gràcies pel seu aclariment.

Ja arribarà el torn.
Tampoc vull estendre'm molt.
Però, senyories, és una qüestió de justícia, és una qüestió de civilitat, és una qüestió fonamental que s'està plantejant.
Jo el que els demane al Grup Popular i al Grup Socialista és que estiguen més pendents dels ciutadans i no dels interessos de la gran banca, que ja ho tenen
arreglat per altre costat.
Busquem solucions als problemes de les famílies i de les persones.
Espere trobar la seua comprensió.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyories, a esta iniciativa s'han presentat dos esmenes que correspon defensar-les, per ordre de registre.
La
primera d'elles és la del Grup Parlamentari Popular, registre d'entrada 74.
112.
Per a la seua defensa té la paraula l'il·lustre diputat i portaveu adjunt del Grup Parlamentari Popular, senyor César Asencio.

El senyor Asencio Adsuar:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Morera, del Grup de Compromís, la seua iniciativa s'ha centrat vosté finalment en ella, encara que ha fet unes afirmacions que pareixia, entre allò de l'economia sostenible, el rescat de l'A-7, les prospeccions petrolíferes i no sé quantes coses més, pareixia que no li importava res esta iniciativa.
Però, en fi, vosté s'ha centrat a continuació en el plantejament del seu grup i vaig a contestar-li.
I algunes de les
afirmacions que vosté ha fet, la bombolla immobiliària, l'especulació urbanística, que també l'ha introduït vosté, al final com a plantejament, la culpa al PP de l'actual crisi.
Nosaltres no governem des de l'any 2004, però vostés s'encaboten en fer-nos responsables de tot el que està passant després de 2004.

Mire, el govern del Partit Popular amb el president Aznar endavant va treure
Espanya d'una crisi tan profunda i tan complicada com estem ara i aleshores van treure
Espanya de la situació i ho farem ara, quan mos deixen als espanyols que puguem votar, quan mos deixen
en unes eleccions que puguem votar.
(Aplaudiments)

He de dir-li que el model de 2004 hi havia moments ja per a poder fer
correccions.
El Partit Popular tenia, després d'haver solucionat d'una manera imaginativa la crisi en el seu moment, s'havien de fer reformes, reformes laborals, reformes fiscals, reformes en la
seguretat social.
I tot això no ho va fer el govern del Partit Socialista que mos va succeir en l'any 2004.
Pregunte a altres per què eixa bombolla immobiliària la van deixar créixer, per què van preferir seguir en la caixa registradora ingressant els IVA, l'impost de transmissions, en fi, tot el que hi havia, i per què no van introduir els mecanismes correctors que mosatros haguérem fet.

Dit això, i havent-li contestat a algunes de les qüestions que vosté ha introduït que no tenien res a vore en el tema, esta última sí, per això li he contestat, per a centrar-mos en la qüestió.

Mire, este és un problema, efectivament, que perjudica molts espanyols i que perjudica molts
valencians.
I, efectivament, estem en una situació en què hi ha unes execucions hipotecàries en base a la Llei hipotecària i al reglament hipotecari, que és la legislació espanyola.
I, per tant, en estos moments eixa és la llei, també cal dir que hi ha unes sentències que han sentenciat o han resolt en un auto en l'audiència provincial d'Estella en Navarra i ara recentment en la zona de Barcelona, en Sabadell ha
sigut un dels últims jutjats que també ha resolt en relació també a la qüestió.
I es planteja el que la entrega de la vivenda siga suficient per a cancel·lar el crèdit.
És retornar d'alguna manera a eixa figura jurídica del dret romà, la datio in solutum, un mecanisme d'entrega pel que s'extingien les obligacions.

A voltes és possible o és desitjable recuperar institucions jurídiques del passat.
Però en este cas, i des del punt de vista del marc jurídic, hem de dir que els experts jurídics consultats i que públicament han fet les seues valoracions indiquen que mentre no es modifique la
legislació espanyola és de difícil aplicació eixa institució fora de l'article 140 de la Llei hipotecària, que sí que permet que en l'entrega de l'immoble es pague i cancel·le íntegrament el deute, però sols mitjançant un pacte exprés en l'escriptura pública de constitució de la hipoteca.
Eixa és l'única fórmula legal que hi ha en estos moments.
I eixes resolucions judicials, tal i com
estan, tal vegada portades per un plantejament de bona fe i amb una
interpretació molt magnànima de principis d'equitat, de moralitat, etcètera, etcètera, però de difícil encaix legal, és pel que pensem i creguem que els experts jurídics, així ho diuen, que tenen eixes propostes judicials difícil continuïtat després dels recursos que ja s'han plantejat per les institucions financeres.

Mire, cal ser seriosos en la vida i no s'ha de parlar fent demagògia per a dir allò que la gent vol escoltar.
Sabem que la gent, desgraciadament, aquells que no
poden pagar la hipoteca estan amb problemes, greus problemes.
Però les solucions que hem de donar no han de ser solucions que servisquen
aparentment per a resoldre un problema de molta gent, però creant un problema major del que en principi volgueren solucionar.

No se tracta que fem demagògia dient que els banquers entrarien en una situació dels seus balanços amb pèrdues, etcètera, etcètera.
És que el que cal anar a pensar és que els actius dels bancs, una mesura com estes, de generalitzar-se, estarien en fallida, en fallida plena, més allà de les dificultats que hi ha ara, que tenint en les balances els valors
inicials de les escriptures d'hipoteca si ara hi haguera una reducció perquè el valor del mercat
(inintel·ligible) .
.
.
haja baixat un 20, un 25 o un 30%, quin pla de rescat s'hauria de fer per a la banca espanyola per a que el crèdit, que és l'únic que pot possibilitar el creixement econòmic en Espanya, invertint en construcció, invertint en les empreses, invertint en les iniciatives econòmiques que han de treure'ns de la crisi.
No és possible eixir de la crisi amb una banca en fallida.
Això ho sap vosté.
I eixa banca en fallida implica una altra qüestió, a més.

Les agències de rènting, que són les que valoren el deute espanyol, una mesura com eixes de generalitzar-la,
com vostés demanen, modificant la legislació estatal, perquè no som mosatros els qui hem de modificar eixa legislació, mosatros està vosté demanant que traslladem esta inquietud a les Corts Generals, automàticament implicaria que el deute espanyol s'afonaria, senyor Morera.
El diferencial amb el bo alemany pujaria el cost del
deute espanyol que hi ha en estos moments a costos astronòmics i generaria automàticament una situació de fallida de l'estat espanyol, d'insolvència.
No es podria atendre una rebaixada tan forta com es produiria d'una mesura d'estes característiques del rènting, crearia una situació d'insolvència per al govern espanyol, siga el que siga, siga el que siga el govern, per a
poder atendre servicis públics i essencials, per a poder finançar les comunitats autònomes, els espanyols, ciutadans dels ajuntaments, perquè els seus ajuntaments tindrien dificultats de rebre transferències de l'estat.
A com hauria de pagar el deute de renovació, les lletres del tresor, el deute que en definitiva hi haja a curt i mitjà termini?
Què costaria el diferencial?
Més dèficit públic?
Més retall de pensions per a tots?
Més congelacions salarials per als funcionaris per a quadrar descomptes?
Perquè darrere d'esta ben aparent iniciativa és el que porta la seua proposta.

Hi ha altres propostes que se podrien haver impulsant.
Les va proposar el
Partit Popular en el Congrés dels Diputats.
Propostes més realitzables, més immediates, més possibles sense crear un problema general per a tota l'economia espanyola.
I no se van acceptar eixes propostes del Grup Popular.
Es va
proposar que se poguera reduir i s'haguera de reduir el tipus d'interés respecte a l'interés de demora i el de mercat, una situació intermèdia per a no arribar a interessos del 29%, que automàticament podem dir que són autènticament
(inintel·ligible) .
.
.
 el 29%.
Això no és possible en una execució hipotecària.
Això és el que s'hauria de modificar.

Segona.
No és possible que les execucions hipotecàries es produïsquen com permet la llei en un impagament.
Sols en un impagament és causa suficient perquè l'entitat financera puga executar la hipoteca.
I el Grup Popular demanava que es
modificara esta situació actualment que hi ha perquè hi haguera un termini mínim de sis mesos, sis mesos per a que un impagament, dos, tres, sis impagaments
que pogueren ser mensuals donaren opcions que el morós poguera reconstruir la seua situació financera o rebre ajudes econòmiques.

En definitiva, proposàvem mesures com estes.
Proposàvem mesures de modificació de l'ICO, la línia de l'ICO que va prometre el govern i que la va crear amb 6.
000 milions d'euros, però que sols s'han disposat 72 milions d'euros.
En volta de les més de 100.
000 famílies que serien beneficiaries, ni la dècima part ha pogut acudir a eixes ajudes.
Perquè els requisits són tan limitats i tan estrictes que, pràcticament, ningú es pot fer amb eixe tipus de crèdits per a poder col·laborar en el pagament, en este cas, de crèdits hipotecaris.

Per tot això, mosatros recolzem, encara, les mesures que en el seu moment se van aprovar al
Congrés dels Diputats, que estan pendents de complir-se i que millorarien estes
situacions dels hipotecants que són executants.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Asencio.
(Aplaudiments)

L'altra esmena és la que presenta el Grup Parlamentari Socialista, registre d'entrada 74.
116.
Per a la seua defensa té la paraula la il·lustre diputada senyora Maria José Salvador.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyor president.

En els últims anys s'ha produït un increment dels processos d'execució de préstecs hipotecaris, la qual cosa té serioses repercussions socials i econòmiques en els ciutadans que no poden fer front al pagament de la hipoteca.

Els processos d'embargament de vivendes s'han desbordat en els últims anys.
Totes les previsions, en 2009, segons el Consell General del Poder
Judicial, hi havia 114.
000 execucions hipotecàries a Espanya; i en la Comunitat Valenciana van ser més de 16.
000, segons l'informe de Moody's.

La Llei hipotecària, és cert que permet al banc adquirir l'immoble pel 50% del preu de subhasta pública, en el cas -per desgràcia cada dia més freqüent- que esta quede deserta.
Esta situació és habitual en els últims temps.
I l'entitat bancària es convertix en propietària de la vivenda, cancel·la el deute hipotecari fins l'import adjudicat en la subhasta i manté el dret de cobrament sobre la resta del deute no saldat.
De manera que a la pèrdua de la propietat de la vivenda habitual es pot arribar a l'embargament del mateix sou.

Recentment, en el Congrés dels Diputats, a iniciativa de distints grups parlamentaris, s'ha obert el debat sobre la dació en pagament de l'habitatge habitual, sempre que siga residència habitual.
Al mateix temps, davant esta situació i sent conscients de la gravetat del problema sobrevingut, el govern central ha
anat prenent algunes mesures específiques, com en l'any 2008 que es va aprovar la línea ICO moratòria, que permet l'ajornament temporal i parcial en l'obligació de pagament del 50% de l'import de les quotes hipotecàries.
A més a més, de manera més recent encara, en el marc del pacte de Zurbano, s'ha elevat el llindar d'ingressos, de manera que no es pot embargar quan el preu obtingut de la vivenda
actual hipotecada siga insuficient per a cobrir el crèdit garantit.

Abordar la modificació de la Llei hipotecària, senyor Morera, en estos moments, no tindria efectes retroactius.
I, per
tant, no resoldria la problemàtica actual que afecta a les més de 16.
000 famílies de la Comunitat Valenciana.
Sí que és cert que podria servir com a mesura cautelar per al futur.

En este sentit, el Congrés dels Diputats -la cambra competent per a qualsevol modificació de la Llei hipotecària- no és aliena a aquesta qüestió, i s'està produint ja el debat oportú.
De fet, el Govern d'Espanya, en veu del ministre de Foment, s'ha mostrat disposat i obert a estudiar les accions que ajuden a frenar el ritme
d'embargaments hipotecaris.

En desembre de 2010, a més a més, es va produir un acord entre PSOE i CIU, després d'una moció presentada pel Grup Parlamentari Socialista, per què el govern central estudie accions encaminades a limitar les conseqüències dels embargaments per impagament de les quotes hipotecàries.
I algunes de les mesures que apareixien en aquella moció eren les següents, i eren molt concretes: incrementar la quantitat que no es pot embargar
dels salaris, pensions o altres retribucions, per a respondre al deute pendent
d'una hipoteca executada.
Es planteja equilibrar el que succeïx amb les empreses i la resta de persones jurídiques; modificar la Llei hipotecària perquè l'execució puga ser paralitzada quan el deutor siga persona física sotmesa a procediment concursal.
Es planteja que en l'escriptura de constitució de la hipoteca, l'obligació garantida de pagament es faça només efectiva sobre els bens hipotecaris i no sobre el patrimoni del deutor.
I, a més, es fomente la mediació entre famílies i entitats bancàries per resoldre els impagaments d'hipoteques, perquè en cas de pèrdua de la propietat quede almenys, en permanència, en la vivenda en lloguer.
Finalment, també existisca la transparència i la informació sobre crèdits hipotecaris, segurs de protecció de canvis de tipus d'interés, etcètera.

Per tant, considerem que l'objectiu de la proposició no de llei que presenta resulta poc adequada, ja que el que demanen ja s'ha abordat en el Congrés dels Diputats, amb la consegüent moció aprovada per PSOE i CIU en els termes indicats i traslladada a qui competix,
que és a l'executiu.

D'altra banda, si l'objectiu és resoldre la problemàtica actual provocada pels efectes del boom immobiliari -que és el que entenem pretén la proposició no de llei que vosté presenta-, és a dir, abordar especialment els casos de persones que van comprar una vivenda
durant els últims anys del boom immobiliari -amb hipoteques molt altes, mentre que el valor actual de la vivenda ha baixat
considerablement, la qual cosa fa que el diferencial a pagar siga molt alt-, doncs, una modificació de la Llei hipotecària, ara, no resoldria aquestos casos.

Per tant, hem presentat una esmena en l'àmbit de l'article 148.
1.
3 de la Constitució espanyola i el marc de competències autonòmiques, fixades en l'article 16 de l'Estatut d'autonomia, en la línia de mesures adoptades per altres autonomies, que es poden i s'han d'abordar iniciatives per a ajudar els que es declaren insolvents per a pagar la
hipoteca de la seva residència habitual, en coresponsabilitat amb les entitats financeres.
Mesures, senyor
Morera, que sí servisquen per a resoldre la situació actual dels més de 16.
000 valencians que estan patint aquesta situació.

Estem a febrer de 2011.
Altres autonomies, a l'any 2009, ja van adoptar mesures en aquesta línia.
Per exemple, el Decret 628/2009, de 22 de desembre, de col·laboració financera entre les entitats de crèdit i l'administració, de la comunitat autònoma d'Euskadi, en matèria de vivenda i sòl.
Un conjunt de mesures per ajudar els que no puguen pagar les seues
hipoteques, demanant un esforç de la banca.

Per tant, en este àmbit, les mesures que es van proposar i es van posar en marxa de manera
immediata, en alguns casos exigien als bancs que acceptaren una quita -una reducció del deute- del 20% dels préstecs pendents, com en els processos concursals.

Li desgranaré algunes de les mesures que es van aprovar en el País Basc, perquè, evidentment, en l'àmbit competencial de l'Estatut d'autonomia, a qui correspondria adoptar aquestes mesures sí és a aquesta cambra i no instar -com és de manera constat ací- el govern central, quan les competències exclusives, en matèria d'habitatge, estan ací, en seu parlamentària, en l'àmbit de l'article 16 de l'Estatut d'autonomia.

El govern basc aplica mesures que afecten la vivenda de renda lliure, la
vivenda protegida i al lloguer -perquè també vosté, en la seua proposició no de llei, fa referència a aquestes qüestions.

En el cas de la vivenda de renda lliure, el govern basc està disposat a comprar les cases als ciutadans que, en este moment, no pogueren fer
front a les hipoteques, i deixar-les en règim de lloguer amb dret a compra.
També es canviaria la catalogació de vivenda de renda lliure a protegida, a preu taxat, de per vida.
L'entitat financera, amb què tinga contractat el crèdit, haurà d'acceptar, per escrit, una quita mínima del 20% del deute i renunciar a qualsevol tipus de comissió per cancel·lació de la hipoteca.
I, per últim, els inquilins podrien recomprar la vivenda per una xifra igual al preu màxim actualitzat vigent de les vivendes protegides.

En el cas de la vivenda protegida, quan no es puga fer front al pagament de les
quotes hipotecàries, el govern basc compraria també al propietari la vivenda en règim de protecció oficial, al preu oficial, i li concediria una altra, en règim de lloguer, amb caràcter social.

I, per últim, si la vivenda, a què no es pot fer front, és una vivenda en lloguer, en este cas, l'executiu proposarà als arrendadors garantir-los el cobrament de les rendes si accepta una reducció mínima del preu del 30%.
I, a l'inquilí, se li subvencionaria la renda a abonar, i només hauria de pagar una xifra màxima de 450 euros mensuals.

Per tant, hem presentat esta esmena i hem explicat les mesures que han adoptat
altres governs autonòmics, com és el cas del País Basc, perquè eixe decret funciona en aquella autonomia i perquè les comunitats autònomes, en l'àmbit seu, de les seues competències, han anat prenent decisions en aquesta difícil conjuntura econòmica i, especialment, en matèria d'habitatge.

Hem fet referència, en aquesta cambra, en moltes ocasions, a les mesures conjunturals
adoptades per Andalusia, per exemple, per a resoldre els problemes d'estoc d'habitatge; les mesures que ha adoptat Navarra en les ajudes directes a la
rehabilitació; i, en este cas, les que ha aplicat el govern basc en matèria d'embargaments.
Ací, ninguna iniciativa i ninguna mesura per part de la conselleria d'habitatge.

Considerem que mesures d'estes característiques, en la Comunitat Valenciana, adoptades pel govern autonòmic, serien les idònies per a resoldre els efectes socials i econòmics que per a més de 16.
000 famílies afectades per execucions hipotecàries de la comunitat podrien resoldre.
És competència autonòmica -article 16 de l'Estatut d'autonomia-.
És la responsabilitat de qui governa.
I la nostra el demanar-li al govern autonòmic que actue.

Per tant, per aquestes raons, demanem al Grup Compromís que accepten l'esmena que ha plantejat el Grup Parlamentari Socialista, perquè ací estem per a, evidentment, reivindicar el compliment de l'Estatut d'autonomia i del marc competencial que té la Comunitat Valenciana i en aquesta cambra.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Salvador.

Ara sí, senyor Morera, per a acceptació o no de les esmenes, té la paraula la seua senyoria.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, sobre la primera esmena, l'esmena del Grup Popular, senyor César Augusto, jo no he barrejat les coses.
Jo, simplement, he dit que com a tècnica legislativa nosaltres hem presentat un projecte de llei, de tramitació en el Congrés del Diputats.
Vam presentar-ne una, el seu dia, del rescat de l'autopista AP-7, que va ser un compliment, una promesa, ací, del senyor president de La Generalitat.
I ahí s'ha quedat, per la majoria del PP que no ho ha volgut tramitar.
Eixes són les coses.

Per tant, nosaltres hem portat este debat, com ja ho vam fer, efectivament, en
el debat de política general, en una proposició no de llei d'urgència.
Per què?
Doncs perquè n'hi ha sentències judicials, vosté ho ha dit.
N'hi han sentències judicials que diuen que, efectivament, nosaltres estàvem en el bon camí.
Ha citat vosté la d'Estella, però n'hi han més.
I, per tant, poquet a poquet s'anirà plantejant el tema.

I què és el que volem?
Efectivament, que la llei vaja per davant de la justícia.
Que els tribunals de justícia, en estos casos, estan fent més justícia.
I, per tant, mosatros volem adaptar el text normatiu a la realitat existent
en la nostra societat.
Per això ho plantegem.

Mos planteja que no és una fórmula legal, que no és una possibilitat legal.
Mire, ací el que hem de demostrar és si n'hi ha voluntat política que això es resolga o no.
¿N'hi ha voluntat política de caminar cap a una via de solució?
Perquè en el que vosté mos ha plantejat ací no n'hi ha solució.
Perquè el que vosté ha plantejat com a esmena de supressió és: «Máxima urgencia en los estudios, propuestas.
.
.
A ver qué hacemos para que.
.
.
».
No, escolte, la situació és molt urgent.
La situació és gravíssima i no pot tindre massa espera.

Per tant, el que estem fent ací és una declaració de voluntat, que si s'implementa en moltes declaracions de voluntats més podem buscar una solució.
Que la reforma de l'article 670 de la Llei d'enjudiciament civil no és l'única solució?
No ho sé.
Segurament és una de les solucions.
Però vosté ha dit.
.
.
; i és curiós, perquè vosté ha fet ús dels serveis jurídics dels grans bancs.
Vosté s'ha erigit ací com al defensor dels grans bancs, que «estes sentències de les audiències provincials no prosperaran», ja vorem.
Ja vorem.
Però, en tot cas, per a que prosperaren s'hauria de produir un canvi normatiu, que és el que nosaltres proposem.
Canviem la norma per a que les sentències siguen més ràpides i més clares.

Ara, el que ja és de nota és el seu tremendisme apocalíptic, que «si s'aprova açò, si s'aprova el que diu Compromís, Espanya fa fallida».
Bàsicament ho ha dit en eixes paraules, perquè «fa fallida el sistema financer, se crea la insolvència, les agència de rènting no sé què, i què va a fer el banc d'Espanya.
.
.
».
Una apocalipsis.
Bé, jo, m'agraden les pel·lícules de tragèdies,
El coloso en llamas i Independence day, però vosté mos ha assenyalat ací un panorama que si aprovem açò, pràcticament que Espanya s'acaba.
Bé, no ho sé.
Si vosté ho afirma sabrà més que jo.

Mire vosté, la realitat és que el govern socialista, amb el seu suport, han posat en la butxaca dels
grans bancs 200.
000 milions d'euros, 200.
000.
I el que estem demanant ací -efectivament, mesures complementàries, a banda de les legislatives-, grosso modo, podria costar, en estos moments, 15.
000 milions d'euros.
Si Espanya no té per a pagar 15.
000 milions d'euros, quan ha posat 200.
000 milions d'euros en la butxaca dels grans bancs.
.
.
; que, per cert, eixos diners que vostés els han posat en la butxaca no han servit per a millorar el finançament de les empreses i les famílies.
Eixos diners no han arribat als clients.
Han arribat a l'aprovisionament dels grans bancs per a sanejar-se, però no han arribat al client final.
I això explica, en part, la situació de gravíssima crisi que tenim.
Però eixa és una altra història.

És a dir, el socialisme, l'esquerra verbal, ha entregat als grans bancs 200.
000 milions d'euros.
I si fem cas a les dades que, molt oportunament, ha introduït la senyora Salvador, doncs, si en un any eren al voltant de cent mil afectats,
calculem un tres-cents mil afectats per esta situació, tres-cents mil, i en una quantitat mitjana de cinquanta mil euros per hipoteca
en insolvent.
¡Escolte!
Tres-cents mil per cinquanta mil euros són quinze mil milions d'euros.
I amb això, segurament, podríem ajudar a retirar el producte tòxic del mercat hipoteques incobrables, vivendes que els bancs tenen en la seua
cartera.
.
.
, per cert, el principal promotor immobiliari és la marca blanca que té a la nostra terra Bancaixa, que té la nostra terra a Cajamadrid, perquè com està subordinada al senyor Rato, que el van tirar del Fondo Monetario Internacional.
.
.
El millor aclaparador de terrenys i d'hipoteques.

¿Vol dir que Espanya, senyor César Augusto, el Govern d'Espanya no té quinze mil milions d'euros per a ajudar tres-cents mil propietaris, famílies, persones que estan desnonades, que estan embargades, que estan en el
carrer per culpa d'una política econòmica.
.
.
-sí, la seua i la del PSOE-, avarícia, de construcció desordenada, de peus de fang?
¿Vol dir que no n'hi ha diners per a això?
I vosté s'ha erigit ací com el defensor dels grans bancs.
¡Jo pensava que per a això ja estava el PSOE!
Bé, en això estem que jo sé si formarà part del pacte entre el senyor Alarte i el senyor Camps, això figurarà dins del pacte perquè el pacte en què mos llevaren les caixes d'estalvi vostés l'han aplaudit, i han aplaudit un estatut.
.
.

Bé, en definitiva, mesures legislatives, mesures econòmiques positives i arreglar la situació de les famílies.
Això és el que proposa el Grup Compromís i hem vist que vostés estan a favor dels grans bancs i no han solucionat els problemes que té tanta i tanta gent.

Li he dit que açò és una declaració política, una declaració d'intencions.
I ja li dic que són molt importants fins al punt que la declaració que van fer la setmana passada ja ha sigut votada en contra pel PP i el PSOE en
el Senat espanyol.
Mire vosté la importància que tenen estes Corts Valencians quant a determinacions importants!

Per tant, no li puc acceptar l'esmena perquè arriba tard, arriba malament i nosaltres estem al costat dels ciutadans i no al
costat dels grans bancs.

Senyor Salvador, li accepte l'esmena però no com a substitució, com a complement positiu i una aportació.
Però, ¡vostés no se'n poden anar de rosetes!
Alguna vegada li hauran de dir a Zapatero que en compte
d'omplir-li la butxaca als grans bancs ha de defensar els interessos dels
treballadors, dels usuaris, de les persones que han comprat de bona fe.
.
.
, una
hipoteca.

Vosté mos ha contat ací una cosa molt xula de veritat, allò que ha fet el govern.
.
.
, no d'Euskadi, no n'hi ha encara govern d'Euskadi, tot i que n'hi ha gent que vol que el País Basc i Navarra s'unifique i les tres províncies, Iparralde, etcètera.
.
, del País Basc.
¿Sap qui ho va fer això?
¡Javier Madrazo!
El govern del Partit Nacionalista Basc i Ezker Batua-Berdeak, que van fer polítiques positives i avançades en matèria de vivenda.
¡Revise els papers!

I, en eixe sentit, el que vosté mos planteja ací.
.
.
¡Clar!
¡Està molt bé!
¡Si a mi m'agradaria tindre els recursos econòmics del País Basc!
Per tant, ¿per què han aplaudit vostés el model de finançament que mos condemna a ser els últims?
Si vostés han votat a favor del concert econòmic, la qual cosa és una excepcionalitat, que privilegia el País Basc i Navarra, amb diners.
.
.
torrons.
¡Clar que sí!
Però, ja m'agradaria a mi tindre eixos diners i, sobretot, fer eixes polítiques.

Per tant, la convide que esta proposta que vosté ha assenyalat la pugam incorporar, no com a substitució, sinó com a incorporació.

La nostra proposició no de llei incorpora ací, també, mesures que són declaracions polítiques, a favor d'incorporar les administracions autonòmiques i locals en la implementació de fórmules que encaixa perfectament amb el que vosté ha plantejat.
El que passa és que vostés exigixen només ací, (inintel·ligible) .
.
.
només allà.
Després, volen pactar, se volen enviar a la presó.
.
.
Jo ja no m'aclarixc amb vostés, la veritat.

Però, en tot cas, crec que la solució passa perquè esta declaració política vaja en una línia que done com a mínim un respir, que se veja una idea, que se veja que tenim interés en solucionar els problemes de la gent.
I jo la convide que anem vosté i jo a aportar esta proposta al Congrés dels Diputats perquè, efectivament -com vosté molt bé ha assenyalat-, esta proposta s'ha obert al Congrés dels Diputats, s'ha obert a favor dels grups d'esquerra, no del PSOE.
I, mire, ¿sap qui ha votat en contra?
¿Vol que li ho diga?
El PSOE i el PP.
¡És una pena!

Aleshores, jo, com veig que vosté està sensibilitzada, que ha estudiat el que els nostres homòlegs van fer en el País Basc, l'interessa estar al costar dels ciutadans, estar al costat de la gent que pateix,
la gent que li han birlat el pis perquè no ha pogut pagar-ho.
Jo estic convençut que vosté, com sap que n'hi ha molts valencians i moltes valencianes en esta situació, i no està conforme que Zapatero els òmpliga les butxaques als grans bancs i deixe sense fer res la socialdemocràcia, l'esquerra verbal que vostés practiquen.
.
.
Però, la socialdemocràcia europea avançada el que està fent és posar-se al costat de la gent que no té, que li furten el pis.
I vostés estan ara pro nuclears, pro grans bancs i estan deixant abandonada la gent que
volem mantenir l'estat del benestar.

Per tant, com que jo sé que la seua intenció és bona, li accepte l'esmena si no és per a substituir, si és per a complementar.
Perquè, senyora Salvador i Grup Socialista, s'ha d'estar al costat de la gent, de les classes mitjanes, de la gent que patix i no
només i sempre dels grans bancs, als quals vostés els han unflat les butxaques i el crèdit no ha arribat a les famílies.

(Ocupa la presidència la presidenta senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el ilustre diputado, César Augusto Asencio.

El senyor Asencio Adsuar:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Ans d'entrar en la matèria, novament, anunciar a esta cambra, amb plena satisfacció, que el president Camps ha sigut ratificat pel comité electoral del Partit Popular este matí (aplaudiments) com a candidat del Partit Popular a la Generalitat valenciana.
Possiblement, l'ajuda del senyor Luna haja hagut de vore alguna cosa, possiblement, amb el seu
recolzament, possiblement.

Senyor Morera, mire, és fàcil fer demagògia, però jo vaig a fer els comptes, els comptes no els del Gran Capitán, quan els Reis Catòlics, després de la campanya de Nàpols que demanaven comptes, i els comptes, com va fer ell (inintel·ligible) .
.
.
, després d'anys de campanya, recordant què posava en el paper.

Mire, vaig a fer-li un compte molt fàcil.
Els crèdits ICO -estimen les hipoteques mitjanes- en 170.
000 euros, és l'hipoteca mitjana, hi ha hipoteques per damunt, i, altres, per davall.
170.
000
euros és la quantitat finançable -que mos pareix escassa-, però vaig a fer-li el compte.
Si vosté, per a rescatar les vivendes que n'hi ha en estos moments, vosté diu que cal destinar quinze mil milions, vora quinze mil milions d'euros, si jo dividisc eixos 15.
000 milions entre 170.
000 euros -i el compte el pot fer qualsevol personal-, me dóna que puc rescatar crèdits per valor de 8.
200 vivendes.
¿Vol dir vosté que a la millor han pagat la meitat als executats?
Bé, es poden rescatar el doble de vivendes, 16.
400.
Si estem parlant de més de cent mil execucions hipotecàries en l'any 2010, el que ve del 2009, el que hi haja en 2011, doncs, mire, no és possible en el compte de la vella -que vosté fa-, que ha fet tan fàcil que aquí, el govern central, l'estat, en definitiva, siga el que siga, que no pot posar eixos diners damunt la
taula.
Doncs, mire, és que eixos comptes que vosté fa no són.
¡Ja vullguérem, ja vullguérem els espanyols que en els comptes que vosté ha fet poguérem rescatar de la desgràcia a totes eixes famílies!

El que sí que és cert és que es poden fer mesures complementàries -que ja les he dit-: baixar els interessos, sis mesos d'anticipació o de preavís perquè no siga l'entitat financera que en un mes d'impagats pot ja resoldre i executar hipotecàriament el crèdit, i eixes mesures poden fer-se.
Poden fer-se altres mesures -que també han proposat-, eixes dos, més una altra més -que, per cert, no les van acceptar en el Congrés dels Diputats-, i és estendre la rehabilitació del crèdit hipotecari, encara que ja estiga després feta l'execució, amb l'ajuda que es pot fer intermèdia en situacions que hi ha de despeses, etcètera, però estendre-ho als autònoms, als professionals, no sols al que són els crèdits de les famílies.

Tot això són mesures possibles.
No és un possible un rescat massiu d'execucions sense posar en risc el sistema financer espanyol i sense crear una
desestabilització al dèficit espanyol que obligaria a emetre més deute públic i que automàticament baixaria la qualificació creditícia de les entitats financeres i automàticament pujaria el cost d'interessos que hauria de pagar l'estat espanyol.
Això ens llevaria a una situació de fallida, de reducció de salaris, de reducció de pensions, a una situació pitjor que hi ha ara, per a arreglar uns casos que són problemàtics -i molts- i importants, el que no podem és comprometre tota la situació a tots els espanyols.
I acabe.

Quant que siga la situació solucionable des del punt de vista autonòmic -com s'ha dit aquí també en esta trona-, he de dir que el dret de retracte i de tanteig que vostés demanen ja està en la legislació autonòmica, és a dir, demanen una cosa que ja ho tenim, però per a la vivenda pública.
El que no és possible és aplicar eixe retracte, eixe tanteig per al que són vivendes privades, per dos situacions bàsiques: primera, perquè són vivendes que no complixen amb els mòduls objectius d'una vivenda pública; segona, perquè rescatar la vivenda privada d'u que no puga pagar-la és tant com reconéixer el caràcter de beneficiari d'ajudes públiques a persones privades que poden -i de fet no tindran- els requisits que se donen o s'exigixen per a les ajudes públiques per a adjudicar vivenda pública de primera mà.
Són qüestions tècniques que el pla de vivenda també exigix, i, en fi, no és tan fàcil fer les coses com vostés diuen.

En definitiva, lamente que no accepten vostés l'esmena nostra, que no és d'addició, sinó de substitució, i és recolzar el que el govern de Madrid encara no ha fet, que és fer els estudis complementaris i les millores que se li han exigit també pel Congrés dels Diputats i el Senat i que el govern central no ha complit.

Moltes gràcies.
(Se sent una veu que diu: «Muy bien.
») (Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Augusto.

Señora Salvador, tiene la palabra.

La senyora Salvador Rubert:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Morera, si és que no em sap greu citar una mesura aplicada pel senyor Madrazo en l'any 2009 en el govern del País Basc!
Si és una bona mesura, este grup parlamentari no té ningun inconvenient en reconéixer-la siga del grup i del partit polític que siga.
(Aplaudiments) No tenim ningun problema.

Però és que la proposta que vostés presenten, ni tan sols la presenten conforme haurien de presentar-la, conforme
marca del reglament d'aquesta cambra, que seria una proposició de llei, que és el que haurien d'haver fet, conforme a l'article 170, per a remetre a la mesa del Congrés dels Diputats perquè es tramite qualsevol modificació legislativa, quins articles volen modificar i de quina manera es voldrien
modificar.
De fet, vostés -com ha dit abans- tenen una iniciativa publicada en el diari oficial, conforme a l'article 170, però, clar, el procediment és més lent i necessitava importar aquest debat ara a Les Corts per a remetre contra
el govern central.
Sembla un poc oportunista, ¿no?
, senyor Morera, presentar una proposta que saben que, a més, no resol el problema actual que tenen les més de setze mil famílies a la Comunitat Valenciana afectades per execucions hipotecàries.

La veritat és que semblen vostés el Partit Popular, que utilitzen aquesta cambra de lobby contra el govern central.
Però, perfecte, em sembla perfecte en eixa proposta electoralista, populista i demagògica i tenen un objectiu clarament electoralista.
Tots som conscients que després de la crisi res tornarà a ser igual, i, difícilment, després de l'experiència presa es torne a produir una situació com la que ha passat amb el boom immobiliari.
Però, aixina i tot, és cert que tindrà un efecte pal·liatiu de cara al futur, però el problema és actual, el problema és d'ara.
I el que vostés presenten i han proposat ací no resolt el problema actual de les més de setze mil famílies afectades per execucions hipotecàries -li torne a repetir-, una modificació de la Llei hipotecària tindria caràcter irretroactiu.
I això significa que no resoldria el problema actual que patixen aquestes famílies i aquesta situació.

Arribats ací, senyories, ens hem de preguntar si la situació és suficientment greu com perquè la Conselleria d'Habitatge impulse i adopte mesures en la línia que plantegem, mesures efectives que tinguen com a objectiu la possibilitat
de pal·liar la greu situació que estan patint els ciutadans d'aquesta comunitat en allò que respecta la insolvència per fer front al pagament de la seua hipoteca.
Entenem que sí.

Al congrés, el que demanen que passe al congrés, ja hem indicat abans que la iniciativa té el recolzament del Grup Parlamentari Socialista, i ja s'ha instat l'executiu central en els termes que hem indicat abans.

Estaria bé, senyor Morera, que ens acompanyara en un tema com este a demanar al Partit
Popular, que és el que governa en aquesta autonomia, que prenga mesures.
Precisament en un
tema fruit del boom immobiliari que va fer que el preu de l'habitatge s'incrementara un 125% de l'any 1998 a l'any 2004, just baix del sostre de la llei del sòl del senyor Aznar.

Si de deveres es tracta de com l'administració pública pot facilitar l'accés a l'habitatge als sectors menys afavorits de la societat, doncs, ara i aquí li hauríem de dir a qui té la responsabilitat de governar aquí que governe, mesures urgents, extraordinàries i efectives per donar resposta a les persones que estan patint aquesta
situació, fora de demagògia i electoralisme.
Però si ho preferixen, senyor Morera, poden continuar utilitzant esta cambra contra
el govern central en lloc de reivindicar l'autonomia i la nostra valenciania.
Doncs vostés mateixa sabran el que hauran de decidir.
Nosaltres, per descomptat, que no
acceptem si no és una esmena de substitució.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Morera.

El senyor Morera Català:

Bé, és molt curiós que s'haja designat el president Camps en un debat sobre hipoteques, no?
, que s'haja comentat la hipoteca Camps.
L'han nomenat o designat des de Madrid, no?
(Veus) Des de Madrid.
Quina valenciania, no?
Perquè açò.
.
.
, com ací hem d'obeir els d'allà, doncs clar, és el que hi ha.
(Remors) És el que hi ha, no?
, hipoteca de Madrid.
Bé, anem al cas.

Senyor César Augusto, dedique's vosté a la història, perquè de fer números.
.
.
, jo no m'he aclarit amb el que vosté ha dit.
És molt senzill, si n'hi hagueren 300.
000 -en tot l'estat- ciutadans i ciutadanes que patixen esta situació amb un complement d'ajuda, amb un fons que hauria d'habilitar l'estat central.
.
.
Per què no pacten això?
Per què no ho pacten el senyor Alarte i el senyor Camps.
.
.
, esta proposta portar-li-la
al senyor Zapatero?
No estan negociant per a pactar no sé què?
Doncs pacten açò, solucions efectives per als ciutadans.
50.
000 euros per a ajudar eixe procés d'hipoteca d'embargament, i a partir d'ahí, tenim 15.
000 milions d'euros.

Escolte, el senyor Zapatero li ha posat a la butxaca dels bancs 200.
000 milions
d'euros!
Senyora Salvador, 200.
000 euros que no han arribat a donar crèdit a les famílies ni a les empreses, 200.
000!
És que això no ho haguera fet ni l'extrema més extremista, perquè no han nacionalitzat ni un banc.
I caldria una banca pública perquè poguérem arreglar problemes que té la gent, una certa banca pública.
Perquè és que posar diners de tots els nostres impostos en mans del sector financer, i
després que no arribe ni un, ni un euro a les persones i a les famílies.
.
.
per favor.
I vol dir que 15.
000 milions d'euros no és possible?

Senyor César Augusto, vosté està clar que estan al costat de la gran banca i no estan al costat dels ciutadans.
Vostés no estan al costat dels que patixen, sinó que estan a favor de les grans multinacionals i els grans bancs, que són els que dicten la política econòmica ací.

I els torne a dir, senyor Blasco, -ara que està el senyor Blasco- la PNL que vostés van defensar com a grup parlamentari, este dilluns, el Grup Popular en el
Senat ha votat en contra, i per tant, se podran fer prospeccions petrolíferes en la costa valenciana.
No sé si vosté s'ha enterat.
En el Senat han tombat una esmena del senador Pere Sampol que
presentarem ací, sap amb qui?
Amb el Grup Socialista, PP i PSOE.
Però anem al cas.
Això és aixina, eh?
, ja li donaré la informació, però això és aixina.

Senyora Salvador, si volem reclamar al govern valencià el que calga.
.
.
, per tant, afegim la seua esmena, que està molt ben feta, l'afegim al que nosaltres hem plantejat.
Però dir-li «sí, bwana» al senyor Zapatero, ahí no mos.
.
.
«Sí, bwana» en contra dels interessos estratègics del nostre poble, no.
I el «sí, bwana» mos porta al descrèdit com a poble, mos porta al desastre econòmic, els últims en finançament.

Tot això que vosté vol fer, jo també ho vull fer.
Però escolte, necessitarem un finançament.
No ser els últims!
No ser els últims, quedar-mos en la mitjana.
Per què han aplaudit això?
Per què ho han aplaudit?
Nosaltres necessitem recursos per a fer bones polítiques, no les que fa el Grup Popular, però necessitarem diners, no?
Mos hem de conformar sempre en el que diga el govern
central com a «sí, bwana» en el finançament en l'Estatut?

El senyor Zapatero diu: «No els fallaré.
» Collons, no els fallaré.
Si s'ha fet ara pro nuclear i tot.
Si és que ha deixat hipotecats a tots els xicotets productors d'energia, o siga, el timo de Zapatero, que els ha deixat penjats amb una mesura retroactiva, i sap per què?
Pel lobby pro nuclear d'Iberdrola.
Però, «no els fallaré»?
Escolte, i vosté que té un poc de.
.
.
-jo crec que té molt criteri, el que ha plantejat està bé- li ha de dir que no.

Les inversions productives a la nostra terra, insuficients.
Els ha furtat la
cartera als pensionistes, als treballadors públics, als empleats.
.
.
mos ha empobrit.
És al dictat de les grans banques.
I clar, davant això, vostés han dit que «sí, bwana» i aixina mos va.
Aixina mos va!

Per tant, jo estic disposat a anar a reclamar al govern valencià el que toque en esta mesura i al govern central, també.
Per tant, esta declaració seria molt important, seria molt important que ara el Grup Socialista es
sumara, perquè seria com a mínim dir: «Bé, sabem que a la millor açò no arribarà.
» Però un gest polític, senyor Luna, de dir estem al costat de les persones que han perdut el seu
pis i queden encara hipotecades.
Un gest polític en estes Corts votant a favor de la nostra proposta seria un gest polític a favor de la classe mitjana, de les persones que han patit, per a intentar
arreglar el problema, i deixen el PP a soles.
Per què han de votar junt al PP el «no» si en definitiva és una declaració política d'intencions el que anem a aprovar ací?

Ja m'agradaria a mi que açò poguera ser una llei al Congrés dels Diputats.
Però afortunadament, com vosté molt bé ha assenyalat, els nostres homòlegs senyors diputats d'esquerra sí que ho han portat al Congrés dels Diputats.
I sap el que ha passat?
Que el PP i el PSOE han dit que «no».
Sap per què?
Perquè estan al servici de la gran banca i no dels interessos dels ciutadans.
I aixina
els va.

La senyora presidenta:

Como le estaba comentando al señor Morera, que nos deje claro si acepta o no la enmienda.
No hablamos de
complementar, porque deja bien claro.
.
.
(Veus) Perdón, perdón, vamos a ver.
Aquí, señor Morera, en la enmienda que presenta el Grupo Parlamentario Socialista dice
muy claro: «Hay que sustituir la totalidad del texto de la proposición por el siguiente.
» ¿Usted lo acepta?
(El senyor Morera Català diu: «Açò no ho accepte.
») Nada, no lo acepta.
Eso era.
Vale.

Entonces, fija posición la señora Albiol sobre la iniciativa de Compromís, por darle al debate.
.
.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé, que aquesta crisi provocada pels bancs i pels especuladors l'estem pagant els treballadors i treballadores, jo crec que a aquestes altures ja
no ho pot negar ningú.
A aquestes altures, vull dir, després de la reforma laboral, de l'augment de l'edat de jubilació, de la rebaixa dels salaris als empleats públics, de la pujada de l'IVA, dels retalls en sanitat, en educació, en dependència, en cooperació.
.
.

Les polítiques de dretes que està fent el Partit Socialista a nivell estatal, i que els encantaria estar fent al
Partit Popular a nivell estatal, no ens equivoquem, perquè són les polítiques de la dreta econòmica d'aquest país, i que els encantaria estar fent al Partit Popular i que són, a més, les que està fent el Partit Popular a nivell autonòmic, són aquestes les que ens han dut a la classe treballadora a ser els pagans de la
crisi.

La mostra més clara: els més de quatre milions d'aturats que n'hi ha a nivell estatal, els 500.
000 aturats i aturades que hi ha al País Valencià, el 1.
200.
000 persones que no tenen cap ingrés en estos moments en l'estat espanyol.
La imatge del drama de la crisi són els milers de famílies que han perdut sa casa, 16.
000 l'últim any en el País Valencià.
I damunt de quedar-se sense casa, es queden amb deutes amb els bancs.
Els
mateixos bancs que són responsables d'aquesta crisi, damunt, ixen guanyant.

Durant molts anys els beneficis de la banca i dels grans promotors immobiliaris
han segut vergonyosament elevats.
I damunt, només començar la crisi, el primer que va fer el govern central va ser donar-li a la banca
40.
000 milions d'euros.
A canvi de què?
A canvi de res.
Perquè el més normal és que quan se posen diners en una empresa, doncs, te donen accions.
Però en este cas no, 40.
000 milions a la banca a canvi d'absolutament res.

El Partit Socialista ha injectat a la banca recursos públics, socialitzant les pèrdues.
I que, clar, cada un entén el socialisme a la seua manera.
Mentre les famílies es queden en el carrer i amb els deutes, els bancs continuen augmentant els
beneficis.
I anuncien sense ningun rubor, eh?
, el BBVA, 4.
000 milions de
beneficis; el Santander, 8.
000 milions de beneficis.

Per tant, la proposta que es du ací la compartim, és el mínim: que entregant-li al banc la casa es salde el deute.
És el mínim.
I no només la compartim, sinó que a més ahir mateix Izquierda Unida va presentar aquesta proposta en el Congrés dels Diputats.
I ahir es va a tornar a produir la foto de Partit Popular i
Partit Socialista donant-se la mà per a beneficiar els interessos de la banca.
Per tant, no és només que l'anem a votar a favor, sinó que, a més, com dic, açò ja s'ha proposat per part d'Izquierda Unida en el Congrés dels Diputats.
Per cert, em sembla que Convergència i Unió va votar en contra.

El que cal, des del nostre punt de vista, es plantejar-se una banca pública, una banca al servei dels ciutadans i ciutadanes, i no de l'especulació i dels interessos privats.
De fet, en Espanya hem tingut una banca pública, que va ser privatitzada pel Partit Socialista fa ja uns anys, igual que
ara han privatitzat les caixes d'estalvis.

Cal una banca pública que garantitze que els seus recursos en habitatge siguen per a les
persones més necessitades, per a atendre als més necessitats, i no per a fer negoci amb les desgràcies dels altres.

En aquests moments, els bancs són ja els principals posseïdors d'habitatges.
És més, el Banc Financer i d'Estalvis, el grup de caixes liderat per Caixa Madrid i Bancaixa, és el principal posseïdor de sòl de l'estat.
Tenen 11.
000 milions d'euros en béns immobles.
I és que la crisi sembla que no ens ha afectat a tots per igual.

Però no vull acabar la intervenció sense abordar, encara que siga de manera ràpida, el que és una de les causes principals dels desnonaments que estan patint en estos
moments milers de famílies al País Valencià.
I és la nul·la política en matèria d'habitatge públic a nivell estatal i autonòmic.

En el passat, la impossibilitat d'accedir a habitatges públics a preus assequibles va fer que moltíssimes famílies s'endeutaren per damunt de les seues possibilitats.
I en el present, la falta d'habitatges públics fa que aquesta gent que està sent desnonada pels bancs estiguen abocats a l'exclusió social, perquè, com dic, no poden tindre eixe accés a eixe habitatge digne, perquè no n'hi ha habitatge públic en este país.

Per tant, resumint, endavant amb la proposta, però cal anar més enllà, cal una banca pública i un parc d'habitatges públics.
Açò és absolutament necessari perquè tot el món puga tindre accés a un habitatge digne.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Les recuerdo que inmediatamente después de finalizado este pleno habrá Junta de Síndics.

Señorías, comienza la votación.
Votos a favor, 6; votos en contra, 45; abstenciones, 33.
Queda desestimada la
proposición no de ley presentada por el Grupo Compromís.

Se levanta la sesión.
(La senyora presidenta colpeja amb la maceta)

(S'alça la sessió a les 14 hores i 46 minuts)