Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text18 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text17 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text13 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text15 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
.para2 {
text-align:center;
}
-->



Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 5 de març de 2010.
Comença la reunió a les 11 hores i 41 minuts.
Presideix la il·lustre diputada senyora M.
ª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 22.

Projecte de llei de mesures de protecció i revitalització del conjunt històric de la ciutat de València (procedent del Decret llei 1/2010, de 7 de gener) (RE número 50.
006, BOC número 204)

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
d'Educació i Cultura.

Senyor secretari, per favor, si pot passar llista a vore si tenim quòrum.
Gràcies.

(El senyor secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Gracias.

El primer punt de l'ordre del dia és: lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
Com tots saben.
.
.
, les seues senyories, si no està a la seua disposició, s'ha llegit l'acta.
Si no n'hi ha ningú que faja ninguna.
.
.
objeción -perdón-, se da por aprobada el acta.

La senyora presidenta:

El segon punt de l'ordre del dia: debat en comissió del Projecte de llei de mesures de protecció i revitalització del conjunt històric de la ciutat de València.

A vore, les seues senyories per a.
.
.

Sí?

La senyora Barrieras Mombrú:

Sí, senyora presidenta, és per a presentar una esmena d'aproximació, en nom del Grup Parlamentari Popular.

La senyora presidenta:

Les seues senyories tenen la còpia.
.
.
, tots la tenen, la còpia d'aproximació?
(Veus) Les seues senyories.
.
.
, tots els grups tenen l'esmena?
Senyora Oltra?
(Veus) Si no, li'n donem una.
(Pausa)

Senyories, anem a començar, segons el torn de presentació d'esmenes, pel Grup Popular.
I per a la seua defensa té la paraula l'il·lustríssim diputat David Serra.
Té deu minuts.

El senyor Serra Cervera:

Moltíssimes gràcies.

Amb la vènia de la presidència de la comissió.

El Grup Parlamentari Popular ha esmenat en este cas la proposta legislativa que
tenim, dos esmenes de caràcter, diríem, purament tècnic i una que puga tindre jo crec que un poc més de calat.

La primera esmena que diem en la qual s'ha fet una esmena d'aproximació a la número 1, on parlàvem.
.
.
, que se posa en tot el text de la llei i que afecta a alguns articles, se
parla de «decret llei», demanem que se parle directament de «llei» per motius obvis.
Que el que estem en estos moments tramitant és una llei i no un decret llei.
Per tant, afecta.
.
.
, crec que és a quatre articles del text legislatiu.

I li afegim, i li afegim un apartat 3 a la disposició derogatòria única, on diu que «queda derogat el Decret llei 1/2010, de 7 de gener, de mesures de protecció i rehabilitació del conjunt històric de la ciutat de València».
(So d'un telèfon mòbil) Com diem en la mateixa esmena d'aproximació que tots vostés tenen, que a banda de fer la substitució de l'expressió «decret llei» per l'expressió «llei», doncs, lògicament, la coherència tècnica reclama necessari derogar expressament el decret llei que se deriva del
present projecte de llei, ja que en este cas la norma que emana del Consell va
a estar substituïda directament per la de Les Corts.
Per tant, creem que és una obvietat de tècnica legislativa el que se faça i s'afija este nou apartat.

A banda d'això, hi ha una altra esmena, l'esmena número 21, la qual és una esmena d'addició, en la qual s'afig una disposició final primera al projecte de llei en la qual ja és una disposició final primera de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de patrimoni cultural valencià, en la qual, doncs bé, jo crec que queda redactada.
.
.
de les institucions consultives de l'administració de la Generalitat valenciana en matèria de patrimoni cultural, on n'hi ha una ampliació d'esta.
I s'afig una disposició addicional sèptima a la mateixa llei de patrimoni en la qual se crea el Consell Assessor de
Patrimoni Històric Immobiliari.
I, lògicament, té una funció jo crec que important, com és participar i jugar el paper que li marcarà la llei en les declaracions de bé d'interés cultural dels conjunts històrics i les possibles modificacions que n'hi hagen, a l'igual que els plans especials de protecció dels conjunts històrics i les modificacions.

Per tant, jo crec que, reglamentàriament, com se deu fer en estos casos, la seua composició i el seu funcionament ja quedarà plasmat.

Per tant, jo crec que les esmenes pràcticament.
.
.
, jo crec de caràcter tècnic i de millora del text, en este cas, de la Llei de patrimoni cultural
valencià, estan més que justificades.
I l'únic que pretenem és que la llei que aproven estes Corts en la sessió plenària corresponent, doncs, lògicament, mos done un instrument legal que done la màxima seguretat, en este cas, al nostre patrimoni, i que puguem treballar amb
unes regles de joc, unes regles, en este cas, legals, que mos garantisquen a tots, jo crec que uns nivells de seguretat
importants.

Per tant, el Grup Parlamentari Popular l'únic que ha fet ha segut donar-li la tècnica jurídica que li fea falta en este cas al decret llei que se presentà en estes Corts.
I poc més que afegir, perquè tan sols són tres esmenes.
Per tant, senyories, jo crec que quedarien defensades estes per
part del Grup Parlamentari Popular.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.
(Veus)

Sí, senyora Oltra?

La senyora Oltra Jarque:

Voldria saber si s'accepta per part de la mesa, abans que se vaja a debatre el contingut, si s'accepta una esmena d'aproximació que jo entenc que no té cabuda en el reglament, perquè esta esmena no intenta aproximar res a res, segons l'article 117.
4.
No són distints autors, és el mateix grup; ni tan sols és el mateix article, perquè l'esmena a la qual s'intenta aproximar és a tot el text.
I, aleshores, açò jo entenc que és un frau a través d'una figura que el que intenta és aproximar dos esmenes de diferents grups.
.
.
, doncs salvar el termini de
presentació d'esmenes.

Esta esmena se va oblidar, es veu, el grup que la proposa, a presentar-la dintre de termini, o els esdeveniments posteriors de l'admissió a tràmit del recurs d'inconstitucionalitat han motivat esta esmena, i per tant, jo crec que la mesa no
deu acceptar una esmena que suposa un frau del reglament.
És a dir, ací no s'aproximen dos postures, no n'hi han dos autors, com diu ací el text, perquè són del mateix grup parlamentari, i per tant, açò no és una esmena d'aproximació.
Açò és una nova esmena que se vol colar fora del termini de presentació d'esmenes.
I, aleshores, a mi m'agradaria que la mesa es pronuncie sobre açò.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Fem una xicoteta pausa per a la reunió de la mesa.

(Se suspén la comissió durant uns minuts)

La senyora presidenta:

Señorías, una vez reunida la mesa, se acuerda admitir a trámite la enmienda de aproximación presentada por el Grupo Popular, en base al artículo 117.
4 del Reglamento de estas Cortes.

No da lugar, señoría.
Ya tendrá usted tiempo de.
.
.

La senyora Oltra Jarque:

No, no, no, és simplement que conste en acta, per favor, la més enèrgica protesta del Grup Compromís a efectes de possibles recursos.

La senyora presidenta:

D'acord.
.
.
, una cosa que se m'havia oblidat, l'acord de la mesa és amb el torn en contra del Partit Socialista, també.
Val?

El senyor Marí Olano:

A mí me gustaría, señoría, por una cuestión de orden, que se aclarara si es posible que conste en el acta las protestas de
los grupos.
Yo creo que donde constan es en el Diario de Sesiones.
En el acta no tiene por qué constar ninguna protesta de ningún grupo, porque el reglamento no prevé protestas de ningún tipo.
.
.
(Un diputat diu: «Señor Marí, si no le dan la palabra para hacer constar la protesta, en el Diario de Sesiones no existirá)

La senyora presidenta:

¡Señorías!
¡Señorías!
¡Señorías, por favor!

Señor Mata, ahora tendrá usted tiempo de tener el turno en contra.

Señorías, por favor, guardemos el orden y tengamos el debate con tranquilidad.

Un momentín, señor Mata, le daré la palabra cuando le toque su turno, ¡por favor!
(Remors)

Seguimos con el orden del día.
Estábamos en el turno en contra por parte del Partido Socialista.
Tiene usted diez
minutos para el turno en contra, señor Mata.

El senyor Mata Gómez:

Gracias, señora presidenta.

Con carácter previo, quiero manifestar mi protesta por este atraco filibustero de la
interpretación que ha hecho la mesa sobre la admisión de una enmienda de aproximación que está pensada para que cuando hay dos enmiendas de dos grupos aparece una tercera
para intentar compaginar las voluntades.
Yo no sé qué divergencias podían tener el señor Betoret y doña Maria Rosa Barrieras hasta hoy, que parece que quieran aclararlas con esta
enmienda.

Pero la situación es de extrema gravedad, señoría.
El Cabañal en su configuración actual les agradece la enmienda.
Hoy ha sido paralizado el PEPRI de El Cabañal porque el ayuntamiento así lo dispuso.
Hoy ya no hay decreto ley que haya tomado esa decisión.
Y hoy El Cabañal vuelve a tener un plan especial de protección, un BIC, que le garantiza su pervivencia.
Esas cosas tan raras que hacen
ustedes.
.
.
Porque, aunque sea una cuestión jurídica y muy técnica, han puesto toda su maquinaria pensante -que no sé cuál será- al servicio de una de las mayores aberraciones jurídicas que he podido ver en algún solo documento.

Sólo ha habido una ocasión en la historia, una, de la democracia española en la que han convivido un decreto ley y una ley sobre el mismo tema, que
fue la de la expropiación de Rumasa.
Ante las dudas jurídicas que podía suscitar la declaración de urgente y necesaria necesidad del decreto ley, el gobierno aprobó una ley y el Tribunal Constitucional ha dictado dos sentencias: una sobre el
decreto ley y una sobre la ley.

Aquí, nos llega como transaccional una expresión que dice: «Sustituimos “decreto ley” por “ley”.
» Bueno, ésa era la enmienda que ya había, ¿no?
, «donde nos habíamos equivocado, si habíamos dicho decreto ley, ahora estamos tramitando una ley.
» Y, por coherencia técnica, deroga expresamente el decreto ley, decreto ley validado y que tiene
rango de ley y fuerza de ley.
Por tanto, una ley non nata, que es ésta, para que no vaya al pleno.
Cuando vaya al pleno se habrá cargado el decreto ley, se habrá cargado el recurso de inconstitucionalidad del gobierno central porque carece
de objeto, porque.
.
.
(Veus) Señor Marí, déjeme acabar.
.
.

La senyora presidenta:

Señorías, por favor, respeten el turno de palabra.

El senyor Mata Gómez:

Parece que en las máximas jurídicas cuando uno interpone un recurso contra una ley o contra un decreto, contra
lo que sea, una vez desaparece esa ley o ese decreto, el recurso carece de
objeto.
Eso yo creo que es muy sensato.

Pero esta paradoja jurídica nos lleva a una situación de extrema vulnerabilidad, porque, claro, nos cuelan como enmienda técnica una nueva aberración.
Si nosotros tenemos una ley que técnicamente es coherente, que es la ley de patrimonio de la Generalitat
valenciana del año 1998 -que es una excelente ley-, se inventan un organismo -que no existe- para que informe sobre sus aberraciones.
Todos los organismos que han informado este tema -Consejo Valenciano de Cultura, universidades y otros-, o están en el Estatuto o están en una ley.
Y ahora se inventan una cosa que se llama no sé qué de patrimonio histórico inmobiliario, que no existe y que crean en una ley que modifica la ley de
patrimonio diciendo que su composición y funciones las hará un reglamento de La Generalitat.
O sea, ustedes, cuando pierden la batalla de
los consejos consultivos, cuando pierden la batalla de las universidades,
cuando pierden la batalla de los centros de información sobre el patrimonio, cuando pierden la batalla del sentido común, ¿qué hacen?
Se inventan un organismo.
Se inventan un organismo y a través de una puerta, parecida a la de la ley de acompañamiento de los presupuestos o lo que sea, en una cosa de El Cabañal, nos modifican la ley de patrimonio de 1998 y se inventan un organismo, que
ya veremos quién es.

Yo, le podría sugerir que cuando hagan el reglamento podían decir que todos los empresarios que estaban en Cabanyal 2010 y tuvieron que
salir porque perdían dinero, sean la nueva composición de esa comisión de protección del.
.
.
¿no sé qué histórico inmobiliario?
¿Y por qué no han puesto la comisión de heráldica o cualquier cosa de esas?

¿Ustedes creen que nosotros venimos aquí a tragar por las barbaridades jurídicas que están haciendo?
¿Ustedes son conscientes que han levantado una ofensiva por tierra mar y aire
para cargarse El Cabañal, y hoy El Cabañal está protegido?
Porque reúnen extraordinariamente al Consell, hacen un decreto ley que no es ni urgente ni
necesario, gastan dinero de los contribuyentes convocando unas cortes
extraordinarias, una sesión de la Diputación Permanente para convalidar ese decreto.
Y cuando saben que el Consejo de
Estado, el Gobierno de España, la abogacía del estado, saben que ese decreto ley va a ser inconstitucional, a la trágala nos vienen aquí a decir que hay una enmienda de aproximación entre la señora Barrieras y el señor Betoret, entre ellos dos, que lo que dicen es que derogan expresamente el
decreto ley.

Ya no hay decreto ley de medida de protección del patrimonio histórico de El Cabañal, ya no lo hay, y empezamos de cero.
¡Pero empezamos con menos uno, señorías!
¡Empezamos con menos uno!

Me gustaría saber, porque lo tendrá en algún cajón, no ustedes, porque al final el que manda ahí es el señor Blasco, que él sabrá quienes son los miembros, qué es el «consell assessor de patrimoni històric immobiliari».
¿Qué es eso?
Nos lo mezclan con el Consejo Valenciano de Cultura, que sabemos lo que
es, la Real Academia de Bellas de Artes de San Carlos, que sabemos lo que es,
las universidades de Valencia, que sabemos lo que es, el Consejo Asesor de
Archivos, el Consejo de Bibliotecas.
.
.
(Veus)

¡Señoría!
¿Pero usted cree que pueden reservarse que la composición y el funcionamiento sea competencia de un reglamento de la Conselleria de
Urbanismo?
¿Y que determinen quiénes van a ser los técnicos?
Y cuando ustedes, después de esta ley, necesiten ratificarse en la aberración que han hecho, nombrar los patronos que quieran en esa comisión, los patronos que están fuera del estatuto, fuera de la ley, para consolidar la aberración.
Probablemente, señorías, esta comisión se hubiera acabado enseguida si hubiéramos ido todos a coger el metro y hubiéramos ido a la estación de El Cabañal y hubiéramos dado una vuelta, tomarnos unas anchoas en Casa Guillermo, comemos después en Montaña, pasamos por El Casinet, y hubieran visto lo que es El Cabañal.

¡Pero dejen de jugar con los valencianos!
Es que esto no es una partida de
cartas, es que juegan con sentimientos de la gente.
¿Es que sabe que todas las expropiaciones que están haciendo hoy son radicalmente ilegales porque están viciadas de nulidad de pleno derecho?
No hay ninguna cobertura hoy, 5 de
marzo, hoy, 5 de marzo.
Es que todo lo que ha pasado entre enero, el 5 de enero
-creo que fue el pleno, no lo sé-, 5 de enero, 29 fue cuando la ministra dictó la orden.
Todo lo que ha pasado desde la diputación permanente hasta hoy es nulo de pleno derecho, no existe, no hay nada que les
dé cobertura.
Es que juegan con la retroactividad de las normas.
Es que.
.
.
Tenemos un sistema, señor Marí, en el que las cosas se han inventado para que proteger cueste muy poco y
desproteger mucho, y está en la lógica de las cosas.
Es mucho más fácil hacer un parque natural que deshacerlo.
Es mucho más fácil declarar un edificio de interés histórico que desinteresarlo.

Pero es que ustedes se sacan las pistolas de las cartucheras, disparan contra
todo lo que se mueve, buscan mil argumentos, unos inventados, otros falaces.
Y
la gente de El Cabañal tiene cara, y tiene ojos y tiene propiedades.
Y ustedes se empeñan en expropiarles.
Y cuando creen que el mercado es favorable a sus intereses,
crean una sociedad por cooptación, en la que sus miembros son empresarios valencianos que aportan un dinero.
Y
cuando el mercado dice que van a perder dinero, les dejan que se vayan y les
pagan los intereses.

¿Pero usted qué cree que es esto?
¿Una maquinaria al servicio del Partido Popular?
¿Ustedes creen que por la vía de una peleílla que hayan tenido estos días la señora Barrieras y el señor Betoret van a cambiar todo lo que es la estructura jurídica de los decretos ley y de la protección?
¿Ustedes creen que es posible de verdad?
¿Y nos lo intenten colar como una enmienda técnica?

Y que ayer nos ordene la mesa un orden de discusión de enmiendas que se convierte en una falacia, en una falacia.
Vuélvalo a leer, señor Marí.
Yo dudo mucho que usted, sabe que le tengo mucho respeto jurídico, porque a veces hace cosas (inintel·ligible) .
.
.
, madejas que cuestan deshacer.
Pero yo dudo que esto sea suyo, que, por coherencia técnica ¿es necesario derogar el decreto ley?
¿Y qué pervive del decreto ley?

Señorías, no sigan con esa aberración.
Yo creo que nos quieren convertir en unos querulantes y que vayamos todos a los tribunales para deshacer entuertos.
Pero vuelven a
enmarañar, después de veinte años de abandono, y quieren veinte más de abandono.

La senyora presidenta:

Vaya finalizando, señor Mata.

El senyor Mata Gómez:

Muchas gracias, señorías.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para el turno en contra, por parte del Partido Popular, tiene la palabra el
ilustre diputado señor Serra.

Réplica, perdón.

El senyor Serra Cervera:

Muchas gracias, señora presidenta.

Senyor Mata, clar que les persones i els veïns del Cabanyal tenen sentiments, tenen ulls i tenen rostre!
I estem veent-ho tots els dies, que la gent està veent-los a vostés, els ulls, el rostre i la imatge que té el Partit Socialista, i sap el que vostés han fet pel Cabanyal en el seu moment i després quan han tingut alguna responsabilitat de governar.
I saben el que vostés li han fet al Cabanyal a través del Ministeri de Cultura i utilitzant tot l'aparell de l'estat en contra d'eixe barri i d'eixes persones.
Clar que ho saben!

I clar que saben el que és una aberració d'un govern com el que vostés han tingut, que no sols oblidà, oblidà el Cabanyal, sinó que enganyà a tot el món.
I també saben el que és donar-los l'esquena.
Si vostés han aconseguit el més important, allò que inclús els governs del Partit Popular no havien aconseguit, que és mobilitzar el barri en contra de vostés, posicionar el barri a favor de l'avinguda i de la prolongació.
Vostés han aconseguit el més difícil, allò que ni l'Ajuntament de València ni el Partit Popular havia tingut la capacitat encara de fer, que és organitzar social i cívicament el barri en contra de les actuacions del govern socialista.

La gent està molt cansada, la gent està molt farta de vore polítics que intenten instrumentalitzar i utilitzar amb absoluta demagògia una situació que ha de canviar i un barri que té tot el futur del món i que se pot compatibilitzar la protecció del patrimoni, la seua recuperació cultural en el que és el progrés, el progrés, en este cas de la ciutat, el progrés del barri i el progrés del conjunt de la comunitat.

I clar que vosté ix i diu que no sap el que és el Consell Assessor de Patrimoni Històric Immobiliari, ni sap el que és el Consell Assessor d'Arqueologia i Paleontologia, ni el Consell de Biblioteques.
És que estic convençut que a vostés els dóna exactament igual perquè vostés sí que estan en una creuada, en una creuada contra el Partit Popular en tot, i amb
tot, i tot val.
I mos pareix molt bé que recórreguen la via dels tribunals i de la justícia, que per això està, per a donar i llevar raons.
Però hui tot el món sap que el govern socialista l'únic que ha fet des de Madrid, a través de l'ordre del ministeri, és una barbaritat, és una barbaritat, és un atropellament a les competències de l'Ajuntament de València i és un atropellament a les competències del govern valencià.

Senyories, eixa és la veritat.
Senyories, eixa és la realitat.
I hui vostés, i hui vostés estan clamant al cel que hi haja una esmena d'aproximació, basant-se en una esmena tècnica que hi havia, on que desaparega la paraula decret llei és el més normal, perquè estem fent una llei al llarg de tot l'articulat.
I diu vosté que hui queda derogat el decret llei?
El decret llei quedarà derogat quan s'aprove la llei.

I jo crec que vosté ha posat que sols hi havia un cas.
Ha parlat de la convivència del decret llei.
Jo crec que hi ha més casos i que, per desgràcia, alguns, alguns li fan molt de mal a esta comunitat, com va ser el decret
llei que derogà el transvasament de l'Ebre, on feren conviure el decret i la llei.
I jo crec que per a vergonya dels
socialistes valencians i espanyols front a la Comunitat Valenciana.
Eixa és la crua realitat que vostés tenen, senyories.

I hui no se pot parlar d'«atraco filibustero» ni de cap d'eixes monsergues que vosté mos vullga donar.
Jo crec que estem parlant d'una cosa que tot el món ha d'entendre i vore lògic, que el decret llei el dia que entre en vigor la llei deixe d'existir com a tal, i tindrem al mateix nivell normatiu un posicionament d'estes Corts, d'estes Corts sobiranes, que se manifestaran, jo crec, d'una manera ben clara.

Vostés li donaren l'esquena al Cabanyal durant molts anys.
Vostés afonaren el Cabanyal i vostés en l'oposició han continuat afonant el Cabanyal.
Eixa és la gran barbaritat, que no han sigut capaços de reaccionar als errors que cometeren quan estaven governant en la ciutat de
València i en la Generalitat valenciana, que afonaren fins al final el barri.

I el pitjor és que quan estan en l'oposició no continuen amb l'error, sinó que l'accentuen.
I hui des del Govern d'Espanya, des del govern socialista de Madrid, no se li ha fet cap favor al
Partit Popular, no, se li ha fet un gran favor a la gent que viu en el
Cabanyal.
I vostés han aconseguit el més difícil, que és mobilitzar un barri, mobilitzar.
.
.

La senyora presidenta:

Vaya finalizando, señoría.

El senyor Serra Cervera:

.
.
.
el barri de veritat per a defensar la seua dignitat i per a defensar el que
volen per al lloc on estan vivint.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para réplica, tiene la palabra el ilustre diputado señor Mata.

El senyor Mata Gómez:

Senyor Serra, jo tinc l'orgull d'haver format part d'un partit i d'institucions que han evitat que hui el riu no fóra una autopista, com volien vostés, que el Saler no fóra hui una part edificada de la costa, i tinc l'orgull de formar part d'un grup que lluitarà perquè el Cabanyal siga el més bonic poble de pescadors que hi haja a Europa, on els artesans, els
treballadors puguen instal·lar-se allí, on se respecte els que visqueren allí, on se respecte una nova comercialització, que siga un focus d'atractiu turístic, que els joves vullguen estar allí.
I eixe orgull el tindré sempre, sempre!

Si no hi ha autopista pel riu, l'antic llit del riu del Túria, és perquè els socialistes no volgueren.
Vostés volen una autopista pel mig del Cabanyal, doncs allá penas, allá penas.
(Veus) Ja parlarem d'eixa qüestió.
(Veus) Però el que no podem fer és burlar-se de la gent.

Hi hagué un conveni, senyoria, entre el ministeri, l'ajuntament i La Generalitat que el Ministeri de Vivenda posava 690.
000 euros en
l'any 2007, 1.
300.
000 euros en l'any 2008, 690.
000 en l'any 2009.
La comunitat autònoma havia de pagar 3 milions d'euros en el 2007, 2,5 en el 2008 i 1.
200.
000 en el 2009.
I l'Ajuntament de València 6.
000 euros en el 2007, 12.
000 en el 2008 i 6.
000 en 2009.
¡No han fet res!
.
.
.
¡No han fet res!

La memòria dels valencians mos diu que en l'any 1991 Rita Barberá és alcaldessa de València, l'alcaldessa de l'espoli; que en l'any 1995 vostés estan governant La Generalitat.
¡Una generació!
.
.
.
, una generació sencera.
La meua filla va nàixer quan jo estava en l'Ajuntament de València i Rita Barberá va guanyar, i la meua filla votarà en les properes eleccions, perquè ja tindrà dinou anys.
Una generació d'espoli, ¡d'espoli, senyor Serra!
,
(veus) d'espoli.
Perquè la lluita de la gent de bona fe d'esta ciutat ha consentit que Campanar sobrevixca, que el barri del Carme
sobrevixca, que Velluters sobrevixca, i estan en una ofensiva en l'últim reducte que els queda.
Perquè quan Martín Quirós parlava d'una «vía rápida en el antiguo cauce del río Turia», haguera partit la ciutat, (veus) i tinguérem de, en dos anys, fer un riu que ara és l'orgull d'esta ciutat, ¡és l'orgull d'esta ciutat!
(Remors)

I vostés no sols volien el tercer carril per al Saler, volien que tot el Saler fóra com la primera línia de costa de Benidorm, i eixa és la cara perversa de la dreta.
I el Govern d'Espanya ha salvat el patrimoni dels espanyols, ha salvat el patrimoni dels valencians i ha salvat el Cabanyal, perquè les declaracions d'espoli són contundents, (veus) i vostés no tenen un concepte d'Espanya, eixe és el problema de la dreta espanyola.
El problema de la dreta espanyola, que ja
li va passar en la república, és que no tenen un model d'Espanya, (veus) no tenen un model d'Espanya.

La senyora presidenta:

Señorías.
.
.
(Veus)

El senyor Mata Gómez:

I juguen amb sectors i sentiments per a crear agravis entre comunitats autònomes, i creen l'odi dels veïns i s'involucren en batalles contra els castellanomanxecs, els andalusos, els catalans
i els que tenim al voltant.
I eixa Espanya plural, no creuen en ella, però necessiten, quan governen, parlar català en la intimitat, necessiten, quan governen, arribar a acords amb el PNV que
destrossen el concepte d'unitat fiscal.
I quan fan eixe tipus de coses, al final, s'aprofiten de l'estat de dret per a cometre aberracions.
I no es pot dir hui, perquè estan
(inintel·ligible) .
.
.
en gent que té de pagar advocats, que té de lluitar expropiacions, que té d'estar pel barri del Cabanyal lluitant contra gent que està immoralment, il·legítimament carregant-se el proper ple d'estes Corts, un decret llei que feren vergonyosament, perquè al final u acaba pensant les coses.

Eixe decret llei únicament tenia una justificació: poder fer un programa especial de Canal 9, convocar estes Corts i lluitar
contra el Govern d'Espanya.
¡I el Govern d'Espanya és nostre!
, i sense.
.
.
, entre un Aznar que diga que considera que el Cabanyal no
té res a protegir i un Zapatero que diga que el Cabanyal és una cosa que cal protegir i que és un urbanisme a protegir i que té una estructura eclèctica urbanística única en Espanya, jo me quede amb el govern de Zapatero,
(remors) i me quedaré ¡vint vegades!
, senyories.

Moltes gràcies.
(Veus)

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Una vez debatidas las enmiendas, pasamos a la votación.
¿Votos a favor de las enmiendas presentadas por el Partido Popular?
8.
¿Votos en contra?
7.
Ninguna abstención.
Por lo tanto, queda aprobada.

Seguimos, señorías, con la agrupación de enmiendas que ha presentado la Agrupación de Diputados y Diputadas No Adscritos, y para su defensa tiene la palabra la
ilustrísima diputada doña Marga Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Sí, muchas gracias.

Bien, yo también, al principio de mi intervención, que conste la protesta por la interpretación que la mesa ha hecho del artículo 117.
4 del reglamento, porque entiendo, entendemos, que la aproximación entre el Partido Popular y el Partido Popular no es lo que corresponde a la
lectura del mismo, y si ha habido algún error, que se reconozca, en la tramitación de estas enmiendas, y, si no, pues que no se utilice el reglamento para meter
de una forma velada, pues, algo que no se
(inintel·ligible) .
.
.
hacer en su momento.

Yo, de todas formas, miren, hoy venimos a discutir una serie de enmiendas.
Nosotros hemos presentado, Esquerra Unida ha presentado seis enmiendas de
eliminación que afectan a la totalidad del artículo, y la verdad es que es volver a basar su defensa en los argumentos que
dimos en la Diputación Permanente del 14 de enero, en el Pleno de las Cortes el 5 de febrero, en el
Pleno del 24 de febrero, de las Cortes, y que volverá otra vez a remitirse este debate al Pleno de las Cortes.

Nosotros, con voluntad de que.
.
.
, sabemos que el resto de grupos conocen
nuestros argumentos, conocen nuestra posición contraria a este proyecto de ley que en estos momentos estamos discutiendo y
que realmente la voluntad de nuestras enmiendas es la de rechazar de una forma
absoluta el mismo, entendemos que mi grupo da por.
.
.
, queremos plantear a la
mesa que mi grupo da por defendidas dichas enmiendas y que, por tanto,
pasaremos su defensa directamente al plenario que pueda debatirlas próximamente.

Pero no.
.
.
, con todo, lo que quiero volver es a plantear que este tipo de
utilización del reglamento en la.
.
.
, (remors) en los debates nuestros, pues, es.
.
.
(Veus)

La senyora presidenta:

Señorías, guarden silencio, por favor.
(Veus)

La senyora Sanz Alonso:

Pues, es realmente, por nosotros, rechazable y que, por tanto, creemos que vale
la pena hacer unas lecturas de los mismos más adecuadas y, sobre todo, reconocer que cuando hay errores, hay errores, y esos
se pueden solventar de otras formas.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para ejercer el turno en contra tiene, por parte del Grupo Popular, el ilustrísimo diputado señor Marí.
.
.

Un momentín, por favor.

Tiene la palabra, señoría.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, señora presidenta.

Pues, agradezco a mi predecesora en el uso de la palabra en aras a la agilidad
del debate en la remisión que ha hecho a sus argumentos ya manifestados con anterioridad en esta cámara y a los que en su día manifestará cuando en el pleno debatamos definitivamente el proyecto de ley.
Yo, si me lo
permite, hago lo mismo en aras a esa agilidad y brevedad.

Únicamente, sí que ha hecho una consideración nueva acerca del artículo 117.
4.
.
.
Me dice la presidenta que me acerque más al micrófono, pero es que no se despega.
.
.
(Rialles i veus)

La senyora presidenta:

Señoría, que tire el micrófono más hacia la boca.
(Rialles)

El senyor Marí Olano:

Estaba.
.
.
, estaba en ello, pero.
.
.
, pero, bueno, me acercaré yo más al micrófono.
.
.
, (rient) aunque creo que el señor Mata ha conseguido despegar el micrófono, lo cual demuestra que (veus) no sé si mejor jurista que yo es, pero, desde luego, más fuerte, sí.
(Rialles)

Entonces, yo, solo, con relación al artículo 117.
4, me limito a hacer una apreciación, probablemente, probablemente equivocada.
Se ha sugerido aquí que por qué el Grupo Popular aproxima una enmienda del Grupo Popular.
Si yo no leo mal el
texto del artículo 117.
4, las enmiendas de aproximación las presentan «diputados» individuales y son presentadas a enmiendas presentadas por otros diputados, con
lo que se exige que haya dos «diputados» diferentes.
Y en la enmienda de aproximación presentada por mi compañera Maira Barrieras, está firmada por una «diputada» y se presenta una enmienda de aproximación presentada por otro «diputado».
Si el texto del reglamento hubiera querido que los diputados fueran de grupos
parlamentarios distintos, seguro que habría indicado que tenían que ser de grupos parlamentarios distintos.
Aquí, estamos en presencia de dos diputados.
Por tanto, el texto se cumple perfectamente.

En segundo lugar, la aproximación tiene que ser entre el texto de la ley y el texto de la enmienda.
En el texto
del proyecto de ley figura la expresión «decreto ley», no porque lo haya redactado así el gobierno, sino porque el proyecto de ley que estamos tramitando tiene su
origen en un decreto ley, que Las Cortes acordaron convalidar, pero, a su vez,
tramitar como proyecto de ley por el procedimiento de urgencia, de conformidad
con la remisión que hace el Estatuto de autonomía de la Comunidad Valenciana al artículo 86 de la Constitución, que prevé exactamente eso.

Por eso, es normal que diga «decreto ley» porque es que es el mismo decreto ley el que sin necesidad de acto alguno, de
interposición del gobierno, se convierte en proyecto de ley por decisión de esta cámara, no por decisión del gobierno.
Hay una aproximación evidente.
Si se sustituye en toda el texto del proyecto la expresión decreto ley por la expresión ley, resulta que hay una aproximación, también con el texto, a que se omita cualquier referencia normativa al decreto ley.
Y
eso es lo que hace la enmienda de aproximación.

Como verán, no entro en más cuestiones respecto de la enmienda de aproximación porque mi predecesora en el uso de la palabra se ha referido sólo a la cuestión técnica del artículo 117.
4, y yo ciño también mi exposición al artículo 117.
4.
Probablemente, pudiera hablar más acerca de esta cuestión saliéndome de los límites estrictos del artículo 117, apartado 4, del reglamento, pero, como quiera que ha sido mi
predecesora en el uso de la palabra quien ha fijado los términos del debate, yo me ciño a ellos.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Turno de réplica.

La senyora Sanz Alonso:

Solamente indicar que mantengo mis argumentos, y, por tanto, que dé por concluida mi intervención.

La senyora presidenta:

Gracias.

Una vez debatidas las enmiendas de la Agrupación de Diputados y Diputadas No adscritos, pasamos a la votación.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Quedan rechazadas, por lo tanto, dichas enmiendas.

Continuamos con la agrupación de enmiendas que presenta el Grupo Compromís.

Para su defensa, tiene la palabra la ilustrísima diputada, señora Oltra.
Tiene diez minutos.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Com a qüestió prèvia, i com que s'ha anomenat l'article 117.
4, perquè conste en el Diari de Sessions, que no en l'acta, o a on siga que haja de constar, me té igual, però que conste en algun lloc -com dia abans-, primer la protesta per la interpretació del reglament perquè jo entenc, al contrari del meu admirat company de professió, que l'aproximació se produïx entre un text i un altre text, no entre un text i un no-text, que és el cas.
El text que es fa per aproximació és un afegit a un article, és un nou punt 3, per tant no s'aproxima a res, perquè no se pot aproximar un no-text, que no existix, a un text que sí que existix.

És, al meu entendre, un frau utilitzar el tema de l'aproximació que, a més, està pensada perquè s'aproximen les postures dels diferents grups quan sobre un mateix article, en un
mateix tema, en una mateixa unitat, té sentit que hi haja dos postures, i, aleshores, s'acosten eixes dos postures.
Este no és el cas.
Hi ha una esmena a tot el text i una esmena que afegix un nou text.
No
hi ha aproximació, però, vaja, ni teòricament, ni en la pràctica, ni vosté pot vendre que això perquè ho hagen fet dos diputats diferents del seu grup és una aproximació, senyor Marí.
I vosté ho sap.
I vostés no són capaços de mirar-mos a la cara i dir-mos que això se pot fer.

L'única cosa que els desitge, l'única cosa que els desitge de veritat és que, quan vostés estiguen en l'oposició, estos trucs no els apliquen mai a vostés i que hàgem recuperat un poquet el seny democràtic en estes Corts.
És l'única cosa que desitge hui de veritat.
I és que vostés no tinguen mai de patir ni sentir-se com mosatros mos sentim ara.
Almenys, jo, em sent burlada i em sent que ens han pres el pèl, senyor Marí.
I me produïx una tristesa molt profunda que vostés juguen aixina amb les persones perquè el que mai s'ha de prendre a un company d'institució és el respecte.
I vostés hui ens han perdut el respecte.
Almenys, aixina em sent jo, amb una profunda
tristesa per la deriva antidemocràtica que estan imprimint vostés a estes Corts.
I vosté sap perfectament que a la cara no mos pot mirar i argumentar açò.

Tanque la prèvia i anem al que hem acordat abans, perquè a mi m'agrada complir la meua paraula i respectar els meus companys.

Les esmenes que presentem són un fraccionament de l'esmena a la totalitat que ja debatérem en el ple.
Per tant, jo done per reproduïts els arguments que doní en el ple i me reserve, lògicament, els arguments per a la defensa ja més concreta, material d'estes esmenes, en el ple que se convocarà a l'objecte quan fem el manteniment d'esmenes.

Per tant, com lo cortés no quita lo valiente, i aixina és com ho havíem acordat en benefici, també, de l'economia d'este debat, nosaltres donem per reproduït el que ja diguérem en el ple i ens reservem per a parlar en el pròxim ple sobre les esmenes del Cabanyal.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Para ejercer el turno en contra, tiene la palabra, por parte del Grupo Popular,
el señor Marí.

El senyor Marí Olano:

Muchas gracias, presidenta.

Respecto de la segunda parte de la intervención de la señora Oltra, también hago lo propio, en aras de la brevedad y la agilidad del debate parlamentario,
me remito en nuestros argumentos anteriores y a los que se expondrán en el debate final del presente proyecto de ley.

Y respecto de lo manifestado, entre paréntesis, por mi ilustre compañera de la defensa de las enmiendas, le digo que, sin duda alguna, el primer
elemento del que tenemos que partir en la interpretación del artículo 117.
4 del reglamento es el propio texto reglamentario.
Lo impone así las reglas generales de interpretación jurídica por mucho que en esas reglas generales pese más la interpretación finalista espiritual o teleológica -a la que se ha referido mi predecesora en el uso de la palabra.

Esa finalidad, de todas maneras, la ha decidido la señora Oltra.
No es la que se hace explícita en el texto de la ley.
En el texto de la ley lo único que se hace explícito es que la aproximación tiene que ser entre la enmienda presentada por un diputado y el texto -y fijémonos bien la expresión que utiliza el artículo 117.
4- «del proyecto».
No utiliza la expresión «de la enmienda», no utiliza la expresión «del artículo concreto al que se refiera esa enmienda», no utiliza la expresión «de la norma concreta».
Habla «del proyecto», del proyecto en su integridad, porque hay determinadas enmiendas que hacen
referencia al proyecto en su integridad, al sentido mismo de ese proyecto o a
la redacción del propio proyecto.
La enmienda de aproximación que nosotros presentamos es precisamente a una enmienda que hace referencia a
la totalidad del proyecto.
Y, como bien ha explicado mi compañero, el señor Serra, hace referencia a la utilización por todo el texto del proyecto de la expresión «decreto ley» y no la expresión «ley».

También hace referencia a todo el proyecto la derogación del decreto ley, la derogación expresa del decreto ley del cual procede ese proyecto.

Por lo tanto, nos ajustamos.
Las enmiendas de aproximación que ha presentado el Grupo Parlamentario Popular no constituyen ningún truco, absolutamente ninguno.
Entiendo, con todo el respeto del mundo, que la
defensa, más que la defensa, el ataque a la enmienda de aproximación que ha realizado la señora Oltra, peca de una cosa que, si me lo permite -y, también, con todo el cariño del mundo-, le digo aquí, peca de sobreactuación.
La señora Oltra, pues, tiende a sobreactuar bastante en algunas de sus
interpretaciones parlamentarias, cosa que me parece muy bien, es decir, hay
grandes actores que sobreactúan y se llevan Oscars.
Pero, desde mi punto de vista están totalmente sobreactuadas.

No es ningún truco, es simplemente la determinación con carácter técnico de que el proyecto en el cual se basa la ley que ha de salir de esta cámara que, a su vez, se fundamenta en un decreto ley, sustituye en su integridad
ese decreto ley, y por eso se deroga expresamente.
Se han extraído aquí consecuencias -que no ha extraído ahora la señora Oltra, pero las ha sacado el señor Mata- a las que no voy a responder porque no me corresponde a mí, dentro de mi grupo parlamentario, porque seguro que en el debate de totalidad
tendremos oportunidad, como que esta derogación elimina el recurso de inconstitucionalidad.
Ya haremos un repaso detenido de
la jurisprudencia del Tribunal Constitucional, señor Mata, y verá usted, apreciará usted cómo no siempre que se deroga una norma el Tribunal Constitucional decide poner
fin al recurso de inconstitucionalidad.
De hecho, el Tribunal Constitucional en
otras ocasiones lo hace, y, en otras, no lo hace.
Decide el Tribunal
Constitucional.
Yo -lo he dicho muchas veces- no voy a ocupar el lugar del Tribunal Constitucional, como sí, por cierto, ocupan otros dando por seguro que el tribunal dictará sentencia estimatoria del recurso que se ha interpuesto o dando por seguro cuál tiene que ser la solución jurídica final de este procedimiento, cosa que yo nunca he hecho.
Otros veo que sí que siguen haciéndolo.

Dicho esto no me extiendo más.
Sí que me interesa recalcar eso, que aquí no hay ningún truco, no hay ninguna atraco, no hay ningún desprecio, hay simple utilización, utilización racional y fundada en derecho de lo que rige el funcionamiento de esta cámara, que es una norma jurídica como el Reglamento de Las Cortes.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Señora Oltra, ¿quiere el turno de réplica?
Un momentín, por favor.

Tiene la palabra, señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyor Marí, vostés han fet açò amb la intenció de plantejar davant el Tribunal Constitucional la carència sobrevinguda d'objecte.
Li dóna la raó o no, vostés han fet açò amb esta intenció.
I, vostés, damunt, han sigut poc previsors.
Vostés, el problema és que han sigut poc previsors, perquè era molt previsible que se presentaria un recurs d'inconstitucionalitat, era més que previsible que s'anava a acceptar, i vostés esta esmena l'haurien d'haver presentat en termini, en el termini que es va fixar per a les esmenes.
I
vostés, amb el que estan fent hui, estan burlant, estan burlant els terminis i el
reglament.

Això és el que estan fent, senyor Marí.
I vosté pot pintar la mona de seda, però això és el que vostés estan fent.
Vostés no han pensat que esta era una possibilitat en el termini de les esmenes, se'ls ha ocorregut després, i com són incapaços de reconéixer un error, com són incapaços de mantindre el cap gelat i dir, «bé, mira, se'ns ha passat», i d'encaixar els seus propis errors, aleshores, vénen ací a fer un frau, perquè açò és un frau.
I, ara, sí que me pot dir sobreactuada, si vol, ara, diga-m'ho, per expressar el que pense.
Si per a vosté això és una sobreactuació, diga-m'ho, però vostés sí que estan sobreactuant, trencant les regles democràtiques.
I això és perillós.
Que jo expresse amb més vehemència o no les meus idees no és perillós, que vostés trenquen diàriament les regles del joc és perillós, perquè això genera desafecció a la democràcia, senyor Marí.
I vostés són responsables d'això.

Vosté sap que se'ls ha passat el termini.
I com se'ls ha passat el termini ara volen colar ací l'esmena que no han sigut capaços de pensar abans.
Escolte!
Doncs, a la duras y a las maduras!
Quan u s'enganya, se l'engola, com fem la resta.
I vostés ni saben guanyar ni saben perdre.
I cada vegada me preocupen més.
Perquè, quan u s'enganya, ha perdut, i ho encaixa, si és possible amb sentit de l'humor que, per cert, tampoc tenen.
Clar!
I vostés ni saben guanyar, perquè utilitzen la seua majoria absoluta diàriament per a atropellar la democràcia en estes Corts ni saben perdre, perquè quan s'enganyen utilitzen fraudulentament un article que no està fet per a això, que no està fet per a això.
I no només amb una interpretació finalista, senyor Marí.
Vostés estan intentant aproximar un text que no existix!
Vostés diuen ací que aproximen un text a un text que no existix!
No n'hi ha aproximació
para nada!
A no ser que ara instaurem els exercicis espirituals, a la millor ahí sí que podem tindre un debat més metafísic sobre l'aproximació a la nada, i, a la millor, fins i tot, ens pot divertir a alguns tindre eixe debat teòric.

Senyor Marí, insistisc, jo li he expressat ací com me senc, i això no és sobreactuar, jo li he expressat com me senc.
Vostés, hui, ací, ens han pres el pèl i ens han faltat el respecte.
I jo me senc aixina, que vostés ens han faltat el respecte.
I quan ens falten al respecte a nosaltres, ¿eh?
, que això seria a la millor poc important, mire, els l'estan faltant, ¿eh?
, als milers de valencians i valencianes quan vostés no respecten les regles de joc, que és el que han fet hui ací, senyor Marí, i és molt lamentable.
I segurament vosté, si se concedira a vosté mateix reflexionar sobre açò, ¿eh?
, encara que després no ho reconega, vosté sabrà que jo tinc raó i que vosté, si estiguera ací assentat, estaria sentint i pensant el mateix que pense jo.

Per això li dic que l'única cosa que li desitge, senyor Marí, és que mai, mai en la seua vida parlamentària se tinga de vore ni sentir com jo estic sentint-me hui.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene la palabra el señor Marí.
(Veus)

El senyor Marí Olano:

La verdad es que no.
.
.
Había dicho, había sido suave, bastante.
.
.
, me parece a mí, bastante cortés y dentro de los términos del debate parlamentario, en decir, sobreactuación.
.
.
Francamente, creo que está usted sobreactuada.
Ahora ya lo que dudo es la intención de su sobreactuación.

Sigo diciéndole.
Me parece muy bien que usted considere que es fraude.
No me atribuya a mí que yo sé que tiene usted razón.
No, yo sé que la tengo yo.
.
.
Vamos a ver, vamos a ver si nos organizamos un poco.
Me
parece.
.
.
, usted, que defienda con vehemencia, yo también lo suelo hacer, quizás sin gritar tanto, pero también lo suelo hacer, mis convicciones.

Le sigo diciendo.
.
.
Y el debate espiritual, por cierto, lo ha introducido
usted, no yo, es usted la que está hablando del espíritu y finalidad de la norma, que son exactamente las últimas palabras con las que acaba el apartado primero del artículo 3 de Código civil cuando habla de los medios interpretativos, (veus) el espíritu y finalidad de las mismas, es como acaba ese artículo.

Habla usted de «fraudulento».
.
.
A mí me hubiera gustado.
.
.
, me hubiera gustado que, además de hacer una afirmación apodíctica que se autojustifica a sí misma de que nuestra intención es fraudulenta, lo hubiera argumentado, porque se ha limitado a decir «es fraudulenta», no ha argumentado nada.
Usted sabe lo que es el fraude de ley, hay un artículo del Código civil dedicado al fraude de ley.
.
.
(Veus) Sí, ya, sí, sí, sí, lo que usted quiera, si ya lo sé, pero no lo ha argumentado aquí.
Yo sí que he argumentado, y sigo argumentando.

Ha dicho que no hay textos.
En el artículo 117.
4 se hace referencia a dos textos, el de la enmienda o enmiendas ya
formuladas y el texto del proyecto.
Eso está cumplido rigurosamente por nuestra enmienda.
Nuestro texto es un texto, el de
la enmienda de aproximación que se ha presentado, es un texto de aproximación entre la enmienda ya presentada y el texto del proyecto, y eso es una.
.
.
, eso
es así, es una realidad como la que hay.
(Veus) ¡No!
, cójanse ustedes los textos, están publicados.
.
.
, uno lo acabamos de presentar ahora y el otro está publicado en el Boletín Oficial de las Cortes, son dos textos distintos, los dos textos a los que hace referencia el artículo 117.
4.

A mí me parece usted muy bien que hable de fraude, pero no me ha argumentado en ningún momento dónde está ese fraude, se acuda a la concepción objetiva del fraude, se acuda a la concepción subjetiva del fraude, cualquiera de las dos, no me ha argumenatado ninguna de
ellas dos.
Yo sí que le he argumentado constantemente, sin necesidad de llevar el debate a los
fundamentos de la democracia.
Mire, vamos a ver, aquí hacemos democracia todos todos los días.
.
.
(Algú diu: «No.
») Pues, bueno, pues, eso es la opinión que usted tiene.
Yo no tengo las misma, (remors) yo no tengo la misma, yo no tengo la misma de usted, yo no tengo la misma de
usted, por mucho que sus métodos de hacer democracia.
.
.
, (veus) por mucho de que sus métodos de hacer democracia.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, por favor, respete su turno de palabra.

El senyor Marí Olano:

Por mucho que sus métodos de hacer democracia o de ejercer la democracia no me gusten de vez en
cuando, no tengo la misma opinión de usted.
Yo considero que yo y mis compañeros de grupo, y el gobierno al que sostenemos con nuestros votos, hacen
democracia todos los días.
Y si consideráramos que cada vez que hay una resolución, un acto, una ley, cuya adecuación a derecho es o no discutible, si cada vez que lo consideráramos, que eso pone en duda la esencia de la democracia, en España no se podría vivir.
Le recuerdo que los tribunales declaran nulos actos administrativos,
actuaciones de los particulares, o leyes incluso, todos los santos días.
Y sigue habiendo democracia en este país, por mucho que de vez en cuando el Tribunal Constitucional dicte una sentencia
que declara la inconstitucionalidad de tal norma o tal otra, o por mucho que un
juzgado de lo contencioso o una sala de lo contencioso anule tal acto o anule
tal otro.
Incluso por mucho que lo haga por el procedimiento de protección jurisdiccional de los derechos fundamentales.
Eso sí que es la esencia de la democracia, según lo que dice el artículo 1.
1 de la Constitución.

Entonces, a mí me parece bien que usted esté disconforme con la interpretación que nosotros hacemos del artículo 117.
4 y con la interpretación que ha hecho la mesa, que nosotros respaldamos.
Me parece bien que usted esté disconforme con, en general, el texto del decreto ley, ¡me parece bien que usted crea que es inconstitucional!
, pero elevar lo que usted
cree a la condición de fundamento de la democracia, me parece un tanto sobreactuado.

Muchas gracias, presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Una vez debatidas las enmiendas, vamos a proceder a la votación.
¿Votos a favor?
1.
¿Votos en contra?
8.
¿Abstenciones?
6.

Siguiendo con el orden, vamos a proceder a la votación del articulado, ¿eh?
Votamos el artículo número 1.
¿Votos a favor del artículo número 1?
8.
¿Votos en contra?
.
.
.
(Veus) Sí.
7.

Artículo número 2.
¿Votos a favor?
8.
¿Votos en contra?
7.

Artículo número 3.
¿Votos a favor?
8.
¿En contra?
7.

La disposición derogatoria.
¿Votos a favor?
8.
¿Votos en contra?
7.

La disposición final.
¿Votos a favor?
8.
¿En contra?
7.

Al preámbulo.
¿Votos a favor?
8.
¿En contra?
7.

Una vez aprobada, se preparará el dictamen para que pase al pleno de las Cortes de esta cámara.

Designació del membre de la comissió que ha de presentar, davant del Ple, el dictamen de la comissió al Projecte de llei de mesures de protecció i revitalització del conjunt històric de la ciutat de València (procedent del Decret llei 1/2010, de 7 de gener)

La senyora presidenta:

Seguimos con el orden del día, y pasamos al punto número 3: «Designació del membre de la comissió que ha de presentar davant del ple el dictamen de la comissió al Projecte de llei de mesures de protecció i revitalització del conjunt històric de la ciutat de València.
»

Té la paraula la senyora Jeannette Segarra.

La senyora Segarra Sales:

El nostre grup fem.
.
.
ponent el vicepresident de la mesa, Pedro Hernández.

La senyora presidenta:

¿S'aprova per majoria?
(Veus) ¿S'accepta?
(Veus) Gràcies, senyories.

Farem un xicotet descans per a rebre la consellera de Cultura i comencem de
seguida, senyories.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Compareixença de la consellera de Cultura i Esport, senyora Trinidad María Miró Mira, per a informar sobre la importància del sector cultural a la Comunitat Valenciana, sol·licitada a petició pròpia (RE número 51.
417)

La senyora presidenta:

Donem la benvinguda a l'honorable consellera de Cultura i Esport, senyora Trini Miró.
Encantada de tindre-la entre mosatros, consellera.

I continuem el punt número 4: compareixença de la consellera de Cultura i Esport per a informar sobre la importància del sector cultural per a la Comunidad Valenciana, sol·licitada a petició pròpia.

Té la paraula l'honorable consellera, senyora Trini Miró.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Moltes gràcies, presidenta.

Señoras y señores diputados, muy buenos días a todos.

Comparezco esta mañana para trasladarles a ustedes, como representantes de la sociedad valenciana,
la importancia que tiene el sector cultural en nuestra comunidad, y lo hago a
petición propia porque considero imprescindible que todos ustedes conozcan los datos
que les voy a presentar, y como portavoces del ámbito cultural de sus respectivos grupos parlamentarios, pues, si les parece
bien, los difundan en cualquiera de los foros a los que acudan en función de su cargo.

Señorías, el Ministerio de Cultura edita cada año el anuario de estadísticas culturales, -que es esto que he traído aquí-, en el que quedan reflejadas una gran cantidad de cifras absolutas y relativas
respecto a la importancia de sector cultural en todas las comunidades autónomas.
Esta publicación estatal -repito, estatal, del gobierno de Zapatero- confirma lo que en mis distintas intervenciones he venido repitiendo, es decir,
que la oferta cultural se está convirtiendo en uno de los mayores atractivos de la Comunidad Valenciana.

En los últimos años, la cultura se está convirtiendo en un sector productivo y emergente, en unos de los vagones que
tiran de la economía valenciana.
Las importantes cifras que a continuación les voy a comentar avalan estas afirmaciones y justifican, una vez más, la apuesta del presidente Camps de crear una conselleria que impulsara y canalizara todas las políticas culturales, y, aunque no sea el objeto de esta comparecencia, también de las deportivas.

Pues, bien, desde el año 2007 la Generalitat valenciana ha destinado 850 millones de euros a las políticas culturales de Valencia, Castellón y Alicante.
Esta importante apuesta ha contribuido de una manera decisiva a
convertirnos en una comunidad autónoma referente en materia cultural, según los datos que, perdonen que les insista, ha ofrecido recientemente el
Ministerio de Cultura.

La sociedad española está viviendo una época, como todos sabemos, económicamente muy complicada.
La creación de empleo es un objetivo irrenunciable de todos los que tenemos alguna
responsabilidad pública.
El anuario de estadísticas culturales de 2009 aporta datos pormenorizados de todas las disciplinas
culturales y refleja que la Comunitat Valenciana es la cuarta autonomía nacional en cuanto a la creación de empleo en el sector cultural, solo por detrás de Madrid, Cataluña o Andalucía.

Este dato, por sí solo, ya es bueno, pero el acierto de nuestras políticas culturales viene dado por la evolución del empleo cultural en la comunitat en los últimos años.
Con el presidente Camps al frente de La Generalitat hemos pasado de 35.
500
empleados directos en 2004 a 65.
700 en el año 2008.
Estas cifras suponen que la Comunidad Valenciana ha incrementado el
empleo cultural un 83%, lo que nos convierte en la primera comunidad autónoma de toda España en cuanto a la evolución y creación de empleo cultural.

Nuestra apuesta por la cultura crea empleo, es un dato que nos hace ver que
estamos en el camino correcto.
Por el contrario, voy a darles datos como
Andalucía, que solo ha crecido un 25% en estos cinco años; Cataluña, un 1% en el último lustro; y Madrid incluso ha descendido un 5% en la creación de empleo cultural.

Estos números de creación de empleo cultural en la Comunitat Valenciana vienen a corroborar que,
mientras el gobierno de Zapatero está enviando al desempleo a miles y miles de ciudadanos con sus erráticas políticas económicas, la cultura en nuestro territorio es capaz de generar índices de empleo muy importantes.
Incluso el mencionado anuario recoge otras
variables económicas que muestran el vigor de la cultura valenciana, ya que representa el 3%
del producto interior bruto de la
comunitat, con un volumen de negocio superior a los 2.
630 millones de euros anuales, lo
que sitúa al sector cultural como un sector totalmente estratégico, por encima de otros como la alimentación, tabaco, industria química, vehículos del motor o energía.

Por lo tanto, apoyamos la cultura, porque al final es apoyar a la economía valenciana y al crecimiento de nuestra comunitat.

Señorías, las actividades culturales valencianas son también un instrumento fundamental en la atracción turística.
El turismo es uno de nuestros sectores más potentes, y a ello contribuye, sin lugar a duda, nuestra apuesta por políticas culturales.
De todos los turistas que visitaron la Comunidad Valenciana en
el año 2008, más de 3,6 millones lo hicieron por motivos única y exclusivamente culturales, lo que demuestra la magnitud y la resonancia
de nuestra oferta.
La evolución de las entradas de turistas extranjeros que nos visitan por motivos culturales
ha crecido un 29% en los últimos cuatro años, lo que sitúa a nuestra
comunitat en la tercera posición nacional en cuanto al incremento experimentado, muy cerca de la Comunidad de
Madrid, que ocupa la segunda posición, y por encima de otras comunidades como Cataluña o Andalucía.

Todas las disciplinas culturales tienen unas cifras positivas.
Los números que ha publicado el propio ministerio así lo atestiguan.
Si hablamos de museos gestionados por la Generalitat valenciana
también están cosechando grandes resultados en cuanto al número de asistentes.
Los ciudadanos valencianos y el resto de visitantes, tanto
nacionales como internacionales, avalan con su presencia los criterios que
estamos llevando a la práctica.

Desde el año 2000 al 2008 nos situamos en primer lugar en cuanto a la evolución del número de visitantes a las salas expositivas, con un incremento del 58%, por
delante de Madrid y Andalucía.
Un período durante el que, por ejemplo, Cataluña ha reducido en un 10% el número de visitantes.
Además, hemos conseguido situarnos en la primera autonomía en cuanto a la oferta museística por habitante y en la tercera en cuanto a número absoluto de asistentes a nuestras exposiciones.

Como verán, voy dándoles datos, a veces, es de 2004; otras veces, desde el año 2000, pero éstos son datos que los da el propio anuario de estadísticas culturales.
Ahora, me he referido, en el caso de los museos, desde el año 2000 porque así lo reflejan los datos que salen en este anuario.

Bien, si hablamos del sector de las artes escénicas, según los datos del mencionado anuario de estadísticas culturales, también registra excelentes resultados para nuestra comunidad.

La evolución de la asistencia de espectadores a las representaciones teatrales sitúa a la Comunitat Valenciana en primera posición, con un incremento del 23%, desde el año 2002.
Esta cifra hay que enmarcarla en un contexto nacional de recesión, ya que en, prácticamente, todas las comunidades autónomas ha descendido el número de espectadores en este período temporal, como es el caso de Cataluña con un descenso del 24% o Andalucía, del 26%.
Es decir, que nosotros subimos y el resto baja.
Estos datos
contextualizados por una gran asistencia a nuestros recintos, ya que somos la
segunda autonomía en número absoluto de espectadores.

Señorías, las políticas llevadas a cabo se pueden aplaudir, opinar o criticar, pero los datos son
incuestionables.

En cuanto al ballet y la danza también han contado con una gran aceptación por parte de los espectadores valencianos.
Somos los terceros en toda España en números absolutos.
Y la Comunitat Valenciana vuelve a estar en la primera posición en cuanto al aumento porcentual del número de espectadores, con un 145%, en los últimos seis años.
Un espectacular aumento que es provocado por una programación adecuada y una amplía oferta teatral y de danza, ya que en Andalucía, por ejemplo, el aumento de espectadores ha sido tan solo de un 4% y en Cataluña ha bajado un 31%.
Nadie ha fomentado el
ballet y la danza como la Generalitat valenciana, y los datos lo rubrican.

Si seguimos viendo los datos aportados por el ministerio, la evolución de los espectadores a las funciones de ópera y zarzuela, también, nos sitúa como referente nacional.
Todas las disciplinas culturales están en alza, y eso debe ser yo creo que un motivo de orgullo, no sólo para este gobierno, sino para todos los grupos parlamentarios y, en
definitiva, para toda la sociedad valenciana.

En ópera, la Comunitat Valenciana ha crecido un 100%, mientras que en zarzuela lo
hecho un 35%.
Datos que se convierten en extraordinarios cuando observamos que
estos aumentos no son generales, sino que los asistentes a estos espectáculos han descendido en la mayor parte de las autonomías.
Sirva, por ejemplo, el descenso de Andalucía, un 46% de espectadores de ópera y un 66% en zarzuela, o Cataluña, con un 29% en ópera y un 55% en zarzuela.

Señorías, con todos estos datos positivos, podemos extraer una gran conclusión: la evolución de la cultura valenciana ha sido en los últimos años la más importante de toda España.
La Comunitat Valenciana se sitúa en la primera posición nacional en cuanto a la evolución del empleo, el número de personas que visitan museos, monumentos, espectáculos teatrales, de ballet, de danza, conciertos de música clásica, salas de concierto por habitante, números de museos, colecciones museográficas y empresas productoras de cine; un sector, por cierto, audiovisual que, de
cada euro que invierte la Generalitat valenciana en él, genera diez euros para nuestra comunitat.

Los números que les he traído a esta Comisión de Educación y Cultura rubrican que el camino que el presidente Camps emprendió en materia cultural fue el correcto, y que la sociedad valenciana está respondiendo satisfactoriamente a esta apuesta.
Nuestros teatros se llenan,
nuestros museos reciben cada vez más visitantes, se construyen y rehabilitan numerosas infraestructuras culturales,
más municipios disfrutan de actividades culturales, más valencianos trabajan directa o indirectamente en el sector, y en definitiva,
los datos positivos nos impulsan a seguir por este camino de ilusión y de confianza en lo que estamos desarrollando.

Señorías, el anuario de estadísticas culturales editado por el Ministerio de Cultura refleja exactamente todas
y cada una de las cifras que les acabo de dar, y los períodos temporales a los que se refiere cada una de las disciplinas son aquellos
que el propio gobierno central ha considerado oportunos.

Como máxima responsable de las políticas culturales de la Generalitat valenciana, me siento tremendamente
satisfecha de que la comunitat sea una referencia en todos los ámbitos de la cultura y, al mismo tiempo, sirva de motor -y ahora, aún más, en estos momentos- para la economía y el turismo de todos los valencianos.

Muchísimas gracias, presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señora consellera.

Tiene la palabra el ilustrísimo diputado señor Torró, en representación de la Agrupación de Diputados y Diputadas No Adscritos.
Tiene la palabra.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyora consellera, la veritat és que he de reconéixer que m'ha decebut prou la compareixença, perquè m'esperava que vinguera ací a parlar d'algunes qüestions referides a la problemàtica que en estos moments assetja el sector cultural.
I simplement, haguera
pogut estalviar-se vindre ací i haver-mos fet arribar una còpia de l'estadística del Ministeri de Cultura, i amb això, haguérem pogut fer una altra compareixença, diguérem, ja sabent quin era el contingut de la seua compareixença.
Perquè realment per a repetir-nos una sèrie de dades i no fer cap anàlisi respecte d'elles, doncs la veritat és que no té massa sentit vindre ací a comparéixer.

Bé, cal dir que, evidentment, les dades estan ahí, estan.
.
.
, són dades, a més, diguérem, oferides pel mateix Ministeri de Cultura.
No deixa de ser significatiu que,
mentre que el Ministeri de Cultura es preocupa per recollir dades, vosté ací no puga donar-mos dades de la pròpia conselleria.
La qual cosa també no deixa, insistisc, de ser significatiu.
I planteja algunes qüestions que, mire, hi han coses que són difícils de contrastar i que caldria, diguérem, un aprofundiment quant als criteris que s'utilitza a l'hora de confegir estadístiques i, especialment, sobretot, per allò que afecta l'ocupació i les dimensions del sector.

Perquè si bé és cert que estem parlant de vora seixanta-cinc mil treballadors, segons eixes
estadístiques, i també es parla d'un creiximent molt important, hi han altres estimacions -que jo he pogut consultar- que en 2001 parlaven de 55.
000 treballadors en el sector de cultura i oci.
Per
tant, com es mesura a l'hora d'elaborar l'estadística depén molt de, al final, qui es compta o qui no es compta com a treballador del
sector.

Efectivament, en això estic d'acord amb vosté, la cultura és un sector estratègic d'una importància cabdal per al desenvolupament de qualsevol societat.
I no sols des del punt
de vista del benestar i el creiximent -el creiximent, diguérem, no sols econòmic- que aporta a la mateixa ciutat, sinó també des del punt de vista econòmic.
Efectivament, com vosté ha dit, n'hi han dades que ho confirmen.

Parlar que estem al voltant d'un 3% del producte interior brut és parlar que ens situem a la mitjana d'Espanya, i això realment tampoc és per a sentir-se molt orgullosos.
Perquè quan estem parlant.
.
.
, i eixes dades es comparen amb la Unió Europea on la mitjana es situa normalment entre el 3% i el 6%, i més prop del 6% que del 3%, realment encara vol dir que estem molt lluny del que
seria mínimament desitjable en un país desenvolupat.

I, després, encara és més discutible que vosté s'atribuïsca tot eixe creiximent del sector cultural.
.
.
, exclusivament a l'obra de la política desenvolupada per La Generalitat, quan els agents que influïxen en la política cultural són una gran quantitat, des dels mateixos agents privats, però, sobretot, particularment, els agents institucionals, i dins dels agents
institucionals, evidentment, no intervé sols la conselleria amb les seues polítiques, sinó que també intervenen altres administracions, començant per les més importants per al tema cultural que són les administracions locals.

I seria, amb tota seguretat, més fàcilment i més lògic atribuir eixe creiximent de la cultura a, d'una banda, la demanda social i, d'altra banda, a la resposta que especialment, des dels poders locals, donen a
eixa demanda social, que no de la pròpia política de la conselleria que s'ha dedicat a gastar-se els diners en coses poc útils, en coses que no van a incrementar, diguérem, el valor i el nivell cultural de la població valenciana, però que, en canvi, poden quedar molt bé
(so d'un telèfon mòbil) a l'hora de presentar, diguérem, coses.
.
.
, balanços i fer rodes de premsa per part dels responsables de la conselleria.

Jo em quede amb una cosa -i segurament, com li hem demanat una compareixença al respecte, podrem parlar més d'això endavant- el tema del creiximent dels espectacles teatrals.
La veritat és que si el teatre ha crescut a aquest país ha segut fonamentalment per l'esforç dels ajuntaments, i no per l'esforç de La Generalitat, que ha mantingut els seus pressupostos pràcticament estables des de fa.
.
.
prr!
 -no puc ni comptar el temps-.
I no sols això, sinó que darrerament no sols és que el manté, sinó que a més el disminuïx.
I estic parlant concretament del Circuit Teatral Valencià, que si ha creixcut tant és perquè ha funcionat bé.
I si ha funcionat bé, no sé per què ara es dediquen vostés a desarmar-lo, com han plantejat recentment.

Parlar que la conselleria està apostant per la cultura, i atribuir-se tot això, quan tenim problemes tan greus com és el que afecta el tema de les societats musicals, doncs la veritat és que sona a broma de mal gust.
Vull dir, vostés tenen un deute reconegut pendent amb les bandes de música de 145.
000 euros.
Espere que el salden.
Però comptant els pressupostos de la Conselleria de Cultura i els pressupostos d'Educació, el dèficit que les societats musicals reclamen és de, pràcticament, quasi dotze milions i mig d'euros.
És a dir, de 16 milions, que seria allò que les societats musicals requeririen, a només 3,5 milions, que són els que realment vostés han pressupostat.

Pensar que la conselleria està fent coses per la cultura, quan la baixada de pressupostos enguany és d'un 16%; pensar que la conselleria diu que està fent coses per la cultura, quan per a qüestions que des del nostre punt de vista són prou supèrflues es dediquen -no sé- 36 milions i mig d'euros a la Ciutat de la Llum o 24 milions quasi al Palau de les Arts; mentres
que Teatres de La Generalitat només té 14 milions d'euros i, d'eixos 14 milions d'euros, només ixen 800.
000 euros perquè la cultura arribe realment a la gent, perquè el teatre realment arribe a la gent, senzillament és una broma de mal gust.

Per tant, senyora consellera, insistisc en el que li he començat a dir al principi, realment facen arribar una còpia de l'anuari -no fa falta, ens el buscarem nosaltres, tampoc deu ser tan difícil d'aconseguir- i faja una altra compareixença on explique realment quins són els propis números de la conselleria, quina és l'evolució de la despesa de la conselleria i quina anàlisi fa de l'eficiència de la despesa de la conselleria en cultura i de la seua política cultural i, a partir d'ahí, podrem llegir eixos números amb una major claredat.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte de Compromís, tiene la palabra la ilustrísima diputada señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora consellera, jo la veritat és que no entenc molt esta compareixença de hui.
No sé si és que volen vendre vostés ara unes xifres que mos ha donat que estan absolutament tretes de context i,
com dia jo en un debat recent, no n'hi ha res pitjor que les mitges veritats, perquè són les que més mentira són.

I vosté trau unes xifres i les manipula al seu desig, les aboca ací, doncs, no sé, si perquè ho arrepleguen els mitjans de comunicació de com va de bé, però no analitza les xifres, no analitza les xifres que vosté està dient.
I tampoc analitza en quina mesura el govern del senyor Camps -al qual vosté ha vingut hui ací a dir com ho fa de bé- té contribució en això.
Perquè, efectivament, política cultural també fan les diputacions, també fan els ajuntaments i vosté ve ací a dir unes xifres que vosté, conscientment, manipula, a traure pit d'una política que tots sabem que té moltíssimes mancances.

I, a més, per exemple, en les xifres d'ocupació vosté se centra en xifres de l'EPA i agafa el segon trimestre que és el que més li convé a vosté.
I això és trampós, perquè vosté ahí té la Copa America -s'ha quedat en el 2008, no ha parlat del 2009-, vosté diu les xifres d'ocupació i parla del 2004 i del 2008 -per cert, en el 2004 portaven ja vostés nou anys governant, portaven nou anys governant-, i diu, «ací hi ha hagut increments espectaculars», perquè se partia d'una situació -en la qual vostés ja governaven dos legislatures- molt penosa, que, malgrat els increments, encara ens situen per davall de la
mitjana estatal.

I després dóna les xifres aïllades i diu: «En l'òpera s'ha creixcut.
» Dons clar!
Si ara n'hi ha palau de l'òpera i abans no n'hi havia, doncs clar que s'ha hagut de créixer.
I, a més, compara amb Catalunya que vosté sap que el Liceu es va cremar i va estar tancat durant uns anys i que són els anys als quals vosté fa referència, i això és fer trampa, consellera, i pensar que mos xuplem el dit.
Clar que en Catalunya
ha de baixar, doncs si el Liceu se crema i està tancat fins que el poden tornar a reobrir després de tota la rehabilitació, eixos anys ha baixat els espectadors.

Però, vosté què se creu, que mosatros no vegem els mitjans de comunicació, no estem en este món?
No?
Això no compta?
Després mos parla de la indústria cinematogràfica i els diners que deixa.
Ja m'explicarà vosté quan van a estrenar Manolete -si no sabes torear pa' qué te metes-, perquè és que vosté ve ací a contar unes coses quan fa menys d'un mes vostés fan públiques unes xifres que els preocupa i és que a la Ciutat de les Arts i les Ciències la gent va, la mira per fora i no entra.

I mos ve a vendre com van de bé els museus.
La gent no entra, primer perquè és penosa l'exposició del Príncep Felip -i això ho diu tot el món-, és penosa, és molt penosa, a banda de com està d'abandonada.
La gent mira per fora -l'arquitectura esta tan monocultiva que tenim en la ciutat de València-, i no entra, i ho van fer públic vostés, fa no res, i amb preocupació -i a mi me pareix bé que els preocupe.

Però en compte d'això no parla vosté de.
.
.
, bé, que la Conselleria de Cultura és un exemple de com demostrar la inexistència d'objectius, de promoció cultural més enllà d'una política partidista i clientelista, de manera que se subvencionen les activitats
culturals, no ja tant per la qualitat artística ni pel seu significat social o una altra característica que siga intel·ligible o rellevant culturalment, sinó que vostés ho fan en funció dels seus interessos partidistes, com estan fent quasi tot.

Vosté presumix i trau pit ací d'una política cultural quan ha tingut una baixada del 15,53% en el seu pressupost.
No
parla del Circuit Teatral Valencià.
Vostés diuen.
.
.
, vostés ací ja.
.
, hui sí que és que estem místics, no?
, però vostés és que diuen que rebaixant el cost dels espectacles amb els mateixos diners se'n faran més.
Però, la qualitat què?
A més, diuen que en els mateixos diners faran la convocatòria i donaran diners a més ajuntaments.
Això és com quan diuen que baixaran els impostos i augmentaran la protecció social, que tot el món sap que això no és possible, però es veu que sí, vostés sí que tenen el miracle dels peixos i els pans.

No parla de Sagunt a Escena, que fins per a descafeïnar li han llevat fins al títol.
No parla de les bandes de música -que ja s'ha fet referència-.
Bé, parlen molt.
Ací vosté no parla, després el senyor Blasco diu que La Generalitat està complint amb el conveni que es va firmar en el 2005, quan tot el món sap que és mentida, sobretot els de les bandes de música.
O vosté mateixa diu que tenen especial sensibilitat amb les societats musicals.
Doncs,
escolta, potser les societats musicals preferixen que tinga vosté menys sensibilitat i els pague els diners, no?
Potser preferixen més els euros que la sensibilitat, perquè la seua sensibilitat, doncs la veritat és que en els euros no es nota.

Bé, la música en valencià, això és buscant Wally, no?
, absolutament oblidada.
Els creadors de música en valencià, agrupats en el Col·lectiu Ovidi Montllor, no disposen de cap mesura de promoció, de cap, de cap suport, la nostra llengua, evidentment, ha desaparegut del seu
visor, i per tant tampoc existix, oblidada i absent de la política cultural d'esta consellera.

Quant al patrimoni, doncs, les actuacions patrimonials estan més lligades a les seues fundacions i -ahí també m'agradaria que algunes xifres que vosté ha donat- m'agradaria saber quants, dels diners eixos que vosté ha dit dels 850 milions que vosté ha dit al principi, si no he anotat malament, quants se n'han emportat els amics d'Orange Market, què és el que se conceptua al final com creació artística i què és el que se clava en les seues estadístiques com creació d'ocupació.
Si també és, doncs estes coses que han fet vostés per a desviar els diners públics a quatre amics que han fet l'agost, com fundacions com Jaume II el Just, de la qual tinguérem el plaer de parlar l'altre dia, on s'ha fet un forat de nou milions que vosté en la seua intervenció me va explicar quatre milions però els altres cinc no estan, s'han volatilitzat.
O tampoc han fet res per a, per exemple, evitar que l'Ajuntament de Gandia enderroque l'alqueria de Romaguera en contra d'informes, entre altres, del Consell Valencià de Cultura.

Museus: Sant Pius V, està mesos sense director i fa uns mesos fins i tot tenia problemes de goteres -una pinacoteca tan important com la del Museu Sant Pius V-.
No sé si és que no troben director perquè no n'hi ha ningú que se vullga plegar a les seues directrius culturals o quin és el problema.
Però, senyora consellera, jo crec que en una compareixença com esta hauríem de parlar d'estos problemes, dels problemes greus que té ara mateixa la cultura a la nostra comunitat autònoma, dels problemes greus que estan detectant i diagnosticant els professionals
d'este sector i del poc contents que estan amb vostés, malgrat que vosté vinga ací a explicar el
happy flower.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per part del Grup Socialista, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Jeannette Segarra.

La senyora Segarra Sales:

Moltes gràcies, presidenta.

Bé, jo, a diferència de la companya que m'ha precedit, sí que entenc la seua compareixença.
No sabia a què venia, però després d'haver-la escoltada l'entenc perfectament.

Jo crec que vosté demana esta compareixença perquè té un gran sentit de culpa, i mos porta unes dades, que si havera llegit, supose que va escriure vosté l'article que va publicar temps enrere en un diari, són les mateixes dades que acaba vosté de dir.

És una manera també de falsejar la realitat que està passant en el carrer, hui en dia, en tots els sector culturals.
No ha parlat de
bandes música, no ha parlat de teatre i no ha parlat dels problemes reals que tenim en la
Comunitat Valenciana, però, a més, les xifres que són molt sofrides -diuen en el meu poble- també n'hi ha maneres d'intepretar-les perquè vosté està plena d'imprecisions i no diu que l'Institut Nacional d'Estadística, en la mateixa enquesta de població activa, l'ocupació del sector de cultura en la mitjana espanyola és de 4,5, en la Comunitat Valenciana és 2,5.
Però en el tema de turisme no és veritat que tres milions i mig de turistes visiten la Comunitat Valenciana per
l'oferta cultural; simplement 625.
000 diuen que han anat a un acte cultural i la resta no diuen
absolutament res.
I en el tema de la contribució de la Conselleria de Cultura a l'increment de l'ocupació, doncs, podríem pensar quin increment i on s'han cobert els llocs de treball, en quantes fundacions que, normalment, poca oferta pública n'hi ha, i molt d'amiguisme.

Però de totes les maneres, jo crec que ací vosté hauria d'haver vingut i haver-se centrat en els problemes que tenim hui en dia.
Jo vaig
estar llegint la seua compareixença del 2007 i em va cridar l'atenció quan entra com a consellera, quan diu: «Me comprometo personalmente, escucharé a todos y nada se decidirá sin tener en cuenta a sus implicados.
» La política cultural per al govern a passar de ser una política de gastos a complir una funció d'inversora.
A partir d'ahí, tot el que està dient vosté no s'ajusta a ninguna realitat, perquè vosté quan diu que es compromet a fer una política escoltant a tots i res es decidirà sense tindre en compte els seus implicats, està enganyant.

Hui en dia té un enfrontament amb el món del teatre.
No n'hi ha ninguna obra que s'inaugure ací en València que no demanen la seua dimissió, la seua dimissió, en totes, excepte -segons vaig llegir-, la que van inaugurar en Mamma Mia perquè és en el Principal, però tenia una protesta enfront, allí en el carrer, demanant la seua dimissió.

L'altre dia hi havia un company dient que vosté venia i que explicaria l'orde del circuit teatral.
Jo esperava que anàvem a centrar-nos en el circuit teatral.
No ha dit absolutament res del circuit
teatral.
Era una manera de fer arribar la cultura als pobles, era una manera d'invertir i era un compromís de Generalitat i pobles.

Sense contar absolutament res a ningú, ho han tallat.
Els titulars han sigut: «El teatre valencià està en fase terminal», el sector el titlla de «lenta agonia», «adiós» a la vertebració territorial cultural, «exigixen a Miró que escolte el sector, els programadors, els artistes».
I no està fent absolutament res.
Estan tancant-se teatres a tota la Comunitat Valenciana,
ací en la ciutat de València el Teatre Princesa, la Sala Moratín, l'Altre Espai, el Corral de l'Olivera, el Teatre Campanar, en perill el del Carme, és a dir, alguna cosa passa.

(Inintel·ligible) .
.
.
ser de vosté.
Jo crec que alguna responsabilitat haurà de tindre.
S'ajuda a les programacions?
S'ajuda que hi haja.
.
.
?
Sí que s'ajuda?
Doncs, demostre-ho.

Després estem parlant.
.
.
, quines són les prioritats?
Jo sempre pense que hi han prioritats a l'hora de governar -i vosté ha sigut regidora d'un ajuntament i sap que quan fan els pressupostos marquen prioritats-.
Ací tenim una Generalitat que ha marcat una prioritat i és una política cultural elitista, una política cultural i esportiva que jo sempre he dit, l'esport per a vore'l no per a practicar-lo, i la cultura és una cultura molt de mirar-la però al front de l'altra vorera però no per a participar.

Tenim el Palau de les Arts -el gran coliseu, el buque insígnia- que costa, ni més ni menys, que 65.
000 milions de les antigues pessetes.
Feia falta un teatre de
l'opera?
Doncs, sí.
Però, feia falta que fóra el més car del món?
Feia falta que fóra el més gran?
Doncs, potser no teníem eixes possibilitats.
No tenia per què ser el més car i el més gran.
Perquè significa que si és el més car i el més gran, el pressupost que vostés estan gastant-se ahí no estan gastant-se'l en el teatre, en el circuit teatral, no estan gastant-se'l en les bandes de música, que és un deute ridícul, com 141.
000 euros.
I ha hagut d'eixir el conseller Blasco -que podia ser també conseller de Cultura, perquè
igual un roto que un descosido, sempre està l'home ahí volent-ho arreglar-.
.
.
És a dir, ha hagut de ser ell el que ha eixit al front del tema de les bandes de
música, però no passa res, el Palau de les Arts està ahí.
N'hi haurà de donar-li suport, sí, però moltes vegades la mala gestió i de la manera amb què vostés han malgastat els diners públics i amb l'alegria amb què vostés ho han fet, ha tingut una conseqüència, i la conseqüència és la que estem patint ara, sobretot, en estos moments, en uns moments greus de
crisi.
Però pel malbaratament que vostés han dut endavant.

Però jo sí que entenc la seua compareixença.
És que vosté se sent mal, vosté té el sentit de culpa i tot el que esta passant fora, en el carrer, era una manera
de canviar-li la cara i vindre i dir unes dades, però no és la realitat de la Comunitat Valenciana, el moment actual, i vosté haurà de resoldre-ho, i no dir mitges veritats.

Per tant, el tema este de la cultura, n'hi han moltes coses a tocar, no simplement dades i números i enquestes.
No parla dels llibres i dels arxius.
No ha tornat a dir que
siguem la vergonya en el tema de les inversions en el tema de llibre, en un
pressupost que baixa un 48% en inversions i un 35% en transferències, però, a més a més, és que ahir vaig llegir.
.
.
, el 24 de febrer vosté fa una resolució que minora 236.
000 euros en el tema dels llibres.
Ja no és simplement el tema que hi hagen llibres en les biblioteques; estem parlant de les edicions, estem parlant de l'ajuda als escriptors valencians.

Parla de museus.
No ha dit res de l'IVAM, no ha dit res de l'IVAM.
L'IVAM que era el major reconeixement, vanguardisme.
.
.
o siga, tot el
reconeixement de l'IVAM, on està?
Entre la directora, el fill de la directora, comissionària de totes les exposicions, què passa amb l'IVAM?
Alguna cosa està passant i vosté no ha dit absolutament res.
La joia de la corona en la política cultural valencià, on està quedant-se?

Vosté no ha parlat res de les fundacions.
Les fundacions, mosatros hem demanat
cinquanta mil vegades, la meua companya Ana Noguera i jo, he sentit demanar-li
a vosté moltíssimes documentacions per a vore la transparència de la gestió.
No s'ha sabut res.
Sempre li hem dit que hi han dos conselleries de cultura, la de
les fundacions i.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, vaya finalizando, por favor.

La senyora Segarra Sales:

.
.
.
i la mateixa consellera.

Per tant, esta compareixença jo sí que l'entenc.
És que vosté té un sentit de culpa i vol canviar la realitat que hi ha hui en dia fora de la Comunitat Valenciana.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene la palabra don Andrés Ballester, el ilustre diputado don Andrés Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Muy buenos días, señora presidenta.

Muchas gracias.

Muy buenos días a todos los diputados.

Señora consellera, muchas gracias por estar aquí, muchas gracias por ser valiente, por encontrarnos en sede parlamentaria
explicando, en palabras del gobierno central de Madrid, cuál es su gestión.
Muchas gracias.
Eso se llama ser valiente.
Eso, señora consellera, es tener sentimiento de culpa, de culpa de cómo se están haciendo las cosas, de lo bien que se están haciendo las cosas.
Y esta letra no la pone este diputado.
Esta letra la pone
el gobierno central de Madrid con su estadística, con su anuario estadístico.

He llegado a oír, señora consellera, no sé si usted también, a lo largo de las exposiciones que hemos escuchado antes que la mía, he llegado a oír que el gobierno miente.
¡Por Dios!
Creía que por un momento había habido un traslado de posiciones políticas.
¡El gobierno miente!
¡La gestión no es esa que el gobierno dice ahí!
La gestión es la de que algún maldiciente, alguna maldicienta se trae y se pone aquí en la boca.

Señora consellera, esté orgullosa, esté orgullosa, señora consellera, ha conseguido usted, además de que en esta comunidad haya más cultura, más trabajo, más empleo y mejor gestión, ha conseguido usted el que algunas personas vengan aquí y digan lo que venimos diciendo desde las posiciones del Partido Popular.
El
gobierno miente.
El gobierno, evidentemente, no sólo miente, sino que intenta poner, y no seré yo el que entre hoy a justificar esta posición por la bajada y el trato presupuestario que nos hace el señor Rodríguez, no vendré a hablar de eso, para que no nos digan que somos victimistas y que estamos
siempre en la misma posición.
Pero, mire usted, el provocar, el venir aquí y que alguien pueda reconocer eso es muy importante.

Señora consellera, nuestra prioridad, y su prioridad, la prioridad del gobierno del presidente
Camps ha sido clara, y neta, y limpia y transparente como el agua.
Una gestión modélica, una gestión donde cada euro ha conseguido en algunos casos llegar a multiplicarse por
diez, como usted bien ha dicho en su exposición.

Ya me gustaría, ya me gustaría el saber qué es lo que piensan los que dicen y han dicho que el gobierno miente, qué es lo que se podría hacer en esta comunidad si de verdad los presupuestos y las glorias fueran las
que ellos en un momento determinado intentan exponer.

Mire usted, señora consellera, hace unas semanas, apenas unos días, no unas semanas, apenas unos días, se solicitaba la presencia de usted aquí por parte de los grupos.
Se decía que no había bastante con las comparecencias de la dirección general, se venía hablando de que por qué no venía.
Hoy viene usted, expone su gestión en palabras y en datos que, vuelvo a repetir, no son los de su gobierno, en
palabras y en datos que son los de otro gobierno.
Y se le sigue criticando.

¿Sabe cuál es el sentido, y el regusto y lo que piensa uno cuando está sentado en esta situación?
¿Qué es lo que habrá que hacer?
¿O no hay que hacer nada?
Porque a lo mejor no hay que hacer nada, porque a lo
mejor los valencianos no se merecen tener el mejor Palau de les Arts.
Eso se lo
merecen, a lo mejor, los catalanes, o los andaluces, o los de Extremadura.
No,
aquí en Valencia no.
Creo que he escuchado algo de eso.
¿Por qué?

Nosotros, y digo «nosotros» porque evidentemente la implicación de este grupo está con su persona y con el gobierno que preside el señor Camps, no sólo estamos satisfechos, no sólo estamos contentos, sino que además no entendemos las posturas de intentar menoscabar, intentar ingerir, intentar
despreciar lo bueno y tanto que se ha hecho.
No lo podemos comprender, señora consellera, de verdad.
Nos da pena cuando desde otras posiciones se prohíben actos como una simple mascletà, que aquí no se llegue a decir nada sobre esos.
Desde otras posiciones se llegue a
interferir y a ingerir en la cultura, en la cultura y en la autonomía de un pueblo como el valenciano, interviniendo en casos como el de El Cabañal.
Cuando desde otras posiciones, señora presidenta, se llega a prohibir hasta los chiringuitos.

Señora consellera, es grave venir aquí y escuchar, pues eso, la canción eterna, el discurso rancio, el discurso antiguo, el de que todo está mal, porque está mal y lo hace una persona del Partido Popular, que posiblemente no sea muy
grande en estatura física, pero sí es grande en su trabajo y en el despliegue de gestión que ha hecho al frente de la conselleria.
Eso debería, no lo he escuchado en ningún momento por parte de nadie en esta cámara, como poco felicitarnos, porque usted, señora consellera, al igual que el gobierno del presidente Camps trabaja por todos y cada uno de
los 5 millones de valencianos, por todos y cada uno, por los que los votaron,
su partido, y por los que no le votaron a usted.
En cambio hay otros que da la
impresión de que están aquí, en esta cámara, para que cada día el pueblo valenciano tenga más prohibiciones, menos libertad, peor gestión, y cuando se hacen las cosas bien no tienen ni tan siquiera la primera condición que debería tener el ser humano que es que, alegrándose de la situación, de que las cosas estén bien, que evidentemente se podrán mejorar y que estoy seguro de que cuando presenten el próximo anuario estarán mejoradas, felicitar su gestión.
No he oído ni una sola palabra en ese sentido.
¡Por Dios!
¡Qué cosa tan rara!
Todo está mal, todo está mal.

¡Ah, eso sí!
Ya me gustaría, señora consellera, que usted prohibiera alguna vez una mascletà, una mascletà, verían lo que le iban a decir, verían lo que le iban a decir, señora consellera.
O que se le ocurra a usted prohibir, pues yo qué sé, no ya los moros y cristianos de Alcoy, los de Orihuela, prohíba usted sólo los de Orihuela, vería usted lo que iba a escuchar de las bocas éstas que, lejos de demostrar un poco de dignidad política.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, vaya finalizando.

El senyor Ballester Costa:

.
.
.
-ya termino, muchas gracias, señora presidenta-, un poco de dignidad política, no son capaces ni tan siquiera de hacer lo que debería hacer yo en nombre de mi grupo: felicitarla por su gestión.

Muchas gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene la palabra la honorable consellera, doña Trinidad Miró.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Muchísimas gracias, de nuevo.

Bien, yo no sé, la verdad, qué es lo que les han contado a ustedes de lo que yo iba a venir hoy a hablar,
porque parece que no se han enterado de nada.
Quieren que les cuente cosas que
en cualquier momento yo estoy dispuesta a venir, y a hablarlas tranquilamente y
a explicar lo que haga falta, como siempre, faltaría más.
Pero yo creo que he venido a contar algo que encuentro que es importante y
necesario que ustedes sepan, y no a los medios de comunicación, que no hay ninguno, los medios de comunicación ya lo saben, ya lo saben, ya lo expliqué.
Yo he venido a contarlo a los diferentes grupos parlamentarios aquí, en las Cortes, que son los máximos representantes políticos, para que, si les parece bien, lo comuniquen en los foros que crean
conveniente, que es lo que he dicho en primera intervención.

Por tanto, no sé a qué vienen otras historias que podemos comentar tantas veces como quieran.
Pero,
bueno, hoy hemos venido a hablar de este tema.

Yo quiero, en primer lugar, agradecer las palabras del diputado.
.
.
, el señor Ballester, y al Grupo Parlamentario Popular el apoyo que está brindando a nuestras políticas culturales.
Y estoy convencida, señor Ballester, que lo hacen porque las cifras que les he dado en esta primera
intervención son totalmente demostrativas de que vamos por el buen camino.

El Grupo Popular y este gobierno vamos a seguir yendo de la mano porque, en
fin, el 52% de la sociedad valenciana, que en 2007 nos dijeron que querían que tomáramos decisiones, que deseaba que siguiésemos el mismo camino que habíamos recorrido desde el año 1995, y ahora, además, se ha sumado pues muchísima gente de la sociedad valenciana y nos están pidiendo que trabajemos y que trabajemos para las personas, y en este caso, a
mí en particular, por la cultura y el deporte de esa comunidad, pues yo lo que
quiero es que todos los valencianos sepan que la cultura pues está en buenas manos, está en manos de un gobierno presidido por el presidente Camps y que los datos nos
demuestran que la Comunidad Valenciana lidera el incremento de espectadores en
los diferentes recintos culturales.
Y esto, repito, no lo digo yo, lo dice el
gobierno central, lo dice el ministerio.
Se ha hablado de manipulación, se ha hablado de que estoy diciendo las cifras conforme me vienen o me
interesan.
Eso no es cierto, eso no es cierto.
Y además esto está publicado, y eso está en Internet, y esto lo que tienen que hacer ustedes es estudiarlo.

Yo voy a intentar contestarles uno por uno.
En primer lugar al señor Torró decirle, como estaba diciendo, que creo conveniente hablar de estos resultados
obtenidos porque gracias al enorme esfuerzo que hace la Generalitat valenciana,
y también, y también, ayuntamientos, diputaciones y sobre todo el sector cultural, que es el que
está trabajando todos los días para hacer cada vez esta comunidad más grande y traer buenos espectáculos, y estar trabajando enormemente.
Pero la Generalitat valenciana está apoyándolos y a su lado.

A mi m'agradaria, senyor Torró, que totes estes dades que he estat donant servisquen d'altaveu perquè puguen sentir-se orgullosos d'elles i, a més, com el conec, sé la seua sensibilitat que té davant de la cultura, i per això pense que vindre ací a donar estes dades positives que està donant-los el ministeri, doncs em sembla que és una cosa bona i que podem, bé, traure bones conclusions.

En este anuari es reflectix tot, tot el que jo he dit.
Jo no he afegit
absolutament res, està tot ahí, i es pot consultar, analitzar i traure les conclusions que cadascú vullga traure.

Només sobre el circuit dir-li, i recalcar que no desapareix el circuit, s'amplia i compta amb el mateix pressupost de l'any 2009.
Però hui no és el tema que mos ocupa, ni el circuit ni les societats musicals, que, quan
vullguen, parlarem també d'eixos temes.
No es preocupe perquè, o siga, no tinc cap problema de parlar de tot el que faça falta, però hui he vingut a parlar i a donar unes dades que, com dia, mos ha donat el
ministeri.

I bé, i del Palau de les Arts ara parlaré també, perquè m'alegra que vosté diga que estem gastant-mos molts diners en el Palau de les Arts.
Efectivament
que estem gastant-mos molts diners en el Palau de les Arts.
Tant de bo el
senyor Zapatero, el president del govern, es donara compte del Palau de les
Arts que tenim, mos donara els diners que li dóna, per exemple, al Liceu, o que li dóna al Teatro Real, o que li dóna a la Maestranza, o que li dóna a la Sociedad Bilbaína que li dóna el doble que al Palau de les Arts, i podríem mosatros fer front amb eixos diners a altres coses.
Hem de fer front mosatros
sols.
Però això dic que La Generalitat està traent la cara i donant la cara, i estem donant estos números perquè estem apostant amb molts diners i amb molt d'esforç, a banda de, per suposat, els ajuntaments, diputacions i tot el sector, però La Generalitat està fent una aposta molt important per a tindre un Palau de les Arts que, repetiré fins la sacietat, crec que qui estime la cultura o el que vullga la cultura ha
de sentir-se orgullós com a valencià de tindre'l ací, en València, i no estar anant, com hem estat anant.
.
.
jo, que sóc una gran amant de la cultura, a desplaçar-me a Madrid o a Barcelona per a poder vore òperes o per a poder vore espectacles de primer nivell.
Per tant, m'alegra que reconeguen l'esforç tan gran que estem fent per a portar endavant el Palau de les Arts.

Quant a la senyora Oltra, jo no sé si és que com hui possiblement no ha pogut vindre el senyor Pañella, ha vingut vosté, i no sabia a què venia.
Perquè res del que ha dit ha de vore amb el que hui mos ocupa.
Ha parlat de manipulació.
D'això sí que se li ompli la boca sempre de parlar de manipulació.
Mire, agarre's -de deveres, li ho recomane-, agarre's el llibre i vorà que no ens hem inventat res.

Em dia que he parlat fins al 2008.
És que l'anuari és fins al 2008.
Ara parlaré de xifres que ja tenim de 2009, però l'anuari és fins al 2008.
I ja he advertit que n'hi han xifres depenent de la matèria que la col·loquen des del 2000, unes altres des del 2004, unes altres des del 2002.
.
.
I
mosatros hem tret el que posa ahí.
O siga, que no ens hem inventat res.
Per favor!
, mire-ho, i aixina jo crec que
podrà adonar-se'n que no estic mentint.

El seu grup, jo entenc que en són poquets i cada vegada menys, però jo el que estic segura és que la gent que li va votar a vosté el que volia és que fera una oposició responsable, constructiva, amb propostes, amb idees i que no es dedicara al
despreci total i al chascarrillo, que és al que estan dedicant-se contínuament.

Senyora Oltra, les polítiques es discutixen i les xifres s'estudien, i jo la convide que se les estudie.
I, com li dia, vosté no ha escoltat res de totes les dades que jo li he donat, ni ha sigut capaç d'aportar cap argument positiu per a millorar, si cal, la línia coherent que estem portant endavant des de la Conselleria de Cultura.

Això si, a pesar que som una de les comunitats més castigades, i això ho saben, en matèria cultural pel govern central, per a vosté això és una cosa que pareix que li done el mateix.

No alçarà la veu per a no molestar, però jo crec que a vosté, com a valenciana, li preguntaria si no li bull la sang quan comprova que esta
comunitat ocupa el número 17 de 19 comunitats autònomes quant als diners que mos aporten per habitant.
Si això no li bull la sang i no es posa desesperada, com es posa amb mosatros, amb el
govern central al vore que no mos ajuden a res.

Jo entenc que la senyora Segarra es tinga de callar i que faça de tripas corazón, perquè si es meneja molt, igual l'any que ve no ix en la foto.
I, en fi, l'entenc.
Però a vostés no els entenc.
O siga, jo crec que deurien de.
.
.
-no sé- un poc de pensar.
.
.
no a este govern, fixe's, no a este govern, als ciutadans, als valencians, a la cultura, i estar al
nostre costat per a reclamar-li a Zapatero el que ens mereixem, perquè l'esforç li assegure que és molt gran.

I a la senyora Segarra, bé, ha repetit que jo estic ací perquè em sent culpable.
.
.
no sé de què, no sé de què em sent culpable, perquè.
.
.
, en absolut, en absolut.
El que em sent és orgullosa, orgullosa de ser la consellera de Cultura i Esport de la
Generalitat valenciana i de poder portar endavant, i a més, en una època molt complicada, que tots ho saben.
.
.
, és per a mi un repte molt important.
I que damunt el ministeri diga el que està dient, per a mi és un orgull i una satisfacció.

I, a més, he vingut perquè he vullgut, ningú m'ho ha demanat.
Vinc a petició pròpia.
Per tant, si tinguera alguna cosa a amagar, si tinguera por, si estiguera
sentint-me culpable d'alguna cosa, jo no haguera vingut.
No han sigut vostés els que m'han demanat que vinga.
He sigut jo la que he vullgut vindre a dir-los a vostés què és el que n'hi ha, i pense que deuen estar contents.

Quan parlem de polítiques culturals, el que vosté hauria de fer és demanar perdó als valencians pel despreci que està demostrant Zapatero en cada una de les decisions i agrair al Consell este gran
esforç que està fent, perquè, en fi, tenim una nul·la aportació des de l'estat.
I estem, a pesar de tot, aconseguint uns resultats que som, com dia, líders en tot l'estat espanyol.
Vosté hauria de reivindicar-li a Zapatero més inversió per a la cultura a la nostra comunitat.

Bé.
Jo açò ho he repetit moltes voltes i no m'importa tornar-ho a dir.
Per a cada un dels valencians, Zapatero dóna 1,2 euros, però els recorde que la mitjana està en 7,2.
Per tant, mos en deuen 6 per cada u dels que som, per cinc milions d'habitants.
.
.
Si tinguérem 30 milions d'euros per a la cultura, que seria equiparar-mos als altres, en fi, jo crec que
seria el que mos correspondria i no tindríem d'estar discutint el que contínuament estem discutint i vostés tirant-me en cara que hem rebaixat el pressupost de cultura.
Mire, encara l'ha rebaixat més el ministeri, i del poquet que en té, encara mos en dóna menys a mosatros que a ningú.
O siga, que tot això són anàlisi perquè vostés vagen fent-se una idea.

Jo entenc que a la senyora Segarra li toca callar perquè no té d'enfadar a Zapatero, i si es meneja molt -el que dia-, a la millor l'any que ve no ix en la foto.

Ara vaig a posar-los uns altres exemples.
Parlant del Palau de les Arts, la
Conselleria de Cultura aporta 23,8 milions d'euros, i el govern central mos en dóna 1,2.
Si parlem del Liceu de Barcelona, per la seua part rep 14,8 milions d'euros del govern català.
O siga, el govern català li dóna 14,8 milions -mosatros 23,8- i Zapatero li'n dóna 14,3.
I això podríem estar analitzant cada un dels centres operístics que tenim a Espanya.
Per tant, jo no em cansaré de dir-ho, però és que vostés també tindrien de dir-ho i que se sàpiga, i haurien d'estar exercint de valencians, que per això els han votat, per a estar defensant els interessos dels valencians.

Bé.
És a dir, que per a un pressupost similar d'estos dos coliseus que estava dient-los, la Generalitat valenciana té de fer un esforç moltíssim més major, i ho fem perquè és la nostra línia, perquè els valencians volien i volen que este siga el camí.
I el més trist és esta injustícia a què estem sotmesos perquè som del Partit Popular, ni més ni menys.

I damunt, ve la ministra i diu que vol conéixer a què es dedica el Palau de les Arts, després d'haver anat jo a contar-li-ho personalment i haver-li-ho explicat amb pèls i senyals.
A mi em pareix que és una cosa ridícula i, bé, benèvola totalment.

Bé.
Açò és el que tenim.

Senyories, la Comunitat Valenciana és, com dia, en termes absoluts, la quarta en importància a nivell nacional en polítiques culturals, per la qual cosa és una gosadia dir que el just és que estiguérem els quarts també quant a l'aportació estatal també en termes absoluts.
Teníem d'estar els quarts.
Fins i tot un xiquet entendria.
.
.
O siga, açò són matemàtiques pures.
Fins i tot un xiquet entendria este raonament.
Però, bé, Zapatero no ho entén i els socialistes tampoc, perquè tenen la boca tancada.

La Comunitat Valenciana està creixent en matèria cultural.
La cultura, com dia, és un dels grans motor de l'economia i del turisme valencià.
Jo demanaria ja un «basta ya» de catastrofismes.
Al Grup Popular i a mi mos interessa la cultura, els
professionals, les associacions, les federacions, els espectadors.
.
.
.
, i per
això estem treballant tots els dies, ¡tots els dies!
A vostés, a molts de vostés només els preocupa els vots i polititzar la cultura i abanderar la cultura només amb un interés, amb l'interés electoral.

Les xifres són les xifres.
I l'anuari, com dia, d'estadístiques culturals el que recull és només fins a 2008.
Jo ara vaig a dir-los que per a 2009 podem parlar també de xifres positives.
Per exemple, la xifra d'assistents a espectacles teatrals s'ha incrementat un 13% a l'obtindre uns resultats de 583.
711 espectadors.

Respecte a l'assistència a museus durant l'any 2009, més d'un milió de persones han visitat els museus que gestiona la Generalitat valenciana, un
2% més que en 2008.
El que vol dir que estem posant a l'abast de tots els ciutadans exposicions de primer nivell, li agrade a qui no li
agrade.

En este sentit, cal destacar també els increments de l'IVAM i del Centre del Carme.
El primer, l'IVAM, ha vist incrementar el nombre de visitants en un 16%, estem ja en els
733.
623 visitants.
Mentres que el Centre del Carme ha passat de 70.
000 a
79.
850, amb un increment del 14%.
Mantindre este nombre de visites no és gens fàcil, i més encara en el moment en què ens trobem, on la majoria de museus espanyols estan perden l'afluència de públic.

També l'assistència al Palau de les Arts ha augmentat de forma important, ja que més de 136.
000 persones visitaren les diferents sales per a disfrutar de la
programació.

Mosatros tenim una política, un criteri i un pressupost, i les dades certifiquen que anem pel camí correcte.
Ahir, per exemple -no sé si ho varen vore-, el famós i prestigiós coreògraf Ramon Oller dia que «en Cataluña no se ha podido tener un centro coreográfico como el que hay en Valencia y que el ballet de Teatres de la Generalitat está al mismo nivel de calidad y repertorio que la Compañía Nacional de Danza».
Jo crec que açò és per a sentir-se orgullós de tindre una persona, una personalitat dins del món cultural i que vinga ací a València i diga el que està dient, una persona nascuda Catalunya, i que en compte de fer bandera del que té allí, vinga ací i diga que mosatros estem fent-ho fenomenal.
(Veus)

L'IVAM, per exemple, és el museu que major quantitat de col·lecció pròpia té en itinerància i s'ha convertit en el primer museu que permet que els seus catàlegs puguen ser consultats amb internet.

El Palau de les Arts se situa al mateix nivell que els dels grans centres operístics mundials.
I això no ho dic jo, estan dient-ho els musicòlegs, persones que escriuen en llibres i en revistes especialitzades de música, en periòdics.
Estem cansants de sentir-ho.

I vostés, enfront d'esta realitat, només oferixen que despreci i negativitat, sobretot negativitat, una vegada darrere
d'una altra.
Açò a mi, de deveres, em dóna molta tristor, i jo crec que no és el que els valencians es mereixen.
El que es mereixen els valencians és tindre polítics d'altura, amb mires, amb il·lusió, amb frescor, tindre una política cultural fresca i no rància.
I sobretot el que se recolze.
(Veus)

Bé.
Aixina va de tant en tant, quan ix el senyor Alarte a dir una idea de cultura
i es dedica a dir o a sembrar castillos en el aire.
Que, per cert, senyora Segarra, jo no sé si vosté compartix el que va dir el seu teòric jefe, perquè no la vaig vore amb ell en les reivindicacions culturals -no sé-, no la vaig vore molt entusiasmada.

Jo, la veritat és que quan visite poble, ciutats, per a vore nous museus, nous teatres, nous
auditoris i veig com està la gent, amb moltíssima alegria, de vore que la cultura va endavant, la veritat és que veig que l'esforç que està realitzant La Generalitat està donant-mos la raó, perquè anem per molt bon camí.

Estem en sintonia amb el que està demanant la societat valenciana, i la mostra està en els resultats electorals que anem obtenint cada quatre anys.
Vostés van separant-se, lamentablement, de la societat i van entropessant contra les
pedres, de manera jo crec totalment, des del meu punt de vista, molt
equivocada.

Jo els demanaria que rectificaren i que col·laboraren amb mosatros per a fer que la cultura continue pel mateix camí.
És clar, mosatros anem a fer-ho.
I -torne a repetir- estic satisfeta, encara que no em conforme amb el que tenim, per suposat, però satisfeta de vore que és el ministeri el que ha donat estes xifres i que les xifres mos posen en un
nivell molt important per a tots els valencians.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señora consellera.

Senyor Torró, té la paraula durant tres minuts.

El senyor Torró Gil:

Bé, anem a vore.

El que ací li hem criticat, quant a la compareixença, no és que vinga a comparéixer a parlar sobre el sector cultural valencià, sinó que el que es limite és a donar-nos unes xifres, que a més no són seues, sense fer cap tipus d'anàlisi sobre elles.
D'això és del que s'han queixat ací, ¿no?
Això no és.
.
.
, no fa falta una compareixença, ens dóna el llibre i s'ha acabat, ¿no?

Hi havien ací algunes coses que, realment, són espectaculars, ¿no?
Primera, jo no comprenc eixa actitud infantil que tenen de penjar-se les
medalles amb tot el que és bo i tot el que és roín sempre tenen algú per a penjar-li el mort.
La veritat és que aixina també viu u molt tranquil, ¿no?
(Veus) ¡No m'ho puc creure, senyora consellera, i coneixent-la, que parle de l'enorme esforç de La Generalitat en cultura!
¡És que no m'ho crec!
(Veus) No em crec que vosté es crega això, ¡no m'ho crec, que vosté s'ho crega!

Està parlant.
.
.
I dels trenta milions eixos de deute que segons vosté té el govern central, no cobrix la baixada del pressupost d'enguany de la conselleria, ¡de tota la conselleria!
, no de cultura només, ¿eh?
, de tota la conselleria, cultura i esport.
No s'ho pot creure això, perquè, si s'ho creu, estem malament, (remors) perquè diu «anem pel bon camí».
.
.
És que eixe és el problema: si vostés creuen que realment estem anant pel bon camí, la cultura d'este país ja pot anar-se'n directament al cementeri, ¿eh?
, directament.

Perquè, ¿és anar pel bon camí programar Mamma mia en el Principal?
¿Això és anar pel bon camí?
¿Vol que li explique això què significa, programar Mamma mia en el Principal?
Significa que amb diners públics està fent-se-li la competència al sector privat, (remors) amb diners públics, amb un espectacle, a més, que no s'ha d'assumir per part del sector públic, està per a unes altres coses, però, això, resulta que dóna duros.
Deixe-ho això al sector privat i fem ací cultura de qualitat, ¿val?
Però ací la cultura de qualitat és gastar-se diners en el Palau de les Arts, ¿no?
, que, a banda de tots els balafiaments que es fan allí, de les despeses innecessàries que es podien multiplicar
(inintel·ligible) .
.
.
ahí i en teatres, que m'agradaria que de veres un dia vinguera a explicar-nos eixes coses (veus) i a vore què fan des de la conselleria per a controlar això, ¿val?

Mire, els vint-i-quatre quasi milions d'euros que val el Palau de les Arts, vosté ha dit, dóna 136.
000 espectadors, ¿val?
El milió d'euros, que no arriba, (inintel·ligible) .
.
.
del circuit teatral valencià suposa més de mig milió d'espectadors a l'any, i això per no parlar del propi pressupost de teatre, dels 14 milions respecte a l'1 milió del circuit teatral valencià, que és el que vostés van a carregar-se, perquè no van a ampliar-lo, ¿eh?
-i parlarem d'això, i ja dic que li demanarem una compareixença-, no van a ampliar-lo, el que fan és carregar-se'l, directament se'l carreguen, perquè, mire, la importància del sector cultural és la creació, i la qualitat només la pot donar la independència, i en un sistema en què la cultura depén en gran mesura de les subvencions públiques, perquè no pot dependre d'altra manera, l'única possibilitat d'independència és que es generen precisament entitats com el circuit teatral valencià, i vostés s'ho carreguen.
I que vinga ací dient que hi ha un
(inintel·ligible) .
.
.
esforç de La Generalitat en cultura, quan estan ofegant les bandes de música, senyora consellera, a més, jo la conec, estic convençuda que no s'ho creu, això, i si s'ho creu, ha canviat molt, ¿eh?

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Señora Oltra, tiene tres minutos.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyora consellera, vosté ha vingut ací a parlar de les eleccions que vostés guanyen, que és una cosa que ja sabem.
.
.
(Remors) Clar.
Que el meu grup és xicotet, que és una cosa que ja sé, (remors) li ho assegure que ho sé, ¿eh?
I que el senyor Pañella, doncs, que és el portaveu d'esta comissió i que jo no m'entere.

Mire, precisament, qui m'ha passat a mi hui el material per a parlar hui ací és el senyor Pañella, i li assegure a vosté que jo he rebaixat molt el que posa ací, ¿eh?
Com no li tinc confiança, perquè no sóc la portaveu d'esta comissió, doncs, no havia dit jo tot el que m'ha dit el senyor Pañella que s'havia de dir.
Imagine's vosté el que diu ací.

Ara, com ja li he agarrat un poquet de confiança, perquè veig que vosté va sobrada, ¿eh?
, i diu que va molt sobrada, doncs, ja li estic agafant confiança, li tinc de dir, amb tot el respecte, que crec que la que no s'entera és vosté, perquè, per a començar, jo, llegir, sí que sé, (veus) i vosté venia hui a parlar ací sobre la importància del sector cultural en la Comunitat Valenciana, (veus) no sobre l'anuari de dades estadístiques, perquè si haguera vosté posat ahí l'anuari de.
.
.
, jo li assegure que jo vinc amb l'anuari eixe estudiat, ¿eh?
, (algú diu: «Sí, sí.
») estudiat.

Vosté venia a parlar de la importància del sector cultural en la Comunitat Valenciana, i això, senyora consellera, permeta'm, és parlar del circuit, és parlar de les bandes de música, és parlar de Sagunt a Escena, és parlar de totes les coses que l'oposició estem diguent, aixina és que a mi me sembla que la que no s'entera és vosté.
Comencem per ahí.

Després, mire vosté, mosatros el que critiquem és que vostés tinguen eixa volença per uns recipients tan cars, perquè, dic jo, que per a fer òpera, no cal tindre el recipient més car del món.
.
.
No perquè valencians i valencianes no mos el mereixcam, mos mereixem això i tindre'l fins en la Lluna, i anar a vore òpera a la Lluna, ¡mos mereixem tot lo del món!
, però, senyora consellera, per tot el que mos mereixem, tindre'm d'ajustar-mos al que tenim i les possibilitats, i s'haurà de ser un poquet realista, i encara que a u li agradaria anar a vore òpera a la Lluna, ¿veritat?
,
(veus) doncs, a la millor podíem tindre un recipient un poquet, un poquet més barat, ¿eh?
, i els diners que mos ha costat això, començant pels fonaments del recipient, que estaven pensats per a una torre de
telecomunicacions, i ahí mire ja si n'hi han soterrats.
.
.
¡Mira quina al·legoria més bonica mos ha eixit!
, de la política, de com tirar els diners dels valencians al fem.
I vostés fan una política cultural «elitista».
(Veus) ¿Què significa això?
Que per a quatre que poden fer una cosa.
.
.
¿Quanta gent, senyora consellera, se pensa vosté que pot anar a vore a Madrid o a Barcelona òpera?
, (veus) ¿quanta?
No són la majoria dels valencians.

I tampoc ho són els que poden anar al Palau de l'Òpera, tampoc ho són, ¿val?
.
.
.
¡I no ho són!
¿S'ha de fer òpera en esta ciutat?
¡Clar que se n'ha de fer!
¿S'ha de tindre el recipient més car del món?
¡Doncs, no!
Això és el que estem diguent, (veus) perquè això va en detriment dels pressupostos després de la cultura de veritat.

I per a posar un exemple de la seua política també: ¿és necessari gastar-se els diners en la direcció del Palau de la Música, cobra 300.
000 euros a l'any, quan els professors de música de les escoles de música estan cobrant a 12 euros l'hora?
Això és el que no casa i eixa és la diferència entre el seu model i el nostre: nosaltres volem política per a la majoria de la gent; vostés fan política per a quatre, i després fan discurs.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, vaya finalizando, por favor.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
per a la majoria, per a sentir-mos orgullosos d'una comunitat que només es pot mirar, d'una comunitat absolutament scòpica.

Nosaltres, el que volem és una comunitat que se puga tocar, olorar i sentir i viure, eixa és la diferència, senyora consellera.

La senyora presidenta:

Señoría.
.
.
, gracias.

Señora Segarra, ¿desea la palabra?
Tiene tres minutos.

La senyora Segarra Sales:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

El que contínuament ací existixca el paper de victimisme amb el govern central, quan dius la veritat a
mitges, és perillós, perquè quan estan diguent això del Palau de les Arts, per continuar, ningú diu, ni el portaveu ni la senyora consellera diuen que quan van construir el
palau, no li se va demanar absolutament ni un duro a Aznar, ni un duro a Aznar,
dels 65.
000 milions de pessetes, no li se va demanar ni un duro a Aznar.

En canvi, quan es va construir el liceo i el Teatro Real, que van ser reconstruïts i construïts amb finançament fonamentalment de l'estat, això no es diu.
¿Però, per què no es va fer?
Supose que es que era una manera que no tinguérem veu i vot dins del palau.

Ara contínuament estan demanant el que s'invertixca en el Palau de les Arts.
A mi em pareix molt bé el que està diguent la companya, els valencians mos mereixquem la millor cultura del món, però dins de les nostres possibilitats, perquè, per descomptat, els nostres professionals culturals també es mereixen viure amb dignitat, i com vosté continue amb la política cultural que porta, molts d'ells van a anar a la desocupació.
O siga, no fa falta que siga ni l'òpera més cara del món ni la més gran del món mentres els professionals culturals no poden viure amb dignitat.

I vosté sap que els té en peu de guerra, a tot el sector cultural, bandes de música, i no em cansaré de dir-li-ho.
.
.
El que el portaveu del Consell fera una reunió amb vosté amb les bandes de música, el que no s'hagen pogut pagar els 141.
000 euros que es deuen des de fa dos anys, el que
estiguen reclamant-li a vosté els convenis, ¡que estan firmats!
.
.
.
No és que demanen res nou, ¡és que estan firmats!
.
.
.
¡I vosté no complix ni el que està firmat!
.
.
.
, ¡i el que està aprovat!
Estan deixant morir les escoles d'educands, per si la competència és de Cultura o Educació.
.
.
Això és igual que el centre de Cheste, d'educació i de cultura, però al final les beques no es paguen i a pagar-ho les famílies.

Per tant, a mi no m'agradaria fer estes reflexions ni dir-li, ni molt menys, el que dic o el que
opine, però, no, el que dic és perquè ho pense i, a més, perquè ho veig.
Però no com ha dit adés el senyor portaveu, diu, «(inintel·ligible) .
.
.
amb poca dignitat política».
.
.
Jo crec que és una persona, jo i els companys que estem ací, tots, i vostés també, que dignitat política, jo em pense que en tinguem tots, però cada u pensa d'una manera, i jo dic el que pense, i jo crec que en l'esport i en la cultura, ací estan fent un tipus de cultura i d'esport elitista, per a vore, i està maltractant-se el que és la cultura popular i la cultura realment valenciana.

I les dades estan ahí.
Si a vostés li tanquen els teatres, si a vosté li demanen la dimissió en totes obres que es fan ací, en la ciutat de València, si vosté no està pagant les beques, si vosté no està complint amb els convenis, si vosté no paga els deutes que té pendents amb les bandes de música, alguna cosa està fent malament, alguna cosa.
I la compareixença esta que ha fet vosté ací, o l'han obligada o vosté se sentia molt mal, o els han guanyat la batalla la gent del carrer, que està diguent-li el mateix que jo li dic en veu alta, i tant de bo no tinguera de
dir-li açò, perquè m'agradaria dir altres coses, però eixa és la realitat de la política cultural en la Comunitat Valenciana.
(Remors)

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Té la paraula l'honorable consellera, (veus) senyora Trini Miró.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Muchas gracias.

Señora Segarra, hable con conocimiento de causa, porque habla sin saber, y me
refiero al tema de las sociedades musicales, que, cuando quieran, vengo y les
explico, (veus) porque repite ¡como un loro!
lo que ve en prensa, y es que esa es su actitud ¡siempre!
(Veus) Leen la prensa y como un loro, aquí, venir a repetir lo mismo que pone en la prensa, y hay muchas cosas que no se
entera, sí.
.
.
(Veus) No, no.
.
.

La senyora presidenta:

Señorías, por favor, respeten el turno.
.
.
(Veus) ¡Respeten el turno!
, el turno de palabra.
(Veus) ¡Señora Segarra!
.
.
.
(Veus) Un momento, consellera!
.
.
.
¡Señor Ballester!
, ¡señor Ballester!
.
.
.
(Veus) ¡Señora Segarra, por favor!
Aquí todo el mundo ha tenido su turno de palabra.
Ruego que respeten el turno de
palabra de la consellera.
(Veus) Señora Segarra, señor Ballester, por favor.

Continúe.
(Veus) Disculpe.
.
.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Només contestar-li una cosa a la senyora Oltra del «recipient» que diu que tenim en el Palau de les Arts, al qual, per cert, vosté ha anat a vore òperes en cotxe oficial.
.
.
(Veus) M'imagine que li haurà agradat.
(Veus)

Bé, doncs, eixe «recipient» que vosté diu, amb eixa paraula tan despectiva, (remors) tinc de dir-li que (veus) els visitants que han anat al Palau de les Arts han deixat en les arques de la
comunitat, (veus) si és que vol escoltar-me, 47,6 milions d'euros.
.
.
(veus) han deixat en les arques de la nostra comunitat.

La senyora presidenta:

Un momento, señora consellera, ruego un poco de respeto hacia la consellera, y respeten el turno de palabra.

¡Por favor, señorías!
, estamos en el último turno de intervenciones.
(Veus)

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Bien, y ya muy brevemente,.
.
.

La senyora presidenta:

Siga, señora consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

.
.
.
pues, eso, aprovecho esta última intervención, pues, para volver a incidir en el motivo de esta comparecencia, a petición propia, no obligada por nadie, faltaría más, y que no es otro que remarcar los excelentes datos, por lo menos para
algunos, que aporta el anuario de estadísticas culturales sobre la importancia del sector cultural en la Comunidad
Valenciana.
Es decir, una cosa trae la otra.

Son cifras que nos satisfacen, pero, como decía antes, no nos hacen caer en la autocomplacencia, ya que sabemos que para
seguir en esa línea ascendente tenemos que crecer en lo que hacemos y escuchar, por supuesto, a
toda la sociedad.
Para ello, agradecemos la mano tendida que nos da, en este
caso, el Grupo Popular, y muchísimas de las personas, de los ciudadanos, de nuestra comunidad, y contamos con
la colaboración para seguir apostando por los valencianos y reivindicando lo que consideramos
que es justo.

En cuanto a la oposición en esta comunitat, pues, la verdad, que no esperen de mí que entre en la espiral del desprecio, como siempre, del catastrofismo y la
negación de todo (veus) en lo que han caído.
(Algú diu: «Muy bien.
»)

Mientras que ustedes sigan así, sus palabras no van a hacer más que.
.
.
, no van a hacer que a mí me desvíe ni un solo milímetro de las ideas, los proyectos y los programas culturales (algú diu: «Muy bien.
») que en su día propusimos el Partido Popular y que los valencianos nos encargáramos que llevásemos adelante, con propuestas positivas, creativas e imaginativas, vamos a
escuchar (veus) a todo aquel que llame a nuestra puerta, y queremos seguir, pues, teniendo una
cultura puntera en creación de empleo, en atractivo turístico y en asistencia masiva a teatros y a museos.

Señorías, todos nosotros nos encontramos aquí porque representamos a un porcentaje, pues, en mayor o en menor medida, de
valencianos, y compartan unas ideas u otras, estoy segura de que todos los
ciudadanos de nuestra comunidad quieren tener (veus) en sus teatros y en sus museos, en sus salas de música, una programación atractiva, fresca, con ilusión, y quieren que el gobierno central nos respete, lo está pidiendo también la sociedad, y que no nos discrimine y nos arrincone como lo están haciendo desde que gobierno el Partido Popular.

El Consell trabaja cada día por responder a la demanda de los valencianos, y la cultura en este caso no es
una excepción.

A ustedes, como les decía antes, les quedan dos caminos: o empiezan a pensar en positivo y a presentar
propuestas que se puedan dialogar y debatir, o se siguen encerrando en la
bronca y en el insulto.
Esa es su decisión.
La nuestra, sin duda, pues, alegrarnos de que la cultura valenciana sea líder en España, y seguir trabajando para que así continúe.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señora consellera.

(Se senten veus que diuen: «Bravo, bravo.
Muy bien, muy bien.
»)

Se da por finalizada la comisión, señorías.
(Veus) Vamos a despedir, agradeciéndole su comparecencia a petición propia en esta comisión.

Se da por finalizada la comisión.

Muchas gracias.

(S'alça la reunió a les 14 hores i 6 minuts)