Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text19 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:#272526;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:#272526;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
.para2 {
text-align:center;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 3 de març de 2011.
Comença la sessió a les 10 hores.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes, senyora María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 87.
Segona i darrera reunió.

Pregunta d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari Popular
sobre la política de La Generalitat per a convertir la Comunitat Valenciana en una regió atractiva a inversions, turistes, prosperitat, benestar i progrés (RE número 74.
342)

La senyora presidenta:

Comparecencia del presidente del Consell para responder las preguntas de interés general, formuladas por los grupos parlamentarios.

Tiene la palabra el portavoz del Grupo Parlamentario Popular, señor Blasco.

El senyor conseller de Solidaritat i Ciutadania:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt honorable president de La Generalitat.

Honorables consellers i conselleres.

Il·lustres senyors diputats i diputades.

Bon dia per a tots.

La Comunitat Valenciana és un exemple de regió innovadora, equilibrada, de dinamisme en tots els sentits en què una societat se pot expressar, i, al mateix temps, en oportunitats de futur.
És una comunitat que, en els últims quinze anys -entre altres factors, però un d'ells molt significatiu, gràcies a les polítiques del govern del Partit Popular-, és una comunitat que ha crescut per damunt de la mitjana europea comunitària.
Una comunitat que està situada en un espai geogràfic envejable; que té una dimensió equilibrada entre els sectors productius, fonamentalment entre la indústria, l'agricultura i els sectors servicis; que té uns servicis públics bàsics, que són referents a nivell nacional; i que comporta, també, una sèrie de qüestions relacionades en el que és una societat moderna i avançada.

La cohesió social de la societat valenciana, la participació ciutadana, les bones pràctiques institucionals en els distints nivells locals, provincials i autonòmics, i la consideració i el referent nacional que representa hui la Comunitat Valenciana, expressa les
bones polítiques, impulsades pel govern del Partit Popular, en els últims anys.

Esta referència, de caràcter internacional, fa necessari donar un nou impuls, en els pròxims anys, a una sèrie de polítiques encaminades a mantindre no sols este prestigi internacional, estes polítiques de referència de caràcter internacional igualment, sinó, al mateix temps, també, centrar els esforços en renovar les polítiques actives al servici del principal objectiu que perseguix el govern del
Partit Popular: la generació d'ocupació, el poder situar-nos en unes condicions òptimes per a eixir de la crisi el més ràpidament possible, i el poder superar les conseqüències d'una crisi econòmica i social, a què ha dut a esta comunitat -el mateix que a la resta d'Espanya- la fracassada política del govern socialista del president Rodríguez Zapatero.

És necessari, doncs, que sectors que ja han sigut consolidats en la nostra
comunitat i que representen el millor dels esforços d'una política governamental que ha dirigit, al front del govern del Partit Popular,
senyor president-, és important redoblar els esforços per a mantindre el que s'ha aconseguit.
I donar-li un nou impuls en el que és un territori, com el que tenim en la Comunitat Valenciana, perfectament
equilibrat entre l'interior i la costa.
Un territori que, a més, té unes dimensions de preservació i de conservació de la nostra natura que està per damunt de la resta de les comunitats autònomes.
Uns servicis públics bàsics, com són l'educació, la sanitat i els servicis socials, que han comportat una despesa pressupostària superior al 80%, amb la qual cosa s'expressa la sensibilitat social del seu govern.
Unes polítiques d'integració que han fet possible que la comunitat que té el major flux de persones immigrants i estrangeres al seu territori, hui siga
una comunitat en un grau de convivència envejable, on totes les persones participen de la gestió dels assumptes públics i que, al mateix temps, assumixen el model de convivència que tenim a la nostra comunitat.
I, després, polítiques concretes que han sigut pioneres en matèria d'agricultura, en matèria d'infraestructures judicials, en matèria de turisme, en matèria del que representa també alertar-se sobre possibles riscos a la nostra comunitat, sobre catàstrofes naturals i que disposen hui d'una infraestructura, en tots els ordes, absolutament envejable.

En estes condicions, com dic, és important situar-nos davant d'este context i començar a valorar les polítiques que el seu govern, president, haurà de portar en els pròxims anys per a mantindre este nivell de creixement, per a centrar-nos en l'ocupació, com a principal referent i objectiu del seu govern i, al mateix temps, també, per a mantindre la confiança en els emprenedors i en la societat.

És necessari, doncs, mantindre estes polítiques.
Però, al mateix temps, continuar les polítiques que han fet possible que esta comunitat siga una comunitat de referència internacional, que hui estiguem situats en un punt en què molts inversors veuen la nostra comunitat com el punt ideal on se puguen
promocionar inversions de tot tipus.
Però, on fonamentalment, el sector servicis i el sector del turisme, que ha permés en els últims anys dur a terme polítiques innovadores, acabe consolidant-se i ens col·loque -com ja ho som- en una comunitat d'avantguarda, de referència, de caràcter també nacional i internacional.

És per això, president, que des del Grup Parlamentari Popular, i assegurant-li que estem convençuts del diagnòstic que vosté fa, i el seu govern, de les polítiques que se deuen impulsar ara i en el futur, expressar-li la conformitat en
eixes polítiques, el recolzament, ara i en el futur, respecte de la seua política.

I, al mateix temps, volem conéixer quines són les seues idees per a continuar mantenint eixa posició de privilegi i de lideratge d'esta comunitat en la resta de les comunitats autònomes espanyoles.
I, sobretot, com se van a mantindre, també, les possibilitats que la nostra comunitat siga una comunitat de referència i de prestigi internacional, com les que s'han aconseguit baix el seu mandat.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra, para contestar, el presidente del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señor portavoz del Grupo Parlamentario Popular.

Efectivamente, durante estos años hemos puesto en marcha inversiones, propuestas, modelos para hacer de nuestra
comunidad una comunidad atractiva a todos los efectos, para que fuese visitada,
para atraer inversiones y para disfrutar de una calidad de vida en nuestro
territorio, que es lo que siempre hemos pretendido.
Para sentirnos, en
definitiva, orgullosos de ser de aquí, de estar aquí, de trabajar por nuestra tierra.

Lo hemos dicho muchas veces, tenemos una serie de activos que creo que son
extraordinarios.
La ubicación geográfica es privilegiada, hay que sacarle rendimiento también a la ubicación geográfica, porque la naturaleza da cosas pero luego hay que ir a Salamanca.
Pues
bien, nosotros tenemos una ubicación geográfica excepcional.
Y, además, hemos trabajado para demostrar que somos centralidad para intercambio de
propuestas, de proyectos, de productos.
.
.
, como la apuesta que se ha hecho por las infraestructuras de comunicación y las exigencias que estamos haciendo del corredor mediterráneo.

Somos una sociedad emprendedora, abierta y dinámica.
Lo somos.
Lo hemos sido siempre.
Forma parte de nuestro ADN, de nuestra
genética como valencianos.
Hace falta que haya un gobierno que anime y apoye,
constantemente, y esté con los sectores productivos -como hemos estado durante estos años-, apoyando nuestro territorio y hablando de nuestra comunidad con fuerza y con
orgullo, fuera de los límites de nuestro territorio.
Y lo hemos hecho.
Hemos ido siempre diciendo lo que
hemos dicho, que somos una gran comunidad; aquí hay que venir a invertir, a trabajar y a esforzarnos.
Porque somos así.
De hecho, los que somos de aquí, toda la vida hemos comprendido que somos así.
Y, por eso, siempre nos dolía cuando pasábamos a ser un territorio considerado de forma diferente, cuando desde dentro de
nuestra comunidad había voces de complejo, de renuncia, de humillación hacia otros territorios o comportamientos políticos o sociales.
Nosotros llevamos -los del Partido Popular- muy en alta estima el ser de aquí, de esta tierra, y el abrirla constantemente, sin ningún tipo de miedo.

Nuestros productos son valorados.
Y cuando hablo de productos hablo de todo
tipo de productos: los productos de la tierra, los productos industriales.
.
.
Hace muy poco estuve en la feria de Berlín -feria del campo-, y ahí estaban nuestros productos, compitiendo y exportándose.
He estado, también, con el sector cerámico.
Y también son productos excepcionales que están en plena competencia en la exportación y en la internacionalización.

En definitiva, estamos siempre peleando por buscar nuevos mercados -forma parte también de nuestra forma de ser-.
Y la Generalitat valenciana ha estado siempre al lado de aquellos que han
emprendido, fuera de nuestra comunidad y fuera de España, el largo camino de la venta de los productos realizados en nuestra tierra, dándonos prosperidad y expectativas de crecimiento y bienestar a todos.

Tenemos, en definitiva, ciudades atractivas para vivir y para visitar.
Desde el
principio lo hemos creído también así.
Tenemos un gran territorio.
Hemos sacado lo mejor de todas ellas, durante
estos años.
Ha aumentado el número de visitantes, de turistas.
El turismo ha sido una industria que hemos
calificado de estratégica, desde que gobierna el Partido Popular, atacada, permanentemente, por el
Partido Socialista o Izquierda Unida, que han atacado, constantemente, nuestro
modelo turístico.
Recuerdo, hace cuatro o cinco años, la ministra de Medio Ambiente, la ministra Narbona, cómo criticó fieramente el modelo de Benidorm.
Y cómo hemos tenido nosotros que estar, permanentemente, defendiendo nuestro modelo
turístico, nuestra forma de hacer las cosas.
.
.
El último caso, el de los chiringuitos, que ha sido también palmario.
Porque hay un concepto, desde el socialismo, de destrucción absoluta de nuestro modelo turístico.
Y ha habido siempre, desde nuestra parte, el apoyo a más de 300.
000 personas que trabajan en un sector que nos da el 14% de la riqueza.
Y que, en definitiva, es base fundamental, no sólo para el propio turismo
(aplaudiments), no sólo para el propio turismo, sino también, como marca de identidad de nuestra comunidad fuera de nuestro territorio,
para otro tipo de productos.

En definitiva, hoy la Comunidad Valenciana está ya, definitivamente, en el mapa del mundo, desde el punto de vista turístico y desde el punto de vista de las inversiones.
Podríamos hablar de nuestros puertos, de nuestros aeropuertos, del AVE.
Podríamos hablar de los 18.
000 millones de euros que hemos invertido, durante estos años, en nuestra comunidad.
Podríamos hablar de cómo hemos puesto bonitas nuestras ciudades, con el plan Racha, de Alicante, la
Luz de las Imágenes, o las inversiones que hemos hecho con el plan Confianza, de los grandes
eventos deportivos que nos hemos traído.
Y podríamos hablar, también, de la presencia del Ivex, en tantos mercados del mundo.

Yo, me centraría -porque no me queda tiempo ya, aquí, en esta intervención; aunque utilizaré algunas después, que imagino que no servirán para otra cosa, sino para seguir con esta intervención-, decirles que desde hace unos años somos la sede de Iberdrola Renovables, que es la primera mundial en energía renovables; de MSC, la segunda naviera del mundo; de Ford, líder mundial de automoción; Microsoft, líder mundial de informática; o JP Morgan, que va a gestionar todos los puertos de España; la Berklee; y la Agencia Espacial Europea; u otros eventos como la Volvo
Ocean Race, o actuaciones o inversiones en todo el territorio.

Hoy la Comunidad Valenciana está más en el mundo que nunca.
Y tiene una fuerza, un orgullo y una estima que no había tenido en décadas anteriores.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari
Socialista sobre si és compatible amb la democràcia amenaçar, perseguir i castigar l'oposició per mantindre actituds crítiques amb actuacions del Consell (RE número 74.
338)

La senyora presidenta:

Gracias, presidente.

Tiene la palabra el síndico del Grupo Parlamentario Socialista, señor Luna.

El senyor Luna González:

Gracias, señora presidenta.

¿Considera usted compatible con la democracia amenazar, perseguir y castigar a la
oposición, por mantener actitudes críticas con su Consell?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Igual que la semana pasada, vuelve a hacer una pregunta que se la tiene que
hacer a usted mismo.
Eso podría irse, tranquilamente, al hemiciclo del Congreso de los Diputados de España y preguntarle a parte de su gobierno exactamente lo que acaba de hacer usted
ahora.

Entre otras cosas, porque una estrategia fundamental, desarrollada durante
estos años por sus compañeros en el gobierno de Madrid, ha sido, precisamente, lo que usted acaba de
preguntar.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el portavoz del Grupo Parlamentario Socialista, señor Luna.

El senyor Luna González:

Gracias, señora presidenta.

Mire, desde su concepción victimista de la política, no tardaron tiempo en escandalizarse por las acciones judiciales que hay
entorno a su persona.
(Remors) Pero fue usted, en esta cámara, el día 12 de marzo de 2009 -apenas un mes después de salir las primeras noticias-, quien dijo que sólo daría explicaciones en sede judicial.
Lo dijo usted aquí.

Nosotros tardamos dos meses y medio, desde ese momento y después de preguntar muchas veces en esta cámara, en presentar una acción en el juzgado.

Pero esa situación judicial suya le ha acarreado una tremenda inseguridad, señor presidente.
Inseguridad que le ha llevado a adquirir modos de aprendiz de autócrata.

Mire, yo he visto en muchas cámaras del mundo aplaudir a los líderes, cuando hablan y según lo que dicen.
Sólo he visto, en repúblicas bananeras y en países del este aplaudir a los líderes nada más entrar, nada más poner un pie en la puerta del hemiciclo (aplaudiments), que es lo que hacen con usted todas las semanas.

Usted ha buscado -y seguramente ha conseguido- la sumisión de su partido.
Y también busca la de la oposición.
Usted pretende que nosotros aceptemos, sin una mínima explicación, lo que aquí ha pasado.
Usted no ha reconocido aquí, ni siquiera, que conoce al Bigotes.
Tampoco ha negado las conversaciones que
están grabadas y que todos conocemos.
Pero quiere usted que nosotros aceptemos, con
ojos cerrados, lo que usted dice, que todo está muy bien y que todo ha estado perfectamente.
Y, como no lo aceptamos, señor presidente, aquí ha habido vetos para la elección en consejos; aquí ha habido reprobaciones, que no están en ningún reglamento de esta cámara; y aquí ha habido querellas.

Toda esa ha sido su práctica desde su inseguridad.

Y, ahora, al parecer está usted irritado, especialmente irritado, por la última petición que hemos hecho por nuestro escrito de calificación.
Y, como está irritado, sigue con las amenazas y sigue con las querellas.
Me amenazó usted aquí -está en el Diario de Sesiones-, el día 10 de junio, por preguntar por los sobrecostes de CACSA -por cierto, no sabemos absolutamente nada; no sé cuántas naves hay de documentos, pero ni uno nos ha llegado-.
Me amenazó usted aquí el jueves pasado, ostensiblemente, para que llevara mis palabras al juzgado.
Hay tres querellas amenazadas en esta cámara, a dos diputadas, una de mi grupo y otra de otro grupo de la oposición y otra a mí mismo.
Y ahora, estos días, nos despachamos en los medios de comunicación todos los días leyendo las represalias que ustedes están preparando para cuando puedan ponerlas en práctica, represalias del tipo: «no van a estar ustedes sentados en la mesa»; «no van a estar en tal organismo o en este otro organismo»; «vamos a cortarles la financiación en el momento que podamos».
.
.
Sí, represalias.
Represalias.

Y digo yo, ¿por qué estas represalias?
¿Por qué este nerviosismo?
¿Por qué este castigar y atacar a la oposición?
Si todo es un montaje y después de todo, según usted, le van a absolver, la justicia le va a tratar bien.
¿Por qué se pone de esta manera?

Pues mire, una de dos, o no tiene confianza en la justicia.
.
.
Una de dos, o las dos.
O no tiene confianza en la justicia y no sabe lo que va
a pasar o lo que quiere es ejemplarizar.
Porque, claro, si usted consigue
amedrentar a los diputados de la oposición que gozamos de inmunidad parlamentaria, ¿quién no se va a amedrentar en la calle?
Si los empresarios que saben que se amañan los concursos ven que los diputados de la oposición no podemos denunciarlos aquí, ¿quién se va a atrever a llevarles a ustedes a los tribunales?

Naturalmente hay mucha gente en la sociedad que está pendiente de lo que aquí pasa.
Y a nosotros nos importa, porque si ustedes quieren ejemplarizar en el
castigo para conseguir una sociedad sumisa, nosotros también queremos ejemplarizar en el comportamiento para que se den cuenta los
ciudadanos de esta comunidad que se le puede a usted plantar cara, que no pasa
absolutamente nada, que lo que hace mal hay que denunciarlo, porque hay que
ayudar a que esta sociedad funcione bien a pesar de ustedes.

Mire, yo no sé a qué caverna de la historia quiere usted retrotraernos, pero le aseguro que con
nosotros no va a contar en ese viaje al pasado.
Le aseguro que nosotros vamos a
seguir luchando aquí para que esa ejemplaridad de siga practicando.
Y le aseguro que vamos a hacer
todo lo posible para acabar con su autocracia.

Usted decía el otro día, el martes de esta semana, que no le hacían falta carteles para su campaña, que va usted sobrado.
Yo creo que no, yo creo que le falta confianza.
Yo creo
que es usted un candidato vergonzante, que no se atreve a salir con la cara por
delante, por eso no quiere carteles, que su partido sabe y usted sabe que usted
es un lastre para su partido y que usted a lo único que aspira es a ver si algún incauto vota al Partido Popular sin saber que es usted el candidato.
Es a lo único que aspira.
(Remors)

Si quiere ser candidato, si está tan seguro, si está tan a gusto consigo mismo, dé la cara, ponga su cara en la calle, que le vean, que sepan que usted es el de
los trajes, el de la corrupción, el que se va a presentar a las elecciones.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president del Consell:

Desde los insultos de la semana pasada a los de ahora, le tengo que decir que no
he dejado de estar por la calle, de recorrer la Comunidad Valenciana y de ir
por el mundo trayendo inversiones y proyectos para nuestra comunidad.
Ayer
mismo estuve hablando con las cámaras de comercio de Madrid y de Valencia.
Hace muy poco tiempo recorriendo
algunos pueblos enseñando lo que son los proyectos del plan Confianza.
El viernes pasado estuve con
cerca de mil regantes y agricultores de la Comunidad Valenciana.
El día anterior había estado en Murcia, con el presidente de Murcia.
Por la tarde estuve en un
pueblo que se llama Aspe, paseando por el pueblo de Aspe, en la presentación de una nueva biblioteca.
Estuve en Lorcha, que es un pueblo muy pequeñito, de 700 habitantes, donde hemos repavimentado absolutamente todo el
municipio.
Ayer estuve por la mañana en Alcácer, inaugurando un centro de salud.
Ayer mismo, por la tarde-noche, estuve con
cerca de mil quinientos concesionarios de Ford, porque estuvo el presidente de
Ford, está el presidente de Ford en su primera visita a Europa, y en vez de irse a Madrid
a saludar a Zapatero, imagino que primero quiso coger fuerzas.
.
.
,
(veus i aplaudiments) primero quiso coger fuerzas aquí y luego irse hacia allí para hablar con este personaje.

En definitiva, yo no dejo de andar y caminar.
Lo único que dije es que no vamos a poner vallas publicitarias porque nos parece que
un plan de campaña de austeridad es no sacar naranjas podridas, que es la peor elección que se puede hacer en esta vida, porque es otra vez otro ataque a la
agricultura valenciana.
Y nosotros hablar de lo que hemos hecho: hospitales,
carreteras, depuradoras, (aplaudiments) aeropuertos.

Me voy ahora a Castellón a inaugurar el dique más grande que jamás se ha construido en el puerto de Castellón.

En definitiva, señor Luna, el que está en la caverna todo el día es usted.
(Rialles) Lo sacan a pasear los jueves por la mañana, vive un mundo que le escriben, porque eso que ha dicho usted que ha dicho
no sé qué medio y tal, es que, sinceramente, ni leo lo que dicen, ni leo lo que hacen.
Se
lo aseguro.
Yo le escucho por aquí y luego, pues, desaparece hasta el jueves siguiente, vive en esa oscuridad
permanente, en esa obsesión sobre sí mismo, (remors) en decirnos que las cosas usted las dice aquí y que, por lo tanto, ningún juez puede ir detrás de usted.
En no decir la verdad a los jueces de dónde sacó el documento, por cierto, porque aquí quien está obstaculizando la justicia es usted.
(Aplaudiments)

Si el señor Luna creyese en la justicia, (remors) si el señor Luna creyese en la justicia, habría ido con el documento, y no escondiéndolo, rompiéndolo, y habría dicho: «Este es el documento y me lo ha dado esa persona.
» Si tuviese esa gallardía, esa fuerza, ese aplomo y esa solvencia.
Y no, ha tirado el documento, se
esconde, «perdone, lo he perdido, no sé quién me lo trajo», vino en paracaídas, ¡me lo trajo un ángel!
¡No sabemos quien es!

¡Menudo.
.
.
!
(Aplaudiments) Menuda confianza en la justicia.

Miren, fíjense si estoy confiado, si estoy confiado, que creo pues, entre otras cosas,
que hemos hecho lo mejor que teníamos que hacer por el futuro de la Comunidad Valenciana; que en estos momentos -así son las encuestas de tozudas- soy el presidente con una mayor aceptación de la historia, ocho años después de ser presidente.
Sí, lo dicen las encuestas.
(Aplaudiments) ¿Qué quiere que le diga?
Sí, es verdad, es verdad.
Sí, sí.

Perdón.
Perdón, perdón.
Lo dicen las encuestas, las que hacemos nosotros y las que hacen ustedes.
Porque aquí el candidato del PSOE se ha cargado a todo el grupo parlamentario.
¿Por qué?
¿Por qué se lo ha cargado?

Se ha cargado.
.
.
, yo se lo voy a decir porque de esto todos sabemos un poquito.
El señor Alarte se ha cargado a todo el grupo parlamentario porque sabe que va a tener
un grupo exiguo, mínimo, y necesita que sea un grupo de fieles, es decir, unos 20 o 25 «lunas» a su alrededor.
(Aplaudiments) Gente incapaz de hacer política y de criticar al líder.

Mire, su grupo parlamentario no aplaude al líder cuando entra por la puerta, como hace el mío, porque ustedes sencillamente le obviaron esa posibilidad durante estos cuatro
años.
Ustedes cogieron a su líder y lo metieron en la tercera bancada, por algo mucho menos que lo que usted
se ha dicho pudo hacer, mucho menos.
Aquel señor se tuvo que meter en la tercera bancada, después de haber dado la cara por el Partido Socialista, y todavía no sabemos la maniobra en la oscuridad que usted tuvo que hacer para, haciendo
mucho más de lo que se le acusó al señor Pla, usted ha sido líder del Grupo Socialista durante este tiempo.
(Aplaudiments) Eso es lo grave.

Y para terminar.
Esa es su obsesión: ocupar un escaño que no le corresponde.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Luna.

El senyor Luna González:

Gracias, señora presidenta.

Supongo que a la señora De Cospedal sí que la lee.
Dice la señora De Cospedal que usted es honrado, pero que ha pecado de ingenuo.
Ha pecado,
por tanto, problema hay.
Y claro, en este (remors) país.
.
.
, sí, en este país cuando hay un problema, y sobre todo un problema con dinero público, cuando hay un problema y hay un problema con dinero público, y se dice que alguien ha pecado, y que ha pecado de ingenuo, es que a esa
persona le han engañado.

Claro, si está todo hecho correctamente, si ustedes no reconocen nada mal, si está todo bien, ¿en qué le han engañado a usted, señor presidente?
¿Y quién le ha engañado a usted?

Si usted no adjudicada nada, si usted no tiene nada que ver con los contratos públicos de La Generalitat, ¿por qué le han engañado a usted?
Habrán engañado a otros, ¿no?
Pero no a usted.

Claro, si la señora De Cospedal dice lo que dice, ¿no será que decir que le han engañado, que es usted un ingenuo, es la única manera que tiene de reconocer públicamente que usted es culpable?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president del Consell:

Señora presidenta.

Reconozco una sola ingenuidad: todos los jueves creer que usted es un político de verdad.
(Aplaudiments) Todos los jueves creer que usted es un señor.
Todos los jueves creer que usted viene a defender los intereses de la
Comunidad Valenciana.
Todos los jueves creer que usted representa a cerca de
ochocientos mil votantes de nuestra comunidad.
Todos los jueves creer que
realmente lidera usted a un grupo de diputados y diputadas que durante un
tiempo intentaron hacer campaña para hacer del Partido Socialista un partido de oposición serio durante todos estos años.

Posiblemente hayamos pecado todos de ingenuidad.
Hemos ido a nuestras junta de
portavoces, hemos venido aquí todos los jueves -yo en mi caso-, hemos trabajado con ustedes como parlamentarios en interés de la comunidad y en interés de la democracia.

Pero prefiero que seamos un grupo de ingenuos creyendo todavía que usted es una política que valga la pena escuchar algún ratito.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Luna.

El senyor Luna González:

Señor Camps, parece que uno de los castigos previstos por su grupo es el recorte de
las subvenciones a los partidos, para ver si nos asfixian económicamente, supongo.
(Remors)

Ya lo han hecho unilateralmente en los dos últimos años.
Un 30% este año y un 10% el año pasado, y no hemos dicho absolutamente nada.
No han contando con nosotros para
nada, pero lo han hecho.

Y supongo que, aunque le gustaría hacerlo solamente para la oposición, si recorta las subvenciones, tendrá que recortarlas para todos los grupos, es decir, también para el suyo.

Si ustedes no reciben subvenciones, si además sus militantes no pagan cuotas -que los nuestros sí que las pagan-, me quiere decir, (remors) me quiere decir cómo se piensan financiar, señor Camps.

Señor Camps, ¿me quiere usted explicar cómo va a funcionar su partido?
¿Me quiere usted decir si han encontrado ya un sustituto de la trama Gürtel para que les siga financiando las campañas electorales, que de eso también hay en la trama Gürtel y en los sumarios que están en los juzgados?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president del Consell:

En fin, gracias por darnos ya la victoria electoral.
Ya está hablando del futuro.
Por lo tanto, el señor Luna acaba de renunciar a ganar las elecciones, cosa que en cualquier caso le
da un cierto nivel de altura de comprensión de que efectivamente la oposición que usted ha hecho ha sido una catástrofe.
(Aplaudiments)

Mire, aquí quien ha sabido dar contratos a un señor y luego ha sabido vivir de ese señor es usted, (remors) y nosotros no.
Usted le dio contratos a un señor, y luego el señor pues el coche, la reforma de la casa, no tenga usted problema, le contrataré en mi despacho.
En fin, eso lo tiene que explicar usted, hacer una tesis
doctoral.
Tesis doctoral Luna, cómo aprovecharse de su paso por la alcaldía, dejando un desastre de ciudad, pero asegurándome mi futuro personal y familiar.
Eso es lo que usted podría escribir.

Mire, yo no sé esas cosas que usted tiene en la cabeza que puedan pasar en el futuro.
Aquí estamos para trabajar en el día a día.
Yo me voy ahora a Castellón a inaugurar el dique del puerto para más prosperidad y más futuro.
Yo he hablado de economía, de empleo y de bienestar de los valencianos, y usted ha vivido constantemente
una obsesión: ocupar un lugar que usurpó a un compañero.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulada pel Grup Parlamentari Compromís sobre les idees del Consell per a superar la greu crisi econòmica i institucional davant del fracàs absolut de la seua política econòmica (RE número 74.
339)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el portavoz del Grupo Parlamentario Compromís, señor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor president, defendre els interessos de la comunitat és defensar per les persones que no tenen ocupació, i, per desgràcia, hem sabut una nova dada sobre ocupació, registrada, que hem tornat a ser líders en creixement de desocupació.
Eixa és la realitat.
12.
000 persones noves registrades en l'Inem.
Però les xifres de l'EPA encara són més doloroses: 575.
000 valencians i valencianes que no tenen ocupació.

Vosté va afirmar ací, en estes Corts, que seríamos los primeros en salir de la crisis.
I no estem veient que els números oficials diguen això.
I en canvi vostés fan una oda magnífica de la nostra realitat que no es correspon amb la realitat en dades.

Per tant, una vegada que des de Madrid a vosté l'han ratificat i pot ja donar compte del que ha sigut la seua política econòmica, que nosaltres considerem fracassada, la pregunta és: té vosté alguna idea de què fer per a eixir d'esta situació de gravíssima crisi econòmica i social?

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el presidente del Consell.

Señora Moreno, por favor.

El senyor president del Consell:

No hemos hecho otra cosa durante estos.
.
.

Gracias, señora presidenta.

No hemos hecho otra cosa durante estos años, reconocer la crisis económica que está viviendo España, intentar que cambiasen las políticas nacionales, y nosotros, aplicarnos en políticas de confianza para financiar el sistema productivo de nuestra comunidad y
para invertir en todo nuestro territorio.
No hemos hecho otra cosa.

Seremos los primeros en salir de la crisis, seguro, de eso estoy completamente
convencido.
El año pasado solo bajó el paro en dos comunidades autónomas de España: el País Vasco y la Comunidad Valenciana.

Y en estos momentos, aunque la crisis económica sigue siendo profunda y nuestra gran preocupación es el paro y la gente que no tiene trabajo, la Comunidad Valenciana está en mejor disposición que otras, como no podía ser de otra manera, porque esta comunidad es dinámica y tiene potencia suficiente para salir cuanto antes.
.
.
, para estar preparado y salir de esta crisis económica con toda la fuerza del mundo.

Yo no sé tampoco lo que hace usted de jueves a jueves.
No tengo ni idea, tampoco se lo
voy a preguntar.
Pero, en cualquier caso, si hiciese algo más que lo que me imagino que hace usted, sabría que la Comunidad Valenciana, de jueves a jueves, sigue creciendo, sigue
exportando, sigue produciendo y sigue generando expectativas de todo tipo.
Y en
eso vamos a continuar en los próximos años.

En el bien entendido que, además, en las próximas elecciones autonómicas es fundamental que los valencianos -que lo van a hacer- ratifiquen las políticas del Partido Popular, pero también den ya una llamada de emergencia para que el Partido Socialista convoque
cuanto antes las elecciones generales y haya un cambio de gobierno a nivel
nacional.
Es un factor imprescindible y esencial que Zapatero deje de ser
presidente del gobierno y que Mariano Rajoy sea el presidente del Gobierno de
España.

Eso lo digo yo.
.
.
(aplaudiments) eso lo digo yo y eso lo escucho prácticamente por todo el país.
Es de emergencia nacional que el Gobierno de España cambie de color de manera inmediata, porque el elemento de estabilidad
institucional, de confianza y de expectativa de futuro lo da el trabajo en las
comunidades autónomas, pero desde luego lo da el trabajo de coherencia y expectativa del
Gobierno de España.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

No sé d'on trau vosté les xifres, però vostés continuen impassibles a l'ademán.
Les xifres no són aixina.
I jo pensava que vosté, després de ser designat des de Madrid, podria haver fet una diagnosi més realista.
Perquè si no fem un bon diagnòstic, no eixirem de la crisi.
I la realitat és esta: tenim un nivell de desocupació registrada i d'EPA superior a la mitjana estatal.

I l'oda que a vosté li han fet, l'oda que a vosté li han fet el senyor Blasco, i després vosté, no es correspon amb la realitat.
A mi m'ha tornat a donar la impressió d'allò del gallo de Morón: sin plumas pero cacareando.

Estem en una situació molt dura, molt difícil, sense caixes d'estalvis; tot i que ahir es va presentar la nova imatge, això anirà a Madrid i serà dirigit des de Madrid.
I la realitat, senyor president, la realitat, senyor
president, és que, mire, m'acaben d'informar.
.
.
, jo vaig a fer una intervenció, no la que tenia, sinó la que és real, que n'hi han quasi 200.
000 valencians i valencianes que no cobren prestació.
(Remors) Sí, sí, 200.
000 valencians i valencianes que no cobren ningun tipus de prestació.
I m'acaben d'informar d'unes persones que no poden pagar ni la llum ni l'aigua i que els han tallat la llum i l'aigua.
I vol que li diga vosté el que fa?

Vosté, senyor president, li ha donat a eixa tierra de las oportunidades que diu, que és perquè tots vinguen ací a menjar de gorra, 1.
700.
000 euros al conveni de l'open de Masters Costa Azahar de Castelló.
¿Vosté creu que tenint més de dos-centes mil persones que no poden ni menjar ni pagar la llum, no tenen
ningun tipus de prestació, mos podem permetre este tipus de dispendis?

Però és que allò del tenis ni mos ho han contestat.
Vosté diu que és el govern més transparent.
.
.
No sabem el que mos ha costat allò del tenis.
No contesten vostés.
Açò no és un govern responsable que està governant a favor dels interessos de la comunitat, perquè els interessos de la comunitat són els ciutadans.

Vosté parla molt d'eleccions, però ja sabem que vosté té 300 assessors i té 15.
000 persones enxufades a dit.
La conselleria del senyor Cotino té més gent en empreses.
.
.
, de gent contractada amb una simple entrevista, 15.
000
persones, 15.
000 persones en totes les conselleries.
I per tant, eixe
clientelisme a vosté li dóna molta força.

Sap quina és l'oferta d'ocupació del Servei Públic Valencià d'Ocupació?
, sap quina és l'oferta?
36 persones, però 15.
000 enxufats.
Eixa és la realitat.

I no és vosté el govern més transparent i no és vosté.
.
.
?
Vosté, sap el que li passa?
Que el que no controla, ho desfà.
Vosté té atemorit el sector empresarial valencià, perquè qui no és submís, el destrossa.
Com han destrossat vostés el Consell Valencià de la Joventut, o han destrossat vostés el Consell Escolar Valencià.
Si no és submís i s'adapta al que vostés diuen, els destrossen per a controlar-ho.

Però, senyor president, jo li he demanat idees noves.
I vosté ha vingut ací a dir una cosa que no és real, no.
.
.
, bé, que ja sorprén, en l'oda que li han fet a vosté, i diu «voces de complejo, renuncia y humillación»?
Però si això és el que vérem l'altre dia en el seu acte, quan persones com l'alcaldessa de Torrent vol parlar en valencià i li xiulen, i s'autocensura, i s'autocensura.
(Remors) «Voces de complejo, renuncia y humillación», control i clientelisme.

Però jo li vull fer una pregunta per a vore si comencem a canviar.
Perquè mire, si no tenim per al que és essencial, no podem gastar en dispendis.
«No seremos los primeros en salir de la crisis.
» Segona qüestió, va dir vosté que no mos costaria ni un duro la fórmula 1 i en estos moments, a banda del cànon, que n'hi han altres comunitats autònomes que s'estan plantejant pagar-li al multimilionari Ecclestone en paradisos fiscals eixe
cànon, m'agradaria que vosté em diguera si va a replantejar-se el tema.

I segona, ¿no seria convenient en un moment de rescissió dels pressupostos públics, quan n'hi han 200.
000 valencians i valencianes que no tenen res, ni un euro, que no
cobren cap prestació, que es replantejara vosté fer.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
el circuit de la fórmula 1 en Xest, i no gastar els.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.
(El senyor Morera Català continua parlant amb el micròfon desconnectat)

Tiene la palabra el presidente del Consell para contestar.

El senyor president del Consell:

(Inoïble) .
.
.
señora presidenta.

Tendrán que entender el enorme esfuerzo que significa venir a escuchar preguntas que
un portavoz se hace a sí mismo y venir a escuchar preguntas que nunca se hacen.
Es una especie de miscelánea, «miscelánea».
(Rient) Usted viene con una cosa que se llama miscelánea.
(Rient) Abre aquí un abanico de ideas y de propuestas que se ve que comenta en algún café con algún amigo, y dice: «Vamos a ver, campeón, tú ahora al juez le tienes que decir todo esto.
Y entonces, tú vas cogiendo y tal.
.
.
, coges de aquí y de allá.
» Es como charradas, charradas de café.
Pues sí, la verdad es que sí, sí.
.
.
Bueno, usted es la número uno de las faltonas, número uno.
(Aplaudiments) Bueno, en fin, número uno, number one, number one of the world, ya que estamos con lo de Ford, usted, faltona, usted, ¿de acuerdo?
(Veus) Y usted, miscelánea.

Bien, en la miscelánea le diré que toda la apuesta que hemos hecho por el turismo significa que estamos
apostando por un sector cuyo peso en el PIB es de 14.
000 millones de euros al año y 320.
000 puestos de trabajo.
A ver si nos entendemos.
Que el turismo es parte
de nuestra riqueza, para que usted pueda, entre otras cosas, poder venir aquí y hablar en una comunidad próspera, y no en una comunidad de subdesarrollo, que es lo que había cuando gobernaba el Partido Socialista.
Esta es la diferencia.
(Aplaudiments) Entiéndalo.
Entienda.

Yo les pediría por favor, les pediría por favor que dejen de atacar el sector turístico de la Comunidad Valenciana, que dejen de atacar iniciativas que traemos
aquí para hacer posible que la comunidad sea vista con atractivo y con proyección en el mundo, ¡por favor!
, ¡porque ya está bien!
(Aplaudiments) Atacaron el urbanismo, atacan los eventos.
Es que debe ser.
.
.
, debe ser la comunidad autónoma más autoatacada -por parte de ustedes- de todas partes.
Es que no tiene sentido.
Es que esto no se oye en ninguna
parte.

Por ejemplo, el alcalde de Morella jamás criticaría las inversiones que ha hecho La Generalitat allí: su parador, la reforma y la reestructura de.
.
.
patrimonio.
.
.
(Remors) Claro.
¿Lo criticaría el alcalde de Morella?
No, no, porque el alcalde de Morella quiere que Morella
tenga inversiones y haya cosas, y haya parques de dinosaurios para que vayan
los niños.
¡Claro!
¡Esta es la verdad!
(Aplaudiments) ¡Esta es la verdad!
¿O no?
, ¿o no, alcalde?
Ya está.
Lo que pasa, lo que pasa que a lo mejor por no criticarlo, pues ahora no puede
estar más aquí en el parlamento.
Pero bueno, así es la vida.

En cualquier caso, fíjese, en la miscelánea, deje de criticar a la Comunidad Valenciana, deje usted de criticar a la
Comunidad Valenciana.

I una cosa queda clara, en el meu partit quan es parla en valencià, la gent està feliç i aplaudix, i diguem: parlem en valencià!
(Aplaudiments) En el seu partit, ningú de vosaltres diu que parleu en valencià.
(Veus) Perquè si tu digueres que parles en valencià, sí que tindries un gran problema amb el teu partit, perquè vosaltres no anomeneu al valencià, «valencià».
Mosatros sí, amb orgull i amb estima.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor president, per sort, la Comunitat Valenciana no és vosté.
Recorde-ho, senyor Camps.

Mire, jo voldria preguntar-li, perquè fa any i mig el Grup Parlamentari Compromís li va proposar un pla d'austeritat que incloïa, entre altres, el retall en empreses públiques i fundacions i, a més, la baixada de tretze conselleries -que hi ha actualment- a deu conselleries.
Resulta que ara -i vostés diguent «no» fa any i mig a este retall-, Mariano Rajoy diu que eixe serà el seu pla d'austeritat.

Jo voldria preguntar-li, senyor Camps, si el pla d'austeritat presentat per Rajoy, vosté el considera tan vàlid com el codi ètic del Partit Popular que van tindre que trencar literalment perquè vosté va incomplir sistemàticament.
(Soroll de papers esgarrats)

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Ha roto un folio como Fraga en el congreso de Sevilla.

Vamos a ver, señoría, su plan de austeridad, su plan de austeridad, el que nos propuso, era una
austeridad que rondaba los 150 millones de euros.
Nosotros hemos aprobado un
plan de austeridad que entre el año pasado y este va a recortar 1.
000 millones de euros en el plan de austeridad, (aplaudiments) diez veces más, sí, diez veces más.

Por lo tanto, su plan de austeridad era otra cosa de la miscelánea del grupo.
Pero no, nosotros, que somos gente seria, hemos puesto un plan de
austeridad que entre el año pasado y este vamos a ahorrar 1.
000 millones de euros a la administración.

Y respecto del recorte de consellerias, también lo he dicho públicamente, cuando gane las elecciones, si los valencianos toman esa decisión, habrá un recorte de diez consellerias.
Entre otras cosas, porque esta administración está liderando la salida de la crisis como ninguna otra administración podría haberlo hecho.
El proyecto era un proyecto de legislatura.
Y en la siguiente
legislatura, otras propuestas, otras iniciativas y otras ilusiones.

Ustedes seguirán mirando al pasado.
Yo seguiré mirando hacia el futuro.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, ahir li ho vaig dir al senyor Blasco, quant més forts són els aplaudiments, més dura és la caiguda.
El que passa és que el senyor Blasco és com els gats, però vosté no.
Els mateixos que ara li aplaudixen, els mateixos que ara li aplaudixen el
faran fosfatina.
I allò del senyor Zaplana serà un acudit al costat del que faran amb vosté.
(Remors)

Però, en fi, els que no ens resignem a haver de triar entre un candidat del Partit
Popular ingenu o corrupte ens preguntem si vosté té alguna valoració, i el seu govern té alguna valoració, dels 13 punts que s'ha desplomat la renda per càpita dels valencians des que governen vostés.
Tenen alguna valoració, alguna idea sobre açò?

Què pensa vosté, i com valora, haver-nos situat entre l'Espanya pobra en xifres d'atur, junt amb Canàries, Extremadura, Andalusia i Comunitat Valenciana, que eixa no era la nostra
divisió on jugàvem.
No ens toca estar entre l'Espanya pobra, i vosté mos ha situat ahí.
Té opinió sobre això?

Li sembla moral, mentre vosté se passeja amb Ferrari, que els valencians ho estiguen passant tan malament i
que sigam de l'Espanya pobra ara?
Recorda el que és.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

El senyor president del Consell:

Gracias.

La verdad es que hacía tiempo que no escuchaba su dulce voz (rialles) y, la verdad, la echaba de menos.

Vamos a ver, exactamente es un Ford Focus, Ford Focus.
Conducía ayer un Ford Focus desde el Palau de La Generalitat al Palau de les Arts con
el presidente de Ford -mundial-, entre otras cosas, para garantizar 7.
000 puestos de trabajo en Almussafes.
.
.
(aplaudiments) y cerca de 30.
000 puestos indirectos que genera la Ford en nuestra comunidad.

Es la segunda exportadora más importante de la Comunidad Valenciana, prácticamente producimos el 12% de los coches que se fabrican en todo nuestro país.
Una industria clave y fundamental para el presente y el futuro de nuestra
tierra.

Yo recogí esta comunidad siendo objetivo 1.
Y hoy está en la renta media per cápita de toda Europa.
Por lo tanto, (remors) esa es, esa es la.
.
.
¿Por qué hace gestos con la mano y no habla con la palabra?
Claro, es que es una pena.
Y
luego habla de faltona.
(Veus) Bueno, le esperaré a ver si el jueves que viene tiene usted (inoïble) .
.
.

La senyora presidenta:

¡Señora Moreno!
Por favor, presidente.
.
.
Señora Moreno.
.
.

El senyor president del Consell:

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Moreno, llevas dos.

Gracias, presidente.

Continuamos con la sesión plenaria: toma en consideración de la Proposición no de ley.
.
.
(Aplaudiments)

Señorías, por favor.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre el rendiment escolar, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 73.
855, BOC número 292)

La senyora presidenta:

Les ruego ocupen sus escaños para que podamos continuar la sesión plenaria: toma en consideración de la Proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre el rendimiento escolar, presentada por el Grupo
Parlamentario Compromís.

Para su presentación y defensa, tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Vostés hauran pogut vore el contingut de la proposició no de llei que jo he presentat.
He de dir que ja cal afegir un objectiu previ.
Després de sentir la intervenció del molt honorable president, l'objectiu primer és: per favor, senyories, baixem dels núvols, baixem dels núvols, toquem terra, vegem quina és la realitat.
Perquè, senyories, estic presentant, estic no, ja, indubtablement senyor Puig, estic
presentant una proposta que he intentat que siga prou completa, de millora del
rendiment escolar, per dir-ho d'alguna manera en termes positius, que és com l'he vullgut nomenar.

I ho dic aixina perquè en la solució d'un problema el primer punt -i veig que serà difícil, serà difícil pel trasbalsament que tenim en este moment per ací-, serà difícil que li donem la importància necessària, que baixem dels núvols i que recorreguem el primer punt, que és, senyories, «tenim un problema».

Si no ho reconeixem, tot el discurs, no el meu, sinó de tots, senyories, està hora o més d'una hora que mos dóna el reglament per a discutir, serà una miserable pèrdua de temps.

Senyories, primer punt: reconéixer que tenim un problema, que el rendiment escolar al País Valencià, al nostre país, és un problema.
I per tant, eixe és el primer objectiu.
No sé si ho aconseguiré, senyories.

Vaig a parlar, perquè l'altre dia quan vaig mencionar ací que el País Valencià tenia un 40% de fracàs escolar, el senyor conseller de baix m'indicava que era mentira.
Bé, li he de donar la raó, precisament preocupat per eixa contestació, he buscat, ha accedit a les xifres puntuals, darreres xifres que tenim, eh, de
fracàs escolar.
I, senyories, efectivament, el País Valencià té un 38,3 de fracàs escolar.
Per tant, rectifique, el 40%, que havia arredonit jo.

I, senyories, primer punt, qui és el líder?
És la Comunitat de Ceuta en un 47,7%.
També rectifique que havia dit que darrere d'ells anàvem nosaltres.
Mentira.
Darrere d'ells, equivocació meua, l'assumisc, va Illes Balears en un 40,3%.
I nosaltres ocupem el tercer lloc, en un
38,3% de fracàs escolar, per davant, perquè ens seguixen, senyories, important dada, per saber en quina lliga estem jugant
nosaltres quant a educació, darrere de nosaltres tenim a Melilla en 36,7% de fracàs escolar.

Senyories, dades actuals, 2008 -les darreres, les més recents que tenim publicades-.
No és això, no és això.
Si fem un accés per províncies, Ceuta, com he dit, està al cap en 48,2.
Segona província en resultats negatius: Alacant en un 42,2%.
Tercera província: Castelló, amb un 41,9%.
I València, he de dir que està un poquet millor, perquè baixem del 53 lloc al número 12, amb un 33,5% de fracàs escolar.

Comparativament i visualment, senyories, agarrem la gràfica amb la qual comparem doncs, per exemple, diverses -no he agarrat totes-: Ceuta, que veiem és la més alta, com he dit; en segon lloc, tindríem el País Valencià en color roig; el tercer, la mitjana estatal, en color blau, i per baix una de
les que jo reiteradament he usat el seu nom, que és Navarra.

Per què trac açò?
Doncs molt clarament, primera, senyories, miren, com a mínim, com a mínim, el govern del País Valencià és responsable d'este espai que queda entre la ratlla blava i la ratlla groga, com a mínim, que és la diferència entre la mitjana estatal i la nostra situació.

Miren, si combinen esta gràfica, i els ho posaré fàcil, però ja entre en els arguments, voran vostés l'evolució al nostre país del fracàs escolar entre 2002 i 2008.
I efectivament observaran vostés, eh, que entre 2004 i 2006 tenim un increment.
Jo m'avance, perquè com he dit que primer vull situar el problema, reconéixer-lo, i després voldré el segon punt, que és que localitzem les causes del problema, però no les simplifiquem.

Ja sé que ací tenim un nivell d'aportació de població forana, d'immigració, que influïx, clar que sí.
Però també és veritat que ací ja no la tenim i ens mantenim ahí dalt.
Jo no estic buscant culpables, senyories, sinó analitzant fets.
I l'anàlisi és que nosaltres hem tingut una circumstància que contribuïx a l'augment i que nosaltres no hem sabut actuar per a disminuir això.
I eixe és el reconeixement primer: hem de reconéixer, senyories, que tenim un problema.
I no anar a un debat tan fals com acabe
d'assistir en la sessió de control del president, sinó tocar terra, tocar terra, senyories, i vore que nosaltres estem ací -torne a la primera gràfica- i que, en la mateixa normativa estatal tenim comunitats, com Navarra, que estan
ací.
I he dit, jo ja els passe la responsabilitat d'este espai.

Senyories, és nostra, és del govern i de nosaltres que estem ací fent el control.
I el desig, també la responsabilitat, de no intentar estar com els millors.

Per tant, com jo vull estar com els millors, si el primer punt és el reconeixement del problema, el segon és ja la identificació de les causes.
Senyories, el fracàs escolar no és atribuïble, i encara que ja ho he citat, que ho he fet aposta, intentant que algú caiga en la temptació de simplificar i diu «és que això és per la gent que hem vingut, que lògicament, socioeconòmicament està en una situació que és de partida pitjor que la que tenim nosaltres», i això és comprensible.

No, no, el fracàs escolar té múltiples factors.
A vore si som capaços de fer un debat seriós avui almenys en este moment.
Estem jugant-mos molt.
L'educació és important en tots els moments.
En este moment per a nosaltres és bàsic.
L'educació concebuda en totes com el pas a través de totes les etapes educatives.

Quines causes influïxen?
El context social econòmic, la família, el sistema, el mateix sistema educatiu que vostés diuen, sí, la LOE, la LOE.
Sí, sí, i els nostres també.
I la part, l'aplicació que fem nosaltres també, també.
L'actitud de l'administració?
També.
L'actitud de les administracions!
Perquè a mi (inintel·ligible) .
.
.
l'administració?
Sí, sí, és que ZP.
No, no, no, perdone, ací també administració i també tenim govern, encara que moltes vegades no es note que tenim govern.

El treball del professorat, la disposició del mateix alumnat.
Tots estos factors, senyories, són els factors que intervenen.
I podíem segurament dir-ne més, que no ha sigut.
.
.
, la meua explicació segurament no comprendrà tots els factors que podríem dir.

Senyories, reconeixem el problema, localitzem, localitzem eixe problema amb les
causes i totes les circumstàncies que ho rodegen, i busquem solució.

La solució.
La solució al fracàs escolar no pot ser una solució senzilla.
La solució fa necessària precisament, fa indispensable per a trobar-la l'acció conjunta de totes les parts implicades en la societat educativa.
Però no, en la societat, perdó, en el (inintel·ligible) .
.
.
de l'àmbit educatiu, de tota la societat.
I per a superar eixa exigència del sistema educatiu implica, com dia, factors, també individuals, educatius, socials i culturals.

Això no ho podem deslligar també del component humà, en el fet de planificar l'ensenyament s'ha de tindre en compte també que tenim.
.
.
, que l'ensenyament se dirigix a persones, a éssers humans, cadascú diferent de l'altre, tant per les seues característiques personals com els seus condicionaments socials i econòmics.

Mire, avui l'administració, el nostre govern, que és el responsable, ha de començar reconeixent que els resultats són negatius, i ha de començar a analitzar les causes que produïxen eixos resultats negatius, per tal de poder corregir les discussions.

I això és el que proposem, senyories.

Primer, anem a parlar de les propostes en positiu.
Primer punt, localitzar el
problema si hem reconegut que el tenim.
Com el podem localitzar?
Mitjançant una tasca de diagnòstic i avaluació de tot.
Ahí no podem entrar només els centres escolars, no se pot fer només dins dels centres escolars.
Demanem un programa específic de diagnòstic i avaluació del rendiment escolar, en el qual participen tots els sectors de la comunitat
educativa: pares, mares, mestres, professorat, alumnat, però també, també, i és indispensable, la implicació dels ajuntaments afectats.
Per què?
Ells disposen també de mecanismes que nosaltres, des que el que és el sistema purament educatiu, no disposem.

La col·laboració amb els serveis.
.
.
, sobretot l'ajuntament, però particularment en els serveis socials municipals, és bàsica per a fer un diagnòstic i una avaluació correcta de què està passant, de quins problemes tenim al nostre sistema educatiu.

A partir d'ahí s'ha d'elaborar, o proposem.
.
.
, com a una mesura també dins d'esta escala de solucions, l'elaboració del mapa del rendiment escolar, eixe mapa que hauria d'identificar part del currículum amb més problemes, però també centres, localitats, inclús el centre, dins del seu centre ja estava en funció d'arribar fins l'alumne.
Per tant, determinar estructuradament on té més incidència el fracàs escolar.
I partir d'ahí, una vegada localitzat, però no després de localitzar-ho, perquè lògicament açò porta un temps, sinó simultàniament.
Per què?
Després ja farem la correcció oportuna quan tinguérem les dades del diagnòstic i avaluació.
Però també hi ha unes bases que nosaltres sabem que avui saben que són positives i
(inintel·ligible) .
.
.

Per tant, no parlem de si tenen la culpa uns o altres.
Fem el nostre pla.
Mesures que afecten directament el professorat.
Clar!
Quines mesures?
Pla de
formació continua.
Prioritat, tractament de la diversitat.
Sí, senyor.
Això és un dels principis de l'escola, inclusive el que nosaltres estem defenent.

Però això, senyories, indispensable.
L'augment del professorat de suport és indispensable.
Avui no estem fent això.
Precisament en este curs s'ha reduït, clar, i està en els núvols, manifesten estar als núvols les intervencions com la que vaig sentir ací ahir.
Que quan parlaven d'un aspecte de la política cultural, com és la promoció del valencià, se me contesta amb les dades del que era el pressupost total d'educació.

No té sentit, no té sentit.
I si vostés volen escapar-se, tindran poques oportunitats més ja en esta legislatura de fer un debat seriós, de no vindre ací amb consignes de partit, de no vindre a falsejar la situació.
Vostés han de reconéixer la situació actual com la tenen.
És obligat, i per això s'han votat el poble valencià.
I tants vots que tenen, responguen un a un de tots eixos vots que els han
donat.
Com?
Sent conscient de la realitat, no utilitzant-la al seu plaer.
I
espere que el discurs que vinga darrere siga tan realista com intente que siga
el meu, senyories.
Hem de dir les coses clares.
Els poquets que hem quedat ací, els poquets que pareix que els interessa este tema.
És clar, del govern, molt pocs; és clar, del govern, molt pocs.

Mesures referents.
.
.
Hem organitzat, a més, això.
.
.
Ho dic aixina, senyories, del govern, molt pocs.
Hem agrupat també mesures referents a l'organització dels centres, un altre apartat de mesures per a la millora de la valoració social de l'educació que no podem oblidar.
He dit que el problema del rendiment escolar no està exclusivament dins dels centres.
La valoració social de l'educació és importantíssima.
I el govern té molt a fer i no fa absolutament res.
No me diguen: «No, no, és que nosaltres ja li hem donat tota la seguretat al professorat perquè hem aprovat aquella llei divina que diu que el professorat de prompte s'ha convertit en autoritat.
» No.
Tenim uns mitjans, uns mitjans.
.
.
I cal fer accions dins dels centres, però vostés han de fer també accions fora dels centres.

I ahí hi ha una paraula que no m'agrada -i ho he posat jo, ho estic mirant i no m'agrada.
«Campanya continuada utilitzant els mitjans per a millorar la imatge del
professorat i revaloritzar la formació.
» No, campanya, no.
Objectius marcats.
Una campanya es fa i desapareix.
Però tenim de dir ben clarament, tenim de dir ben clarament: els models que estem
marcant en la televisió, i particularment en la televisió valenciana, quins són, quins models estem exportant i posant com a models, prototips, als nostres
joves?
Volen parlar vostés d'això?
Què és millor -i vaig a parlar de dos noms?
Que vostés fiquen a Belén Esteban.
.
.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
o, per posar una persona que vostés coneixen també, a Santiago Grisolía, per exemple, com a model?
Vostés mateixos, vostés estan definint models.
Jo, de moment, no tinc possibilitats.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Per a fixar la posició per l'Agrupació de Diputats No Adscrits, la il·lustre diputada senyora Marga Sanz té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Señor presidente.

Señorías.

Vaya por delante la posición favorable de Esquerra Unida ante la proposición no de ley presentada por el Grupo Compromís, porque entendemos que ofrece salidas a una situación muy realista, salidas muy realistas, en la medida que aborda soluciones o
implementa soluciones, posibles soluciones, al fracaso escolar, al rendimiento
escolar, tanto desde dentro de la escuela como desde fuera.

Y lo que sí que es cierto es que este es un debate recurrente, pero porque reiterativos son
los resultados de fracaso escolar, de abandono escolar que ofrece el sistema
educativo valenciano.
Y el último informe que tuvimos -que dejaremos de tener seguramente ya, porque parece ser que lo que no aparece
no existe- fue ese famoso 38,7% de fracaso escolar, ocho puntos por encima de la media
estatal y que hace que seamos el farolillo rojo de los sistemas educativos del
conjunto de las comunidades autónomas.
Y, efectivamente, somos el farolillo rojo, desapareceremos de las estadísticas, pero el problema seguirá existiendo.

Es una situación que esta tarde, esta tarde, entre otras, ese problema lleva a la comunidad
educativa a estar en la calle en Valencia, en Alicante y en Castellón, convocadas por todos los sindicatos de la enseñanza, por todos y de todos los colores, porque están diciendo basta ya de estos recortes que llevan un camino sin salida al sistema
educativo, basta ya a estos recortes que a lo que llevan es a un mayor fracaso
de nuestros niños y niñas y basta ya de unos recortes que llevan al sistema público educativo a una camino sin salida, a un saco sin fondo y a su degradación más absoluta.

Y ese es el camino por el que está metiendo al sistema educativo el Partido Popular, porque lo que hay es caos, es
falta de planificación, afecta al alumnado, pero, fundamentalmente, afecta al alumnado.

Y yo, en ese sentido, sí que quiero hacer una reflexión -y lo hice el otro día también- sobre las medidas que aborda el Partido Popular sobre el tema del rendimiento y
del fracaso escolar.
Porque realmente ni los saturday in english ni los fines de semana para excelentes son las medidas, junto con los recortes
en profesorado especializado, junto con los recortes en programas específicos de atención al fracaso escolar, lo que en estos momentos se está desarrollando como vías para atajar el fracaso escolar, como supuestas vías para atajar el fracaso escolar, para favorecer el rendimiento, la conselleria que dirige el señor Font de Mora.

No se puede abordar el fracaso premiando a los excelentes y recortando
programas compensatorios y recortando al profesorado especializado, que son los
que realmente combaten el fracaso.
No se puede hacer masificando las aulas, no
se puede hacer suprimiendo 800 desdobles de la Formación Profesional.
Esas no son las vías.

Y el Partido Popular actúa como si el alumnado fuera homogéneo, tuvieran todos las mismas condiciones sociales, las mismas condiciones económicas, las mismas condiciones de partida.
Y eso no es la real.
El alumnado es
diverso.
Son condicionamientos socioeconómicos diversos los que influyen en el alumnado, orígenes diferentes y, por tanto, necesidades diferentes y, por tanto,
preocupaciones e intereses diferentes.

Pero como el Partido Popular no se cree que el sistema educativo sea un
instrumento para la igualdad de oportunidades, actúa como actúa.
Porque ni es para ellos un instrumento para la igualdad de oportunidades, ni
es un instrumento para la cohesión social ni es un instrumento para la mejora de la calidad del modelo
productivo.
Y si no, claro.
.
.
Si en la vida concreta, en la práctica concreta sus políticas sociales y económicas, tienen abandonado el modelo productivo, tienen abandonada la formación del mercado laboral, con elementos de calidad, que son elementos de futuro, ¿por qué se van a preocupar de mejorar el rendimiento escolar?
No, no se van a
preocupar, porque no tienen el interés.
.
.
, el objetivo y el interés en esos ámbitos.

No se puede abordar el fracaso escolar con recortes, no se puede abordar el
fracaso escolar con recortes, y es necesario un plan de choque contra el
fracaso escolar, participado por toda la comunidad educativa, apoyado desde la
sociedad y desde las instituciones.

Pero, claro, si para empezar seguimos manteniendo año tras año, año tras año, a 19.
000 alumnos y alumnas en barracones, pues eso es la foto fija y la
expresión de que el rendimiento escolar y el fracaso escolar no interesa atajarlo de
ninguna de las formas por parte de la conselleria.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora Sanz.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre diputada senyora Ana Noguera té la paraula.

La senyora Noguera Montagud:

Gracias, señor presidente.

Muy buenos días.

Señor Pañella, ¡claro que vamos a aprobar su proposición!
Además, me parece sinceramente que ha hecho un magnífico trabajo de desglose, de intentar poner uno a uno todos los puntos que podrían ser un plan de trabajo conjunto.

Pero, mire, sinceramente, esto es como darle margaritas a quien no se lo
merece.
¿Cuántas veces hemos salido aquí a hablar del tema de educación?
Yo se lo comentaba la semana pasada.
No ha habido ni un solo pleno, ni un
solo pleno en estas Cortes que algún miembro de la oposición no haya salido aquí o miércoles o jueves.
Ayer mismo lo hacía mi compañera Sol Sorribes con el caso de educación especial, la semana pasada fuimos los tres parlamentarios de los distintos
grupos políticos hablando del tema de educación.
Pero no les interesa.

¿Usted cree de verdad que no lo saben?
Usted decía -con buena fe además, lo sé-, dice: «Es que hay muchas causas que pueden tener origen en el fracaso escolar.
» Es verdad, hay muchas causas que proporcionan ese fracaso escolar.
Y no quiere
buscar culpables.
Pues yo sí.

Mire, yo sí que creo que hay culpables, y lo creo que hay en estos momentos, ahora mismo.
El primer culpable es el señor conseller, que no está aquí, y no le interesa.
«Estará trabajando», me dirá la señora diputada del Partido Popular, que ahora va a intentar subir aquí a paliar el desastre que hace la conselleria y a decirnos lo mismo de siempre, a intentar buscar culpables fuera.
«Porque estará trabajando.
» No.
Lo que estará es pensando alguna otra maldad, o estará viendo cómo organiza los cursos de educación sexual beatíficos que van a hacer en los colegios, que a lo mejor los da el de Nuevas
Generaciones (aplaudiments) del Partido Popular.
Eso es lo que estará haciendo.
Porque eso sí le importa.

O ver cómo hace las represalias.
Porque sí, señor Luna, jefe mío, parlamentario, sí que hay represalias en el Partido Popular.
¡Claro que las hay!
Como las que dijo al grito de guerra el señor conseller en la cena del Partido Popular, de «hay que acabar con los sindicatos que no son nuestros».
Y lo dice así en una cena.
«¿Cómo es posible que hayan sindicatos a nivel educativo que no piensan lo que yo
pienso?
Esos no son de los nuestros.
» Y se les agota en las subvenciones, en las ayudas.
.
.
en todo eso.
¡Claro que hay represalias!
Eso estará haciendo el conseller.
Ese es el trabajo que ellos entienden.
Pues esa es la primera responsabilidad.

¿De verdad cree usted, señor Pañella, que no lo saben cuál es el fracaso escolar?
¡Claro que lo saben!
Otra cosa es que no quieren tomar medidas.

Pero mire, hay una doble culpabilidad que a mí me parece ya seria, muy grave.
Y es aquellos que sabiéndolo, no tomando medidas, mirando hacia otro lado, además quieren manipular la realidad.
Y eso es lo que pretende el señor conseller.
Cuando exhibió ese cartelito de «los 400», es intentar manipular, con propaganda absolutamente falsa, la realidad del
fracaso escolar.
Como la que hemos visto esta mañana aquí.
Decía el señor Blasco: «Posición de privilegio y de prestigio internacional de esta comunidad.
» ¡Hombre!
, si es esfuerza un poco más el presidente Camps, yo me conozco algún otro presidente que va haciendo el ridículo a lo largo y ancho de este mundo y cada vez se le parece más.
Se le está haciendo hasta el rictus en alguna foto de estas, de un cierto
berlusconiano presidencial.
Si se esfuerza, a lo mejor hasta lo consigue.

Pero, ¿cuál es la posición de privilegio y prestigio internacional?
¿Los datos de fracaso escolar, los que usted decía del 39,3%?
Y que, además, en su proposición -y me permite que me refiera a ella- decía muy bien que la media del fracaso escolar de España está en un 31, nosotros superamos el 38 y que hay comunidades que tienen el 15 o
apenas llegan al 15%.
Y con eso nos conformamos.

Pero un fracaso escolar que tiene mucho que ver con los datos de desempleo.
Claro que sí -que esta mañana se comentaba aquí-, claro que tiene que ver cómo el 64% de los jóvenes que no encuentran empleo son justos los que abandonan la educación a edad temprana, porque no pueden acabar.
Pero no les interesa a nadie de
estos señores justamente que tratemos el fracaso escolar.
Y, ¿qué tiene que ver?
Pues con lo que decía la señora Mónica Oltra antes, con los resultados de pobreza de esta comunidad.
Son todo
producto de la misma moneda.
Pero esa es la situación de prestigio.

«Estamos en la comunidad de las oportunidades -decía el señor presidente-, porque es que brilla el sol.
» Como hace sol, los jóvenes se conformarán con eso.
Si no tienen clase, oiga, que se vayan al parque o se tomen una
coca-cola con los amigos y que charlen un poco que hace sol.
Esa es la
comunidad de las oportunidades que nos ofrece el señor presidente.
Pues no la será, será de saldos y rebajas para todos los jóvenes que, efectivamente, no han encontrado las plazas de Formación Profesional, o que no estudian lo que quieren.
O los mayores que están intentando ir a la escuela de adultos y no hay plazas.
O los jóvenes que, efectivamente, tienen que salir del sistema escolar.
Para esos es
saldos y rebajas.
La comunidad de las oportunidades fue para todo el grupo de
sinvergüenzas de guante blanco que se llevaron el dinero de esos grandes eventos que
ellos querían.

«La mejor disposición para salir de la crisis.
» Yo es que esta mañana los oía y no daba crédito.
Porque además es que ver al portavoz del Partido Popular -como no está el señor Blasco, no le importará que lo mencione tanto- salir aquí a decir: «Estamos en la mejor disposición -y además, se hace así ancho en todo este escaño- para salir de la crisis.
» ¿Nosotros, en la mejor disposición para salir de la crisis?
(Aplaudiments) ¿Cuál?
¿La del mayor fracaso escolar siguiendo el camino de Ceuta?
¿La de la mayor.
.
.
el mayor recorte de todos los presupuestos educativos que se
han producido en toda la historia democrática en esa conselleria?
¿La de una empresa pública que ya no puede construir ni un solo colegio, señora diputada del Partido Popular, desde enero del 2010 pasado, hace más de un año, porque no tiene dinero, porque no tiene dinero y no sale ni una sola licitación de colegios?
¿Cuál?
¿La de quedarse el dinero que llega del Ministerio de Educación, que se lo está quedando el conseller y no se lo da a los ayuntamientos para tapar otros agujeros?

¿Esa es la mejor disposición?
¿La de hacer propaganda falsa y publicidad?
¿Cuántos folletos se han hecho en esta conselleria -le preguntaba yo la semana pasada- para combatir el fracaso escolar?
¿Cuánto ha invertido la Conselleria de Educación en programas de fracaso escolar?
Si los ha reducido todos.
Si es que lo que ha
hecho ha sido justamente vivir del victimismo y el dinero que le ha dado el
gobierno Zapatero, que si no hubiera sido por Zapatero, aquí no habría ni un solo programa de fracaso escolar, ni para combatir ni para poner el
Previ, ni uno solo, señora diputada del Partido Popular.
Porque todas las ayudas que han salido, han
salido solo y exclusivamente con el dinero del ministerio, porque ustedes,
igual que hace la señora
consellera de cultura, o el de infraestructuras, o el de economía, se ahorran justamente ese dinero porque están en saldo, liquidación y cierre.
Esa es la comunidad de las oportunidades y así es como vamos a salir del fracaso escolar que tenemos.

Pero, ¿sabe lo que más me duele de todo esto?
Que encima el señor presidente viene aquí y se cuenta sus mentiras desde hace mucho tiempo -porque supongo que las necesitará, humanamente a lo mejor necesita contarse sus mentiras-, pero tanto se las cuenta que se las ha llegado a crear.
E intenta, además, que el resto se las crea.
Y cuando en educación, con un fracaso escolar de casi un 40% -porque un 38,5% es casi un 40%, y clama al cielo-, con un fracaso escolar así, venir aquí y además mentir es muy grave.

El año pasado, cuando se inició el curso 2009, en la inauguración de curso de Camps, de los colegios, que fue el presidente de Camps a la
inauguración del curso, dijo y me acuerdo perfectamente: «Este va a ser el año de las ayudas, de las subvenciones y de las becas para todos.
» Y se recortó un 35% el presupuesto de todas las becas, las ayudas y aún no se han recuperado.
Algunas ni siquiera se han pagado por falta de
disponibilidad presupuestaria.

Este año, cuando inició el curso, dice: «Este va a ser el curso donde pondremos más de 2.
000 plazas de profesorado de Formación Profesional que hace falta.
» Hemos perdido en el sistema educativo este año más de 3.
000 plazas de interinos que no se han recuperado ni se piensan recuperar.
Que, además, las pruebas.
.
.
, las plazas que van a salir ni siquiera cubrirán un 20% de lo que está propuesto.
Sigue existiendo la protesta en la calle de la comunidad educativa,
los sindicatos van a volver a salir a la calle una vez más a decir, efectivamente, que el fracaso escolar es asfixiante y agobiante, que
no hay condiciones, que aquí no hace falta que vengan a traernos ofertas de trabajo de Alemania, porque
nuestros docentes hace mucho tiempo que están emigrando a otras comunidades para poder dar clase.
Esa es la realidad que
provoca ese fracaso escolar.
Pero no hay mayor culpable ni mayor necio que
aquel que no solo no quiere ver, sino que encima quiere falsear y modificar la
situación engañando con publicidad y con propaganda falsa.

Sí creo, señor Pañella, que hay culpables, y yo le agradezco y le voy a aprobar, vamos a aprobarle
todo el grupo, de corazón, además, la proposición que ha hecho, tan detallada, poniendo una por una todas las medidas que hay
que hacer.
Pero, le vuelvo a decir, afortunadamente, los niños valencianos necesitarían y merecerían una proposición como esta; lamentablemente, no se puede hacer.
.
.
, dar margaritas a quien no se
lo merece.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora Noguera.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada, senyora Maira Barrieras, té la paraula.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Pañella, vaig a centrar-me en la seua intervenció, perquè en deu minuts és impossible en una proposició no de llei que vosté diu que està clar quin és l'objectiu, doncs, l'objectiu està clar, però és una miqueta complicat que li puga contestar jo a tot el que vosté ha posat en una proposició no de llei, perquè, clar, ens centrem a entrar tant en el detall, que és impossible.

Jo.
.
.
, m'agradaria ací poder contestar a vostés, poder explicar-li què està fent la conselleria, però m'és completament impossible.
Evidentment, n'hi han contestació que no val la pena ni donar, perquè el que es vinga ací a atacar constantment el senyor conseller parlant de tot menys del que ens
interesse, i a atacar el conseller a parlar del que s'ha dit este matí, i en realitat jo crec que s'han perdut una miqueta els papers.
Per tant, vaig a obviar tot el que he sentit
i vaig a intentar explicar-li per què no anem a aprovar-li esta proposició no de llei.

Que no estem d'acord amb vosté, no puc dir-li-ho, perquè no seria cert.
És a dir, jo estic llegint.
.
.
, m'he llegit l'exposició de motius, i n'hi han moltes coses que estic completament d'acord amb vosté, ¿eh?
, que s'ha de treballar perquè no tinguem eixe fracàs escolar, evidentment que sí.
Vosté ací diu un problema determinat (inintel·ligible) .
.
.
, determinat per (inintel·ligible) .
.
.
factors com el context social i econòmic, la família, el funcionament del sistema educatiu, l'actitud de l'administració, el treball del professorat, la disposició del mateix alumnat, és un assumpte molt complex, hi estic completament d'acord.
Però això no vol dir que no s'estiga treballant per a poder solucionar.
.
.

I jo sí que vull també buscar culpable, senyor Pañella, jo sí que vull buscar culpable.
Per a mi, i li ho he dit tantes vegades, perquè crec que, com és palés, estem sempre ací parlant d'educació, però no jo, el conseller, crec que no n'hi ha ple que no vinga ací a parlar, a comparéixer, a parlar d'educació, i, evidentment, el que està claríssim és que n'hi ha un culpable.
Per a mi el culpable no és ningú més que la llei, no és ningú més que la llei, senyor Pañella.

Nosaltres ho hem dit per activa i per passiva, que la LOGSE va ser una llei
feta amb molt bona intenció, ¿eh?
, perquè és un model comprensiu que estava en altres països, i eixa llei, eixa llei, vam vore, després de molt de temps, que mosatros l'havíem acceptat sense agradar-mos, perquè sap que no l'havíem votat a favor, mos vam abstindre, però la vam acceptar, la vam dur endavant, la vam estudiar, vam vore que no donava
el resultat esperat, els altres països que tenien el sistema comprensiu el van apartar completament, ¿eh?
, perquè el típic «café para todos» veïen que no acabava de donar el resultat previst, i es va decidir canviar-ho,
després, com li dic, de fer molts estudis, ¿eh?
, de.
.
.
, no de gent d'Espanya, sinó estudis internacionals per a poder canviar el que pensàvem que no funcionava d'eixa llei.

Es va presentar una llei que era la LOCE, que haguera pogut anar bé, ¡o no!
, o no, no mai ho sabrem, senyor Pañella, però el que intentava era pal·liar eixos defectes que havíem topetat en la LOGSE.
I resulta que eixa llei no la vam poder deixar ni
respirar, perquè resulta que el tarannà, eixe tarannà del senyor Zapatero, del president de tots els espanyols i espanyoles, meu també, ¿eh?
, no l'he votat, però és el meu president, va ser tan amable de fer una decretada i carregar-se una
llei, ¿eh?
, perquè no puguérem saber si, almenys tenia, ja no bones intencions, que això no crec que ni que ho dubtara, sinó que tenia el resultat que s'esperava.
I tornem a fer una llei que era una còpia, mala còpia, de la LOGSE, que es diu LOE.

Per tant, jo, el culpable el tinc claríssim, senyor Pañella, però no sóc l'única que el tinc claríssim.
N'hi han molts estudis que aixina ho estan demostrant.
Però, bé, si ací ens posàrem d'acord, ¿eh?
, ací ens posàrem d'acord en demanar al govern central que l'arrel d'eixe problema, perquè no és un problema de la Comunitat Valenciana, senyor Pañella, és un problema que és, a més d'Espanya, de molts més països, vosté ho sap, perquè ara no fa molt va anar el senyor Zapatero, ¿eh?
, va anar el senyor Zapatero i van estar parlant allí, en la Unió Europea, que el problema del fracàs escolar era un problema urgent en molts països.
Per tant, el culpable, ¡jo sí que el tinc ben definit!

Vosté ens demana una sèrie de coses que, com insistixc, no vaig a poder parlar de totes, però vosté ens demana avaluacions diagnòstiques.
Les avaluacions diagnòstiques, senyor Pañella, ací, en esta comunitat, estan fent-se anualment des de l'any 2006, ¿eh?
N'hi han indicadors, a més, de rendiment, taxa bruta de graduats en ESO, percentatge d'abandonament escolar prematur, i no és que s'haja posat un pla en marxa, senyor Pañella, que evidentment es necessiten els plans, se n'han posat tres de plans d'actuació, se n'han posat tres.
A vosté li agradaran més o li agradaran menys, però s'han posat tres plans d'actuació i en això estarà d'acord amb mi.

S'ha posat el programa Integra, que no vaig a explicar tot el que fa eixe
programa, perquè estaríem ací molt de temps; el pla d'actuació per a la millora de l'èxit a través de l'extensió i modificació del temps escolar, el programa Èxit, el pla d'actuació per a la millor de l'èxit escolar, amb unes jornades a on s'ha posat en marxa i s'han difós les tècniques de gestió de qualitat i èxit escolar, més programes experimentals per a millorar l'èxit escolar.
.
.
S'ha elaborat.
.
.
, vosté demana que s'elabore un mapa de rendiment escolar que identifique, etcètera, etcètera.

La Conselleria d'Educació, senyor Pañella, ha elaborat ja un informe d'avaluació per a cada un dels centres de la Comunitat Valenciana, amb informació precisa dels resultats que s'han obtingut en cada una de les competències avaluades, i amb el detall dels àmbits o dimensions que conformen cada competència.
O siga, hem arribat al detall, a eixe detall.

Així mateixa, se'ls ha donat la informació respecte a l'evolució del mateix centre, ¿eh?
, diferències de resultats entre els distints grups del mateix nivell, ¿eh?
, i un criteri de comparabilitat amb ells mateixa i amb la resta de centres.
Este informe d'avaluació, que es remet a cada u dels centres, perquè puguen ells desenrotllar els plans de millora que consideren oportuns, basats
en eixos punts dèbils dels mateixos col·leges, senyor Pañella, i això s'ha fet, l'avaluació centre per centre, no és un rànquing de centres, sinó és que cada centre tinga la seua informació necessària i puntual del seu mateix centre.

Des de la Secretaria Autonòmica d'Educació s'han donat instruccions per a que els directors i directores convoquen claustres,
convoquen consells escolars, per a analitzar els resultats i poder decidir
quines són eixes línies estratègiques.
Per tant, es garantix que tota la comunitat educativa, coneixent la
realitat, s'implique en l'elaboració i posada en marxa d'eixe pla de millora.
Que és necessari, eixe pla de millora, senyor Pañella, estic amb vosté, ¿eh?
, és necessari, però s'està treballant de la manera que considerem nosaltres, que considera el Partit
Popular, que és té de treballar.

Mesures que afecten directament el professorat.
Cal dir, jo crec que en això es queda ben clar quin és l'interés, que la plantilla de professorat d'este moment és de 51.
854, ¿eh?
L'augment que n'hi ha hagut és d'un 50%.
Això crec que.
.
.
, es demostra almenys l'interés que té la conselleria del senyor Font de Mora i el president Camps en l'educació.

Realització d'un pla de formació contínua, demana vosté, augment del professorat.
.
.
El nostre model educatiu, i ho sap vosté i ho saben tots els nostres votants, tots els nostres votants, es basa en un
principi de normalització i en un entorn el més normalitzat possible, ¿eh?
Però el que.
.
.
, vull que sàpia que n'hi han 81 centres ordinaris, tant públics com privats concertats, amb 119 unitats específiques que atenen 953 alumnes amb necessitats educatives especials, 810 en
Alacant, 340 en Castelló i 1.
720 en València.
N'hi han 778 professionals, ¿eh?
, entre educadors d'educació especial, fisioterapeutes, mestres d'educació especial, d'audició i de llenguatge i pedagogia terapèutica.

Per tant, a més, dins del pla anual de formació del professorat, ¿eh?
, jo crec que és evident el que s'està treballant per eixe aspecte, i vosté ho sap, senyor Pañella, i vosté ho sap.
¿Que es té de seguir treballant?
¡No vaig a dir-li que no!
, perquè, si no, no tindríem fracàs escolar, però crec que la línia que s'està seguint, que és millorable, que és millorable, com tot en esta vida, és millorable, però que s'està treballant en l'interés que el fracàs escolar remeta tant en esta comunitat com, insistixc, en la resta de
comunitats de l'estat espanyol.

Vosté.
.
.
, reducció del nombre d'alumnes per aula.
La ràtio establerta és la de la gestió estatal, i és la que tenim ací, ¿eh?
, més per avall que per amunt.
Per tant, més no podem fer.

Adaptar les circumstàncies del seu alumnat a una adequada atenció personalitzada.
És el que s'està fent ací.

Després, vosté ens demana potenciar els departaments d'orientació dels SPE.
Vaig a dir-li, que vosté crec que també ho sap, s'està en l'elaboració d'un nou decret, d'un nou decret d'atenció a la diversitat que tindrà en compte tot este assumpte.
Jo crec que este nou decret, en què estan col·laborant quasi tots els àmbits educatius, per no dir tots, jo crec que serà molt important per a combatre també el fracàs escolar.

Després vosté ens parla de l'augment del llenguatge, torne a insistir, i pedagogia terapèutica.
.
.
Sempre s'està treballant per això, senyor Pañella, ¿eh?
, sempre s'està treballant.
Hi ha hagut un increment importantíssim, i en este tema d'educació especial en l'actualitat tenim 4.
773 professionals.

Després vosté també ens parla dels programes de qualificació professional inicial.
Cal dir que l'augment ha segut substancial, han passat de 585 a 857, ¿eh?
, en este any.
N'hi ha hagut un 6,39% d'augment en un moment en què estem en la situació que estem, i vosté ho sap perfectament.
Jo.
.
.
, el que es cree.
.
.
Que es cree un registre central d'incidència.
.
.
¡Està creat!
, senyor Pañella, ¡si està creat!
És que m'agradaria que abans es lligguera les coses.
¿Com no diu.
.
.
, com no diu.
.
.
?
Bé, això del pla Previ, perquè no són com pot preguntar en això de l'observatori, si en l'observatori, en el ple de l'observatori entra la Conselleria d'Educació, la de Justícia, la d'Administracions Públiques, la de Benestar Social, la de Sanitat, la federació, el consell escolar, el comité d'expert.
.
.
Jo crec que està demanant vosté una cosa, senyor Pañella, que s'està fent.

Vaig a dir-li.
.
.
, vullc acabar dient que felicite el senyor conseller d'Educació, perquè a la millor és l'última vegada que intervinc en matèria educativa en esta legislatura, perquè crec que està fent una tasca encomiable, ¿eh?
, per a defendre els interessos dels valencians i valencianes, i de veritat
li dic que m'agradaria que entre tots veigguérem.
.
.
, veigguérem que acabant la legislatura hem tingut un conseller que ha lluitat per l'educació en esta comunitat.

Res més i moltes gràcies.
(Veus i aplaudiments)

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Pel torn de rèplica, té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt breument.
.
.
Bé, no hi ha temps per a fer una extensió i parlar com m'agradaria a mi de tot, per això vull començar a.
.
.
, primer, donant les gràcies, a la senyora Sanz i al seu grup, pel recolzament a la proposició no de llei; a la senyora Noguera i el Grup Socialista també, no només pel recolzament, sinó per la valoració que ha fet del treball.
Tinc de dir-li que.
.
.
, bé, i m'han sentit, jo volia que este treball ací arribara, i no és la primera vegada que ho dic, i havia dit que ho faria, i m'he dedicat.
.
.
, he intentat fer-lo el millor possible, m'hi he implicat no com a polític esta vegada, sinó com a docent, com a persona que ha estat treballant en una escola, que ha estat
treballant en un institut, que ha estat dirigint centres escolars i que hem
bolcat ahí, no personalment, assessorant-me
(inintel·ligible) .
.
.
per a intentar abraçar.
.
.
, fer un pla que abraçara suficientment l'espai perquè fóra replegat amb il·lusió.
Gràcies als dos grups.

A la senyora Barrieras li agraïxc també el to que han tingut, però li dic que m'ha decebut.
M'ha decebut perquè, precisament quan he parlat tantes vegades que faríem això, i avui he volgut.
.
.
, perquè, en este plenari.
.
.
, tractar seriosament el tema del fracàs escolar, he intentat al principi cenyir-lo, la problemàtica general.
Primer problema, reconéixer el problema.
Segon, identificar les causes del problema.
I, tercera,
donar-li solució.

Jo crec, sincerament els ho dic, que crec que ens hem quedat en el primer: no
reconeixem el problema.
No el reconeixem perquè busquem, abans de reconéixer realment, les causes.
Mire, ara ja no com a docent, sinó com a investigador, doncs, sempre cal atendre.
.
.
, quan fem l'anàlisi de les causes, com que és veritat que hi ha unes causes internes i unes causes externes.
Per a vostés només existixen les causes externes.
Aixina ho he deduït de la seua intervenció.

Hi han causes externes que seran de difícil solució, perquè nosaltres, ni el govern de La Generalitat, té capacitat d'actuar sobre elles.
I ho reconec.
Però per això la base està en l'anàlisi de les causes internes, d'allò que sí que podem fer.
I, clar, quan utilitzem la demagògia, ho he de dir, la LOGSE, la LOE, la que vostés vulguen, la mateixa, la mateixa, senyoria, per a tots.
I nosaltres estem ací i n'hi han altres que estan ací baix.
Eixe és el problema.

Jo no demane que actuem en l'àmbit legislatiu de l'estat, que no és competència nostra, ni tan sols li demane que canviem la legislació pròpia, sinó els recursos, els recursos.
I, perdone, però hi ha hagut un moment que m'he sentit, vaig a dir-li-ho clarament, ofés, m'he sentit clarament ofés quan me diuen «ja se fa».
No se fa, no se fa.
O no ha entés el que estic dient?
No és el mateix prendre una mesura d'un dia que agarrar i fer un programa concret abastant tots els aspectes socials
i totes les mesures que s'han de dir.
Això no es fa.
I si vosté me contesta que s'està fent, perquè sí.
.
.
Si jo no li estic dient que tot ho fan malament, si jo mencione el pla Previ
que l'han inventat vostés.
Però estic parlant que cal potenciar-lo i que cal incorporar-lo en eixe pla de
lluita contra el fracàs escolar que és necessari.

Mire, he fet un primer discurs, he marcat la meua voluntat de no vindre a
parlar des de l'escó, vindre a parlar com vindria a parlar una persona d'un institut, una persona d'una escola.
Vosté m'obliga a parlar com parlaria des de l'escó i a buscar culpables, que havia dit que no volia, a buscar culpables, a buscar
responsables.
No només el conseller, no només el conseller, tots vostés.
Ho sent, però tots vostés són culpables de l'estat de la nostra educació.
Perquè li riuen les gràcies al conseller, perquè no n'hi ha ningú que li diga que no és possible que se gaste més diners en promocionar els uniformes per als centres públics que en la lluita contra el fracàs escolar exactament, euro per euro, més diners per a uniformes escolars que per a la lluita contra el fracàs escolar.

I eixa és una realitat, les xifres estan ahí.
Vosté me diu que se fa.
No.
Vostés prenen.
.
.
Faltaria més que els centres no tingueren ni un departament d'orientació, però el departament d'orientació no està en este moment integrat baix estos conceptes que hem parlat.

Senyories, no sé si tindrem un altre debat d'educació, volia fer-lo seriós, crec que l'hem fet.
He presentat una proposta seriosa de treball.
Vosté no l'accepten.
Ho dic, ara en termes polítics, vostés són tots responsables del fracàs escolar del nostre país.

Moltes gràcies.

La senyor presidenta:

Muchas gracias.

Tiene la palabra la señora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé, senyor Pañella, jo també vull agrair el treball que vosté ha fet, també vull agrair el treball que vosté ha fet.
Però el que no es pot pretendre.
.
.
I jo insistisc per activa i per passiva.
Les
proposicions no de llei.
.
.
Vosté sap una proposició de llei, com la que vosté ha presentat, que podria ser que estiguérem d'acord en algun punt, però açò vosté no vol, vosté no vol que li aprovem això.
Com hem d'aprovar-li açò si és un testament, açò és un programa electoral?
Açò és impossible poder-li-ho aprovar.
Vosté, vostés presenten ací actuacions per a que no els les aprovem
(aplaudiments), és l'únic que vostés volen.

Vaig a dir-li una cosa.
Vosté està culpant a tots nosaltres de ser culpables del que està passant.
Jo vaig a culpar-los a vostés de que no quede quasi ningú en eixa bancada, que se'n vagen a la millor a casa, senyor Pañella, perquè no es pot vindre ací a dir el que no és.
400 centres.
Si no és cert que vagen i que diguen un per un quin és el que és mentira, que vagen i que diguen a la premsa (aplaudiments) un per un qual és el que és mentira.
Això és l'únic que aconseguiran.
(Aplaudiments)

I mire que estic des del principi, senyor Pañella, dient que l'oposició es fa amb serietat, amb rigorositat, amb interés, amb interés per a que l'educació millore en esta comunitat.
I vostés no ho estan fent.
Els done fins i tot consells que està molt mal fet, perquè no hauria de donar consells a ningú que jo no sóc ningú per a donar consells.
Però mire que fa temps que els ho estic dient: «No estan bé pel camí que van, no és eixe el camí.
» I mire el que passa: que se fan enquestes i passa el que passa.

Però no vaig a parlar de les enquestes electorals, que això ja ho vorem el dia 22.
Vaig a parlar de les enquestes que s'han fet, enquestes que s'han fet i que diuen en matèria educativa: el 73,1% estan conformes amb el funcionament de l'educació en la Comunitat Valenciana.
Apunte-s'ho, senyor Pañella, apunte-s'ho.
De 2.
000 persones preguntades, de 25 a 45 anys, que és l'edat de les persones que porten els xiquets a escola, el 73,1.
I vaig a dir-li més, perquè això també és molt interessant, que eixa és la pena que tenen vostés, que n'hi ha un 70,2 de votants del PSOE que estan d'acord amb el funcionament del sistema educatiu valencià.
Eixa és la pena que tenen en este costat.
(Aplaudiments) Però, espere's una miqueta, que n'hi ha un 60% dels seus votants, tant des de la bancada que està vosté com de la bancada de darrere, tots junts, perquè, clar, van començar tots junts i ara estan separats, però van començar tots junts, un 60% que està d'acord amb el sistema educatiu valencià.
Això és el que val, senyor Pañella, això és el que val.

L'educació l'està defensant el nostre govern i el nostre conseller més, més del que vosté estan ací demostrant.
Perquè jo, insistisc, estaria completament convençuda que al final de la legislatura almenys vindrien ací i dirien: «Han fet coses malament, el senyor conseller no ho ha fet tot perfecte en educació, però estem contents perquè ha posat la comunitat educativa valenciana en el lloc que es mereix.
» Ha construït 400 centres, vullguen o no vullguen, ha construït 400 centres.
Ha augmentat un 50% el professorat.
Jo crec que l'esforç que està fent el senyor conseller.
.
.
I, torne a insistir, estem contents amb el xinés, estem contents amb l'uniforme, estem contents amb totes les mesures, que no són més que mesures que tenien en un programa electoral que han votat els valencians i
les valencianes.
(Aplaudiments) I això és el que a vosté els sap mal, que estem complint el nostre programa electoral.

Però, bé, vaig a dir-li una cosa, senyor Pañella, vostés estiguen contents en la seua faena, que està molt merescuda.
A més, vaig a tornar-li a dir: vosté és una persona que s'ha treballat moltíssim el tema educatiu.
Jo sé que vosté és de la professió, que li agrada molt el tema educatiu.
Però és llàstima, és llàstima, senyor Pañella, perquè han estat quatre anys que haguérem pogut treballar molt més per la nostra educació si haguérem intentat anar de la mà, no eixir a esta tribuna amb l'única obsessió de criticar el senyor Font de Mora, al senyor Camps i al govern del Partit
Popular.
I això els ha dut a la perdició.

I sent moltíssim haver de despedir-me d'esta manera.
M'haguera agradat que la pròxima legislatura l'oposició haguera sigut una oposició forta i estic convençuda que no ho serà.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor 38, votos en contra 46.
Queda desestimada la proposición no de ley de tramitación de urgencia, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Moció subsegüent a la interpel·lació, pel procediment especial d'urgència, al conseller de Sanitat, senyor Manuel Cervera Taulet, sobre la política general de la conselleria en matèria de departaments de salut gestionats mitjançant concessió administrativa, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 73.
373, BOC número 292)

La senyora presidenta:

Pasamos, señorías, a las mociones.
Moción subsiguiente a la interpelación por el procedimiento especial de urgencia al conseller de Sanidad sobre la política general de la conselleria en materia de departamentos de salud gestionados mediante concesión administrativa, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Tiene la palabra el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Buenos días, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Comentaba el día que presenté la interpelación que nos costó mucho esfuerzo.
.
.

La senyora presidenta:

Perdón, señor Subías.

Si son tan amables los diputados y estas tertulias tan amenas.
.
.
Vale.
Muchas gracias.

Cuando quiera, señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Insisto.
Comentaba el día que presenté la interpelación el esfuerzo que nos costó consolidar en nuestro país y en nuestra comunidad el estado del bienestar y por lo tanto conseguir una
sanidad eficaz, eficiente, equitativa, universal, de calidad y de gestión pública, que ustedes tras quince años de gobierno han llevado al modelo valenciano donde ustedes legítimamente han creído que debía estar.
Y que nosotros creemos que está caracterizado por el victimismo, por una fuerte política mediática, por el no reconocimiento de los problemas y por una privatización progresiva.

Su modelo, su gestión, está generando importantes problemas estructurales, funcionales, de endeudamiento y
de sostenibilidad.
Y pensamos que están poniendo en cuestión la sanidad pública, que han introducido el mercantilismo y que han conseguido que se priorice
el negocio con respecto a la atención sanitaria.
Y no se puede afirmar, como dicen ustedes, que la privatización mejora la gestión ni desde el punto de vista la salud, ni desde el punto de vista de las
condiciones laborales.

Les hice un repaso el día que presenté la interpelación de cuáles son las circunstancias en las que están estos departamentos de salud y este modelo, en cuanto a política laboral y de personal, en cuanto a la fuga de profesionales, que no son más eficientes, no son más baratos, no priorizan en promoción y en prevención, no hay control sobre los mismos, no hay planificación y es un sistema opaco y poco participativo.
Es más, a mí me preocupa.

Y me gustaría que cuando suba aquí la señora De Miguel, si es la que sube, dijera si lo que voy a comentar yo ahora es así o no es así.
Ustedes insisten en que este modelo es más eficiente, que este modelo es más barato, que la gente está, el usuario está más contento, que los profesionales igualmente están más satisfechos.
Si esto es así, señoras y señores del Partido Popular, me imagino que lo que están queriendo decir es que estos centros funcionan mejor y que, por lo tanto, están queriendo decir que el Hospital de Manises funciona mejor, según su criterio, que el Hospital Clínico o que el Hospital Peset; que el Hospital de Torrevieja funciona mejor que
el Hospital General de Alicante o que el Hospital del Vinalopó funciona mejor que el Hospital General Universitario de Elx.
¿Están queriendo decir eso?
Si no lo están queriendo decir, me gustaría que cuando subieran lo dijeran, pero que lo explicaran, porque no se puede
decir una cosa y lo contrario.
No se puede decir que funcionan mejor, que
tienen más calidad y después decir «no, no, pero no es así».
Tendrán que explicarlo, porque si no, ¿en qué basan su modelo?
¿Quizá en su incapacidad para la gestión pública?

Por eso les planteamos y les vuelvo a plantear que es necesaria una evaluación seria, pública y transparente, desde el punto de vista de la eficiencia económica social y sanitaria.
Y, señoras y señores del Partido Popular, ¿por qué no quieren ustedes evaluar y comparar la política de personal y laboral?
¿Por qué no quieren?
¿A qué tienen miedo?
¿A comprobar que en estos departamentos no se realiza la contratación de acuerdo a criterios de igualdad, mérito y capacidad?
¿A que tienen plantillas por debajo de las que debieran tener?
¿A poder comentar con tranquilidad por qué se van los profesionales de estos departamentos?
¿Por qué no quieren que se compare y dar datos de la eficiencia económica?
No vale con que «es más barato.
.
.
» No.
Apórtennos ustedes datos.

¿Por qué cada vez que se pregunta sobre lo que ocurrió en el Hospital de la Ribera, por qué se rescinde un contrato, por qué se pagan 70 millones de euros a un empresa y por qué se vuelve a contratar a la misma empresa, ustedes nunca dan explicaciones de
este tema?
, algo que es absolutamente injustificable, nunca dan explicaciones.
Me gustaría, señora De Miguel, que usted cuando suba aquí nos explicara qué es lo que pasó y por qué hicieron esto.
¿Por qué dan 70 millones de euros?
¿Por qué rescinden el contrato y se lo vuelven a adjudicar a los mismos?
¿Esto tiene alguna explicación?
¿Por qué no quieren realizar un seguimiento de las inversiones, señoras y señores del Partido Popular, que realizan estos departamentos?

Usted aquí cuando contestan a un diputado dice: «No, no, -en concreto sobre un centro de salud o un departamento- no se va a realizar».
Cuando, en cambio, hace unos días acuden a Guardamar y les dicen: «Sí, posiblemente lo realicemos.
» ¿En qué quedamos, en lo que han contestado por escrito a un diputado o en lo que dicen
ustedes cuando quedan dos meses para unas elecciones?
¿Por qué no quieren realizar un estudio de calidad comparativo entre estos
departamentos?

En fin, la mejor forma que tendrían ustedes de justificar su modelo sería la evaluación.
Esto es lo absolutamente razonable.
Porque ustedes lo están basando permanentemente en afirmaciones sin ningún tipo de objetividad, sin ningún tipo de objetividad.
Nos dicen «créanos», nos están pidiendo actos de fe.
Y, mire, esto no es válido, esto estamos ante temas científicos, ante temas que hay que razonar, ante temas que hay que demostrar.

Nosotros pensamos que si siguen adelante van a romper la equidad del sistema.
Que se ha de proteger al sistema sanitario como uno de los pilares básicos del estado del bienestar.
Que hay fórmulas organizativas dentro del propio sistema público que mejorando se puede mejorar y mucho el sistema.

Les quiero recordar que la privatización de la sanidad, entre otros problemas, sería: ¿cómo van a evitar ustedes los incentivos perversos de la selección de riesgos en los asegurados que tienen este tipo de sistemas?
O, ¿cómo van a evitar el propio equilibrio financiero, los problemas de equilibrio
financiero?
Es verdad que nos enfrentamos a un gasto creciente en la sanidad,
esto es verdad.
Y hay que reflexionar sobre ello, sobre la sostenibilidad del
mismo.

Las causas las sabemos: el envejecimiento de la población, el incremento de enfermedades crónicas, la mayor utilización de servicios de salud, la introducción y el coste de nuevas tecnologías, las expectativas crecientes de los ciudadanos.
.
.
Es verdad, todo esto es así.
Pero, ante ello, ¿cómo se afronta?
Ustedes han decidido, como modelo básico, la privatización.
Nosotros creemos que dentro del sistema público hay formas de poderlo mejorar; y le voy a contar algunas de las medidas
que nosotros creemos que habría que introducir.
Doce medidas.

En primer lugar, hay que potenciar la atención primaria y mejorar la coordinación entre primaria y especializada.
Para ello se necesita adaptar los recursos
personales y materiales.
No puede ser que sigamos siendo la comunidad que tiene
menor número de personal de enfermería del estado.
No puede ser que seamos los segundos o terceros por la cola en médicos.
No puede ser que tengamos un centro de salud cada 18.
000 habitantes,
mientras que la media del estado está en 15.
000.

Hay que mejorar los tiempos de consulta.
Hay que mejorar la eficacia en las
urgencias extrahospitalarias, para que no sean, simplemente, un mero paso hacia
la urgencia hospitalaria.
Y hay que provocar una integración de recursos.
Y esto supone que el paciente sea atendido donde se pueda hacer
de la forma con mayor calidad, de la forma más eficaz y de la forma más eficiente.
Y para ello hay que unir sistemas de coordinación y transmisión de la información clínica.

Hay que mejorar la productividad.
Ustedes se han preguntado, alguna vez, por qué tenemos el doble de tasa de absentismo laboral en la sanidad valenciana que en
el resto del estado.
¿Por qué el estado tiene un 5% de absentismo laboral y nosotros tenemos un 10%?
Se han
preguntado alguna vez por qué.
¿No será que habrá que mejorar las condiciones laborales y que las condiciones laborales de los
trabajadores, en nuestra comunidad, son peores que en otras comunidades autónomas?

Hay que crear mecanismos flexibles de trabajo.
Hay que rediseñar procesos asistenciales, señoras y señores del Partido Popular, para reducir actividades que no generen valor.

Hay que identificar a los profesionales con el sistema.
Se precisan actuaciones
claras y transparentes por parte de la administración.

Hay que favorecer la actualización y la formación.
Tiene que haber modelos de incentivos basados en la calidad desarrollada.
Hay
que asegurar una formación continuada e independiente, con lo que se mejoraría la calidad y se evitaría la formación esponsorizada.

Hay que realizar un estudio, una evaluación de las tecnologías sanitarias.
Las tecnologías son muy, muy importantes.
Las tecnologías nos permiten diagnósticos y tratamientos, evidentemente.
Pero también son causas de incremento del gasto.
Luego, por lo tanto, habrá que hacer, como mínimo, dos cosas: tenerlas, de acuerdo con criterios clínicos, es decir, de acuerdo con eficacia y seguridad; y de acuerdo con criterios
económicos, de coste-efectividad.
Debe haber criterios de priorización.
Curiosamente, muchas comunidades tienen agencias de evaluación.
Ustedes no tienen una agencia de evaluación.
Ustedes, simplemente, se han dedicado a privatizar el sistema.
¿Qué ha ocurrido con la privatización del sistema de alta tecnología?
Que se han incrementado muchísimo el número de pruebas que se hacen.
Y, por lo tanto, un tremendo incremento, a la vez,
del gasto.
Es decir, lo contrario de lo que se debiera hacer y lo que están haciendo en otras comunidades, como consecuencia de que controlan lo que están haciendo.

Hay que desarrollar un modelo de atención a crónicos.
Es evidente el incremento de las enfermedades crónicas.
En nuestro país, el 75% de las personas mayores de 65 años tienen una enfermedad crónica.
Un reducido número de pacientes son los que ocupan mayor número de camas hospitalarias; son los que van más veces a urgencias; son los que ocupan mayor número de consultas de atención primaria.

Y, ante todo esto, ¿qué habría que hacer, señoras y señores del Partido Popular?
Habría que priorizar en prevención.
Habría que priorizar en educación de autocuidados, en atención domiciliaria, en teleasistencia, en telemedicina, en trabajos
multidisciplinares y en crear una red de hospitales de media-larga estancia -crónicos- a los que ustedes se comprometieron.
Se comprometieron a llegar a cinco
hospitales, durante esta legislatura.
Y únicamente han realizado uno.

Hay que desarrollar un espacio sociosanitario, que mejore la calidad de las
personas afectadas, de los crónicos y de los discapacitados.
Y también provocaría una mayor eficiencia del sistema.
Además de la escasa inversión que ustedes están llevando adelante, están manteniendo una serie de disfunciones -comentábamos el otro día, cuando hablábamos del tema de las enfermedades raras.
.
.
-.
Las disfunciones son que sigue habiendo competencias municipales, sigue
habiendo competencias que son de la Conselleria de Bienestar Social y
competencias de la Conselleria de Sanidad.
Todo esto hay que integrarlo.
Tiene
que haber una atención íntegra.
Hay que mejorarlo.
Porque, sino, no será posible hacerlo bien.

Hay que invertir en promoción y en prevención, señoras y señores del Partido Popular.
Un 90% de los factores responsables de la salud de las
personas son determinantes externos.
Luego, por lo tanto, hay que incidir en la
promoción y en la prevención, que son fundamentales para enfermedades cardiovasculares, para cánceres, para hipertensión, para la diabetes, para la obesidad; para tantas y tantas cosas.

Hay que reordenar la medicina del tercer nivel, respetando siempre la
accesibilidad y la equidad.
Hay que definir niveles de actividad para
determinadas patologías y equipamientos.
Esto se lo recordaba durante la interpelación, cuando les decía que no puede ser que en los departamentos de gestión administrativa o privada estén poniendo las tecnologías que quieran, estén poniendo los servicios que les parezca, sin ningún tipo de coordinación, sin ningún tipo de planificación.
Eso no es serio.
Eso no puede ser.
Eso no puede ser.
Hay que planificarlo,
evidentemente, desde la propia
conselleria.
Tiene que haber una planificación y coordinación global.
Hay que utilizar las ventajas de la economía de escala.
Dado que somos grandes consumidores de diversos productos tecnológicos, laboratorios, productos farmacéuticos, es razonable utilizar esta situación para conseguir precios preferentes.
Sé que me va a decir que tenemos una central de compras, y me parece bien.
En
estos momentos, desde el ministerio se está potenciando una central de compras global.
Unámonos a esa central de compras global, además de la que tenemos, que nos dará todavía mejores resultados de los que ustedes están teniendo en estos momentos.

Hay que profesionalizar la gestión.
Lo importante es hacer bien las cosas, no a gusto de quien le nombra a uno.
Con el modelo que están llevando ustedes a cabo, se impide la capacidad de negociación.
Convierte a los directivos en una parte más de la cadena de mando.
Y esto no puede ser un directivo, un gestor sanitario.
Es necesario profesionalizar la gestión.
Se lo he dicho en alguna ocasión; no puede ser que el gerente de un centro sea la señora De Miguel o el señor Subías, en función que manden unos o que manden otros.
No puede ser.
Hay que profesionalizarla
para hacerlo adecuadamente.
Y eso pasa, por ejemplo, por un cuerpo de
profesionales especializados en gestión y administración sanitaria.
Por ejemplo.
Habría otros modelos.
Habría otras formas.
Pero hay que incidir en ello.

Y, finalmente, el punto número 12 es el control democrático, la participación de los profesionales y de los ciudadanos.
¡Ah!
, aquellos tiempos donde había comisiones de participación hospitalaria y de bienestar social, donde había representantes de los ciudadanos, representantes de los profesionales,
representantes de la administración.
Y funcionaban, se comentaban los objetivos, y se decían las listas de espera que había, y se decía que se iba a hacer.
Esto es tiempo pasado.
Ustedes han hecho desaparecer la
participación.
Y el oscurantismo es una norma habitual, lamentablemente, en el
funcionamiento del Partido Popular.

Es necesario un sistema de control, donde estén presentes: la administración sanitaria, los profesionales y los ciudadanos.
Con capacidad para aprobar
objetivos.
Y con capacidad para controlar las decisiones que se tomen.
Quisiera
recordar que la participación es uno de los temas que legitima un sistema público.

Señoras y señores del Partido Popular, he intentado comentar alguno de los aspectos y de las
medidas, y hablar de mecanismos de gestión que se puedan utilizar para mejorar nuestro sistema.
Seguro que hay más.
No son medidas aisladas; no es tomar uno sí u otro no.
Hay que hacerlo, posiblemente, de forma conjunta.
Hay que hacerlo de
forma coordinada.
Hay que ponerlas en marcha.
Ustedes están poniendo en cuestión el sistema público.
Si siguen por el camino, que llevan ya quince, dieciséis años, el modelo que están implantando ustedes puede llevar a un sistema dual, puede llevar a un sistema
dual, donde aquellos que tienen más problema o menos recursos queden más desprotegidos.

Les pedimos que reflexionen, que lo piensen.
Que, en esta moción, lo que les pedimos son dos cosas.
Por una parte, que evalúen ustedes.
Algo absolutamente lógico que se realice una evaluación.
En cualquier sistema de gestión de calidad, uno lo que hace es evaluar lo que está haciendo, para ver si lo está haciendo bien o mal.

Evalúen el sistema, señoras y señores del Partido Popular.
Y, después, tomen una serie de medidas que les estamos comentando, que les comentaría, también, en cualquier estudio serio que se hiciera.
Porque pensamos que su sistema no
es más eficaz, no es más eficiente, no es más barato, no es de mayor calidad, no es más participativo, no mejora las condiciones laborales ni de salud, no es más equitativo y pone en riesgo al sistema.

Y nosotros seguiremos defendiendo los intereses de los ciudadanos.
Y seguiremos
defendiendo un sistema de sanidad público y de calidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Subías.

Señora Albiol, cuando quiera.

La senyora Albiol Guzmán:

Bon dia, senyories.

Davant la precària situació que viu la sanitat púbica al País Valencià, amb pacients amuntonats pels corredors, amb la ràtio més baixa de tot l'estat pel que fa al número de llits, amb la manca estructural d'especialistes, i amb llistes d'espera interminables, des d'Esquerra Unida pensem que és el moment de destinar tots els recursos possibles a millorar la sanitat pública valenciana.

Per contra, el Partit Popular pensa continuar en la línia de desviar recursos de la sanitat pública a la privada, per a que determinades empreses puguen guanyar diners fent
de la sanitat un negoci.

Hi ha una cosa que és molt clara, i és que quan menys recursos destinen a la sanitat pública, en pitjors condicions estaran els hospitals i els centres de salut públics.
I, per tant, més arguments tindran per a privatitzar-los, dient que és que la sanitat pública no funciona o que funciona malament.

Però açò és un poc paradoxal, és una paradoxa.
Perquè, clar, els encarregats de gestionar la sanitat pública valenciana -és a dir, la Conselleria de Sanitat, en mans del Partit Popular- dóna com a argument per a la privatització el mal funcionament dels centres públics que ells deuen gestionar.
Açò sí que és una paradoxa, ells diuen que funciona millor la sanitat privada que la pública.
Però la pública és la que ells gestionen.

I, damunt, donen un altre argument, i és que, a més, costa la sanitat privada -la que gestionen les empreses-, costa menys diners a la ciutadania.
Un argument que, com ja ha explicat el
senyor Subías, és fàcilment desmuntable, entre altres coses perquè en la sanitat privada s'exclou la despesa farmacèutica a l'atenció primària, l'oxigenoteràpia, les pròtesis quirúrgiques, la salut mental i el transport sanitari, que se continuen pagant des
del sector públic.

I cal tindre, damunt, una altra cosa en compte -que ja se sap-, que és: quan una empresa gestiona un hospital, és per a tindre beneficis; que per això és una empresa, perquè, si no, seria una ONG, i no és el cas.
Són empreses que volen tindre beneficis.
I, com obtenen els beneficis?
Doncs, molt
clar, reduint despeses.
Reduint despeses en què?
En personal, en el sou del personal, en la formació d'aquest personal.
Reduint despeses en promoció de la salut i en prevenció de malalties; i en serveis que són, econòmicament, poc rendibles per a l'empresa.
Qui ixen perjudicats?
Evidentment, els treballadors i treballadores, i
els pacients, els usuaris.

Però, a més, cal tindre en compte que no és només açò, sinó que, a més, el Partit Popular està permetent tota una sèrie de pràctiques que fan que els hospitals gestionats per empreses privades vagen
augmentant els seus beneficis, a costa de les arques públiques.
Per exemple, el fet que l'hospital d'Alzira cobre per cada pacient que atén de fora del seu departament -a la conselleria-; però no al revés, la conselleria no li cobra a l'hospital cada pacient que atén altres hospitals, que són del seu departament.

Després, es pot comprovar, també, com sanitat desvia pacients d'altres àrees sanitàries cap a Alzira, per a que estos facturen més.
Per exemple, el número de parts, en el País Valencià, va augmentar un 0,7%; en l'hospital d'Alzira l'increment va ser d'un 37%.
Per què?
Perquè desvien pacients a l'hospital d'Alzira, per a que després, Alzira, els cobre a la Conselleria de Sanitat.

Altres pràctiques, per exemple, doncs, potenciar, tecnològicament, l'hospital d'Alzira deixant a altres, com l'hospital d'Ontinyent, per exemple, en una situació molt precària, per a que els pacients se n'hagen d'anar al d'Alzira i cobrar-los.

O, per exemple, destinar l'hospital d'Alzira com a hospital de referència, per a altres comarques, en les proves d'exploracions radiològiques o en tractaments de radioteràpia, per a la qual cosa n'hi ha una doble despesa per a les arques públiques: primer, perquè l'hospital d'Alzira cobra per eixos pacients; però perquè, a més, cal que el sector públic pague el transport sanitari.
O siga que una doble despesa.

Jo crec que amb aquestes xifres, i amb el que ha explicat el senyor Subías, queda clar que la Conselleria de Sanitat no vetlla pels interessos dels
ciutadans i ciutadanes, sinó que s'ha convertit en protectora dels interessos de l'empresa privada.
I queda clar també que no és econòmicament més rendible.
I, encara que la moció del Partit Socialista demane que se faça un estudi, jo crec que açò està ja molt estudiat, eh?
Està molt estudiat i, de fet, si no mos volen fer cas a mosatros que facen cas
almenys a l'Organització Mundial de la Salut, que en un informe de l'any 2006 les seues conclusions van ser que els nous serveis, referint-se a la
gestió privada de la sanitat, han sigut en general més costosos que si s'hagueren empleat els mètodes tradicionals, és a dir, la gestió pública.

L'estudi de la OMS analitza desenes d'experiències de tot el món i conclou que la iniciativa privada és més cara, perquè els diners públics servixen per a finançar els majors costos financers que suposen les empreses privades i perquè s'han de repartir els dividends entre els accionistes d'aquestes empreses.

Per tant, estudiat està, però encara i així nosaltres, des d'Esquerra Unida, recolzarem la moció del Partit Socialista, perquè entenem que l'esperit és que se destinen els recursos a la sanitat pública del País Valencià.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Subías, nosaltres també anem a votar a favor de la moció especialment pel punt sisé, que és el que més ens ha identificat en la moció.
Perquè, efectivament, com se deia adés, estudis sobre l'impacte negatiu de la concessió administrativa o de la privatització de la gestió o de parts de la gestió de la sanitat pública ja fa temps que està estudiat.
I, a banda de les referències que s'han fet a l'Organització Mundial de la Salut, n'hi ha un estudi molt prestigiós de la doctora Sally Ruane, de la Universitat de Montfort del Regne Unit, en què es planteja el cost social de la privatització de la sanitat.

I en este estudi de la doctora Ruane el que es planteja és que des que en el Regne Unit, fa molts més anys que ací, començà la privatització de la gestió dels hospitals el deute s'ha disparat, fins i tot trenca el propi paradigma de la dreta, i és que la gestió privada és més barata per a les arques públiques, la qual cosa és mentida; la qualitat assistencial baixa, és més car que la gestió directa pública i les condicions laborals empitjoren.
Estes són bàsicament les conclusions de l'informe de la doctora Ruane després d'haver estudiat l'experiència, que allí es diu la iniciativa privada en la sanitat, que ací se diu concessió administrativa.

Per tant, jo el que crec és que el govern valencià el que hauria de fer és escarmentar en cabeza ajena, que es diu en castellà; és a dir, agarrar les experiències negatives d'altres llocs on ens ha precedit i no copiar això sinó intentar millorar a partir de les experiències d'altres.

També és cert que vosté ha dit que açò pot portar a una sanitat dual.
Jo, permeta'm que li diga, senyor Subías, açò ja està portant a una sanitat dual.
Al final, tant en educació com en sanitat, l'estratègia calculada del govern del senyor Camps, del govern de la dreta, és que el qui puga pagar-s'ho, que s'ho pague.
Només cal vosté que entrar en You Tube i vore l'alcaldessa de València dir que les escoles infantils «que se las paguen».
Vull dir, eixa és la idea de la dreta, el que passa és que se pensava que no la estava gravant ningú.
És a dir, qui puga que s'ho pague i qui no s'ho puga pagar
ajo y agua.
Esta és la filosofia i ja està passant.
A més, amb l'agreujant de l'espoli de recursos, tant en educació com en sanitat, per a detraure-ho de les arques públiques i posar-ho en interessos privats.
Perquè al capdavall una empresa el que vol és guanyar diners i no seré jo qui diga que no és legítim.
Però, clar, els diners públics el que jo pense és que no estan per a fer negoci; el que pensa el meu grup és que no estan per a fer negoci sinó per atendre l'interés general.

Per tant, allò del sistema dual ja està passant i l'espoli també.
Perquè finalment el que se fa és que aquell que pot pagar-se l'assegurança privada i va als hospitals, ja no els dic els de concessió administrativa dic els purament privats, quan la cosa està un poquet així els envien als hospitals públics.
És a dir, encara que tinguen l'assegurança privada, quan la cosa està un poc dificultosa de seguida els remeten a hospitals públics.
I normalment, a més, a hospitals públics de gestió pública, normalment a hospitals públics de gestió pública, que són a més els que tenen més prestigi entre la població i també entre el gremi sanitari.

Igual que s'estan duplicant conscientment les proves diagnòstiques.
El Pla de xoc de la llista d'espera fa que t'estiguen cridant al mateix temps, perquè tampoc els hospitals privats poden atendre al ritme que caldria, i s'estan duplicant conscientment proves diagnòstiques perquè als hospitals privats puguen cobrar-les.
De la mateixa manera que s'estan alterant els departaments per a derivar a gent a hospitals de gestió privada.
I posaré també l'exemple de l'Hospital de la Ribera, que s'ha posat adés, però afegiré l'hospital de Manises on el trasllat de la nova Fe el que se'ls ha dit als pacients amb una extorsió intolerable és «si te quieres operar en La Fe has de esperarte un año y, si no, te'n vas a Manises».
Per què?
Perquè la concessionària de Manises ja havia tancat la quarta planta i li havia dit a este govern,
que no paga a més, fa la concessió administrativa i després no paga, i li havia dit: «Oiga, que si vosté no paga jo ací no puc mantindre la
paraeta».
I aleshores aquells li van dir: «Bé, tranquil, pagarem tard, però t'enviarem més pacients, t'enviarem una fotracada de pacients de La Fe i així guanyaràs més dinerets.
» I aleshores aquells han dit: «Bé, pues vale, pues acepto pulpo como animal de companyia.
» I això és el que està passant.
Mentrestant el pacient extorsionat: «si vosté vol operar-se en La Fe a esperar i, si no vol esperar, a Manises».

A banda que els professionals, els facultatius han denunciat que per a cobrar
el mateix que en un hospital de gestió pública han de fer dos-centes hores més.
I encara i així cobren un 20% menys.
I això no és tolerable, perquè això també és de doble de velocitat.
És que quan vosté diu: «puede llevar a sistema.
.
.
».
Ya está el sistema dual.
El treballador que treballa al Peset no cobra el mateix que el
qui treballa en Manises, sobretot en els escalafons més baixos, en els metges ja és una altra cosa.
Però un auxiliar de La Fe cobra un 35% més que un auxiliar de Manises, els de la Ribera estan un poquet millor.
I la
majoria sense convenis col·lectius, perquè no existeixen els convenis col·lectius i, ja dic, guanyen menys i treballen molt més en horaris on la conciliació de la vida laboral i familiar és una entelèquia, perquè ja no és una utopia, perquè una utopia encara pot estar en l'horitzó, no, és una entelèquia, amb horaris infernals, passats de rosca.
Perquè al final no se respecten els temps de descans necessaris.
On a més la retribució salarial és deficient i els treballadors ho saben.

I, aleshores, que a mi em diga algú que això no repercutix amb el tracte i el treball que realitzen i en el tracte humà que poden donar a la gent.
Perquè un treballador que està sotmés a una pressió horària, com la que estan sotmesos els de concessió administrativa, que damunt li paguen mal i que damunt no està considerat, no se sent considerat precisament per això, no pot estar igual que un treballador que està ben pagat, que té un horari correcte, que pot conciliar la seua vida i que, en definitiva, està més feliç, perquè al final la felicitat també se transmet.
Encara que això siga una cosa que segurament a esta part de la bancada no sé si li importa molt.

I això és el que estan denunciant els sindicats.
I es que es neguen a regular les
condicions laborals i al final el personal sanitari, que ha d'atendre a altres persones i que ha d'estar ben pagat, ben situat i ben valorat, no ho està en els hospitals.
I saben que estan en inferioritat de condicions i estan en
eixe sistema dual respecte dels hospitals de gestió merament pública.

Per tant, nosaltres des de Compromís apostem directament pel punt sisé, per la gestió de la sanitat pública directament per les administracions públiques, perquè és més barata, perquè és més eficient, perquè pot garantir, és l'única manera de garantir les condicions laborals dignes del professional sanitari
i perquè a més estalvia deute i diners a les arques públiques.

Nosaltres pensem, per a això, que lògicament s'han de fer inversions i que s'han de recuperar també, a banda de paralitzar les concessions administratives, s'han de recuperar les concessions administratives que estan donades en este
moment.
Perquè, com deia, lògicament, les empreses el que volen és guanyar diners i tindre beneficis i repartir dividends.
I a mi me pareix bé, però no ha de ser això un objectiu d'una administració pública.

A més, està clar que la concessió administrativa no ha garantit una millora comparativa en termes d'eficiència i d'eficàcia social, això també està demostrat ací també, no cal anar a estudis de fora, que aquells respecte els hospitals que gestiona
directament la conselleria.

I, per tant, nosaltres anem a recolzar la seua moció pel que hem dit, però també, i pel que diu la moció, però també jo crec que amb l'objectiu que tota la sanitat valenciana en algun moment haurà de recuperar-se la seua gestió per part de les administracions públiques anteposant l'interés general dels pacients valencians a l'interés particular de les empreses a guanyar diners.

Moltíssimes gràcies.

La senyora De Miguel García:

Muy buenos días.

Señor Subías, como siempre es un placer volver a debatir con usted.
Le felicito porque ha
sido usted tocado por la gracia de volver a estar en listas.
Lamento que no
hayan tenido la misma suerte el resto de compañeros.
No voy a entrar yo en ese tema, pero sí que quería felicitarle a usted, si me lo permite, sí quería felicitarle a usted.

Mire, el análisis de la realidad de la Comunidad Valenciana que ustedes realizan es
absolutamente erróneo y, por supuesto, el que realizan sobre la realidad de nuestro sistema
valenciano de salud, pues también es erróneo y se equivocan ustedes.

El esfuerzo que ha realizado en la sanidad el Partido Popular durante estos años ha sido muy importante, se ha mejorado la atención a la ciudadanía a través de un cada vez mejor modelo de gestión.
Nosotros apostamos por una sanidad pública universal y gratuita, y usted lo sabe, diga lo que quiera y sea usted todo
lo demagógico que quiera, usted lo sabe.
Esto ha dado sus frutos y, desde luego,
apostamos también por integrar en nuestro modelo todos los recursos que existen en beneficio de
los pacientes.

Y, entonces, todo lo que usted ha explicado aquí que habría que hacer, nosotros lo hemos hecho ya más y mejor de lo que usted lo ha explicado, señor Subías, teniendo siempre en cuenta que nunca se acaba de trabajar en el esfuerzo
para mejorar nuestro modelo de salud y nuestro sistema sanitario en beneficio
de todas las personas aquí en la comunidad, a nivel nacional y en el resto del mundo, porque este sigue
siendo un gran punto de extrema importancia para la vida diaria de muchísima gente.
Y, por lo tanto, nunca se tiene que parar en el sentido de mejorar
nuestra gestión para beneficio de los pacientes.
Esto es obvio, ¿verdad, señor Subías?
y así lo hacemos.

Pero es que ustedes tuvieron doce años para todo eso que ha contado usted aquí haberlo podido hacer.
Y, mire, no lo hicieron.
Es que no fueron capaces ni de
hacer un hospital en Alzira, además de 200.
000 personas que tenían que ir a La Fe, no fueron capaces de hacer un hospital en Alzira y cubrir la
asistencia sanitaria de toda la gente que había allí.
Claro, ahora a usted se le llena la boca, pero aquí volvemos a la memoria histórica, que todos la tenemos y estábamos allí.
Y si quiere usted seguimos entrando en ese tema, pero yo creo que vale la pena
ir directamente a la moción.

Usted intenta de una manera absolutamente torticera que la gente se crea que
aquí no se apoya la gestión directa de la sanidad pública.
Oiga, pero si tiene usted ahí La Fe como el modelo mejor que le pueda poner hoy aquí, que la hemos tenido que hacer nosotros solitos, los valencianos, porque no nos
han dado ni un euro, cuando así lo han hecho en otras comunidades.
Y eso es sistema de gestión directa al público.

Usted sabe perfectamente que lo que se ha trabajado aquí es por mejorar los modelos de gestión o el modelo de gestión a nivel general en todos los departamentos de nuestra Comunidad Valenciana y
en todos los departamentos sanitarios con un modelo de gestión igual para todos, basado en unos acuerdos de gestión, que sin duda lo que han hecho es mejorar día a día y año a año nuestra capacidad de atención a los valencianos y las valencianas.
Y no venga usted aquí a contar patrañas, si me permite la expresión, que no se cree nadie.
Porque que usted quiera que alguien se crea que
nosotros estamos en contra de la sanidad pública y a favor de la privatización de la sanidad.
.
.

Mire, nosotros estamos a favor de algo que ya existe en Europa hace mucho
tiempo y que se trata de la comunicación y de la colaboración público-privada en los sistemas sanitarios y en los sistemas de salud.
Y ustedes,
que la innovación y la modernidad verdaderamente no es lo suyo, se han quedado muy atrás y, perdone que le diga, un poquito casposos.
Porque lo que ustedes defienden
no tiene ningún sentido.
Además es que en otras comunidades autónomas no lo están haciendo y no le quiero decir en otros países donde la socialdemocracia ha gobernado, y yo he tenido, en fin, la
oportunidad de conocer, y desde luego, la colaboración público-privada ha sido extraordinariamente positiva y ha estado en la agenda política y en la agenda de gestión durante mucho tiempo -países nórdicos, Reino Unido, etcétera, etcétera.

Pero es que, señor Subías, lo que más me llama la atención es que todo esto que usted presenta en la moción está hecho y requetehecho.
¿Cómo analizar o auditar solamente a los hospitales de concesión administrativa?
Perdone, nosotros auditamos a todos, porque no por el hecho de
ser público es mejor, y privado es peor.
Aquí hay que demostrar todos los días de lo que es uno capaz.
El llevar un cartelito ahí no quiere decir nada, señor Subías, que a veces ustedes se lo creen, pero luego la ciudadanía les pone en su sitio.

Aquí hay que trabajar todos los días por auditar y controlar y saber qué es lo que está pasando para poder mejorar en todas las áreas de gestión -y así lo estamos haciendo- de nuestro sistema sanitario en la Comunidad Valenciana, mal que a usted le
pese, señor Subías.

Pero mire, que esto funciona, que esto funciona y que hay control y que,
efectivamente, es un modelo muy importante y muy interesante -el modelo de concesión administrativa- no lo decimos solo nosotros.
Y por mucho que usted se esfuerce en decir que no
y siga repitiendo que no, yo lo único que creo es que hacen el ridículo, parecen muy antiguos y están fuera completamente de onda en eso y -perdone que le diga, señor Subías, en mi modesta opinión- también en otras cosas.

Hay un documento muy interesante, todavía en forma de borrador, señor Subías, que le recomiendo, de Price Waterhouse, que dice: «Diez temas candentes de la sanidad española para el 2011.
El momento de hacer más con menos -que es exactamente lo que nosotros estamos haciendo aquí desde hace muchos años-.
» En este documento intervienen, entre otros, Julián García Vargas, que es que pone como modelo las concesiones administrativas y el
hospital de Alzira -modelo a seguir-, porque dice que es de una eficiencia y una eficacia extraordinaria, ustedes le
conocen de algo.
Pero, qué curioso, también el señor Jordi Sevilla, creo que también le conocen ustedes de algo, y también participa en este documento.

Y este documento, entre otras cosas, para que vea que es que no lo decimos
nosotros, este documento, entre otras cosas, en uno de sus puntos en el que
habla exactamente de un momento de oportunidad para la colaboración público-privada dice exactamente: «Los distintos modelos de colaboración público-privada en España funcionan porque los pacientes encuestados han demostrado una altísima satisfacción con los resultados de atención y se ha contribuido a mejorar la igualdad en el acceso a los servicios
sanitarios.
» Tanto que hablamos de equidad, señor Subías, ¿dónde está su equidad, o dónde estaba su equidad cuando ustedes gobernaban?
No existía o no existía -por ser justos- lo que existe ahora.

Pero es que además hace una mención importante a la Comunidad Valenciana.
Y este documento, hecho por expertos,
dice así: «Se evidencian unos ahorros importantes -el documento, ¿eh?
-.
Las concesiones valencianas abaratan la cápita más de un 20% por contrato.
» Oiga, mire, de verdad, no hagan ustedes el ridículo.
¿Que tenemos que mejorar en la sanidad?
Pues claro que sí, oiga, todos los días.
En eso y en todo.

Aquí lo que nosotros tenemos por costumbre es ser un partido y un gobierno que lo
que hace es reformar y transformar, sin miedo, sin miedo, porque ustedes no
quieren transformar, ni reformar nada.
Ustedes están en sistemas antiguos, que estarían muy bien para el siglo XX, porque no quiero decir el XIX.
Pero desde luego en
el siglo XXI, en el siglo de la modernidad y de la innovación, pero, ¿cómo ustedes pretenden creer que el único proveedor de la gestión sanitaria o de la acción sanitaria pueda ser el sistema público?
Oiga, pero si es que esto está lleno de empresas que compiten, que mejoran nuestra tecnología.
.
.
¿Le sigo leyendo?
Mire para lo que sirve la colaboración público-privada.

Otra cuestión prioritaria para nuestro sistema es que tenemos que aprovechar al máximo los beneficios de las nuevas tecnologías.
Usted, ¿sabe lo que significa el poder aprender y adquirir conocimiento y añadir conocimiento de la gestión que se pueda hacer en las concesiones administrativas para mejorar al final el
sistema de sanidad en la Comunidad Valenciana?
Hombre, no me diga usted esas
cosas, señor Subías.
No se quede usted ahí atrás, un poquito de modernidad y de innovación.

¿Tiene que estar controlado?
Claro.
¡Pero todo!
Oiga, todo tiene que estar auditado, todo tiene que estar ordenado.
Usted, ¿sabe que los acuerdos de gestión.
.
.
-esto le va a gustar, señor Subías, porque usted además participó en lo que le voy a decir- los acuerdos de gestión que se han firmado para todos los departamentos, todos tienen que cumplir
estos acuerdos de gestión por parte de la conselleria?
Pues mire, desarrollar en todos los departamentos los programas innovadores de
gestión de pacientes crónicos.
Mire, acuerdo de gestión, oiga.
Estos nuevos tipos de programas han demostrado que hay una forma
diferente de llevar la atención a pacientes y se pueden conseguir mejores resultados clínicos, más satisfacción.
.
.
, y el uso.

Mire el siguiente -y usted participó, lo reconozco, señor Subías-: desarrollar la diálisis domiciliaria para pacientes con insuficiencia renal.

Pues mire, señor Subías, ¡claro que se trabaja, claro que se aprende y claro que se hacen todos los
esfuerzos necesarios!
Y por lo tanto, señor Subías, de verdad, le insisto, no sea usted tan demagogo, no sea usted tan parcial,
no venga aquí a contar cosas que están en su imaginación y en el imaginario colectivo de ustedes.

Oiga, intente, pues mire, leer un poquito, que sé que usted lo hace.
A lo mejor si usted se va a algunos otros países o se estudia sus modelos sanitarios -oiga, nórdicos, ¿eh?
- que han integrado ya los modelos público-privados.
.
.
O se acuerda usted de un señor que se llamaba Antoni Asunción, el que les dice que ustedes han hecho un pucherazo, que fue el primero que
puso en el Hospital General la asistencia radiológica externalizada, y que además lo hizo muy bien y ha tenido mucho éxito.

Entonces, no sean incoherentes y a ver aquí de qué estamos hablando, con todo el respeto y afecto, señor Subías.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el señor Subías para el turno de réplica.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

En primer lugar, dirigirme a la señora Albiol y a la señora Oltra para agradecer el apoyo a esta moción.

Evidentemente que conozco los estudios que ustedes comentaban aquí.
Pero me parecía, en aras a que el Partido Popular intentara reflexionar, que por lo menos pidiéramos una evaluación.
Sé que se han hecho evaluaciones en otros países.
Pero que aquí en nuestra comunidad hiciéramos una evaluación seria, pública y transparente, las tres cosas: seria, pública y transparente.

Y mire, señora De Miguel.
.
.
Bueno -perdón-, por supuesto que yo apuesto por la sanidad pública, que nosotros apostamos por la sanidad pública que comentaba la señora Oltra.
Evidentemente que apostamos por la sanidad pública.

Y mire, señora De Miguel, yo no puedo felicitarla porque no sé qué va a pasar con ustedes todavía.
Pero, en cualquier caso, pase lo que pase, seguiremos exactamente igual.
Como
si yo no estuviera, sería exactamente lo mismo, porque yo estoy para servir a los ciudadanos a través de mi partido, evidentemente.
Y estaría con la misma cara estuviera en la lista o no estuviera en la lista, señora De Miguel.
O sea, que no se preocupe usted por eso, no se preocupe usted por
eso que nosotros tampoco estamos preocupados.

Y mire, debiera usted, debiera usted haberse leído la moción, debiera usted haberse leído la moción.
Porque en la moción hablamos de que se realice una evaluación del sistema privado y del sistema público.
¡De los dos!
No, pues claro, no.
Ustedes no lo hacen.
(Veus) ¿Cómo que ustedes sí que lo hacen?
Pero ustedes lo hacen de memoria.
Ustedes dicen que lo hacen.
Demuéstrennos algo donde digan que lo hacen.
Demuéstrennoslo.
¿Dónde está?
¿Dónde lo hacen?

Cuando usted aquí, «nosotros hemos hecho todo esto.
» Pero bueno, pero ¿quién se cree que ustedes están haciendo los 12 puntos?
, ¿quién se puede creer que están potenciando la atención a crónicos, el sistema sociosanitario, que están profesionalizando la gestión, que tenemos un sistema participativo no opaco?
Pero si no nos responden ni a
lo que les preguntamos, ¿cómo se les puede creer a ustedes todo lo que están diciendo?

Mire, no tiene absolutamente ningún sentido.
Y como estoy cansado de que diga qué hicimos nosotros, se lo voy a recordar otra vez lo que hicimos nosotros, porque
estoy un poco cansadito de que «y ustedes, ¿qué hicieron?
» Solo en la provincia de Castellón durante los años de gobierno: 28 centros de salud, nueve unidades de salud mental, 51
consultorios, unidades de odontopediatría, orientación y planificación familiar, 12 unidades de rehabilitación, 25 unidades de psicoprofilaxis obstétrica, se contrataron cerca de 2.
000 personas, 12 unidades de radiología básica, implantación.
.
.
, bueno, extensión generalizada de la pediatría de 15 puntos a más de 46.
¿Qué quiere que le diga?
Eso en la provincia de Castellón solamente.
Eso lo podemos multiplicar en todos y cada uno de los puntos de
esta comunidad.

Ustedes no serán capaces de subir aquí y decir qué es lo que han hecho, porque no son capaces.
(Aplaudiments) Como yo soy capaz de darle a usted, ahora, aquí y cuando quiera, las listas de espera -que tanto sacan ustedes- que teníamos en su momento, entre otras cosas, porque las auditamos.
Y si quiere usted,
a la salida, yo le enseño las listas de espera que teníamos, ¡siempre y cuando usted me enseñe las que ustedes tienen ahora!
¿Qué listas de espera tienen ustedes ahora?
¿Verdad que no me lo va a enseñar?
<
/span>(Aplaudiments) Porque su sistema es obscurantista.
Yo las tengo ahí para dárselas, entre otras cosas, porque también las auditamos.
¿Ustedes las han auditado?
Pero vamos, por favor, ¿de qué estamos hablando, señora De Miguel?

Y no me responde a nada.
No me responde a nada de lo que le digo.
¿Me quiere usted decir si el sistema privado es mejor que el público?
¿Usted afirma que es mejor?
¿Usted cree que la gente está más satisfecha con el sistema privado que el público?
¿Usted cree que los profesionales están más contentos, esos profesionales que tienen que trabajar muchas más horas para cobrar lo mismo, esos profesionales que se marchan, que en un
hospital se fueron cuarenta y tantos profesionales durante un año del servicio de urgencias, están más contentos?
¿No estaremos hablando de otras cosas, señora De Miguel?

Hablan de satisfacción de los usuarios.
Pero se lo comenté ya.
Yo le puedo traer encuestas de satisfacción de los usuarios que son tan elevadas o más elevadas que en los privados.
.
.
¿O usted dice que no?

Y claro que hay un sistema dual, claro que hay un sistema dual.
¿Usted se cree que es posible que pueda haber centros donde se hagan, como les
dije el otro día, intervenciones determinadas y, en cambio, no son capaces de atender a un niño o a una niña a las tres de la mañana porque no hay pediatría de urgencias en este tipo de centros?

¿Usted se cree que es posible que en algunos de estos centros resulta que va a
alguna habitación donde van de seguros privados y el mobiliario que tiene es diferente al que
tienen.
.
.
, a las que van las personas aseguradas públicas?
¿Eso lo sabe usted o no lo sabe?

Señora De Miguel, tenemos que defender el sistema público.
Ustedes no están defendiendo el sistema público.
Ustedes están defendiendo un sistema que favorece a empresas privadas y que favorece temas
económicos de.
.
.
, que les da mayor capacidad a ciertas empresas.

Nosotros lo que queremos es defender un sistema público, universal, gratuito y de calidad para todos.
Y con su sistema.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

.
.
.
se lo digo, tarde o temprano, ese sistema será dual y tendremos problemas muy serios, muy serios de.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Subías.
(Aplaudiments)

Tiene la palabra, para cerrar este turno de réplica, la señora De Miguel.

La senyora De Miguel García:

Señor Subías, yo le había felicitado a usted con todo el cariño, y no me parece bien esa respuesta, hombre.
Se lo decía en serio y usted lo sabe.
Yo no digo nada de los demás, porque, en fin.
.
.
, ni me toca, ni me atrevería, señor Subías.

Mire, yo creo que aquí lo que ocurre es lo siguiente, a ustedes se les ha acabado el tiempo y su
mensaje no ha calado.
Y claro, esto es un problema que ustedes tienen, un
problema no menor, un problema no menor.
Se les ha acabado el tiempo y su
mensaje no ha calado, y ustedes lo saben, entre otras cosas, en su discurso
sobre el sistema valenciano de salud, entre otras cosas.

Que usted venga aquí a contar que si ustedes defienden el sistema público, y nosotros no.
.
.
, si nosotros de la privatización.
.
.
, el privado.
Mire, déjese de cosas que no tienen el más mínimo sentido, preocúpense por lo que opina la ciudadanía, que está satisfecha.
Y para nosotros eso es muy importante, oiga, es que.
.
.
, para nosotros lo que opina la gente sobre la atención sanitaria que recibe en los distintos departamentos de salud es prioritario,
es fundamental.
Porque es que nosotros no creemos que la gente esté tonta.
No digo que ustedes lo crean.
En fin, no lo sé.
No creo que ustedes crean que la gente esté tonta.
Ahora bien, ahora que lo digo, pues no lo sé.
(Veus) Pero nosotros no creemos que la gente esté tonta.
Nosotros creemos que la gente sabe lo que le conviene y sabe lo que
dice.

Y cuando la gente dice que está satisfecha de la atención sanitaria que recibe en la sanidad valenciana y en los departamentos donde hay
concesión administrativa, también, ¡hombre!
, ¡creemos que la gente dice la verdad!

Cuando los profesionales dicen -que también lo dicen y usted lo sabe- que están satisfechos de la manera de trabajar que tienen en las concesiones
administrativas, usted sabe.
.
.
¿O es que usted cree que los profesionales también son tontos?
Porque aquí, vamos a ver, si es que ustedes creen que todos son tontos y son ustedes los únicos listos.
Oiga, yo no creo que les vaya a ustedes como para que no hagan un
poquito de reflexión en este tema.

Los profesionales no están tontos.
Los profesionales opinan y opinan bien de las concesiones
administrativas.
Sí señor, y opinan bien de la sanidad pública.
Evidentemente que hay cosas que mejorar, y en eso estamos todos
trabajando todos los días.
Y por eso a mi me extraña que usted en este discurso, cuando usted es una persona que aporta, en fin,
usted aporta.
Pero como puede usted estar todavía con esa demagogia y esas cosas tan absurdas que es que ya no se cree nadie.
¡Por favor, señor Subías!
Un poquito más de cercanía a la realidad de la Comunidad Valenciana y a la realidad de la sanidad
valenciana.

No me diga usted en sus argumentos que trae aquí que son demagogos y que no van a ningún lado.
Usted sabe perfectamente que nosotros hemos hecho un enorme esfuerzo en
la gestión en la Comunidad Valenciana en el área sanitaria.
Hemos introducido la historia de salud electrónica, la receta electrónica.
Hemos puesto en marcha unas medidas muy potentes, que usted conoce, para
el uso racional de medicamento.
Yo no comprendo como usted, señor Subías, viene aquí y diga que no se le responde.
Con el respeto, por supuesto, que el
conseller de Sanidad y su equipo tienen en este parlamento, y en estas Corts Valencianes y
en la oposición, que están permanentemente dándonos datos.

¿Pero cómo puede usted decir que aquí no se audita?
¡Oiga!
, ¿es que usted no conoce nada de lo que se hace?
Sí lo conoce, pero aquí sube y no lo quiere decir.
Y aquí sube y usted dice lo que dice.
¡Oiga, a lo mejor por eso está usted en la lista!
Si yo me alegro por usted, de verdad, me alegro muchísimo.
A lo mejor es por eso.

Pero usted sabe perfectamente que un sistema sanitario se audita.
¡Hombre, por favor!
Permanentemente.
Que se tienen los indicadores sanitarios y
que eso está absolutamente actualizado.
¡Oiga, no diga cosas que no son!
Que nosotros hemos puesto aquí medidas de contratación y gestión logística en esta comunidad con el gobierno del Partido Popular que son imitadas por
todas las comunidades autónomas, hasta por el propio ministerio.

Pero, oiga, si su ministerio, el suyo, de su.
.
.
, de su.
.
.
, en fin, de su gobierno socialista, es que nos han dado premios de gestión en sanidad.
Es que los hospitales que usted desprecia, estos que no, no sé qué, están en el top ten.
¿Pero es que a usted le da igual todo eso?

Entonces, ¿usted qué viene aquí a decir?
¿Una sarta de cosas que no son?
Unas patrañas aquí y unos análisis completamente absurdos, casposos, demagogos y antiguos.

Hombre, perdone, señor Subías, es que al final.
Oiga, ¿no significa nada que algunos hospitales de la concesión administrativa estén en el top ten?
Pues yo creo que sí.

¿No significa nada lo que le he leído a usted de un grupo de expertos como Price Waterhouse?

Pero, sobre todo, señor Subías, ¿no significa nada la opinión de la gente?
¿Es que a usted no le importa lo que creen los ciudadanos del sistema de salud?
¿Es que no significa nada la opinión de los propios profesionales?
Yo creo que para ustedes no significa nada.
Y
como ustedes hacen un estudio de la realidad, y no es la realidad que a ustedes
les gustaría que fuera, pero no la que es, pues yo siento decirles que así les va.

Muchísimas gracias y suerte.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora De Miguel.

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 38; votos en contra, 47.
Queda desestimada la moción.

Moció subsegüent a la interpel·lació al conseller d'Educació, senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre la política general de la conselleria en matèria de política lingüística a la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 73.
782, BOC número 292)

La senyora presidenta:

Y vamos con la última moción de este pleno.
Moción subsiguiente a la interpelación al conseller de Educación sobre política general de la conselleria en materia de política lingüística, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, tal com portem avui el plenari no sé ja, efectivament, què és el que hem de fer, en el sentit que esta moció té molts paral·lelismes amb la proposició no de llei que he presentat abans, té una qüestió importantíssima, que és el canvi de tema.
Però realment està inclús estructurada d'una forma molt semblant.

Jo no sé si posar-me ja a dir-los el que me contestaran, senyories.
Perquè me contestaran, «ja ho fem», i me contestaran que «com no estareu».
És que els veig a vostés molt preocupats per l'escó que ocupen, eh?
Perquè no hi ha cap discurs en el qual no traguen a col·lació, no facen referència a qui estarà i qui no estarà.
I a mi no em preocupa.
Ja els ho comence contestant, a mi no em preocupa.
Entre d'altres coses perquè, abans ho he dit, sóc professor, tinc la meua plaça en un institut, i jo no he vingut ací a conéixer ni al
 Bigotes ni a guanyar diners de cap manera.
Estic ací per a fer el meu treball, cosa que estic fent.

M'avance a les seues contestacions, perquè com sempre van pel mateix.
A vore si en dir-ho aixina posen un poquet d'originalitat en les seues contestacions.
.
.
Per exemple, seria molt original que per una vegada en la vida se llegiren la
proposta que portem, se la llegiren amb atenció i parlàrem d'ella, però del contingut.
No dir, «és que ja ho fem».
Doncs mire, vaig a dir-los, primera, vaig a seguir el mateix esquema.
Vostés saben en quina situació estem?
Vostés saben.
.
.
?
Estic parlant.
.
.
El que els diré només fa referència al que són les regions, les àrees, les comarques, les poblacions reconegudes oficialment com
valencianoparlants.
Vosté sap la llengua que parlen a casa?
Quanta gent parla el valencià?
El 28,8%.
Ho diuen vostés, eh?
 Ho diuen vostés, les seues dades.
Que el 19% el parlen amb els seus amics.
I podem buscar
totes les dades.

Què és important en una llengua?
Doncs vostés no saben què és important, perquè ho pregunte per això.
Si la parlen a casa, si la parlen al carrer, si la parlen amb els amics, si la
utilitzen en les noves tecnologies, en el navegador web, i tot això.
Tot això és important.
I tot això no ho fem.

No ens vinguen, senyories, ací a contar-mos històries que ací ho fem.
Perquè entraré en la proposta meua i concreta.

En ensenyament, quines propostes hi han clares?
Promoure, instaurar línies en valencià.
I ja he ficat algun afegitó i tot perquè.
.
.
Més que mai!
Escolte, afortunadament, afortunadament, senyories, senyories, i el
govern, i el senyor conseller que no està, però dóna igual, li arribarà.
Afortunadament els alumnes que se matriculen de línies en valencià no se van morint mentres tenen l'escolaritat, no se mos moren, seguixen tota la seua escolaritat.
Per això n'hi han més.
Que casualitat!
Mira que no morir-se pel camí!
Doncs no es moren!
No es moren!

I l'any que ve en primer n'entraran encara més, n'entraran encara més.
No, doncs mentira, ja m'he enganyat.
L'any que ve no n'entrarà cap, perquè el senyor conseller ha anunciat que de línies en valencià no n'hi haurà ninguna.
Com que no me diguen que sí, siguen conscients.
Veus com no ho fan!
No ho fan!

No promouen ni instauren línies en valencià.
Este any, i ahí està posat, 93.
700 alumnes volien, demanaven matrícula en valencià i no l'han tinguda.
Que recuperen, i els ho dic clarament, que recuperen les línies en valencià que este any han tancat.
Que creen noves línies en valencià, noves, dins de l'ensenyament concertat, on pràcticament no n'hi han.
Que promoguen noves línies en valencià en l'ensenyament també privat.
O és que no està al nostre país?
O és que la Constitució per a ells no afecta?
Que és la Constitució la que mos diu la cooficialitat de les nostres llengües!
O és que no afecta la llei d'ús i ensenyament?
Eh!
També en el privat.

Clar!
No, es que no ponemos puntos rojos.
Avui, al llarg d'avui, li puc dir els puntos rojos que vostés posen.
Els punts rojos que vostés estan posant.

I li demane a les autoritats administratives i serveis públics que establisquen el primer el requisit lingüístic, com hi ha peticions des de molts llocs, perquè seria el que solucionaria els problemes.
Senyories, sí, sí.
Per què?
Si portem per què fa falta els requisit lingüístic, li diré, per exemple, perquè el síndic de Greuges no ens haja d'enviar cartes com esta, que quan una persona valencianoparlant, de més de vuitanta anys i que diu que s'expressa millor en valencià que en castellà, en la seua situació de salut vol deixar les coses ben clares, resulta que la remeten.
.
.
, perquè no n'hi havia ningú per atendre-la en valencià, la remeten d'un centre a l'altre.

I ací li diu el síndic de Greuges, li recorda que la Constitució establix la cooficialitat i que a més la llei d'ús i ensenyament també establix en quins termes s'ha de garantir la presència en l'administració de les dues llengües.

Mire, no tindrien cap persona com esta, que ha fet la denúncia, i no haurien d'aguantar la vergonya que el síndic de Greuges els diga això, després de vint-i-set, vint-i-huit anys de la llei d'ús i ensenyament, no ho haurien d'aguantar si actuaren promocionant el valencià, com (inintel·ligible) .
.
.

Miren, vostés són pregoners de la llibertat, sobretot quan parlem de llengua.
Pregoners són i mentiders també al respecte.

Vostés van votar que no, i abans parlàvem de la responsabilitat que tenen els senyors diputats i les senyores
diputades, a una proposta meua que vaig presentar en la Comissió de Cultura, se va tractar en la Comissió de Cultura, en la qual denunciàvem i proposàvem que se demanara, que se modificara el reglament del Butlletí Oficial de la Província de la Diputació de Castelló, que obligava, obligava, a fer-se tots els anuncis en castellà només i, si se feia en valencià, com ocupava doble lloc, primer havies de traduir i després pagar doble.
Mire, ací tenen la sentència del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana anul·lant allò que vostés no van voler reconéixer, allò que vostés no van voler reconéixer.
I això és responsabilitat seua.

Com que no mos vinguen contant-nos contes quan arriben ací dalt i diguen, es que nosotros ya promocionamos mucho el valenciano.
Doncs mire, no.
Li ho dic clarament.
No el promocionen.
Vostés el destruïxen.
I no me vinguen en comèdies de, com ha dit el senyor conseller, que ustedes no defienden el valenciano, que lo llaman de otra manera.
No, president, perdó, (inintel·ligible) .
.
.
el nostre president, que le llaman de otra manera.
Jo voldria que alguns diputats que he sentit ací, alguns diputats de les meues comarques que els he sentit ací fer propaganda secessionista en el seu poble i contar-ho aixina, perquè en el seu poble no ho diuen, en el seu poble callen, perquè saben que anar a fer secessionisme lingüístic en les comarques del nord, en les comarques de Castelló, seria com a mínim caure en el descrèdit.
Però ací ho diuen, allà no.
Silenci, senyories.
A vore si som sincers.
Actuem, actuem.
Actuem!
Senyories, actuem amb sinceritat.

Volem promocionar el valencià?
Hi ha una qüestió.
.
.
Ahí demano una cosa molt important: impulsar l'ús oral públic del valencià per part de tots els diputats i les diputades d'esta cambra; això, lògicament, el nostre respecte per aquells que són procedents de municipis de predomini lingüístic, a qui no els podem exigir.
(Inintel·ligible) .
.
.
d'impulsar.

Els he de recordar la declaració d'Ares.
Oi, quin temps aquell que teníem una declaració feta en Ares.
Es veu que com allí fa fresqueta, eh, les neurones van canviar aquell dia i van dir el que no
volien dir, van dir el que pensaven, però no el que volien dir, no allò que toca dir.

Senyories, no, no, és aixina.
No, no, no menegen el cap, és que és aixina.
El doble discurs, el doble discurs és lamentable, i el seu doble discurs respecte a la llengua és el punt més responsable de la situació de falta d'utilització, de disminució de la utilització progressiva de la nostra llengua al llarg de tot el país.

Ací sobren paraules; ací manquen fets.
I no me tornen a dir, és que vosté no estarà.
.
.
Més tranquils estaran, no tindran una veu que els remoga la consciencia de tant en
tant.
Home, haurem d'aplaudir, no, el que estem fent!

El problema és que són vostés els que estan preocupats pel seient que ocupen.
El problema que tenen és que des de l'esquerra se parla d'una altra manera.
Almenys des de la meua esquerra se parla d'una altra manera.
No tinc cap preocupació.
No tinc la més mínima preocupació!
Però vaig a dir-li una cosa.
Mire, no me confonguen.
Estaré, estaré, no els privaré del gust.
Els ho dic aixina de totes clares.
I, si no, ho vorem el dia 23, eh?

Miren, també parle de les emissores de ràdio i de les emissores de televisió, eh?
Que ho tenen clar.
Vostés estan incomplint.
Complir, és que estic demanant que complisquen, que les adjudicacions de TDT que han fet
vostés tenen l'obligació de tindre almenys un 25% d'emissió en valencià.
La fan?
No!
No la fan!

Les emissores de FM també.
En el seu projecte per adjudicació, i parle en termes legals, presenten un projecte en el qual tenen una quantitat
d'hores d'emissió, en valencià, clar, lògicament.
Les fan complir?
No.

Però promocionen el valencià.
Sí.
Promocionamos mucho el valenciano, eh, lo promocionamos mucho, sobre todo cuando no hacemos cumplir ni siquiera a lo que obliga la ley.
 Eixa és la seua veritat, eixa és la seua situació.

Mire, mitjans de comunicació, activitats culturals i artístiques, parlem, grups de música.
No tenim una Radiotelevisió Valenciana?
On estan presents els nostres grups?
Els grups de música en valencià?
On estan presents?
No és el seu terreny, no els agrada.
És que no els agrada la gent que.
.
.
, no el que parla el valencià, la gent parla com vol; no els agrada aquells que promocionen el valencià.
És que no els agrada.
I per això no responen als seus interessos.

Ni en el tema de Teatres de la Generalitat les obres en valencià.
Es que hacemos, ya hacemos.
Sí, alguna, afortunadament.
.
.
Afortunadament, en fem més ací que a Múrcia, mire, obres en valencià, més.
És aixina.
Eixa és la promoció que estan fent vostés.

Producció literària, promoció de llibres de tot tipus, de tot tipus, activitats cíviques i socials, recolzament a les associacions que fan activitats cíviques i socials.
.
.
, això se diu també tindre les idees clares i donar pressupost a allò que estimen.

Vostés, lògicament -ahí sí que tinc de donar-los la raó-, donen pressupost a allò que estimen, efectivament.
I la llengua (inintel·ligible) .
.
.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Per a fixar la posició dels grups, en primer lloc, per l'Agrupació de Diputats No Adscrits, la il·lustre diputada senyora Marina Albiol té la paraula.

La senyora Albiol Guzmán:

L'Estatut d'autonomia del País Valencià, al seu article sisé, diu que «el valencià és oficial al nostre país igual que ho és el castellà i que tothom té dret a conéixer-los i usar-los i a rebre l'ensenyament del i en valencià.
»

També diu al mateix article que «La Generalitat garantirà l'ús normal i oficial de les dues llengües i adoptarà les mesures necessàries per tal d'assegurar-ne el seu coneixement i que ningú podrà ser discriminat per raó de la seua llengua i que s'atorgarà especial protecció i respecte a la recuperació del valencià.
»

Bé, anem punt per punt.
Que tot el món té dret a rebre l'ensenyament en valencià -diu l'Estatut-.
Serà tot el món, excepte els 95.
000 alumnes que van cursar l'ensenyament primari en valencià, però que no poden continuar la secundària en valencià per falta de places.
Serà tot el món, excepte aquells alumnes que fan els programes d'incorporació progressiva perquè ara voran com se reduïx a una sola assignatura en valencià aquest programa, que se suposa que és bilingüe, però, evidentment, no ho és.
Tot el món no té dret, perquè sols un 29% de l'alumnat estudia en programes bilingües.
I tot el món no té dret tampoc perquè la Conselleria d'Educació concerta centres privats, és a dir, subvenciona amb diners públics col·leges que només donen classes en castellà.
Com a mostra, Castelló, on dels deu col·leges que n'hi ha concertats, només un dóna classes en valencià.

També diu l'Estatut que tot el món té dret a usar-lo.
En canvi, solament l'1,2% del personal de les conselleries i de les agències públiques valencianes compleix amb la doble capacitació lingüística.
Per tant, si tenim dret a usar-lo, però els funcionaris no tenen l'obligació de conéixer-lo, doncs malament anem.
I així estem, entre altres coses, perquè la Llei de la funció pública valenciana que es va aprovar fa uns mesos en aquesta cambra, el Partit
Popular es va negar a acceptar el requisit lingüístic per a accedir a l'administració valenciana.

I l'Estatut també diu que «La Generalitat garantirà l'ús normal i oficial de les dues llengües.
» Però La Generalitat no pot garantir res perquè és la primera en menysprear la nostra llengua.
I de fet, la sindicatura de
Greuges va rebre l'any passat quasi 2.
000 queixes relacionades amb l'ús del valencià per part de les institucions públiques.
El 21% del total de les queixes que va rebre la sindicatura eren perquè l'administració valenciana vulnera la Llei d'ús i ensenyament del valencià.

I el més important que diu l'Estatut és que ningú podrà ser discriminat per raó de la seua llengua.
Però en un país, en el nostre País Valencià, en què les ajudes a la promoció del valencià s'han retallat un 65% en dos anys, un país on els nostres xiquets i xiquetes no poden estudiar en valencià per falta de places i perquè el Consell retalla els programes d'incorporació progressiva, un país on el valencià a l'administració és absolutament minoritari, a mi em sembla que a este país els valencianoparlants sí estem discriminats només per eixe fet, per parlar la nostra llengua: el català.

I com a mostra, la persecució per part del Consell a Acció Cultural del País Valencià, a qui les multes injustes i absolutament desorbitades han portat que se tanque
TV3.
Una mostra de l'atac a la nostra llengua i a la llibertat d'expressió.

Sembla que els molesta a les seues senyories que ací es diga que parlem català.
(Veus) No només, no només ho dic jo, sinó que n'hi han moltíssimes sentències del tribunal superior que diuen que la nostra llengua és el català.
I també dia Ovidi que «nosaltres parlem el català a la manera de valencià.
» Val?
(Veus)

La veritat, la veritat és que per a ser el seu estatut -bé, en realitat, és el dels dos, però més l'estatut del Partit Popular, és l'estatut que vostés van fer i que vostés van aprovar-, la veritat és que se'l creuen ben poquet.
De fet, no complixen ni un sol punt de l'article que parla de la nostra llengua, ni un sol.
Ni que tenim dret a rebre l'ensenyament en valencià, ni que tenim dret a usar-lo, ni que ningú podrà ser discriminat per raó de la seua llengua.
Ni un.

Per cert, quan diu que s'atorgarà especial protecció i respecte a la recuperació del valencià, el que vol dir és que han d'haver línies d'ensenyament en valencià, que ha d'estar el requisit lingüístic en l'administració, que s'ha d'emetre en la televisió pública en valencià o que s'han de promocionar els grups de música, de teatre en valencià i que s'han de promocionar les obres literàries en valencià, entre altres moltíssimes coses.

Com la moció que es presenta va en esta línia, evidentment, des d'Esquerra Unida.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

.
.
.
la recolzem.

El senyor vicepresident primer:

Senyories, per a fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre diputada senyora Maria Vicenta Crespo té la paraula.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Jo hui no vaig a demanar perdó per la condició de valencianoparlant.
I al contrari, faré la meua intervenció en valencià per considerar que és una de les meus senyes d'identitat.

I vaja per davant el recolzament del Grup Socialista a les propostes que hui ha
presentat ací el senyor Pañella.
I m'explique.

En primer lloc, vullc recalcar, perquè tots ho entengam, que l'oficialitat del valencià s'expressa de manera clara en l'article 6.
1 de l'Estatut d'autonomia, el qual establix que la llengua pròpia de la Comunitat Valenciana és el valencià.
Una llengua pròpia, un idioma oficial, que exigix el màxim respecte i consideració per part del govern, en aquest cas, del Partit Popular, del senyor Camps i de
les institucions.

Dit açò, quina és la realitat en política lingüística?
No cal remuntar-nos massa lluny i simplement, recordant les paraules de l'acadèmia valenciana de fa uns dies, anem a tindre una idea clara del que passa en
esta Comunitat Valenciana en política lingüística.

Deia l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, en un comunicat, que «de l'anàlisi de l'actual situació del valencià en tot el sistema educatiu, des de l'educació infantil fins a la universitària, es deduïa que no es garantixen plenament els drets lingüístics i, per tant, el principi d'igualtat lingüística que preveu la Llei d'ús i ensenyament», que ja ha complit 27 anys i que el Partit Popular continua
ningunejant any rere any aplicant unes polítiques nefastes que ens han portat on estem.
Quinze anys de govern del Partit
Popular no han servit perquè els valencianes estiguen ni preparats, ni formats ni tampoc, algunes vegades,
disposats a conéixer i usar el valencià amb normalitat en tots els àmbits de la societat.

Eixa és la realitat que tenim, senyor Pañella, senyories, i que patim, perquè el govern del senyor Camps no està disposat a prendre les mesures necessàries que són les garantia perquè no continuen produint-se situacions de discriminació real entre ciutadans valencians per raó de llengua.

Senyor Pañella, vosté ha resumit en sis apartats les línies d'actuació que vol que s'aproven hui en estes Corts Valencianes.
La primera d'elles parla d'ensenyament.
Li recorde que la setmana passada la Conselleria d'Educació plantejà a la taula tècnica la possibilitat que en els centres educatius que formen part de la xarxa
plurilingüe, els alumnes pogueren elegir la llengua en què realitzen els exàmens.
I, clar, han de triar entre el castellà o el valencià, independentment de l'idioma en què s'ha impartit l'assignatura.
Assistirem, una vegada més, a una nova discriminació del valencià.

Així que m'alegra doblement veure les seus propostes, que estan lluny de la política del valencià a la carta del Partit Popular, que ni li ocupa ni li preocupa parlar de
capacitació lingüística de l'alumne i que es dedica a generar provocacions entre el castellà i el valencià.
A qui han d'acontentar ara?
, perquè el cas de la xiqueta de Beneixama està resolt.
O no?

Senyor Pañella, nosaltres, els socialistes valencians també pensem que el que necessita l'idioma és promoure i instaurar línies en valencià, de manera que es cobrisca la totalitat de la demanda insatisfeta.
L'oferta de la Conselleria d'Educació, malauradament, en estos moments no supera el 33% de la demanda, una misèria, però, sobretot, molta preocupació per la senya d'identitat dels valencians i valencianes, que és el valencià.

Recuperar les línies anul·lades en secundària.
Avui també, malauradament, són massa els instituts que s'han quedat sense eixa opció: Picassent, Mutxamel.
.
.
Un total de 95.
000 alumnes, com vosté ha dit, que han estudiat en valencià a l'escola i que no podran continuar en estos programes en l' institut, perquè el senyor Font de Mora es nega a obrir les línies necessàries per a garantir un dret que els lleva als alumnes valencians.

Crear noves línies en valencià a l'ensenyament concertat i promoure línies en valencià en el privat?
Totalment convençuda.

Estic també convençuda que tant vosté com jo parlem del que realment importa, ja que totes eixes propostes van
encaminades perquè l'alumne adquirisca una capacitació lingüística, estudie on estudie, en l'escola pública, en el concertat o en el privat.

A diferència seua i nostra, senyor Pañella, el Partit Popular manté una línia de provocació entre el castellà i el valencià que està passant factura als alumnes, perquè així ho diuen les estadístiques, que recalquen que quan acaben el cicle d'ensenyament obligatori, i dóna igual el que siga, PIP o PIL, no estan capacitats per a utilitzar oralment i
per escrit el valencià en igualtat amb el castellà.

Quina pena que el Partit Popular dedique tant d'esforç a carregar-se la igualtat lingüística en esta comunitat!
Perquè molt de presumir de plurilingüisme, però si les llengües, totes -insistisc en totes, valencià, castellà, anglés, francés, xinés, etcètera-, no tenen una presència igual d'important en els sistema educatiu, mai s'arribarà a la igualtat lingüística, de la qual fa gala contínuament el Partit Popular en esta comunitat.
Així ens va!

Quant al valencià en l'àmbit administratiu i serveis públics, li he de dir que des del Grup Socialista existix un compromís amb l'ús social de la llengua.
Entenem, a diferència del fa el Partit Popular, que el valencià ha de ser la ferramenta de totes les administracions públiques a tots els nivell.
I, per suposat, que l'ús de l'idioma ha de ser tant oral com escrit.

I esta humil diputada -vosté ha tingut ocasió de comprovar-ho- sempre ha fet ús del valencià en les seues intervencions ací en seu parlamentària, primer, per convenciment i, segon, per ser una ferma defensa de la Llei
4/1983, de 23 de novembre, d'ús i ensenyament del valencià.

Així que els socialistes valencianes mostrem molt sovint la nostra estima per l'idioma, i li assegure que continuarem fent-ho des d'ací o des d'on faça falta, perquè tenim clar el marc legal que reconeix el valencià com a idioma cooficial de la Comunitat Valenciana.
I així actuem hui o quan faça falta.

Mitjans de comunicació?
Totalment d'acord amb les seues propostes.
Però he de matisar algunes cosetes.
Tots sabem, perquè no cal estudiar per a adonar-se'n, que con la iglesia hemos topado, i des de l'any 2008, les emissions en castellà superen a les de valencià, que no arriba ni a cobrir el 13% de la programació de Radiotelevisió Valenciana.
I això passa perquè el govern de La Generalitat està abocant a la deriva la llengua cooficial de la comunitat.
I això ho fa el senyor Jaraba amb el beneplàcit del senyor Camps, perquè a l'un i a l'altre sols els interessa el valencià com a una cosa tòpica i típica, que dóna molta experiència de valencianisme, però que té molt poca consistència pedagògica, cultural, social i, per lògica, cap valor educatiu ni social.

Així que anem a tindre molt difícil capgirar el PP perquè les seues propostes, que nosaltres el socialistes valencians les donem com a
bones, siguen vistes amb bons ulls pel Partit Popular, senyor Pañella.

Referent al sector audiovisual, jo li demanaria, senyoria, que fóra una miqueta més generós i que eixos 50.
000 euros es convertiren en 5 milions d'euros, perquè és el que el sector necessita per a eixir de la UVI.
En estos moments, la situació econòmica i laboral en què es troben immersos estos col·lectius és agonitzant i el pressupost que destina Televisió Valenciana al doblatge patix dràstiques reduccions.

Senyor Pañella, ¿veritat que vosté no és sastre?
Doncs, jo tampoc sóc modista, així que haguera posat exactament la mateixa proposta que fa vosté referent a col·laborar amb les altres televisions del nostre àmbit lingüístic per a la producció i intercanvi de programes, perquè a vosté i a mi.
.
.
, no entenem els retalls en esta comunitat, ni en cap lloc.
El qui
retalla pressupost i tanca repetidors, és el govern del senyor Camps.
Ni els socialistes, ni vosté, senyor Pañella.

Ara, senyor Pañella, com s'ha lluït hui ací.
Ja ens presenta el que podria ser el seu programa electoral, i totes estes
propostes culturals, artístiques i literàries, crec que formaran part d'ell.
I he de confessar que m'ha tocat el cor, com a mare de músic d'un grup de música valenciana que sóc.
Sempre, vosté ho sap, des de les sigles que represente, he donat suport i continuaré donant suport a la cultura, teatre, música, literatura o qualsevol activitat cívica o social que fomente l'ús de l'idioma, però també, i vosté també ho sap, sóc una gran defensora del plurilingüisme, el practique a diari.

I vaig a acabar, perquè el temps és el temps, contant-li el que un dia Paco Muñoz, cantautor valencià, em digué amb molta raó: «Xiqueta, ni pa ni llet, sopes, són més saboroses.
» Així que valencià, però també l'idioma de Cervantes, tots dos per igual, és el que hem d'aconseguir, senyor Pañella, i acabar amb la discriminació tan descarada que el PP fa del valencià.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté, senyora Crespo.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora Ángela Barceló té la paraula.

La senyora Barceló Martorell:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Pañella, la política lingüística del govern valencià és treballar amb responsabilitat, compromís i eficiència des del nostre sistema educatiu, (aplaudiments) a fi de continuar avançant en la promoció, tant de les nostres dos llengües oficials com de l'anglés.
Per tant, si parlem de l'ensenyança en valencià en els nostres centres educatius, les dades parlen per si soles, i presentem
increments que realment són el millor termòmetre de mesura de l'èxit de les nostres polítiques en esta matèria.

Tot este esforç realitzat per La Generalitat es traduïx en les xifres següents.
Actualment hi ha hagut un increment d'alumnes que estudien en valencià en tota la comunitat del 5,1% respecte al curs anterior.
I si ho comparem amb
fa vint anys, este increment es situa en el 200%.
En sintonia amb este
argument, el nombre d'alumnes també s'ha vist incrementat.
El nombre de centres que oferixen l'ensenyança en valencià aconseguix els 1.
070 centres en l'actualitat, creiximent que, respecte al curs 1995-1996 ascendix al 62,61%.

A més, dir-li a la seua senyoria que hui disposem d'un 72,14% més que fa huit anys de línies grups en valencià.
Així mateix, que la formació del professorat en valencià impartida per l'administració autonòmica per a este curs 2010-2011 tindrà una especial rellevància aconseguint 2.
510 participants en 115 cursos i seminaris.

D'altra banda, el pla de formació lingüisticotècnica que du a terme la Conselleria d'Educació compta amb una inversió aproximada de 250.
000 euros destinats a la formació de prop de sis mil dos-cents en 236 cursos.
També, senyoria, permeta'm citar-li breument algunes de les iniciatives que la conselleria realitza per a
fomentar l'ús social del valencià.
El desenrotllament i contínua actualització del programa Salt, del qual ja s'han distribuït més de 420.
000 còpies; la posada a disposició de la ferramenta Clip de traducció al valencià de l'entorn Windows; la publicació de huit guies de conversació per als turistes, visitants i nous residents; i, a més, la Junta Qualificadora de Coneixements de Valencià ha superat el 1.
200.
000 matrícules, de les quals, més del 40% corresponen al període 2003-2010.
I tot això sense oblidar les diferents campanyes dutes a terme per a la promoció del valencià, com les conegudes «València, clar que sí!
» o «En valencià, naturalment!
», o les campanyes sectorials en comerços, administració, hostaleria, festes, etcètera.

En definitiva, una política lingüística responsable, planificada i d'acord amb les necessitats reals de la nostra societat, potenciant l'anglés junt amb les nostres llengües oficials en el marc d'un model educatiu modern i competitiu que garantisca el futur social i
professional dels nostres alumnes.

Quant al coneiximent de l'anglés, per al Consell és una qüestió de futur, competitivitat i oportunitats per als nostres alumnes, per a
aconseguir una inserció laboral de garanties en el marc del teixit productiu valencià i en el mercat laboral, tant nacional com internacional.
Així, totes les decisions preses per l'administració pretenen enriquir el sistema educatiu en el marc d'un model plurilingüe que done resposta a les demandes reals i actuals que la societat planteja en
estos moments.

En este sentit, l'anglés és una ferramenta fonamental integrada en l'educació de la comunitat, fruit de tot el treball ja iniciat en el curs 1998-1999 pel
president Camps com a conseller d'Educació.
Ja en aquella època es va apostar de forma pionera per la incorporació de l'anglés en el sistema educatiu a través de l'anteriorment denominat (inintel·ligible) .
.
.
, objectiu del qual era potenciar el coneiximent de l'anglés i, al mateix temps, potenciar el domini de les dos llengües oficials.

Així, en l'actual curs 2010-2011, 753 centres oferixen estos programes plurilingües que compten amb 71.
722 alumnes entre educació infantil, primària i secundària.
I li dic més, dijous passat, 16 de febrer, es va portar des de la Conselleria d'Educació a la taula tècnica l'ordre que estructura formalment els 753 centres mencionats, conformant la xàrcia de centres plurilingües de la comunitat, una xarxa el motor i conductor de la qual no és un altre que el nostre professorat, qui constituïx en esta tasca un element clau per a l'èxit i el futur del nostre model educatiu plurilingüe, docents que per etapes educatives es distribuïxen de la manera següent: 1.
820 mestres d'educació infantil, educació primària, educació secundària i formació de persones adultes; 1.
762 professors de secundària; 299 professors en escoles oficials d'idiomes.

Per tant, la creació de llocs per al professorat en anglés ha sigut una constant durant els últims anys.
Tant és així que a la seua senyoria li interessarà conéixer que des de l'any 2003 s'ha posat a disposició del sistema educatiu un total de 827 noves places entre tots els cossos de les
ensenyances impartides en els nostres centres educatius.

D'altra banda, la formació dels nostres docents en el marc del programa de suport a l'ensenyança i coneiximent de llengües, destaca tant per la formació desplegada com per la participació i interés mostrat per la comunitat educativa.

Una altra vegada més, per a contestar la seua moció i seguint les directrius de la nostra política lingüística, senyoria, per als docents de la Comunitat Valenciana hi ha el requisit
lingüístic arreplegat en Decret 62/2002, de 25 d'abril, del Consell.
I com vosté també sabrà, per a entrar en l'administració es considera i es puntua com a mèrit la possessió d'algun títol oficial de coneiximents orals i escrits dels valencià.

I, finalment, senyoria, vosté estarà amb mi en afirmar que el millor homenatge que se li ha pogut fer a la Llei
4/1983, de l'ús i l'ensenyança en valencià, és el resultat que la gestió de la Conselleria d'Educació ha generat respecte al nombre d'alumnes que cursen els seus ensenyaments en valencià.

Per tot astò, a més de dir-li.
.
.
, vaig a dir-li que no anem a.
.
.
, tenim de dir-li que no a la seua
moció.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a la seua senyoria per la seua intervenció.

Per a rèplica, supose que a la senyora Barceló.
.
.
, evidentment, té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Molt bé, gràcies, senyor president.

Bé, encara que és la rèplica a la senyora Barceló, tinc de començar per agrair a la resta de grups la seua.
.
.
, bé, les paraules, no sé si al no quedar clar si era un recolzament o no, m'ha fet (inintel·ligible) .
.
.
.

Sí que volia aclarir-li que això dels 50.
000 euros, no me n'havia adonat, és una errata, lògicament, una errata, no val la pena modificar-la, perquè, lògicament, no va a aprovar-se la nostra proposició no de llei, perquè el grup majoritari no li dóna el recolzament.
No obstant, crec que era evident que no quadrava això amb l'esperit del que dia la nostra moció.

Mire, senyora Barceló, en el seu inici, totalment d'acord, el que és important són les dades.
.
.
, el que és important són les dades.
Com sabia que començaria per eixe.
.
.
, però jo li he dit que quina sort que els alumnes valencians, l'alumnat valencià, tant en xiquets.
.
.
, tenen bona salut, i quan inicien l'escolaritat solen acabar-la, solen acabar-la.
No parle ara en termes d'acabar-la positivament, sinó físicament suporten tot el període de la vida que abraça la seua escolaritat i no se mos moren pel camí.
Amb la qual cosa, doncs, lògicament, n'hi han cada vegada més, perquè, en primer.
.
.
, cada vegada, però amb un límit, ja ho he dit, l'any que ve ja no n'hi hauran més, amb un límit, perquè aixina ho ha decidit el senyor conseller.

Per tant, les dades, mire, l'enquesta sociolingüística que vostés tenen penjada a la xarxa, ¿eh?
, vagen, mire, que vostés han penjat les dades.

Sobre si.
.
.
És que parlem del valencià, se m'ha passat a parlar de l'anglés.
Mire, quasi que li faré una proposta, a vore què li pareix a vosté, a vore què li sembla, perquè, clar, quan parlem de valencià acabem parlant d'anglés.
.
.
Anem a eliminar el valencià de l'ensenyament, anem a fer-lo tot en anglés.
.
.
«només».
Clar, perquè vosté ha dit que l'anglés és.
.
.
, l'ensenyament este en anglés, modern i competitiu.
Per tant, he d'entendre, per oposició, que ensenyar en valencià és antic i inútil.
¡I no ha parlat del castellà!
, ¿eh?
Si tan internacionals hem de ser, farem tot l'ensenyament en anglés, ni en valencià ni en castellà.
¿Què li pareix?
Puge ací i conteste, ¿o realment és un subterfugi, perquè l'únic que li sobra a vosté és el valencià?
L'únic que li sobra al Partit Popular és el valencià.

Perquè, clar, qué bonito es hablar «valensiano».
.
.
, però, ¿i si el parlem?
No.
.
.
, doncs, mire, vaig a dir-li una cosa.
Parlem de promoció de l'ús.
Ja que cada u se posa com a exemple, doncs, mire, jo no vaig a posar-me com a
exemple, però, mire, jo el parle, l'escric i el llig, amb la qual cosa, la gent que escriu en valencià poden fer llibres, perquè hi ha qui li'ls compra.
.
.
No tots.
Doncs, eixa és la promoció que trobe a faltar.
D'això no m'ha parlat, ¿eh?

Els grups que canten en valencià tenen qui compra un disc d'ells: no tenen qui els pose en la Radiotelevisió Valenciana, no el tenen, no els posen.
.
.
¿Què me conta?
M'ha començat a parlar que tenen el requisit lingüístic.
.
.
només els docents, ja ho ha dit vosté, «només els docents», jo no el demane per als docents, i de tota la resta del funcionariat, ¿què passa?
Li he contat algun cas, que és un incompliment dels drets lingüístics que té l'administració sobre estes persones, li he contat algun cas que el Síndic de Greuges n'ha parlat, ¿eh?

Mire, ¿que puntuen el valencià?
¡Faltaria més!
Home, que damunt ja, damunt, aquelles persones que se preocupen, que per a l'accés a l'administració no es puntuara.
Mire, ací n'hi ha una confusió molt gran, (inintel·ligible) .
.
.
una confusió molt gran, i és una confusió de fons: ¡clar que parlem en la mateixa llengua!
, l'estem parlant perfectament, però en la interpretació que donem als codis lingüístics que utilitzem, moltes vegades no és la mateixa.
El que és la promoció, no ho entenem de la mateixa manera, el que és la promoció del valencià, no entenem el mateix, no tenim el mateix concepte, per això moltes vegades no ens entenem.
Vostés pensen que el que estan fent ja està bé, que és una cosa limitada; nosaltres pensem que no, nosaltres pensem que la promoció significa promocionar fins a l'ús.

Ací té una proposta concreta, concreta.
Estem disposats a fer açò o no?
I no me diga que ho fan.
Jo li he dit ací que vostés no ho fan.
No ho estan fent, no han ficat el requisit lingüístic, no estan incrementant l'ús social del valencià.
Si vostés creuen que ho fan revisen, revisen la forma de fer-ho, perquè l'objectiu que tenen no el complixen, perquè cada vegada en tenim menys.

I ja li dic, alumnat, home!
, afortunadament no se'ns mor, no se'ns mor pel camí.
Els alumnes valencians i les alumnes valencianes tenen bona salut, tenen bona
salut.
Però vosté m'ha dit: «I si mirem des de fa vint anys.
» Escolte i si mire quan jo vaig a escola infinitament més perquè el teníem prohibit en aquell moment l'ensenyament en valencià, infinitament més.
Mire l'evolució que està tenint i mire si complixen.
.
.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta :

Muchas gracias, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer :

.
.
.
si li donen el dret a tots aquells que ho sol·liciten o se queden sense poder-se matricular.
Eixe és el problema.

La senyora presidenta:

Senyora Barceló.

La senyora Barceló Martorell:

Gràcies, senyora presidenta.

Si mosatros mateixos diem que parlem en català la veritat és que anem molt mal.
Ací parlem en valencià.
(Aplaudiments) Joanot Martorell ja parlava i escrivia en valencià.
Jo pense que seria millor dir que en Catalunya parlen el valencià del nord.
(Remors i aplaudiments)

A vore, senyor Pañella, vosté el que vol és que els valencians no tinguen la llibertat de triar en quina llengua desitgen
parlar.
El bo que té esta comunitat és la pluralitat lingüística de què disposem al llarg de tot el nostre territori.
Vosté pretén, per exemple, que gent de l'Alt Palància a Castelló, de Requena-Utiel a València o de la Vega Baixa a Alacant no estiguen representats en esta cambra, ni al
Consell, ni a ningun lloc per no ser valencianoparlants.
Si en esta cambra només es parla en valencià, com vosté vol, com vosté pretén, els nostres companys castellanoparlants, ¿què fan?
¿No entendre res, se'n van a la seua casa o posem traductors com al Senat?
Amb això que vosté diu en la seua moció incompliríem el punt dos de l'article primer del títol preliminar del Reglament de Les Corts, que diu: «Els diputats i les diputades podran fer ús indistintament dels idiomes.
»

Li recorde també, senyoria, el punt tres de l'article del nostre Estatut d'autonomia: «La Generalitat garantirà l'ús normal i oficial de les dos llengües i adoptarà les mesures necessàries per tal d'assegurar-ne el seu coneixement.
» Cosa que, com ja li he dit abans, és el que està fent el Consell.

Amb la seua teoria de l'ús obligatori del valencià per tots esta comunitat estaria aïllada de la resta de comunitats espanyoles i de la gent d'altres països que desitgen viure entre mosatros o visitar-nos.
La nostra comunitat és una de les primeres del nostre país en rebre visitants espanyols i estrangers.
També considere que la principal font d'ingressos d'esta comunitat és el turisme i hem de facilitar les coses als turistes, ¿o no?

I ara li recorde el punt quatre de l'article sis del nostre Estatut d'autonomia:«Ningú no podrà ser discriminat per raó de la seua llengua.
» I, mire vosté, ni de ponent, ni de tramuntana, Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación.

Comienza la votación.
Votos a favor, 38; votos en contra, 47.
Queda desestimada la moción.

Señorías, és closa la sessió.

(S'alça la sessió a les 13 hores i 21 minuts)