Coordinaci%C3%B3%348099.07.11%20macro.html





Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat realitzada el dia 11 de juliol de 2013.
Comença la reunió a les 10 hores i 40 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 19.

El senyor president:

S'inicia la sessió de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat.

I pregue a la senyora secretària comprove el quòrum.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies, senyora secretària.

Com de costum, en les carpetes, les seues senyories tenen l'acta, l'esborrany de l'acta de la sessió anterior.
És el moment de si volen fer alguna observació, alguna matisació, alguna modificació, és el moment de pronunciar-se.
Del contrari, entenem que el silenci implica acord.
Per tant, moltes gràcies.
Per assentiment i unanimitat queda aprovada l'acta.

Abans de passar al segon punt de l'ordre del dia, la presidència vol informar que, d'acord amb la notificació que tenen en les seues carpetes, hi ha dos incidències.
Dos o tres?
Bé, dos.

Al punt 4 hi ha un escrit del vicepresident del Consell i conseller de Presidència, Agricultura, Pesca i Alimentació, que excusa l'absència a la reunió de la comissió convocada per a hui.

Al punt 5 hi ha un escrit també del president de (inintel·ligible) .
.
.
que comunica que el (inintel·ligible) .
.
.
del Consell haurà d'atendre la compareixença de.
.
.
Bé, aquí el que se comunica en el 5 és que és la conselleria d'hisenda qui ha de comparèixer per a esta qüestió.
Però això és una cosa que ja sabíem, perquè estava agrupat en l'ordre del dia.

Al punt 6 sí que hi ha una incidència.
I és l'escrit del director del gabinet del president de La Generalitat, que excusa l'absència a la comissió de hui.

I després, al 7 hi ha una esmena, del Grup Socialista, a la proposició no de llei registre d'entrada 42.
952, que ja aplegarem al seu moment.

Bé, la presidència sí que té constància de les dos excuses que estan en viatge institucional, tant el vicepresident a Madrid, a una reunió en el ministeri, i el cap de gabinet del president de La Generalitat, l'acompanya en el viatge institucional que està fent a Algèria.

Sí, senyor Rubio, per a.
.
.
?

El senyor Rubio Martínez:

Sí.
No, no, para referir a esta información que nos está facilitando, para que conste en acta -perdón, que no he apagado el móvil- nuestra protesta por la ausencia, tanto del vicepresidente del Consell, el señor Ciscar Bolufer, como la del jefe de gabinete de Presidencia, por su no asistencia hoy.
Es verdad que pueden tener en algún caso el viaje a Argelia, pero yo creo que los viajes del presidente se deben de saber con una antelación suficiente, no creo que fuera de la noche a la mañana.
Y también la ausencia del señor vicepresidente, que viene a ser una constante, dado que de las comparecencias que le hemos requerido su presencia aquí solamente ha estado…, bueno, no ha estado ninguna vez, ha venido una vez exclusivamente a presentar en su momento las líneas de actuación de su conselleria.

Entonces, nosotros queremos hacer constar nuestra protesta de estas dos ausencias, porque entendemos que la labor fiscalizadora de los parlamentarios es la que es, y no tenemos tantas ocasiones, desgraciadamente, para poder fiscalizar, preguntar o inquirir en este caso al vicepresidente y al jefe de gabinete.
Con lo cual, lo que haremos será, aparte de hacer constar nuestra protesta por estas ausencias, pues reiterar, otra vez haremos el escrito correspondiente, para que en la primera comisión, una vez reanudemos las actividades después del paréntesis del mes de agosto, comparezcan ambos.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Rubio.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Sí, des del Grup Parlamentari Compromís, volem fer algunes apreciacions a estes absències.

Per un lloc, el que nosaltres lo de «compromisos inexcusables», que tinga que informar-nos el president d'esta comissió que efectivament és una reunió a Madrid, doncs no sé què li costa al senyor vicepresident ser una miqueta més explícit sobre quins compromisos són inexcusables o no.
Perquè podríem entendre, si se fa un alarde de més transparència sobre el perquè de la seua absència, podríem trobar-la inexcusable o no.
Però dient-ho o fent esta indeterminació, doncs a nosaltres ens pareix poc rigorós per part d'un vicepresident del govern.

Després, volíem fer també una crida que a esta comissió, en general a estes Corts, que tinguen una miqueta més de sensibilitat amb els grups minoritaris.
Ho dic perquè no haguera costat absolutament res, si fa tres dies que sabem d'esta excusa, perquè entra per registre el dia 8, doncs que s'haguera informat encara que fóra una cridada als membres dels grups minoritaris, que fan moltes vegades moltes caramboles per a poder estar ací, i més, en este cas, per exemple, dos diputades dels grups minoritaris que són de les comarques d'Alacant i que efectivament han d'atendre estos temes, que precisament decauen avui.
I, com comprendran, això de ser un títere en esta comissió, doncs almenys a la meua persona li fa poca gràcia.

I per acabar, el senyor Rubio ha deixat molt clar que el vicepresident té poc costum de vindre, per no dir nul, i normalment envia una substitució.
Ens haguera també agradat, d'alguna manera, poder saber per què en este cas, ja que per a nosaltres ningú no està justificat quan se demana la compareixença del conseller que no vinga el conseller.
.
.
però, bé, en este cas, què curiós, que no vinga tampoc ni tan sols ningun substitut per part de la conselleria.
És una llàstima perquè, ja dic, s'ha de començar una altra vegada el tràmit de petició, etcètera, etcètera, demorar temes, que al final el que fan vostés és que efectivament l'actualitat política quede relegada als interessos de l'agenda del Partit Popular.

Res més.
Gràcies.

La senyora López Barceló:

Desde Esquerra Unida queremos hacer constar también nuestra desaprobación a estas prácticas, que son constantes en cámara parlamentaria.
El señor vicepresidente, además, lo ha hecho también como conseller de agricultura, en la que siempre tenemos que estar acostumbrados en esta comisión, tanto como en ésta, a que también manden siempre a un sustituto, aunque eso lo hacen también el resto de consellers.

Y lo que no entendemos es, tal y como ha apreciado la señora Mireia Mollà, que por qué, si ya sabían de esta situación, no han tenido a bien, ya que es la última oportunidad que tiene la oposición para poder defender esa comparecencia y denunciar en esa comparecencia y fiscalizar lo que creamos oportuno, no se ha tenido la deferencia, ya que vamos a tener que esperar hasta dentro de unos meses volver a (inintel·ligible) …, y eso con toda la lentitud que conlleva en la agenda parlamentaria.

Por tanto, no entendemos por qué no se ha tenido ninguna deferencia, más que por una falta de respeto o de, por lo menos, una falta de rigurosidad de lo que significa la fiscalización y lo que significa atender en sede parlamentaria lo que la oposición tiene que plantearle al señor vicepresidente, y además conseller de agricultura.

Y no entendemos, como decía, que no hayan tenido la deferencia de acumular, como hacen constantemente, las comparecencias que pedimos la oposición, acumularla a una comparecencia a petición propia, para que hubiera podido venir un secretario autonómico, que entendemos que alguno podría haber venido hoy aquí a atender las cuestiones que la oposición tuviéramos que plantear.

Por tanto, queremos que conste en acta de nuevo que estas prácticas no pueden continuar, que no puede ser que tengamos que llegar al momento de la comisión correspondiente y enterarnos en ese momento de quién puede venir, de quién no puede venir, porque merece un respeto, no solamente los diputados de los grupos minoritarios, que también, sino, evidentemente, la representación ciudadana que conlleva nuestra posición aquí, en sede parlamentaria.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Aixina constarà en l'acta.
La presidència sí que vol dir que, bé, que aquí ningú, senyora Mollà, jo de la seua intervenció només compartisc el final.
Té raó quan vosté diu que haguera pogut comunicar-se.
Clar que sí.
Estic totalment d'acord.
Esta presidència ha tingut coneixement en este mateix moment, igual que vosté.
Si no, no li càpia el mínim dubte que ho haguera tramitat, perquè sap la seua senyoria, que acudix a més d'una comissió que presidix esta persona, que qualsevol escrit que entra immediatament li done trasllat.
I en algunes ocasions, a més, toque per telèfon.
Per tant, en això té raó.

En la resta, mire, que se puguen fer substitucions, sabem que reglamentàriament és possible.
Jo he de pensar que si per al punt de radiotelevisió no s'ha enviat l'agrupació d'un secretari o secretària autonòmica, he de pensar que és que pensava el vicepresident vindre a comparéixer.
He de penar-ho.
No tinc motiu per a pensar altra cosa.
Val?

Però, per la resta, jo entenc les raons dels tres grups parlamentaris per a fer constar en l'acta les manifestacions que han fet, encara que en alguns casos no els compartisc.

En esta comissió, precisament, no és freqüent que hi hagen absències.
En esta comissió, concretament, no és freqüent.

Projecte de llei, de La Generalitat, dels contractes i altres relacions jurídiques agràries (RE número 54.
887, BOC número 160)

El senyor president:

Bé, dit astò, i recollida l'opinió de totes les seues senyories a l'acta, abans d'entrar al debat de la llei, volem referir-nos a una incidència de la mateixa llei.
I és que el Grup Socialista ha retirat l'esmena número 32 i que el Grup d'Esquerra Unida ha retirat la 56 i 57.
Perquè les seues senyories preguen nota.
56 i 57.
No?
Ahí pone 32.
(Remors i pausa)

La 33 és una transaccional, que vosté retira per a donar pas a la transaccional.
I la 32 és al punt 1, paràgraf primer.
(Remors) Que és la que vostés han retirat.
Correcte.
Retira la 32, la 32.
(Veus)

Quant a Esquerra Unida, dia que era la 56 i la 57.
(Veus i pausa)

32.
Sí, eixa esmena ja no existix.
(Veus) No, això és una altra qüestió.
Perquè se tramite una transaccional implica la retirada de l'esmena original.
(Veus) Per això, quan arribe el moment, ja la presidència, quan parle de les transaccionals, ja farà eixa advertència.

D'acord, senyora López.
56 i 57.

Bé, passem al debat de les esmenes.

El primer bloc comença per l'esmena número 1, que és del Grup Parlamentari Popular.

Per a la seua defensa, de totes elles en la mateixa intervenció, té la paraula la il·lustre diputada senyora Maritina Hernández.

La senyora Hernández Miñana:

Moltes gràcies, president.

Efectivament, si m'ho permet, faré una defensa agrupada de totes les esmenes.
Perquè totes les esmenes tenen un parell d'objectius, cobrixen un parell d'objectius.

Es tracta d'afermar l'objectiu fonamental d'esta llei, que és dotar el sector agrari valencià de més garantia jurídica, de més seguretat jurídica, a través d'una norma que pretén que siga útil, que tinga una regulació moderna i pràctica, a partir, sense dubte, dels usos i costums, no substituint els usos i els costums.

Fa referència fonamentalment als contractes de compravenda -que hem tingut ocasió d'analitzar ja- i els arrendaments històrics.
I totes les esmenes, com dia, tracten de definir amb més precisió o amb total precisió la realitat que s'està donant en estes figures, en la figura de compravenda a l'ull o al pes i la figura del corredor en el camp valencià.

I, sense dubte, com dia abans, en el respecte absolut a eixos costums, garantint més protecció al llaurador o al productor, i sense dubte assegurant l'homogeneïtat jurídica que seria un dels objectius que volem aconseguir amb estes esmenes.
Fer un text homogeni amb tots els termes que comprén esta llei i amb rigor jurídic, diríem, evitant confusions que, per desconeixement o perquè tracta de figures estranyes a voltes als tribunals o als jutges, puguen dur a confusions.
Per tant, objectiu de més precisió i, sense dubte, d'afermar la garantia dels llauradors.

Començaré per les esmenes 59, 60, 61 i 62, que fan referència a l'exposició de motius.
I totes elles són esmenes que tracten de ser precises en els termes que utilitzen en funció de les esmenes que hem anat presentant o treballant per a l'articulat.

Se tractaria de substituir, quan parlem de contracte tipus, per criteris d'homologació per a contracte tipus.
I açò ve donat perquè s'acosta molt poc a la realitat pretendre un contracte tipus per a totes les transaccions comercials que se donen en el camp, per a les diferents varietats, per als diferents cultius, per a les diferents formes de vendre i comprar, de compravenda, i per tant establir els criteris d'homologació d'eixos contractes tipus és el que creguem que és adequat jurídicament, perquè pot donar cabuda a tot tipus de compravenda, evitant eixa rigidesa inicial.

En consonància amb este criteri, també se modificaria la disposició final segona.

També en l'exposició de motius, una altra correcció que proposem és substituir «observatori de preus de La Generalitat» per «observatorio de precios de los productos agroalimentarios de la Comunidad Valenciana», perquè encara que és evident que estem parlant del mateix instrument, el terme correcte és el segon.
I, a més, això afectaria també la disposició addicional segona.

I d'igual forma, en l'exposició de motius, substituïm o fem referència als tractaments autoritzats, validant i acceptant en una collita, si s'ha fet o no el tractament autoritzat, i que això siga causa o no per a la compravenda, però no en funció de l'afecció d'eixe tractament autoritzat o no.
Mos pareix que en estos moments anar a nivells d'afecció, a part que no és objectivable, no és correcte segons la normativa, perquè la normativa parla de tractaments autoritzats o tractaments no autoritzats, no de l'afecció que estos produïxquen o no en les collites.

Per tant, estes serien.
.
.
, la precisió en matèria de termes i que s'ajusten a la normativa que mosatros proposaríem.
Com dia, són les esmenes 59, 60, 61 i 62 i que afecten les exposicions de motius.

També afecten l'article 58.
.
.
, l'article 58, com dia en la.
.
.
, en l'apartat 2 de la disposició final segona.

També, un terme d'apreciació.
.
.
, un cas d'apreciació terminològica, en l'article 40, que és l'esmena 44, proposem una definició per al terme de terra flor, que és una expressió molt pròpia, però no suficientment coneguda a nivell jurídic.
Per tant, proposaríem incorporar eixa definició a l'esmena.

I continuant amb este objectiu d'esta precisió normativa o d'expressió o de precisar el concepte, estarien les esmenes 25, que afecta l'article 24.
1, que seria que ahí tindríem l'objectiu d'aconseguir un règim jurídic unívoc sobre el règim de riscos.
No canvia la protecció ni el règim de riscos, però sí la forma d'expressar-ho per a aconseguir que siga unívoc de forma jurídica.

Les esmenes 22 i 23, que afecten els articles 22.
1, ahí substituiríem el terme «aplazar el precio» per «aplazar el pago del precio».
És quan estem referint-se a les formes de pagament.
No s'ajorna un preu sinó la forma de pagament d'eixe preu.

Els articles 23.
1 i 23.
3, que es referixen al que comentàvem adés també en l'exposició de motius, de tractaments autoritzats o tractaments no autoritzats, ací, per descomptat, també amb la idea concreta d'objectivar les causes per les quals la compravenda se deu fer efectiva o no o pot dur a litigar o no.
Però és que, a més, normativament, és el terme correcte.
No se tracta tant de valorar si un tractament no autoritzat ha tengut efectes sobre la collita, sinó d'afectar objectivament tractaments autoritzats o tractaments no autoritzats.

I en l'article 23.
4, diferenciar clarament entra una recol·lecció que se produïx en una o diverses voltes o la suspensió d'una recol·lecció, perquè són dos casos diferents.
No pot tindre el mateix tractament jurídic quan estem parlant que una recol·lecció.
.
.
, no se tracta d'ajornar-la o suspendre-la, sinó que se realitza en més d'una ocasió.

I ja anant a temes de caràcter potser un poc més conceptuals, començaríem per l'esmena 1 i per la 2, en què incorporem el concepte de varietat quan parlem de collita total.
La collita, especialment quan s'estan fent tractes de compravenda, no és el concepte de collita total tota la que està en un camp, en una parcel·la, sinó que moltes voltes el que s'està comprant i venent és una varietat en concret de la collita que allí existix, i mos pareix que esta matisació és essencial.
Per tant, incorporar el terme de varietat quan s'està parlant de collita total.

L'esmena 3, que fa referència als articles 7.
1 i 7.
2, que era el que fa referència als pagaments mitjançant efectes canviaris.
Estes són unes esmenes que van directament dirigides a garantir al llaurador.
.
.
, a garantir al llaurador en eixa funció de primera venda, i afegim l'expressió «si el contrato fuera verbal», perquè és quan s'està produint este fet, quan el contracte és verbal s'està parlant d'estos efectes canviaris, i substituir «para» i no «en», que és en el moment en què.
.
.
, el que està volent dir és que és en el moment en què els efectes canviaris se fan efectius, s'està perfeccionant el contracte, no abans, ¿d'acord?

En les esmenes 17 i 18, que fa referència als apartats b i c de l'article 14.
1, matisem també en funció de la normativa.
El diàmetre no sols té.
.
.
, tenim.
.
.
, quan estem valorant la collita quan s'arreplega, si fa referència al diàmetre mínim, pensant que és el que lleva qualitat comercial, també tindrien de fer referència al diàmetre màxim determinat, perquè aixina són les instruccions i les normatives, perquè tant el diàmetre mínim com el màxim afecten el valor comercial, inclús a voltes la qualitat organolèptica del fruit.
Per tant, creguem que deuria incorporar-se eixe terme.

I quan parlem de «qualitat comercial exigible», que fa referència al rebuig, mosatros afegiríem, «segons la normativa aplicable», per a evitar que el rebuig siga un concepte no objectivable i que depenga en un moment determinat del que el comprador se troba o no en el camp.
Per tant, qualitat comercial exigible, segons la normativa aplicable, atés que és una normativa que se dicta cada any en funció de com està la temporada, del moment, dels graus de maduració, en fi, de totes les instruccions que se donen.

L'esmena número 20, que afecta l'article 17, que també incorpora, semblant a una que ja hem citat, «varietat o patró a l'objecte del contracte».
Quan parlem de si el contracte abraça o no la totalitat de la collita o el 5% de la collita, no és eixe un terme acceptat clarament en el camp, sinó que està en funció de quina és la varietat o de quin és el patró.

I després n'hi han una sèrie d'esmenes, que van de la 16 a la 21, que clarament són les que beneficien el llaurador.
Ja hem comentat un poc.
.
.
, en l'article 11.
2 era el tema de resoldre o no els contractes en funció dels tractaments que haigguen tengut.
.
.
, a què haigguen sotmés la collita, i mosatros ahí creguem, com ja ha explicat en l'exposició de motius, que clarament té de ser definir els tractaments que estan fets segons normativa i segons no.
I no s'ha de deixar el comprador que valore si hi ha havut afecció en funció d'eixe tractament o no, perquè deixa en indefensió el llaurador.

Però el mateix en l'article 20.
2, que és l'esmena 21.
Mosatros creguem que se té de matisar clarament el moment i la forma en què se dóna validesa a la recol·lecció, i per això afegim els termes posterioritat i addicional per a evitar reclamacions del comprador.
Una volta s'ha fet efectiva la recol·lecció, no podem estar a expenses de reclamacions del comprador quan al comprador li pareguera oportú.
Per tant, establir els termes posterioritat i addicional dóna garantia.
.
.

El senyor president:

Pregue vaja concloent.

La senyora Hernández Miñana:

.
.
.
al venedor, que és el llaurador.

I el mateix en l'article 27.
2, i acabe, senyor president, amb este, que parla de la figura del corredor.
Ací creguem que se reforcen molt les garanties del venedor, del llaurador, com dia adés, perquè és el corredor, en la modificació que mosatros proposem, el que està obligat a tindre prova fefaent del mandat i dels termes del mandat del mandatari, i no tenim de deixar eixa càrrega al llaurador, que tinga de demostrar que, efectivament, n'hi haguera eixe mandatari.
Per tant, la modificació a l'article 27.
2, esmena 30, creguem que és necessària per a garantia del llaurador.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Hernández.

¿Algun grup vol exercir el torn en contra?
Doncs, Moltes gràcies.

Passem, doncs, a votar les esmenes que acaba de defensar la senyora Hernández i que ha presentat el Grup Parlamentari Popular.

¿Vots a favor d'estes esmenes?
Gràcies.
¿Vots en contra?
¿Abstencions?
.
.
.
¿Vots en contra?
(Veus) Sí, tornem, tornem, comencem de nou.
¿Vots a favor d'estes esmenes?
(Veus) Gràcies.
(Veus) ¡Ah, perdó, perdó!
Sí, sí, molt bé, molt bé.
.
.
(Veus)

No, los artículos.
.
.
Es que, si no, vamos a entrar.
.
.
(Veus) La 52.
.
.
¿Y la señora López quiere separar alguna?
(Veus) Vamos a ver, le pregunto.
.
.
O sea, que la presidencia no tiene ningún inconveniente, sino todo lo contrario.
.
.
(Inoïble per raons tècniques) .
.
.
(Veus; pausa)

Senyories, doncs, a petició del grups parlamentaris, del grup d'Esquerra Unida, farem tots els debats i després votarem pel mateix ordre els blocs de les esmenes, fent la separata d'aquelles que vullguen votar separadament, i després votarem l'articulat per l'ordre que correspon.
¿Eh?
(Veus) Gràcies a vostés.

Bé, doncs, passem ara al segon bloc, que és el que comença el Grup Parlamentari Socialista amb l'esmena (algú diu: «4.
») número 4, i que també mos ha dit anteriorment que va a agrupar totes les seues esmenes en una sola intervenció.

Doncs, té la paraula.

La senyora Crespo Domínguez:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories, el Grup Socialista presentava un paquet de 18 esmenes, que es quedaran en 16, perquè hem acceptat l'esmena número 13 referent a treballs agrícoles, ja que jo parle en un temps real present i el Partit Popular en un suposat.
Per tant, és pura literatura.
I també l'esmena 33, anem a acceptar eixa correcció de «pàtria potestat», ja que és una llei i una llei requerix que eixe terme, doncs, també és una literatura jurídica.

Senyories, ja els anuncie que no entraré en temes de sancions i incompliments a la llei, primer, perquè no hem vullgut presentar-hi esmenes, i segon, perquè confiem que el Partit Popular desenvoluparà a posteriori eixe tema.

Senyories, des del Grup Socialista hem mostrat bona voluntat des de l'inici de la tramitació de la llei per a que puga eixir a la llum, al nostre paréixer, un projecte de llei coix, perquè esta llei no és «la» solució adequada per als professionals del camp valencià, però sí podria ser una solució transitòria mentres el govern del Partit Popular elabora per a un futur una nova llei que done un tractament més just a les demandes de cadascú dels que intervenen en els contractes agraris i que eradiqués les pràctiques abusives i les posicions de domini dels que tracten d'exercir-les per sempre.

Anem, doncs, a donar un vot de confiança al Partit Popular.
Deia, doncs, senyories, que hem presentat un total de 16 esmenes en assumptes que tenen a veure amb el títol I, modalitats especials del contracte de compravenda, capítol I, venda a ull o estimada, que són les esmenes 4, 7, 10, 11, 13 i 15; capítol II, venda a pes o a arrovat, esmenes 19, 26 i 27; capítol III, que parla de la figura de l'alfarrassador, és esmena 31; també al títol II, arrendaments rústics històrics, capítol I, conceptes i elements del contracte, esmenes 33 i 34; capítol II, contingut del contracte, esmenes 37 i 41; capítol IV, finalització de l'arrendament.
.
.
Ahí, senyories, desitge poder arribar a un acord sobre les esmenes a este capítol, i és possible, si tots li posem bona voluntat.
Són les esmenes 45 i 50.

I, per acabar, al títol IV, esmena 53, treball de bon veïnatge, el dret a tornallom; i esmena 54, a la disposició primera, referent a l'aplicació de la llei.

Reitere, senyories, la bona voluntat del Grup Socialista de contribuir que les tradicions vigents, els usos i costums del món agrari valencià puguen tindre un marc legislatiu com serà esta llei quan s'aprove, adaptant-les a les noves realitats socioeconòmiques.
Per això, ens agradaria que tots vostés tingueren en consideració les esmenes que presenta el Grup Socialista.

Esmena 4.
Demanem, i crec que està més que justificat, que el contracte siga sempre escrit, per a garantir el seu compliment, i que el productor tinga cobertura legal, a fi d'acabar amb possibles abusos d'incompliments i d'interpretació del contracte.

Esmena 7.
Senyories, és primordial fer constar la data límit de recol·lecció del producte, per evitar problemes en cas de no recollida.

Esmena 10.
Ja que hem demanat contractes escrits, és de lògica que, quan parlem del preu i condicions, es firmen per totes les parts, inclòs el comprador.
No oblidem que estem parlant de venda a ull, a on el venedor ven la seua producció en funció de l'alfarrassada, i el fet de tindre un contracte firmat per tots dóna garanties al comprador, també per a justificar que el producte no és robat.

Esmena 11.
Un simple aclariment.

Esmena 13 i 15.
Demanem que conste una data límit, per evitar un increment de costos i, per tant, un perjudici econòmic per al venedor, perquè no té sentit mantindre la collita en bones condicions si el comprador no l'arreplega dins de la data pactada.
Són despeses innecessàries al nostre paréixer.
I també, per a més seguretat jurídica de les dues parts, ja que l'incompliment d'un contracte no origina l'obligació de rescabalar danys i perjudicis.

Esmena 19, esmena de supressió, perquè s'entén que en la venda a pes o a arrovat, el contracte ha de ser previ.

Esmena 26, dins del règim de risc pretenem garantir que els incompliments dels acords pactats no recaiguen sobre el venedor, si no s'arreplega la collita abans de la data limita pactada en cas de sinistre, una modificació necessària, perquè tal com està va en contra del venedor, ja que podria tindre dificultats a l'hora de vendre el producte no arreplegat en les dates pactades.

Esmena 27.
Senyories, no té sentit que les parts puguen alterar el règim de risc en virtut de l'autonomia que puga hi haure entre els particulars.

Esmena de supressió, la 31, ja que va referida a les retribucions de l'alfarassador, i davant la pluralitat de supòsits en els quals es pot trobar, assalariat o autònom, millor, crec, no dir-ne res.

Esmena 33, esmena 34, duració del contracte.
Si fem la llei, ha de ser ella la que dicte les normes, ja que el que pretén és regular els costums.
En cas contrari, podríem entrar en un conflicte permanent per les diferents interpretacions dels costums en tot el territori valencià.

Esmena 37.
Hem de ser previsors, senyories, i si l'arrendador es nega a cobrar la renda o el domicili és desconegut, perquè són casos que estan a l'ordre del dia, que per falta de pagament, per la part arrendatària no siga motiu d'escissió legal de l'arrendament sense compensació econòmica.

També està el tema fiscal, senyories, tant del pagament com del cobrament, d'uns diners que han d'estar fiscalment controlats, el mateix que es fa en altres activitats econòmiques.
S'han de controlar este tipus de contractes.

Esmena 41.
Considerem que el propietari és l'únic que ha d'assumir tributs, drets reials o qualsevol altre impost que grava la propietat.
No ha de ser repercutit en l'arrendatari, si no és com a part de la renda que ha de pagar.
Mai la renda que paga l'arrendatari s'ha de veure incrementada per estes despeses de pagament de drets reials o qualsevol altre impost.

Esmena 45, de supressió, per ser contrari al principi de continuïtat d'explotació agrària.

Esmena 50, de supressió de l'article 47, on parla de transformació urbanística.
Senyories, la llei de contractes agraris i altres relacions jurídiques, creguem, des del Grup Socialista, no hauria d'entrar en esta matèria, per estar regulat ja en la Llei 16/2005, de 30 de novembre, de La Generalitat, urbanística valenciana.
No considerem que siga esta llei, la de contractes agraris, el document més adequat per a, en cas de transformació urbanística d'una finca arrendada, marcar el que correspon a l'arrendador i al propietari.

I quant al plusvalor, eixa diferència entre el valor d'aprofitament urbanístic i el valor rústic, estan més que regulats en la llei urbanística valenciana i de forma clara, res d'estimativa, com he cregut jo entendre en la llei de contractes agraris.

Esmenes 53 i 54, de supressió.
Senyories, l'article 54, de tornallom, el segon paràgraf, establix una obligació jurídica d'ajuda mútua susceptible de ser exigida amb dret a indemnització en cas d'incompliment.
Per tant, elimina la voluntarietat en la qual es basa fins ara el tornallom.
Un article que crea, pensem autèntiques obligacions jurídiques i, per tant, desapareix la col·laboració altruista i desinteressada.

Però, a més, és una controvèrsia, este paràgraf referent al caràcter laboral civil.
Vostés han convertit el dret a tornallom, dins dels treballs de bon veïnatge, en una exigència que entraria més en un estatut de treballadors que en una llei d'usos i costums.

I, per acabar, esmena 54, a la disposició addicional primera, que parla sobre l'aplicació de la llei, dos paràgrafs que no tenen sentit, també al nostre paréixer, des del Grup Socialista, perquè l'article 16 del Codi civil ja arreplega tota la normativa en cas de conflicte de lleis que puguen sorgir per la coexistència de distintes legislacions civils.

Senyories, insistixc, esmenes que volen contribuir a fer una llei millor en el que és l'eradicació d'un mal que vénen patint molts llauradors en un costum com és la venda a resultes.
Demanem un contracte escrit en totes les modalitats de compravenda, per considerar que hui en dia, en el segle XXI, és l'única garantia que pot tindre un productor davant de qualsevol abús.
S'han acabat els pactes de cavallers donant-se la mà i tancat un tracte.
Hui en dia, les relacions contractuals del sector agrari valencià necessiten un marc jurídic, i creguem, des del Grup Socialista, que esta llei, si arreplega les diferents esmenes que cada grup està defensant, segur que les coses van a canviar a millor per als llauradors.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies a vosté, senyora Crespo.

¿Algun grup vol exercir torn en contra?
Senyora Hernández.

La senyora Hernández Miñana:

Moltes gràcies, president.

Senyora Crespo, sols uns minuts per a dir-li que, efectivament, jo crec que anem a tindre ocasió de pactar i de fer una llei que puga eixir amb el màxim consens i, per descomptat, ja me brinde per a, la tramitació, continuar treballant en arribar a més acords.
Però m'agradaria fer alguna precisió sobre algunes esmenes que vosté ha presentat i sobre les quals serà difícil, tal com ho acaba de plantejar, en els següents termes.

Quan vosté parla que són partidaris de contractes escrits sempre, mosatros.
.
.
, li dic, jo personalment sempre he segut partidària dels contractes escrits sempre que n'hi ha una transacció comercial.
Jo sempre he considerat que un transacció comercial se deu documentar per a major garantia, tant de la part compradora com de la part venedora, però, a més, per a donar transparència i seguretat jurídica a eixa transacció.

Però és de veres que en este moment estem parlant d'una llei d'usos i costums, d'una llei que vol donar una estructura jurídica a una cosa que està passant en el camp i que mosatros volem que tinga eixa estructura jurídica per a major garantia, en este cas de la part compradora.
I, per descomptat, parlant amb moltíssim.
.
.
(Algú diu: «Venedora.
») Venedora, disculpe, pel llaurador.
I parlant amb moltíssims llauradors i donat que jo era partidària sempre del contracte escrit, vaig a dir-li que tots me.
.
.
, o en una gran majoria, me traslladen o fiquen sempre de manifest que la situació ideal per a ells és rebre el comprador que està dispost a pagar al comptat en les condicions que acaben de pactar i, com diuen sempre, amb els imposts «en arreglo a llei» i amb la collita que s'acaba de definir en funció d'unes varietats i d'unes condicions, i que eixa és la situació que ells consideren ideal, eixe contracte verbal que permet eixe pagament al comptat, sense ajornament dels pagaments, perquè esta llei que mosatros estem definint en este moment, quan hi ha ajornament del pagament, ja obliga a escriure'l, però no ignora esta realitat.
I jo crec que mosatros no podem ignorar esta realitat.

De fet, la mateixa llei d'equilibri de la cadena agroalimentària que s'està treballant ara en el Congrés dels Diputats deixa exempt del contracte escrit aquelles transaccions comercials inferiors a 2.
500 euros, perquè això és una realitat no sols en el camp valencià, sinó en el camp en tota Espanya.

Jo crec que esta llei que mosatros estem treballant no deu substituir i no deu evitar els usos i els costums, perquè no és eixa la finalitat, sinó deu mitigar el risc dels incompliments en els pactes que s'establixen.
Per tant, jo crec que mosatros anem a mantindre eixe respecte a eixe contracte verbal donant-li garanties.

En relació a l'esmena 31, quan parla de les retribucions del corredor, jo crec que ahí els dos estem volent dir el mateix i no sé a on podria estar la diferència, perquè, verdaderament, jo crec que tots estem d'acord que esta retribució té d'anar sempre de part del comprador i que no podem carregar-la mai al venedor, i que tenim de donar seguretat sense ningun tipus de confusió a eixa situació.
D'ahí que mosatros considerem que està més garantida eixa protecció a eixa primera venda al llaurador amb la redacció actual, però que estic segura que vostés estan pretenent el mateix, que la retribució vaja al cent per cent de càrrec del mandatari, del comprador, que és qui envia el corredor al llaurador.
El llaurador ni l'ha triat ni està volent fer tractes amb ell, sinó que els vol fer amb el comprador.
Per tant, jo trobe que ahí deuríem de ser capaços d'arribar també a algun acord, però no amb l'esmena que vostés presenten.

I quant a quan parlem de les relacions de bon veïnat, les bones pràctiques i la figura del tornallom, dir-li que està basada.
.
.
, sempre està basada la realitat en la reciprocitat d'eixes tasques entre els veïns i que, per tant, mosatros el que volem és garantir que eixa reciprocitat no se transforma en un dret laboral, com vosté estava diguent.
En alguna cosa no ho han comprés, perquè tal com està la redacció, el que assegura és la reciprocitat en eixes tasques de coresponsabilitat, de bon veïnat, i en eixa col·laboració.
Però, clar, eixa reciprocitat té de tindre una garantia legal, que és la que dóna esta llei.
Però, per descomptat, molt llunt i no tan sols molt llunt, sinó per a evitar, precisament, que això se puga traduir o transformar en una relació de caràcter laboral.

Senyora Crespo, dir-li que jo crec que coincidim en moltíssims de.
.
.
, en l'actitud, per descomptat, en el concepte general, i que en molts dels plantejaments que vostés fan segurament podrem avançar i podrem continuar treballant d'ací a la presentació definitiva de la llei.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Hernández.

Senyora Crespo.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

La veritat que jo agraïxc ja d'entrada eixa disponibilitat del Partit Popular d'anar avançant en el que és la redacció d'esta llei.

Vosté, l'esmena 4, és a dir, l'article 8, ¿eh?
, que jo he insistit i molt en el que deuria d'ometre's eixa distinció que mos posa ací, que el contracte pot ser verbal o escrit, (veus) jo torne a repetir que, la veritat, pense que és una garantia per al venedor que sempre eixe contracte siga escrit, ¿eh?
, és un detall, pot ser, però jo pense que.
.
.
, per a no entrar també en contradicció, perquè després posa també ací una cosa que diu que.
.
.
, en el punt 2, «el contracte no estarà subjecte a cap formalitat».
Llavors, ahí a mi ja em genera un dubte, si el contracte, d'entrada, definim que sempre serà escrit, ja no tindríem eixa possibilitat i eixe dubte i, sobretot, deixar al que és el venedor indefens, ¿no?
, davant algun abús, quan llegim en el punt 2 que el contracte no estarà subjecte a cap formalitat.
La formalitat crec que hauria de ser sempre contracte per escrit.

Jo crec que podem arribar a un enteniment amb molt més temps, d'ací a que la llei arribe al ple, podem tornar a revisar este article 8 i avançar en el que són els punts d'encontre.

Després vosté també parla de les retribucions de l'alfarassador.
És que l'alfarassador jo pense que, igual, de vegades és una persona contractada pel comprador, però, altres, també pot ser un autònom o.
.
.
, o no ho sé, o igual no és aixina, i, per tant, jo crec que això també, ahí necessitem un aclariment, perquè, si no, si n'hi ha un contracte, si rep un sou, si té una nòmina, doncs, com en general en altres tipus de contractes, sí que n'hi han unes obligacions i això sí que s'hauria de definir molt més clarament, per ser un poc.
.
.
, equiparar el que és els contractes laborals amb els costums i usos que tenim en el camp.

I l'últim observació que vosté fa, senyora Hernández, referent a les bones pràctiques, al tornallom, el tornallom és, bé, crec que una cosa reconeguda per tots i és una cosa sempre voluntària i altruista, i hi he insistit i molt, i ara resulta que si també s'ha de regular i esta persona entra en una obligació que si no torna les jornades o no torna el treball, doncs, pot indemnitzar, doncs, pensem que no, que ahí es perd la substància mateixa d'eixe ús i d'eixe costum tan arrelat en el camp valencià i que no deuria existir cap obligació remunerada del que és esta bona pràctica i este costum dels llauradors.

Simplement això.
Ja li reitere també la disposició del Grup Socialista que arribem a acords en totes les esmenes.
Vosté ha fet tres referències, m'imagine que serà pel temps, que no en tenia més, però també la meua disposició a assentar-me amb el Grup Popular i a establir transaccionals allí a on faja falta, sempre i quan s'arreplegue, doncs, el millor en benefici dels llauradors, que és el que jo crec que tots volem aprovant esta llei.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Crespo.

Bé, doncs, passem al bloc del Grup Parlamentari Compromís, que comença amb l'esmena número 5.

Per a la seua defensa, l'il·lustre diputat, senyor Josep Maria Pañella té la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

En primer lloc, crec que, ja com férem públic, ens felicitem per tindre a debat aquesta llei, una llei que feia molt de temps que estava reclamada per tot el sector i que crec que era summament necessària.
Si alguna cosa podem objectar d'entrada és la tardança en què s'ha portat a debat esta llei.
Són anys el temps que hauria d'estar presentada, però bé, bé està allò que arriba.
I estem en el punt de la discussió de les esmenes per a intentar millorar-la i fer millores al text que s'ha presentat.

En principi, des de Compromís, hi han tres aspectes fonamentals en els quals marquem les direccions en les quals s'hauria de modificar esta llei.
La primera, coincidim també amb les esmenes del Grup Socialista, és l'obligatorietat del contracte per escrit.
Està clar que com s'ha dit és una llei que va regular usos i costums.
Però, bé, també és veritat que està llei que regula usos i costums, els usos i costums no deuen quedar simplement en l'espai sinó que és el moment, precisament, de donar-los cobertura legal posant-los per escrit els usos i costums als quals se fa referència.

En este cas, avui, en el segle XXI, no podem mantindre la possibilitat que existisquen contractes que no siguen per escrit.
Per tant, no entenem que no tot el contracte que se puga produir siga per escrit.
I les esmenes que hem presentat van dirigides en eixe primer terme.

En una altra esmena fan referència al dret de recuperació.
El dret de recuperació d'un contracte que existeix pel que és el treball dins d'una finca arrendada, pensem que no ha d'estar la possibilitat de la reclamació unilateral, del fet de reclamació unilateral, de trencament unilateral d'eixe contracte.
I, per tant, pensem que quan una de les dues parts vol trencar el contracte caldrà posar-se d'acord amb ells i pretén la possibilitat de fer-lo de mutu acord i no per un dret unilateral en el qual se recupera la finca pagant unes indemnitzacions que estan ací, però que no tenim clar que siguen les que toca.
Per tant, ahí ho deixaríem eixe apartat al mutu acord, per això se signa un acord i eixe acord se manté fins al final, si no és que entre els dos se decidisca el contrari.

Un tercer aspecte, molt important també, són els efectes de les transformacions urbanístiques en les finques arrendades també.
Com ja s'ha dit, la referència està per altres llocs i pensem que també s'ha de ser respectuosos.
Que dins del treball en el camp s'ha d'afavorir la continuïtat i l'acabament, per tant, de tots els contractes que hi hagen.
I, d'alguna manera, si algú ho vol trencar haurà de ser el qui indemnitze, però indemnitzar en funció, també, de les necessitats i voluntats d'aquelles persones que estan fent el treball del camp.

Per tant, si com s'ha dit se pretén sempre protegir el productor, pense que en estos dos aspectes, tant en el que afecta al dret de recuperació com al dret d'indemnització per transformacions urbanístiques, caldria deixar-ho també a l'acord entre les dues persones, perquè precisament seria la millor protecció que podria tindre el productor en este moment.

Ja dins d'estos tres, que pensem que són els tres blocs fonamentals als quals se dirigixen les nostres esmenes, en una explicació més particular, bo, sí, referència efectivament a l'esmena número 5, a la formalització dels contractes per escrit, sempre.
La número 8 són millores que cal afegir que en les condicions que constara la data límit de recol·lecció de collita del producte també.
I, per tant, pensem que és una esmena puntual, però que no costaria res assumir i seria una millora de la redacció que té l'article 8.
2.

L'esmena número 14 va en el mateix tema, fer constar que en defecte també de les exigències del cultiu que se puguen fer siga fins a la data límit de recol·lecció o recollida del producte.
Això també és una millora puntual en la redacció del punt 1, de l'article 11.

Demanem també en l'article 24 un punt nou, també en el mateix sistema, sobre el que és el límit i les indemnitzacions, el límit en el cas de sinistre climatològic, parlant sempre en referència també al temps de les tasques de recollida.
I, per tant, ahí està.

Parlem d'eliminar del paràgraf la referència al costum, no perquè no vullguem que estiga basat en el costum sinó perquè fa una referència abstracta sense estar estos usos i costums específicament relacionats en la llei.
Jo crec que en el moment de redactar-la si se vol fer una referència a ells caldria posar-los un a un sinó els costums poden ser diversos.
I el que tenim és que excessives vegades els costums més recents sempre van en detriment dels drets del productor, cosa que no és el que nosaltres demanem.

L'esmena número 39 també fa referència al pagament o cobrament de l'import de la renda, quant als controls d'estos per a que lògicament s'afavorisca tant el desgravament com la declaració de tot.
Este punt també té una relació directa amb que tots els contractes siguen per escrit.
Indubtablement els (inintel·ligible) .
.
.
 control.
Per què?
Perquè pensem que és necessari modernitzar, i esta llei no hauria d'anar a mirar el que es feia en el segle XIX sinó el que s'ha de fer en el segle XXI i, per tant, aclarir totes estes situacions.

L'esmena 46 és la supressió que parla del dret de recuperació.
La 48 també fa referència a la transformació urbanística.
I, per tant, en eixa via demanaríem que s'estudie el màxim possible estos punts, estos punts.
Com he dit, hi ha tres direccions essencials, que són la del contracte per escrit, el dret de recuperació i les indemnitzacions per transformació urbanística que ens pareixen essencials que s'han de modificar.
I, per una altra part, com he dit, algunes afirmacions puntuals, que pensem que milloren el text dels articles als quals hem fet referència.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Torn en contra, il·lustre diputat senyor Fernando Giner.

El senyor Giner Giner:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Pañella, en primer lloc, respecte a això que vosté ha denominat el primer eix de les seues esmenes, jo he de dir-li respecte a l'esmena en concret número 5, i fa referència a este concepte en altres esmenes també, vostés pretenen que quede sols com a possibilitat el contracte per escrit, per tant, el verbal l'eliminen.
La dualitat entre forma verbal i escrita, mire, senyor Pañella, no és incompatible en un increment de la seguretat jurídica per al llaurador venedor.
La llei exigix la forma escrita sols en aquells casos en què les parts pacten un pagament ajornat del preu.
Però això no impedix que en els restants supòsits puga primar l'oralitat, com per altra part és característic en molts àmbits del sector agrari valencià.

La norma no pretén substituir el costum sinó conviure amb el costum.
L'element consuetudinari és consubstancial a les relacions agràries en el camp valencià.
I pareix mentira que una persona com vosté, que pertany al grup que pertany, vullga fer desaparéixer qüestions pròpies del costum més netament valencià.

I la introducció preceptiva de la forma escrita sense distincions, ni matisos, bé, això implicaria una notable desnaturalització d'eixes relacions i establir un criteri que en gran mesura resultaria alié a les pràctiques habituals de l'agricultura valenciana.
La forma escrita pot i deu mitigar el risc d'incompliment dels pactes prèviament establits, però no fins l'extrem d'eradicar la forma verbal i deslligar-la de tot efecte jurídic.

No es pot desconéixer, en este sentit, que està en joc l'autonomia de la voluntat de les parts i la seua llibertat per a decidir el mode o la manera de vertebrar els seus intercanvis.
Obligar el comprador i el venedor a formalitzar per escrit una relació jurídica, siga quina siga l'objecte d'eixe contracte i amb independència que el pagament tinga lloc al comptat o amb caràcter ajornat, seria contradictori amb l'esperit i amb la finalitat de la llei.
I per això l'esmena no li la puguem acceptar.

En suma, reforçar les garanties per la part més feble no és sinònim de reemplaçar la seua voluntat, perquè la capacitat de decidir pertany a les parts i no al legislador.
Per tant, el contracte escrit sempre serà exigible, sempre serà exigible quan hi haja un ajornament del pagament.
Però, si no, ¿per què no pot existir la forma verbal?

Una altra qüestió, respecte a l'esmena que vostés plantegen, la número 8, en la que vostés volen introduir una coletilla ficant una data límit de recollida del producte, li he de dit que precisament, i s'haurà adonat vosté d'això, l'article 8 en el seu apartat tercer, ja conté una referència expressa a la necessitat de fer constatar en el val de compra la data límit de recol·lecció o de recollida del producte.
Es tracta, per tant, d'un aspecte que forma part del contingut mínim d'eixe val, sense el perjuí del desenrotllament reglamentari que, com el mateix precepte indica, es realitza amb posterioritat.

En conseqüència, si en el val de compra ja ve inclòs, per imperatiu legal, una al·lusió a la data límit de recol·lecció o recollida del producte, no estimem que siga necessari, com fan vostés en l'esmena, ni convenient, afegir la mateixa obligació per al val de recol·lecció.
És que no té sentit.
N'hi han dos vals, el de venda i el de recol·lecció.
Si ja ho han ficat en el de venda ¿per a què ho han de tornar a plasmar en el de recol·lecció?
Per això entenem que esta esmena és innecessària i jo crec que la deurien retirar per esta raó.

I una qüestió més.
L'invite a que comprove també en l'article 16.
2 com també és fa referència a eixa preocupació que mostra vosté a l'afegir ací en el punt 2, de l'article 8, el temps de compliment de la data límit.
És que a més també està en el 16.
2.
Vull dir, que això que no li preocupe, que està meridianament clar.

Respecte a l'esmena número 14, el remet a la possibilitat d'arribar a un acord amb la del PSOE, que mosatros anem a acceptar, l'esmena del PSOE.
Creguem que la fórmula que planteja quan es diu «al menos» és més clara i més neta que la de «en su defecto».
I, per tant, jo crec que ahí podem convergir el seu grup i el nostre.

Respecte a la número 28 en la qual vostés proposen afegir un nou apartat a l'article 24, en el que fa referència a que s'estarà obligat a indemnitzar el 10% del producte no recollit, sempre en el manteniment de les condicions pactades en el val de compra, quan fa referència a un sinistre climatològic, mire, jo li pregaria que la retiraren per una raó i intente explicar-li-ho.

Mire, la introducció d'eixe nou apartat que vostés pretenen suposaria una limitació injustificada de la responsabilitat de la part compradora en detriment de l'interés del llaurador, que aniria, sense dubte, en perjuí del llaurador.
Limitar, senyor Pañella, al 10% del producte no recollit el màxim de responsabilitat que hauria d'assumir la part compradora, pareix un efecte excessivament perjudicial per al llaurador, que a més de ser la part més feble mancaria d'instruments suficients per a poder negociar satisfactòriament la solució de la situació generada.

Igual que la llei de contractes i d'altres relacions jurídiques agràries en el seu conjunt, la regulació del règim de riscs en l'àmbit de la venda al pes o per arrovat tracta de garantir l'adequat equilibri entre les parts, procurant compensar en allò possible la situació de desequilibri o de desavantatge en què se troba el venedor en un principi.
No sé si m'he explicat adequadament, però crec que la fórmula que vostés amb bona voluntat, no ho dubte, intenten introduir, la veritat és que aniria en detriment de l'interés del llaurador.

Per això, l'esmena plantejada és contraria a la finalitat perseguida per la iniciativa que es tramita al sentit que presidix la gran majoria dels preceptes i a la voluntat de protegir els interessos de les parts contractants sense oblidar, en tot cas, quina ostenta habitualment la possessió de força i quina sols vore's obligada a negociar amb inferioritat de condicions.

Respecte a l'esmena número 35, vostés pretenen eliminar un incís, diu: el contracte s'estén al celebrat pel temps indefinit, sense perjuí de la resolució o extinció de les causes previstes en esta llei o determinades pel costum.
Una volta més, incomprensiblement per a mi, vosté en nom del seu grup intenta llevar el costum.
Si el costum forma part consubstancial de la manera de ser i d'actuar dels valencians en el camp i en les relacions en el camp.

En l'article 34, referit a la duració del contracte en seu d'arrendaments històrics valencians, s'establix en un primer paràgraf que aquell que s'entenga celebrat per temps indefinit, sense perjuí de la seua resolució o extinció per les causes previstes en esta llei o determinades pel costum.
En eixe contracte, senyor Pañella, si el que es pretén és suprimir és la referència al costum com a possible font de causes de resolució d'una relació contractual que en principi es presumia indefinida, el criteri, li he de dir obertament, que no podem compartir-lo.

El caire excloent que presenta l'esmena contradiu la finalitat d'esta llei, que és establir un marc que dote de major seguretat les relacions jurídiques agràries, però sense menyscabar el valor del costum com a font de drets i d'obligacions.
La llei esta, senyor Pañella, no tracta d'eradicar el costum en els arrendaments rústics històrics.
És un àmbit on, tan ancestrals i arrelades, són nombroses pràctiques consuetudinàries les que mos trobem.

La nova norma busca, enfront l'actual llei de 1986, d'arrendaments històrics, introduir una major sistematització en la normativa aplicable, així com clarificar determinats conceptes i actualitzar el règim jurídic d'esta figura, però sense negar que el costum gaudix d'un paper fonamental al respecte.

I vull assenyalar-li també, senyor Pañella, que vostés, en l'esmena 39 que presenten, pretenen que s'afegisca al final una frase referida al pagament, al cobrament de l'impost de la renda, que deu estar fiscalment controlat.

Vaig a ser molt breu en este aspecte.
Mire, vostés intenten introduir un aspecte, una redacció que no és pròpia d'esta llei.
L'incís que proposen introduir no fa sinó recalcar un dret de la part arrendatària i un deure de la part arrendadora que deriven de la normativa fiscal aplicable.
I, en estos termes, encara que la norma valenciana sobre arrendaments històrics no diga res sobre el control fiscal del pagament o el cobrament de la renda, eixe control es podrà o es deurà produir igualment en els termes que deriven de la norma fiscal.
Per tant, el que vostés pretenen és més propi d'una altra norma, d'una norma fiscal, no d'esta llei.

En la 42 vostés pretenen introduir que és lícit el pacte de repercutir-lo a la persona arrendatària, eliminar eixe aspecte.
I, mire, mosatros entenem que és un aspecte que és lògic i que és perfectament possible; que el que vostés pretenen, una volta més, ve a tallar la llibertat de pacte de les dos parts.

I, per últim, proposen vostés eliminar l'article 46 en eixe tercer eix que vosté deia en la seua intervenció -de manera un poc pretensiosa, si m'ho permet-.
Però, en tot cas, jo he de dir-li que proposen eliminar, de facto, l'article 46.
I este té una regulació equilibrada, una situació que és perfectament possible i lícita que qui tenia arrendada la seua terra perquè altre la cultivara decidisca recuperar-la per a cultivar-la directament, bé de forma personal o bé mitjançant un tercer.
L'exercici del dret de recuperació, junt amb la transformació urbanística de la finca, l'expropiació de la finca, les causes de resolució del contracte, configuren una regulació sistemàtica, coherent, harmonitzada.
.
.

Mire, i és molt important, ací s'ha tingut en compte la jurisprudència que s'ha ocasionat al llarg dels últims anys.
I, per tant, jo crec que és necessari este article en els termes en què està, perquè replega una sistematització que era imprescindible en estos moments.

No res més.

Moltes gràcies per la seua magnanimitat, senyor president.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Giner.

Senyor Pañella, per a rèplica.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Mire, senyor Giner, efectivament nosaltres no pretenem acabar i anul·lar el que són els usos i costums, sinó tot el contrari.
Precisament, el reconeixement del valor jurídic dels usos i costums està en deixar-los plasmats en la normativa que ara s'està fent.

I, per això, déiem que no n'hem de fer referència.
En tot cas, caldrà que estiguen.
Per què?
Perquè avui, com he dit, estem parlant d'una llei que és del segle XXI, que no ha de trencar amb els usos i costums, que quan parlem de.
.
.
; no fer-ne referència en abstracte, sinó regular-los i posar-los ací dins.
No podem estar pendents avui d'eixa situació que vosté diu «llibertat d'elecció» i que per a nosaltres serà simplement imposició de coacció.

Si, d'alguna manera, seguim en els contractes verbals.
.
.
, que està bé, però eixe mateix contracte verbal, després de donar-se la mà, se passa a un escrit i queda constància per a tot el món, no només per a les dues persones, les dues parts que estan en este moment fent la transacció comercial.

Jo no entenc que, el fet que allò que s'acorda passe a un paper, trenque els usos i costums que nosaltres tenim.

És el segle XXI el que està ací.
El no haver-ho fet abans ha tingut conseqüències molt negatives per als nostres productors, per als productors agricultors; i el que volem és acabar amb eixa situació.

Per tant, nosaltres volem que el tracte se faça donant-se la mà, però que, a continuació, passe a un paper per escrit.
Per què?
Ho diguérem en el plenari, avui, afortunadament, tots saben llegir i tots saben escriure.
Per tant, tots poden fer.
.
.
, eixe pacte poden posar-lo per escrit i signar-lo.
I això no trenca amb els usos i costums; no, no trenca, sinó el millora, el millora, li dóna garanties al productor en tot moment, en tot moment.
I no interprete malament, o almenys de la forma que no volíem.

Mire, jo m'he anotat dos qüestions.
D'acord amb l'esmena número 14, en la transacció que s'ha fet, en la nova redacció, va en la mateixa línia.
Ja li he dit que això ho accepte; i que revisarem millor, d'ací al plenari -perquè vosté ho ha fet-, les conseqüències que podria tindre l'esmena 28.
Ja me compromet en este moment a revisar-la, perquè, naturalment, vosté ho ha dit i ho ha reconegut, ha interpretat que la voluntarietat que teníem al presentar-la no és la de, precisament, que quede en major desemparament el productor, sinó tot el contrari.
Per tant, la revisarem.

Però amb tota la resta no estem d'acord.
No estem d'acord amb el dret de recuperació.
Dret de recuperació per mutu acord sempre existirà.
¿El dret de recuperació a través del trencament unilateral d'un contracte existent?
, no li podem donar nosaltres valor a això; ho sent molt, però no li podem donar nosaltres valor al trencament unilateral d'un contracte.
Els contractes se fan en una duració i.
.
.
; i, quan s'han de trencar, s'han de trencar per mutu acord, de la mateixa manera que es van fer.
Per tant, eixa qüestió.
.
.
Ja pense que tenim ahí una diferent visió pràcticament d'eixe tema.

Com també dels efectes sobre el que són les transformacions urbanístiques en els efectes que tenen també en el trencament del cultiu.
I, per tant, estem en la mateixa situació.

Les altres coses.
.
.
No, no, és que altres coses les posem perquè se denote per on queda coixa la llei.
I, efectivament, el que parle de «fiscalment controlat» no li correspon ahí; però és que precisament ahí quedem coixos.
No és obligatori el contracte escrit; per tant, simplement el costum queda en abstracte i no fem referència estrictament a quins són els costums per a deixar-los explícits en esta llei.
I això ho deixa tot en els llimbs, que pensem que no és convenient, pensem que no és convenient eixa situació.

Com és alguna cosa també que queda en els llimbs l'aplicació d'esta mateixa llei, i va a dependre molt de la pressió que hi haja.
Perquè el major costum que tenim en este moment és fer contractes merament verbals, encara que no es paguen en l'acte, sinó que siguen de pagament ajornat.
Eixe és el costum que hi ha.
I, si ho parla amb els nostres productors agraris, ells li contestaran -i vosté ho sap perfectament- que eixe és el major costum que hi ha i és un costum molt negatiu.

El fet que la llei no contemple -i ho diguí l'altre dia i vull dir-ho-, no contemple el que són el tipus de faltes i la graduació de les faltes, així com les sancions, va a aportar, si no es desenvolupa posteriorment -i ho diguí l'altre dia i hui la senyora Crespo també ho ha mencionat-.
.
.
, i crec que haurem d'assumir-ho en una part posterior perquè, si no, l'aplicació d'esta llei serà nul·la.
Recorde i vaig recordar l'altre dia i vull ficar damunt la taula que vostés, en el moment, ja feren amb bona voluntat el que era aquell codi de bones pràctiques que, al no ser obligatori, no va tindre uns resultats efectius.

Si en este moment la llei -que sí que hi ha obligació- no comporta també el que és el control i les sancions, serà difícil, serà difícil que esta llei s'aplique.

Per tant, això són deficiències que tenim, que posem damunt la taula.
A més, ho hem posat no per dir-los què malament ho fan, ni molt menys, sinó en el to de dir: «Ací els queda feina per fer encara.
» Pensem que eixa feina comença hui, comença hui.

I, per tant, doncs, mire, igual que vosté ha dit, jo li accepte això, li accepte les crítiques que he vist constructives sobre alguna de les esmenes, i denotem que tenim en altres temes diferents apreciacions.
Esperem que les puguem saltar d'ací al plenari per a poder arribar a acords.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Per a rèplica, senyor Giner.

El senyor Giner Giner:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Pañella.

Jo, en primer lloc, vull agrair-li el seu to.
I vull agrair-li també l'acceptació de les crítiques, que jo no les he fetes en pla de crítica, sinó en pla de reflexió que, respecte a alguna esmena, crec que era necessari que es ficaren damunt la taula, per tal de rectificar.

Personalment, jo tinc la convicció que esta llei és una bona llei.
I eixa convicció que ja la tenia d'un principi, doncs, s'ha vist reafirmada amb el pas del temps quan he vist la materialització de les esmenes dels distints grups parlamentaris, doncs, la veritat, no són substancials, no aporten un projecte alternatiu que tinga diferències vitals.
Crec que n'hi ha una molla, un nucli fonamental que tots compartim.
Comprenc que des de l'oposició, doncs, sempre faça falta ficar el ditet un poc en el que és criticable.
Però en el que és substancial crec que és una bona llei i crec que aixina vostés, en el fons de vostés, ho entenen, ho comprenen i ho valoren.

Encara que, senyor Pañella, en el seu discurs, jo veig també una contradicció en tot el que diuen, en el que podíem anomenar la literatura política del discurs del seu grup.

I una altra cosa, a part d'eixa literatura política, és quan a vostés els ix la vena contrària al que són, en este cas concret, els usos i costums.
Per una part volen dir: «No, si mosatros -per allò de que pareix que tinga un vernís valencianista això de respectar els usos i costums-.
.
.
No, si mosatros estem a favor d'això.
» Però, a l'hora de la veritat, quan agarren el bolígraf i es fiquen a redactar les esmenes va tot per l'aire, els usos i els costums, el cavall i el picador.
Eixa és la realitat que hem vist i hem pogut constatar en la redacció de les seues esmenes.

Jo li ho he dit en la meua intervenció.
Està bé el contracte escrit.
Però és que la llei ho diu meridianament, sempre que hi haja un pagament ajornat serà exigible un contracte per escrit.
Però, ¿per què volem eliminar la possibilitat, per altra part normal, que forma part dels usos i costums nostres, de donar-mos la mà, tancar un tracte i pagar-lo de seguida i cobrar-lo de seguida?
Bé, doncs, això és una cosa normal.
El que no podem és negar eixa possibilitat real que, per altra part, insistisc, forma part de l'ús i el costum nostre.

Insistisc que vull agrair-li la voluntat de revisar l'article 28.
De veritat, revisen-lo; si no, mosatros, de totes formes, li anunciem que votarem en contra perquè és que el perjuí que es pot plantejar als interessos de la part més dèbil, que és la dels llauradors, doncs, seria inequívoc.

I, en eixe sentit, doncs, permeta'm que li diga.
.
.
, perquè vosté ha fet molta referència en les dos intervencions a un aspecte de les seues esmenes quan es referixen a l'anul·lació de l'article 46.
Mire, l'exercici del dret de recuperació, junt amb la transformació urbanística d'una finca -com ocorre en l'article 47-, l'expropiació de la finca -com preveu l'article 48- i les causes de resolució d'un contracte -com es preveu en l'article 49-, configuren una regulació sistemàtica, que és coherent i que està harmonitzada, del final d'un arrendament.
I suprimir este article 46 -no fan vostés res més respecte als 47, 48 ni 49- implicaria, d'entrada, no regular en la norma un supòsit, de fet, absolutament lògic en una relació entre l'arrendador i l'arrendatari, per molt que l'arrendament rústic històric valencià presente certes peculiaritats.
Es tracta, senyor Pañella, d'un precepte necessari per a establir, com a mínim, unes regles mínimes en un aspecte que, fins hui, comptava amb una regulació molt concisa en els articles 6 i 7 de la llei de 1986, de la Llei d'arrendaments històrics valencians.

Per tant, vostés pretenen eliminar l'article 46 que té com a finalitat l'acotar i precisar les circumstàncies en què s'exercix el dret de recuperació.
I, per consegüent, si s'eliminara com vostés pretenen, eixa eliminació impediria comptar amb una regulació que no fa si no desenrotllar amb més detall el que en essència ja figurava en la vigent llei sobre la matèria.

D'esta manera, són raons sistemàtiques i substantives les que aconsellen rebutjar eixa esmena.
I jo els aconselle també que la retiren perquè és necessari l'article 46 per a garantir la millor sistematització i la millor garantia dels interessos de totes les parts, de l'arrendador i de l'arrendatari en este cas.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Giner.

I ara l'últim bloc, que és el del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustre diputada senyora Esther López, que comença amb la número 6 i acaba amb la 51, donat que la 56 i 57 han sigut retirades.

Té la paraula senyora López.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Bien, desde Esquerra Unida, tal y como dijimos en la presentación de esta ley, lo que vamos a intentar con nuestras enmiendas es dotar de mayor seguridad jurídica a estos contratos y, sobre todo, es en lo que va dirigida nuestra primera enmienda que redunda un poco en el debate que ya hemos tenido en esta comisión, después de que presenten las enmiendas todos los grupos parlamentarios de la oposición, y es que entendemos -y esa esa nuestra primera enmienda- que cuando se dice que «el contrato puede ser verbal o escrito» se tiene que obligar a que, no es que pueda ser una posibilidad, sino a que el contrato se dará por escrito para que tenga fuerza legal ante posibles incumplimientos.

Nosotros entendemos que esto debería ser la base angular de esta ley, que lo que se supone que busca es que se haga derecho positivo de lo que viene hecho por la costumbre, es decir, por derecho consuetudinario.

Por tanto, entendemos que tenemos que dotar de mayor seguridad jurídica a todos aquellos contratos que se realicen basándose en la costumbre y en los usos, y es por lo que nosotros creemos que esta enmienda es una de las fundamentales.

Nuestra enmienda número 9 de lo que habla -y que también coincide con las de los grupos de la oposición- es que entendemos que cuando se habla de que «el contrato no estará sujeto a ninguna formalidad» se ha de complementar con que «se haga constar la fecha límite de la recogida del producto».
Y eso es algo muy importante porque, si no, saldrá siempre perjudicado el agricultor que, a fin de cuentas, también lo que se intenta, o lo que se debería intentar en el objetivo de esta ley, es de dotar de mayor seguridad -siempre- y de protección al eslabón más débil de la cadena, que es siempre el agricultor-productor.

Y aquí lo que ocurre es que hay que dejar constancia de la fecha, de esa fecha de recogida límite, para poder dilucidar posibles mermas en la cantidad del producto que se recoja.
Es necesario -como decía- para poder establecer la responsabilidad de cualquier merma que se pueda tener en la cosecha que, por ejemplo, ya ha ocurrido dos veces al final de la primavera por el pedrisco, y es que si pasa antes de la fecha pactada es responsabilidad del agricultor, pero si pasa después de la fecha pactada debe ser responsabilidad del comprador el asumir las pérdidas.

Cuando nos referimos en nuestra enmienda número 12 a la cuestión de la trazabilidad, también lo que intentamos es que haya una mayor transparencia en el objeto de esta ley.
Y, por tanto, creemos que es fundamental, y por eso decimos que hay que añadir al párrafo del artículo -no tengo aquí el artículo pero es la enmienda número 12-, que sería añadir al párrafo «a los efectos de trazabilidad y justificación por la parte compradora del origen legal de los productos», es decir, el vale de compra será firmado, como mínimo, por la parte vendedora y por el corredor y contendrá en los términos que reglamentariamente se determinen la fecha del documento, la identidad de las partes contratantes, etcétera, etcétera.

Y, por tanto, nosotros también creemos que es fundamental que en el artículo número 8 se diga que para poder establecer la trazabilidad del producto al agricultor que vende no solamente le importa la cantidad pactada como pago, que será la misma haya más o menos producto al final porque es una cifra a ojo, pero tener todos estos datos permite el seguimiento del origen, que es algo que venimos defendiendo que se haga para poder conocer el origen de todo producto.
La defendemos desde el punto de vista de su utilidad, para detectar el producto, posiblemente, robado, que es uno de los aspectos más motivadores a la hora de establecer esta serie de enmiendas.

Por tanto, desde Esquerra Unida también incidir en la necesidad de profundizar en todos los elementos que puedan fiscalizar la trazabilidad y, por tanto, asegurar que no existan robos y, por supuesto, mala fe a la hora de establecer una compra-venta.

Y, después, la enmienda número 24 vuelve a establecer el hecho de que el contrato de venta tiene que tener una fecha límite de recogida.
Esto ya lo hemos comentado anteriormente, nos referimos al artículo 23, de trabajos agrícolas, y creemos que es fundamental que se hable de la fecha límite para la recogida por el tema de la responsabilidad del producto -de la que hemos hablado ya anteriormente en otra enmienda.

Pasando al artículo número 27, cuando se habla de los mandatarios, creemos que cuando se dice que «quien ejerce las funciones de corredor o corredora no necesita acreditar ningún poder por escrito ni sus actos están sometidos para su validez a la confirmación del principal», creemos que esto no debe de ser así, sino que se necesita acreditar un poder escrito para que el vendedor pueda tener seguridad jurídica y que el corredor o corredora y sus actos estén validados ante su principal, que responden a su mandato, y que asumen sus actos contractuales.
Lo entendemos así porque no entenderíamos que, solamente, tal y como dice el Partido Popular en una enmienda, la enmienda número 30, no entendemos que simplemente se diga que «en caso de duda se podrá exigir al corredor que pruebe la existencia del mandato».

Nosotros creemos que no se tiene que actuar ante la duda, sino que antes de que pueda existir algún atisbo de duda tenemos que tener esa acreditación por parte del corredor, no solamente por el principal, es decir, por quien mandata el corredor, sino, precisamente, para seguir defendiendo al eslabón más débil de la cadena que es el agricultor-productor, porque necesitamos darle seguridad jurídica al agricultor y que, antes de que esa duda pueda llegar, que el corredor y la corredora y sus actos estén validados ante el principal, que responden de su mandato y que asumen sus actos contractuales.

Por otra parte, ya pasamos al artículo número 34, que es el de la duración del contrato.
Tanto el Partido Socialista como Compromís hemos visto que hemos actuado también en la misma línea, en este sentido.
La costumbre no está escrita y no son las mismas siempre y en todo lugar, y, en caso de conflicto, lo que no puede ser es que hablemos de quién interpreta qué costumbre alegada es válida.
Esto no es un asunto baladí -entendemos desde Esquerra Unida-, sino que estamos hablando de la duración de los contratos y su posible extinción, que es uno de los temas más importantes que se pueden dar, y si el contrato puede ser extinguido por lo previsto en la ley o por la costumbre.

Como no se define cuál es la costumbre y se puede entrar en contradicción su interpretación, incluso, con lo explicitado en la ley, nosotros entendemos en nuestra enmienda número 36 que se ha de suprimir la parte que dice «o determinadas por la costumbre», es decir quedaría que se puede extinguir el contrato por las causas previstas en esta ley y punto, no entendemos que se diga «o determinadas por la costumbre» -tal y como he dicho- porque eso alberga una laguna enorme y una seguridad jurídica, al final, para el agricultor-productor, notable.

Cuando hablamos del artículo número 36 en el pago de la renta, nosotros creemos que cuando se dice «a falta del pacto en contra, la renta se paga en el domicilio de la persona arrendadora al final del período por el cual se trabaja», nosotros entendemos que hay que añadir al final del párrafo que «las rentas se pagan en el domicilio de la persona arrendadora al final del período pero que, en los casos en que el arrendador no tenga domicilio declarado o se niegue a hacer el cobro, el ingreso se hará en la cuenta de depósitos y consignaciones de renta que se abrirá en la conselleria competente en materia de agricultura a los efectos legales que correspondan».

También, en este sentido, el Partido Socialista ha hecho una enmienda.
Nosotros de lo que hablamos es de evitar una forma fraudulenta de rescindir o finiquitar el arrendamiento sin querer pagar la indemnización, que es una posibilidad, sino que aducirían el impago cuando la voluntad del arrendado es pagar.
Esto se ha visto con cierta frecuencia -y lo hemos visto con frecuencia en el caso de alquileres urbanos-; el arrendador quiere deshacerse del arrendatario y como no quiero cobrarle para poder rescindirlo sin compensarle, en ese caso se aprovechan de la situación que no está regulada.
Por eso, nosotros entendemos que para evitar esa indefensión del arrendatario se debe poder habilitar un lugar, un espacio donde depositar el importe para que el arrendador no pueda alegar impagos sin ser esta la voluntad del arrendatario -como decíamos.

Además, como en el artículo 39.
3 ya se contempla una cuenta de depósitos y consignaciones de renta que se abrirá en la conselleria competente en materia de agricultura, entendemos que, además, es en relación a cómo está también redactada la enmienda del Partido Socialista, podría servir también para estos casos, tal y como nosotros queremos establecer en la redacción de nuestra enmienda.

En el artículo 36, cuando hablamos del pago de la renta, desde Esquerra Unida lo que queremos es que los recibos tengan todos los datos fiscales necesarios para que el arrendatario y el arrendador puedan hacer sus declaraciones fiscales y puedan desgravar o declarar, según el caso, las percepciones de las rentas correspondientes.
En este sentido, el Partido Popular nos ha ofrecido una transacción que no tenemos ningún problema en aceptar, pero queríamos explicar aquí que, evidentemente, nosotros queremos que haya transparencia, queremos que esta ley sirva también para dar transparencia, además de dotar de seguridad jurídica, y, por tanto, por qué en estos contratos no iban a figurar los datos fiscales.
No lo entendíamos, no entendíamos por qué se podía permitir que fueran opacos fiscalmente.

Cuando hablamos ya del artículo 38 en otras obligaciones económicas…

El senyor president:

Señorías, por favor, guarden silencio.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Cuando hablamos de otras obligaciones económicas, aquí, bueno, coincidimos todos los grupos de la oposición -con esto acabaría, señor presidente-, y es que en un arrendamiento tiene que haber un importe fijado, claro y conocido, sin ningún tipo de posibles cargas sorpresa; las cargas tributarias son responsabilidad del propietario y, en caso de que exista pacto o acuerdo en contrario con el arrendatario y éste pague cargas, deberían ser parte del pago del arrendamiento por el monto acordado a pagar y constar especificadas como tal.

Por tanto, nosotros lo que querríamos sería que se suprimiera esa parte que dice «es lícito el pacto de repercutirlos en la persona arrendataria» con tal de no entrar en ningún tipo de contradicción y, por tanto, de que asumiera unas cargas indebidas el arrendador.

Y, bueno, hasta aquí me quedo y, después, en la réplica seguiremos.

Gracias, señor presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora López.

A efectes de la rèplica, la presidència sí que vol fer-li observar que l'esmena número 12, que tenia dubte, es referix a una addició al punt 3 de l'article 8.
(La senyora López Barceló diu: «Lo he dicho.
») No, ha dit que tenia dubtes… (La senyora López Barceló diu: «No, pero luego he dicho…») ¡Ah!
, perfecte, molt bé.
Només pretenia col·laborar amb vosté.
(La senyora López Barceló diu: «Moltes gràcies.
»)

Torn en contra, senyor Ovejero.

El senyor Ovejero Adelantado:

Gracias, señor presidente.

Señoría.

Mire, de cincuenta y cuatro artículos que tiene este proyecto de ley se han presentado enmiendas -ustedes han presentado enmiendas- a ocho, lo que demuestra -a nuestro entender, del Grupo Popular- que recibe un alto porcentaje de su beneplácito, del beneplácito de su grupo.

En total, han presentado catorce enmiendas, de las cuales, ahora, en estos momentos quedan vivas once pues usted ha retirado dos, lo cual le agradezco pues, de nuevo, observo que usted, como siempre, ha estudiado y trabajado en especial esta ley.
Y el Grupo Popular le ha aceptado una que hemos considerado oportuna y convincente -como usted también lo ha matizado en su exposición.

Por lo tanto, nos quedan once, y, de estas once, deseo expresarle que en lo que propone en cinco de ellas, y le doy los números para que usted, si quiere, luego se lo mire y lo miremos conjuntamente, que son la 9, la 12, la 24, la 38 y la 43, ya se encuentran -a nuestro entender- recogidas a lo largo del articulado.

Por lo tanto, quedarían seis restantes que, en estos momentos, no podemos aceptárselas pues contradicen -a nuestro entender- la finalidad de la ley, que es dotar de mayor seguridad a las relaciones jurídicas agrarias sin menoscabar el valor de la costumbre como fuente de derechos y obligaciones.

Desde hoy hasta el día del pleno, no obstante, usted ha escuchado de mis compañeros de grupo matizaciones a enmiendas similares del resto de grupos pero, independientemente de ello, podremos contrastar tanto usted como nuestros argumentos para intentar llegar, en la medida de lo posible, a un mayor acercamiento de posiciones que -como ya he resaltado al principio- observo que, al menos, en este proyecto de ley hay mucho más contenido en lo que nos une que en lo que nos separa.

Por lo tanto, de aquí al pleno podremos contrastar su parecer y el nuestro -en este caso, el mío- para poder, quizás, incorporar algunas de sus enmiendas o alguna transacción en el debate del pleno.

Por lo tanto, nada más, señorías.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ovejero.

Per a rèplica, senyora López.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor presidente.

Bueno, tal y como dijimos, desde Esquerra Unida, en la presentación de esta ley, nosotros no vamos a oponernos a que se haga -como decía- derecho positivo de lo que viene haciéndose de la costumbre y del derecho consuetudinario.

Pero, evidentemente -como le decía-, hay dos ejes que nos parecen fundamentales y que deben de estar presentes en esta ley, o, si no, bueno, pues ese acercamiento podrá no serlo tanto, y esperemos de todas formas que de aquí al debate en el pleno podamos llegar a muchos más consensos, pero nuestros dos objetivos eran: dotar de mayor transparencia -como ya le he explicado en las enmiendas que le he explicitado-, y, por otra parte, de mayor seguridad jurídica a las formas legales contractuales válidas.

Lo que pasa es que, ante la situación de un litigio, de un posible litigio, nosotros entendemos que ha de estar regulado todo lo que hemos presentado en nuestras enmiendas porque nos parece que es necesario y fundamental -como decía- para que, dentro de este marco de relaciones contractuales enmarcadas por el uso y la costumbre, no estuviera siempre el agricultor-productor en una situación de indefensión.

Por tanto, nosotros creemos fundamentales las enmiendas que hemos presentado; de hecho, evidentemente, son pocas porque también en el marco de la ley y en el marco del desarrollo normativo que se han presentado las cuestiones fundamentales y las cuestiones que, realmente, pueden crear disenso en los grupos parlamentarios, pues son en las que prácticamente todos los grupos de la oposición hemos hecho las enmiendas, ¿no?

Así que creemos que debería de formar parte un poco de este ambiente en el que intentamos plantear todos y todas enmiendas que pueden ser asumidas por el Grupo Parlamentario Popular, que no solamente se transaccione una de Esquerra Unida, sino que podamos llegar a un mayor acuerdo.

Yo quería además terminar explicando alguna otra de las enmiendas que también nos parecen muy importantes, como.
.
.
, la última que me quedaba era la de las que vienen en el artículo 46, que para nosotros es fundamental, porque es en el ejercicio del derecho de la recuperación.
Y es que cuando hablamos de que si la persona arrendadora es una persona física, podrá poner fin al arrendamiento pedido por si el cultivo de la finca con obligación de cultivarla de manera directa, aunque no sea personal como titular de la explotación agraria durante un término mínimo de diez años, nosotros entendemos que habría que suprimir el artículo 46.
Es una cláusula abusiva dar al arrendatario la posibilidad de recuperar la tierra cuando pueda convenirle.
Esta nos parece otra de las enmiendas fundamentales que nos darían pie a cambiar o no nuestra posición de voto ante esta ley.

Por ejemplo, si los productos de la tierra van a la baja, es problema del arrendatario y el arrendador cobra igual.
Pero si van al alza, ¿puede el arrendador entonces recuperarla y explotarla directamente contratando a personas a sueldo?
Pues la posición de Esquerra Unida es que no, que estaríamos vulnerando el derecho del arrendatario a continuar con su explotación agraria y el objetivo de la ley de dar continuidad a la explotación que viene derivada de la ley de 1998.
Además de los perjuicios para el arrendatario, no estarían compensados por la indemnización que le correspondería.
Y la anterior Ley 6/1986, en el artículo 4, ratificado por Tribunal Constitucional, ahí se rechazó la impugnación por el estado de la Ley de la Generalitat valenciana de arrendamientos históricos valencianos, donde decía que tendrá la conceptuación de contrato de duración indefinida, por lo que el propietario de la tierra de cultivo cede esta para su incorporación a la explotación agraria del cultivador.
Por ello, y como contrato indefinido, no puede ser rescindido unilateralmente por la propiedad y solo por acuerdo e indemnización compensatoria de los derechos adquiridos.

Por tanto, desde Esquerra Unida creemos que es muy importante que se suprima el artículo 46 y pasaría, pues bueno, un poco, a hacerle reflexionar acerca de que solamente nos plantee la transacción de una enmienda, que, por supuesto, ya le he dicho antes de iniciar el debate que la asumíamos.

Creemos que empezando por la primera enmienda hasta la última, todas las que presentamos.
.
.
(veus) -gracias, señor presidente- todas las que presentamos, y ya que no son muchas y van directamente a, digamos, la línea de flotación de lo que sería el que realmente estemos dotando de seguridad jurídica y de transparencia a estas relaciones de compraventa, o que no lo estemos haciendo y estemos realmente hablando de una ley en la que simplemente hablaríamos de papel mojado, desde Esquerra Unida creemos fundamental que empezando porque se tiene que dar todo contrato por escrito para que tenga fuerza legal hasta el final, que es el de no permitir algo que incluso.
.
.
algo que incluso en lo que ya es norma no se permite, como es el hecho de que se pueda romper unilateralmente esa relación de arrendamiento de la tierra, por tanto, creemos que todavía tienen hasta el pleno, que todavía tenemos todos los grupos de la oposición hasta el pleno, que esperemos poder llegar a un acuerdo, ya que esta ley, a pesar de que no habla, como ya le dije en la presentación de la ley en el pleno, que no habla de los reales y los más profundos problemas del campo, por lo menos sí que hace derecho positivo de los usos y costumbres, que es algo que las organizaciones agrarias quieren y están exigiendo y, por lo tanto, vamos a hacerlo de la mejor forma, y no hagamos que de aquí, con toda la predisposición que tiene la oposición, pueda salir papel mojado.

Gracias, señor presidente.

El senyor president:

Gràcies, senyora López.

El senyor Ovejero Adelantado:

Gracias, señor presidente.

Mire, señoría, señora López, por la transparencia y la seguridad de nuestros agricultores, estamos -lo he comprobado a través de todas las intervenciones- todos los grupos, por lo que ratifico, tiempo hay para ello para que lleguemos a un acuerdo.
Y todos los intervinientes, además habría que destacar, formamos parte de la comisión de agricultura en la que usted, como presidenta, sabe que llegamos a muchos acuerdos por unanimidad.

Y ojalá logremos de aquí hasta el pleno que lleguemos a presentar una unanimidad en este proyecto de ley tras las conversaciones que de aquí hasta el día 24 podemos tener.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ovejero.

Doncs que aixina siga, les seues senyories es reunixen i tant de bo arriben a consens perquè siga una llei feta per tots.

Bé, passem a votar les esmenes, en primer lloc, el bloc que ha defensat la senyora Hernández.
El Grup Parlamentari Socialista ha demanat que es vote separadament l'esmena 52.
(Veus) ¿Algun altre grup vol.
.
.
?
(Algú diu: «Sí.
») Sí, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

La 3.

El senyor president:

La 3.
(Veus) La 22.

El senyor Pañella Alcàcer:

La 3.
.
.
, a vore, disculpe un moment, president, (inoïble) .
.
.
la 3, la 30 i la 52.
Eixes, separades.

El senyor president:

Perfecte.
La 3 i la 30.
(Algú diu: «¿La 22, no?
») ¿La 22, no, senyor.
.
.
?
Senyor Pañella, ¿la 22, que ha mencionat, no?

El senyor Pañella Alcàcer:

No, no, m'he equivocat.

El senyor president:

Correcte.

¿Senyora López?
(Veus) És el mateix.

Anem a votar, en primer lloc, la 3 i la 30.
¿Vots a favor de les esmenes?
(Veus) La 3 i la 30.
.
.
¡Ah!
Jo creia que.
.
.
, val.
¿Vots en contra?
¿Abstencions?
8 vots a favor i 7 abstencions, queden aprovades.
(Veus) ¡Ai!
Perdó.
Doncs, jo és que no me vec massa bé, però tornem a iniciar la votació.
¿Vots a favor de la 3 i la 30?
Ara sí, gràcies.
¿Vots en contra?
¿Abstencions?
Gràcies.
2 abstencions i 13 vots a favor, queden aprovades la 3 i la 30.

Votem ara l'esmena 52.
¿Vots a favor?
¿Vots en contra?
Gràcies.
¿Abstencions?
Gràcies.
8 vots a favor, 1 abstenció i 6 en contra, queda aprovada l'esmena 52.

Votem ara la resta d'esmenes, compreses entre la 1 i la 62, del Grup Parlamentari Popular, excepte les que ja hem votat.
¿Vots a favor d'este bloc d'esmenes?
Gràcies, per unanimitat, queden aprovades.

Passem ara al bloc que ha defensat la il·lustre diputada senyora Vicenta Crespo, del Grup Socialista, que són de la 4 a la 52, de la qual ja ha retirat l'esmena 32.
I advertim que la 15 i la 33 han segut transaccionades i les transaccions estan assumides pel Grup Parlamentari Popular, Socialista i Compromís i, a efectes de tramitació, signades pel grup d'Esquerra Unida.

Si els pareix, votem, en primer lloc.
.
.
(Veus) ¿Sí?

La senyora López Barceló:

Yo quería separar, señor presidente, de la votación la enmienda número 10 y la 26 del Partido Socialista.

El senyor president:

Muy bien.
(Algú diu: «President, mosatros, la 13.
») La 13.

¿I el senyor Pañella?

El senyor Pañella Alcàcer:

27, 31, 32, 45 i 53.

El senyor president:

Molt bé.

Passem a votar, en primer lloc, les dos transaccionals, que hi ha acord, que és l'esmena transaccional 1 a l'esmena 15 del Grup Socialista i l'esmena transaccional 2 a l'esmena 33 del Grup Socialista.
¿Vots a favor d'estes dos transaccionals?
Gràcies.
Per unanimitat, queden aprovades.

Votem ara l'esmena 10 i 26.
¿Vots a favor?
-que ha demanat Esquerra Unida, crec que ha segut, sí- ¿Vots a favor?
¿Vots en contra?
¿Abstencions?
Gràcies.
1 abstenció, 6 vots a favor i 8 en contra, queden rebutjades.

Votem ara l'esmena 13, que ha demanat el Grup Parlamentari Popular.
¿Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat, queda aprovada.

Ara, l'esmena 27, 31, 32, 45 i 53.
¿Vots a favor?
¿Vots en contra?
¿Abstencions?
Gràcies.
8 vots en contra, 1 abstenció i 6 a favor, queden rebutjades.

I ara votem la resta de les esmenes defensades per la senyora Crespo que no hàgem votat ja.
¿Vots a favor?
Gràcies.
¿Vots en contra?
Gràcies.
8 vots en contra i 7 a favor, queden rebutjades.

¿Què?
No.
Sí, sí, sí, sí.
.
.
(Veus) ¡Ah!
Sí.
I, ¿què he dit?
¡Clar!
(Veus) Molt bé, perfecte.
El seu vot està replegat i està.
.
.
Sí, sí, sí, sí.
.
.
(veus) clar que sí.
Hem votat a favor de les esmenes del Grup Socialista.
No passa res.

Ara passem al bloc de Compromís, que va de l'esmena 5 a la 48.
¿Hi ha alguna separació?
Sí, senyora López.

La senyora López Barceló:

La 28.

El senyor president:

28.

¿Senyora Crespo?

¿Senyora Hernández?

(Veus) ¿Què vol dir que retira la 14?
(Veus) Retira la 14 perquè la considera integrada en la transaccional.
Moltes gràcies.

Doncs votem la 28.
¿Vots a favor de l'esmena 28?
Gràcies.
¿En contra?
¿Abstencions?
Gràcies.
1 abstenció, 6 a favor i 8 en contra, queda rebutjada l'esmena 28.

Ara, la resta de les esmenes de Compromís, de la 5 a la 48, excepte la 28, que ja està votada, i la 14, que acaba de ser retirada pel senyor Pañella.
¿Vots a favor?
Gràcies.
¿En contra?
Gràcies.
8 vots en contra i 7 a favor, queden rebutjades.

Per últim, passem al bloc d'Esquerra Unida, que són de l'esmena 6 a la 51, donat que ha retirat la 56 i la 57, i hi ha una esmena transaccional a la 40.
¿Volen fer alguna separació més?
No.

Doncs, si els pareix, votem en primer lloc l'esmena transaccional número 3, que és a l'esmena 40 del Grup Esquerra Unida.
¿Vots a favor de la transaccional?
Gràcies.
Per unanimitat, queda aprovada.

I ara votem la resta de les esmenes defensades per Esquerra Unida.
¿Vots a favor?
Gràcies.
¿Vots en contra?
Gràcies.
8 vots en contra i 7 a favor, queden rebutjades.

Passem, ara, a votar l'articulat i la resta de preceptes del projecte de llei.
La presidència anirà dient els articles que considera que es poden agrupar i les seues senyories me rectificaran quan creguen que.
.
.
¿eh?

En este sentit, pensem que se pot votar conjuntament l'1, el 2.
.
.
L'1 i el 2 tenen incorporades sengles esmenes del Grup Parlamentari Popular.
¿Volen votar-los conjuntament?
¿Vots a favor dels articles 1 i 2?
Gràcies.
Per unanimitat, queden aprovats.

Podem votar conjuntament l'article 3, 4, 5 i 6, que no tenen esmenes presentades.
¿Estem d'acord?
¿Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat, queden aprovats.

Passem a l'article 7, que té una esmena incorporada del Grup Parlamentari Popular.
¿Vots a favor de l'article 7?
Gràcies.
Per unanimitat, queda aprovat.

L'article 8, hi ha esmenes vives dels distints grups, del Grup Socialista, del Grup Compromís i del Grup Esquerra Unida, a l'igual.
.
.
Sí, el 8.
Votem, doncs, el 8.
¿Vots a favor de l'article 8?
Gràcies.
¿Vots en contra?
Gràcies.
¿Abstencions?
Gràcies.
2 vots en contra, 5 abstencions i 8 a favor, queda aprovat l'article 8.

Podem votar, si els pareix, conjuntament els articles 9 i 10, que no tenen esmenes.
¿Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat.

L'article 11 té esmenes del Grup Socialista i del Grup Compromís que estan vives, però, a més, s'ha incorporat la transaccional a l'esmena 15, del Grup Parlamentari Socialista, i l'esmena 16, del Grup Parlamentari Popular.
Per tant, no podem unir-lo a ningun altre.
Hi haurà diversitat d'opinions.

El senyor Pañella Alcàcer:

Una observació.

El senyor president:

Sí.

El senyor Pañella Alcàcer:

La del Grup Parlamentari Compromís no està viva.
.
.

El senyor president:

L'ha retirada, efectivament, en benefici de la transaccional.
Moltes gràcies, senyor Pañella.
Per tant, només queda viva l'esmena 13.
.
.
l'esmena 13, del Grup Parlamentari Socialista, ¿eh?

Votem l'article 11.
¿Vots a favor de l'article 11?
Gràcies.
Per unanimitat, queda aprovat.

Votem, ara, l'article 12 i 13, que no tenen esmenes.
¿Vots a favor?
Per unanimitat.
Moltes gràcies.

L'article 15.
.
.
, (algú diu: «14.
») 14, perdó, s'ha incorporat dos esmenes del Grup Parlamentari Popular, la 17 i la 18.
¿Vots a favor d'este article?
Gràcies.
Per unanimitat.

L'article 15 té l'esmena del Grup Parlamentari Socialista número 19.
¿Vots a favor de l'article?
Per unanimitat.
Gràcies.

L'article 16, no té esmenes, i el 17, té l'esmena incorporada del Grup Parlamentari Popular, esmena número 20; l'article 18, no té esmenes; el 19, tampoc; el 20, té incorporada l'esmena 21, del Grup Parlamentari Popular; l'article 21, no té esmenes; l'article 22, s'ha incorporat l'esmena del Grup Parlamentari Popular, l'article 23.
.
.
, fins a l'article 22, si els pareix.
¿Vots a favor d'estos articles?
Gràcies.
Per unanimitat, queden aprovats.

A l'article 23 s'ha incorporat l'esmena 23, del Grup Popular, però queda viva l'esmena 24, d'Esquerra Unida.
Vots a favor d'este article?
Gràcies.
En contra?
Abstencions?
Gràcies.
Per 1 abstenció, 1 vot en contra i 13 a favor, queda aprovat.

A l'article 24 s'ha incorporat l'esmena 25, del Grup Parlamentari Popular.
Però queda pendent la 26, del Grup Socialista.
Vots a favor?
Vots en contra?
Abstencions?
7 abstencions i 8 vots a favor, queda aprovat.

A l'article 25 no té esmenes.
El 26 tampoc.
25 i 26.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat.

L'article 27 té viva l'esmena 29, del Grup d'Esquerra Unida.
S'ha incorporat la 30, del Grup Popular.
Vots a favor d'este article?
Gràcies.
Vots en contra?
Abstencions?
Senyor Pañella, a vosté l'he agarrat en l'impasse.
.
.
I què ha votat?
Abstenció.
Perfecte.
1 vot en contra, 6 abstencions i 8 a favor, queda aprovat este article.

L'article 28 té una esmena viva, que és la 31, del Grup Parlamentari Socialista.
Vots a favor de l'article?
Gràcies.
En contra?
Abstencions?
Gràcies.
6 abstencions i 9 vots a favor.
Queda aprovat.

L'article 29, 30 i 31 no tenen esmenes.
Vots a favor d'estos articles?
Gràcies.
Per unanimitat queden aprovats.

L'article 32, el 33.
El 32 i 33 no tenen esmenes.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat.

L'article 34 té viva l'esmena 34, del Grup Socialista, i la 35 i 36, d'Esquerra Unida.
Vots a favor d'este article?
En contra?
Abstencions?
8 vots a favor, 2 en contra i 5 abstencions, queda aprovat.

L'article 35 no té esmenes.
Vots a favor de l'article 35?
Gràcies.
Per unanimitat.

L'article 36 té viva l'esmena 37, Socialista, 38, d'Esquerra Unida, i 39, de Compromís.
I hem incorporat una transaccional a la 40, d'Esquerra Unida.
Vots a favor de l'article 36?
Gràcies.
En contra?
Abstencions?
Gràcies.
1 vot en contra, 6 abstencions i 8 a favor, queda aprovat.

L'article 37 no té esmenes.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat.

El 38 té viva l'esmena 41, del Grup Socialista, i 42, de Compromís, i 43, d'Esquerra Unida.
Vots a favor de l'article?
Gràcies.
En contra?
Abstencions?
Gràcies.
8 vots a favor, 2 en contra i 5 abstencions.
Queden aprovats.

El 39 no té esmenes.
I el 40 només tenia una esmena del Grup Parlamentari Popular, que ha sigut incorporada.
El 41 no té esmenes, ni el 42, ni el 43, ni el 44, ni el 45.
Fins al 45.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat.

L'article 46 té viva l'esmena 45, té viva l'esmena 45, del Grup Socialista, la 46, de Compromís, i la 47, d'Esquerra Unida, que de fet són de supressió de l'article.
Vots a favor de l'article?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Abstencions?
Gràcies.
2 vots en contra, 5 abstencions i 8 a favor, queda aprovat l'article 46.

El 47 té esmena viva de Compromís i d'Esquerra Unida, també socialista, i altra d'Esquerra Unida, i s'ha incorporat la 52, del Grup Popular.
Vots a favor del 47?
Gràcies.
En contra?
Gràcies.
Per 7 vots en contra i 8 a favor queda aprovat.

L'article 48, 49, 50, 51, 52, 53, no tenen esmenes.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat.

L'article 54 té viva l'esmena 53, del Grup Socialista, i també.
.
.
Val.
Vots a favor?
Gràcies.
En contra?
Abstencions?
7 abstencions i 8 vots a favor.
Queda aprovat l'article 54.

A les disposicions addicionals.
La primera té viva l'esmena 54, del Grup Socialista.
Vots a favor?
Gràcies.
En contra?
5 vots en contra i 10 a favor, queda aprovada la disposició addicional primera.

La segona té una esmena incorporada del Grup Popular.
I la tercera no té esmenes.
Vots a favor de la segona i tercera?
Gràcies.
En contra?
Abstencions?
5 abstencions i 10 a favor, queden aprovades.

A la disposició transitòria.
La primera i la segona no tenen esmenes.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat queden aprovades.

Disposició derogatòria única, que no té esmenes.
Vots a favor?
Per unanimitat queda aprovada.

Disposició final primera i segona.
A la segona s'ha incorporat l'esmena 58, del Grup Popular.
I tercera.
La primera i la tercera no tenen esmenes.
Si els pareix, votem les tres.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat queda aprovada.

Hem votat ja les esmenes de l'exposició de motius i procedix ara votar l'exposició de motius que només té incorporades les esmenes del Grup Popular, que no tenen esmenes vives.
Vots a favor?
Gràcies.
Per unanimitat queda aprovada l'exposició de motius.

Senyories, la presidència vol recordar-los que, en aplicació del que establix l'article 120 del Reglament de Les Corts, tenen quaranta-huit hores per mantindre aquelles esmenes que, havent-hi sigut defensades, no s'han incorporat al dictamen.
I a la volta presentar aquells vots particulars que consideren respecte dels articles que s'han utilitzat per esmenes que no compartisquen.
D'acord?

Agraïsc enormement la col·laboració de les seues senyories.

Designació del membre de la comissió que ha de presentar davant del ple el dictamen de la comissió sobre el Projecte de llei, de La Generalitat, dels contractes i altres relacions jurídiques agràries (RE número 54.
887, BOC número 160)

El senyor president:

I passem al següent punt de l'ordre del dia: que és designació de la persona de la comissió que haja de presentar el dictamen davant el ple.

Senyor Ovejero.

El senyor Ovejero Adelantado:

Sí.
Por parte del Grup Popular, y si el presidente no tiene inconveniente, nos gustaría que fuera usted el que lo presentara ante el pleno.

El senyor president:

Senyora López.

Senyor Pañella.
Senyora Crespo.

Bé, la presidència agraïx enormement l'honor i la deferència que tenen en este diputat, i accepte gustosament.

Bé, senyories, passem ara a canviar d'escons, alguns diputats que s'absenten i altres que van a intervindre, a canviar de lloc, i també de lletrat.
Agrair també al lletrat la magnífica col·laboració que mos ha prestat en la tramitació d'esta llei.

I donem la benvinguda al lletrat titular de la comissió, senyor Aguiló.

I el secretari autonòmic que entre ja.
(Pausa)

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Senyories, es reprèn la sessió.

El punt 4, ja saben les seues senyories que ha sigut ajornat a petició del govern.

Compareixença del vicepresident del Consell i conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, que fa el secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial, senyor Bruno Broseta Dupré, per a explicar les decisions que adoptarà el Consell en relació amb la utilització de les clàusules de confidencialitat en els contractes subscrits per La Generalitat o les empreses públiques, després de les declaracions de la directora general de RTVV en què afirmava que les clàusules de confidencialitat són nul·les i contràries a la Llei de contractes del sector públic, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 53.
836), a la qual s'acumula la sol·licitada, a petició pròpia, pel secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial (RE número 59.
375)

El senyor president:

El punt 5 és compareixença del vicepresident del Consell i conseller de Presidència, Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, per a explicar les decisions que adoptarà el Consell en relació amb la utilització de les clàusules de confidencialitat en els contractes subscrits per La Generalitat o les empreses públiques després de les declaracions de la directora general de Radiotelevisió Valenciana, que afirmava que les clàusules de confidencialitat són nul·les i contràries a la Llei de contractes del sector públic, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista.

A esta compareixença s'agrupa a petició pròpia la del secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial per a informar sobre les condicions d'utilització de les clàusules de confidencialitat en els contractes subscrits per La Generalitat i el seu sector públic, sol·licitada, com he dit, a petició pròpia.

I també recorda la presidència que entre les incidències hi ha una del govern on diu que esta matèria és de.
.
.
, ah, perdó, el secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial qui ha de contestar.

Per tant, donem la benvinguda al senyor Bruno Broseta a esta comissió i li concedim la paraula.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías.

Comparezco ante ustedes, a petición propia, para informar sobre las condiciones de utilización de las cláusulas de confidencialidad en los contratos suscritos por La Generalitat y su sector público.
Y responderé también a otra solicitud de comparecencia, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista, acerca de las decisiones que adoptará el Consell en relación con la utilización de las cláusulas de confidencialidad en los contratos suscritos por La Generalitat con las empresas públicas, tras las declaraciones de la directora general de Radiotelevisión Valenciana.

Con objeto de responder a estas cuestiones en mi intervención inicial, y antes de responder a sus preguntas, me referiré al principio de confidencialidad en la contratación del sector público, diferenciando supuestos y la normativa aplicable para cual es el marco de actuación de las decisiones del Consell en esta materia.

Lo primero que hay que señalar es que las denominadas cláusulas de confidencialidad no son más que la expresión práctica del principio de confidencialidad que rige en materia de contratación pública, junto con los demás principios de publicidad, concurrencia, transparencia, igualdad y no discriminación.

Este principio, como ahora examinaré, viene expresamente reconocido por las siguientes normas.
Básicamente, determinados artículos de la Directiva 2004/18 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 2004.
Básicamente también otra directiva del 2004 sobre la coordinación de los procedimientos de adjudicación de contratos en distintos sectores económicos.
Y también, evidentemente, por el Real decreto legislativo 3/2011, de 14 de noviembre, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de contratos del sector público, en adelante texto refundido o ley de contratos más comúnmente.

Como saben sus señorías, en materia de contratación los entes del sector público se clasifican legalmente en tres categorías.

Primero.
Los poderes adjudicadores con la consideración de administración pública, cuya contratación administrativa se somete al citado Real decreto legislativo 3/2011.
Por ejemplo, La Generalitat, los organismos autónomos, como el Servef o algunas entidades de derecho público, como Culturarts.

En segundo lugar, los poderes adjudicadores que no tienen la consideración de administración pública.
En relación con estos entes se diferencian los contratos sujetos a relación armonizada, denominada SARA, que se someten a lo dispuesto en el texto refundido, y los contratos no SARA, que se rigen por lo que establezcan las instrucciones de contratación que deben aprobar estas entidades.
Por ejemplo, algunas entidades de derecho público, como el Instituto Valenciano de Finanzas, sociedades mercantiles como CACSA o algunas fundaciones del sector público.

Y la tercera categoría son los entes que no tienen la consideración de administración pública y que someten su contratación a las instrucciones propias y que se deben aprobar.

Pues bien, señorías, el principio de confidencialidad es aplicable a la contratación de todo ente del sector público, tal y como se reconoce para las administraciones públicas en el artículo 140 del texto refundido, para poderes adjudicadores que no tienen la consideración de administración pública en el artículo 191 de dicha norma y para entes que no son poderes adjudicadores en el artículo 192.

Además, hay que señalar que el principio de confidencialidad opera en un doble sentido o dirección: en primer lugar, la confidencialidad exigible al órgano de contratación y, en segundo lugar, la confidencialidad a respetar por el contratista de otro lado.
Esta vertiente de la confidencialidad entiendo que no es el objeto de la comparecencia.

Centrándonos en el principio de confidencialidad de la entidad contratante, hay que estar a la normativa reguladora del contrato que se trate.
Nosotros nos vamos a ceñir a la legislación comunitaria y española.

Así, en primer lugar, hay que indicar que el origen y base del principio de confidencialidad reside en el acervo de derecho comunitario europeo.
No solo las directivas citadas lo contemplan y regulan, sino que también la propia jurisprudencia del Tribunal de Justicia de la Unión Europea lo reconoce.

El principio de confidencialidad establecido en las directivas citadas goza de prevalencia del derecho comunitario sobre el derecho interno en caso de conflicto normativo derivado del principio de primacía del derecho comunitario.
La primacía del derecho comunitario es general y es absoluta, es decir, se proyecta sobre toda norma de derecho interno, incluida la estatal y, evidentemente, la autonómica.

Además, esta primacía vincula no solo a los organismos jurisdiccionales sino también al legislador y, por supuesto, a la administración pública.

En particular, en el artículo sexto de la Directiva 2004/18 se establece que «sin perjuicio de las disposiciones de la presente directiva, en particular las relativas a las obligaciones en materia de publicidad de los contratos adjudicados y de información a los candidatos y a los licitadores establecidas, y de conformidad con la legislación nacional por la que se rija el poder adjudicador -y esta es la parte sustancial-, este -es decir, el poder adjudicador- no divulgará la información facilitada por los operadores económicos que estos hayan designado como confidencial.
Dicha información incluye, en particular, los secretos técnicos o comerciales y los aspectos confidenciales de las ofertas.
»

Del mismo modo, el Real decreto legislativo 3/2011, es decir, la ley de contratos por la que se aprueba el texto refundido de la ley de contratos, recoge expresamente, con motivo de la transposición de la norma comunitaria al derecho nacional, el deber de confidencialidad en idénticos términos.
Esta norma tiene carácter -es importante recordarlo- básico por el artículo 149.
1.
18 de la Constitución española.

Así, el artículo 140 del texto refundido dispone -leo la parte sustancial, si les parece-, que «los órganos de contratación no podrán divulgar la información facilitada por los empresarios que estos hayan designado como confidencial.
Este carácter afecta, en particular -que es importante-, a los secretos técnicos o comerciales y a los aspectos confidenciales de las ofertas.
» De nuevo -y cierro las comillas, de nuevo, lo he dejado de citar-, de nuevo, al igual que se establecía en las directivas, vemos la legalidad de incluir las citadas cláusulas en los contratos y, además, que en el propio texto legal su contenido no se restringe a los secretos técnicos o comerciales.

Los artículos citados, por tanto, reconocen legalmente la confidencialidad como un derecho de licitador, un derecho o facultad que el licitador puede hacer valer o no si así lo designa la oferta o proposición que presente a las licitaciones de los contratos de las administraciones públicas y de los contratos sujetos a relación armonizada, los SARA, de los poderes adjudicadores que no tienen la consideración de administración pública.

Pero además, señorías, los poderes adjudicadores que no son administración pública, es decir, que se rigen fundamentalmente por el derecho privado, aparte del cumplimiento, evidentemente, de los principios generales de la ley de contratos, también deben respetar el principio de confidencialidad en las instrucciones de contratación que elaboren.

En este sentido, la Sindicatura de Comptes de la comunitat, en la sección 803 del manual de fiscalización, aprobado por el consejo de dicha sindicatura, del 14 de mayo de 2013, señala que, en primer lugar, que incluso en estos contratos hay que garantizar el principio de confidencialidad, evidentemente junto con los demás, pero -más todavía- que en la guía se establece que las instrucciones deben hacer referencia expresa al artículo 140 del texto refundido de la ley de contratos del sector público que regula el principio de confidencialidad antes citado o establecer una regulación que tome dicho precepto como referencia.
Y cito textualmente, «de lo contrario, daría lugar a la inclusión de un párrafo en conclusiones de legalidad por incumplimiento del principio de confidencialidad».

Todo esto, señorías, equivale a decir que la sindicatura establece incluso para entidades…, poderes adjudicadores que no son administración pública, que necesariamente ha de aludirse a las condiciones de confidencialidad del artículo 140 de la ley de contratos, incluso en el caso de que no se incluyan causas específicas de confidencialidad o cláusulas de confidencialidad stricto sensu.

Por lo tanto, hay que recoger explícitamente mecanismos que permitan hacer efectivo el derecho a la confidencialidad.

Una vez aclarada la legalidad de estas cláusulas, hay que precisar también dos aspectos fundamentales.
En primer lugar, el principio de libertad de pactos del artículo 25 del texto refundido de la ley de contratos.
El artículo 25 del texto refundido dice literalmente -cito-: «En los contratos del sector público podrán incluirse cualesquiera pactos, cláusulas y condiciones, siempre que no sean contrarios al interés público, al ordenamiento jurídico y a los principios de buena administración.
» Por lo tanto, entendemos, señorías, que es válida la inclusión de cláusulas de confidencialidad, evidentemente ajustadas a derecho.

Pero es que además, en segundo lugar, el artículo 1.
255 del Código civil, en relación con el artículo 1.
091 del propio Código civil, dispone que -y cito- «las obligaciones que nacen de los contratos tienen fuerza de ley entre las partes contratantes y deben cumplirse al tenor de los mismos».

Por tanto, una cláusula de confidencialidad incluida legítimamente en un contrato no puede ser unilateralmente violentada por una de las partes mediante la revelación del contenido que protege.
Ello, evidentemente, podría dar lugar a responsabilidad, esté prevista o no en los términos del contrato.

En conclusión, señorías, y atendiendo a la primacía del derecho comunitario europeo, me gustaría resaltar las siguientes ideas:

Primera.
La inclusión de cláusulas de confidencialidad en la contratación pública no es nula.
Antes al contrario, es completa y perfectamente legal en los términos antes expresados.

Segunda.
La confidencialidad es un derecho sustantivo de licitador, que determina que la entidad contratante no pueda divulgar la información facilitada por los empresarios que estos hayan designado como confidencial.

Tercera.
La utilización de cláusulas confidenciales no se puede eliminar por una norma de derecho nacional, evidentemente tampoco autonómico, so pena de violar el derecho comunitario europeo, que reconoce este derecho de los licitadores a exigir confidencialidad de las entidades contratantes.

Es importante señalar que la confidencialidad no se la autoimpone la entidad contratante para ocultar nada, sino que es un derecho que le puede exigir el contratista, derivado directamente de la normativa europea.

Tampoco se puede limitar la confidencialidad a los secretos técnicos y comerciales dada la actual redacción de las directivas comunitarias, que no la restringe a dichos aspectos.
Así, la normativa comunitaria y estatal utilizan la expresión «en particular» para referirse a los secretos técnicos o comerciales, lo que indica que cita estos aspectos a título indicativo, que no exhaustivo, y que el ámbito de la información facilitada por los licitadores que estos pueden designar como confidenciales sus ofertas, es, por lo tanto, más amplio.

Y, por último, decir también que las cláusulas de confidencialidad son ley entre partes y, por lo tanto, su incumplimiento unilateral por cualquier de ellas, y en particular, en estos casos, por el órgano contratante o licitador, generaría responsabilidades.

Por mi parte, señorías, presidente, nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Broseta.

Correspon intervindre ara el grup parlamentari que ha sol·licitat la compareixença.
En este cas, il·lustre diputat senyor Josep Moreno té la paraula.

El senyor Moreno Escrivà:

Moltes gràcies, senyor president.

Com que sé que vosté m'ho advertirà amablement, com fa sempre, vaig a malbaratar alguns minuts de la meua intervenció.
I vosté sempre me diu: «Senyor Moreno, ¿segur que vosté vol dedicar-los a això?
Mire, sí, vaig a dedicar-los…, i li demane la seua comprensió.

Senyor Broseta, ¿què es vosté, què fa ací?
Li ho pregunte perquè em conteste després.
¿Qui és i què fa ací?
Sobre qui és i què fa ací, ja he esbrinat alguna cosa.
Després abundaré en això.
Jo no necessite que vinga ningú a llegir-me la llei, ja me la llig jo.
I el que vosté ha dit res té a vore amb l'objecte d'esta compareixença.
¿És Radiotelevisió Valenciana la seua responsabilitat?
Una altra pregunta.
¿Està dins les seues responsabilitats com a secretari autonòmic?
La resposta és no.
Però conteste'm vosté.

¿Què l'ha dut a vosté a sol·licitar esta compareixença?
¿Una revelació de la Mare de Déu d'Agres?
¿Una cridada telefònica d'algú que ens puga dir?
Per què ha cregut vosté oportú demanar una compareixença per a una cosa que ningú havíem demanat en esta comissió?
¿És que la senyora Macías ja no vol vindre a donar la cara, el senyor Monzó ha agafat…, en fi…?
¿Què té a vore l'exsecretari -bé, alguna cosa té a vore, sí, perquè d'això parlarem ara després-, l'exsecretari autonòmic d'Indústria, Comerç i Innovació?

Mire, jo pertanc a una comissió extremadament maltractada, que és la comissió de control de Radiotelevisió Valenciana, una comissió que no es reunia abans en mesos i ara continua sense reunir-se en mesos.
Si compareix…, com a molt prompte, si la senyora Vidal demanara comparéixer (veus) al principi del període de sessions, haurien passat fins a sis mesos sense comparéixer.
Vosté està ací perquè en estos moments tots estem ocupant-mos d'un misteri: ¿On està el vicepresident del govern, que no ha comparegut en esta comissió a petició d'un grup parlamentari només que una vegada en tota la legislatura, situant l'autèntic nivell que ell té consciència democràtica?

Segons la seua agenda pública de hui, només tenia un acte, que era un acte en l'institut valencià d'agricultura.
La resta del dia -d'investigacions agrícoles, IVIA-, la resta del dia és un misteri, és top secret, no se sap on està el vicepresident del govern.
No sabem si ha anat de visita a Soto del Real, o si de veritat està a Madrid o està en alguna important, però no la publiciten, no se sap.

I el producte… Vosté està ací perquè hi ha una ambivalència en estos moments en el govern i en el PP, que representen perfectament -i permetrà esta llicència el president de la comissió- el senyor Maluenda i el senyor Ciscar.
Jo al senyor Maluenda li tinc de reconéixer que discrepe amb ell de moltes coses, políticament.
Això dels ibers i coses d'eixes… Vull dir, l'home és un home molt convençut en les seues conviccions, en la seua ideologia -jo tal.
Però el senyor Malulenda és una persona del PP, és una persona del partit des de fa molts anys.
El senyor Ciscar és un home d'estos del PP, no sabem si és d'eixos 142.
000 que no paguen quotes o què, però és una altra cosa.
Ell està en un altre nivell.
El senyor Maluenda és un home d'esta institució de tota la vida, políticament de tota la vida, i el senyor Ciscar és, vull dir, un independentista d'un partit local que buscava que la tàpia del seu xalet anara un metre més cap allà i un metre més cap ací i que acabà de vicepresident del govern i que no pensa aparéixer per ací.
El senyor Maluenda ha respectat sempre -i ho fa en esta comissió, que es reunix moltíssim i, en fi, té un treball considerable- el paper d'estes Corts i d'esta institució.
El senyor Ciscar és la personifació del menyspreu absolut a estes Corts no compareixent hui i no sabent ningú on està.

Mire…

El senyor president:

Senyor Moreno, vaja a la qüestió.
.
.

El senyor Moreno Escrivà:

Vaig, vaig de seguida.

«El PP evita que Rajoy hable dos meses sobre Bárcenas en el Congreso.
» Vosté està ací perquè el senyor Ciscar no comparega i prou.
Vosté ha vingut a fer una cosa, que ja en l'últim homenatge que li faré al senyor Maluenda hui en la meua…, perquè sé que ell és, ell és…

El senyor president:

Me perjudica, ¿eh?

El senyor Moreno Escrivà:

…estima molt el folklore valencià.
Vosté…, la seua presència hui m'ha recordat una història que conten en la meua comarca per a explicar la reincidència.
La conte molt ràpidament.
Conten la història d'un home que era com el govern valencià, es jugava la pasta de tot, de la seua família, estava sempre de festa, no es dedicava a res, borratxo fins a les tantes.
I un dia la seua família, cansadíssima, cansadíssima d'aguantar eixa vida, va decidir esperar-lo a la porta de casa, a l'hora que tornara, per a reptar-lo.
I quan l'home este tornava, estava allí la seua família i li dia: «Escolta, tu creus que açò són hores de vindre i en este estat?
Tu creus que açò són hores de tornar?
» I l'home este va dir: «No torne, vinc a per la guitarra, aparteu-vos.
»

Vosté ha vingut ací a dir-mos que ve a per la guitarra.
Va a hi haure més confidencialitat.
Què és més confidencialitat?
És estendre el seu somni de viure una fantasia totalitària i mafiosa.
Perquè exercir el control absolut i el poder absolut sobre una societat a la qual vostés somien en governar sense.
.
.
, encara que siga en una aparença formal de democràcia, sense cap dels controls parlamentaris i sense cap dels inconvenients de la democràcia.

Miren, ho va dir la meua companya, la senyora Eva Martínez, ací, al meu costat.
Les empreses públiques del govern valencià han sigut les armes de corrupció massiva emprades pel govern valencià.
No ho dic jo, ho diuen tots els tribunals espanyols i tota la premsa internacional.

Vostés, dins d'eixa arma de corrupció massiva, han empleat una tecnologia de guerra, que és la tecnologia de la clàusula de confidencialitat.
Una clàusula de confidencialitat que algunes vegades és directament improcedent, perquè tot el que vosté ha citat res ha de vore amb la improcedència que reiteradament utilitzen eixes clàusules de confidencialitat, o directament són inexistents.
Li citaré alguns exemples.

En les seues respostes, del seu govern, sovint ens han dit que no ens podien donar documentació perquè era confidencial.
Com vosté mateixa ha dit, si una de les parts considera que algunes de les qüestions que poden ser subjecte de confidencialitat ho són, podria incloure-ho en el contracte i ser confidencial.
Però, ahí va, resulta que al final, per poreta o perquè estava ja rondant-los la fiscalia, ens ha deixat accedir a alguns dels expedients més vergonyosos de la història de l'administració pública espanyola.

I ací la meua companya i jo vam anar a vore els contractes de la visita del papa i, fixe's vosté, no hi havia clàusula de confidencialitat, era mentira, havien mentit vostés com uns bellacos.
Mai hi havia cap clàusula de confidencialitat en eixe contracte, per això no ens l'ensenyaren.

Com no hi havia cap clàusula de confidencialitat en els contractes de la trama Triskel, en la qual el vicepresident absent ha cooperat activament, i per la qual cosa respondrà davant de la justícia, no tinga ningun dubte.
No hi havia cap clàusula de confidencialitat.

Tant és així que jo tinc respostes del senyor Jaraba dient-me que els contractes de la Triskel són confidencials, i la senyora Rosa María Vidal, a la qual vosté hauria de llegir-li tot això que ha vingut a llegir-mos, perquè va dir exactament el contrari del que vosté ha dit, i és advocada de l'estat.
.
.
Bé, pot menejar vosté el cap tot el que vullga, però la bona realitat és que la senyora Vidal sí m'ha enviat, me'ls ha enviat, no m'ha dit que anara a vore'ls, una còpia íntegra de tots els contractes de la trama Triskel, tota, me l'ha fet arribar, ha hagut d'arribar ella, perquè m'arribara.
No, és que abans vostés dien que era confidencial.
I en tota eixa documentació no hi ha res de confidencial.

No hi havia res de confidencial, i m'alegre que arribe ací la senyora Oltra, que també pot donar testimoni, en els contractes del cas Seara i el pagament de sous indeguts per la retransmissió de la fórmula 1.
Va ser prou que li diguérem al senyor que teníem allí davant, el senyor Prefaci, anem a cridar a la policia, perquè se li passara la confidencialitat de manera automàtica.
Va deixar de tindre en compte el derecho comunitario i va tindre en compte el derecho de mos estan duent a la presó.

Mire, m'interessa especialment -perquè vaig acabant- un aspecte de la confidencialitat que crec, fixe's vosté, perquè quan vaig dir, bé, i este home, Broseta Dupré, a què ve ací?
Si no té res a vore amb ninguna de les coses, tal?
Però, clar, aleshores vaig començar a fer la feina.
Em vaig reunir amb advocats, em vaig reunir amb empresaris i em vam dir que vosté era la persona adequada en el fons per a contestar hui, no exactament a això, sinó a un altre aspecte de la confidencialitat.
Sí, sí, sí, ara vorà com mos divertim.

Interessa a este diputat especialment el que ha de vore amb la confidencialitat, amb els mecanismes que asseguren que vosté la respecta, i no jo, perquè jo sóc un diputat.
I com he deixat meridianament clar, i després li citaré la sentència del Tribunal Superior de Justicia de la Comunitat Valenciana, que a un recurs interposat per Compromís els pega a vostés un sopapo històric, històric, i diu que vulneren de manera contínua i sistemàtica.
.
.
Se l'ha llegit?
Una altra pregunta que li faig?
S'ha llegit esta sentència?
Vulneren de manera sistemàtica el nostre dret a exercir el control parlamentari de les seues accions.

A mi m'interessa que ja que està molt clar que jo, com a diputat, tinc tant de dret com és, i aixina ho consagra la Constitució espanyola, que sí és un dret, sí és un principi fonamental, i no el que vosté ha dit que és un principi fonamental, que no ho és, no ho és un principi fonamental, no està recollit en la carta magna, no és un principi fonamental, pot ser una normativa, una directiva europea que vostés apliquen de manera improcedent.
Però no, no és un principi fonamental, ni un dret fonamental.
El meu, com a diputat, és accedir a la informació per a fiscalitzar-ho, sí ho és.

Jo estic constret per una sèrie de normes.
Però vosté, vosté -i ara parlarem d'això-, vosté està constret per alguna?
Vosté, per exemple -i amb això acabe, i aixina s'ho va pensant-, vosté sap alguna cosa de BI Consulting?
Vaja pensant-ho.

El senyor president:

Gràcies, senyor Moreno.

Senyor Moreno, la presidència li pregaria que retire eixa qualificació de «mafiosa».
Perquè vosté pot fer la crítica política que ha fet, està en el seu dret de fer-ho, però sense necessitat d'utilitzar paraules que puguen resultar calumnioses o inclús injurioses per a ninguna persona.
Pregue.
.
.

El senyor Moreno Escrivà:

Senyor president, retire, si li ha resultat molesta, l'expressió «mafiosa».
Però jo volia referir-me que la falta de control fa que es puga organitzar de manera organitzada, el que volia dir amb «mafiosa», una dinàmica de vulneració contínua de la llei.
Que és el que crec que ha facilitat l'ús i l'abús de la confidencialitat.
Era això al que me referia.

Però si a vosté li ha paregut exagerada o molesta, jo la retire gustosament.

El senyor president:

La presidència li agraïx enormement que ho haja acceptat.

L'il·lustre diputat senyor Ignasi Blanco, pel Grup d'Esquerra Unida, té la paraula.

El senyor Blanco Giner:

Sí.
Gràcies, president.

Senyor Broseta, la confidencialitat és la gran excusa d'un Consell que practica l'opacitat, un Consell que no vol que se sàpiga com gasta els fons públics de tots els valencians i les valencianes.

I vosté ha vingut ací a intentar reforçar eixa excusa.
I ens ha fet una exposició jurídica parlant-nos de la llei de contractes, de les directives, de la legalitat d'eixes clàusules.

La legalitat no és l'obligatorietat.
No, són una opció.
Poden ser legals els contractes amb clàusula de confidencialitat, però ningú no obliga una administració pública com el Consell i una empresa pública autonòmica a firmar contractes amb clàusules de confidencialitat.
Això sembla que vosté s'oblida de dir-ho.

Però, en qualsevol cas, jo li dic que no sols és la gran excusa d'este Consell, malgrat les declaracions pomposes del president Fabra que va dir que anunciava una era de la transparència; vosté ha vingut ací hui a justificar, poder aplicar la confidencialitat com a excusa.

Però jo li dic, no sols és una excusa, és una mentida!
És que no és de veres!
És que no existix!
No sabem si a la millor en algun cas.
En Ecclestone pot ser!
Però en la resta no existixen clàusules de confidencialitat.
Se'ns nega la informació als diputats vulnerant la llei de manera flagrant i sistemàtica, al·ludint clàusules de confidencialitat que no existixen.
I, per tant, no es tracta que siguen legals, es tracta que no existixen.
I, per tant, està incomplint la llei de manera evident.

Mire, jo tinc ací una sèrie de respostes que li donaren, per exemple, a un diputat d'un altre grup, José Camarasa, quan preguntava sobre el deute amb l'arquitecte Santiago Calatrava, sobre treballs en la Ciutat de les Arts i les Ciències.
I literalment, literalment, perquè són idèntiques, se dia: «Aquesta informació que se sol·licita es considera confidencial entre CACSA i el seu contractista per a ús intern i exclusiu de CACSA.
Facilitar aquesta informació a un tercer comportaria la vulneració del dret de secret professional de les parts, motiu pel qual CACSA només facilita aquest tipus d'informació a la Sindicatura.
»

Es considera confidencial!
Respostes d'este tipus a mi m'han arribat sobre l'open de tenis, sobre els contractes de Valmor, sobre el contracte de l'Umbracle, l'explotació de la discoteca l'Umbracle, de l'Oceanogràfic, de Manuel Toharia, en el seu moment en contractes amb Julio Iglesias.
«Es considera confidencial», no que siga confidencial, no que el contracte diga que És confidencial, sinó que «es considera confidencial».

Curiosament van passar els anys i un diputat, en este cas un servidor, va tindre la satisfacció de poder accedir a tots els contractes amb Santiago Calatrava per als edificis construïts o per construir en la Ciutat de les Arts i les Ciències.
No hi ha cap clàusula de confidencialitat!
No existix la clàusula de confidencialitat!
Només existix una clàusula de protecció de la propietat intel·lectual, que diu que CACSA haurà d'autoritzar la publicació de plànols, imatges i documentació entregada per Santiago Calatrava en el marc del contracte.
Açò no és una clàusula de confidencialitat!
Açò no permet en cap moment negar informació sobre els contractes, sobre els deutes, sobre els pagaments, sobre la facturació.
Que és el que estan fent vostés sistemàticament.

Per tant, jo esperava que vosté vinguera ací a anunciar una nova era, que vosté secundara les paraules de la seua companya, i supose que coneguda, Rosa María Vidal, directora general de Radiotelevisió Valenciana, advocada de l'estat, amb experiència del despatx Broseta d'advocats, que va dir que les clàusules de confidencialitat no operaven en aquelles entitats que estan sotmeses a la fiscalització de Les Corts i de la Sindicatura de Comptes, que eren nul·les.

Quina opinió té vosté d'eixes paraules?
La desautoritza?

Però és que, insistisc, ja no es tracta que siguen possibles legalment.
És que, normalment, no existixen.
Va vosté, com a responsable del sector públic empresarial, que no sé com és possible que done vosté comptes dels contractes que firma La Generalitat, quan no és la seua competència, l'han enviat a vosté ací, com podien haver enviat, no sé, a algú de sanitat o de medi ambient.

Però va vosté a assegurar-nos que va a facilitar-los als responsables dels grups de l'oposició que demanen contractes que no siguen confidencials, perquè no existisca una clàusula de confidencialitat, se'ns va a facilitar?
És que la pregunta és ben senzilla.

Jo vaig fer ací una proposició no de llei -i el PP la va votar en contra- que deia: primer, que no es tornaren a firmar contractes amb clàusules de confidencialitat, perquè és una opció, però no una obligació; segon, que els contractes ja firmats amb clàusula de confidencialitat no s'aplicaren per allò que no és confidencial; una cosa és la informació facilitada pels empresaris, en particular el secret comercial, facilitada pels empresaris, i una altra cosa és el contingut d'un contracte quant a la informació econòmica i les obligacions de les parts.
Això no és una informació facilitada pels empresaris.

De fet, li vaig a llegir una frase i vosté també me la comenta.
«En ningún momento se puede considerar confidencial, y no se considera, y usted lo sabe, el coste.
En ningún momento, en los contratos que están bajo esta Ley de contratos del estado, puede considerarse confidencial cómo y dónde se paga.
Y usted lo sabe.
Cómo y dónde se paga.
» M'agradaria que fera un comentari d'esta frase, i després li dic qui la va pronunciar.

I insistisc, van a facilitar-nos els contractes que no tenen clàusula de confidencialitat?
I, segon, els que tinguen clàusula de confidencialitat, si és que algú, algú ha firmat alguna vegada un contracte amb clàusula de confidencialitat, que jo comence a dubtar, què és el que protegix eixa clàusula?
Se'ns pot negar l'import, el preu, en un contracte públic als representants de l'oposició al·ludint eixa clàusula?

El senyor president:

Pregue que finalitze.

El senyor Blanco Giner:

Són les dos preguntes jo crec que ben concretes, que m'agradaria responguera.

El senyor president:

Moltes gràcies.

La il·lustre diputada senyora Mireia Mollà, té la paraula.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Broseta, la veritat és que a mi m'agradaria que vosté haguera pogut centrar el tema, ja que era una petició pròpia, sabia quin era el fonament de la petició que va fer el Partit Socialista al vicepresident, i era específicament per a parlar del tema de Radiotelevisió Valenciana en les declaracions que va fer la seua directora respecte que efectivament les clàusules de confidencialitat eren nul·les de ple dret.

I vosté, bé, d'això no ha parlat absolutament res.
M'agradaria.
.
.
No, home, després no, després quan li pregunten.
És a dir, valorar, per exemple, la valoració -valga la redundància- que va fer la senyora Macías en el seu dia en compareixença ací, en esta mateixa comissió, este mateix espai.

No ha dit absolutament res.
I després ens ha contat una cosa que ha començat molt bé, no?
Perquè vosté ha dit, «bueno, cuando hablamos de cláusulas de confidencialidad -el recurs que sempre posen vostés en qualsevol negativa, diu- bueno, en realidad nos referimos al principio de confidencialidad.
» Ahí vosté ja acaba de marcar, efectivament, el que tot el món sap, i és que vostés abusen d'una cosa inexistent en la contractació pública.
És a dir, no existixen en realitat les clàusules de confidencialitat en les quals vostés s'escuden per a no donar-nos la documentació.
No existeixen, en molts dels contractes en què vostés han dit que existien eixes clàusules.
De fet, jo li vaig preguntar a este govern quins eren els contractes de tota l'administració que tenien clàusules, concretament, clàusules de confidencialitat.
I la resposta sap quina va ser?
La que vosté ha donat ací.
«El principio de confidencialidad, ta, ta, tal.
» Però no me feren ninguna relació.
Jo no demanava eixos contractes.
No demanava ni vore'ls.
Volia saber quins eren els que tenien clàusules de confidencialitat.
I no me'ls van dir.

Perquè vostés en realitat han estat abusant del concepte de clàusula de confidencialitat, en volta de principi de confidencialitat, que tot el món el podem compartir en un moment donat.
Ara, que això no veta l'accés que nosaltres hem de tindre per dret a revisar eixa documentació, eixes contractacions.

I, per tant, m'agradaria que vosté marcara la diferència, eh?
, del que per a vostés són clàusules, i ja s'haurà informat quins són els contractes actualment que tenen clàusules de confidencialitat, perquè després ahí diu, «bé, i podem posar clàusules», i està definit quan se pot, per a fer un principi de bona gestió administrativa, per salvaguardar l'interés, quan se creen pactes, clàusules, se pot, però està regulat.
I, clar, diu vosté, «i efectivament esta confidencialitat no és nul·la i mos obliga a no divulgar».
I ahí està un altre dels quids de la qüestió.

Vostés abusen del que pensen que és divulgar.
El dret que tenim els diputats i diputades a vore eixa documentació, vostés sobreentenen que és divulgar eixa confidencialitat, eixa contractació.
I això és pervers, perquè nosaltres tenim dret a revisar eixa documentació, cosa que no és ninguna divulgació que faça el govern, el firmant d'eixa contractació, no és ninguna divulgació.
I així els ho han dit les sentències moltíssimes vegades, perquè, efectivament, hi ha precedents al respecte.

M'agradaria també, i ja els ho han dit, que revisara efectivament quan no existix una clàusula concreta, i que vostés sembla ser que volen aplicar ara a tot el principi de confidencialitat, què és el que ha dit la jurisprudència de la Unió Europea.
Ja que vostés han dit que hi ha una primacia del dret comunitari europeu d'unes directives, també m'agradaria si vostés és que no sap que existeix jurisprudència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea que diu clarament que són els poders polítics, els governs que no volen donar documentació o accés a la documentació, qui han d'argumentar els principis pels quals veten eixe accés a la documentació.

Eixa jurisprudència, insistisc, els han recordat que està en la sentència del tribunal superior de justícia que ens ha donat la raó a Compromís a l'hora de poder tindre accés a l'informe de Price Waterhouse elaborat per a Radiotelevisió Valenciana.
I li diu clarament que, efectivament, vostés han d'argumentar i motivar, cosa que, per exemple, en la contractació que li demanàvem de Radiotelevisió Valenciana o en l'informe de Price Waterhouse vostés no van en ningun moment argumentar en base a quina jurisprudència el govern valencià vetava eixe accés que tenim dret els diputats i diputades d'esta cambra.

Per tant, davant d'açò, doncs, jo entenc que per a res ha sigut satisfactòria la seua compareixença.
I simplement si ha servit per a alguna cosa és perquè, efectivament, avui puga vosté llavar-li la car al senyor Ciscar per no vindre, ja que aquesta petició se féu en abril, la del PSOE, i vosté la de petició pròpia la fa l'1 de juliol, quan ja sabia que anava a esta comissió i l'han hagut d'incloure després.
Efectivament, és perquè vostés volien negar i impossibilitar que vinguera el senyor Ciscar.
Supose que haurà sigut ell el que li va trucar per telèfon i li va dir, «per favor, ves per mi, motívate, ten iniciativa propia i ves a contar-los el cuento, perquè jo, clar, donar la cara me pot costar algun quebradero de cabeza».

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Il·lustre diputada senyora María José García Herrero, té la paraula.

La senyora García Herrero:

Gracias, señor presidente.

Señor secretario autonómico, en primer lugar quiero darle las gracias, en nombre del Grupo Parlamentario Popular al que en estos momentos represento, por su presencia y su comparecencia ante esta comisión para informarnos a petición propia sobre la utilización de las cláusulas de confidencialidad en los contratos suscritos por La Generalitat o las empresas públicas.

Señor Broseta, al margen de algunas sorprendentes manifestaciones que hoy hemos oído aquí, yo sí que me quiero referir a lo que ha sido su comparecencia y a lo que usted ha explicado, que es que, guste o no guste, la realidad de la normativa legal, tanto comunitaria como nacional, viene a establecer la legalidad de la confidencialidad en los contratos suscritos por La Generalitat o con las empresas públicas.

Efectivamente, y como usted ha dicho, puede haber y de hecho hay diferentes opiniones y resoluciones judiciales respecto a estas cláusulas en los contratos con la administración pública, pero que ninguna también es suficientemente significativa.
Lo que sí que es claro y contundente, señorías, es la normativa comunitaria y española y las reiteradas sentencias del Tribunal de Justicia de la Unión Europea.

Y yo quiero recordar, señor secretario autonómico, que la legislación vigente, la actual ley de contratos del sector público, de 14 de noviembre de 2011, casualmente seis días antes de perder las elecciones, está realizada, al igual que la de 2007, por un gobierno socialista.
Y que esta ley recoge que la confidencialidad es un derecho en los términos y aspectos que la ley señala de forma clara.

Y para esas zonas en las que se pueda entrar en una indefinición o contradicción hay que estar a lo señalado por la legislación comunitaria y que el tribunal europeo pone de manifiesto en cuanto a la obligación, la obligatoriedad de garantizar la confidencialidad a las partes, incluso sancionando, llegando a multar, a sancionar, a aquellos que lo incumplan.

Y este gobierno, señorías, cumple la ley.
Porque es obligación del gobierno cumplir la ley.
Y lo hace concreta y literalmente cumpliendo lo que dice la ley en este sentido.
Y al mismo tiempo, porque no es óbice antes al contario, es transparente y lo demuestra siendo La Generalitat la primera administración de España en crear una plataforma de transparencia para sus contratos.

Señor secretario autonómico, el Grupo Parlamentario Popular no tiene ninguna duda y defendemos y respaldamos el cumplimiento por parte de este gobierno de la ley de contratos del sector publico que, repito, realizó un gobierno socialista teniendo que recoger sí o sí la normativa europea, al mismo tiempo que este gobierno, también, demuestra todos los días su transparencia.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora García Herrero.

Señor Broseta.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

Muchas gracias, president.

Señor Moreno, qué quién soy, qué hago aquí.
Pues, aparentemente, me conoce así, dentro del gobierno se ha decidido así y yo estoy encantado de venir.
En cualquier caso, yo le voy a rogar que se dirija a mí con la misma cortesía y en el mismo tono en el cual yo me dirijo a usted.

En cuanto a la fantasía totalitaria y mafiosa, etcétera, etcétera, la improcedencia de las cláusulas, yo creo que ya he dicho bastante sobre ello.

En cuanto al caso de Radiotelevisión Valenciana, evidentemente, yo quiero manifestar lo siguiente.
En la comparecencia de la directora general -y lo han pedido todos ustedes, por lo tanto paso a comentar- en la comparecencia de la directora general de Radiotelevisión Valenciana se trataron, si no recuerdo mal, dos contratos muy concretos, los relativos a Triskel y al señor Seara, cuya información y documentación se les hizo llegar por parte de la señora Vidal.

Yo no voy a entrar a analizar en detalle los argumentos expuestos en dicha ocasión, porque, en primer lugar, tengo una alta estima en el criterio jurídico de la directora general de Radiotelevisión Valenciana, pero porque además desconozco, aunque ya lo han dicho ustedes, si en dichos contratos existían cláusulas de confidencialidad, como he dicho antes, legítimamente requeridas por los adjudicatarios.

Lo que sí que quiero aprovechar, y concluiré en unos segundos, es para intentar llegar al fondo un poco del asunto.
¿Cuál es el problema en términos jurídicos?
Ustedes lo plantean en términos políticos, opacidad, no opacidad, etcétera.
Yo he dedicado cierto tiempo a analizar el problema, pese a que ni soy jurista, ni soy especialista en estos temas, y entiendo que el problema de fondo en esta cuestión y unas posibles vías de solución son los siguientes.

En primer lugar, es evidente que la normativa sobre contratación pública, cuando habla de los principios que deben regir la contratación pública no los jerarquiza, habla simplemente de publicidad, concurrencia, transparencia, confidencialidad, igualdad y no discriminación.

Por lo tanto, es evidente, por una parte, que el derecho a la confidencialidad en los contratos puede entrar en contradicción con cualquier otro de estos principios citados, como pueda ser en cualquier momento el de publicidad o el de transparencia y, por otra, que esta concurrencia de derechos y principios no siempre puede resolverse de una manera clara, siendo necesario, evidentemente, buscar un equilibrio y una ponderación adecuada entre los mismos.
Y esto no estoy diciendo, entiendo, nada especial.
Simplemente diciendo que hay una serie de criterios o principios generales no jerarquizados pueden entrar en conflicto algunos con otros y que hay que buscar un equilibrio o una ponderación adecuada entre los mismos.

Pero es que, además, estos problemas interpretativos que provoca la tensión, digamos, entre transparencia, poder fiscalizador y la articulación de mecanismos para alcanzar el equilibrio en su ponderación, no están debidamente resueltos, ni jurisprudencialmente, ni legalmente, ni siquiera a nivel comunitario, ni a nivel nacional.
Y esto es básicamente la situación.

¿Qué puedo decir a esto?
Señorías, tal y como he dicho, las cláusulas de confidencialidad acordes a derecho, es decir, según lo que he expuesto en la primera parte de mi intervención, evidentemente son legales.
Son vinculantes para las partes, en este caso para el órgano de contratación, y tienen plenos efectos jurídicos, incluido el de la posible responsabilidad e incumplimiento contractual.

Por lo tanto, no son per se nulas y esto es muy importante.
Y, además, si existieran dudas razonables, bien sobre su legalidad, bien sobre sus efectos o bien sobre su alcance y frente a quienes operan dichas cláusulas, habrá que resolverlo atendiendo a las circunstancias que concurran en cada caso.

Y esto es a mi juicio lo que hizo la directora general de Radiotelevisión Valenciana, es decir, resolver en un caso concreto, el de los contratos con Triskel y el señor Seara, esta resolución en la cual, como ustedes han dicho, si no había cláusulas explícitas de confidencialidad, pues, evidentemente, los hizo públicos.

En cuanto al señor Blanco -intento responderles uno a uno según las notas que he tomado, si no siempre estará la contrarréplica o la segunda réplica- la legalidad de la cláusula versus la opción de no meterla.
Yo he dicho antes que, según la normativa vigente en temas de contratación pública, el derecho de confidencialidad es un derecho sustantivo del contratista y que por lo tanto no se le puede denegar en caso de que lo pida.
Y cualquier normativa o disposición en contra de esto esta, efectivamente, limitando un derecho de alguien que está reconocido por la normativa comunitaria, por la ley de contratos y, por lo tanto, no es técnicamente positivo.

Ha mencionado usted también el caso de Radiotelevisión Valenciana, que ya he contestado.
Ha mencionado algunos casos concretos.
Según lo que les acabo de comentar, en el caso concreto de televisión valenciana no podemos hablar en general de si las cláusulas de confidencialidad son nulas o no.
Lo que hay que hacer es, si existen dudas razonables sobre su legalidad, sobre su alcance o frente quien operan, resolverlo por las vías que se consideren apropiadas, incluso la judicial, como ustedes han mencionado varias veces.

Usted dice también, ha leído un fragmento y dice que el importe y el precio no se pueden denegar.
Yo es que creo, y me puedo equivocar, no soy un experto en contratación pública, pero creo que no se deniega.
El importe y el precio del adjudicatario, etcétera, creo que deben figurar obligatoriamente o en el registro de contratos o en la plataforma de contratación de La Generalitat.
Por lo tanto, es información pública a riesgo de equivocarme, insisto.

En cuanto a la PNL presentada por su grupo parlamentario sobre la eliminación de las cláusulas de confidencialidad, me la he leído y la he estudiado atentamente y he leído también el debate.
Ustedes proponían fundamentalmente tres cosas.

En primer lugar, que Les Corts instaran al Consell a eliminar cualquier cláusula de confidencialidad relativa a una serie de cosas: quién ejecuta el contrato, quién cobra, cuánto se cobra, el mecanismo, etcétera, una serie de cosas.
Como acabo de decir, alguno de estos elementos son ya públicos en el registro de contratos, en particular el quién, el precio y el objeto.
Pero, insisto, que por la directiva de la Unión Europa la confidencialidad no se puede eliminar legislativamente, porque es un derecho sustantivo del contratista.
Y, por lo tanto, cualquier disposición legal en ese sentido entendemos que sea nulo, dada la lectura que he hecho anteriormente de los artículos relevantes.

Y dice usted, en segundo lugar, su grupo proponía instar al Consell a limitar las cláusulas de confidencialidad a los secretos técnicos o comerciales que puedan ser utilizados por terceros competidores.
Esto es evidentemente en consonancia con la defensa de la libre concurrencia y de la unidad de mercado que hace la Unión Europea.
Pero hemos leído también el artículo concreto de la directiva y de la ley de contratos y hemos visto que se trataba, no una enumeración comprensiva o exhaustiva sino a título particular y que, efectivamente, podían ser utilizadas las cláusulas de confidencialidad por otros criterios que no fueran sólo éstos.

Y, por último, decía en la PNL: «Dar cumplimiento al artículo 12 del Reglamento de Les Corts, dando acceso a los contratos no sujetos a las cláusulas de confidencialidad, de acuerdo a una interpretación cuidadosa -y aquí cito textualmente-, a una interpretación cuidadosa de la normativa aplicable en materia de contratación pública.
» Es exactamente, señoría, lo que yo estoy defendiendo ahora mismo.

Lo que podemos estar en desacuerdo es en la palabra «interpretación cuidadosa de la normativa aplicable».
Ustedes pueden interpretarla de una forma y, en su caso, en los casos particulares que estamos examinando, el gobierno puede interpretarla de una forma distinta.

Pero yo insisto en que cuando los contratos del sector público contienen cláusulas de confidencialidad que, evidentemente, sean acordes a derecho, hay que cumplirlas.

Señora Oltra, (veus) ¡ay!
, perdón, Mollà.
(Veus) Perdón.
Perdón, me… (Veus)

El senyor president:

Bueno, permitan que continúe el señor secretario autonómico.
(Se sent una veu que diu: «Té temps il·limitat.
»)

El senyor secretariaautonòmic del Sector Públic Empresarial:

Señora Mollà, cláusulas de confidencialidad versus apelación genérica al principio de confidencialidad es precisamente lo que yo acabo de decir y lo repito para que quede claro.
Las cláusulas de confidencialidad acordes a derecho son legales, vinculantes para las partes y tienen plenos efectos jurídicos.
Si existen dudas razonables sobre bien su legalidad, bien sobre sus efectos, bien sobre su alcance y frente a quiénes operar, habrá que resolverlo atendiendo las circunstancias que concurran en cada caso.

Han mencionado, por último, todos ustedes algunos casos concretos.
Yo desconozco… Claro no, no le estoy mintiendo,…

El senyor president:

No, por favor, no dialoguemos.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

…desconozco estos contratos, las posibles cláusulas de confidencialidad que pudieran obtener y el alcance exacto de las mismas.

Por lo tanto, reiterando lo que acabo de decir, entiendo que la forma de abordar este tema es teniendo en cuenta los efectos, el alcance y frente a quienes operan, que es lo que realmente está sobre la mesa ahora mismo.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Broseta.

Señor Moreno.

El senyor Moreno Escrivà:

Señor Broseta, ni una respuesta a ninguna de las preguntas que le he hecho.
Las puede usted repasar si le apetece, aunque sabe que no las ha contestado, pero usted no vino aquí a contestar absolutamente nada.

Usted, como usted mismo ha admitido, ha venido aquí porque lo ha decidido el gobierno, no a petición propia.
Podrían poner directamente: «Como me lo ha pedido el gobierno, lo pido yo», ¿vale?
Y el gobierno nos ha enviado a alguien que dice desconocer los términos de los contratos que hoy nos traen aquí.
Es muy curioso.

Mire, usted me ha pedido respeto.
Pues, yo le tengo que decir que estoy indignado porque considero una falta de respeto a estas Cortes y a mí mismo su presencia hoy aquí, en lugar de la del vicepresidente de La Generalitat o quien pudiera responder a las cuestiones que le estamos formulando.
Estoy indignado, no con usted, no es personal, es sencillamente una indignación política que entiendo que es sana.

Mire, ha hablado usted de un montón de cosas en las que no me perderé porque ya le había avanzado que quería entrar en un aspecto más general de la confidencialidad, ya que está usted aquí, aprovechando que está usted, ¿vale?
Pero sí que le recordaré sólo, muy rápidamente, que el juez Castro que estudia el caso Nóos -en el que está imputado el yerno del rey- ha expresado su malestar y su desconcierto por cláusulas de confidencialidad en la administración pública valenciana, un juez.

O le puedo decir que a mi compañera, cuando pidió el informe técnico sobre la longitud de la pista en el caso Aerocas, le dijeron que la longitud de la pista es confidencial, ¡fíjese usted!
Eso para no irnos a otros sitios.

Mire, yo quería preguntarle a usted, porque, ya que le tengo aquí, pues, aprovechamos, sobre un aspecto más general de la confidencialidad.
Ahí tengo delante de mí un artículo de El País que dice…, fechado el 22 de junio de 2013, que en un párrafo exacto dice: «En efecto, Manuel Broseta, en sus funciones de asesoramiento jurídico, es vicesecretario de consejos de administración de firmas privadas, pero también secretario de empresas públicas que se sitúan bajo la competencia de su hermano Bruno -entiende que ese Bruno es usted-.
El diputado de Esquerra Unida, Ignacio Blanco -perdón por la cita-, ha expresado su convencimiento de que algunos de estos casos podrían no estar ajustados a la ley.
» Esto me preocupó cuando lo vi y dije: «Aprovechando que el señor Broseta está aquí, pues, voy a preguntarle sobre la confidencialidad.
» Porque mi obligación de guardar confidencialidad está reglada, como está, por ejemplo, en el caso de la señora Rosa Vidal o los miembros de un consejo de administración.

El problema es que nosotros cada vez que hemos roto la confidencialidad que ustedes nos imponen, aunque no exista, pues, nos hemos encontrado el caso Blasco, la información que no nos daban, cuando la vimos, resultó que el señor Blasco está donde está y hay un señor, el señor Tauroni, en la cárcel.

En el caso EMARSA, pues, exactamente lo mismo.
Cuando rompemos la confidencialidad que ustedes dicen imponer, resulta que alguien acaba en la cárcel, de manera sistemática.

Entonces, a mí lo que me preocupa es: ¿por qué yo tengo que tener restringido el acceso a información que usted, por ejemplo, la tiene sin ningún problema o la directora general de la radiotelevisión pública, la señora Vidal, por ejemplo, impide o constriñe a los miembros del consejo de administración, cuando ella misma filtra a medios de comunicación documentos que ella dice que son confidenciales?

Y, entonces, me puse a pensar en lo que leí aquí y encontré una empresa que se llama BI Consulting, una empresa que, según su propia web, se dedica a dar forma y contenido de estructura a proyectos para optar a óptimas posibilidades de éxito en diversas ayudas de administraciones regionales, nacionales y comunitarias.
Es una compañía que, en fin… Metodologías para obtener máximo rendimiento, innovación…

Esta empresa se dedica a asesorar a empresas que obtienen ayudas en el ámbito de la innovación, la tecnología, que era su responsabilidad.
Al parecer, muchas de esas empresas han sido asesoradas por esta misma empresa cuando usted era el responsable, el secretario autonómico de innovación, industria, comercio.
Y, al ver la información, que es pública, (inintel·ligible)…, tal, quién es esta empresa, pues, vemos y resulta que es una empresa que es propiedad de su hermano en un 79,9%, que se dedica al mismo ámbito del que usted era responsable y máximo responsable autonómico; y, además, ¡ay!
, la apoderada -si no se ha cambiado a día de hoy- todavía es doña Rosa María Vidal Monferrer, directora general de la Radiotelevisión Valenciana.

Señor Broseta, el día de Navidad, para que se conserve la confidencialidad, si hubiera o hubiese alguna relación entre las empresas que han tenido relación con su trabajo y el ejercicio profesional de esta empresa -al parecer, relacionada directamente con usted-, usted, el día de Navidad, ¿cena en el balcón?
¿Cena en el balcón?
Es decir, ¿le apartan de su familia para no vulnerar la confidencialidad?
¿Por qué usted, que tiene una estrecha relación, en este caso familiar, con personas interesadas en el ámbito del ejercicio de su obligación, no tiene ninguna constricción desde el punto de vista del acceso a la información y yo, que soy un diputado electo por esta cámara, que me amparan multitud de sentencias que usted no ha citado, porque ese conflicto -acabe de seguida, president- ese conflicto que usted dice que existe entre esos principios ha sido reiteradamente resuelto por los tribunales, tanto por el Tribunal Supremo como por el Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana, por qué yo que no tengo hermanos en ningún sitio -perdón, sí, en el paro- no puedo ver esos documentos que usted maneja con tanta alegría?
¿Me lo puede usted explicar?

Gracias.

El senyor president:

Gràcies, senyor Moreno.

Senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyor Broseta, vosté.
.
.
, jo crec que no sap molt bé com llevar-se de damunt esta compareixença molesta, este tema tan delicat, sobretot políticament més que jurídicament.
I intenta fer-nos disquisicions, parlant dels dubtes que puguen existir sobre la legalitat, els efectes o l'abast de les clàusules de confidencialitat.

Però és que jo li he manifestat, en la meua primera intervenció, que els dubtes, principalment, no són sobre legalitat, efectes i abast, sinó de la mateixa existència d'eixes clàusules.
Jo li dic que no existixen en la major part dels contractes en què s'han adduït per a negar informació als diputats i les diputades d'esta cambra.
Entén vosté el que vull dir-li?
No és que si són legals, si no són legals, a què afecten.
.
.
Que vosté està d'acord amb mi, perquè ha analitzat vosté la PNL que presentà el meu grup i pràcticament, amb el seu criteri, caldria votar-la a favor; el que passa és que el Grup Popular no li va fer molt de cas.
Vosté, de vegades, hui ha parlat i no (inintel·ligible) .
.
.
si és del consell Partit Popular i correspon a la majoria del Partit Popular perquè és que està d'acord en totes les nostres afirmacions, malgrat que intente dir-ho d'una manera que no ho parega, no?
Perquè nosaltres volíem això que ni qui ni el preu ni l'objecte, que vosté mateixa ha dit que no poden ser confidencials.
Però el problema és que no existixen les clàusules.

Mire vosté, no existia cap clàusula de confidencialitat en els contractes de Santiago Calatrava.
I Gerardo Camps Devesa, vicepresident del Consell i conseller d'economia, durant anys va estar diguent que sí.

No existix cap clàusula de confidencialitat en el contracte de l'open de tenis amb el Consell Valencià de l'Esport i a mi m'han negat el contracte, adduint la clàusula de confidencialitat.
I no és de veres, no existix.

No existix cap clàusula de confidencialitat en el contracte de l'Umbracle, de l'Oceanogràfic, de Toharia, de Triskel.
.
.
Si després se demostra.
.
.
I vosté d'això passa, no ho comenta.

Jo ja el que li vaig a preguntar és, ja que estem parlant de lleis i de principis jurídics i de normativa comunitària, de normativa espanyola, ¿hem d'anar al dret penal, hem d'anar directament als tribunals a presentar una querella contra les persones que adduïxen de manera falsària l'existència de clàusules de confidencialitat que no existixen?
Perquè, dic jo, no se les podran inventar, veritat?
, hauran de figurar en el contracte.
Eixe dret que vosté diu que tenen els contractistes a que no se revele determinada informació facilitada per ells, en particular que puga afectar el secret comercial, i estem parlant d'informació facilitada per ells.
.
.
No són els contractistes els qui faciliten el que és la informació sobre el preu del contracte, sobre la forma de pagament.
Això no és una informació facilitada pels contractistes.
Sobre això no opera la clàusula de confidencialitat, i sobre això se'ns està negant informació de manera reiterada i sistemàtica.
Però insistisc una vegada més, és que no existixen.

És que en el cas d'Ecclestone, en el cas del contracte de la fórmula 1, és en l'únic en què podríem dubtar.
Nosaltres demanàrem el contracte.
Se'ns digué: «No, és confidencial.
» Diguérem: «Que se'ns ensenyen les parts del contracte que no siguen confidencials.
» Com vosté diu i com Alicia de Miguel deia -que era l'autora de la cita que jo li he esmentat-, el preu, la forma de pagament, on es paga.
.
.
, tot això no pot ser confidencial.
I, per tant, eixes parts del contracte no poden ser confidencials mai de la vida, com els informes tècnics de l'administració no poden ser confidencials perquè no els ha facilitat cap empresari.
I se'ns neguen.
I quan diguem, «ensenye'ns les parts que no són confidencials», ens diuen, «tot el contracte és confidencial».
.
.

El senyor president:

Per favor, senyories, guarden silenci.

El senyor Blanco Giner:

.
.
i això no pot ser mai de la vida, no és legal que tot el contracte siga confidencial.

Però és que, fins i tot, açò arriba al punt de surrealisme que li diguem, «doncs, ensenye'ns, almenys, la clàusula de confidencialitat», com Santo Tomás, volem tocar-ho, volem comprovar-ho, principi científic.
I la resposta -i està per escrit i és per a emmarcar-la- sap el que diu?
, que la clàusula de confidencialitat (se senten veus que diuen: «És confidencial.
») és confidencial.
(Rialles i veus)

Per tant, eixe és el cas de la fórmula 1.
A la millor, tampoc existix la clàusula de confidencialitat.
Però, si existirà, no operaria sobre les qüestions que nosaltres estem preguntant.
I li dic, i no existia en el cas de Calatrava, no existix en el cas de la major part dels contractes de CACSA, de l'open de tenis, dels grans esdeveniments que se'ns estan negant concretament.

Per tant, li pregunte una vegada més, eixa tercera part de la nostra PNL que és donar compliment a l'article 12 del Reglament de les Corts Valencianes, que és una llei que garantix l'exercici del dret de representació política, que és un dret fonamental reconegut en la Constitució, vosté està d'acord en eixa proposta?
El PP la vota en contra.
Vosté està d'acord que se complisca la llei?
¿Vosté està d'acord, per contra, que se'ns estiga negant eixa informació que mai, existisca o no existisca una clàusula de confidencialitat legal, comunitària o com vullga vosté, se'ns pot negar?
És que vosté representa hui un Consell que està fent això.

I no pot passar una vegada més en l'últim torn amb apel·lacions a no sé quines directives i no sé quina jurisprudència i a la legalitat de l'existència de les clàusules.
És que el tema que s'està plantejant no és eixe.
El tema és l'abús que s'està produint, per part del Consell, d'una excusa -que és una mentida- que no es pot tolerar més.

I ja li dic, què hem de fer?
Anar al jutjat de guàrdia?
(Veus) Per la via penal?
Contra la senyora Maria José Catalá, per exemple?
,.
.
.

El senyor president:

Pregue finalitze, per favor.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
contra el senyor José Ciscar?
¿Contra les persones que són membres del Consell i firmen respostes parlamentàries que diuen que la informació que sol·licitem és confidencial, quan no ho és ni ho pot ser?

Responga, per favor.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Broseta, jo li he fet algunes preguntes que no ha contestat i em sap mal.

Primer, una qüestió.
Jo crec que no ha entés molt bé el que jo volia dir-li amb la mescla que fan vostés entre clàusula i principi.
És a dir, hi ha un principi de confidencialitat, però això no vol dir que tota la contractació pública tinga clàusules de confidencialitat; les clàusules concretes de confidencialitat estan, a més, molt regulades.
I tampoc vol dir -que existisquen eixes clàusules- que els membres d'estes Corts no puguen anar a vore eixos documents, perquè el que li prohibix al govern és a divulgar.
I, per tant, jo li he preguntat si considera que fer efectiu el dret d'estos diputats a l'accés a la documentació per al govern valencià és divulgar i, per tant, faltar a la clàusula, si existira, de confidencialitat de contractes concrets.
¿Això és el que pensen vostés?
Perquè això per a nosaltres tampoc s'ajusta a dret, el que vostés pensen que això és divulgar i, per tant, anar en contra del que obligaria eixa clàusula.

I el que li he dit és que vostés de sempre han estat argumentant que existeixen clàusules de confidencialitat o no n'hi ha, i que, efectivament, eixe principi regula tota la contractació, però no vol dir que… I per això no saben i no volen contestar quins són els contractes que tenen clàusules de confidencialitat.
¡Que li ho hem preguntat i no han contestat!
¿Com és possible que el govern no sàpiga fer una relació, no puga fer una relació dels contractes que tenen clàusules?
Això, eixa informació no és divulgar el contracte en si, és difondre una informació sobre clàusules ¡y punto!
¿Per què vostés se senten incapaços de fer eixa relació?
Doncs perquè la majoria dels casos vostés saben que no existeixen eixes clàusules perquè no s'ajustarien a dret.
I no mos volen donar eixa relació per a no fer el que vosté ha dit que fem, «vagen als tribunals si pensen que en eixes clàusules que puguen existir no s'ajusten a dret».
¡Ai!
, però si és que ¡no sabem ni en quins contractes n'hi ha o no n'hi ha!
I quan aconseguim accedir resulta que no existeixen.
I mos han estat posant entrebancs un darrere d'altre, ¡home!
, fins al punt que vostés ja argumenten que és que un informe elaborat per la consultora Price Waterhouse és un document de treball de caràcter intern i per això no mos ho donen.
¡És que ja ni clàusula ni no clàusula!
És que és un document de caràcter intern i, per tant, doncs no és bo que el tingam nosaltres.

¡Home!
, és que això ja és una vergonya.
I que hàgem d'estar anant als tribunals constantment i vostés erre que erre que, per cert, el cost que els imposen haurien de pagar-lo de la seua butxaca, vostés, amb el sou, se'ls han rebaixat pel dèficit i també per les sentències que van perdent, haurien de pagar-lo perquè, efectivament, vostés el que fan és que, encara així, ja argumenten, ¡vaja!
, el ridícul del ridícul, «no, un documento de carácter interno para trabajar nosotros», però és que eixos documents de caràcter intern per a treballar vostés els paguem tots, els valencians i valencianes, i tenim dret.
Ara mos ve i mos diu, «desde que yo estoy pues pienso que todas las cláusulas están bien hechas».
Ací, el cas és que vosté ha heretat, efectivament, una sèrie d'argumentacions vergonyoses que han estat fent els membres dels governs anteriors i que continuen fent sobre eixes clàusules.

Jo li he preguntat, també, sobre la primacía del derecho comunitario europeo, vosté apel·lava a això, a les directives que, efectivament, regulen els principis de confidencialitat, però és que en esta sentència -que no sé si li ha arribat a vosté però hauria de llegir-se-la-, del Tribunal Superior de Justícia respecte la negativa d'accedir a l'informe de Price Waterhouse, diu clarament que quan un govern veta la possibilitat d'accedir a una informació demanada és el govern qui ha d'argumentar si l'interés general, en este cas, d'eixa petició, no es complix perquè, efectivament, fins i tot l'interés general pot esborrar, o vetar, o deixar com absurd qualsevol principi de confidencialitat perquè pot existir un interés general que avale, inclús, el que divulgar eixa informació pot argumentar una decisió d'un poder executiu i, per tant, donar-li validesa a una acció que s'haja fet.
És que, fins i tot, fins i tot existint eixe principi, el Tribunal Superior de Justícia Europeu entén que hi ha causes que es poden sobrevindre, que poden ser imposades per damunt d'eixe principi i que vostés són, el govern, qui en vetar la possibilitat d'accedir a eixa documentació ha d'argumentar que no se complix eixe principi d'interés general per damunt d'eixe principi de negativa a l'accés a eixa informació.
Això ho diu eixa sentència.

I, per tant, no vullguen fer bandera d'eixe principi de confidencialitat com si fóra ja la norma general que és inamovible perquè ho és; de fet, se la menegen els tribunals ací,…

El senyor president:

Pregue finalitze.

La senyora Mollà Herrera:

…també hi ha jurisprudència europea al respecte i el que falta és que hi ha voluntat política de no imposar uns arguments que per a nosaltres són nuls, efectivament són nuls, igual que ho va dir la senyora Macías que, per cert, encara no ha dit què li pareix l'afirmació de la senyora Macías.
Una persona que fa una afirmació d'este tipus, si no és certa, no deuria ser la directora general de la nostra radiotelevisió pública -dic jo.

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Gràcies, senyora Mollà.

Ja, per a finalitzar, el secretari autonòmic té la paraula.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

Muchas gracias, presidente.

Señor Moreno, ha lanzado usted algunas cuestiones que no sé si son… Pero, bueno,… ¿Perdón?
(Veus) Sí, sí.
.

El senyor president:

Por favor, no dialoguen.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

Entonces, yo voy a empezar por manifestarle mi disconformidad con la exhibición en este tipo de entorno, de sugerencias o innuendos, y asegurarle que tanto mi participación en los asuntos de La Generalitat como los del despacho de mi hermano, Broseta Abogados, y se han ajustado siempre perfectamente a la legalidad.
Lo digo a efectos de despojar posibles dudas porque es que, además, siempre hemos sido muy cuidados al respecto.

Por lo tanto, en el caso de que usted pretendiera sugerir esto, quiero negar y reiterar que siempre nuestras actuaciones han sido presididas por el más exquisito respeto a todas las leyes.
Y si quiere sugerir en contrario, de verdad, no se lo puedo aceptar.

Señor Blanco, que si disquisiciones, principio general, que si no existen cláusulas de confidencialidad y se les ha negado… Vamos a ver, yo no he hecho disquisiciones, yo he intentando simplemente trasladar dos ideas fundamentales: la primera es que puede existir determinada tensión, y lo estamos viendo entre principios de contratación; la segunda es -y lo he dicho reiteradamente- que cuando las cláusulas de confidencialidad son acordes a derecho hay que respetarlas y ejercen todos los efectos legales oportunos.

A su pregunta directa, por supuesto que estoy de acuerdo en que se cumpla la ley, en todos sus aspectos además, ¡por supuesto!
Y tanto es así que le contesto, también, a la señora Mollà que reitera -y yo creía haberlo contestado, pero vuelvo a insistir- sobre la aplicación genérica del principio de confidencialidad, versus cláusulas concretas y acordes a derecho de confidencialidad.
Yo quiero decirle e insistirle en mi argumento que cuando las cláusulas son acordes a derecho, perfecto, y, si no son acordes a derecho, llévese a los tribunales o ¡cúmplase la ley!
(Veus)

El senyor president:

Por favor, señor Blanco.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

¡Cúmplase la ley!

En cuanto a la primacía del derecho comunitario, señora Mollà, por el tema Price Waterhouse Coopers, por supuesto se cumplirá porque cumplimos la ley.

Y, de todas formas, yo quería contribuir -y no es otra cosa que mi objetivo a lo largo de la comparecencia de hoy- en poner en perspectiva ciertas cuestiones relativas a este, ciertamente, delicado y, posiblemente, conflictivo tema.

¿De cuántos contratos estamos hablando, señorías?
(Veus)

El senyor president:

Por favor, por favor, por favor, respeten la intervención.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

La inmensa mayoría…, yo he visto por interpretaciones parlamentarias, preguntas, etcétera, que estamos hablando de un número de contratos que podemos contar con los números de la mano, ¿de acuerdo?
, con los dedos de una mano.
¿Perdón?

El senyor president:

No, por favor.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

Frente a ello o, por lo menos, esta tensión -que he mencionado antes- se refleja en un número muy reducido de contratos.
Y entiendo que tengan interés e importancia para ustedes y, sobre todo, que en ningún caso pongo en duda la capacidad fiscalizadora de las Cortes.

Pero, señorías, yo quiero poner también sobre la mesa, ahora, y que ustedes reconozcan públicamente que, incluso antes de la aprobación de la ley de transparencia por las Cortes Generales, existen en materia de contratación pública y se hacen centenares, incluso, miles de contratos al año, toda una serie de deberes de transparencia activa, es decir, la transparencia que se debe hacer por defecto y sin solicitud previa, para todos los entes del sector público de La Generalitat y que se deben cumplir, como son: el cumplimiento de las obligaciones de publicidad de la licitación, adjudicación y formalización de los contratos; la existencia de una plataforma de contratación de La Generalitat, que fue la primera en España; la obligación de remitir la información exigida al registro oficial de contratos; y, por último, los controles de legalidad y fiscalización de la subcontratación del sector público desarrolladas por la Sindicatura de Cuentas que -como todos ustedes saben- ejercen su labor fiscalizadora por delegación de estas Cortes…

El senyor president:

Ruego finalice.

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

…y controles que recientemente se han (inoïble) .
.
.

Nada más, presidente.

Señorías, muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

¿Per a què vol la paraula?

El senyor Moreno Escrivà:

Doncs, perquè se m'ha adjudicat una intenció que afecta, a més, persones que no estan ací, s'ha insinuat que jo tenia una intenció en les afirmacions que he fet que afecten persones que no estan ací i que m'agradaria aclarir rapidíssimament.

El senyor president:

No, no, ja està clar que no tenia ninguna mala intenció…

El senyor Moreno Escrivà:

No, no, no, però -vullc dir- de veritat que en trenta segons acabe.

El senyor president:

Si només és per a referir-se a eixa qüestió…

El senyor Moreno Escrivà:

En trenta segons i no em vaig a referir a res més.

El senyor president:

Té trenta segons.

El senyor Moreno Escrivà:

Senyor Broseta, jo no he insinuat que vosté ni ningú de la seua família…

El senyor president:

Per favor,…

El senyor Moreno Escrivà:

…haja comés cap delicte, només he posat un exemple, un exemple de com és d'absurd, de com és d'absurd que vosté, per exemple, tinga accés il·limitat a tota la informació, quan es dóna eixa circumstància, ¿eh?
, i jo, que no tinc cap capacitat de difondre informació confidencial, lesionant els interessos de La Generalitat, ¿eh?
, no tinga cap capacitat d'entrar aquí.
No sóc jo.

Si vosté té algun problema amb açò el que deu fer, en qualsevol cas, és mamprendre accions legals a qui ho ha escrit, que crec que no ho ha fet.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

¿Vol contestar, senyor Broseta?

El senyor secretari autonòmic del Sector Públic Empresarial:

No, gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Doncs, senyories, finalitzada la compareixença, agraïm al senyor secretari autonòmic la seua presència i la informació que ha facilitat a la comissió.

Proposició no de llei sobre la realització de les modificacions legals necessàries perquè els esportistes espanyols tinguen el domicili tributari a Espanya, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 42.
952, BOC número 133)

El senyor president:

Continuant amb l'ordre del dia previst, passem al punt 7, que és: presa en consideració de la Proposició no de llei… -senyories- sobre la realització de les modificacions legals necessàries perquè els esportistes espanyols tinguen el domicili tributari a Espanya, que presenta el Grup Parlamentari Compromís.

I, per a la seua defensa, té la paraula, ara quan estiga en condicions, la il·lustre diputada senyora Mònica Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Bon dia, senyories.

Aquesta proposició no de llei ha de vore amb els esportistes però, sobretot, ha de vore amb el fet de pagar impostos; ha de vore amb la marca Espanya, que ara mos la van a publicitar, el 18 de juliol, una data molt assenyalada, ens van a publicitar ací la marca Espanya; ha de vore amb el discurs neoconservador que pagar impostos és roí, que la intervenció de l'estat sempre és problemàtica i que quan menys intervenció dels poders públics millor en la vida privada de les persones; ha de vore amb aquella frase que deia Reagan que «l'estat no és la solució sinó que és problema»; i ha de vore, també, amb l'alternativa a tot açò, i és la visió que pagar impostos també ens definix com a societat avançada, solidària, que definix la nostra democràcia i, depenent de com se paguen impostos i de la visió que se tinguen d'eixos impostos, una societat té més benestar o menys i, per tant, també, és més avançada i madura en termes democràtics o menys, ¿no?

Probablement, n'hi hauran països on no s'entenga això del «día sin IVA» i coses d'estes que el que vénen a abundar és un marc cognitiu, neoconservador, pel qual pagar impostos és una maledicció que hauria de desaparéixer de les vides de les persones en compte de ser una manera amb la qual ens garantim la redistribució de la riquesa, els serveis públics i el benestar per a la col·lectivitat.

Per això, nosaltres hem fet esta proposta, perquè ací n'hi ha gent que s'embolica amb la bandera d'Espanya i, en este cas, a més, físicament, que té la marca Espanya per bandera, que Espanya no li cap en la boca, però a l'hora de tributar no se'n recorda d'Espanya i tributa fora de les nostres fronteres, perquè té condicions fiscals més favorables en altre lloc, o directament s'enduen els diners a paradisos fiscals, no?
Bé, en este sentit nosaltres el que estem proposant és que els esportistes que tinguen la residència fiscal fora d'Espanya, és a dir, que no paguen els impostos a l'estat espanyol, tampoc puguen competir sota bandera espanyola, perquè al final el patriota és aquell que paga els seus impostos en el seu lloc de nacionalitat i residència, sobretot quan es.
.
.
(remors)

El senyor president:

Per favor, senyories.
.
.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
quan es fa gala d'eixe patriotisme i d'envoltar-se en les banderes.
El més patriota és aquell que paga ací, el més patriota és aquell que contribuïx amb els seus impostos, en funció de la seua renda, al bé comú i al benestar col·lectiu.

A més, plantegem que el Consell Superior d'Esports condicione les subvencions que atorga a les entitats que participen en les competicions a nivell internacional, a aquells esportistes que en formen part també tinguen la residència fiscal a l'estat espanyol, i que se modifique l'article 9 de la llei de l'IRPF afegint un paràgraf on s'indique que els esportistes que es troben absents del territori espanyol per la seua participació en competicions internacionals puntuals no podran computar dits períodes com absències que justifiquen l'aplicació d'exclusió per a tributar a Espanya l'IRPF.
És a dir, que la competició no puga ser l'excusa per a no pagar els impostos ací.
És important quan l'esportista, subjecte passiu, és resident a Espanya, assenyalar açò.

L'article 9 de la llei que precisament intentem que es modifique considera contribuent aquella persona física que té la seua residència habitual en territori espanyol, sempre que romanga més de 183 dies ací, val?
Nosaltres, el que plantegem és que precisament açò no s'aplique en els dies de competició fora d'Espanya.

A més, l'article 2 de l'IRPF establix l'obligació de tributar en l'estat espanyol totes les rendes mundials, entenent com a rendes la totalitat dels seus rendiments, guanys i pèrdues patrimonials i les imputacions de renda que s'establixquen per la llei, amb independència del lloc on s'hagueren produït.
No obstant això, pot ocórrer que les rendes obtingudes per l'esportista s'obtinguen en un país estranger on hi ha convenis de doble imposició, i llavors hi ha la possibilitat de tributar per rendiment, bé en el país on s'haja generat o a Espanya.
En el cas (inintel·ligible) .
.
.
el que assenyala anteriorment s'entén que existirà una regulació fiscal entre els països afectats, i arreplega, en el que hem denominat conveni de doble imposició, que aquells rendiments com són els dividends, rendiments de treball, guanys patrimonials, etcètera, es poden gravar al país estranger.

Nosaltres, al que assistim en este moment és a una contínua eixida dels nostres jugadors de futbol, que viatgen lluny de les nostres fronteres per a jugar en altres lligues, sobretot europees, també se moga la seua residència fiscal.
Es calcula al voltant de dos-cents jugadors espanyols que posen totes les setmanes el seu talent al servici d'equips estrangers, i per tant també traslladen, no sempre, la seua residència fiscal.
Són de domini públic els casos de coneguts esportistes, també artistes -però vaja, en este cas ens centrem en esportistes- que fixen la seua residència fiscal en països distints al de la seua nacionalitat, o fins i tot a vegades al de la seua residència, com ara Regne Unit, Suïssa, Mònaco o Andorra.
Recordem aquella sentència famosa del Tribunal Suprem sobre la residència a Andorra d'una persona esportista, que deia a més que no estava suficientment provada eixa residència en Andorra, on no n'hi havia cap tipus de constància que se residira allí, però sí que se tenia allí la residència fiscal.
Nosaltres entenem que és convenient que l'esportista, sobretot si vol competir sota bandera espanyola, el que estiga en un club fora d'Espanya, i no competixca sota bandera espanyola, doncs, òbviament, no està inclòs en esta proposició no de llei, però sí aquells, per exemple, jugadors de futbol, que tenen aspiracions a jugar en la selecció espanyola, els tenistes que tenen aspiracions després a jugar en competicions on se juga sota bandera espanyola, etcètera, tinguen la seua residència fiscal ací.
Perquè l'amor a Espanya que s'exhibix en moments de triomf, on tenen els seus seguidors més incondicionals, no es ratifica després en la declaració de la renda, i nosaltres volem que això es compasse.

Bona part d'ells, també, famosos i esportistes, han buscat un paradís fiscal on abonar menys impostos que els que pagarien en el seu país, encara que ací tinguen la majoria dels seus seguidors, i encara que ací després són rebuts pel rei o són condecorats i són, digam, són condecorats per institucions de l'estat espanyol.
Entenem, com dia abans, que el patriotisme exhibit en moments de triomf ha d'anar acompanyat de la residència fiscal i l'efectiu pagament d'impostos a l'estat espanyol.
A més, el que ara estos dies en el cas de Messi s'ha posat damunt de la taula, no només és que ja se tributava per la clàusula Beckham, que era una d'estes coses que no s'entenia i que generava fins i tot entre els mateixos esportistes un greuge comparatiu, esportistes que jugaven a la millor, futbolistes en el mateix club de futbol, Raúl i Beckham, un pagava el 24% i l'altre pagava en el tipus marginal.
Per tant, el cas Messi també ha posat damunt de la taula com tributen els esportistes d'elit, i per tant, seria també una qüestió a tindre en compte, però en este cas la proposició no de llei parla exclusivament que s'entenga també com a frau el traslladar la seua residència, quan eixa residència no està realment traslladada, tal com va fixar ja la doctrina del Tribunal Suprem.

Amb estos arguments, senyories, i amb exemples que se podrien il·lustrar però que en tot cas en les següents intervencions podem il·lustrar de casos concrets d'esportistes que no tributen en el seu país o almenys en el país de la bandera que després s'envolten, doncs nosaltres pensem que aquesta és una proposició necessària, és una proposició didàctica, que el que planteja és que el patriotisme ha d'anar lligat a la solidaritat, i la solidaritat ha d'anar lligada als diners que se paguen, i per tant, bé, ja que estic segura que estic envoltada de patriotes, que el patriotisme se demostre amb els euros per davant.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

A esta proposició no de llei s'ha presentat una esmena per part del Grup Parlamentari Socialista, registre d'entrada 59.
733, que les seues senyories tenen en la carpeta.
Per a la seua defensa, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Rafael Rubio.

El senyor Rubio Martínez:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Yo, respecto a la intervención que ha hecho la señora Oltra en la primera parte, explicativa del porqué de esta…

El senyor president:

Senyories, per favor, guarden silenci.

El senyor Rubio Martínez:

.
.
.
propuesta que nos trae hoy estoy absolutamente de acuerdo, absolutamente de acuerdo con la explicación que ha hecho respecto a la necesidad de un sistema impositivo que sea justo, que sea progresivo, que sea eficaz para mantener el estado de bienestar que hoy tenemos.
Nada que añadir, sino sugerirlo de la A a la Z.
Igual que el sentido del patriotismo -es verdad lo que se dice que el patriotismo en mucha gente acaba en el momento que le llega a la cartera, y esto sí que es un hecho sobre el que deberíamos de reflexionar.

Ahora bien, entrando en lo que es estrictamente la PNL que se nos presenta, no estamos de acuerdo, y por eso hemos presentado una enmienda.
No estamos de acuerdo en los dos puntos primeros que se señalan, porque entendemos que son en cierto aspecto contradictorios o muy difíciles de llevar a la práctica.

Y me explico: ha citado algún caso de algún deportista, pero podríamos citar casos de deportistas, Pau Gasol, José Calderón, etcétera, que compiten bajo la enseña española en la selección nacional de baloncesto, pero evidentemente tienen domiciliada su residencia en Estados Unidos, que es donde desarrollan su labor profesional, y cotizan en Estados Unidos por una cuestión en este caso muy sencilla, por la necesidad legal que tienen de hacerlo allí.
Si cotizan allí, que es el país donde están trabajando, ¿qué sentido tendría que no pudiesen competir bajo la bandera española?
No lo vemos.
Sinceramente, señora Oltra, no lo vemos.

Igual que en el segundo caso de instar al Consejo Superior de Deporte a que condicione las subvenciones que otorga a las entidades que participan en competiciones a nivel internacional a que todos los deportistas que representen a una federación o entidad española tengan la residencia fiscal en el estado español.
Sería exactamente lo mismo, es decir, volviendo al caso del baloncesto, ¿no habría que subvencionar a la federación de baloncesto porque en la selección nacional absoluta juegan deportistas españoles que en un momento determinado están trabajando en este caso en Estados Unidos, o en cualquier otro país en que pudiesen estar?
No lo vemos.
Con todo, en ese sentido, con la apreciación que le queremos hacer.

El tercero sí que tiene enjundia, que es donde yo creo se centra, o se debería centrar la PNL.
Es verdad que hay deportistas que no compiten bajo la enseña nacional porque el tipo de deporte no es un deporte en ese sentido calificado de olímpico, lo hacen por otras cuestiones, citemos el caso, por ejemplo, del señor Alonso, que tanto gusta a muchísimos españoles por sus triunfos, que tiene el domicilio fiscal en otro sitio, creo que en Suiza en este momento.
Bueno, no lo hace bajo la enseña nacional, lo hace a título particular, compite en esa modalidad deportiva, y él sabrá lo que hace.
Luego, si se llena la boca de españolismo tal, o estos que cantan lo de «soy español, soy español, soy español», pero tributo en Suiza, que es más barato que tributar en España.
Estas cuestiones sí que habría que abordarlas.
Y se van a abordar desde varias esferas.
Una sería la modificación de la ley del impuesto de renta de las personas físicas, u otra… Modificación que quiero hacer una advertencia, es decir, de la propia ley nos ha citado el artículo 9 la señora Oltra, que es el que lo regula, habla de las ausencias esporádicas, que no deben de computar para el caso de los 183 días de residencia en España que se les pide, o…

El senyor president:

Por favor señorías, guarden silencio.

El senyor Rubio Martínez:

…en su defecto también está el tema de que residan en España su cónyuge o análogo, o los hijos.
Por tanto, hay dos posibilidades que la agencia tributaria tiene la especificidad de poder controlar si efectivamente se da o no se da.
Es verdad que, si se hace una interpretación extensiva del término esporádico nos daría un resultado, pero si se hace una interpretación más restrictiva del término esporádico, nos daría otro.
Por tanto, más que entrar a una modificación muy puntual de la ley del IRPF, que es una ley compleja en sus características, y de todas las maneras el gobierno central ya nos ha dicho que la modificará en el año 2014, el año que viene, sí que nosotros estamos por solicitar en este caso al Ministerio de Economía y Hacienda que dentro de los planes anuales que elabora la Agencia Estatal Tributaria para perseguir posibles defraudaciones de tipo fiscal, o delitos fiscales en colectivos concretos a lo largo de un ejercicio, se incluyese en este caso los deportistas profesionales que en ellos se da alguna de las circunstancias que, podríamos entender, podría violentar la norma y utilizarla de una manera fraudulenta para evitar pagar sus impuestos en España.

Por tanto, ese ha sido el motivo de presentar la enmienda modificativa, partiendo de que estamos de acuerdo en que los deportistas, y sobre todo los deportistas profesionales, porque tienen también en ese sentido una labor pedagógica, como se ha indicado, coticen en nuestro país.
No simplemente a algunos se les llene la boca, y luego a la hora de la verdad tributen en otro lado.
También habrá que decir que se dan en algunas especialidades deportivas muy concretas.
En otras especialidades no se da esa situación y cuando se compite bajo -en este caso- la enseña nacional, compiten aquellos que se entiende que tienen que hacerlo, porque están en un momento mejor, independientemente de dónde estén desarrollando su carrera deportiva, y si su carrera deportiva la desarrollan en un club británico, en un club estadounidense, en un club francés, o donde fuera, y cotizan en sus respectivos territorios, porque así se lo exige la legislación también del país donde están en este caso trabajando, puedan perfectamente representar a nuestro país.

Este es el motivo por el cual hemos presentado la enmienda de modificación, porque con el apartado 1 y 2 entendemos que es muy complicado, muy complejo, yo diría que es dar un paso más allá, que puede afectar incluso en este caso a otros deportistas que no son de carácter profesional, porque ¿cómo entendemos si no se subvenciona a la federación de baloncesto puedan competir los chavales de la selección sub16 o sub18, es decir, que no son deportistas profesionales?

Y, por tanto, centrarnos en el punto número 3, que estamos de acuerdo sí que debe sufrir en su momento una modificación, pero que mientras llega esa, el texto tal como está redactado y de acuerdo con los criterios que la Agencia Estatal Tributaria pudiera aplicar, sirve en estos momentos para hacer unas campañas específicas de perseguir el posible fraude que se pudiera dar por aplicación de una manera muy extensiva de ese artículo 9 de la ley del IRPF.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rubio.

Torn d'acceptació o no d'esmenes, la senyora Oltra té la paraula.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Mire, senyor Rubio, jo, en el text de l'esmena compartixc el que vosté ha presentat; el que no compartixc és que substituïxca vosté el text nostre.
Si vostés l'hagueren plantejat com una esmena afegida al text, jo l'hauria acceptat, perquè crec que fins i tot millora el text incloure el tema del frau, que el cas Messi, com he dit també en la meua intervenció, ha posat damunt de la taula d'una manera molt palpable.
Però mire, jo vaig a sostindre el text tal com l'hem plantejat, perquè per a nosaltres és fonamental que eixa filosofia que hi ha darrere i que sóc conscient que açò és més un tema d'exemplaritat que no un tema de recaptació, perquè el problema d'evasió fiscal i de paradisos fiscals està en les grans empreses evasores d'este país, també grans patriotes, segurament, i amics de l'oligarquia, però són els que estan fent el forat en les nostres arques públiques, no està en els esportistes.
Però sí pel símbol que suposen de cara a la ciutadania persones que, bé, que són moltes vegades exemple per a la joventut, fins i tot per als xiquets, i com a ciutadans no són exemple quan fan estes coses.

L'exemple que vosté posava de Gasol, etcètera, se solucionà molt fàcilment amb els convenis de doble imposició.
Vull dir, jo en este moment no se m'ocorre cap esportista l'elit que estiga jugant en un país que no tinga un conveni de doble imposició amb Espanya.
Vull dir, probablement hi hauran, o siga, probablement no, hi ha països que no el tenen.
Però jo ara no sóc capaç d'enrecordar-me.
I, per tant, ahí l'esportista el que pot fer és triar.
En els convenis de doble imposició l'esportista tria on paga.
Perquè Gasol òbviament té residència en Espanya, no està 365 dies als Estats Units.
Ell té residència en Espanya.

I, per tant, en eixos convenis que estan fets òbviament per a no pagar en el país que estàs exercint el teu exercici professional prioritàriament i l'altre país al que estàs a cavall dels dos països, doncs per això estan eixos convenis.
I jo entenc que se soluciona, salvo superior criterio, i algú ara que me diga que no, que tenim molts esportistes en eixa situació i que, per tant, les seleccions s'anaven a quedar coixes.

Després, efectivament, està la gent que utilitza les estades fora per a competicions esportives per a fixar fora també la residència fiscal.
Nosaltres entenem que al final també un esportista ha de triar.
Vull dir, si un senyor se'n vol anar a jugar a Manchester i tributar en Anglaterra perquè té un sistema tributari que li és més favorable perquè el tipus marginal no és tan alt com ací, doncs que renuncie a jugar en la selecció espanyola.
Ja està!
No hi ha més!
Vull dir que ja sap que si fixa la residència fiscal en Anglaterra, perquè li convé més, doncs no jugarà en la selecció.
Perquè per damunt de tot açò està la llibertat de triar.

Aleshores, tens dret a triar la teua residència fiscal fora perquè el teu treball prioritàriament el fas allí?
Molt bé!
Doncs tens la llibertat de no jugar en la selecció espanyola.
I per a mi això és un bé superior quant a valors ciutadans a protegir que esta persona jugue en la selecció.
No estic pensant en ningú en concret, no?
Encara que, efectivament, hi ha esportistes que paguen ací i que podrien pagar fora, que són cracs del tenis, com Rafael Nadal, i seguix pagant ací.
Doncs, si ho pot fer Rafael Nadal amb la milionada que guanya, per què no ho poden fer altres?
I aleshores eixe senyor quan va a les competicions a jugar sota bandera espanyola, doncs, escolta, ho està fent amb totes les de la llei, perquè ell sí que està contribuint a sostindre l'estat i a sostindre, per tant, l'estat col·lectiu.
I se mereix jugar sota bandera espanyola.
Però aquell que no ho fa, al meu entendre no s'ho mereix això.

I me pareix molt poc patriota, a més, els qui defensen la bandera espanyola en la pista de joc, però no la defensen amb la butxaca, no?

I, per tant, doncs lamentant-ho, perquè jo estic d'acord en la seua proposta i si l'haguera fet com afegit, l'haguera acceptat, anem a mantindre el text tal com està.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Per a rèplica, senyor Rubio.

El senyor Rubio Martínez:

Sí.
No, no, sí.
Yo no quiero polemizar con el tema éste.
Nosotros es que no estamos de acuerdo con el punto 1 y 2, básicamente, de la propuesta suya.
Con lo cual no íbamos a entenderlo como un añadido.
Pero sí algún tipo de matización, porque creo que a veces conviene hacerla.

El tema no es que unas veces pueda elegir o no dónde se tributa, sino a la situación de que sabe que tenga que estar en nuestro país un número determinado de días o no pueda estar un número determinado de días por la propia profesión que ejerce.
Excepto el tema de funcionarios públicos, que es lo que regula el artículo 10, que están en misiones o delegaciones españolas en el exterior, que tienen un reconocimiento especial a la hora de la tributación, el resto de los casos o estás 183 días o no estás 183 días, que éste es el límite que se establece.

Otra cosa es cómo se puedan computar las ausencias esporádicas, que es lo que estábamos hablando antes, que en determinado tipo de deporte tiene un valor importante, porque están desarrollando muchísimas competiciones en el exterior.
Y por eso planteábamos la enmienda en ese sentido.
Simplemente esa cuestión.

Nosotros no vamos a apoyar su propuesta.
Nos abstendremos.
Estamos de acuerdo con la explicación que usted ha dado desde el punto de vista pedagógico de esta medida, pero entendemos que, si saliera tal cual, el punto 1 y 2 de su propuesta marcaría una situación que realmente no compartimos.
Como no la compartimos, pues no la podemos apoyar.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rubio.

Senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Trenta segons.

Sí, els 183 dies s'arreglà amb les modificacions legals.
Per això el primer punt parla de les modificacions legals per a fer això possible.
Òbviament, jo no crec que Gasol puga estar ací 183 dies.
Però això s'arregla arreglant eixe article.
Punto.
I ja està!

I a nivell de la doble imposició, ho té garantit en els convenis de doble imposició.
No hi ha ningun problema perquè Gasol seguisca jugant, si eixa és la seua preocupació, senyor Rubio.
Amb la nostra proposta Gasol seguirà jugant, els dos Gasol seguiran jugant en la selecció espanyola, no se preocupe vosté.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Per a fixar posició sobre la iniciativa que ha defensat Mònica Oltra, té la paraula el senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Sí.
A vore, resulta obscè vore esportistes d'elit que, com s'ha dit abans, s'emparen en la bandera espanyola, que fan professió patriòtica i després no complixen les seues obligacions tributàries a Espanya.
És més, els futbolistes de la selecció de futbol van cobrar 300.
000 euros de prima que va pagar la federació espanyola, que és una entitat subvencionada amb pressupostos de l'estat, i alguns d'ells sembla que ni pagaren els seus impostos corresponents a Espanya.

És una qüestió que jo crec que, si s'analitza bé, no li entra a ningú en el cap.
Com a ningú li entraria en el cap que se condecorara amb les màximes distincions una persona que eludix pagar impostos pels seus negocis al seu estat, a la ciutat natal o com que hi hagueren representants públics que tingueren comptes a Suïssa o que fins i tot la màxima institució de l'estat estiguera en eixa situació.
De veres, no li entra a ningú en el cap.
Però ahí està el senyor Calatrava, ambaixador de la marca Espanya, el senyor Bárcenas, exsenador del Partit Popular, o el senyor Juan Carlos de Borbón que ha reconegut tindre comptes a Suïssa.

Per tant, tot això que no li entra a ningú en el cap, que sembla obscé, que no respon una mínima dosi de sentit comú, està passant, i per tant és normal i habitual, i segurament votarem esta proposició no de llei i serà rebutjada en els vots de la majoria d'esta cambra, i ja està.
I anem a continuar i després posarem la televisió per a vore els partits de futbol i se ficarem tots molt contents perquè guanyem els partits.

Nosaltres pensem que el patriotisme s'ha de basar fonamentalment en el compliment dels deures ciutadans.
No té sentit que estiguem idolatrant, que estiguem animant, que estiguem aplaudint, que estiguem fins i tot pagant-li primes multimilionàries a persones que després no volen contribuir de manera progressiva al sosteniment de l'estat.
Perquè si paguen molts impostos és perquè cobren molts diners.
Per tant, ja ens agradaria a altres, a tots, pagar tants impostos com ells.
Els impostos no tenen, diríem, un efecte confiscatori, sinó redistributiu: recaptar de qui més té.
O hauria de ser així.
Poc a poc amb les reformes fiscals que van aprovant-se cada vegada ho és menys, no?
I amb les fórmules de legalització de paradisos fiscals, com el Sicav, encara menys.

Però per a nosaltres açò no admet dubte.
No hem d'idolatrar un Fernando Alonso, un Sánchez Vicario o un Rafa Nadal perquè haja nascut accidentalment en una ciutat o en un poble de l'estat espanyol.
O fins i tot algun Johnny Mühlegg o a un no sé què que ha sigut pràcticament fitxat a colp de talonari, nacionalitzat a la carrera perquè porte la bandera espanyola.
No, hauríem d'estar tots molt contents de l'èxit del nostre esport perquè se corresponguera a una realitat social i perquè tinguérem un exercici generalitzat de la pràctica esportiva per part de la població, perquè fomentaren una competició sana.
I perquè després persones que representaren tot això com a realitat social foren també exemplars en el compliment dels seus deures.
I com que damunt són, i tenen la sort de ser persones riques, persones moltes vegades multimilionàries, feren l'esforç que els pertoca segons la llei perquè entre tots i totes puguen mantindré exactament fins i tot l'esport de base.

Per tant, jo crec que més enllà de qüestions de matisacions legalistes sobre si article estos dies és d'esta manera, el que importa és l'esperit.
Estem aprovant una proposició no de llei, estem instant el Govern d'Espanya, instant el Consell que inste el Govern d'Espanya.
Jo crec que la posició política ha d'estar ben clara.
I és que tothom ha de pagar els seus impostos, siguen o no esportistes.
Però damunt aquells que representen la bandera d'Espanya, l'honor d'Espanya, l'estat, i damunt és que reben primes que paguen amb els seus impostos els espanyols, no té sentit que estiguin eludint l'aplicació del règim fiscal espanyol.

I, per tant, per això votem a favor de la proposta tal qual està formulada, entenent alguns dels arguments de qui l'ha esmenada, però pensem que l'important és l'esperit, i per això anem a recolzar-la.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Il·lustre diputat senyor Vicente Rambla.

El senyor Rambla Momplet:

Moltes gràcies.

Señorías, la verdad es que esta PNL que ha presentado el Grupo Compromís sorprende, sorprende en primer lugar, porque creo que afecta claramente a un principio fundamental como es la libertad de movimiento y de circulación de personas y de bienes, atenta a un principio fundamental, que es el principio de igualdad, y supondría una clara discriminación.

El hecho de vivir en el extranjero, vivir fuera de España, no es ilegal, no es ilegal.
Uno puede optar libremente por vivir donde crea oportuno.
Eso sí, coincido con el señor Rubio en que uno tiene que cumplir unas obligaciones fiscales, esté donde esté, y hay que perseguirlas, y hay que plantear todos aquellos planes e iniciativas que haga que cualquier persona, deportista o no deportista, que eluda sus obligaciones fiscales tenga que tributar, en este caso, en España.

Siguiendo su criterio, señora Oltra, unos días tan felices para todos los españoles como fue ganar el mundial de futbol, me temo que no los hubiéramos vivido, me temo que hoy España no tendría esa estrella en la camiseta porque algunos de estos jugadores pues que hoy juegan en otras ligas, principalmente en la liga británica, y es físicamente imposible poder jugar en el Reino Unido o poder jugar en Estados Unidos de baloncesto y vivir en España.
Todavía en Inglaterra podríamos hacer un esfuerzo, pero desde luego en Estados Unidos es físicamente imposible.

Y si algo está armonizado, créame, es la normativa fiscal.
No es un capricho español lo de los 183 días.
La permanencia en España de 183 días al año establece además en su artículo 9 del impuesto de la renta un elemento adicional, que aún en el caso de que no estuviera en España 183 días, podría seguir siendo residente español si su cónyuge o análogo o sus hijos menores que tuviera a su cargo residieran en España o tuviera el centro de sus intereses personales o profesionales en España.
Y además, que eso es un error que no sé si ha incurrido usted o quien le ha ayudado a preparar su proposición no de ley, las ausencias, en este caso las ausencias esporádicas para asistir a una competición deportiva, no se contabilizarían como ausencia en el país, sino que se contabilizarían como residencia en el estado español, y expresamente lo establece la norma.
Por tanto, eso no sería obstáculo para dejar de ser residente en España.

En definitiva, si alguna área del derecho está armonizada, créame que es el derecho fiscal.
Y en materia de residencia y de domicilio es comúnmente aceptada esa norma de 183 días en el ámbito de la Unión Europea, incluso en los convenios de doble imposición, que no suelen dejar a optar los convenios de doble imposición.
Lo que sí que establecen normas para que ambos países, y en este caso el contribuyente, sepa cómo tributar en función de esa situación de vivir en el extranjero.
Pero no que uno viva donde quiera y opte en función de un abanico de posibilidades que se le ofrecen

Y en este sentido quisiera destacarle que, en primer lugar, la primera parte de su propuesta creo que la tenemos que rechazar por, como digo, atentar claramente a esos principios de igualdad y de libre circulación de personas.

En segundo lugar, dudo yo que haya ningún deportista de estos que usted dice que serían de élite, supuestamente, que viven en el extranjero, que reciba subvenciones de una federación en la formación de un deportista.

Y luego, en tercer lugar, y en relación a las ausencias que usted señala, específicamente reconoce la norma que las ausencias, como he dicho antes, si tienen carácter esporádico no se tienen en cuenta a efectos de la residencia fiscal.
Es decir, que para que uno esté fuera, tiene que, como dice el Tribunal Supremo, tiene que ser una persona que efectivamente, y de manera permanente, tenga la voluntad de residir en el extranjero.

Por tanto, creo que no podemos obligar a ningún español a residir en España, no cabe discriminarlo para que lo haga.
Acabaríamos dejando de peor condición a españoles, por ejemplo, investigadores que están viviendo fuera de España, o gente que se está formando fuera de España y que, bueno, lógicamente viven más parte del año fuera de España que en ella y que no pudiera beneficiarse de ninguno de los derechos de los españoles, porque usted entiende que como no tributa en España, no pueden los españoles…, bueno, pues hacerle partícipe de aquellos derechos que participamos el resto de los españoles.

Porque para eso tenemos los convenios de doble imposición y para eso -y traigo a colación lo dicho por el señor Rubio-, y para eso también tenemos que instar, y en este caso, a la Agencia Tributaria y a los planes de inspección, y la OCDE está trabajando para ello, y además hay convenios y acuerdos entre los distintos países, para que no se produzcan esas elusiones fiscales o esa evasiones fiscales.

Todos los años, además, hay un plan de control tributario, que este año es de 13 de marzo, que específicamente establece un plan de fiscalidad internacional donde serán objeto de atención preferente los obligados tributarios que localicen de manera ficticia su residencia en otros países.

Por tanto, ahí sí que creo que debemos trabajar.
Y como verán sus señorías, debemos respetar la libre circulación de las personas y ese principio fundamental de igualdad, que su grupo político tenía yo entendido que quería respetar siempre.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rambla.

Per a rèplica, senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Moltes gràcies.

Vostés sempre esgrimixen la llibertat, quan açò no té res a vore amb la llibertat.
Ací no se restringix la capacitat de moviment de ningú.
Vostés no poden posar eixe argument damunt la taula perquè no se restringix la capacitat de moviment de ningú.
N'hi ha una diferència entre que un tinga la llibertat en anar-se'n a tributar on li done la gana i representar la bandera espanyola.
¡Xe!
, jo, la veritat és que me sent ací un bitxo estrany, perquè vostés que són tan nacionalistes sempre, i tanta bandera, i tanta Espanya, i tanta marca Espanya, y comisionado por España, y el 18 de julio, Espanya, Espanya, Espanya… I escolten, en açò no són vostés gens nacionalistes d'Espanya, ¿eh?
Es veu que això els té igual.

A mi me té igual que un se'n vullga anar a Pernambuco a jugar a les caniques, però sí ha decidit això, no representarà Espanya en el campeonato mundial de caniques, perquè ha decidit que vol pagar els impostos allí perquè l'ix més a compte.
Quan els convenis de doble imposició precisament estan fets per a això que el senyor Rambla ha dit molt bé i garantitzen que un puga estar jugant en l'NBA i estar tributant ací per tindre doble residència.

I que el sistema fiscal està harmonitzat, això és… vaja, és el…, l'acabose.
Si vosté me diu a mi que el sistema fiscal en la Unió Europea està harmonitzat, és que ja estem parlant en llenguatges diferents, perquè no és de veres, perquè eixe és un dels problemes.
Si la Unió Europea tinguera un sistema fiscal únic, no tindríem els problemes, entre altres, d'evasions de capital, etcètera, que estem tenint, ni tindríem els problemes de paradisos fiscals que estem tenint, ni estaríem en el dumping fiscal que grans empreses… Si ja he dit jo, si el problema del forat en les arques públiques no són els esportistes.
Açò és una qüestió d'exemple, de gent a la qual se li aplaudix, se la seguix, que se li posa als xiquets com a exemple: «Mira, esta persona que ha triomfat…» Doncs per a mi no és un exemple una persona que aprofita per a portar-se els diners i tributar fora d'Espanya, perquè allí paga menys que ací.
No és un exemple de ciutadà i, per tant, no pot ser un exemple d'esportista.

Aleshores, no vullguen tergiversar vosté ni clavar ací la llibertat en açò.
Ni me diga que ja està solucionat per la norma, perquè precisament perquè no estava solucionat per la norma, està la sentència del Tribunal Suprem del 16 de juny de 2011, que va a arreglar este desaguisat i a dir: «Oiga, no, no, no, que ací un no fixa la residència fiscal fora i diu que viu 183 dies allí i xim-pum, si no està vivint en Andorra.
» I tots sabem de qui se tractava, de la persona que se tractava.
Però té de vindre el Tribunal Suprem, en 2011, a fixar unes normes que vol dir viure fora 183 dies a l'any si no té allí ningun arrelament ni se té res allí.
Perquè sí que s'ha utilitzat per a defraudar.

Per tant, eixes persones no són exemple de res, per molt bé que juguen al tennis, al bàsquet, al futbol, al que siga, perquè, efectivament, n'hi han esports que més bé els costen maldecaps i els costen… no se fan rics, és clar, en molt esports, amb molt èxits, però que tampoc ix en els telediaris, perquè quan te trauen del tenis, del futbol i del bàsquet, ja pareix que s'han acabat els esports, efectivament.

I ja me pareix d'un cinisme difícilment digerible que vosté parle ací d'investigadors, de gent que s'ha tingut d'anar fora a treballar… Clar, els que s'han expulsat d'este mercat laboral i han tingut d'anar-se'n fora, perquè vostés tenen la situació econòmica que tenen ací en este país, no estan afectats per això.
No són esportistes d'elit, senyor Rambla.
Són enginyers, metges, que no tenen feia ací i se'n van fora.
Ara a Brasil, els metges.
Enginyers, arquitectes, parats que no tenen ningun futur ací, perquè vostés seguixen fent les polítiques de la troica, ¿veritat?
Eixos no estan afectats per esta proposició no de llei.

Però, ¿què està vosté diguent, ¡home!
?
Mantiga-mos, almenys, en els nivells del rigor necessari.
¿Què té a vore un metge que se'n va ara a treballar a Brasil perquè ací no té feina, perquè, entre altre coses, vostés estan tirant-los dels serveis públics, amb la proposició no de llei que presenta Compromís sobre els esportistes d'elit?
Doncs no té res a vore.
Aleshores, ¿per què ho trau vosté això ahí?
(Veus) No és el mateix.
No té absolutament res a vore.

El senyor president

Per favor, no dialoguen.

La senyora Oltra Jarque:

És una manera absolutament de tergiversar i de voler confondre una cosa que, a més, el deixa mal a vosté, perquè si vosté no sap distingir un esportista d'elit d'un arquitecte en atur o d'un metge en atur, doncs vosté té un problema, a banda dels que ja té.

I de totes maneres, jo entenc, jo entenc, jo entenc que el Partit Popular vote en contra d'açò.
¿Com van a votar a favor d'açò si tenen a Rajoy deu dies amagant-se i tenen un president del govern que amb tota probabilitat ha cobrat sobresous i no els ha declarat en la declaració d'hisenda?
¿Com és possible que voten a favor d'açò si tenen un president del govern i un president del partit que representa això, que representa, per a mi, el més baix d'un ciutadà, que és no contribuir…?

El senyor president:

Pregue finalitze.

La senyora Oltra Jarque:

Acabe, senyor president.

Jo entenc el seu vot en contra.
Amb eixos representants, ¿com van a votar vostés a favor?

El senyor president:

Gràcies.

Per a finalitzar, senyor Rambla.

El senyor Rambla Momplet:

Jo crec que esta última part de la intervenció de la senyora Oltra és la que definix quina és la seua posició i el respecte institucional que mereixen els altres grups.

Vosté el que està buscant al principi, al plantejar esta proposició no de llei, és que qualsevol espanyol que per la raó que siga, decidisca viure en l'estranger -i en tots els casos serà perquè millora la seua situació, en algun cas perquè ací no té ni situació i la pot millorar fora, i en altres perquè la millora-, tinguen de perdre poc menys que la nacionalitat espanyola, perquè és perdre els drets que li poden correspondre com a espanyol.

Jo crec que això…, bé, venint d'un grup democràtic, com espere que siga el seu, i respectuós amb la Constitució i amb la Unió Europea, la veritat és que no té cap sentit.

En segon lloc, torne a dir que el anar-se'n a viure a l'estranger no significa que un siga un delinqüent, és una opció vital i, per tant, respectable.

I que n'hi ha una nivell d'harmonització fiscal en la Unió Europea molt elevat, i harmonització fiscal no és unitat fiscal, no ho confonguem.
Harmonització fiscal és cada país té el seu sistema tributari i s'harmonitzen els impostos per a tindre la major homogeneïtat possible.
Això no és una unitat.
Si no, tindríem un impost de la renda tota la Unió Europea o tindríem un impost de societats.
Però que se treballa contínuament en això.
I harmonització fiscal també és treballar en els plans d'acció de lluita contra el frau, com s'està fent des de la Unió Europea i des de l'OCDE.

Jo crec que ací estem en dos plànols d'actuació: un plànol, l'estrictament personal, i d'opció vital i de respecte a la llibertat individual i al moviment de persones i la igualtat entre les persones; i una altra plànol és discutir si puntualment una persona està evadint impostos com a conseqüència d'anar a viure a un país o a un altre país.

Jo dubte que n'hi haja cap esportista espanyol -i ara estic pensant en un esport que seria susceptible d'això, el tenis-….
Els deus primers espanyols del rànquing estan tributant a Espanya, no sé si el quaranta dos del rànquing espanyol està tributant a Espanya o no, però els primers estan tributant a Espanya.
I amb importants actuacions inspectores per part de l'Agència Tributària darrere d'ells.
¿Per què?
Perquè obtenen uns rendiments molt alts i busquen de la manera que entenen més lícita possible aquelles opcions fiscals que els permeten una menor tributació, com pot fer qualsevol ciutadà, dins de la legalitat.
Després serà l'Agència Tributaria la que determine o no si eixa legalitat és la justa.

Jo crec que ahí sí que cal treballar, amb esportistes i amb qualsevol altre ciutadà.
Però fora d'això, jo estic molt orgullós dels espanyols que hui estan fora d'Espanya formant-se, triomfant i portant com a ambaixadors la bandera d'Espanya pel món.

Perquè una altra cosa seria al final… ¿Què vol vosté?
¿Que tots vinguen a viure a València, que tots parlen català en València?
¿Què és el que volem al final?
El que volem és tindre l'oportunitat de tindre espanyols i valencians pel món, que, en definitiva, puguen portar amb orgull la nostra bandera.
I això sí, que complisquen amb les obligacions tributàries, fiscals i legals que marque l'estat espanyol, però, és clar, no atemptar a principis bàsics que mos hem donat en la democràcia en Espanya.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rambla.

Finalitzat el debat, passem a votar la iniciativa del punt 7 que ha defensat la senyora Oltra.
¿Vots a favor de la proposició no de llei?
Gràcies.
¿Vots en contra?
Gràcies.
¿Abstencions?
Moltes gràcies.
Per 2 vots a favor, 4 abstencions i 8 en contra queda rebutjada.
(Veus) No, he rectificat de seguida.

Proposició no de llei sobre la modificació de l'article 206 de la Llei hipotecària i de l'article 304 del reglament hipotecari per tal de derogar el privilegi de l'església que li permet l'autoimmatriculació, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 42.
963, BOC número 133)

El senyor president:

Passem a l'últim punt de l'ordre del dia, el punt 8, que és presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la modificació de l'article 206 de la Llei hipotecària i de l'article 304 del Reglament hipotecari per tal de derogar el privilegi de l'església que li permet l'autoimmatriculació, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustre diputada Mònica Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

En este punt, ¡con la iglesia hemos topao!

El que estem plantejant és una cosa ben senzilla, i és que la vigent redacció de l'article 206 de la Llei hipotecària de 1946, el paràgraf final de la qual es va modificar mitjançant la Llei 13/1996, de 30 de desembre, de mesures fiscals, administratives i d'ordre social, ha permés durant anys l'autoimmatriculació de béns immobles per part de l'església, actuant com a part interessada i com a fedatària pública, és a dir, actuant com a jutge i part.

Això ha provocat que… Això, junt amb la modificació del reglament que es va fer i que va permetre incloure, perquè estaven exclosos, els temples, ha fet que durant anys s'hagen apropiat de béns col·lectius, de béns municipals, sufragats amb diners de tots i s'hagen posat eixos béns al seu nom.

Este privilegi s'ha convertit en un problema per a centenars de municipis en l'última dècada, des d'Alacant, Càceres o León, la majoria són xicotetes localitats, els ajuntaments dels quals i veïns havien construït, finançat o mantingut propietats abandonades durant dècades i molt deteriorades.

El registre de la propietat no detalla quantes n'ha registrat l'església des de 1998, donat que figuraven a nom de diverses institucions.
L'únic informe que existix el va realitzar el parlament navarrés en 2008.
I es va realitzar allí un recompte de les immatriculacions de tots els jutjats de la regió.
Tot el que tenim de dades oficials està allí.

Per exemple, fruit d'este informe sabem que el clero va registrar des de la catedral de Pamplona en 2006, la catedral de Pamplona, fins a temples de xicotetes municipis com Pardesivil, en León, en 2009.
La basílica pamplonesa va ser sostinguda amb fons públics, l'última inversió, recordem, 15 milions d'euros.
En la pedania lleonesa, amb huit habitants en hivern, els seus veïns van invertir 6.
000 euros per a reparar l'ermita abandonada fea trenta-cinc anys.
Mentrestant, l'església, per 20 o 30 euros s'ha fet amb estos béns, que, com dic, han segut sufragats o bé amb diners públics o bé amb diners col·lectius dels habitants.

Enfront d'això, el que es diu és que se'n vagen als tribunals.
Clar, ja ha fet Gallardón per a dissuadir l'anada als tribunals amb les taxes que ha posat.

Els municipis es troben amb dos problemes per a realitzar estes reclamacions en els tribunals.
Molts tenen pocs habitants i no saben com actuar i allò més important és que l'església compta amb un recolzament legal molt gran.

La llei hipotecària permet realitzar aquestes immatriculacions sense el coneixement públic.
El seu article 206 dóna un privilegi especial al clero per a realitzar els registres.
És suficient que el bisbe done fe que el bé pertany a l'església i no se requerix el vistiplau de cap poder públic ni notari.

D'esta manera, l'església manté un poder que li va ser atorgat en la postguerra, estem parlant de l'any 1946, i que li dóna un rang equiparable a un organisme públic i, per tant, un privilegi que no té cap altra institució i que és atípica d'un estat aconfessional.

La majoria dels ajuntaments no arriba ni a assabentar-se del registre fins que han passat alguns anys.
I aleshores, han d'impugnar-ho, demostrar que l'església no és la titular i aportar una documentació que en alguns pobles mai ha existit.
És a dir, és pràcticament una prova diabòlica perquè s'exigixen unes proves… En compte que qui vol posar-se el bé al seu nom tinga de provar que el bé és seu, s'exigix a aquells que secularment han segut…, almenys, han sufragat estos edificis, que ho demostren ells.

¿Per què l'església no necessita notaris?
Doncs és una cosa que a mi m'agradaria que algú responguera, perquè segons el col·legi de registradors -del qual el president del govern és un il·lustre membre-, se li suposa rigorositat.
A l'església se li suposa rigorositat.
Això, a la llum del segle XXI i de les coses poc rigoroses que ha fet l'església, a mi ja em sembla, com a poc, anacrònic, per no dir una altra cosa.

¿Qui va equiparar el poder de l'església al de l'administració pública?
Doncs per a registrar terrenys i propietats, va ser el dictador Francisco Franco; i en el cas dels temples, va ser José María Aznar, que ningú ara s'escarote.
Estan en la mateixa frase, no estan equiparats quant a…

La llei hipotecària de 1946 va permetre a l'Església catòlica -no les altres, òbviament, confessions religioses- registrar propietats que no tingueren amo, i en 1947, l'article 5 del reglament hipotecari va posar coto a la Llei hipotecària i a excloure els temples destinats al culte religiós.
És a dir, en l'any 1947 s'exclouen els temples i ve José María Aznar i els inclou.

Bé.
Per exemple, en el cas del nostre territori, en Alacant, l'arquebisbat, diuen, ens ha furtat la història del poble, els veïns que estan oposant-se que la diòcesi va registrar fa uns mesos la fortalesa a nom de la parròquia.
En 1960 va desaparéixer, misteriosament, el catàleg de béns municipals.
Els veïns de Xàbia senten que se'ls ha amputat part imprescindible de la seua història, la que tanca els murs de l'església fortalesa de San Bartolomé.
El 21 d'agost de 2009, l'arquebisbat de València va inscriure este edifici en el registre de la propietat i el va fer seu.
Després de la mobilització, el que van fer és ficar-lo a nom de la parròquia, però no del municipi, que la mobilització va ser tan gran precisament perquè els habitants de Xàbia entenien que eren seus.

¿Els arguments?
D'allò més místics, perquè les autoritats religioses han dosificat les seues explicacions amb arguments més propers a la mística que al concepte terrenal dels béns i l'usdefruit.
«La finca pertany des de temps immemorials al poble de Déu.
» Esta és una de les explicacions que se dóna per a este espoli.

El temple de San Bartolomé, per exemple, és una cosa més que església per a Xàbia.
Està enclavat en la plaça principal, junt a l'ajuntament i el mercat, i el seu origen res té a vore amb la religió.
Així ho demostra un document de 1308 on Jaume II ordena la construcció d'una torre defensiva, per exemple.

La diòcesi de València ha utilitzat aquest mateix mètode per a apropiar-se de l'ermita de la Muntanyeta en Alberic i la del Lluch en Alzira.
Tanmateix, en el cas de Xàbia, és el més cridaner i el que major contestació ha generat precisament perquè sí que està documentat l'origen civil d'aquesta construcció.

Nosaltres entenem que estos privilegis…, que a més comporten una component econòmica important, perquè açò el que està és llevant-li el patrimoni a la col·lectivitat pública per a donar-li'l a una institució privada, i entenem que això és una manera també de perdre diners de la col·lectivitat i de perdre patrimoni que és de tots i que sempre ha estat sufragat per tots.

Si a això unim l'exempció de l'IBI que té l'Església catòlica, els múltiples finançaments que té de la seua activitat, nosaltres considerem que s'està mantenint, primer, un privilegi que no se correspon amb els temps que corren, però també s'està vulnerant la aconfessionalitat de l'estat.
I quan se vulnera la aconfessionalitat de l'estat i se li dóna privilegis a una confessió, s'està vulnerant l'article 16 de la Constitució, que parla de la llibertat religiosa i també del dret a les diferents confessions a ser tractades de manera igual, perquè si no és tant com tractar de manera desigual persones que no tenen les mateixes confessions o que no en tenen cap, que en la jurisprudència constitucional ha sigut equiparat a tindre una confessió.
És a dir, el mateix dret tenen els ciutadans de confessió catòlica, que de confessió d'una altra religió, que cap confessió, i tenen d'estar en peu d'igualtat.

Donar estos privilegis a l'Església catòlica és tant com discriminar a aquells que professen altres religions o que no en confessen ninguna.
I fins tot també discriminar a aquells de confessió catòlica que no estan d'acord, que no estan d'acord i que m'atrevisc a dir que probablement seran la majoria, perquè açò té poc a vore amb la doctrina de Jesús i molt a vore amb l'avarícia de la jerarquia catòlica.
Açò té, digam, la contestació, estic convençuda, de la majoria també de confessió catòlica que no volen estos privilegis econòmics, perquè entenen que no és propi d'una església de Jesús tindre privilegis econòmics enfront de la resta de ciutadans i fer un espoli d'allò que és públic i que sempre tenia d'haver segut públic i no haver segut espoliat per la jerarquia catòlica.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Sí.
Esquerra Unida va a votar a favor de la proposició no de llei, perquè la veritat és que estem davant un escàndol majúscul.

El privilegi de l'autoimmatriculació és desconegut per bona part de la població.
Molta gent no sabíem que açò podia passar en un estat democràtic i de dret.
I quan ens assabentem de quina manera està funcionant la rapinya de l'Església catòlica sobre béns que està discussió de qui siga la propietat -no dic jo que estiga clar en tots els casos-, però que s'autoimmatriculen, és a dir, que ells diuen, «no, és que són nostres i ho certifica el bisbat», la veritat és que un pensa que estan fent realitat aquella dita anarquista que la propietat privada és un robatori.
(Rient) Més clar, aigua, ¿eh?

Jo, me sobta, a més, que eixa legislació encara estiga vigent i culparia tots els governs que han tingut la possibilitat de reformar-la i totes les majories parlamentàries que hem tingut en este país des de l'any 1977, perquè és que és una legislació pròpia de la dictadura nacionalcatòlica més pura i més dura.
I després parlem d'Iran i d'altres països, però és que açò és propi règim teocràtic, que li concedix a una institució privada confessional no sols privilegis de tot tipus amb un finançament públic… Que, per cert, no s'ha retallat, ¿eh?
En els quatre o cinc anys de crisi que portem, s'ha retallat de tot, excepte l'assignació a l'Església catòlica, cap retallada.
Excepcions fiscals multimilionàries, privilegi com una assignatura de religió i professors pagats per l'estat, etcètera, etcètera.
No, no.
És que damunt de tot això, és que (veus) poden furtar totes aquelles propietats que no estiguen registrades, perquè poden dir: «Açò, a la butxaca.
»

Anem a vore.
El que està ací en discussió no és de qui és la propietat d'un monestir, d'un temple, d'una fortalesa, d'uns terrenys, sinó qui ha de determinar de qui és la propietat.
I en alguns casos, pot ser legítimament de l'Església catòlica i, en altres, no.
Però no ho haurà de dir la mateixa Església catòlica, dic jo.
Ho hauran de dir les institucions de l'estat, que per això estan.
L'administració pública haurà de certificar el que corresponga i després els tribunals de justícia dictaminar quan n'hi hagen pleits, però el que no pot ser és que siga la mateixa Església catòlica la que s'ho atribuïsca.
És un privilegi, de veres, de veres, al·lucinant.

I jo també, com no tinc esgotada encara la capacitat de sorpresa, vaig a al·lucinar amb la defensa que faça d'aquest privilegi el Grup Popular, que imagine que va a votar en contra, i supose que simplement perquè sempre defensen tot el que siguen privilegis de l'església.

Jo crec que si hui en dia estiguérem ací votant acabar amb la inquisició, perquè encara estiguera (rient) funcionant, el Grup Popular votaria que no.

Ja dic, que n'hi han altres qüestions que poden ser més discutibles, però aquesta, usurpar funcions públiques per part d'una institució privada, que a més a més és part en un conflicte, moltes vegades enfront d'una administració pública… És a dir, és un ajuntament el que li reclama la propietat d'un bé, però se l'ha autoimmatriculat l'església.
«¡Ah!
, no, no.
És l'església.
I si no, l'ajuntament que vaja als tribunals.
» De veres, al·lucinant.
I per això no entendrem el vot en contra de qualsevol dels grups, i esperem escoltar les raons.

El senyor president:

Gràcies, senyor Blanco.

Il·lustre diputada senyora Eva Martínez.

La senyora Martínez Ruiz:

Moltes gràcies, president.

Bueno, para que no alucine aquí el compañero Blanco, diremos que el Grupo Parlamentario Socialista va a apoyar esta proposición no de ley presentada por el Grupo Compromís, principalmente porque la solicitud, el texto de la PNL es muy sencillo, lo compartimos.
Se solicita al Gobierno de España a que modifique la ley en todo lo necesario para que se derogue esto que nosotros también consideramos un privilegio de la Iglesia católica y que le permite que sean ellos los que se autogestionen y se inmatriculen, registren los bienes que entienden que son de su propiedad.

Y, por lo tanto, entendemos que deberían llevarse a cabo las modificaciones legales, tanto en la Ley hipotecaria como en el reglamento hipotecario.

Se han aducido aquí ya todas las razones.
Es una normativa claramente que es preconstitucional y que entendemos que atenta directamente el principio de aconfesionalidad del estado, del artículo 16.
No solamente lo creemos nosotros, no solamente lo cree la diputada que les habla y el grupo, sino que así ha sido puesto de manifiesto en la sentencia del Tribunal Constitucional 340 del año 1993, de 16 de diciembre.
Es decir, que tiene esta petición ya un respaldo jurisdiccional.

Además de inconstitucional, entendemos que resulta tremendamente injusto el que una ley estatal autorice a unas personas, en este caso, unos obispos de la Iglesia católica, a que de manera unilateral emitan un certificado de dominio sobre determinados bienes, que, como también se ha dicho, en unos casos es posible que sean de sus propiedad, pero en otros está muy claro que no lo es.

Entre otros motivos, porque en muchos de estos casos, y hay numerosos litigios, se han llevado a cabo numerosos litigios, se trata de bienes inmuebles que han sido construidos o mantenidos, o también mantenidos por los diferentes ayuntamientos, en definitiva, por los ciudadanos y por los vecinos.

Nos parece injusto que sea la Iglesia católica uno de los mayores propietarios inmobiliarios de España no porque hayan adquirido por compra estos bienes, sino porque hayan utilizado este sistema, este privilegios para, como digo, constituirse y ser uno de los mayores propietarios de toda España.

Pero por si fuera poco esta regulación preconstitucional, el gobierno de José María Aznar, en el año 1998, suma y sigue, a través de una real decreto, sin absolutamente ningún debate parlamentario, suprime el artículo 5 del reglamento hipotecario y amplió las competencias y las tipologías sobre los bienes sobre los que se puede llevar a cabo este proceso de inmatriculación.

No entendemos en realidad cómo puede ser equiparable lo que…, la actuación y la potestad que pueda llevar a cabo un fedatario público, un funcionario público, con la de un obispo.
Es que personalmente no lo entiendo cómo es equiparable la presunción de veracidad que pueda hacer un funcionario público o un notario a la que pueda realizar el obispo, porque no se trata de cuestiones de fe, sino de cuestiones de bienes materiales y de bienes inmuebles.

Y esto, como he dicho, ha llegado a que por parte de la iglesia se abusara exceso de este privilegio, incluso la perversión de tener que haber sido los propios ayuntamientos los que hayan tenido que acudir a los tribunales para defender que aquellos bienes fueron inmatriculados por la…, injustamente inmatriculados por la iglesia, son de su propiedad.

Entendemos que este sistema atenta claramente contra el principio de igualdad.
No entendemos que se hay regulado, además, a través de un procedimiento extraordinario, sin absoluta publicidad.
No se requiere un notario, no se requiere ninguna publicación de edictos.
Además, el coste de toda esta tramitación es totalmente simbólico.
Y no entendemos cómo cualquier ciudadano quiere llevar a cabo una inmatriculación, puesto que legalmente también puede, el procedimiento sea absolutamente distinto y mucho más complejo y mucho más costoso.

Nos parece también indecente, y no podemos desde luego admitir, que la iglesia esté haciendo negocio con este privilegio, porque en muchas ocasiones, después de inmatricular estos bienes, que, como he dicho, han sido construidos y se han estado manteniendo por muchos ayuntamientos, ya llegue lo más, y es que primero lo han inscrito y luego se los han alquilado o se les han cedido a través o cambio de una canon económico.
Es decir, es que me parece que la indecencia llega ya a unos límites que, desde luego, no podemos tolerar.

Entendemos que los poderes públicos tengan la propiedad de bienes inmuebles es la mejor garantía para que todos los ciudadanos puedan disfrutar y usar de los mismos.
Y, desde luego, por terminar decir que estaremos al lado de todos aquellos que promuevan una laicidad positiva, porque entendemos que esta es la mejor garantía para mejorar la convivencia entre todos los ciudadanos y ciudadanas, independientemente de cuáles sean sus creencias religiosas.

Votaremos a favor.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Martínez.

Señor Rambla.

El senyor Rambla Momplet:

Muchas gracias, presidente.

Señorías.

Yo creo que no estamos delante de una cuestión que ponga a valorar cuáles son las convicciones religiosas de cada uno sino que estamos en una cuestión puramente técnica.
Y, por tanto, lo que denominan un privilegio o un derecho de la iglesia frente a otras instituciones u otros órganos u otras personas que tengan que tener una tramitación para acceder al registro y en este caso la iglesia, por unas razones históricas, pues tiene otra tramitación.
Yo creo que eso debemos dejarlo al margen de cualquier otra consideración, como digo, de los valores religiosos que cada uno pueda ostentar.

Y, desde luego, yo le pediría al señor Blanco, que ha utilizado unas palabras muy gruesas hablando de rapiña y de escándalo mayúsculo, yo creo que hay que reconducir las cosas a sus justos términos.
Es una cuestión que, como decía la señora Oltra, data del año 1946 y por unas razones históricas a las que me referiré de manera muy resumida.
Y, por tanto, bueno, podemos estar de acuerdo o no de acuerdo con esa modificación legal, pero desde luego no es ninguna actuación por parte de la iglesia que le esté permitiendo especular con un patrimonio.

Se refería la señora Oltra a la catedral de Pamplona.
No se me ocurre a mí la catedral de Pamplona en este momento que tuviera otro uso del que históricamente y desde el momento de su construcción se previó para el mismo, que era el culto.
Y, por tanto, creo que en manos de quienes desarrollan ese culto son unas buenas manos para seguir manteniendo ese patrimonio cultural y ese patrimonio religioso que, por cierto, nos tenemos que enorgullecer los españoles que probablemente sea de los más ricos de Europa y del mundo el que tiene España.
Y entre otras cosas probablemente gracias a que no se ha especulado o no ha estado en otras manos que hubieran podido hacer otro uso de muchos de los bienes de la iglesia.
Y por eso hoy, como digo, podemos enorgullecernos en España de tener un patrimonio como el que tenemos.

En todo caso, sí es cierto que en este caso estamos hablando de un procedimiento que, quiero que quede muy claro, es excepcional y subsidiario.
Es decir, que hoy para acceder al registro y a esa primera inmatriculación uno puede tener un título de propiedad, uno puede instar un expediente de dominio o uno puede utilizar esta vía del artículo 206 de la Ley hipotecaria y el 304 del reglamento.
Pero, en todo caso, no sería necesario acudir a él si disponemos de un título de propiedad o de cualquier otra vía.

Por lo tanto, como digo, es excepcional, es subsidiario y es excepcional.
Tiene unos requisitos y además establece que no tendrá vinculación frente a terceros sino transcurridos dos años de esa inmatriculación.
Lo cual eso no significa que se esté amparando un abuso por parte de la iglesia sino que, por supuesto, está sometida a la tutela judicial en el caso de que cualquier ciudadano con mejor derecho estimara que pudiera reclamar frente a esa propiedad.

Eso se ha producido, es verdad, aunque de manera excepcional.
Y esta institución o este instrumento del artículo 206 a lo largo de los años ha permitido llevar a cabo y normalizar algunas propiedades que difícilmente hubiéramos entrado en una tramitación pues compleja y engorrosa y ha podido resolverse.
Desde los tiempos de la desamortización, donde la iglesia deja de tener la propiedad de determinados bienes, también le ocurre al estado, también le ocurre al estado.
Y se establece algún sistema donde el estado directamente tampoco necesita, lógicamente, acogerse a los mismos procedimientos que un particular, pues se estableció para la iglesia ese mismo procedimiento.

Y, luego, también, como se ha señalado a partir del año 1998, cuando se permite que aquellos edificios destinados al culto puedan estar inscritos en un registro de la propiedad, cosa que antes no ocurría, pues se ha permitido también que esos edificios destinados al culto, como digo, hayan podido inscribirse.

Creo que eso no lleva a que se esté haciendo un abuso.
Creo que ha permitido de manera general poder inscribirse muchos bienes propiedad de la iglesia.
Y en aquellos casos en los que excepcionalmente algún tercero ha entendido que tenía mejor derecho, desde luego, ha tenido y tiene la opción judicial.

Y, por supuesto, la iglesia con esto no está arramblando con cualquier inmueble y coge solares y edificios allá donde le place.
Tiene todo un sentido y un origen histórico en esos bienes, ermitas, iglesias, como en el caso máximo de la catedral de Pamplona.

Por lo tanto, creo que es una institución que, como digo, ha prestado un importante servicio y que hoy está decayendo en la medida de que buena parte de ese servicio y esa celeridad ya la ha prestado.

Por lo tanto, por estos argumentos, vamos a rechazar la propuesta presentada por el Grupo Compromís.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Rambla.

Per a rèplica té la paraula la senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Mire, senyor Rambla, la veritat és que quan vostés parlen s'entenen moltes coses, perquè qualificar la dictadura com una raó històrica quan, en tot cas, és una iraó històrica i emparar-se en això per a dir que és que això està bé, a mi me pareix que parla molt de vostés, que parla de vostés.
Si la dictadura és la raó història, a mi no me pareix raonable, sap?
, perquè a mi la dictadura no me va parèixer raonable.
A la millor vosté no està d'acord amb això, tant que se dedica als altres a tatxar-nos de que som enemics de la llibertat.

Mire, si hi va haver algun enemic de la llibertat en este país en l'últim segle, per descomptat, va ser el dictador.
Però es veu que a vostés no els sembla tan irraonable ¿no?
I, aleshores, en 1946 s'aprova un privilegi que permet a l'església posar-se al seu nom terres, edificis, etcètera, sense contradicció, sense prova, sense res, sense fer-ho públic, sense comptar amb ningú i, a més, ser fedataris d'això.
I després, com això era poquet, aplega José Maria Aznar i diu que els temples també.
I a vosté li pareixerà tan normal, però és que no és tan normal, i també per raons històriques.

Mire, també en Pamplona, en 1706 l'Ajuntament de Pamplona va suspendre les corregudes de bous de San Fermín durant sis anys.
I vosté dirà: per a què?
Mire, per a sufragar la despesa que suposava construir la capella de la ciutat en honor al sant.
Quan van acabar les obres en 1717, el consistori va assumir el patronatge per mitjà de tres regidors municipals.

Bé.
Aplegà un moment, després que el senyor José Maria Aznar fera la modificació del reglament hipotecari, que va l'església i se posa això al seu nom.
I vosté dirà: és què…?
No.
És que això ho ha pagat l'ajuntament.
Sap quin és el tema?
Que és una de les capelles més demanades per a bodes i altres actes religiosos.
I això era una font d'ingressos molt important per a l'ajuntament, perquè l'ajuntament allí feia bodes i les cobrava l'ajuntament, perquè era un bé municipal.
Ara, òbviament, això va tot a l'església.
Sí, sí, sí.
Vosté dirà que no, però és que sí i això està documentat.

Però al final el tema no és esta parròquia o este temple o l'altra terra.
És el fet que l'església és jutge i part, és Juan Palomo yo me lo guiso yo me lo pongo a mi nombre.
I l'església va i un bé que no està al seu nom, qualsevol bé que no estiga registrat, l'església va i diu, «açò és meu» i és d'ella.
A vostés això els pareix raonable que ho tinga qualsevol institució, me té igual quina?
Això no ho ha de tindre cap institució, ni persona, més que els poders públics.
O siga, qualsevol bé immoble que estiga sense inscriure en el registre de la propietat l'església pot anar i dir, «açò és meu».
I no ha de demostrar-ho davant de ningú, perquè va el bisbe i ho signa.

Això els sembla a vostés raonable?
Això hi ha alguna raó històrica que ho puga justificar?
Després van vostés per ahí parlant dels talibans i dels burka!
Però és que açò és.
.
.
, no, per favor, no, és que és d'eixe calibre, senyoria.
Això és una confusió vergonyant de l'estat i l'església, perquè se li dóna a l'església un poder que només pot ser de l'estat.
Se li dóna a l'església, això és una xaria, en xicotet, és una xaria en xicotet per als béns, que és el que sempre li ha interessat a l'Església catòlica, els dinerets, a la jerarquia, a la jerarquia, no a la gent que està per ahí batallant contra la pobresa i batallant contra la injustícia que generen, precisament els jerarques, entre ells els de l'Església catòlica.

I vosté diu: «És que açò es porta així des de l'any 1946.
» Es porta així des de l'any 1946 i miren vostés si se fa amb mala fe que José Maria Aznar no fa una llei que diu que ara se va a modificar això, no, ho fan a través de la llei de mesures fiscals, administratives i d'odre social per què no és note, l'òmnibus, amb la barreja de coses i ho fan amb nocturnitat perquè l'església comence a posar-se els temples i quan els ajuntaments comencen a donar-se compte ja han passat tres, quatre o cinc anys.
Com l'Ajuntament d'Alzira que va anar a juí precisament perquè era una ermita construïda en terrenys municipals i els tribunals no li van donar la raó, perquè ací encara hi ha molt de pes en una institució com l'església.
O com veïns que agarren una ermita abandona des de fa trenta-cinc anys, agarren i l'arreglen i després va l'església i diu, «i ara açò és meu».

Això, senyor Rambla, a mi no me sembla lògic.
Me sembla lògic que si és de l'església ho decidisca un poder públic, que el fedatari siga un notari, que estan per a això, no el bisbe i que se faça com qualsevol, com vosté i com jo si volem reclamar una sèrie de béns que pensem que són nostres, que tinguen el mateix tractament que tenen els altres, el mateix tractament que, per altre costat, tenen les administracions públiques.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Senyor Rambla.

El senyor Rambla Momplet:

Muchas gracias, presidente.

Señora Oltra, mire, yo no he estado en la misma sala que usted en estos últimos minutos.
Yo no he dicho lo que usted ha dicho y nadie de los que están en esta sala diría lo que usted ha dicho que yo he dicho.
Yo no recuerdo haber dicho que haya defendido la dictadura para nada, ni ninguna de las decisiones de la misma, sin perjuicio de que a lo largo de cuarenta años de dictadura alguna medida se habrá tomado y que habrá sido razonablemente aceptada por sus destinatarios.
Yo no he defendido la dictadura.
Por tanto, creo que usted, con el debido respeto, le tengo que decir que tiene una falta de rigor preocupante, preocupante, y un exceso de demagogia en sus palabras.

Dicho eso, creo que tampoco es riguroso decir que la iglesia puede salir a la calle y coger cualquier bien que le plazca que no esté inscrito.
No, no.
(Remors)

El senyor president:

Per favor, senyora Oltra, respecte la intervenció.

El senyor Rambla Momplet:

Hay unos requisitos que deben de cumplirse.
Y, vuelvo a decir lo mismo, es subsidiario y excepcional, subsidiario y excepcional.
Y hace un momento me acaba de hablar de una de esas excepciones, como es el caso de Alcira, donde luego los tribunales le han dado la razón a la iglesia.
Pero parece ser que ese juez o ese tribunal, en este caso, estaría contaminado por la iglesia o tendría convicciones religiosas.
Cuando la sentencia le son favorables, los jueces son muy independientes y parece ser que cuando no le son favorables, pues, esos jueces no son independientes.
Yo creo que hay que ser mucho más riguroso.

Podré aceptar el que usted quiera plantear esta modificación legal, pero desde luego no puedo plantear los argumentos que la acompañan.
Y, desde luego, le reitero que ha prestado un buen servicio, acelerando y pudiendo incorporar al patrimonio de la iglesia, y por tanto al patrimonio cultural y eclesiástico del conjunto de los españoles, independientemente de que profesemos o no esa religión católica.

Y, por tanto, creo que es una institución que además está en claro decaimiento, porque ya a lo largo de los últimos años se han producido las inmatriculaciones de la mayor parte de los bienes que tenían que hacerse.
Y ahora, en este momento, supongo que a lo mejor en un futuro, cuando esa ubicación de los bienes de la iglesia en su patrimonio pues se haya producido y alguna reforma del reglamento hipotecario, pues modificar estos términos.
Pero, desde luego, no por la razones que usted expone.

Y, reitero la bondad de esta norma a lo largo de los años, pudiendo inscribir la iglesia bienes que históricamente le han pertenecido.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyoria.

Bé, finalitzat el debat, anem a passar a votar la proposició no de llei que ha defensat la senyora Oltra i que figura com a punt huit de l'ordre del dia.
Vots a favor?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
6 vots a favor i 8 en contra.
Queda rebutjada.

Senyories, la presidència agraïx la col·laboració de tots vostés, dels serveis jurídics de la cambra i, com no, de la majordomia també d'uixers.

S'alça la sessió.

(S'alça la reunió a les 15 hores i 10 minuts)