Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text0 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text8 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
-->



Comissió de Drets Humans, Cooperació i Solidaritat amb el Tercer Món realitzada el dia 9 de desembre de 2010.
Comença la reunió a les 16 hores i 30 minuts.
Presideix el diputat senyor Salvador Cortes Llopis.
Reunió número 8.

Proposició no de llei sobre els greus esdeveniments ocorreguts al Sàhara Occidental, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 67.
084)

El senyor president:

Buenas tardes, ilustres señoras diputadas y diputados.

Vamos a dar comienzo a la comisión de derechos humanos y tercer mundo.

Por parte del señor secretario, puede pasar lista para ver si hay quórum.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Bueno, el primer punto del orden del día es: lectura y aprovación, en su caso, del acta de la reunión anterior.
En sus carpetas tienen el acta.
Si no hay ningún problema, pasamos al segundo punto.

El senyor president:

Segundo punto: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre los graves acontecimientos acaecidos en el Sáhara Occidental, presentada por el Grupo Parlamentario Popular.

Para su defensa, tiene la palabra la señora Palomar.

La senyora Palomar Pérez:

Gracias, señor presidente.

Brevemente, pues, creo que la exposición de motivos y la propuesta de resolución son lo suficiente claras para no tener que hacer una intervención de agotar el tiempo que el señor presidente ha tenido a bien conceder a este grupo.

Como ustedes conocen, señorías, pues, en el pleno celebrado el pasado 11 de noviembre, ya se aprobó una declaración institucional -que leyó la señora presidenta- firmada por todos los grupos parlamentarios, en la que se ponía de manifiesto nuestra repulsa -cuando digo «nuestra» es la de todos los grupos parlamentarios valencianos- a la violación de los derechos humanos en el Sáhara Occidental.
Pero, lamentablemente, hoy, 9 de diciembre, no solo Marruecos
no ha pedido disculpas ni ha pedido una investigación a los hechos violentos que ocurrieron en el campamento y, posteriormente, en El Aaiún, sino que sigue -como saben ustedes- provocando con sus palabras y con sus hechos, especialmente, a todos los españoles.

Estoy segura de que a todos nos gustaría que con las acciones que hemos llevado a cabo hasta la fecha, no solo este
parlamento sino los distintos parlamentos españoles, los días siguientes a los hechos violentos que -como decía- ocurrieron en el campamento, Marruecos y el Frente Polisario hubiesen avanzado
en sus conversaciones para buscar una solución justa, duradera y que contara con el acuerdo de las partes, pues el Sáhara Occidental es el último proceso de descolonización de África.

Por eso, me gustaría, brevemente -como he dicho-, pero sí reiterar el compromiso que, especialmente, los españoles tenemos con el Sáhara, por lo que no he creído conveniente contar aquí toda la historia del Sáhara porque estoy segura de que todas sus señorías la conocen, la necesidad que tiene dentro del marco de Naciones Unidas de la
solución a este problema, y demostrar, una vez más, todo nuestro apoyo a la causa saharaui, y creo que todos estaremos de acuerdo
en estos términos.

Nada más y muchas gracias, señor presidente.

El senyor president:

Gracias, señora Palomar.

Para fijar posición, por parte de la Agrupación de Diputados No Adscritos, tiene la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Moltes gràcies, senyor president.

Amb el dictador Francisco Franco agonitzant al llit i un tal Juan Carlos, com a
cap interí de l'estat espanyol, el Regne del Marroc va ocupar el Sàhara Occidental fa ara trenta-cinc anys.
La història que expliquen els vencedors diu que la marxa verda va estar un procés civil i pacífic, però res més lluny de la realitat.
L'exèrcit alauita va bombardejar amb napalm i fòsfor 40.
000 sahrauís mentre fugien pel desert, van assassinar famílies senceres, torturaren els homes i violaren les dones, saquejaren i cremaren
les
jaimes, liquidaren el ramat i enverinaren els pous.
Un genocidi bàrbar perpetrat per Hassan II, beneït per Kissinger i amb el vistiplau de l'executiu espanyol.

El poble sahrauí i el Front Polisario porten més de trenta anys de resistència front l'ocupació de la seua terra pel Marroc, oblidats pel Govern d'Espanya, tant quan han sigut del Partit Popular com quan han sigut del Partit
Socialista, l'antiga metròpoli que els va prometre un referèndum d'autodeterminació que mai s'ha celebrat.
El silenci dels nostres governs, des de la transició fins a l'actual, es converteix en còmplices de les bales del dictador marroquí.
Ni la sentència del Tribunal Internacional de la Haia, que negava qualsevol sobirania
marroquina sobre el Sàhara Occidental, ni les múltiples resolucions de l'ONU exigint un referèndum d'autodeterminació, no han alleugerat el més mínim l'homicida domini alauita sobre el poble sahrauí.

Als territoris ocupats, els drets humans senzillament no existeixen; les
detencions il·legals, el crim d'estat i les vexacions són el pa nostre de cada dia.
En l'últim mes, Rabat ha engegat una campanya de neteja ètnica contra aquest poble valent que es nega a agenollar-se davant dels
invasors.
La censura informativa impedix saber què està passant exactament, però els fragments que ens arriben d'activistes i periodistes amagats són aterradors.

Particularment patètica és l'actuació del nostre govern, incapaç de condemnar aquesta salvatjada, incapaç de condemnar els crims i atrocitats d'una monarquia feudal per una simple qüestió d'interessos econòmics.
El Partit Popular i el Partit Socialista han demostrat que han utilitzat i
utilitzaran el Sàhara com a ferramenta en la seua estratègia electoral per a arreplegar un grapat de vots i aplegar al govern, per a acte
seguit trair sense cap tipus de vergonya el compromís històric que tenim amb el Sàhara Occidental.
La frase de Zapatero «els interessos d'Espanya han de primar sobre els principis», ho demostra perfectament, i seran -dic jo- els interessos de les multinacionals.
I mentrestant, tampoc oblidem que el
nostre cap d'estat no té cap pudor en declarar-se germà del califa de Rabat, un teòcrata, cruel i sanguinari que ofega en la pobresa el seu país.

Per tant, ja està bé d'hipocresia, també per part del Partit Popular, jo sent ser tan dura, però és que les coses són com són i no com a mi m'agradarien, i, probablement, com a molts de vostés els agradarien que foren.
La realitat és així de dura i la realitat és que mai ni un govern del Partit Popular ni un govern del Partit Socialista, ¡mai li han plantat cara al Marroc en defensa del poble sahrauí!
¡Mai!
¡Ni uns ni els altres!
¡Mai han pressionat en Europa per tal d'aconseguir el tant esperat referèndum!
¡Mai han condemnat com a govern l'ocupació del Marroc, ni les tortures que patix el poble sahrauí per part del govern alauita!
¡Mai!
¡Ni uns ni els altres!
¡Ni el Partit Popular ni el Partit Socialista!

Els interessos econòmics i de les multinacionals sempre han estat per sobre dels drets humans,
sempre.
I sé que a molts de vostés els agradaria que els seus partits actuaren d'una altra manera, estic convençuda.
Però no és així, la realitat és que no és així.
I sé que, probablement, presenten aquesta proposició no de llei de bona fe, però resulta que els seus partits estan més preocupats per no enfadar al dictador marroquí que per la situació del poble sahrauí.
I, de fet, aquesta proposició no de llei tampoc condemna de manera clara la tortura i el genocidi que està fent el govern de Marroc sobre el poble sahrauí.

Per tant, ja està bé d'hipocresia, cal demanar l'autodeterminació del poble sahrauí, el fi de la invasió i el retorn de tots i totes les sahrauís a la seua terra.
Trenta cinc anys de dolor i injustícia no han fet recular els sahrauís.
I jo crec que, encara que no ho diuen, ells, continuen esperant de nosaltres
alguna cosa més que bones paraules.

I, sens dubte, des d'Esquerra Unida estem disposats a continuar lluitant per un Sàhara lliure.

Gràcies.

El senyor president:

Gracias, señora Albiol.

Por parte del Grupo Compromís, tiene la palabra doña Mónica Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Per a fixar posició sobre esta proposta de resolució que anem a recolzar.
Nosaltres, en primer lloc, volem condemnar de forma alta,
clara i rotunda l'actitud del govern de Marroc, i, efectivament, s'ha descrit ja els antecedents històrics -no vaig a tornar a entrar ahí-, però fa trenta-cinc anys que els sahrauís viuen fora del que és la seua terra i viuen condemnats a la pobresa en el desert perquè Marroc els està sotmetent a una cosa que jo qualifique com -no només jo-, sinó molts juristes de relleu internacional, com un crim contra la humanitat i com
crims de neteja ètnica que estan tenint lloc al costat de casa nostra.

També, davant de la passivitat de la comunitat internacional, que assistix -com dic- impassible a les contínues i les reiteradíssimes contravencions que fa el govern de Marroc de les resolucions, tant de
Nacions Unides com de la Unió Europea, com totes les resolucions polítiques, legals i judicials que han condemnat la situació d'ocupació del Sàhara.
A partir d'ahí, es veu que n'hi han estats en la comunitat internacional que tenen butlla papal o que tenen
patent de cors, i jo posaria com a dos exemples molt rellevants el Marroc i
Israel, pel que es referix a Palestina, i, el Marroc, pel que es referix al Sàhara.

I és cert que jo crec que el Govern d'Espanya té una responsabilitat més gran de defensar la legalitat internacional davant de les institucions
internacionals per la relació privilegiada que Espanya ha tingut amb el Sàhara, i també, jo crec que pel que els sahrauís esperen d'un govern d'Espanya.
I és cert que durant els anys de democràcia, en este país, no hi ha hagut cap govern d'Espanya, ¡cap!
que haja complit el que s'espera d'un Govern d'Espanya amb el poble sahrauí.

A partir d'ahí, també plantejar que la proposta de resolució, com és el 2 de novembre, va ser abans del que va ser l'atac furibund cap a la protesta pacífica que hi havia en els afores d'Al-Aaiun, on la gent havia anat apostant-se poc a poc, primer n'eren uns pocs, però, al final, en acabant, van ser vint mil sahrauís que estaven a les portes d'Al-Aaiun.
I és cert que quan se fa esta proposta de resolució el 2 de novembre ja hi havia hagut la mort d'un xiquet, però, després d'esta resolució -i per això la declaració institucional- va haver-ne un primer tancament informatiu, un atac furibund contra poblacions
sahrauís civils, que estaven allí en protesta pacífica, no sabem encara quants morts -això espere que algun dia ho sapigam-, i ferits, atacs contra els drets humans, sobretot de xiquets i adults
masculins, o siga, barons, va haver la mort d'un ciutadà espanyol, va haver l'expulsió dels periodistes espanyols d'Al-Aaiun, tant periodistes de la Ser com el corresponsal de l'ABC.
.
.
Vull dir, tot això ha passat després, i són fets d'extrema gravetat que, a més, afecten ciutadans espanyols, com va ser el tracte degradant i humiliant que
van rebre els periodistes espanyols a Al-Aaiun, absolutament injustificat en
una comunitat internacional -se suposa- quan se movem en termes democràtics, que, a més, el que, evidentment, volen fer callar és que se sàpiga el que està passant allí, i que se sàpiga l'atropellament de drets humans i -el que dic jo- les accions de neteja ètnica i accions de crims contra la humanitat que s'estan produint reiteradament i durant anys, les últimes dècades al Sàhara.

Clar, quan després d'eixe atac i després de l'expulsió dels periodistes espanyols, sents a la ministra d'Assumptes Exteriors -recent nomenada ministra, a més- dir que «es que tenemos que conservar la complicidad con Marruecos», doncs, jo me pregunte quina complicitat és eixa, perquè a mi me sembla quasi més una complicitat delictiva que no una complicitat d'interessos, perquè jo crec que no hi ha interés que puga estar per damunt dels drets humans, i crec que esta és la comissió més adient per a dir-ho.

I me pareix realment decebedor que una ministra d'un govern democràtic diga eixes coses quan estàvem en una situació d'atac als drets humans, intolerable, expulsió de periodistes espanyols d'Al-Aaiun absolutament de manera injustificada, i, a més, la mort d'un ciutadà espanyol, que encara tampoc s'han esclarit les circumstàncies de la seua mort, però que els testimonis més propers el que han dit als mitjans de comunicació és que va ser atropellat reiteradament per una furgoneta i això, evidentment, no és un accident.

Per tant, anem a votar a favor, però pensant també que se queda curta.
Se queda curta, segurament, perquè és anterior a tots estos fets, ¿no?
, i en la declaració institucional ja s'arreplegaren, però també amb poques esperances que alguna vegada, almenys dels partits majoritaris, tant
del PP com del PSOE, n'hi haja un Govern d'Espanya que puga posar a Marroc en son lloc.

I, segurament, això no passarà mentre se seguisca fent el control de fronteres que se fa, perquè ací, més que un tema de multinacionals -al meu parer- el que n'hi ha darrere és un tema de control de fronteres, i que mentres Marroc faça el treball brut de la Unió Europea, perquè no és només un problema d'Espanya, és un problema de tota la Unió Europea, mentres Marroc seguisca fent el treball brut a la Unió Europea d'agarrar la gent que ve de l'Àfrica subsahariana i abandonar-la en el desert amb una botella d'aigua, perquè açò està passant en este planeta, i, efectivament, basta d'hipocresies; Marroc el que fa és agafar la gent subsahariana i, aleshores, com queda lleig que això faça un país democràtic, ¿veritat?
, d'una democràcia avançada, doncs, ja ho fa Marroc, els agafen, els baixen dels autobusos, els deixen,
tant als que vénen de Mauritània com als que vénen d'altres parts de l'Àfrica subsahariana, els deixen amb una botelleta aixina d'aigua en mitat del desert.
.
.
, i ja t'apanyaràs.
.
.
Aixina mos evitem nosaltres controlar les pasteres i moltes coses més.

Mentres Marroc seguixca sent el gos de presa de la Unió Europea de control de fronteres i la Unió Europea faça aixina i se pose una bena als ulls per a no vore què esta fent Marroc amb la gent que està patint de la misèria, de les guerres, de les persecucions ètniques, de les persecucions per raó d'orientació sexual i moltes més persecucions que n'hi ha en eixos països, mentres a Europa li vinga bé que algú li faça de gos de presa allí, açò de Marroc no té de solucionar-se mai, perquè, evidentment, Marroc farà en el Sàhara el que li done la gana, perquè per a això ja té Estats Units i Europa que diuen que el gran aliat en Àfrica del món occidental és Marroc.
I és aixina.

I jo crec que sí, que ja basta d'hipocresies i que el poble sahrauí se mereix viure en llibertat, viure en autodeterminació, que se faça eixe ditxós referèndum que se porta dècades demanant i que la comunitat internacional ha dictaminat en múltiples resolucions i fins i tot resolució judicials, i que se'l deixe viure el seu destí, decidir el seu destí al poble sahrauí.

Jo crec que la comunitat internacional, començant per Espanya i la Unió Europea, hauria de recolzar això i el compliment estricte dels drets humans.
Però supose que en este moment és molt més important defensar la riquesa del primer món, per si de cas ve algú i mos la furta, ¿no?
Doncs.
.
.
, doncs, sí, doncs, pot ser que això siga més important.
En la meua opinió, no.
Això ens devalua com a sers humans, ens devalua com a gènere humà, i jo sí que crec que s'ha d'apostar pel compliment dels drets humans i per un món que, almenys, el llenguatge comú entre tots els països i entre tots els pobles siga el respecte i siga el compliment estricte dels
drets humans.

Moltíssimes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Oltra.

Por parte del Grupo Socialista, tiene la palabra la señora Tirado.

La senyora Tirado Museros:

Sí, gracias, señor presidente.

Muy brevemente.
Desde el Grupo Socialista, evidentemente, vamos a apoyar y
vamos a votar a favor de esta proposición no de ley que presenta el Partido Popular.

Es cierto que es una proposición de ley en la que los acontecimientos han sobrepasado, efectivamente, el
contenido que se contempla en este texto, pero, como ha dicho ya sus señorías, todos los grupos políticos manifestamos en su día y firmamos una declaración de condena (veus) clara, rotunda y pública de los hechos que habían acontecido, del ataque de Marruecos al campamento de El Aaiún.

Y, además, también hacemos nuestro el posicionamiento de la resolución que se aprobó la semana pasada en el Parlamento Europeo a propuesta de todos los grupos, en
el que la delegación socialista española ha tenido un esfuerzo importante en el trabajo de preparación y negociación de esta resolución, en la explicación a las partes y en la recepción de los diferentes comentarios y reclamaciones.

Desde el Grupo Socialista consideramos que es importante que tengamos toda la
información suficiente y la investigación independiente que nosotros consideramos que, además, debería producirse bajo el auspicio de las Naciones Unidas.
Compartimos, además, con el movimiento de solidaridad con el Sáhara la necesidad de ampliar el mandato de la misión de la ONU en el Sáhara Occidental, es decir, la Minurso, para que esta tenga competencia en materia de derechos humanos.
El mandato de la Minurso, además, se revisa en el próximo mes de abril y desde el Partido Socialista y desde el gobierno socialista
vamos a reforzar toda la acción diplomática y toda la presión internacional para que sea posible ampliarlo.

También compartimos con el movimiento de solidaridad con el Sáhara la necesidad de que Marruecos abra el territorio a los informadores y a los
observadores internacionales.
Nuestra posición al respecto, la posición del Gobierno de España y el interés de España es que se solucione el conflicto.
Nuestro interés es que las partes que.
.
.
, se llegue a un entendimiento entre las partes, que
se llegue a un acuerdo en el marco de las Naciones Unidas, que sea un acuerdo
aceptable para ambas partes y que, en todo caso, contemple, evidentemente, el
derecho de los saharauis a decidir sobre su futuro.
Nosotros mantenemos nuestro
interés, por tanto, en la solución del conflicto, y también en la construcción de un Magreb abierto y democrático.

Yo creo que no hay ningún país como España que tenga un interés tan directo en la solución del conflicto en el Sáhara Occidental, no hay ningún país como España que mantenga un nivel de compromiso y solidaridad como el que mantiene o ha
mantenido España con el Sáhara, y, lo reiteramos hoy una vez más y lo hemos reiterado además en diferentes ocasiones.

Este es nuestro posicionamiento y, desde luego, creemos que como receta para la
solución del conflicto, una de las recetas para la solución del conflicto y que nosotros desde el Partido Socialista queremos mantener, es
el diálogo, la acción política, el ejercicio de la política y, desde luego, la presión internacional a todos los niveles.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

(El president intervé amb el micròfon desconnectat) Gracias, señora Tirado.

Acabado el debate, pasamos a votación.
¿Votos a favor?
Por unanimidad queda aprobada la proposición no de ley.

Gracias.

(S'alça la reunió a les 16 hores i 53 minuts)