Medi%20Ambient%511793.05.15%20macro.html





Comissió de Medi Ambient realitzada el dia 15 de maig de 2012.
Comença la reunió a les 17 hores i 2 minuts.
Presideix el diputat senyor Andrés Antonio Ballester Costa.
Reunió número 8.

El senyor president:

Muy buenas tardes.

Damos comienzo en estos instantes a la comisión de medio ambiente, territorio, vivienda, y para ello le damos la palabra al secretario para que vea si tenemos quórum y que pase lista.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Muchas gracias, señor secretario accidental, esperemos que se incorpore el señor Óscar Tena de un momento a otro, ah, Paco Toledo, bueno, subimos el nivel académico entonces de la… de la comisión.

Y antes de comenzar con el punto número 1, les paso a comunicar que, bueno, por acuerdo de los portavoces, se ha reestructurado el orden del día: el punto 1 será lectura y aprobación, el punto 2 será el punto número 3 del orden del día que tienen ustedes en sus carpetas, el punto número 3 será el punto número 5 de sus carpetas, el punto número 4 será el punto número 4 en sus carpetas y el punto número 5 será el punto número 2, y el punto número 6 queda en la posición del número 6.

Con lo cual ya pasamos al punto número 1 del orden del día, que es: lectura y aprobación, si procede, del acta de la reunión anterior.
¿Hay alguna cuestión sobre el acta de la reunión anterior o pasamos a la votación?
¿La aprobamos por unanimidad?
Queda aprobado por unanimidad.

Proposició no de llei sobre l'inici de les accions necessàries per a la integració de la vora dreta del Xúquer dins de la Xarxa Natura 2000, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 15.
334, BOC número 58)

El senyor president:

Pasamos al punto número 2 del orden del día, que viene a ser el punto número 3, como acabamos de decir, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el inicio de las acciones necesarias para la integración del margen derecho del Júcar dentro de la Red Natura 2000, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Para ello tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gràcies, senyor president.

Senyories, la unió de llauradors ha tramés a la conselleria d'agricultura i a la de medi ambient, ja fa temps, tota la documentació necessària per a incloure els arrossars del marge dret del Xúquer dins de la zona Xarxa Natura 2000.

Aquests arrossars formen part de la zona humida catalogada denominada com a Marjal i Estany de la Ribera Sud del Xúquer.
S'inclouen en el Catàleg de zones humides de la Comunitat Valenciana, aprovat per l'Acord del Consell de 10 de setembre de 2002, protegides en virtut de l'article 15, referent a protecció de zones humides de la Llei 11/1994, de La Generalitat, d'espais naturals protegits de la Comunitat Valenciana.

Encara que no estan inclosos dins dels espais de la Xarxa Natura 2000, formen part així d'una àrea protegida per la legislació valenciana sobre espais naturals protegits.

Segons el catàleg esmentat, posseïxen valors biòtics, econòmics, culturals i de protecció enfront dels riscs naturals que són significatius o, fins i tot, rellevants a escala de tot el País Valencià.

Per tot això, proposem la proposta de resolució, que seria que Les Corts insten el Consell a iniciar totes les accions necessàries per a la integració del marge dret del Xúquer dins de la Xarxa Natura 2000.

Se trata de una reivindicación histórica de los agricultores de la zona.
En concreto, por parte de la Unió de Llauradors i Ramaders se ha estado impulsando la protección de la margen derecha del Xúquer desde el año 2007, o sea, que llevamos ya cinco años trabajando en este sentido.

Y, bueno, de lo que se trata es de…, digamos, hay un agravio comparativo entre los campos de la margen derecha frente a los de la margen izquierda.

La zona húmeda, que sí que es zona húmeda como tal dentro de la ley de espacios naturales valencianos, por tanto, ya tiene un nivel de protección, se llama Marjal y estany sud del Xúquer y ocupa una superficie de 3.
436 hectáreas, y afecta a nueve términos municipales: Alcira, Polinyà del Xúquer, Riola, Corbera, Fortaleny, Llaurí, Cullera, Favara i Tavernes de Valldigna.

Tiene unos valores medioambientales propios y reconocidos por las autoridades valencianas desde hace ya años.
Pero falta este reconocimiento que se pide en esta moción para su inclusión en la Red Natura 2000.

La mayor parte de las zonas que se proponen para incluirla en la Red Natura 2000 son arrozales y una pequeña parte son cítricos que hoy en día han perdido su rentabilidad de una forma preocupante.

Durante los años noventa, los campos de arroz de estos municipios cobraban menos ayudas que los del otro lado del río por no ser de Red Natura precisamente, cuando las exigencias y el mantenimiento de la avifauna es exactamente el mismo.
O sea, ellos están sometidos a las mismas obligaciones que la parte de zona húmeda que forma parte del Parque Natural de la Albufera y de la Red Natura 2000, que también tiene la figura de protección LIC y ZEPA, pero se ha producido históricamente este agravio por estar a un lado o al otro del río.

Con la llegada de la actual PAC, las ayudas que había desaparecen y vuelve a aparecer como necesaria y prioritaria esta propuesta.

Ya he comentado, desde el año 2007, la unión viene declarando que se incluyera el margen derecho del Xúquer como Red Natura 2000.

Esos arrozales se encuentran en dicha ubicación, están expuestos a las mismas dificultades en cuanto a alimentación de aves y demás animales cinegéticos y, además, aportan al medio ambiente y ofrecen paisaje, por ello se decidió en 2007 solicitar la inclusión a fin de evitar el trato discriminatorio entre arroceros de un lado y del otro.
Ante la situación actual de reforma de la PAC es ya urgente y necesaria esa inclusión.

Desde el año 2007, existen documentos… o sea, cartas de La Unió hacia las diversas consellerias y, en concreto, el 2 de agosto de 2007, desde la conselleria de medio ambiente, a respuesta a una carta emitida por el señor Bruscá de entonces, se contestaba: «Parece adecuado recomendar a las administraciones competentes en materia de desarrollo rural que dentro de lo posible, según normativa y procedimientos administrativos aplicables, estos arrozales de la margen derecha del Júcar reciban un tratamiento comparable a los incluidos en espacios de la Red Natura 2000 a los efectos de ayudas e incentivos de la actividad agraria consustancial con una zona húmeda protegida.
»

Bien, parece que desde el año 2007, la propia conselleria tiene claro que es necesaria esta inclusión y desde entonces, lo que ha habido es eso, una ida y venida de cartas y de declaraciones de intenciones que no se ha plasmado en nada concreto.

En 2011, fue de las más recientes, hubo una carta al conseller Cotino que iba en el mismo sentido y, bueno, ha habido respuestas que de alguna forma validaban esta propuesta y le daban eso, validez.

Dada la inminente aplicación de la PAC el problema se hace más grave.
Si no conseguimos incluir dentro de la Red Natura 2000 estas zonas, sufrirán…, ese agravio comparativo será mucho más grande y, pese a estar sometidos a todas las limitaciones que implica el estar incluido en un espacio protegido, no tendrá ninguna de las ventajas que ello implica.

Por tanto, es algo fundamental, que ya mirando nada más que cuestiones económicas, pues, para los agricultores va a suponer la supervivencia o directamente el abandono de sus explotaciones, porque no van a ser capaces de llevarlas hacia delante.
La rentabilidad hoy en día es cada vez más escasa y… bueno.

Existiría una bonificación de alrededor del 30% que supondría, insisto, que la explotación de estos campos siguiera siendo rentable para los agricultores.
De no ser así, pues bueno… ya digo, los agricultores se verían abocados a abandonar los cultivos, lo cual sería muy negativo…

Bueno, no tengo mucho tiempo, pero hay que hacer hincapié en esas limitaciones y en los beneficios ambientales que crea el cultivo del arroz principalmente, que es el dominante, del que se beneficia toda la fauna silvestre, tanto la que tenemos residente, como la migratoria, de parte de lo que se siembra para el arroz, que eso obliga a que los agricultores tienen que hacer resiembras con mucho más coste, porque ya es ir, digamos, ocupando los huecos que se han ido comiendo la fauna, y eso, bueno, supone mucho más gasto y, a nivel global, una pérdida de rentabilidad que los agricultores asumen.
Pero, claro, ya digo, si no tienen estas ayudas que les daría la inclusión en la Red Natura 2000, pues ya no les será rentable el seguir con las explotaciones.

Otra de las limitaciones, aparte de este condicionante que he dicho sobre la siembra, resiembra y demás, es la gestión de rastrojos, que sabemos todos que no se pueden quemar rastrojos en el entorno del parque y que ellos tienen la obligación de cumplir como requerimiento; la utilización de maquinaria adecuada, que es mucho más complicada que la de un campo cualquiera; la lucha contra las malas hierbas, empleando técnicas de enfangado en invierno, también es otro hándicap; el uso optimizado del agua de riego.
El arrocero no posee la potestad a la hora de inundar los arrozales, ha de seguir la recirculación que está estipulada para mantener los niveles de agua en los campos el tiempo suficiente para que básicamente la avifauna migratoria tenga lugares de… alimento más que nada.

Y bueno, hemos de contemplar también todo el resto de beneficios ambientales que suponen…, o sea, externalidades ambientales que supone el mantenimiento de estos cultivos, desde la preservación de la riqueza orgánica y mineral del hábitat, mejorando la estructura y optimizando los rendimientos agrarios; la prevención en la aparición de incendios; la preservación del incremento de la biodiversidad utilizando técnicas de cultivo no agresivas y compatibles con los ciclos biológicos de la vida silvestre, lo que ayuda a conservar la calidad del paisaje y de la fauna.

He comentado también que son cientos las especies de aves que viven en el parque y también, por supuesto, en estos arrozales y estos terrenos que pretendemos que se incluyan en la Red Natura 2000 y muchas de ellas son de paso, solamente vienen…, son invernantes o son migratorias, pero el tiempo que pasan aquí es fundamental para su ciclo de vida que se vaya manteniendo.

Frente a las protecciones que tiene la Albufera, que está en la lista Ramsar de humedales, (so d'un telèfon mòbil) que se considera designada zona ZEPA en el año 1988, LIC en aquel tiempo también, que tiene la figura de parque natural y zona húmeda catalogada, pues, la zona que estamos pretendiendo que se incluya en la Red Natura 2000 solamente posee la catalogación de zona húmeda protegida, pero le faltaría esa otra para poder obtener, ya digo, esos beneficios.

Y, bien, los objetivos de las ayudas de la Red Natura 2000 son totalmente compatibles con lo que estamos comentando, porque son mantenimiento y recuperación de la biodiversidad; protección y mejora de hábitats; caracterización, conservación y utilización sostenible del patrimonio genético, agrícola y ganadero; potenciar biodiversidad biológica; gestión sostenible de los ecosistemas forestales, etcétera, etcétera, etcétera.

Bien, yo creo que es una cuestión de justicia el hecho de que esta propuesta pueda ir hacia delante y, bueno, espero que el resto de grupos coincida en nuestros planteamientos y la apoyen.

Muchas gracias.

(Ocupa la presidència la vicepresidenta, senyora Elena Bonet Mancheño)

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Ponce.

Tiene la palabra Esquerra Unida, el señor Torró tiene la palabra.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Nosaltres anem a votar favorablement esta proposició no de llei.
No puc afegir moltes més argumentacions a les que el senyor Ponce ha descrit prolixament, perquè este és un d'eixos temes que el que sorprén és el perquè no està fet açò ja.

Vull dir, com és possible que des de l'any 2007.
.
.
, no sols és que estiga reclamat pels llauradors, sinó que la mateixa conselleria reconega que no té ningun sentit que dos àrees que són pràcticament idèntiques i que l'única diferència és que una està a un marge del riu i l'altra, a l'altre; una tinga una sèrie de reconeiximents i una sèrie de proteccions des del punt de vista ambiental, fonamentalment el fet que, a través de ser LIC i ZEPA, forma part de la Xarxa Natura 2000, amb tot el que això comporta, i l'altra no.
Quan, insistisc, des del punt de vista ambiental, des del punt de vista territorial, des del punt de vista agrícola són pràcticament idèntiques, no?
Jo tinc ací un mapa de la zona, que a més està precisament en la mateixa conselleria de medi ambient, perquè és zona humida i està molt ben delimitada.
És a dir, estem parlant d'un espai que ja té una protecció ambiental, que l'assimila en totes les càrregues al que suposa qualsevol espai natural, però en canvi no gaudix de ningun dels privilegis que suposa també el tindre una protecció i estar inclòs dins de la Xarxa Natura 2000.

Per tant, ací, el que hauríem de preguntar és: primer, per què la conselleria no declara finalment o no inclou esta zona directament en la Xarxa Natura 2000?
Eixa seria la primera pregunta que estaria bé que algú em responguera.

I la segona qüestió és que, bé, que supose jo que no hi haurà cap problema per part de Les Corts en reconéixer l'extremada raonabilitat de les propostes que ha fet La Unió, perquè, insistisc, és la mateixa conselleria la que ja ho ha reconegut pràcticament des del mateix moment que La Unió en este cas presenta la proposta perquè es declare la zona com a espai protegit.

Per tant, no res més, no puc afegir res més quant al raonament.
I sí que m'agradaria en este cas del grup majoritari que, a banda que voten favorablement, que aconseguisquen aclarir-mos el misteri este de per què este marge del riu Xúquer no té la mateixa protecció que el marge.
.
.
, el marge de baix no té la mateixa protecció que el marge de dalt.
Que ho expliquen, perquè seria realment.
.
.
ens il·luminaria a tots molt i a la millor adquirim nocions que en estos moments no tenim sobre temes ambientals o sobre temés d'oportunitat política o alguna altra cosa.

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Torró.

Señor Signes, por un tiempo de diez minutos, tiene la palabra.

El senyor Signes Núñez:

Sí.
Gràcies, presidenta.

Bé, efectivament, està tot pràcticament dit.
De fet, el senyor Ponce i jo manegem el mateix document de La Unió, la marjal i estany sud del Xúquer.
No té ningun sentit que estiga inclòs dins de la Red Natura 2000 el marge esquerre del Xúquer i no el marge dret.
És lògic que els arrossers del marge dret estiguen intentant aconseguir açò per les ajudes que comporta.
És una lluita que porten des del 15 de maig de 2007, i en la qual han estat cartejant-se amb la conselleria de medi ambient fins l'1 de març de 2011, que és l'última.

Jo crec que entre les cartes n'hi ha una, que és, diguem, fonamental, que dóna una certa, diguem, una certa solució a la problemàtica o a la petició que La Unió demana, que és la que, en data 12 de novembre de 2010, dirigix a l'aleshores secretari general de La Unió, Josep Botella, la directora general de Territori i Paisatge, Arantxa Muñoz, en la qual ve a dir més o menys que:

«Coincidimos con -li contesta la secretària general-, coincidimos con la Unió de Llauradors i Ramaders en reconocer el valor ecológico de la zona, principalmente como hábitat permanente o temporal de aves acuáticas y marinas; esperamos que los datos ornitológicos detallados corroboren esta conclusión preliminar.
De acuerdo con lo anterior, en principio sería técnicamente factible proponer la incorporación de la zona a la red valenciana de ZEPA.
Ahora bien, esta decisión requiere un procedimiento técnico y administrativo, que puede ser largo y laborioso, en especial porque la propuesta debe justificarse con datos ornitológicos detallados que actualmente no existen -en aquells moments-, requieren tiempo.
» Estem parlant de novembre de 2010.

»Esta moción, por tanto, no asegura que el fin pretendido, posibilidad de acceso a recursos económicos en su relación con Natura 2000, se alcance en un plazo razonable.
»

I diu: «Sin embargo, existe una vía alternativa más inmediata -dóna una eixida- que puede ofrecer resultados a medio plazo sin necesidad de un trámite de declaración del ZEPA y, por supuesto, sin descartar la posibilidad de declarar la ZEPA en el futuro, una vez se disponga de datos ornitológicos detallados ya dentro de la próxima legislatura -d'esta.
»

»Esta vía alternativa implica lo siguiente: los datos ornitológicos ya disponibles justifican la relación ecológica y funcional de la zona húmeda, incluyendo los terrenos arrozales, con dos ZEPA cercanas: Mónduver, marjal de La Safor y L'Albufera, a las cuales pueden considerarse vinculada en términos ecológicos la ZEPA del marge dret del Xúquer que se demana.
»

»Atendiendo a estos criterios, existe la posibilidad de vincular la zona a la Red Natura 2000 como área de amortiguación de impactos de algunas de las dos ZEPA citadas, en el contexto de la infraestructura verde la Comunitat Valenciana.
Esta vinculación permitiría el acceso a ayudas de desarrollo rural, siempre que se cumplan los requisitos que indico más adelante en relación con la conselleria de agricultura.
»

Bàsicament eixe és el tema.
És a dir, i acaba dient: «He dispuesto que se adelante lo posible el inicio de la elaboración y tramitación de la norma de gestión de la ZEPA Mondúver-marjal de La Safor, la cual incorporará una zona periférica de protección que incluya la zona húmeda catalogada «marjal i estany de la Ribera Sud del Xúquer», medida justificable con datos ornitológicos.
»

Bé, pareix que la secretària autonòmica, Arantxa Muñoz, dóna eixa eixida en octubre de 2010 i després d'açò seguixen requerint-li a la conselleria La Unió, i ja no hi ha resposta a esta porta que en octubre de 2010 obri la mateixa conselleria.

Per tant, és un tema just, com s'ha explicat per part d'Esquerra Unida i de Compromís, i és un tema que la mateixa conselleria reconeix que té solució, que té solució, i ho reconeix en octubre de 2010.
Però estem en maig de 2012, tal i com ha dit el representant de Compromís, està negociant-se la PAC que entrarà en vigor en 2013.
Hi ha molta pressa en este tema perquè, si s'aprova la PAC i no està declarada la marjal i l'estany sud del Xúquer dins de la Xarxa Natura 2000, no tindran les ajudes, si no és que s'opta per l'alternativa que dóna la secretària autonòmica allà.
Però per un dels dos costats és un tema que s'ha de solucionar i, a més, ja.

I, per tant, el meu grup votarà a favor de la proposició no de llei de Compromís.

Gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Signes.

Por el Grupo Popular, tiene la palabra el diputado Lorenzo.
Tiene diez minutos.

Tiene la palabra.

El senyor Lorenzo Paredes:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Bien, esta PNL que nos presenta el Grupo Compromís, que como bien dice tiene como objeto instar al Consell a iniciar todas las acciones necesarias para la integración de la margen derecha del Xúquer dentro de la Red Natura 2000.
.
.

Y lo que es la PNL que parte de la iniciativa de la Unión de Labradores y Ganaderos, que en aquel momento se dirigió a la Conselleria de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda para incorporar esta zona dentro de esa misma red, la Unión justificaba esta iniciativa principalmente en la posibilidad futura de acceder a ayudas de carácter agroambientales que pudieran vincularse a esta (inintel·ligible) .
.
.

Indudablemente, la zona propuesta coincide con la zona húmeda, catalogada y denominada «marjal i estany de la ribera sud del Xúquer» y, por lo tanto, goza de la protección ofrecida a los humedales por el artículo 15 de la Ley 11/1994, de 27 de diciembre, de espacios naturales protegidos de la Comunidad Valenciana.

Se trata además de un espacio, como aquí también se ha dicho, de 3.
439 hectáreas de extensión, distribuidas en los términos municipales de Alzira, Polinyà de Xúquer, Riola, Fortaleny, Llaurí, Favara, Cullera i Tavernes de Valldigna.

Toda la zona agrícola es propiedad particular y además está dividida en minifundios y en pequeñas parcelas.
Y está, cómo no, ocupada por terrenos de arrozales, que también se indicó aquí con sectores de cítricos.

Según el Catálogo de zonas húmedas de la Comunidad Valenciana, el humedal cumple una función importante en la protección frente a crecidas del río Xúquer.
Y la propuesta presentada por la Unión de Labradores y Ganaderos para la integración de los arrozales del margen derecho del Xúquer en la Red Natura 2000 está actualmente en fase de estudio por los servicios técnicos de la Dirección General de Medio Natural de la Conselleria de Infraestructuras, Territorio y Medio Ambiente, dentro del marco y el proceso global de ordenación de la Red Natura 2000 de la Comunidad Valenciana, actualmente en desarrollo y estudio, centrado en la elaboración y tramitación de las normas de gestión de los lugares de importancia comunitaria, los LIC, y las zonas de especial protección para las aves, las ZEPA.

En este contexto se debe tener en cuenta que cualquier propuesta de modificación de la actual Red Natura 2000 que pueda resultar en este proceso (inintel·ligible) … de ordenación debe atenerse a los requisitos establecidos para la incorporación de los nuevos espacios de la red por las directivas comunitarias de Hábitats 92/43 y de las aves 2009/147, así como las propia Ley 42/2007, de 7 de diciembre, del patrimonio natural y de la biodiversidad.

Estos requisitos además implican la presencia significativa de hábitats y especies de importancia comunitaria europea, lo cual debe justificarse y documentarse debidamente para, en su caso, proponer la Comisión Europea la pertinente modificación de la red.

Como se ha indicado, en el momento actual la Dirección General del Medio Natural está trabajando en esta fase de estudio y documentación, por lo que ya se han iniciado esas acciones necesarias para la elaboración de esta propuesta que da lugar en su momento a lo que es la decisión oportuna que se deba tomar.
Indudablemente serán los informes los que determinen la viabilidad de esta propuesta.

Por lo tanto, entendemos que la conselleria, estando actuando en estos momentos y siendo garante para llevar a cabo lo que aquí todos pretendemos, pues no cabe ver y no ha lugar a que se apruebe esta PNL, cuando es algo que ya está haciendo la conselleria y con unos trámites muy avanzados.

Nada más y muchas gracias.

La senyora vicepresidenta:

Muy bien.
Muchas gracias, señor Lorenzo.

Sí, tiene… por cinco minutos, el señor Ponce la palabra.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señora presidenta.

Perplejidad.
O sea, el hecho de que la conselleria esté trabajando en ello, que lleva cinco años trabajando en ello.
.
.
Además, hoy se cumplen los cinco años.
Sería bien bonito que cinco años más tarde justo del inicio de estas acciones se pudiera aprobar por parte de las Cortes este apoyo explícito a todos estos agricultores.
Pues estamos hablando de 3.
500 hectáreas, que pueden ser alrededor de 40.
000 a 50.
000 hanegadas.
Estamos hablando de minifundios, con lo cual hay miles y miles de agricultores que están trabajando para el bien de todos y que no están recibiendo las ayudas que les tocaría por esos beneficios ambientales que están generando.

Por tanto, que se nos diga que ya está incluida en el catálogo de zonas húmedas, pues claro que está incluida en el catálogo de zonas húmedas, porque tiene los mismos requisitos y valores para la protección que el resto de zonas húmedas.

Este catálogo ya lleva aprobado unos cuantos años y lo que no entendemos es la pregunta que ha hecho el señor Torró.
¿Por qué cinco años trabajando en ello cuando, bueno, si cumpliera los requisitos, tal y como ha comentado el señor Signes, que ya lo reconocía la directora de paisaje hace dos años, dónde está el problema?
¿Que quizá algún día lo declaren ustedes porque es a iniciativa de ustedes?

Estamos aquí con juegos absurdos y con un politiqueo partidista que no tiene ningún sentido.
Yo los últimos debates que tengo con ustedes acabo realmente indignado porque, como ciudadano que viene aquí a representar una serie de posturas que parece que a priori todos compartimos, pero que a la hora de la verdad ustedes utilizan para hacer, ya lo digo, partidismo barato, eh.
Y, simplemente, por negarse a apoyar una propuesta del Grupo Compromís, que podía haber otros grupos de la oposición, pero en este caso y en los últimos casos ha sido una propuesta nuestra, nos parece totalmente absurdo.
Y que me gustaría saber cómo lo van a explicar esto a su gente o cómo los responsables concejales de los nueve municipios afectados, eh, van a explicar a su población que su grupo parlamentario se ha negado a apoyar esta propuesta que no requiere un euro.
O sea, esta propuesta no es más que voluntad política de ustedes.
Y la argumentación que han dado es ninguna, ninguna.

O sea, que esto ya parece que está en marcha.
Está en marcha hace cinco años.
¿Por qué no podemos darle un empujoncito desde aquí?
¿Por qué no podemos apoyar la propuesta ésta que están reclamando los agricultores?
No supone un euro para las arcas públicas, que podía ser el argumento que en otros casos utilizan.
No estamos para más gastos.

No, es que esto que llegue dinero.
.
.
O sea, ustedes están negándoles a miles de agricultores valencianos, que están trabajando en una zona húmeda, generando externalidades ambientales de las que disfrutamos todos, les están negando unas ayudas que les corresponden.
Y a eso yo no le veo ninguna justificación.
A lo mejor ahora en la réplica pues me puede dar algún argumento y dejarme algo más tranquilo.
Pero, desde luego, yo lo considero totalmente, bueno, abominable esta postura porque, bueno…, pero sé que a lo mejor por decreto del Consell pasado mañana aprueben esto y vaya para adelante.
Pues bueno, esperemos, esperemos que esa sea la única justificación y que, bueno, y que esto no sea más que el juego político.

Pero, entonces, me vuelvo a preguntar lo que me he preguntado en otras ocasiones: ¿qué hacemos aquí?
¿Qué hacemos aquí?
¿Por qué admite la mesa de la comisión, por qué admite la Mesa de Las Cortes que vayan propuestas de grupos de la oposición a debatirse si al final no se van a ni siquiera valorar?
Porque esto es que ni se ha valorado esta propuesta.
El único argumento es que ya está en tramitación desde hace cinco años, desde hace cinco años.
Y qué ha pasado en estos cinco años.
¿Tan complicado es incluir esto, hacer esta petición por parte del Consell?
Denos algún argumento, porque la verdad es que es, ya le digo, decepcionante y mi perplejidad es tremenda.

En cualquier caso, bueno, si no lo hacen ustedes nosotros explicaremos a los agricultores y a los pueblos de la zona hasta qué punto su partidismo, su forma de trabajar aquí en las Cortes, su forma de ningunear cualquier tipo de iniciativa de la oposición, pues les lleva a negar, insisto, negar ayudas justas que se merecen miles de agricultores valencianos que están pasando un momento crítico, crítico.
¿Demorarlo unos meses porque quizás ustedes lo vayan a impulsar?
Bueno, pues si lo que quieren es ponerse la medalla, póngansela, pero póngansela pronto.
Hagan el favor y los agricultores de la zona se lo podrán perdonar.
Yo, desde luego, insisto, no entiendo esta postura.

Gracias.

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Ponce.

Tiene la palabra el señor Lorenzo.
Cinco minutos tiene usted.

El senyor Lorenzo Paredes:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Ponce, mire, indicarle de nuevo que se debe conocer perfectamente el procedimiento a seguir.
Indudablemente tampoco se pueden crear falsas expectativas, porque aquí ya se ha indicado que para que ese PAD se apruebe los estudios previos que determinan esa posibilidad tienen que darle la razón al PAD.
Bueno, eso es un criterio que se tiene, pero no se tiene documentado.
Por lo tanto, a partir de ese momento, estamos completamente de acuerdo que estamos para salvaguardar los intereses de los agricultores de la zona, que no le quepa ninguna duda.
Pero bien es cierto que esto necesita de un procedimiento, de un procedimiento que determine que se reúnen todos y cada uno de los requisitos para poderle facilitar, precisamente, esa posibilidad.

Y, por lo tanto, reiterándome en lo anteriormente dicho, yo no he querido decirle que es extemporánea, porque indudablemente usted la presenta cuando lo cree oportuno.
Pero bien es cierto que está en un estado muy avanzado, es una cuestión que ya lleva el gobierno valenciano en marcha por medio de la conselleria pertinente y yo espero y deseo que en breve esté solucionado.
Pero, en cualquier caso, no le voy a dar una fecha, porque no la tengo en mi mano.

Pero bien es cierto y le vuelvo a repetir que aquí lo que se plantea y pretende es que esos informes, que son los que determinan si se puede entrar ese PAD dentro de lo que es el ámbito para poder otorgarle a estos trabajadores, a estos agricultores, la posibilidad de tener las mismas condiciones que la otra margen del río, indudablemente nosotros estamos para ayudar en ese sentido.
Pero bien es cierto que tampoco se puede utilizar de forma un poco altruista el venir aquí a comunicar que la única propuesta que vale es la proposición que ustedes han planteado.
Oiga, si estamos de acuerdo en la proposición, pero es que ya está en marcha.
Y no es cuestión de traer una PNL que duplique de nuevo lo que ya está haciendo una administración para resolver un problema.
Por lo tanto, no cabe esa situación.
No es que estemos diciendo que no queremos defender los derechos sino que ese trámite se está llevando a cabo y yo creo que en breve tendremos la solución a ese problema.

Nada más y muchas gracias.

(Ocupa la presidència el president, senyor Andrés Antonio Ballester Costa)

El senyor president:

Muchas gracias, señor Lorenzo.

Pasamos a votación.

¿Votos a favor de la iniciativa?
6.
¿Votos en contra?
Decae la iniciativa.

Pasamos… (Remors) Abstenciones no hay.
Se rechaza, se rechaza la PNL.

Proposició no de llei sobre la desestimació del projecte de macroabocador al terme municipal de Guadassuar i la planta de tractament de residus, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 15.
609, BOC número 58)

El senyor president:

Pasamos al punto número tres, que sería el punto número cinco del orden del día, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la desestimación del proyecto de macrovertedero en el término municipal de Guadassuar y la planta de tratamiento de residuos, presentada por el Grupo Parlamentario Izquierda Unida.

Tiene la palabra para ello don Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Estem davant un tema que ja seria interessant que… Jo començaria per demanar una cosa, que el grup majoritari de Les Corts fera ús de la seua sobirania i per una vegada no fera com fa habitualment, ho acabem de vore, en compte de tindre una certa iniciativa dedicar-se senzillament a fer el seguiment de l'executiu, la qual cosa demostra que estem en un sistema parlamentari pervertit en el que no és l'executiu el que està sotmés a les exigències del legislatiu, que és el que depén directament de la sobirania popular sinó que, viceversa, són Les Corts, és el legislatiu, el que es troba sotmès al capricis o designis de l'executiu en la major part de les qüestió.
Jo pense que li fan un flac favor a la ciutadania amb este tipus d'actitud.
I bé, sense ninguna esperança, faig este cant de tractar de vore si algú reflexiona un poc sobre la seua posició en estes qüestions i, insistisc, sense cap esperança.

El que demanem és molt fàcil, és desestimar el projecte de macroabocador en el terme municipal de Guadassuar, que es retire definitivament, que La Generalitat faça ús de les seues prerrogatives, tant des del punt de vista de la gestió territorial com també des de la seua participació en els diferents consorcis, en este cas el consorci de la zona 10, perquè es retire el projecte d'ampliació de la planta de tractament de residus i el macroabocador que ve adjuntat a ell, de Guadassuar.

Un macroabocador amb unes dimensions de 120.
000 metres quadrats i una capacitat de 2.
100.
000 metres cúbics; un macroabocador que té unes xifres que es plantegen en el projecte que no acabem d'entendre, no se sap com és que un abocador d'eixe tipus determina una quota d'anys de vida de vint anys i es pensa que només aniran a parar o només s'utilitzarà el 30% de la seua capacitat total.
Si només s'ha d'utilitzar el 30% d'eixa capacitat per a què fa falta un abocador tan gran?
Eixa seria la primera pregunta que caldria posar-la davant la taula i que demostra que darrere d'estes xifres, d'estes idees i del parlar que sols aniran a parar un 40% de residus urbans, que la major part es tractarà en la planta de valorització, etcètera, etcètera.
Hi ha d'entrada dos qüestions molt clares.
Una, un reconeixement implícit del fracàs de la política de residus de la Generalitat valenciana.
I, en segon lloc, les insuficients actuacions que s'han fet ja durant molt de temps en esta i en altres zones de tractament de residus, concretament en esta en el consorci de la Ribera-Valldigna.

A més d'això cal assenyalar que no és un projecte que haja nascut del consens o de la cooperació entre pobles, ni tan sols de la participació ciutadana.
Si atenem al que marca estrictament la llei, estos tres elements haurien de ser imprescindibles.
La llei de residus, la del País Valencià, la d'Espanya, marca claríssimament entre altres coses que ha d'haver un consens previ, sobretot un consens entre les diferents poblacions afectades, i que a més s'ha de tindre un pla de participació ciutadana i, per tant, que en definitiva, la ciutadania i la societat estiga d'acord amb el tipus d'instal·lació que van a posar-se, la seua ubicació, etcètera, etcètera.
Ací directament hi ha poblacions com Alzira que han posat condicions, que no sé si finalment se podran complir o no, o governs municipals com el de l'Alcúdia, el de Massalavés o el de Benimodo que directament han rebutjat esta instal·lació.

Entenem que la política de residus no està complint les seues expectatives.
A més, en aquest cas, i com es diu al text de la proposició no de llei, el macroabocador va a tindre o pot tindre problemes ambientals molt greus, especialment tenint en compte que ens trobem en una zona humida en plena conca del Xúquer amb una proximitat enorme a la sèquia Reial, que ja s'ha contaminat en més d'una ocasió de camps d'al voltant a través de diferents vies i la ubicació de l'abocador que, segons la normativa vigent, hauria de prendre en consideració la distància entre els límits de l'abocador i les zones residencials i recreatives, d'una banda, i sobretot les vies fluvials, masses d'aigua i altres zones agrícoles urbanes, això no se té en absolut en compte.

Està molt pròxim als ullals del riu Verd, que és un espai natural de gran valor, que este sí forma part del catàleg de zones humides i a més és un LIC, no com l'altre que hem tractat anteriorment que també forma part de catàleg de zones humides, però no és LIC per alguna miraculosa decisió administrativa presa en la conselleria de medi ambient.
Els ullals estan a penes a un quilòmetre, un poc més, d'eixa instal·lació.
I, per tant, la contaminació d'eixos ullals pot ser doble, d'una banda perquè per escorrentia els lixiviats poden anar a parar, però també pel mateix aqüífer que és molt probable que estiga connectat amb l'aqüífer que dóna lloc a la surgència del riu Verd.
La Ribera, en general, és una zona amb un nivell piezomètric molt elevat, rarament supera els deu metres.
I, per tant, l'aigua dels aqüífers està molt prop de la superfície i, per tant, la possibilitat d'instal·lar macroabocadors en una zona d'este tipus és directament una decisió, jo diria, pràcticament temerària.
Perquè ací no … (S'interromp la gravació)

Qualsevol política de residus que no partisca de tractar de reduir la producció de residus és, d'entrada, una política ineficient.
I la segona qüestió és la qüestió de la proximitat en el tractament de residus.
Ací ens dediquem a vore, a tractar de centralitzar les instal·lacions, els abocadors, etcètera, etcètera, en compte de tractar de dispersar-los, és a dir, de fer que els residus siga el que és realment, un problema per a tota la ciutadania i, per tant, que tot el món, en el seu poble si pot ser, siga conscient que ha d'abordar la solució d'eixe problema per a ells mateixa i no tractar de desplaçar els problemes cap a altres municipis, normalment municipis que per les seues característiques són més dòcils o tenen algun tipus de característica que els fa que siga més acceptable la seua obligació.
Quasi sempre són els grans municipis, els més rics els que acaben traslladant als municipis més menudets i més pobres eixe tipus d'abocador.
No és exactament el cas este de la Ribera, però en gran mesura no està dins de ningú dels grans nuclis de població, perquè entre altres coses no ho van acceptar estos habitants.

Per tant, estes dos qüestions són fonamentals.
I, a partir d'ahí, la resta de qüestions que cal aplicar: la reducció, la reutilització, que evidentment és una qüestió que no existix en la política de la conselleria, el reciclatge que tampoc pràcticament existeix, perquè si veiem els índex que donen les plantes de tractament en el cas de la Ribera a penes s'utilitza i es recicla el 30% del que va a parar a les actuals plantes de tractament, i és un dels percentatges més alts del País Valencià, perquè hi ha lloc que directament és el 90 o 95% el que es considera com a rebutjos i va a parar directament als abocadors, amb la particularitat a més que eixe compost que sorgeix d'estes plantes és tan dolent que acaba utilitzant-se per a reomplir els abocadors i donar-los aparença de ser alguna cosa més que tombes on acaben parant tot tipus de residus.
I, finalment, lògicament, després d'este reciclatge, altres tipus de tractament que són fonamentalment els abocadors.

Ho deixe de moment ací i espere que em contesten i espere sobretot que es manifesten activament en contra d'esta instal·lació i no vinguen ací a llegir-nos la cartilla de la conselleria, perquè per a això directament ho preguntaríem a la conselleria i xim pum s'ha acabat.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Muchas gracias, señor presidente.

Yo voy a empezar disintiendo un poco de lo que ha dicho el señor Torró, porque habla del fracaso de la política de residuos urbanos del PP y yo, visto lo visto, no hay ningún tipo de fracaso.
La política de residuos del Partido Popular desde hace quince años va encaminada a la situación que tenemos hoy en día.
Se la han trabajado lentamente para conseguir que cada vez haya menos reciclaje en las calles, eh, y que cada vez sea más gorda la factura de los residuos para cada uno de los ciudadanos.
Y esa es la triste realidad actual.
Cada vez se recicla menos y cada vez nos cuesta más el tratamiento de esos residuos.

Pero, claro, eso no es el fracaso de una política de residuos, eso es una política de residuos que ha ido encaminada a esto.
Y es muy triste tener que decir esto aquí, pero es la triste realidad.

Otro tema que tampoco estoy de acuerdo.
Dice: «El tema de los residuos es un problema de todos.
» Los residuos no tendrían por qué ser un problema.
Los residuos tendrían que ser una oportunidad.
Si hiciéramos una adecuada recogida de materia orgánica en origen, separada del resto de residuos, y en origen también separáramos los envases, tanto los envases y embalajes que están tipificados con la marquita de Ecoembes como los de vidrio y como los de papel, en realidad quedaría un rechazo que sería el 10, el 15, el 20%, y el otro 80% sería materiales de los que se sacaría aprovechamiento, un compost de muy buena calidad, con una producción residual de gas que también sería utilizable como fuente de energía.
Y, por otro lado, los once materiales que salen de las plantas de tratamiento de Ecoembes, eh, que son cinco o seis tipos de plásticos, dos de metales, papel y cartón y alguna cosa más, y todo eso, esos once materiales serían de nuevo reciclables y podrían entrar en los ciclos de vida de los materiales.
Pues eso, a partir de los contenedores de envases y de papel y cartón, ya sabemos que son las propias industrias de vidrio y de papel y cartón las que lo recogen porque les es rentable a ellos.

Por tanto, al final quedaría un pequeño rechazo que, si tuviéramos plantas, digamos, de nivel comarcal o supracomarcal, en el caso de las comarcas más despobladas, pues sería un pequeño impacto y un pequeño problema, no sería un gran problema.

¿Qué pasa?
Que se hace todo lo contrario.
Está asumida la recogida selectiva de materia orgánica, pero no se implementa en ninguno de los casos.
Por tanto, donde debería ir el rechazo va la materia orgánica con el rechazo.
No se fomentan las políticas de reciclaje, por tanto va al final todo mezclado.
Porque hay que dar un dato.
Todos los envasadores están pagándole a Ecoembes porque gestione los residuos de esos envases.
A Ecoembes no le llega ni el 10%, ni el 10% de esos envases.
Por tanto, Ecoembes está cobrando por 100 y está reciclando 10.
¿Y los otros 90?
Para el bolsillo de Ecoembes.
Bien.

Está es la realidad.
Claro, hemos llegado a momentos en los que, partiendo de un plan de residuos del año 1997 en el que había planes zonales, ya demasiado grandes en algunos casos, hemos pasado a un PIRCV, que se estuvo tramitando desde 2007 y que ahora se pretende aprobar como el PIRCV, que es una ligera modificación de éste de hace tres, o cuatro o cinco años.
Y al final a lo que vamos es a macrozonas, macroinstalaciones, macroimpactos y reciclaje y recuperación cero.

Y lo peor de todo, como nadie quiere las plantas, como nadie quiere los vertederos, solución: les regalamos los residuos a las cementeras, tengan o no condiciones adecuadas para quemar esos residuos.

Este es el panorama en el que estamos.
¿Qué pasa con el macroabocador de la Ribera y la planta de tratamiento asociada y demás?
Pues que son un ejemplo, quizás uno de los mayores, pero no el único, porque tenemos toda la problemática también en la zona de la Costera, donde van cinco comarcas, no una ni dos, no, cinco comarcas, todas en la misma área de gestión.
A viajar los kilómetros, cientos de kilómetros.

Y bueno, no hablemos de todo el conflicto, por no hablar de las mafias que ha habido en el sur de Alicante.
Todo es de dominio público, ha salido en prensa infinidad de veces, esas causas están por ver y ya traerá la justicia, pero lo que tenemos de momento es un caos, un caos absoluto en la gestión de los residuos sólidos urbanos en el País Valenciano.

¿Qué pasa con esta planta en concreto?
¿Por qué el rechazo a esta planta?
Es obvio, está a cinco metros, no kilómetros, cinco metros en contacto la acequia Real del Júcar ¿vale?
De la que bebe Valencia, de la que se alimenta nuestra emblemática zona húmeda de la Albufera, eh, y que, pues nada, cualquier día de lluvia, cualquier momento de mala gestión del vertedero, cualquier colmatación de la balsa de lixiviados va a contaminar directamente a la acequia Real del Júcar.
Y eso parece que a ustedes no les importa, porque tienen clarísimo que la ubicación ha de ser esa.
¿Por qué?
Porque el alcalde de aquel municipio se empeñó en que así fuera.

Y el otro dato que se lo ha comentado el señor Torró.
A menos de un kilómetro dels ullals y el nacimiento del riu Verd.
Zona húmeda, incluida en la Red Natura 2000.
Y de nuevo pues a merced de que un mal momento lleve una contaminación, que si la contaminación es la acequia Real del Júcar sería grave, pero sería en superficie, iría a la Albufera y tal, con todos los problemas que conllevara.
La contaminación de un nacimiento, o sea, de un acuífero ya prácticamente es irreversible, porque la carga orgánica de los lixiviados de un vertedero es tremenda.

Y también lo ha comentado el señor Torró.
Lo básico en este tema de la aceptación de macroinstalaciones para la gestión de residuos, lo básico es el consenso.
Y no hay consenso.
De hecho no es que no haya consenso, es que la mayoría de los pueblos están en contra de esa ubicación.
Sólo que ustedes se han inventado los consorcios.
O sea, ya para evitar la responsabilidad directa de los ayuntamientos que apuestan por ciertas instalaciones o de la propia conselleria, crean los consorcios, les dan toda la legitimidad del mundo, en la que en los consorcios están más que representados, demasiado representadas las administraciones, la provincial y la autonómica, y ¿qué ocurre, que con 22 pueblos en contra y 17 a favor de la instalación, pues con el voto ponderado, los votos de la Generalitat valenciana y Diputación, pues vale, se aprueba por una mayoría, que es ridícula, pero se aprueba la instalación en este punto.

Bien, y qué más.
El problema está en que no hay alternativas.
Claro que no hay alternativas.
Quizás igual el señor Signes luego nos ilustra un poquillo, quizás que tenían ellos otras posibles ubicaciones.
Pero desde luego es complicado, no, complicadísimo el hecho de poder encontrar una ubicación adecuada para una instalación de estas tan enormes dimensiones.

Insisto, si hubiéramos apostado por esa recogida selectiva, primero de materia orgánica y luego del resto de materiales, al final lo que iría a los vertederos sería una muy pequeña cantidad.
Pero han de diseñar vertederos enormes porque, claro, si no se colmatarían enseguida.
La gran zona que tiene que dar servicio y porque no hay prácticamente recogida selectiva, separación de materiales ni reciclaje, ni por tanto lo vamos a enterrar todo.

La previsión del plan zonal en 2004 hablaba de que el cien por cien de los residuos, el 47% se transformaría en compost, el 9% sería recuperación de materiales en las plantas y luego había un rechazo del 44%.
Qué número más curioso, 44%.
¿Por qué?
Pues porque es el rechazo máximo que se permite.
O sea, de los materiales que entran en las plantas de tratamiento común como mucho ha de salir un 44% de rechazo.

Parece ser que hoy en día, y me sorprende el dato, está entorno al sesenta y algo por ciento el rechazo.
Lo ha comentado el señor Torró, creo que es el mayor nivel de reciclaje en una planta de tratamiento en todo el País Valenciano.
De ese 9% de recuperación de materiales nos quedamos en la tercera parte, eh.
Y de este 47% de compost nos vamos a un 36.
Yo creo que los datos son incluso demasiado optimistas.

Por tanto, pues bueno, ésta es la situación que tenemos.
Desde luego el Grupo Compromís comparte la necesidad, desde luego, de no ubicar estas instalaciones pegadas a un casco urbano, a muy pocos metros de población, con una posibilidad de contaminación de aguas superficiales y subterráneas tremenda por la ubicación.
Y bueno, y lo que habría que buscar es, pues eso, alternativas: no hacer las zonas tan grandes, hacerlas un poco más pequeñas y buscar soluciones particulares.

Pero claro, insisto, y voy al principio, el Partido Popular tiene una política de residuos que es muy clara: reciclar lo menos posible, rechazo enorme, los vertederos se colmatan rápidamente, lo demás a incineración y que paguen los ciudadanos.
Y no me lo invento.
¿Cuánto han subido las tasas, el coste de tratamiento de residuos para los ciudadanos valencianos?
Da igual de qué comarca ni de qué zona del territorio o de la propia capital.
Se ha triplicado o cuadruplicado como poco en los últimos años.

Y si dijéramos, bueno, es para un beneficio global, pues había que pagar que nos beneficiamos todos.
Al final no se beneficia nadie, aumentamos los riesgos ambientales y la gestión es nefasta.
Por supuesto que vamos a votar a favor de la PNL de Esquerra Unida.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, senyor president.

El senyor president:

¡Un momento señor Signes!

Ay, perdón, es que le he dicho señor Signes, cuando era señor Ponce.

Muchas gracias, señor Ponce.

La presidencia se suma además -ahora sí que es su turno, señor Signes-, se suma además a la petición que le ha hecho el señor Ponce de que nos ilustre, si es posible, claro.
El señor Ponce le ha dado esa orden.
Gracias.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Anem a vore, el que està analitzant-se en este tema no és l'adequació del sistema de fer macroabocadors o no per a tractar els residus generats en el territori, inclosos en un pla zonal.
Eixe és un debat que s'ha de fer, però que, bé, es pot fer en un altre moment.

El que està realment analitzant-se ara és com resulta possible que el Consorci de Residus de la Ribera-Valldigna, que presidix des de la seua constitució, l'any 2006, el senyor alcalde de Guadassuar, adjudicar a una determinada empresa el mes de desembre d'eixe any, any 2006, el projecte de gestió de la zona que incloïa: la construcció d'un abocador en el terme de Tous, una nova planta de tractament de voluminosos al costat de l'actual planta de tractament de residus construïda per la Diputació de València en el terme de Guadassuar i 400 nous ecoparcs.
I sis anys després, només sis anys després, modifique, sense resoldre'l, el contracte vigent en el sentit d'ubicar el macroabocador en un altre lloc totalment diferent en el terme de Guadassuar, a un quilòmetre de l'actual planta, i de construir un centre de valorització de voluminosos amb una altra tecnologia totalment diferent a l'adjudicada, renunciant a construir a més cap dels 400 nous ecoparcs.
És a dir, que modifica el contracte i no resol el contracte per a traure un contracte nou, quan els canvis són tan substancials com he explicat.

L'excusa que dóna el consorci per a eixe canvi d'ubicació del macroabocador resulta absolutament inversemblant.
Ara, diu el consorci que l'Institut Geogràfic i Miner d'Espanya, mitjançant informe emés el 2 de juny de 2011, més de cinc anys després de l'adjudicació de l'abocador en el terme de Tous per part del consorci, cinc anys després que s'adjudicara el macroabocador en el terme de Tous, ara l'Institut Geogràfic i Miner d'Espanya, diu el consorci, que ha manifestat que no resulta idònia la ubicació prevista en Tous.
Quan tots sabem en Tous els problemes que hi han hagut, i si no els sabem doncs jo un altre dia els puc explicar.
Però en Tous hi han hagut prou problemes que no tenen res a vore amb l'Institut Geogràfic i Miner d'Espanya en absolut.

I la justificació que diuen que fa eixe institut és per motius de permeabilitat de terrenys, sense clarificar en quin moment es demana eixe informe a l'institut estatal i els motius de la demora en la seua emissió.

Igualment se justifica l'emplaçament del nou macroabocador en el terme de Guadassuar, per cert, com se sap, molt pròxim als nuclis urbans de Montortal, Massalavés i l'Alcúdia; se justifica en uns estudis fets per la mateixa empresa adjudicatària del projecte de gestió del pla zonal, que és la que hauria d'haver donat compliment a l'acord d'adjudicació de 2006, el macroabocador en Tous, segons estudis fets per la pròpia adjudicatària, sense justificar si s'han estudiat el conjunt dels terrenys de la comarca on potencialment seria possible eixa ubicació.

Finalment es proposa per part del consorci fer una altra planta de valorització en uns terrenys situats al costat de l'actual planta de residus, quan és perfectament conscient, i també es tractà en l'última comissió de medi ambient, no sé si se recorda, que s'han comés greus irregularitats en la tramitació del Pla general d'ordenació urbana de Guadassuar.
Es tractà el tema en comissió i el PP ho recordarà perfectament.
Per haver modificat el límit, la ratlla límit del sol urbà perquè cabera la nova planta de residus.

El que no ha dit el senyor Ribera, l'alcalde de Guadassuar, és que ell, com a president del consorci, proposà el mes de desembre de 2010 l'increment de l'u coma poc a tres euros en la retribució prevista per cada tona tractada, a la vegada que ordenava d'una forma amagada la realització dels estudis geològics de la zona del seu terme, on ha decidit unilateralment, amb el vot en contra -i ja s'ha dit- de la majoria dels ajuntaments implicats, i el criteri en contra dels ajuntaments més pròxims, instal·lant-se eixe descomunal femer.

L'explicació d'eixa decisió il·lògica la tenim que és una impressió.
En la notícia publicada el dia 21 de març de 2012 sobre que l'Ajuntament de Guadassuar deu als seus proveïdors prop de sis milions d'euros en factures endarrerides.
És pràcticament el rècord de la comarca, amb prop de mil euros per habitant.
I s'explica així perquè el senyor alcalde d'eixe municipi i president del Consorci de Residus Comarcal ha decidit portar endavant la seua idea d'instal·lar el macroabocador de residus en el seu municipi, a poca distància dels pobles de l'Alcúdia, Benimodo i Massalavés.
Evidentment, per les contrapartides que va a rebre per eixa instal·lació.

Davant d'eixa situació, La Generalitat no pot dir que és un tema que no li competix, o que haurà de ser analitzat en el moment de la tramitació de l'autorització ambiental integrada, si és que el Partit Popular té la temptació de contestar-me això.
La conselleria és copartícip d'eixa decisió.
Copartícip, ja que ostenta el 25% dels vots del consorci, de tots els consorcis.
I el vot del seu representant, afegit al 15% que val el vot de la diputació en tots els consorcis, i a uns pocs pobles de cada comarca, en este cas d'esta comarca, va fer possible que s'aprovara eixa modificació del contracte, modificació, que no rescissió i nova licitació que preveu el nou macroabocador i la nova planta de valorització, malgrat el fet que la majoria -repetixc- la majoria d'ajuntaments integrats en el consorci votaren en contra d'eixa decisió, molts d'ells, moltíssims d'ells, del Partit Popular.
Molts d'ells, moltíssims, del Partit Popular.
Més del Partit Popular que d'altres partits polítics votaren en contra d'eixa ubicació.

També la conselleria és col·laboradora necessària en l'actuació fraudulenta que sembla que s'ha fet des de l'Ajuntament de Guadassuar, al modificar el Pla general d'ordenació urbana de Guadassuar, aprovat per la conselleria.
I en eixe sentit, està sent investigada per la fiscalia, amb unes diligències d'investigació obertes sobre la base de la denúncia formulada per la Plataforma Social Antiabocador, constituïda en la comarca de la Ribera.
Cal, per tant, una reconsideració de la decisió presa pel consorci, cal suspendre cautelarment la seua aplicació, com li han demanat alguns ajuntaments de la comarca, prou ajuntaments de la comarca, i cal que el govern valencià que forma part del consorci -repetixc- es posicione en contra d'este pels greus problemes ambientals que s'han explicat, s'han explicat moltíssims, jo n'he viscut molts com a alcalde, he viscut la mortaldat de peixos en la séquia Reial en infinitat d'ocasions.
Ho he viscut.
I no pels lixiviats que s'han abocat en la séquia Reial d'un abocador, sinó de la planta, que era una planta última generació.
Jo he viscut moltes mortaldats de peixos i, per tant, la conselleria, per tot el que he dit, pot tindre una assumpció de responsabilitats amb les greus irregularitats que s'han comés en tota esta història que segur que eixirà.
Els ho dic als representants del Partit Popular.
Segur que eixirà.
Segur que eixirà què és el que ha passat amb la modificació i no rescissió del contracte, segur que eixirà què és el que ha passat amb l'aprovació del pla d'ordenació urbana de Guadassuar, i tot això vinculat al tema de la nova planta, el macroabocador i etcètera.

Perquè, com també s'ha dit, per al Partit Popular i per al Consell, des de fa ja molts anys, des de fa dèsset anys, els residus, el representant de Compromís dia que no eren un problema resolt, ell diu que són una oportunitat.
Els residus per al Partit Popular no són una oportunitat, són un negoci.
Són un negoci.
I nosaltres estem convençuts que darrere de tota esta història hi ha un negoci, perquè coneguem com ha transitat eixe macroabocador per distintes partides del terme municipal de Tous.
Coneguem la història de l'empresa Lic vinculada a este macroabocador d'alguna manera en el terme municipal de Tous i, per tant, sospitem que ahí darrere n'hi ha alguna qüestió que algun dia se sabrà.
Per tant, evidentment, com no podia ser d'altra manera, anem a recolzar la proposició no de llei del Grup d'Esquerra Unida.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Tiene la palabra don Mariano Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, aquí hem parlat i han sortit arguments que moltes vegades se repetixen en aquesta comissió, i a vegades en el ple, però en definitiva tenim davant de nosaltres una proposta de resolució del Grup d'Esquerra Unida, en què la seua proposta concreta diu: «Desestimar el projecte de macroabocador en el terme municipal de Guadassuar i la planta de tractament de residus amb les característiques i emplaçaments actuals», i això és el que se presenta a votació.
Evidentment, esta és la proposta.
Jo no entraré en les consideracions filosòfiques que ha fet el senyor Torró al principi de la seua exposició.
Realment, no sé si parlava de separació de poders, no l'he entés.
Pensava que no tenia res que veure amb el que estem tractant.
El que sí que tampoc vull rebatre-li estes explicacions que fa, com a futuribles, perquè estic ja massa acostumat a escoltar sempre les mateixes explicacions, segons als llocs on mos trobem.
És a dir, que algunes de les explicacions que vosté mos fea jo les podria traslladar a altres zones de les comarques de la nostra comunitat, en què quan se presenta un problema resulta que segons el que mana o segons el que governa en alguns determinats llocs, necessitem més estudis, necessitem més estudis ambientals, que se qüestiona la seguretat i segons qui està en el poder, estes propostes a vegades desapareixen.

Jo, per damunt de tot, no anem a recolzar la seua proposta, perquè si alguna cosa té el Grup Parlamentari Popular és que nosaltres fonamentalment som respectuosos amb la legalitat, i estem parlant d'un tema, estem parlant d'un procés, un procés que està obert, que hi han uns procediments establerts, i anem a seguir-los.
El que sí que està clar és que evidentment, com ja vam parlar el dia que es va presentar, no era una PNL, crec que era una compareixença a la consellera, en el tema del pla general.
El que sí que està clar que la consellera en aquell moment ja va manifestar que efectivament va donar constància que el consorci que, tot siga dit, és una estructura que s'ha muntat arreu de la Comunitat Valenciana, i alguns llocs que s'arriba amb el consens de tots els que formem part és el millor sistema que pot existir.
Però quan no surten aquelles propostes que en alguns partits polítics no els interessa, resulta que el tema dels consorcis ja no és una bona proposta.
Com dia, el consorci va aprovar una nova ubicació, com ha fet -se nota que és de la zona- el senyor Signes, una nova ubicació de la planta i l'abocador, i a partir d'aquell moment és veritat que es comença, es comença jo diria un llarg i tortuós procediment que requerirà, i aquí és el lloc en què cal incidir, tota una sèrie de tràmits que comencen per la compatibilitat urbanística i fonamentalment l'autorització ambiental integrada.
Perquè està clar que sabem el que va aprovar el consorci de residus en aquesta nova ubicació.

Vosté ho ha explicat d'una manera i sembla com si els pobles estiguessen en contra.
El que està clar és que anem a respectar sempre les majories.
I jo tinc aquí el resultat de la votació.
Vots a favor, evidentment el que ha explicat abans el senyor Ponce, el sistema de vot ponderat, que també cal dir quan mos interessa mos sembla bé, i quan no mos interessa s'ha de qüestionar.
Doncs, mire, vots a favor, 219.
Vots en contra, 84.
I abstencions, 3.
Que me diguen que el consens, com en algunes altres zones de la nostra comunitat ha segut al 100% i és el millor, evidentment, d'això estem totalment d'acord.
Però mire, el consorci, concretament la comissió de govern del consorci, que està formada precisament pel president a què vosté feia referència, dos vicepresidents, dos representants de la Generalitat valenciana, un de la diputació, i vuit representants dels municipis consorciats, que van ser triats per la junta de govern van aprovar esta proposta.
La proposta la van presentar en la comissió de govern, que es va aprovar el 12 de gener de 2012, en la comissió que dia, amb 10 vots a favor i 5 en contra, i va passar posteriorment a la comissió de govern, i la comissió de govern va donar este resultat que ara els he oferit.
Per tant, davant d'una tramitació democràtica d'un expedient, res a afegir.

No anem a qüestionar si respectem o no respectem les majories, si mos semblen bé o no mos semblen bé.
Evidentment, estes són les que hi han, i punt.
Penso que això.
Vosté dia: és que els municipis que estan més a prop estan en contra del macroabocador.
S'hauria de mirar molt clarament quins són els motius.
Vosté és de la comarca i sap quina ha sigut la problemàtica, i jo sóc conscient que al lloc o al terme municipal on se col·loca una instal·lació d'estes algun benefici per al poble hi ha.
Que el problema sempre se planteja, no en esta zona sinó en qualsevol, sempre en els pobles limítrofs.
Per què hem de tindre una instal·lació que - com dia vosté molt bé- ningú la vol al seu terme però que evidentment si n'hi ha unes contrapartides, ja interessa?
Però en aquelles persones o en aquells municipis que estes contrapartides no els arriben en el tema econòmic amb les pretensions que tenen, ja apareixen els problemes.
I això sembla que ocorre aquí en esta zona com en qualsevol comarca al voltant de la nostra comunitat.
El que està clar és que la presidència del consorci va aprovar inicialment aquest expedient -com dia el senyor Signes- de modificació de contracte d'una obra pública, del projecte de gestió de residus de la zona 1 del pla zonal 10, i a partir d'aquí també he de dir-los que jo fins avui he cridat a la conselleria per a vore si esta proposta que va fer el consorci ha entrat ja a la conselleria, i se'm diu que no ha tingut entrada de moment aquesta sol·licitud, per la tramitació del que realment fa falta, que és l'autorització ambiental integrada.

Per tant, estem parlant d'un futurible que avui per avui no podem donar-li resposta.
Sí que diu que instem en este cas la conselleria o el Consell que renuncie a l'aprovació o que no la tire endavant.
Jo penso que el que cal fer és respectar les lleis que tenim, respectar el PIR, i que simplement per recordar-li que el que s'establix en el PIR és que entre els principis bàsics d'actuació precisament està la proximitat i l'autosuficiència, perquè si no estic mal informat, per exemple, ara estos residus que teòricament han d'anar a este macroabocador, avui per avui no tenen un abocador proper, i s'estan empaquetant, i s'estan enviant via camions a altres zones molt més llunyanes.
És a dir, que moltes vegades això està ocorrent avui per avui.
Per tant, això també se'ns critica moltes vegades.
Sempre fiquen en dubte que se poden crear problemes mediambientals.
Doncs mire, si apareixen evidentment cal buscar les solucions, i naturalment cal creure sempre aquells que realment són els tècnics en cada una de les matèries.
Perquè quan resulta que els informes mos vénen i no són favorables a les nostres pretensions, les podem catalogar -com s'ha dit aquí- d'inversemblants.
Bé, són estudis, són informes, que tracten emplaçaments, i jo penso que els tècnics sempre siguen quines siguen les seues valoracions, caldrà tindre-les en compte.
Que no mos pareguen bé als que no som tècnics evidentment no tenim els criteris per a qüestionar-los.

I sobre la tramitació que fea o sobre la classificació dels terrenys que en el Pla general d'ordenació urbana de Guadassuar actualment no està aprovat -recorde que no està aprovat, està en tramitació- jo li podria posar una sèrie de condicionants, és a dir, que aquí tenim per què no està encara aprovat per part de la conselleria, se m'ha passat quins han segut els informes que s'ha demanat teòricament al municipi, però penso que avui no és el motiu d'esta PNL.
Jo el que no puc acceptar en cap moment és que se mos diga que aquesta decisió en el moment que se presente, se facen tots els tràmits adequats i que al final puga ser favorable, perquè aquí no qüestionem que puga ser o puga ser que no, però sí que ja a priori se diga que siga una decisió temerària.
Jo penso que no.
Temerària seria que avui per exemple diguéssem sense saber com pot anar aquest macroabocador, ja per sistema anem a negar-lo i que no anem a fer este seguiment, vore tots els estudis, vore tots i vore si realment a l'hora de la veritat se pot donar la seua aprovació.
Per tant, jo penso que cal respectar els temps.
Avui per avui mos trobem en un moment que no hi ha res definitiu en este assumpte.
Per què?
Perquè se tracta d'una qüestió oberta que -com dia al principi- no hi ha res aprovat en ferm i, per tant, el fet que s'haja aprovat una ubicació -s'ha aprovat per part del consorci- i que s'hagen aprovat unes instal·lacions per part de la junta de govern d'este consorci, no implica necessàriament que estes instal·lacions se puguen portar a terme o que se vagen a executar.

Per tant, vostés han aprofitat una cosa que és un futurible per a fer el de sempre, qüestionar la política que fa el Consell en tema de residus.
La política de residus ja sabem, que ho han dit moltes vegades, que consideren que no és l'adequada.
Doncs mire, jo li he de dir que per molt que mos diguen que no reduïm, que no reutilitzem, que el reciclatge l'abandonem, jo penso que quan agafem les dades estadístiques els lleven la raó, perquè simplement l'únic que hem de fer és vore quina és la progressió geomètrica que hi ha hagut entre dos paràmetres i vorem com les polítiques que està portant a terme per part de La Generalitat, de la conselleria, en este cas, d'infraestructures i medi ambient, evidentment els lleven la raó.
Com en el tema de la proximitat, això ho hem discutit moltes vegades.
És que els abocadors.
.
.
Els abocadors l'important seria que inclús poguessen desaparéixer, però evidentment ahí xocarem perquè ja sabem que tot el que siguen els rebutjos sempre després que hi hagen els tractaments adequats, doncs ahí veiem que sembla que no poguéssem arribar mai a un acord, de moment, en els debats que hem tingut en tot el que seria la valorització energètica, que seria un altre tema a tractar.

En definitiva, pensem que el primer que cal aclarir en el moment que se puga o no se puga aprovar esta macroabocador és que la tramitació urbanística siga l'adequada.
Evidentment tots els estudis ambientals perquè no es produïxca cap dels problemes que aquí mos ha plantejat el senyor Torró.
Els futuribles evidentment el Partit Popular, com a governant, farà tot el possible, fonamentalment, perquè tots aquells requisits que la normativa mos obliga se puguen complir i que tots els paràmetres mediambientals estiguen a l'altura perquè no se puga produir cap d'aquestos problemes que vosté mos plantejava.
I és que sembla com si mosatros siguérem els culpables que se puga dur a terme una infraestructura d'estes característiques quan sabem que és necessària perquè, evidentment, és una cosa que hem dit moltes vegades, que el fem és un problema però que també és una oportunitat, i en això també està treballant el Partit Popular.

Penso que, avui per avui, mos trobem en una situació en què encara ha d'elaborar-se i aprovar-se el procediment de l'autorització ambiental integrada i, a partir d'aquí, aleshores sí que podríem parlar de si mos sembla políticament adequada o no adequada, però deixem que siguen els tècnics els que, en un principi, marquen si és l'adequat.

Per tant, no donarem suport a aquesta proposició no de llei al Grup d'Esquerra Unida.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Castejón.

Tiene la palabra, don Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Jo, senyor Castejón, el primer que li diria és: ¿vosté es creu realment tot el que està dient?

El senyor Castejón Chaler:

¡Clar!

El senyor Torró Gil:

¿De veres?

El senyor Castejón Chaler:

¡Clar!

El senyor Torró Gil:

Mire, jo he procurat fer una exposició tant en el text de la proposició no de llei, ¿val?
, com la meua exposició, en què he deixat deliberadament de banda tots els problemes de caràcter administratiu.
.
.
La intervenció que ha fet el senyor Signes, l'he deixat de banda deliberadament per una raó, perquè no em vinguera amb el que m'ha vingut, és a dir: «No, és que vostés quan és un lloc diuen que és una cosa, però com no els convé que no.
.
.
, perquè resulta que és l'altra.
.
.
» ¡No!
N'hi ha un problema: on volen posar el macroabocador és al costat de la sèquia Reial del riu Xúquer.
¡Al costat!
¿Val?
Pràcticament passa la sèquia per dins de l'abocador, a cinc metres.
¡Ja em dirà vosté!
¿Val?
Una.

Dos.
Les aigües freàtiques de la Ribera del Xúquer tenen un nivell piezomètric de deu metres.
¡Deu!
Des d'on es posaran els residus fins on n'hi ha aigua que, després es distribuïx a l'Albufera i altres zones.
¡N'hi ha deu metresÂ !
¡Deu!
Els ullals del riu Verd estan a un quilòmetre escàs d'eixa zona.

Jo, si això a vostés no els dóna arguments suficients, ja no sé què més arguments es poden donar, ¿eh?
Perquè és evident el que li deia al principi -que, probablement, és que jo m'haja explicat molt malament-, i és que vostés no vénen ací a parlar de les qüestions que es plantegen, sinó simplement a fer de portaveus de l'executiu.
I, per tant, invertixen i pervertixen la funció de Les Corts, que és la de control a l'executiu; vostés no estan per a això, sinó que estan al contrari, estan posant-se al servei de l'executiu, amb tots.
.
.
.
Vénen ací amb tots els informes que els dóna la conselleria i repetixen matemàticament allò que.
.
.
No els tècnics de conselleria, ¡tant de bo!
, sinó la gent que tenen allí a posta, els fan perquè vinguen ací a dir coses que senzillament no són això.

¡Clar que La Generalitat pot desestimar!
Si La Generalitat decidix demà que açò no tire endavant, ¡s'ha acabat el procés!
¡Mire que fàcil que és!
Senzillament.
Perquè tenen la majoria, perquè controlen els consorcis.
Jo he segut membre, pel meu ajuntament, d'un consorci -concretament del de la zona catorze- durant molt de temps.
Vaig estar l'època que estava governant, i, després, per raons estranyes no en van tocar del consorci, ¿val?
, i vaig estar molt de temps, i vaig tindre l'oportunitat de saber perfectament com funciona això.
I allí els ajuntaments s'asseuen i, si no és que n'hi haja un conflicte gros, el que deia el representant de la conselleria -no vaig a dir el nom del que venia perquè és una persona prou coneguda, ¿val?
-, el que dia eixe home és el que es feia, perquè els ajuntaments per ells mateixos no tenen suficient capacitat d'iniciativa per a poder tirar endavant en les polítiques que feien això, i vénen determinades des de d'alt.

I, per tant, és La Generalitat la que ho decidix, la que ho traça, i La Generalitat pot donar-li carta blanca a açò o no.
Si no li dóna carta blanca s'ha acabat, si La Generalitat en compte d'especular i vore si vindrà una autorització ambiental, integrada o no sé què, no sé quants, simplement aplica la lògica i el sentit comú -que no fa falta anar molt més enllà-, la lògica i el sentit comú, simplement hauria, en estos moments ja, amb el seu vot, en eixe moment, haver tirat enrere una proposta que no està consensuada, perquè no ho està, perquè té una forta oposició de la major part dels pobles de la Ribera, la major part, a més, governats pel mateix Partit Popular, perquè compta amb una fortíssima oposició de la població de la Ribera, perquè compta amb una oposició més forta encara dels municipis al voltant dels que els posa l'abocador i perquè, senzillament, no té ningun sentit, ningun, senyor Castejón, ningun, més que el donar satisfacció a determinats interessos empresarials o a determinats interessos polítics.
Eixos són els únics.
No servix per a resoldre el problema del tractament de residus en la zona de la Ribera, no servix per a resoldre els problemes d'ubicació dels abocadors.
No, no, no servix per a res d'això, servix perquè una empresa determinada puga guanyar diners i perquè un alcalde, en este cas, puga tindre determinats beneficis indirectes que -supose- ell entendrà que van a reportar-li algun benefici més.
Senzillament és això.

I, efectivament, lamentablement els residus no són en estos moments una oportunitat en el sentit en què la plantejava el senyor Ponce, és una oportunitat per a la col·lectivitat.
No, no, no, són un problema que vostés han transformat en un negoci fabulós per a determinades empreses.
I això és l'única cosa que els preocupa.

I estic d'acord en la primera recriminació que m'ha fet el senyor Ponce.
Visto lo visto, és evident que cada dia que passa més, que no han fracassat en la seua política de residus, que vostés mos conduïen a posta al caos per a justificar el que vosté al final ha dit que és el gran negoci que suposarà la incineració i la contaminació de l'aire de tots els valencians i totes les valencianes.

El senyor president:

Muchas gracias, señor diputado.

Turno de réplica, señor Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies.

Tot el que ens acaba de dir, evidentment, estava en la seua exposició de motius, i en la seua exposició de motius totes les premisses que aquí mos plantejaven -li dic- vam estar estudiant-les, mirant-les, i, en definitiva, vostés és que se creuen la veritat absoluta.
Vull dir, ¿per què tot el que vosté aquí mos planteja ha de ser realment la veritat?
És la seua veritat.
(Remors) No, no, sí, sí, si ja li he dit que jo.
.
.

El senyor president:

Por favor, señor Torró.

El senyor Castejón Chaler:

Si ja li he dit que jo no li vaig a qüestionar on se fica, sinó el que li qüestiono és que de per si diga que ja no és possible.
Deixem que els tècnics, deixem que els informes.
.
.
¿O és que quan mos interessa no deixem que siguen els tècnics els que realment han de presentar aquelles.
.
.
?
Si cal agafar mesures de correcció i si, en el seu moment, se determina que no és la ubicació adequada, se tirarà enrere.
Però, ¿per què hem de trencar els procediments que estan reglats, legalment establerts?
O el que dia abans, és a dir, quan mos interessa la democràcia.
.
.
resulta que manen les majories, i, quan no, hem de fer-los cas a les minories.

Doncs, mire -ja ho he dit abans-, el consens per damunt de tot, i, si no és possible, doncs, d'alguna manera caldrà actuar.
I La Generalitat, en este cas, la Conselleria de Medi Ambient, el que fa és actuar, tirar endavant una proposta que quan se presente se presentarà.
.
.
Perquè, mire -i li ho he dit molt clar-, vull dir, aquí n'hi ha una proposta de resolució que és desestimar un projecte, del qual sabem que este projecte existix però que, avui per avui -el que li deia al principi-, caldrà elaborar-se i aprovar-se un pla especial, caldrà sotmetre per este procediment l'autorització ambiental integrada, que això és el reglament que està establert, i, en estos moments, quan vostés fan la proposta res d'això s'ha iniciat, res d'estos dos tràmits s'han ficat en marxa.

En tot cas, penso, penso -i crec que vosté m'haurà de donar la raó- que serà la tramitació d'aquesta autorització ambiental integrada que, en el seu moment, en aquella tramitació se van exigir tota una sèrie d'informes a tota una sèrie d'organismes, a una sèrie d'administracions, tan públiques com totes aquelles que hagen d'intervindre en este procediment, i se ficarà palés tots estos inconvenients que vosté plantejava.
Com és preceptiu, caldrà actuar, i n'hi haurà una exposició pública perquè, evidentment, és a dir, des del seu partit polític o des de qualsevol persona física o jurídica podrà al·legar, podrà examinar el projecte, presentar aquelles al·legacions que considere oportunes i vore si el programa que se presenta és viable, no és viable, i si és pot tirar endavant.
¿O és que això no és reglament i cal seguir?
Penso que, evidentment, la legalitat per damunt de tot.

I quant a la controvèrsia -que moltes vegades apareix- que és la classificació del sòl -que era el tema que va aparéixer ja en la compareixença de la consellera-, bé, doncs, cal destacar que este pla de tramitació actualment està en mans del servici territorial d'urbanització de València, se va sol·licitar a l'Ajuntament de Guadassuar que presente una sèrie de documents que, en un principi, no estaven adequats i també està -podríem dir- pendent, que això ja ho va dir la consellera i no vaig a escampar-ho.

De totes maneres, mire -per acabar, perquè el temps se mos acaba-, de tot el que mos ha dit n'hi ha moltíssimes coses que podríem estar d'acord, vull dir, tot el que siga millora al medi ambient, ahí estarem d'acord.
Però és que, evidentment, els procediments, doncs, vosté sembla que com no ha tingut mai la responsabilitat de governar, se poden saltar.
¡I no és així!
¡No és així!
És a dir, si algun dia té la facultat o té la sort de tindre una responsabilitat, vorà que moltes vegades es diu una cosa, és el que la ment mos planteja.
.
.
(Remors) Sí, sí, sí, i, evidentment, vosté havia de fer el que la legalitat li marcava, no podia obrar de mutu propi, penso jo, ¿eh?

Per tant, el que no pareix molt lògic era que ara vosté em presente un problema, un problema que siga desestimar una cosa que ni tant sols ha començat a tramitar-se per part del Consell, no n'hi ha encara una sol·licitud d'actuació o d'autorització ambiental integrada, no s'ha presentat cap pla especial respecte de tot això.

Per tant, ja li diem que sense tindre en compte com puga ser este pla i tots estos condicionants, ja instem el Consell que diga que no.
Jo penso que això seria actuar d'una manera premeditada i actuar en prevaricació.
I això és al que no estem disposats.
I sembla que vostés moltes vegades sempre van al mateix; és a dir, «com no tenim la responsabilitat de govern, anem a plantejar una qüestió com esta, una PNL.
.
.
», és a dir, plantejar una sèrie de propostes i aquí alguns condicionants i tal.
.
.
, que mos semblen bé, alguns problemes que se'ns puguen plantejar.

Si apareixen els problemes, caldrà donar-li la solució.
I si arriba el moment -i tot el que vosté mos planteja ací-, els tècnics -repeteixo-, els tècnics consideren que són motius perquè no se tire endavant este macroabocador, el macroabocador no se farà.
Però, deixem que siguen els tècnics escaients els que donen l'última paraula.

Per tant, no anem a aprovar-li aquesta proposta, aquesta PNL del Grup d'Esquerra Unida.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Mundo.

Perdón, el señor Mundo empezará ahora, señor Castejón.

Pasamos a la votación.
¿Votos a favor de la propuesta?
7.
¿Votos en contra?
8.
Se rechaza, por lo tanto, la propuesta del punto número 3.

Proposició no de llei sobre l'impuls de mesures d'estalvi energètic i utilització racional dels recursos en la gestió de l'administració de La Generalitat, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 15.
549, BOC número 58)

El senyor president:

Pasamos al punto número 4, que coincide con el cuarto del orden primario, que será la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el impulso de medidas de ahorro energético y utilización racional de los recursos en la gestión de la administración de La Generalitat, presentado por el Grupo Parlamentario Popular.

Para ello tiene la palabra, ahora sí, don Jaime Mundo.

El senyor Mundo Alberto:

Gràcies, senyor president.

Bé, estem davant una proposició no de llei sobre les mesures d'estalvi energètic i utilització racional dels recursos en la gestió de La Generalitat.
I la nostra proposta parla de continuar impulsant l'elaboració i execució d'un pla d'acció per a la implantació efectiva de les mesures establides en l'acord de 29 d'abril de 2011 pel qual s'impulsen mesures d'estalvi energètic i utilització racional dels recursos en la gestió de l'administració de La Generalitat.

Vaig, ara, a desenrotllar una mica per què esta proposta de continuar impulsant perquè considerem, en un principi -i en el transcurs de la meua exposició ho vull remarcar-, que estem davant d'un procés de millora continuada, estem davant d'un procés en el qual hem d'estar damunt i recolzant les propostes que vagen sorgint de l'administració encaminades al compliment d'un acord per part de la conselleria i per uns acords que vénen vinculats a propostes de reglaments del Parlament Europeu i del Consell, del mes de novembre de l'any 2009.

Per tant, pensem des del Partit Popular que cal prendre acords de recolzament en els quals manifestem la nostra implicació en un procés que considerem fonamental i que, d'alguna forma, en l'exposició de motius -que precedix esta proposta- hem desenrotllat clarament i -crec- amb molta contundència.

Per tant, no vaig a referir-me a ella, sinó que vaig a referir-me també a altres consideracions que -crec- són importants de cara a aconseguir el màxim consens possible per assolir una proposició favorable en esta proposició no de llei del Grup Parlamentari Popular.

El Consell, mitjançant l'acord de govern de 29 d'abril de 2011, que és el que estem parlant de continuar impulsant, va prendre la decisió d'impulsar el desenrotllament de mesures de reducció d'emissions de diòxid de carboni, d'estalvi energètic, de reducció de residus i d'ús eficient dels recursos en les administracions públiques de La Generalitat, així com dels organismes i entitats públiques.

Eixe decret era com a instrument per a aconseguir.
.
.
, per a compliment d'aconseguir estos objectius, proposen la implantació de sistemes de gestió mediambiental basats en els requisits establits en el Reglament de la comunitat europea 1.
221/2009 del Parlament Europeu i del Consell de 25 de novembre relatiu a la participació voluntària d'organitzacions en el sistema comunitari de gestió i auditoria mediambientals, EMAS.

Efectivament, els sistemes de gestió mediambientals permeten tant la identificació i control de tots els aspectes mediambientals significatius d'una organització -la generació de residus, els abocaments, els consums de materials, energia, etcètera-, com l'establiment d'un programa de millora contínua en els quals els seus objectius se centren principalment en la minimització dels impactes generats -la producció de residus, la quantitat, els abocaments i altres valoracions energètiques- i en la reducció significativa del consum de tot tipus de recursos materials i energètics necessaris per la prestació dels serveis.

En este sentit, el reglament EMAS constituïx una potent ferramenta per a la introducció de l'ecoeficiència en el sector públic valencià a afavorir la prestació de més i millors servicis amb una menor utilització progressiva de recursos, en definitiva, produir més amb menys.

La implantació de l'EMAS en La Generalitat ha de ser en un procés gradual, com he anat repetint algunes vegades, que respecte les diferents situacions de partida de cada organització i indique els passos necessaris per a una implementació exitosa.

Al tractar-se d'un procés gradual, una estratègia deu plantejar una sèrie de fases en el seu desenrotllament.
En totes elles, la implicació del personal de l'organització és clau i, per això, repetixo que en totes elles la implicació del personal de l'organització és clau.
Per això, torne a dir, indica la nostra proposta el recolzament a la labor que s'està fent i que continuen treballant en esta pel que la informació, la formació, la comunicació i la sensibilització deu ser comú denominador en tot el procés, si se vol garantir la consecució exitosa dels objectius de millora plantejada.

En este sentit, és necessari un compromís polític clar i visible de l'alta direcció de l'organització que garantisca els recursos necessaris per al seu desenrotllament, que trasllade al personal una voluntat expressa de liderar un procés de millora contínua.
L'objectiu final és garantir la sostenibilitat econòmica, social i mediambiental de l'organització.

En este context, a finals d'abril de 2012, fa pocs dies, un auditor extern, d'acord amb el que emane de l'EMAS, va verificar la implantació de l'EMAS en l'edifici del carrer Francisco Cubells, número 7, de València de la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient.
A més, altres centres i empreses dependents d'esta conselleria, com VAERSA o el Centre d'Educació Ambiental de la Comunitat Valenciana, ja desenrotllen la seua activitat en el marc de l'EMAS.

Per tant, d'alguna forma repetixo el que en un principi li estava indicant, nosaltres en l'exposició de motius, repetixo i no vaig a referir-me a esta, donem compte per què d'esta proposta del Partit Popular de demanar-los a tots un recolzament a una proposta de continuar impulsant, que estem en el camí adequat i que hem de tornar a continuar treballant en l'elaboració i execució d'un pla d'acció per a la implantació efectiva de les mesures establides en este Acord de 29 d'abril de 2011 que, d'una forma gradual, se deuen implantar per la millora de la gestió en els nostres recursos en l'administració de La Generalitat.

Per tant, demanem el recolzament de tots els grups en esta proposta del Partit Popular.

No res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Mundo.

Tiene la palabra el señor Lluís Torró.

El senyor Torró Gil:

Bé, senyor Mundo, el primer que he de fer és tractar de no indignar-me massa amb les coses que es plantegen.

Jo el primer que diria, ¿de veres que necessita la majoria absoluta del Consell en estes Corts.
.
.
, que se l'inste per a continuar impulsant -i vull posar entre cometes això de continuar impulsant- mesures que teòricament ja estan acordades per a utilitzar racionalment els recursos?
De deveres que fa falta això?

Vosté ha citat l'EMAS de la conselleria de medi ambient.
S'han parlat de moltes auditories energètiques, per exemple, en els hospitals valencians.
A mi m'agradaria que, a banda del que ens ha comentat de la conselleria de medi ambient, que si foren capaços.
.
.
, no sé si vostés, però almenys algú de la conselleria de explicar-nos quants edificis públics de La Generalitat han fet auditories energètiques, quants.

Mire, la política de la conselleria.
.
.
, tinc ací un.
.
.
, la llàstima és que no he pogut traure la foto i tampoc sé si me deixarien ara, amb el nou reglament este -interpretació del reglament-, passar-la.
Però un exemple de Castelló de fa uns pocs mesos, de desembre de 2011, és un correu electrònic, diu: «En l'Hospital General de Castelló, la seua direcció ha iniciat una campanya d'estalvi energètic, una campanya de conscienciació», i posen.
.
.
, un cartell han penjat -iniciativa molt interessant, no?
- cara a estalviar energia, que també és un estalvi econòmic, i el cartell diu que estalviar energia és cosa de tots.

I la direcció del centre, per tant.
.
.
, el que demana la persona que ens ha escrit este correu és que deuria començar donant exemple.
Perquè just en el solar que hi ha entre l'edifici de l'escola d'infermeria de l'hospital i la carretera nacional 340 hi ha un cartell anunciador de la Conselleria de Sanitat que informa de la pròxima construcció de l'aparcament de l'hospital general, val?
, un cartell a gran altura perquè es veja ben bé des de la nacional 340.
I a eixe cartell per la nit l'il·luminen huit, -huit, eh?
- huit focus de gran potència perquè es puga vore claret.

Però és que sap el que és més gros?
No és que això ja siga un malbaratament de per se, és que resulta que l'aparcament este es va acabar fa pràcticament huit anys.
És a dir, durant huit anys, ha estat un cartell que anunciava un aparcament, que ja no anunciava la construcció d'un aparcament perquè l'aparcament ja estava construït, amb huit focus de gran potència, malbaratant energia, generant contaminació lumínica i la que no és contaminació lumínica depenent d'on vinga eixa energia, i eixe és l'exemple.

Per tant, vostés vénen ací realment a dir-nos que instem el Consell a continuar impulsant l'elaboració i execució d'un pla d'acció?
De deveres que vol que fem això?

Mire, mosatros estem d'acord, vull dir, els objectius són necessàriament comuns per a tots, perquè són objectius de vida.
El que diu, llevant de les ensabonades a la conselleria, la resta del que diu l'exposició de motius nosaltres estem completament d'acord amb el que diu ahí.

Clar que cal un ús sostenible dels recursos no renovables, la reducció progressiva de l'ús consumptiu d'energies i materials, sobretot objectius quantificables i comprovables, perquè permanentment hem estat denunciant els seus malbarataments.
Perquè això és el que fan ací, parlen d'estalvi energètic i moltes coses, però després en la pràctica, com diu la dita valenciana, de forment, ni un gra.

Mire, per responsabilitat, jo estic d'acord en recolzar-los això si m'accepta el text que vaig a passar-li per escrit i que li llig a continuació, si substituïxen la proposta de resolució pel que li dic ara: «Les Corts insten el Consell a comprometre's -una part nova- amb tots els seus recursos i en tots els nivells de l'administració en l'impuls de l'ecoeficiència, implantant de manera efectiva, amb objectius quantificats i avaluables, mesures d'estalvi energètic i dels recursos no renovables en la gestió de l'administració de La Generalitat.
Així mateix, instem el Consell a la promoció de valors positius en el conjunt de la societat, de l'ecoeficiència i l'estalvi de recursos naturals no renovables.
»

Senzillament, vull dir, el que ens neguem a vindre ací a fer és a.
.
.
lloar el Consell per unes polítiques que no practica, senzillament, o que practica de manera molt limitada, tan limitada que ni tan sols s'arrima a una micronèsima part d'allò que no quantificadament, però que ens ha exposat en plans de.
.
.
de tota la qüestió referida al canvi climàtic, etcètera, etcètera, etcètera, que és que són molt bonics, que ja en la comissió del canvi climàtic la major part d'experts que van poder parlar d'ells, doncs, dien que eren coses molt genèriques, que igual valien per a Suècia que per al País Valencià i que, per tant, la seua virtualitat era pràcticament nul·la.
Per què?
Perquè no hi ha res d'efectiu en això, més que declaracions d'intencions.

Declaracions d'intencions, d'acord, les recolzem, però sempre que no siga, o que no suposen, diguérem, recolzar una política del Consell.

Si el que vénen ací és a dir: «El Consell està fent-ho de categoria i està fent tot el que toca en el tema de l'eficiència energètica», si és el que vostés volen que ací votem, evidentment, no podem votar-ho a favor.

Si està dispost a acceptar este text que ara li passe, evidentment, no tindrem ninguna, ninguna, ninguna, ninguna dificultat en votar a favor de la proposta que presenten.

Res més, gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

A ver, si no entiendo mal, la propuesta de resolución es para la elaboración y ejecución de un plan de acción para la implantación de un acuerdo que se tomó hace un año.

Entendemos que de aquí ha de salir, digamos, una orden de instar al Consell a que elabore y ejecute un plan de acción para implementar algo que está aprobado desde hace un año.
Y, claro, nos preguntamos… y, ¿por qué no está ya el plan elaborado?

Quiero decir, si hay acuerdos para desarrollar una serie de medidas, medidas de ahorro energético y utilización racional de los recursos en la gestión de la administración de La Generalitat, bueno, ¿qué les ha impedido al Consell anterior, que aquel estaría ya casi en funciones cuando se aprobó esto, y durante este último año a no elaborar este plan de acción?

Ha comentado que, por lo menos, en el edificio de los servicios centrales de la conselleria de medio ambiente está implantándose, entiendo, un sistema comunitario de gestión y auditoría medioambiental bajo el reglamento europeo EMAS, pero no ha indicado en qué proceso estamos y ni siquiera si empezó a raíz de este acuerdo.

Lo digo porque, claro, cualquier implantación de sistema de gestión medioambiental, porque esto es un sistema de gestión medioambiental distinto de la 14782, de la ISO 14780, que es algo más sencillo, digamos, de implantar que el del reglamento EMAS, pero todo sistema de gestión medioambiental empieza con una auditoría ambiental que, bueno, digamos ofrece el mapa de la situación de cuál es el consumo energético de ese edificio, en este caso concreto si solamente hablamos de consumo energético.

Pero en un sistema de gestión medioambiental debe de haber más cuestiones que se evalúen como los consumos de agua, por ejemplo, de materiales a todos los niveles, desde el papel hasta los tóners de fotocopiadora, cualquier material que se pueda consumir en las oficinas centrales de la conselleria y, a partir de ahí, habría un documento de partida que nos diría cuál es la situación de ese centro de trabajo.

No nos ha indicado…, sí me gustaría que si tiene los datos nos dijera en qué fase de la implantación del sistema este están los servicios centrales de la conselleria.

El otro edificio al que ha hecho referencia creo que era el centro de educación ambiental de Sagunto, ¿no?
, del… (veus) pero tampoco nos ha indicado en qué fase estamos.

Vamos a ver, estos sistemas de gestión medioambiental están regulados hace quince o veinte años, ha habido actualizaciones… Ustedes llevan dieciséis, para diecisiete ya, mandando en la Comunitat Valenciana y resulta muy significativo que hayan empezado a implantar estos sistemas cuando, digamos, que, bueno, la conselleria debería dar ejemplo respecto a otras consellerias y otros centros de trabajo de la Generalitat valenciana.

Por tanto, sería interesante que nos indicaran en qué medida se han empezado a implantar estos sistemas y cuál es la previsión de implantación en nuevos centros.
O, ¿es que el Consell está esperando a que desde Les Corts hagamos esta resolución, la aprobemos y entonces ellos digan: « ¡Ay!
, sí, es verdad, tomamos un acuerdo hace un año.
Empecemos a elaborar un plan de acción para implantar el acuerdo que adoptamos hace un año.
»?

La verdad es que resulta, resulta -no sé-, bastante incomprensible que ustedes traigan aquí esto.
Claro, en la filosofía, tenemos que estar de acuerdo.
Lo que no sé.
.
.
, yo ya no sé a lo que estamos jugando, si es realmente a buscar medidas que sean beneficiosas para todos los valencianos o a buscar medidas que la oposición pueda apoyar y que ustedes se puedan poner la medalla de que se hacen por unanimidad, o no sé muy bien lo que estamos haciendo.

¿Por qué no se ha implantado ya este acuerdo, por qué no se ha elaborado.
.
.
, por lo menos, se ha iniciado la elaboración de ese plan de acción para poder implementar el acuerdo?
La verdad es que estas dudas se plantean y yo no sé, no sé.
.
.
, no entiendo, no entiendo qué hacemos aquí en este momento.

Sí le diré que, por supuesto, que el Grupo Compromís estaría de acuerdo en estas medidas.
Pero fíjese que habla de «impulso de medidas de ahorro energético y utilización racional de los recursos en la gestión de la administración».
Sin embargo, un sistema de gestión medio ambiental es mucho más ambicioso que esto.
O sea, que ya no sé si vamos a impulsar la aplicación de los sistemas de gestión medioambiental en todos los edificios de la Generalitat valenciana o vamos a hacer una medida de ahorro energético y uso racional de recursos, que en el año y en el momento en el que estamos no es que debería ser algo que las Cortes instaran al Consell, es que debería ser una política generalizada de ahorro energético y utilización racional de los recursos en la gestión de la administración.

Entonces, ¿por qué, por qué no estamos al cien por cien ya volcados en estos procesos?
Bien.
Insisto, aquí a este diputado le cuesta, le cuesta entender algunas cosas.
Igual ustedes me puedan dar un poquito de luz.

Bien.
Nosotros hace una semana hicimos una interpelación -la hizo mi compañero Fran Ferri- respecto a la compra ética y sostenible, digamos, por parte también de todos los organismos que dependen de la Generalitat valenciana.
Y aquello tenía dos dimensiones, tenía dos dimensiones, que está, bueno.
.
.
Básicamente, una totalmente en la misma línea que esta propuesta que ustedes están haciendo y otra que iba mucho más allá.

Entonces, bueno, para nosotros.
.
.
Quiero decir, esto no es más que un botón de muestra de hasta qué punto tenemos claro que este tipo de medidas tienen que desarrollarse.

Pero, ya le digo, yo tengo dudas de que, bueno, aquí el único objetivo de esto sea que el Partido Popular salga diciendo que ha tenido el apoyo unánime de la Comisión de Medio Ambiente para llevar esto hacia delante y que se quede el tema ahí, porque si, a fin de cuentas, esto fuera hacia delante, nos podríamos felicitar todos.
Pero si hace un año que se tomó un acuerdo y ahora hay que aprobar la elaboración de un plan que implemente aquel acuerdo, ¿qué se ha hecho desde entonces?
Nada de nada.

Quíteme la idea, pero yo creo que el reglamento EMAS este, si tiene algún tipo de implementación ahora mismo en los servicios centrales de conselleria es porque venía de atrás, porque en un año tampoco se hace toda la auditoría, se hacen los planes de acción y todos los demás documentos para empezar a desarrollar y poder tener algo.
.
.
, poder decir que se está implementando el reglamento EMAS.

Bien.
La propuesta, en cualquier caso, es poco, poco ambiciosa y ya digo que ambigua.
La dimensión ecológica de.
.
.
, bueno, la sostenibilidad ambiental, digamos, de lo que es el uso de las instalaciones por parte de La Generalitat debe ser una premisa, y el ahorro energético y la utilización racional de recursos también debe ser otra premisa.

Por tanto.
.
.
Sin embargo, por ejemplo, no se hace, no se hace referencia a producción de residuos, que, bueno, que supone que estará incluido.
Desde luego, un reglamento.
.
.
, un sistema de gestión medioambiental sí que estudia de arriba abajo todas las repercusiones ambientales de una actividad, en este caso, el funcionamiento de las consellerias, de otras dependencias de La Generalitat, pero desde eso, desde el origen de los materiales que se consumen, el impacto ambiental que tiene cada uno de los materiales que se consumen hasta la posibilidad de reciclaje de los mismos, por supuesto, y el impacto final.
.
.

Por tanto, bueno, yo voy a esperar a sus respuestas para dar nuestra opción de voto, porque, ya le digo, veo bastantes contradicciones, encima de la mesa una propuesta poco ambiciosa y, al mismo tiempo, una inoperancia total durante el último año, que, bueno, ojalá me equivoque y haya muchas auditorías ambientales en marcha, la energética y todas las demás, para que vaya implementándose el reglamento EMAS en todas las dependencias de La Generalitat.
Pero hasta saber un poco en qué medida está ese camino en marcha, pues.
.
.
, eso, dejo mi voto en el aire.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

Tiene la palabra el señor Verdú.

El senyor Verdú Monllor:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Anem a vore.
Jo crec que el nostre grup no pot fer menys que sumar-se a l'estupefacció que parlaven abans el dos grups que ens han precedit.
Estupefacció per molts motius, que anem a vore si en estos deu minuts puc, més que repetir, inclús incidir en alguns aspectes.

Efectivament, quan es parla, quan es parla de continuar impulsant -ja ho vaig dir en l'anterior intervenció, en la comissió passada, que ja de per si és una contradicció en si mateix-, un impulsa quan no havent moviment, pega una empenta perquè hi haja moviment.
I, per tant, no cal continuar.
Si assumim la hipòtesi que ja hi havia moviment, el que cal fer és continuar millorant.
I si assumim la hipòtesi que no hi havia moviment, que és el que jo pense, el que cal fer és donar-li d'una volta l'impuls adequat.

I dic que pense que no hi havia moviment per molts motius.
Però abans d'exposar-los, a mi m'agradaria també fer una especial menció, almenys, a dos de les qüestions que es plantegen ja en l'exposició de motius, abans de passar a l'aspecte purament resolutiu.

Es parla que, i fent referència expressa a l'exposició de motius, que en una situació de crisi econòmic com l'actual adoptar mesures que garantesquen majors quotes d'eficiència en el maneig de matèries primeres i l'energia es convertix en una vertadera oportunitat per a desvincular l'exercici de les activitats de l'organització del seu impacte ambiental.
Miren, no busquen l'excusa de la crisi.
Si realment ens creiem el tema d'implantar totes estes mesures mediambientals, en època de vaques grosses i de vaques flaques.

I n'hi ha un segon aspecte que per a mi probablement afig més gravetat a tot açò, i és que també plantegen que en aquest escenari de disminució d'ingressos i de contenció de la despesa, mesures destinades a assolir l'ecoeficiència del sector públic valencià coadjuven significativament a la seua adequació per a aconseguir prestar els serveis públics competitius en matèria mediambiental, com estem parlant.

Mire, en una situació de crisi com l'actual, no ajuda en absolut res a implantar noves metodologies, perquè implantar noves metodologies, per damunt de tot, passa per inversions, per inversions que es rendibilitzen a llarg termini, però que a curt termini requerixen d'eixa inversió.

Sembla que este tipus de rabo que es deixen fora i que d'alguna forma evidencia què és el que vostés volen, el que estan dient és que van a aplicar retalls i que van a donar l'excusa o van a maquillar-ho en torn a qüestions mediambientals, que sembla que eixe és al final el que vostés estan dient ací.

Perquè -insistic- això de continuar impulsant, com ja han dit els altres dos grups, un pla d'acció sobre una normativa que es va aprovar fa un any, no té cap sentit, si no és per tractar -insistisc- de maquillar Déu sap què que volen fer.

Mire, en aquell acord de fa un any, pel qual es tractaven d'impulsar mesures d'estalvi energètic i utilització racional dels recursos, a part de l'exposició de motius, el tema és prou senzill de resumir, perquè eren tres punts.
El Consell dia que cal fer tres coses, i és aixina de senzill, tres coses que són: una primera, impulsar la implantació de mesures de reducció d'emissions de diòxid de carboni, d'estalvi energètic, de reducció de residus i d'ús eficients dels recursos en les administracions públiques.

Insistisc en la pregunta d'abans: què s'ha fet, per tant?
Realment pensen que hem reduït el diòxid de carboni?
No sé per què, m'imagine que ara en la segona intervenció van a dir-mos que sí, que s'ha reduït el diòxid de carboni en la Generalitat valenciana.
Miren, no caiguen en cap tipus de fal·làcia.
Ací caldria parlar a la millor també de la ràtio segons el producte interior brut, ja que tant els agrada últimament parlar de traure ràtios sobre producte interior brut.
Probablement ens enduríem una sorpresa desagradable, i és que ha augmentat.
(Veus) Però no li tiren la culpa a totes les mesures que han estat aplicant que s'haja reduït les emissions de diòxid de carboni, que s'haja reduït l'estalvi energètic o que s'haja reduït la reducció dels residus, com probablement així ha segut.
Clar, ha baixat el consum.
Però -insistisc- si acudim a eixa ràtio per producte interior brut, estem pitjor del que estàvem.

Hi ha una segona cosa que s'implantava o es tractava d'implantar en aquell acord de fa un any.
La Conselleria de Medi ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge, mitjançant el centre de tecnologies netes -ho posa amb majúscules, centre de tecnologies netes, serà per alguna cosa, eh?
-, ha de desenvolupar un programa específic de formació per als empleats públics sobre els objectius i les metodologies d'implantació en les organitzacions de sistemes de gestió ambiental.

Bé.
Jo m'he preocupat de vore què s'ha fet este any.
El tema és senzill: anem a formar els empleats públics.
No he trobat res.
Sí que he trobat, sí que és cert, una sèrie de jornades -no de cursos, eh?
-, de jornades -mig dia-, on algun director general, algun secretari autonòmic inclús anava i soltava una xerrada.
Vaig a dir que casualment en èpoques preelectorals, anem a dir-ho aixina, perquè després ja no se n'han repetit més.
Però cursos destinats i orientats a empleats públics, no n'he trobat.

Però, bé, no he parat ahí.
He volgut anar més enllà i informar-me de.
.
.
, bé, no se n'han fet, però a la millor se'n poden fer.
I m'he preocupat -com vostés saben, dirigisc també una administració pública-.
.
.
, anem a vore si els empleats públics que estan en esta administració pública poden fer algun d'estos cursos.
Fins a cinc telèfons hem hagut de cridar, cincs telèfons, perquè ens informara algú de quins cursos s'han fet des d'aquest centre de tecnologies netes, que, per cert, sembla que depén de la conselleria de medi ambient, eixa que sembla que vosté ha dit que han auditat tan favorablement.

Bé.
A la quinta telefonada -ens han anat passant de telèfon en telèfon-, per fi hem trobat algú que ens contestara.
La resposta, la resposta ha segut: «No se'n fan més de cursos i el centre de tecnologies netes ja no està.
» I vostés volen que continuem impulsant.
.
.
què?
A la millor ens hem equivocat i no hem parlat amb la persona adequada.
Però a la millor el que caldria fer és demanar, en lloc de continuar impulsant, informar als qui estan en la conselleria de medi ambient de com deuen informar a altres administracions públiques, si és que hi ha alguna cosa.
El més greu seria que no hi haguera res i que haguérem trucat al telèfon equivocat.
Però després de trucar cinc voltes, hem trucat a una i d'eixa ens han anat passant amb telèfons diferents, hem arribat al que els he dit.

I hi ha un tercer punt de què parlaven, que marca impulsar la incorporació de directrius ambientals en els procediments de compra i contractació pública de les administracions públiques de La Generalitat.
Estos són els tres punts.
Abans ho comentaven, si el que cal fer és plantejar-se en la Llei de contractes de les administracions públiques algun tipus de reforma, algun tipus d'adaptació ací a la nostra autonomia, el que caldria fer no és dir-li al Consell.
Nosaltres legislem.
No fa falta que se'n vagen al Consell, vostés tenen la majoria, a més, ací en Les Corts, plantegen el que s'haja de plantejar.
I si no, també tenen la majoria en el Congrés dels Diputats i adapten la llei de contractes com toca.

Per tant, em sembla totalment absurd -insistisc- que ací plantegem continuar impulsant una cosa que, como he fet referència, no n'hi ha, no n'hi ha res.
Què anem a impulsar, el que s'ha fet fins ara?
No.
Per favor!
Alguna cosa més.

Així i tot, em sume al que s'ha dit.
És a dir, com a dir que no, per una altra banda?
Volem que tot açò es pose en marxa, clar que ho volem.
Però no és menys cert que si en una escala de l'u al cent, necessitem cent, vostés estan demanant-ne dos només.
No anem a deixar de demanar-ne dos.

I, per últim, per últim, també m'agradaria arreplegar l'oferta que ha fet el senyor Mundo d'intentar arribar a un consens.
Encara que ja estic dient-li per anticipat que, bé, que açò tampoc se pot votar en contra.
Però si realment volem un consens seriós, mire, insistisc, me sume a la petició que ha fet el senyor Torró.
En tot cas afegiria, com li he dit.
.
.
, el senyor Torró crec que ha parlat de plantejar objectius quantificats i avaluables, insistisc, plantegem ràtios, perquè no ens sorprendria res que ara en l'última intervenció em diguera que hem baixat l'emissió de diòxid de carboni i que hem baixat la producció de residus.
Mire, siguem seriosos, basant-nos en ràtios que no permeten amagar darrere d'una situació de crisi com l'actual, on ha baixat el consum, que es produïxen menys residus i que es produïx menys diòxid de carboni.
I a la millor eixa ràtio, insistisc, tant que els agrada, a la millor podria anar també en funció del producte interior brut.
Això realment seria voler eixe consens.
La resta em sembla que és maquillar situacions que, com s'han dit abans, quasi, quasi freguen l'esperpent.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Verdú.

Turno de réplica, tiene la palabra don Jaime Mundo.

El senyor Mundo Alberto:

Jo vaig a entrar una mica a contingut global també i el que ha preguntat cadascú, començant pel senyor Torró.

Senyor Torró, vosté m'ha fet una proposta.
Allò del consens, jo el que els he demanat és la unanimitat en l'acord, o siga, que allò del consens sempre estem oberts a poder trobar un consens.
Però penso que per això.
.
.
Jo este matí mateix, perquè no estic en esta comissió i tenia este punt i l'he estat estudiant estos dies i he demanat a vore si hi havia alguna esmena presentada.
.
.
Penso que allò normal, també, per arribar a consens és buscar una esmena durant tot el dia que la podien haver presentat o durant el dia d'ahir que hagueren pogut presentar-la.
No al moment in voce començar presentar, fer un escrit i me la presenta vosté aquí.
És un moment per a no buscar un acord en les coses sinó arribar, arribar a l'acord s'arriba quan se parla abans, quan se comenta, quan se diu «ahí tinc una esmena per a presentar».
Realment no és la fórmula de poder arribar a uns acords.

I per això considere que, insistint una mica més també després en el contingut que insistiré del que és la nostra proposta, crec que no és la fórmula.
I nosaltres tal com està no anem a acceptar-la.

Però jo els diré una cosa.
Vosté m'ha sortit, senyor Torró, en (inintel·ligible) .
.
.
en temes molt puntuals de l'Hospital General de Castelló.
Jo pense que igual que me podia sortir l'Hospital General de Castelló, hi ha altres conceptes que se'ns escapen a tots.
I tots en un moment determinat tenim anècdotes en certes coses que poden estar ahí i que, en definitiva, si a la millor dient-ho directament, eixes coses a vegades se solucionen.
Perquè tots sabem que no en esta línia sinó en altres línies tota l'administració de La Generalitat ha d'estar treballant en estalviament energètic en tot el que són les instal·lacions, també en hores puntuals de tindre les oficines obertes amb una sèrie de mesures d'estalviament d'energia elèctrica en els diferents llocs.

Hem pres també aquí acords, i no parlo del que és el motiu del fons d'este acord, jo sé que han pres acords en altres comissió, i en esta inclús, d'utilització racional en totes les instal·lacions de l'administració de l'aigua calenta sanitària, a través d'energia solar i altres energies en els projectes que es vagen presentant.
Acords d'eixos s'han pres per unanimitat aquí i que indubtablement s'han ficat en comunicació a tots els qui han presentat projectes en l'administració, però no d'ara sinó de fa uns anys que recorde jo en diferents comissions que ho vam prendre.
Per tant, això són mesures puntuals.

Però del que estem parlant és que aquí se va prendre per part de La Generalitat a l'any 2011, se va prendre un acord d'impulsar, un acord d'impulsar per a la implantació efectiva de mesures establides en eixe acord per a complir amb la normativa de la Comunitat Europea emanada de l'any 2009.

Per tant, senyor Ponce, vosté me diria que ho demanem això i ara ho demanem perquè no s'ha fet res.
No.
En este any s'ha estat treballant en el tema i d'alguna forma jo li he indicat que un auditor extern va verificar la implantació de l'EMAS, la implantació de l'EMAS volem dir en tot el seu procés i amb totes les seues coses, com a que s'estava implantant amb totes les seues mesures en la conselleria de medi ambient.
Per tant, d'alguna forma s'ha fet un treball per auditar externament tota la d'això i s'està treballant en tot el que és totes les mesures que després, com bé deia el senyor Verdú, que d'alguna forma comportaven el que era eixe decret que se va fer.

Nosaltres aquí diem en la proposta «continuar impulsant», perquè, li ho deia anteriorment i li ho he dit i si no m'he deixat entendre a la millor he pecat de no ser el suficientment clar en la meua especificació, que nosaltres aquí pretenem a través d'ella dir-li a l'administració que està treballant en un acord que per a nosaltres és important, que cal tirar-lo endavant el més prompte possible, que cal continuar treballant en ell i que no es pot quedar parat en cap moment.

Per tant, eixes mesures que si la crisi diu que això pot provocar una paralització, no; cal continuar treballant perquè cal continuar invertint en totes eixes mesures que al llarg del temps ens farà un estalvi en moltes coses.
Cal reduir el tema dels residus, els residus també integrats dins d'eixe acord que emana d'ahí i cal treballar en això.
Però, com?
A través de què?
Hem de treballar a través d'eixe pla d'acció que mos marca quines són totes les accions puntuals que hem de fer.
I després fer cadascuna de les actuacions i dels estudis i de les valoracions que mos comporte donar solucions a cadascun dels aspectes i a totes les administracions.
I, com no?
, també penso que d'alguna forma ha d'arribar també a la part no tan sols pública sinó a la privada, a la privada en el sentit que puga també participar de mesures que puguen d'alguna forma incentivar perquè això siga una realitat i que tots anem en la part d'estalvi que corresponga amb la minimització de tots els processos per aconseguir el millor.

Li parlava de formació d'empleats públics.
Vosté no sé si aquí, senyor Verdú, amb les seues paraules entenc que era una crítica de cara als empleats públics el que estava fent.
Jo pense que aquí, li ho dic clarament, que en totes les implicacions del personal de l'organització és clau perquè la informació, formació, comunicació i sensibilització ha de ser un comú denominador.
Vull dir que nosaltres aquí el que pensem és que tots s'han d'implicar en açò, els empleats públics…

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Mundo Alberto:

…vosté ha fet totes les consultes, però indubtablement nosaltres anem a fer la proposta tal com està feta i a tirar-la endavant.

El senyor president:

Muchas gracias.

(Remors) Tienen un turno de réplica por tres minutos cada uno.
¿Están de acuerdo, verdad?
Pues empiece usted, señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Estaria més d'acord amb més generositat per part del senyor president, però em conformaré amb tres minuts.

Senyor Mundo, li reconec una cosa.
Evidentment, no és la millor forma la de presentar-li l'esmena com hui l'he presentada.
Vosté probablement només s'ha dedicat hui a este tema i jo no li puc ni explicar la quantitat de temes que duc tots els dies i un fa el que pot.
Per tant, reconeixent-li que no és la millor forma, també ha de reconéixer que és una forma habitual en les comissions la de plantejar-se esmenes en el mateix moment en què es presenten les coses i si no hi ha problema per part de la gent que està en la comissió no hi ha cap problema d'acceptar-les i fer les correccions que s'estime oportú.

Però està clar que, evidentment, el que jo li propose no és el que vostés estan plantejant ací, perquè vostés vénen ací a que li donem el vistiplau a una cosa que no han fet, i això ja és el colmo.
És a dir, aproven una cosa, estan un any sense fer-la i ara vénen ací a dir que cal demanar-li al Consell que continue impulsant una cosa que no ha impulsat, açò ja és el no va més.
Per tant, què vol que li fem?
Que ens conformem que han fet l'EMAS a la conselleria de medi ambient?

Mire, en 2008 el Consell va aprovar una estratègia valenciana contra el canvi climàtic, estratègia 2008/2012.
Ací el lletrat em mira perquè va estar en la comissió del canvi climàtic i sap moltes coses d'això.
Estratègia que, li ho deia jo abans, era una estratègia molt genèrica.
Tenia 125 mesures -està la presidenta ací també de la comissió- 125 mesures.
Què ha fet el Consell ara que hauria d'estar ja eixa estratègia plenament implementada?
Des de 2008 fins a 2012, quatre anys per a aplicar 125 mesures.
Sap què ha fet el Consell?
Res.
Això és el que ha fet.
Hem fet més treball els diputats ací en una comissió estudiant el canvi climàtic i veient les possibilitats que hi havien i tot això, que el que ha fet en la pràctica realment el Consell.
Perquè si hi han hagut avanços, se li ha dit ací, i és de veres, hi han hagut avanços en la reducció de les emissions i ha sigut fonamentalment per culpa o gràcies, ja no sap un massa bé què, a la crisi econòmica, perquè no s'ha fet res.

Per tant, ho sent molt, però no podem avalar la política del Consell.
Vostés si el que vénen ací, ja li ho he dit abans, és a estar permanentment avalant a l'executiu i donant-li bombo, és lògicament la seua elecció i tenen plena llibertat per a fer una cosa que crec que no és la seua funció com a diputats electes del poble valencià.
Crec que estan ací per a fer una altra cosa, fer propostes i controlar a l'executiu.
Vénen ací a posar-se al servei de l'executiu, és la seua elecció, però no demanen que amb els vots de l'oposició avalem coses que no existixen.

El senyor president:

Muchas gracias.
Ha sido usted tremendamente puntual como buen inglés, que no lo es.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Bien, me ha aclarado algo el señor Mundo que parece ser que sí, que en la conselleria de medio ambiente estaba en fase de implementación el reglamento EMAS.
Por tanto, fue una medida previa al acuerdo que se tomó hace un año, que tenía tres puntos y que el primero de ellos era el impulsar la implantación de esas medidas, a través de un reglamento EMAS, en todos los centros de la Generalitat valenciana.
El único que lo tiene lo había iniciado previamente.
Por lo tanto, resulta… Claro, parece ser que sí que es necesario el que salga de aquí el impulso a desarrollar las medidas que se acordaron hace ya tiempo.

El segundo tema es el del programa de formación que, bueno, en un caso y otro tampoco supone esto un elevado coste, pero a la larga sí se obtienen buenos beneficios.
Pues ni una cosa, ni otra.
Y el tercero, que era el tema de criterios de compra y contratación pública sostenibles, buscando la compra pública verde, pues me temo que tampoco.
Estos dos temas estarían incluidos en el primero que es la implantación de estos sistema de gestión medioambiental en los edificios públicos de los que tampoco se ha hecho nada.
Por tanto, pues, bueno, no sé, parece ser que sí que es necesario que de aquí salgan estos acuerdos, pero, bueno, también es obvio que el Partido Popular se basta para llevarlos adelante.

Nosotros no estamos por la labor de votar a favor de cosas que deberían estar ya en marcha.
Nos sentiríamos un poco, no sé si utilizados o con cara de tontos el votar a favor algo que debe de estar ya en marcha y que ustedes van a llevar adelante o no, según su voluntad, que no sé si será la suya, la del Consell o es todo lo mismo.
Porque, como bien se ha dicho aquí ya varias veces, ya no sabemos si estamos para proponerle cosas al Consell o a ustedes les dice el Consell que vengan aquí a proponernos cosas que luego no se van a cumplir.
La verdad es que no entendemos aquí cómo son los procedimientos.

Por tanto, bueno, luego diré el sentido de mi voto, pero en principio resulta decepcionante el hecho de que no se haya dado ni un solo paso en este sentido y que, bueno, parece ser que haga falta que salga de aquí ese acuerdo cuando ya tenía que estar esto en marcha hace un año.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

Ahora sí tiene su turno el señor Verdú por tres minutos.

El senyor Verdú Monllor:

Gràcies, senyor president.

Bé, jo vaig a fer-ho curtet, perquè com ja s'ha dit tot i, insistisc que açò sembla més d'una operació de maquillatge que altra cosa, continuar en este tema sembla que es pedrer més el temps.

Ha fet una al·lusió vosté, senyor Mundo, directament al que jo li he comentat.
No vulga, no vulga tergiversar les meues paraules ni posar en la meua boca el que jo no he dit.
Açò no és un problema de determinats empleats públics, és un problema estructural de la conselleria i del centre de tecnologies verdes, tecnologies netes.
No hi ha manera humana, i parle a nivell institucional, una institució s'ha adreçat a una altra institució a través de cinc telèfons diferents, no hi ha manera ni humana, ni institucional de poder acudir a un d'estos cursos de formació per a empleats públics, no hi ha manera, o no existixen els cursos o la forma d'arribar a eixos cursos no existix.
I això és el que li dic, ¿de què estem parlant?
No hi ha res.
Aleshores, com anem a continuar impulsant una cosa que no s'ha fet?
El que no s'ha fet, el que cal fer és posar-ho en marxa i això mos pareix molt bé que es pose en marxa.
Però no mos vullga fer participar d'esta operació de maquillatge, li insistisc.
Jo crec que ací s'ha dit absolutament tota la resta.

Si el que volem és fer-li l'ona -parlant vulgarment- al Consell, doncs crec que no és la nostra funció.
Si el que volem és tractar d'implantar de veritat estes mesures, ni li tirem la culpa a la crisi ni mos aprofitem de la situació de crisi, de retalls, com fan vostés en la seua exposició de motius.
U s'ha de creure la pel·lícula de veritat; i creure's la pel·lícula significa posar en marxa totes estes mesures, però probablement no des d'ara, com s'ha parlat ací, ni tan sols des de fa un any, sinó des de fa molt de temps, molt més de temps.

Així és que, la veritat, se'ns fa molt difícil recolzar -per això probablement l'abstenció és el vot més sensat-, recolzar una operació de maquillatge com esta.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Verdú.

Pasamos entonces a la votación.
¿Votos a favor de la PNL?
8.
¿Votos en contra?
¿Abstenciones?
7.
Queda aprobado, entonces, el punto número 4.

Proposició no de llei sobre la declaració com a parc natural del massís d'Aitana i les serres que el circumden, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 12.
679, BOC número 55)

El senyor president:

Pasamos al punto número… (Remors) Pasamos, entonces, al punto número 5, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la desestimación del proyecto del macrovertedero… No; éste es el que era el 3.
Vamos a buscar el 5 que es el punto número 2, punto de doña Verónica Marcos, por parte del Grupo Popular: Toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la declaración de parque natural del macizo de Aitana y las sierras que lo circundan, presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida.
Imagino que lo de macizo estamos hablando de una situación orográfica, porque lo de Aitana le toca al señor Torró muy cerca y no lo veo yo tan…

Tiene la palabra usted, señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, des de la serra d'Alfaro fins la Grana, des de la Carrasqueta i els Plans fins a Bèrnia i el Puigcampana s'estén un vast territori muntanyenc que està solcat per profundes valls i que destaca per uns elevadíssims valors ambientals -dels quals ara parlaré- i també per una profunda bellesa paisatgística.

És un lloc que una bona part d'ell està protegit per diferents figures de protecció, sobretot les figures que tenen a vore amb la Xarxa Natura 2000: ZEPA i llocs d'interés comunitari; però que, a pesar d'això, es troba amenaçat per diferents agents o diferents iniciatives de caràcter humà que posen en perill este espai, des de camps de golf fins PAI i moltíssimes altres coses.

El massís de l'Aitana ocuparia el centre d'este espai muntanyenc, que és la zona muntanyenca probablement més important del sud del País Valencià, també la més alta.
Aitana es troba rodejada de les serres de Penàguila, Serrella, la Xortà i Puigcampana; totes elles superant amplament els 1.
300 metres, algunes els 1.
400, com el Puigcampana.
I la serra d'Aitana és el segon cim del País Valencià, després del Penyagolosa, amb 1.
558 metres d'alçada.
Un conjunt muntanyós calcari, d'origen terciari, amb cingleres, tarteres, un relleu molt carstificat i una gran riquesa geomorfològica i paisatgística.

És una zona, a més, amb una hidrologia molt abundant perquè la zona es troba a una zona de precipitacions elevades, tant de pluja com de neu, tant els seus cims com també les zones d'ombria.
I, des del punt de vista ecològic, tota la serra i tota eixa zona té uns valors excepcionals, com he dit abans; un elevat nombre d'espècies vegetals, moltes d'elles de caràcter, si no endèmic almenys que no es troben a altres llocs del País Valencià, entre altres coses per la seua alçada, amb una gran diversitat de fauna.
I, en termes generals, el que és fonamentalment el massís, amb una escassa densitat humana.

Bé, ¿quines són les amenaces que té o els problemes que planegen sobre aquesta serra?
Els incendis forestals; incendis de molt diversa intensitat, des d'alguns ja, de fa molt de temps, prou intensos quant a la seua superfície, com el de Sella i Benimantell de 1980 que va arribar a cremar 2.
500 hectàrees de zones arbrades, a altres menys menuts; però que, sobretot, el principal problema és que les inadequades polítiques posteriors i l'acció que es fa sobre la serra posteriorment, amb pasturatge, amb política forestal difícilment justificable, sobretot basada en repoblació de coníferes i amb sistemes no massa adequats, han fet que hi haja una degradació important d'algunes zones de tot este massís muntanyenc.

Un altre dels elements forts o dels problemes és la pressió turística, no?
, tant per la proximitat del que seria el gran pol d'atracció turística de Benidorm, Polop, La Nucia, com també algunes zones prop de la serra, com és el castell de Guadalest i tota esta zona.

Pensem que el turisme és un problema, de la forma en què està desenvolupant-se o en algunes de les facetes en què està desenvolupant-se; però que també pot ser una oportunitat important si s'establix un model de turisme rural que siga compatible amb la preservació de la serra i, per tant, que deixe de banda la pressió urbanitzadora que, fins dades molt recents, està vivint-se no sols en aquesta zona, sinó en zones molt properes.
.
.
, no sé, per exemple, pense en el PAI de Margequivir de la zona del Callosa o altres qüestions que tenen a vore amb altres punts propers a la serra, etcètera.

Hi ha un altre aspecte important a l'hora d'entendre quins són els problemes que tenen molt a vore amb la iniciativa pública i, per tant, amb les polítiques públiques desencertades com són, per exemple, l'obertura de camins i pistes, moltes vegades amb traçats que no tenen massa sentit i amb objectius que difícilment es poden justificar des d'un punt de vista de gestió forestal -un dels exemples més clars és el camí que va des de la font de Partagàs fins al barranc de Tagarina-, que, a més, duen cap a zones de major valor ambiental i paisatgístic i que -insistisc- tenen una utilitat poc discutible; però que el que fan és generar una pressió associada d'un excursionisme molt poc respectuós, perquè el que facilita són expedicions massives de motos i cotxes fins a llocs que no deurien.
.
.
, o deurien estar extremadament protegits.

Projectes que hi han paralitzats, o no tant, de pedreres i altres qüestions.

I altres qüestions com són, per exemple, el tema de les instal·lacions militars i telecomunicacions que existixen en la serra, sobretot en la part de dalt, i que tenen un impacte paisatgístic brutal.

I també l'acció discutible d'actuacions forestals, de tancats cinegètics o inclús de recol·lecció indiscriminada de certes espècies.

Per tant, el que nosaltres proposem ací és, i em sembla raonable, és declarar Aitana com un espai natural protegit.
Per què?

La primera raó és una raó eminentment pràctica.
Hi han espais protegits que estan declarats ja i que tenen dificultats de gestió, fonamentalment per la convivència entre titularitat pública i privada d'una bona part dels seus terrenys.
Al cas del massís de l'Aitana la major part dels terrenys ja són públics.
I, per tant, això facilita de forma molt notable la seua conversió en un espai natural protegit.

El segon element és pels propis valors que té.
La figura del parc natural s'aplica a àrees que tenen uns valors ecològics, científics, educatius, culturals o estètics d'especial interés per mantenir ecosistemes representatius, per presentar flora o fauna de característiques singulars o per la bellesa dels seus paisatges, que es consideren adequades per a integrar-los en xarxes estatals o internacionals d'espais protegits i on es podria permetre, en general, el manteniment d'usos i activitats compatibles amb la preservació.
Això és, pràcticament, la definició que es dóna d'espais naturals.
I Aitana s'ajusta perfectament a aquesta definició.
De fet, alguns ingredients de la serra i, en particular, les cingleres i les zones culminals -que jo els aconselle que vagen a visitar-les si no ho han fet mai, perquè és un espectacle realment aclaparador-, presenten una comunitat vegetal molt rica en espècies endèmiques o amenaçades que, a més de la protecció global que podrien tindre en la seua declaració com a parc natural, haurien de ser declarades específicament reserva natural per a poder conservar íntegrament eixos ecosistemes, comunitats o elements biològics o geomorfològics.

Per tant, una regulació que implica que no és necessari prohibir molts usos preexistents, sinó simplement regular-los.
A més, en la zona -diguem- en què es podria declarar el parc natural, amb una presència de comunitats humanes realment molt baixa i, per tant, que no genere tampoc els problemes que té de la convivència d'espais habitats normalment amb els usos o amb la preservació del parc, fan que siga major la necessitat de declarar este espai com espai natural.

A més, la integració en xarxes d'espais protegits podria també obrir una font important de recursos econòmics i podria, a les zones del seu voltant, permetre desenvolupar un model específic de turisme rural, relacionat amb els valors naturals i culturals, i allunyar una miqueta esta pressió d'urbanisme insostenible que, sobretot en algunes zones, insistic, com és el cas de la vall de Guadalest, genera ja problemes importants.
I lògicament també tindria.
.
.
, o tindre un efecte important sobre projectes que estan en stand by, com és el desdoblament de carreteres i altres coses que podrien tindre un impacte excessivament greu.

La protecció legal només és un primer pas, però és un pas molt important.
No representa ninguna garantia per a la conservació si no hi ha una gestió adequada.
Però creiem que és el primer pas per a generar eixa protecció i per a adquirir un compromís, per part de les administracions, per fer una inversió que servisca per a protegir eixos valors i per a gestionar un desenvolupament social i econòmic sostenible i molt important en esta època de crisi.

I entenem que, a més, serviria per a articular al seu voltant tota eixa zona muntanyosa que he explicat.
A més, formaria o estaria a prop també d'altres zones, com són els parcs naturals de Mariola o de la Font Roja.
I, en definitiva, generaríem un espai natural que ja té uns valors importantíssims i que generaríem, pràcticament.
.
.
, l'elevaríem a una quasi categoria de parc natural dels grans que hi ha en Espanya, si sumàrem tots els territoris que suposen això i no eixos microparcs que tenim en estos moments.

Res més.
Si hi ha alguna qüestió que es vullga aclarir després, estic a la seua disposició.

El senyor president:

Muchas gracias por la exposición tan clara de su terruño.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Compromís, por supuesto, va a apoyar esta propuesta por un montón de motivos; buena parte de ellos ya los ha comentado el señor Torró.

Yo quería hacer hincapié en alguno de valores que tiene la sierra y el porqué, por qué es fundamental esa protección como parque natural.

Por un lado, está situada entre los parques naturales de Mariola y Carrascal de la Font Roja, hacia el noroeste, y al este tiene el parque natural de la sierra Gelada y el litoral de las marinas.
Por tanto, está -digamos- entre esas dos zonas de parques naturales.

Por otra parte, se declaró ya como zona LIC que…, al igual que los parques naturales que acabo de mencionar y de las sierras de Ferrer, Bernia, valle de La Marina y alrededores.
Además, hay ZEPA alrededor -zonas de especial protección para las aves-; montañas y acantilados de La Marina, Carrascal y Mariola y la serra Gelada.

Sin embargo, bueno, pues en medio de todo esto tenemos un macizo con unas condiciones espectaculares, tanto paisajísticas, tanto de vegetación, tanto de patrimonio cultural relacionado, básicamente, con la presencia del hombre, del ser humano en la sierra.
Y, bueno, resulta asombroso que no tenga esa figura de parque natural.
Se podrá pensar que con la de LIC o la de ZEPA podría ser suficiente, pero ahora luego justificaré por qué no.

Bien, tiene una parte, Aitana, declarada como paisaje protegido, pero una pequeña parte.
Sin embargo, además, tiene cuatro microreservas de flora, lo que ya justifica y ya pone sobre el tapete lo que ha comentado el señor Torró de la presencia de endemismos vegetales, puesto que las microreservas de flora están diseñadas precisamente para proteger y evaluar la evolución de poblaciones de especies endémicas.
Recordemos que las especies endémicas son únicas del territorio valenciano o, en algunos casos, de territorios cercanos, por tanto, si desaparecen de nuestro territorio desaparecen del planeta.
Es un patrimonio valenciano, seamos chovinistas y protejámoslo al cien por cien.
Pero, la declaración de la microreserva de la flora no garantiza su protección, lo único que garantiza es una evaluación de la evolución de esas poblaciones de plantas.
Además, hay declarados bienes de interés cultural, bienes de relevancia local, hay yacimientos arqueológicos, hay cuevas que ya genéricamente están protegidas por la Ley de espacios naturales.

Y, luego, hay un patrimonio cultural -al que yo me refería antes- que son los bancales de piedra.
Bueno, las construcciones de piedra seca, en general, pero sobre todo esos kilómetros de bancales que se han construido hace siglos, que han generado poco a poco, por erosión y por los procesos geológicos normales de los que estudiamos en el colegio de pequeños, poco a poco han ido aportando sedimentos, y han creado unos suelos en lugares donde no los había, y esos suelos tienen una calidad tremenda, han costado siglos de fabricar -digamos- ayudando a la naturaleza y utilizando sus procesos naturales, y que, dado el desuso actual, en buena parte del territorio valenciano -y aquí no será una excepción- se están desmoronando.
Es fundamental mantener ese patrimonio de piedra seca.
Aparte del norte de Castellón, es la otra zona donde más patrimonio de piedra seca hay en el País Valenciano.

Y, bien, antes he hablado de que estaba entre otros parques, otras zonas con distintas figuras de protección, y, por tanto, la sierra de Aitana podía funcionar como un conector ecológico fantástico; de hecho, funcionará hoy en día como corredor ecológico para la fauna -y también para la flora-, porque aunque no tengan piernecitas las plantas, pues también se mueven y también necesitan de estos corredores para no quedar aisladas en reductos.

Por tanto, su papel como corredor y conector ecológico entre unas zonas naturales y otras, varias de ellas protegidas con distintos niveles, pues hace necesaria esta protección.
¿Y por qué?
Porque, claro, la protección a nivel europeo, pues, sí, hay unas normas encima de la mesa, lo que no hay es dinero luego para gestionar, ¿vale?
La Red Natura 2000 tiene unas normas de protección, pero no tiene recursos para su gestión, y, bueno, de aquí hasta que se puedan desarrollar normas para su protección e implementar acciones, pues, bueno, pasará mucho tiempo dada la triste situación actual.

Pero, sin embargo, una figura de parque natural sí que podía impulsar el desarrollo de esa zona, el desarrollo económico, sostenible -digamos-, cuidadoso, porque, por un lado, aumentaría la sensibilidad tanto de las propias administraciones, que no siempre son todo lo sensibles que se debiera respecto al patrimonio natural, como sobre todo de los visitantes.
El hecho de estar en un parque natural a mucha gente le hace tener un talante distinto a si está en una zona ZEPA o LIC, claro, mucha gente no sabe lo que significa.

Por otra parte, el parque natural garantizaría un mayor control de actividades, de cualquier tipo de actividad o de posible impacto dentro del parque, así como -digamos- mayor interés en lo que es la prevención de incendios, que no digo que sea baja en otras zonas, pero la figura de protección siempre le da mayor relevancia y mayor posibilidad de eso, de un mayor control y prevención.

Por otra parte, aunque los recursos hoy en día sean bajos, sería más fácil acceder a recursos para poder desarrollar algunas actuaciones.
Y, ¿por qué parque natural?
Hay otras figuras de protección a la Ley de espacios naturales, sin embargo, la de parque natural encaja perfectamente porque no solamente pretende proteger valores naturales, sino, además, hacer compatibles los usos tradicionales humanos con la protección de esos valores.
Es obvio que si no se ha llegado en buenas condiciones en un espacio natural es porque esa interacción durante siglos ha sido beneficiosa y nos ha legado esta protección.

Por tanto, la figura del parque natural encaja perfectamente con esto.
¿Qué supondría?
Pues que la administración, además, elaboraría primero un plan de ordenación de recursos naturales, y, luego, un plan rector de uso y gestión, y ese PRUG, ese plan rector de uso y gestión es fundamental para poder regular los usos en este parque.
Hasta que no se elabora ese documento no sabemos en qué medida.
.
.
, allí se admiten, pues, cien visitantes a pie o mil al día, cinco ciclistas o cinco mil, y, bueno, y cualquier otro aspecto, incluso el aprovechamiento de plantas aromáticas, incluso pasar por determinados lugares en determinadas épocas del año, todo eso lo va a regular un PRUG, y, si no hay una figura del parque natural, aquello no irá hacia delante.

Y, bien, he hecho hincapié en ese patrimonio cultural, que es lo de la piedra seca, que hemos heredado, que encaja en lo que estaba diciendo ahora mismo de mantenimiento de actividades tradicionales.

Por tanto, la propuesta es más que adecuada y, al final, nos serviría para impulsar un turismo rural, alternativas al modelo de turismo de sol y playa, o no necesariamente alternativas, sino un turismo complementario que, dados los miles de visitantes que están en zonas cercanas seguro que van a acercarse.
Pero, claro, si no tenemos esa primera regulación de usos, pues, igual en vez de hacerle un beneficio a la sierra le hacemos un perjuicio.

Y hay un aspecto que tampoco se ha mencionado, que también es interesante, y es de la marca de parques naturales que, por fin, la conselleria, después de varios años intentando sacarla como marca diferenciada, como producto de calidad, tanto servicios turísticos como productos que puedan salir de la sierra, esta marca de parques naturales sería un valor añadido que por supuesto se podría usar en el caso de que fuera un parque natural, y, si no, pues, bueno, sería un hándicap que tendría respecto a otras zonas que sí que van a poder utilizar esa marca de parques naturales.

He comentado antes que un visitante es más sensible, es más cuidadoso con el entorno cuando está dentro de un parque natural que cuando está fuera, cuando se encuentra en un monte que no tenga esos niveles de protección.
Esto, encima, le da un valor añadido en cuanto a la posible producción -insisto- de servicios, que pueden ser de turismo, de temas didácticos, temas escolares a todos los niveles, como de productos de la propia sierra, desde los típicos herberos y, bueno, y productos de las plantas de la zona.

Y, bien, por último, para acabar, insistir en que la geografía del lugar lo convierte en un lugar prácticamente único.
Tan cerca de la costa no hay montañas tan altas, se ha hablado bien del tema de muchas precipitaciones -se me ha ido el.
.
.
-, había otro aspecto relacionado con las precipitaciones y yo quería hacer hincapié en las microprecipitaciones, las criptoprecipitaciones, que es la humedad que viene del mar.
Eso también le da unas condiciones que no tienen otras zonas del territorio valenciano, sencillamente porque esto es una sierra en contacto con el litoral, las brisas marinas diariamente van a impulsar humedad hacia la sierra y esa humedad la está chupando la vegetación, y es una vegetación que está haciendo que esa humedad pase al suelo y al subsuelo dado el carácter cárstico -que bien se ha comentado también-, calcáreo, de la sierra, que un macizo calcáreo es como un queso gruyer, por el que el agua circula rápidamente.

Por tanto, bueno, yo creo que podríamos seguir hablando horas, pero creo que he intentando ser un poco complementario con lo que se ha dicho con anterioridad y esperemos que de esta comisión salga un acuerdo unánime esta tarde.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce, también por el expreso deseo -y buen deseo- que usted ha expuesto.

Tiene la palabra el señor Sánchez.

El senyor Sánchez Asencio:

Gracias, señor presidente.

Desde el Grupo Socialista por supuesto que vamos a dar nuestro apoyo a esta proposición no de ley para la declaración como parque natural del macizo de Aitana, propuesta por el Grupo de Esquerra Unida, y lo haremos de forma breve, hablaremos de forma breve.
Ya se ha dicho prácticamente todo por parte de los dos portavoces que me han precedido, y, si acaso, incidiremos en los valores que a nuestro juicio hacen necesaria la declaración del parque natural del macizo de Aitana por considerarlo un enclave privilegiado.

Para nosotros crear espacios naturales protegidos es, sin lugar a dudas, un sistema eficaz para conservar los valores biológicos, paisajísticos, geológicos o de cualquier otro tipo, y así se viene utilizando en España desde 1918 con la puesta en marcha de los parques nacionales de la montaña de Covadonga y el de Ordesa y Monte Perdido.

La comarca de la Marina Baixa encierra el que con total seguridad -aquí se ha dicho ya- es el más soberbio conjunto de montañas de todas las tierras valencianas.
Con forma de herradura abierta al mar se disponen dos espectaculares alineaciones montañosas pertenecientes al sistema prebético, las cuales confluyen en el Puerto de Confrides, desde allí la Serrella y la Xortà, las cuales tienen su continuidad en la sierra de Bernia.
Delimitan por el norte el valle de Guadalest, el cual queda delimitada al sur por la sierra de Aitana, que tiene su prolongación hacia el mar y acaba en el no menos importante Puigcampana.

Estrechamente ligada a las tradiciones de los habitantes de los municipios que la rodean, Aitana es, también, uno de los puntos de referencia en cuanto a los paisajes y especies de seres vivos que contiene.
Alguna de las especies de plantas más escasas encuentran en la sierra de Aitana uno de sus últimos reductos; por ejemplo, la Saxifraga longifolia o corona del rey ocupa diminutas grietas de algunas zonas acantalidas y peñascosas declaradas -como también se ha comentado ya-, microreservas de flora, siendo este dato de suma importancia pues la distribución mundial de esta planta se encuentra localizada en muy pocos puntos de las más altas montañas del Levante español.

Igualmente, es necesario destacar otra de las maravillas botánicas de la sierra de Aitana como son los tejos, árbol por otro lado considerado sagrado por los celtas.
Y, también, en nuestra modesta opinión nos gustaría destacar que en la sierra de Aitana podemos encontrar numerosas fuentes que desde siempre han contado con una gran estima por la calidad de sus aguas o los no menos importantes pozos de nieve, también conocidos como «cavas», utilizadas en la antigüedad para el aprovechamiento tradicional de la nieve como recurso natural.

La Comunidad Valenciana cuenta en la actualidad con más de una veintena de parques naturales y la provincia de Alicante con ocho.
El objetivo principal de la declaración de un espacio como parque natural debe ser el de garantizar su supervivencia como legado a las generaciones futuras, así como la conservación de una muestra representativa de los principales sistemas naturales de nuestra comunidad, y a buen seguro que la sierra de Aitana -en nuestra opinión- lo es.

Con la declaración de la sierra de Aitana como parque natural aseguramos la preservación de un espacio representativo valioso del patrimonio natural, cultural, caracterizado por su elevado valor ecológico, por la belleza de su paisaje y por la singularidad de su fauna y flora, estableciendo un uso público que permita el disfrute de los visitantes pero sin poner en riesgo la conservación de este espacio natural, para lo cual conviene implementar diversas medidas con el fin de lograr una mejor preservación de este espacio, medidas que a todas luces la declaración como parque natural posibilita y, en un nuestra opinión, pasaría por la erradicación de especies alóctonas, el control de especies autóctonas, la prevención de incendios -una de las principales amenazas a las que también se ha hecho referencia-, la restauración de hábitats y áreas degradadas y la supresión de actividades incompatibles.

Sin la utilización de este sistema de protección, a buen seguro que numerosos espacios de interés biológico, paisajístico, etcétera, que hoy podemos disfrutar en nuestra comunidad, se hubiesen visto gravemente afectados.
Y es por ello -como hemos anticipado al inicio de mi intervención- que desde el Grupo Socialista votaremos a favor esta proposición no de ley presentada por Esquerra Unida.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Sánchez.

Tiene la palabra la señora Marco.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, decir al señor Torró, que es el proponente de esta proposición no de ley, que desde el Grupo Parlamentario Popular estamos totalmente de acuerdo con ese gran potencial y ese gran patrimonio que existe en la sierra de Mariola.
Y también estamos de acuerdo con todo lo que ha comentado el señor Ponce, es decir, aquí ya existe un régimen de protección, es cierto que no es suficiente y que a todos nos gustaría tener un parque natural más, pero no solamente en la sierra de Aitana, sino en muchas otras zonas de la Comunidad Valenciana, porque desde que gobierna el Partido Popular en esta comunidad lo que hemos estado haciendo es, precisamente, eso, poner en valor nuestro territorio protegiéndolo y, por eso, hemos pasado de tener diez parques naturales a veintiuno desde que gobierna el Partido Popular en esta comunidad -como repetía antes.

Ha hecho el señor Ponce, la verdad, de manera muy exacta todo el régimen de protección de hábitat y de especies que existe en la sierra de Aitana.
Y, sinceramente, decirle que, efectivamente, a nosotros también nos gustaría, señor Torró, contar con un parque natural más y -ya le digo- aprovechar este gran potencial que tenemos en el macizo de Aitana y las sierras que hay alrededor, ¿no?

El problema es que usted sabe que cuando se hace un parque natural eso conlleva realizar una serie de infraestructuras, disponer de una serie de personal, etcétera, etcétera, es decir, no solamente basta con elaborar un decreto por parte de la conselleria que se declare parque natural y punto, sino que hay que utilizar unos recursos económicos que en este momento -y le voy a ser muy sincera, yo no le voy a mentir como hicieron otros- no los tenemos, no los tenemos, y, por lo tanto, no es posible hacer este parque natural.

Le vuelvo a repetir, igual que usted argumenta en la exposición de motivos, ¿parece razonable plantear la conveniencia?
Claro que parece razonable, plantear la conveniencia de declarar Aitana como espacio natural protegido y muchos otros espacios -ya le digo-, pero en este momento no disponemos de los recursos para realizar todas las infraestructuras que todo ello conlleva.

No han hablado ninguno de ustedes -no sé si ha sido el señor Ponce o el propio señor Torró- de la instalación que hay por parte del Ministerio de Defensa del antiguo cuartel que hay ahí, que en este momento está en desuso.
Yo creo que la verdad es que esas instalaciones pueden representar una gran oportunidad, precisamente por todo lo que ustedes han dicho, pues para prevenir incendios, etcétera, es decir, podemos utilizar todas esas instalaciones para hacer dependencias para brigadas forestales, por ejemplo, utilizarlo como torre de vigilancia, inclusive.
Eso, a lo mejor, no necesitaría tantos recursos económicos puesto que me consta, y, además, seguramente también le constará así al diputado del Grupo Socialista que, tanto el alcalde de Alcolejas, como algún diputado provincial del Partido Socialista, como también por parte de la Diputación de Alicante, que había una predisposición a negociar con el Ministerio de Defensa, que es el que es titular de estas instalaciones, poder obtener estas instalaciones a bajo precio o a coste cero durante algún tiempo determinado, y, precisamente, pues utilizarlas para el bien común de toda la zona.
A mí se me ocurre, precisamente -ya les he dicho-, para dependencias de brigadas forestales, incluso para albergues juveniles, por aquello de aprovechar ese potencial y ese patrimonio que tenemos en la sierra de Aitana, para potenciar el turismo rural de la zona, o, incluso, también se han hablado de aulas temáticas de medio ambiente y también se hablaron, incluso, de centros de mayores.

Yo creo que ésta no es la competencia de estas Cortes, pero sí desde luego la voluntad política -creo- de todos los grupos parlamentarios, porque ya les digo que es que no haya voluntad de nombrar un parque natural más, es que en este momento no disponemos de recursos.
Saben ustedes, y, además, ustedes también lo han, incluso, llegado a criticar, que hemos tenido que disminuir el número de directores de parques naturales precisamente para ahorrar y para tener más recursos económicos para otras cosas.

Entonces, en este momento no les voy a engañar, no existen recursos económicos, sí que existen otras opciones, otras opciones que ya se han barajado por parte de la Diputación de Alicante y por parte, incluso -como les decía-, del alcalde de Alcoleja.

Yo creo que sería una buena idea, quizás, a lo mejor, por parte de Esquerra Unida y de Compromís proponer, dentro de sus grupos municipales de la zona, el que sería un punto de partida el aprovechar estas instalaciones que tenemos ahí, precisamente para conservar también de un modo, pues, yo creo que muy positivo para la zona y utilizarlas para algún albergue juvenil, incluso -les vuelvo a repetir-, como torre de vigilancia para prevención de incendios, o, incluso, para instalaciones para los brigadas forestales.

Por mi parte, nada más, decir que, efectivamente, nos gustaría nombrar parque natural -como ustedes han propuesto-, y no solamente éste, sino muchos más.
Pero, en este momento, con la crisis económica ya le he dicho que hemos tenido que prescindir de algunos directores de parques naturales, pues no estamos en condiciones de afrontar uno más.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Marco.

Don Luis Torró tiene la palabra.

El senyor Torró Gil:

He de dir que, com no podia ser d'altra manera, lamente profundament que el Partit Popular es negue a votar a favor de la proposta de resolució.
La proposta de resolució diu:

«Les Corts insten el Consell que, en el termini més breu possible, inicie els tràmits necessaris per a declarar el massís d'Aitana i les serres que el circumden com a parc natural, d'acord amb la normativa vigent.

»Les Corts insten el Consell que retra compte del grau de compliment d'aquesta resolució en el termini de tres mesos.
»

El que està posant-se damunt la taula -i, per tant, els demane que reconsideren la seua posició- és que si estan d'acord -com ha dit- que la serra d'Aitana i les serres que la circumden haurien de ser declarades com a parc natural, que seria el millor…, el que demana esta proposta de resolució és que s'inste el Consell perquè inicie els tràmits necessaris per a declarar el massís d'Aitana com a parc natural i que ho faça en el termini més breu possible, i que, després, que vinga ací el Consell d'ací tres mesos a dir-mos -si es votara que sí-, «senyores, no ho hem fet perquè no n'hi ha diners per a posar en marxa esta proposta», com ja s'ha fet en altres qüestions, ¿val?
Perquè resulta que ja no és el primer debat que tenim al voltant dels temes dels diners i els parcs naturals, i és que ho han fet això en altres parcs naturals que també estan pendents, per exemple, de l'aprovació dels PORN i que l'excusa que donen és que no n'hi ha diners, ¿val?

Jo crec que és una excusa, com és diu habitualment, de mal pagador.
I és una excusa de mal pagador perquè redactar un pla d'ordenació dels recursos naturals i redactar un pla rector d'ús i gestió, en principi, no suposa més despesa que la de dedicar uns tècnics de la Conselleria de Medi Ambient a esta.
.
.
, uns tècnics que ja estan, no cal dur-los del planeta Mart, els té la conselleria, ¿val?
, si vol, li puc presentar alguns dels que han estat per ahí redactant els PORN i els PRUG, i, per tant, no caldria.
.
.
És a dir, dotar-se dels instruments jurídics que suposa la declaració de parc natural no suposa ningun cost per a la conselleria actualment, ningun cost extra.

Efectivament, si es vol declarar un parc natural i es vol fer com il faut, és a dir, en el futur, no sé, d'ací un any, dos anys, tres anys, quan tots eixos instruments estiguen aprovats, lògicament requerirà una sèrie de despeses corrents i d'inversió per part de la pròpia conselleria.
Jo m'imagine que d'ací un any o dos anys, La Generalitat ja haurà superat, perquè això és el que diu almenys el senyor president de La Generalitat cada volta que el fem comparéixer, que les mesures de retall són per ara, vull dir, d'ací un any, any i mig o dos anys això s'haurà superat, i, per tant, si s'han superat eixes mesures lògicament ja no hi hauran excuses.

Per tant, el que mosatros estem duent ací és una cosa tan senzilla com que hi haja un compromís per part del Grup Popular que instara el Consell que s'inicien els tràmits per a fer parcs naturals.
Perquè, inclús, encara que no hi hagueren diners per a invertir, inclús, encara que no hi hagueren diners per a tindre personal, dotar-se d'un pla d'ordenació de recursos naturals i dotar-se d'un pla rector d'ús i gestió seria molt important per a poder preservar els valors naturals del massís de l'Aitana, i seria molt important perquè els pobles al seu voltant pogueren adoptar els seus propis instruments urbanístics i pogueren adoptar els seus propis recursos a eixos plans, aprovats per la conselleria i consensuats amb propietaris i amb les altres administracions, per a poder tirar endavant -diguem- els primers passos que suposa la declaració de parc natural.

I una altra cosa molt diferent, que pot tindre a veure o no -de fet, s'han plantejat ja iniciatives que no tenen res a veure amb la declaració d'Aitana com a parc natural- és el tema de les instal·lacions militars -que encara no ho són- del cim de l'Aitana.
És una altra història que, evidentment, si s'aprova la declaració de parc natural haurà de vore amb això, però, si no s'aprova, anirà pel seu compte.
Però no barregem coses, vull dir, no ens diga que si fem això.
.
.
, perquè són dos coses diferents.

Lògicament, amb un pla d'ordenació de recursos naturals i, després, un pla rector d'ús i gestió, eixes instal·lacions tindrien uns usos determinats i s'haurien d'adaptar.
I, per tant, l'administració que fóra, que els hi tinguera, siga el Ministeri de Defensa, siga la Diputació Provincial o siga el sursuncorda, evidentment, s'hauria d'ajustar al que determinara el pla rector d'ús i gestió i a les directrius generals que marcara el pla d'ordenació de recursos naturals.
Però, no té res a veure amb el que estem demanant ací.
Ací, demanem pronunciament de Les Corts que, si es de veres el que diuen, que estan d'acord que Aitana siga parc natural, aproven.
No està obligant-los a res més que a iniciar els tràmits.
Ja vorem si es complixen en sis mesos, en un any o en tres.
Se suposa que les prestacions pressupostàries, lògicament, faran que açò puga anar més de pressa o menys, però, almenys, donen compliment i diguen al Consell: «¡Escolte!
, Consell, conseller de medi ambient, Les Corts volen que Aitana siga parc natural, per tant, en la mesura de les teues disponibilitats, comence a treballar en eixe sentit.
»

Si això tampoc són capaços d'aprovar-ho, la veritat és que.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias.
.
.
.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
estem davant del que deia abans: un grup majoritari que no està disposat a complir amb la seua obligació, sinó.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias, don Luis.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
a posar-se al servei del que marca o dicta l'executiu.

El senyor president:

Muy bien.

Para el turno de réplica, tiene la palabra la señora Marco.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

Mire, señor Torró, usted nos ha definido a este grupo como un grupo que no tiene voluntad absolutamente de nada, sino solamente de proteger al gobierno -por cierto, del que estoy muy orgullosa- y que este grupo parlamentario sustenta como no puede ser de otra manera.

Pero, mire, aprobar su propuesta ¿sabe lo que sería?
Sería mentir, engañar y hacer falsas promesas a la ciudadanía.
Sería hacer eso.
Aprobar esta propuesta suya sería hacer eso.
Y esas cosas no las hace ni el gobierno del Partido Popular ni este grupo parlamentario.
¡No las hace!
Eso lo hacen otros, otros que hacen leyes sin contenido económico, como, por ejemplo, el Partido Socialista, como nos tiene totalmente acostumbrados a hacerlo siempre.

Mire, instrumentos jurídicos para declarar parque natural los hay -se lo he dicho-; razones técnicas, también, ¡claro que las hay!
Ahora, ¿qué falta?
Pues, dotar de contenido económico para hacer una serie de infraestructuras para que sea realmente un parque natural, y lo contrario -le vuelvo a repetir- sería mentir y engañar.

Y, mire, y usted le puede dar las vueltas que quiera, pero en su propuesta dice que demos cumplimiento de esta resolución en tres meses.
Y ya le digo, este grupo parlamentario no se compromete a hacer cosas que no puede hacer porque, si no, le votaría que sí a esta propuesta y yo saldría por la puerta y le diría a la ciudadanía: «Mi intención y mi compromiso -como usted va a hacer seguramente- es hacer parque natural a la sierra de Aitana.
» Pero, mire, señoría, yo soy realista y no le voy a mentir a la ciudadanía, y, en este momento, es imposible presupuestariamente realizarlo.
Y le repito, no vamos a hacer decretos ni hacer leyes -este grupo parlamentario- sin dotarlas económicamente, porque eso sería mentir, manipular y engañar.

Y yo -le vuelvo a repetir- esto no es una excusa, se lo digo alto y claro, y nosotros si nos calificamos por algo es por decir la verdad y dar la cara, igual que la estamos dando continuamente con todos los ajustes y las medidas que está tomando este gobierno.

Si le votara que sí -le vuelvo a repetir-, ustedes, dentro de tres meses exactamente, vendrían aquí y me pedirían cuentas a mí o a la consellera en este caso.
Pero, mire, señoría, es que le voy a votar que no por responsabilidad política y porque, precisamente, lo que tenemos es un compromiso con todos los ciudadanos de esta comunidad.

Igual que usted me dice: «Bueno, pues, a lo mejor esto puede usted votar que sí hoy, y, dentro de un año, o dos años, cuando haya una dotación presupuestaria adecuada, llevarlo a cabo adelante.
».
¡Oiga!
, pues, mire, dentro de un año o dos yo seré la primera que me ponga con usted a firmar una propuesta de resolución como ésta, ¡la primera!
, cuando realmente haya dotación presupuestaria para llevarla a cabo.
Pero, ya le digo, yo no me comprometo con nadie si no puedo cumplir.

Y creo que eso, por responsabilidad política, lo deberían hacer todos los grupos parlamentarios de esta cámara.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Marco.

Pasamos a la votación, a continuación.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada.

Informe del compliment de la Resolució 26/VIII, aprovada per la comissió en la reunió del 26 d'octubre de 2011

El senyor president:

Y ya, para terminar, nos queda solamente el punto número 6 del orden del día, que es dar cuenta a esta comisión del informe del cumplimiento de la Resolución 26/VIII, aprobada por la comisión de 26 de octubre de 2011.
Pasándolo a román paladino, la conselleria nos dice que ha cumplido con el mandato de esta comisión y que ha hecho llegar el acuerdo que en su día esta comisión adoptó sobre un punto del orden del día allá por el…, la Resolución 26/VIII, allá por el 26 de octubre pasado.
Con lo cual, bueno, siempre es de agradecer que lo digan, que se cumple con el mandato que esta comisión se da.

Por lo demás, creo que alzamos la sesión.

Muchas gracias a todos.

(S'alça la reunió a les 20 hores i 2 minuts)