Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 9 de maig de 2001.
Comença la reunió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 43.
Primera reunió.**

 

***Projecte de llei de creació del Col·legi Oficial de Publicitaris i Relacions Públiques de la Comunitat Valenciana.
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià (RE número 25.
296, BOCV número 94)***

**La senyora presidenta:**

 

S'obri la sessió.

El primer punt és el debat de totalitat del Projecte de llei de creació del Col·legi Oficial de Publicitaris i Relacions Públiques de la Comunitat Valenciana, l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la presentació del projecte de llei, té la paraula l'honorable senyor conseller de Justícia i Administracions Públiques.

 

**El senyor conseller de Justícia i Administracions Públiques:**

 

Señora presidenta, señoras y señores diputados.

Comparezco ante el Pleno de las Cortes para presentar el Proyecto de ley de creación del Colegio Oficial de Publici-tarios y Relaciones Públicas de la Comunidad Valenciana.
Un proyecto de ley, el séptimo de estas características en la presente legislatura, que representa un adecuado complemento a la Ley 6/1997, de 4 de diciembre, de consejos y colegios profesionales, y que por sí mismo es un fiel reflejo de la iniciativa del propio colectivo afectado, además de representar un paso más hacia la necesaria ordenación y racionalización de la sociedad valenciana en su conjunto.

La creación de un colegio profesional obedece siempre a una serie de razones objetivas que justifican su constitución.
En este caso concreto, junto a las evidentes razones de interés público existentes, materializadas entre otras en la inexistencia de requisito especial para ejercer tal profesión, habría que unir las ventajas que indudablemente presenta para los profesionales interesados, así como también respecto a los ciudadanos destinatarios de los servicios a prestar.

Este argumento es, desde luego, demostrable, si nos atenemos y observamos con detenimiento la creciente incidencia de la publicidad en todos los ámbitos y facetas de la vida.
Un recorrido que nos llevaría desde la economía y el mundo de la comunicación, con los derechos de los consumidores incluidos, hasta incluso el relativo a las marcas y la competencia mercantil, por citar tan sólo unos pocos ejemplos.

El ordenamiento jurídico referido a la publicidad está representado principalmente por dos normas en apariencia distintas, pero en el fondo relacionadas entre sí.
La Ley 26/1984, de 19 de julio, general para la defensa de los consumidores y usuarios, y la Ley 34/1988, de 11 de noviembre, general de publicidad.
Entre ambas, el nexo de unión queda representado por los artículos 20.
1.
d y 51 de nuestra Constitución, de cuyo tenor literal se desprende por una parte el derecho a recibir información libre y veraz, y por otra a garantizar, en todo caso, los intereses de aquellos que pudieran estar afectados.
Asimismo, el decreto 1.
386/1991, de 30 de agosto, que daba el título de licenciado en esta materia, que de por sí acredita una preparación y conocimientos adecuados para el desarrollo de tal actividad.
Como es obvio, el ejercicio de la misma no se circunscribe a la tenencia del citado título, sino que engloba, a su vez, a otras personas, naturales y jurídicas, que por motivos fácilmente comprensibles también deberían resultar afectadas por la definición y concreción de tal profesión, a través del respectivo colegio profesional.

Esta es, señorías, la razón última por la que presentamos hoy aquí este proyecto de ley, y por lo que solicitamos su apoyo al citado texto.
De esta manera, una vez realizados todos los trámites legalmente previstos, y conforme con el dictamen del Consejo Jurídico Consultivo, el proyecto normativo que presentamos queda estructurado en una parte expositiva o preámbulo, una parte dispositiva integrada por tres artículos, y en definitiva una última constituida por una disposición adicional, tres transitorias y una final.

Pasando directamente a los preceptos, el artículo primero establece el objeto fundamental de la norma: la creación del Colegio Oficial de Publicitarios y Relaciones Públicas de la Comunidad Valenciana, como corporación de derecho público con personalidad jurídica propia y plena capacidad para el cumplimiento de sus fines.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor conseller, un moment, senyor conseller.
Per favor, pregue silenci.

Continue, senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Justícia i Administracions Públiques:**

 

El artículo segundo, por su parte, identifica el ámbito territorial del Colegio con el específico de la comunidad, sin que por ello, por la obviedad del tema, requiera de mayor comentario.

Por su parte, el ámbito personal sí debe ser tratado con la profundidad que se merece.
Así, el artículo tercero determina la necesaria incorporación de los licenciados en Publici-dad y Relaciones Públicas a los efectos de poder ejercer dicha profesión.
A ellos hay que unir, por razones de identidad o equivalencia, a aquellos que posean un título extranjero debidamente homologado.

Asimismo, de acuerdo con la disposición transitoria primera, se permite, de manera potestativa, durante el plazo de dos años, la incorporación al Colegio de aquellos profesionales que ejerzan la actividad sin ser licenciados universitarios, siempre que acrediten el ejercicio de la misma de manera habitual y cuenten con un título oficial legalmente obtenido.

Esta regla calificable, si me permiten, de integradora, no impide, por el contrario, que puedan continuar desarrollando su concreta labor de publicitarios aquellos que no siendo licenciados no hayan optado por colegiarse, fórmula que no deja de ser una garantía de libertad, a tenor del contenido de la misma Ley general de publicidad.

Finalmente, en cuanto a personal se refiere, la disposición adicional exceptúa de la colegiación obligatoria a los profesionales que ejerzan el servicio en administraciones públicas de la Comunidad Valenciana, en coherencia con lo manifestado de forma reiterada por otras profesiones, por el Tribunal Constitucional, así como en función de lo establecido en otras leyes equivalentes a esta que hoy nos ocupa.

De otro lado, las disposiciones transitorias segunda y tercera configuran el régimen de actuación inmediato, una vez constituido el Colegio.
Así, reseñamos la aprobación en el plazo de seis meses de estatutos provisionales a los efectos de convocatoria de una asamblea colegial constituyente, la elaboración de los estatutos definitivos y la elección de los miembros de los órganos de gobierno.
La documentación derivada de estas acciones formalizada en las precedentes actas será objeto de remisión a la Conselleria de Justicia y Administraciones Públicas por mor de su efectivo control normativo y su consecuente publicidad.

En definitiva, señorías ­y con esto termino­, la creación de este Colegio obedece a razones de interés público aducidas por los propios interesados y que este Gobierno no ha hecho nada más que atender y regular.
Por tanto, más allá de opiniones, respetables todas ellas, está el sentido de la oportunidad y la valoración objetiva de unas inquietudes profesionales que, como es lógico, no cabe sino plasmar en realizaciones tangibles en beneficio de toda la sociedad valenciana.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Defensa de l'esmena a la totalitat.
Té la paraula la senyora Llinares, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Bon dia.
Senyora presidenta, senyories.

Du el Govern de la Generalitat hui la creació d'un nou col·lege professional, que és com el Partit Popular els diu ara als gremis de l'edat mitjana.

Tal com vaig previndre en un primer moment i ho vaig en aquesta trona, seran creats tants col·leges professionals com tipus de títols s'expedisquen a les nostres universitats.
O siga, una gran enormitat.

Està creant-se, senyories, l'alternativa tant a l'organització associativa del món del treball com al sistema de pro-tecció social existent actualment.
En compte de sindicats, nosaltres anem a tindre col·leges professionals, l'estructura gremial, que no em canse de repetir que tant va costar en un moment de la nostra història fer desaparéixer, perquè eren el fre que impedia el normal desenvolupament de l'economia.

Dins de res tindrem el món del treball organitzat en els "sense títol" associats en els sindicats, i els "amb títol" associats en col·leges professionals.
Allò de dividix i guanyaràs.

En compte de seguretat social, mútues i assegurances mèdiques privades, deixant els hospitals públics per a la medicina de risc ­lògicament cara­, i per a beneficència.
I de pas, vostés es carreguen també la professió de metge.

Eixa és l'organització social que està estructurant el Partit Popular, i que Esquerra Unida rebutja i rebutjarà sempre.
Eixe és el motiu del nostre rebuig a estes lleis, que no ens pareixen menors, almenys a mi, no ens pareixen unes lleis menors, perquè en el seu conjunt són una nova estructuració de la societat.

La jurisprudència reiteradament recorda "que no se puede entender que la Constitución ampare la existencia de un derecho a la creación de colegios profesionales por el mero hecho de la existencia de una titulación oficial; es decir, que la creación de colegios profesionales no se debe producir automáticamente con la mera presencia de una profesión titulada".
Doncs, és el que està passant ací a la Comunitat Valenciana: el Govern entén que a cada títol oficial li correspon un col·lege professional, i un col·lege professional a cada títol oficial.
I va i els crea, és el que està fent.
I damunt està batent el rècord de les lleis, segur que en ningun altre parlament s'aproven tantes lleis com en este.

Si els col·leges creats fins ara no són massa comprensibles, menys és el que duen vostés hui ací: el de publicitaris i relacions públiques.
Per una banda, la doctrina del Tribunal Constitucional ha mantingut que perquè es justifique objectivament la creació d'un col·lege professional cal que la professió incorporada obligatòriament a la corporació perseguisca fins d'indubtable interés públic.
Ja vorem més endavant com justifiquen des de la Conselleria allò d'eixe "indubtable interés públic".

I per una altra banda, que la consecució d'aquests fins i el control de la responsabilitat de l'exercici de la professió, exigixca la incorporació obligatòria que hauria de manifestar-se per la regulació de l'activitat, subjecta, en tot cas, a reserva de llei, interpretant aquesta reserva en el sentit que cal que una llei regule: a) l'existència d'una professió titulada, és a dir, d'una professió, la possibilitat d'exercici de la qual quede jurídicament subordinada a la possessió de títols concrets; b) els requisits i títols necessaris per al seu exercici; i c) el seu contingut, o contingut formal de les activitats que la integren.

I tot açò, perquè el principi general de llibertat que consagra la nostra Constitució autoritza els ciutadans a dur a cap totes aquelles activitats que la llei no prohibixca, o l'exercici de la qual no es subordine a requisits o condicions determinades.

Però el que es desprén de l'articulat d'aquesta llei és que després de crear el col·lege, és possible que exercixquen l'activitat de publicistes persones físiques o jurídiques sense possessió del títol.
O siga, que no es complix en aquest cas el punt *a* de la cita que he fet anteriorment del Tribunal Constitucional.
Perquè poden exercir l'activitat de publicitat persones físiques o jurídiques sense possessió del títol, segons l'autoritza la Llei general sobre publicitat.
Llei, la general de publicitat, que liberalitza l'activitat publicitària, eliminant la intervenció de l'administració i limitant la regulació als aspectes que incidixen en la veracitat i els drets generals dels consumidors i usuaris.
També tenim la Directiva 84/450, de la CEE, relativa a l'harmonització de disposicions legislatives, reglamentàries i administratives dels països membres en allò que afecta a la publicitat enganyosa.
Aleshores, no s'entén l'existència d'aquesta llei nostra existint ja la llei nacional i la directiva de la Comunitat.

Aleshores, si qualsevol pot exercir com a publicista i per a l'exercici de l'activitat no cal la prèvia obtenció de cap títol, segons queda clara la legislació, la col.
legiació obligatòria hauria de limitar-se al col·lectiu professional dels llicenciats, conforme al Reial Decret 1.
386/91, que realitzen la seua activitat a l'àmbit territorial de la llei, ací a la Comunitat Valenciana, i tenint en compte, torne a repetir, que ja tenim la llei en la directiva europea que controle eixa activitat.

Per què hem de fer un col·legi professional estant ja la llei general i la directiva europea?
Quina és la justificació última d'aquesta llei que sols obligarà.
.
.
, a part dels que es dediquen a la professió?
Segurament sols als treballadors per compte d'altres.
O és que tot radica en anar lentament desmembrant als sindicats formant 1.
000 gremis xicotets i fàcilment controlables?
I al mateix temps, en les mutualitats desmembrar la Seguretat Social fent que prosperen les assegurances mèdiques i els plans de pensions?
Jo no veig altra explicació de tanta incongruència.
Els recorde, senyors dels Partit Popular, que els gremis eren el gran *corsé* de l'economia i deslligar-los va costar molt.
I sols quan van prendre el seu poder va aconseguir despegar l'economia.

L'informe de la secretaria general de la Conselleria de Justícia i Administracions Públiques cita la sentència de l'1 d'octubre de 1998, del Tribunal Constitucional, que diu: "Los colegios profesionales constituyen una típica especie de corporación reconocida por el Estado, dirigida no sólo a la constitución de fines estrictamente privados, lo que podría conseguirse con una simple asociación, sino especialmente para garantizar que el ejercicio de la profesión, que constituye un servicio al común ­ahí va­ se ajuste a las normas o reglas que aseguran tanto la eficacia como la eventual responsabilidad de tal ejercicio".

I per a justificar que el col·legi professional de Publici-taris i Relacions Públiques compleix les condicions que el fan acreedor a ser col·legi professional, diu textualment: "La incidencia creciente de la publicidad en el ámbito de la economía y en el mundo de la comunicación y la posible repercusión de esta actividad profesional en la esfera de los derechos constitucionales de los ciudadanos y la existencia de una titulación oficial del profesional dedicado a esta actividad".

Aquestes frases són l'única justificació que apareix en tots els escrits per a la justificació de la creació d'aquest col·legi.
"La incidencia creciente en el ámbito de la economía".
Eixa és la gran i única justificació de la creació del col·legi.
És molt pobra eixa justificació, perquè les mateixes condicions estan moltes de les activitats econòmiques, des de les gasolineres fins les costureres, passant pels treballadors de Sintel.
Que existeix un títol en aquest cas?
Doncs, no sé com no creen un títol per a cada activitat, que tal i com van les coses en el món dels estudis tot anem a poder-ho vore.

És preocupant per als ciutadans del País Valencià que la interpretació que fa el govern de la Generalitat de la doctrina del Tribunal Constitucional sobre l'indubtable interés públic siga simplement economicista.
És preocupant que la seua interpretació de quina cosa és l'interés públic siga simplement econòmic.
Comencem a entendre que no li importe desmantellar la Seguretat Social en totes les seues vessants, tant sanitaris com de protecció social.
Si són empreses privades incidirà més en l'economia, en l'economia d'algú, segur que millorant-la, encara que s'empitjore l'economia de la societat en el seu conjunt.
I torne a repetir que per a la publicitat existeix ja una llei i normatives europees.

L'altra gran justificació que també apareix en aquest informe és que el Parlament de Catalunya ja ha creat aquest col·legi.
Precisament vostés, que quan veuen que algun diputat o diputada de l'oposició llig un periòdic en català, per a vostés és ocasió d'escàndol i de burla, sempre se'n pugen a la figuereta; vostés que reprotxen, vinga o no a compte, a l'esquerra d'aquesta Cambra que mira molt ­segons vostés­ cap al veí del nord, mira per a on són vostés els que no li lleven l'ull als catalans, i no sols els copien o gasten com argumentació de bon fer.
Almenys ahí queda escrit.
Sorprenent, senyories!
I damunt han copiat el que no tocava, el que no tocava.
Còmic, senyors del Partit Popular!

Aquestes són algunes argumentacions d'Esquerra Unida sobre aquesta llei que justifiquen la nostra esmena a la totalitat.
Amb la resposta diré alguna que altra justificació més.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Torn en contra.
Té la paraula el senyor Cortes, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Cortes Llopis:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Ilustre diputada que me ha precedido en el uso de la palabra, la he escuchado atentamente.
Sabe usted que escuchar no es oír.
Normalmente oímos y no escuchamos, porque nos oímos a nosotros mismos.
Y este es un grave peligro que tenemos los humanos y los políticos.

Y realmente al comparecer en nombre de mi grupo para responderle a esta enmienda presentada a la totalidad a este Proyecto de ley de creación del Colegio Oficial de Publici-tarios y Relaciones Públicas de la Comunidad Valenciana, se me ocurre una canción, y me va a permitir.
.
.
, que los ilustres diputados y diputadas jóvenes no habían nacido, correrían los años 50, y un cantante de un país caribeño, que ustedes son tan aficionados por sus relaciones con ellos, decía así: "Siempre me dices lo mismo".
Y lo digo por lo siguiente, no lo digo por la oportunidad, lo digo porque ustedes cuantas veces este gobierno del Partido Popular ha presentado un proyecto de ley de creación de colegios profesionales siempre hacen lo mismo: una enmienda a la totalidad, el mismo texto, devolución del proyecto al Consell y se quedan tan tranquilos, no lo enmiendan, dan unos argumentos que ahora le voy a usted a rebatir, porque creo que es importante saber en qué situación estamos, en qué contexto, qué modelo de sociedad queremos, qué es lo que hacemos, porque, de lo contrario, estamos haciendo aquí juegos de palabras.

16 de febrero de 2000, creación del Colegio Oficial de Fisioterapeutas de la Comunidad Valenciana: no; 16 de fe-brero de 2000, Colegio Oficial de Protésicos Dentales: no; 5 de abril de 2000, Colegio Oficial de Biólogos de la Comu-nidad Valenciana: no; 5 de abril de 2000, Colegio Oficial de Decoradores y Diseñadores de la Comunidad Valenciana: no; 5 de abril, Colegio Oficial de Ingenieros de Informática: no; 10 de mayo, Colegio Oficial de Logopedas: no.
Del tipo que sea: no, no y no.
Y yo estoy de acuerdo.
Son coherentes ustedes con lo que plantean.
Y usted ha dicho algunas cosas que ahora y luego en la réplica tendremos ocasión de debatir, de lo que se deduce que en esta presentación de este proyecto de ley ustedes hiciesen lo mismo.

Y esta actitud, pues, realmente responde al planteamiento que ustedes tienen de la sociedad, de cómo funciona la sociedad.
Y yo les voy a decir con mucho respeto que ese planteamiento quedó anclado hace tiempo, que la sociedad evoluciona, que los tiempos cambian, que las situaciones son diferentes, de todo tipo, como ahora veremos, y precisamente estamos dentro de una libertad, de una Constitución, de un Estatuto de Autonomía, de un planteamiento de la forma diferente donde el Partido Popular tiene un programa electoral que lo ha de llevar a la práctica, de un bien común de la gente.
Y ustedes, que no le dan importancia precisamente a estos cambios vertiginosos, no se dan cuenta de la importancia que tiene la publicidad y las relaciones públicas en este mundo donde la economía ha de reconocer que tiene un valor importante, muy importante.
Y usted, ilustre diputada, pues, no detecta estas ramificaciones que tiene el mundo económico y el mundo de la comunicación.

Pero, el problema de fondo que estamos aquí debatiendo, aunque yo le vaya diciendo a usted las bonanzas de este proyecto de ley ­y lo he leído y usted supongo que lo ha leído­ significa qué modelo tienen ustedes de sociedad.
Este es aquí el planteamiento, ilustre diputada: ¿Qué modelo tiene de sociedad su grupo parlamentario ­muy respetable­ y qué modelo de sociedad tienen el Grupo Parlamentario Popular, grupo mayoritario en esta Cámara?
Y es aquí donde hay que ver.
Aquí está el quid de la cuestión.
Y ¿qué modelo tienen ustedes de sociedad?
Ustedes quieren mantener a toda costa ­y nosotros lo respetamos­ los sindicatos.
Y si usted pudiese, sólo serían sindicatos.
Hay que reconocerlo ¡Sólo serían sindicatos!
No habría otra cosa.
Ustedes tienen un modelo por las asociaciones y que las pague el papá Estado.
¡Y que las pague el papá Estado!
Y es igual, haya el déficit que haya, la situación económica esté como esté.
Ese es el modelo que quedó anclado afortunadamente en todos los países hace muchos años y que por ahí no van los tiros de donde va la economía, de donde va la política, de donde va la historia.
Va por otros derroteros.
Y ustedes continúan con esa opción caduca y sin futuro.

Nosotros, por otra parte, por otra parte, ilustre diputada, aunque le pese, aunque le pese, tenemos otro modelo, otra forma de actuar.
Y por eso presentamos en estas Cortes y por eso este gobierno del presidente Zaplana presenta cuantas leyes crea necesario, porque yo creo que usted, que tanto lee, no se ha leído qué es un colegio profesional.
Se lo tengo que recordar.
Son corporaciones de derecho público reconocidas por la Constitución y amparadas por el ordenamiento jurídico con personalidad jurídica propia y plena capacidad para el cumplimiento de los fines.
Funciones: ordenar, procurar, ejercer, intervenir, visar, organizar, ejercer, participar, colaborar, aprobar, facilitar, establecer, emitir, aprobar, evacuar y todas las demás funciones.

Luego a usted no le gusta el guión, ilustre diputada.
Y aquí aunque trajésemos, que no lo haremos porque, claro, cuantas profesiones.
.
.
Usted ha dicho con mala fortuna las costureras, que me merecen un respeto total, porque ¡ojalá hubiese costureras, que nos las hay!
¡Ojalá las hubiese!
¡Ojalá!
Entonces, cuantas proposiciones traigamos aquí, proyectos de ley, ustedes los van a rebatir.
*(Remors)*

Y también le debo decir que si tiene alguna duda usted léase la sentencia del Tribunal Constitucional porque aquí cogemos las sentencias como nos gusta, las recortamos y las manipulamos en algunos momentos.
Y ha reconocido el Tribunal Constitucional que las tesis doctrinales mayoritarias son cuando los colegios profesionales constituyen una especie de corporación reconocida por el Estatuto y dirigida a la consecución estrictamente privados, lo que podría conseguirse con la simple asociación, sino simplemente a garantizar que el ejercicio de la profesión se configura en un servicio común.

Estamos en una sociedad libre, señora diputada.
¿Usted no se da cuenta?
Pero, ¿usted no se da cuenta.
.
.
?
Y usted ha dicho aquí una serie de inexactitudes y mezcla la sanidad, y mezcla la seguridad social.
.
.
Pero, ¿usted cree que al ritmo que íbamos hubiésemos continuado con la sanidad y la seguridad social que teníamos?
*(Remors)* Pero, ¿es que usted no lo reconoce?
De verdad, ¿no lo reconoce usted?

Y yo le voy a decir el final, el final.
Para finalizar mi intervención le voy a decir.
.
.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Cortes Llopis:**

 

.
.
.
algo muy sencillo, muy sencillo.
Va a verlo usted si es sencillo, va a verlo usted, ilustre diputada, lo va a ver, lo va a ver enseguida, lo va a ver enseguida.
*(Remors)* Y le voy a poner un ejemplo, usted que es profesora, porque a veces en la vida hay que poner ejemplos.

Aquí estamos.
Y dentro de cuatro años viene un examen.
Y el examen no somos nosotros, ¿verdad?
Seríamos malos examinadores si nos examinásemos.
La sociedad nos examina.
Los hombres y mujeres de esta comunidad de diferentes clases sociales, de economías diferentes, de formas de pensar diferentes examinan.
Cuando la hegemonía del Partido Socialista desde el año 1983 hasta el año 1995, cuando tenían 51 diputados, 42 y 45, y parecía que jamás iban a perder, llegó el año 1995 y el Partido Popular sacó 1.
013.
859 votos, 43%, 42 escaños; Izquierda Unida, con todo el respeto, sacaron ustedes 273.
030, 11%, 10 escaños.
Año 1999, examen continuado: Partido Popular, sacamos un poquito más; y ustedes se quedaron con 5 escaños.

La lección es bien clara, porque el examen está pronto, dos años, y puede ser.
.
.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

 

Silenci.

 

**El senyor Cortes Llopis:**

 

.
.
.
y puede ser que cuando uno le ve las orejas al lobo tenga que hacerse.
.
.
Rectifiquen y reconozcan las cosas que se hacen bien, aunque nos podamos equivocar.
Es por lo que a su señoría nuestro grupo le va a votar en contra a la enmienda a la totalidad.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cortes.

Té la paraula la senyora Llinares per a rèplica.

Per favor, senyories, pregue silenci.
*(Pausa)* Silenci, per favor.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor diputat.

M'ha encantat la seua resposta, la primera banda de la seua resposta.
Almenys hem començat ací en esta trona a parlar del model de societat, del model de societat que volen vostés i del model de societat que volem mosatros, de com s'estructura eixe model de societat, com estan vostés estructurant eixe model de societat i com mos agradaria a mosatros que es fera.
M'ha agradat moltíssim, perquè s'ha elevat un escaló el debat en esta trona.

Sí que és de veres que mosatros.
.
.
Bé, i la segona part, això de sempre els vots.
.
.
"Vostés només tenen cinc diputats, només tenen tants vots".
Cada u té allò que té!
*(Rient-se)* I mosatros, senyor diputat, i comencen a riure's ja, som l'*avanzadilla* de la societat.
Ho som.
I clar, l'*avanzadilla* de la societat no és mai la gran multitud, no és la *Marcha Verde*; són només uns poquets, i això som mosatros.
Això, pense-se-ho també.

En efecte, sí senyor, direm que no sempre a les coses estes, als col·legis professionals.
Perquè sí que a mosatros mos apanya que la societat estiga organitzada en els sindicats, i no volem de ninguna manera repetir els gremis de l'Edat Mitjana.
És possible, que jo no ho crec, jo no ho crec, però és possible que hi haja qualsevol títol que sí que necessite una ordenació concreta per al seu exercici i, per tant, que necessite un col·legi professional, però escolte, tots?
, absolutament tots?
La setmana que ve mos ve fins el Perry Mason, o siga, mos vénen fins els detectius.
O siga, tot.
Escolte, això no és possible, no és possible.

I damunt, l'argument que anava a expressar-li hui és qui demana, ara a continuació, qui demana en este cas que es cree el col·legi professional.
Això és un desgavell.
El senyor conseller ha dit: "oh!
, la petició dels que ho demanen", i resulta que no és ningú.
I això també s'ha de considerar.

Jo, si no és, senyor conseller, perquè vostés volen desmantellar els sindicats i fer mil i un sindicadets, i si no és perquè vosté amb les mutualitats volen fer mil assegurances de metges i mil plans de pensions d'eixos que després tots units intervenen tant en els deutes i els diners anant cap ací i cap allà, no entenc que és el que estan fent, la veritat és que no ho entenc.

Però anem a vore.
Ací en este col·legi tenim un altre problema, i és el de qui demana este col·legi.
Vosté ho ha llegit?
Vosté s'ho ha llegit bé?
Mire, datat el 20 de desembre de 1999 i dirigit a la Direcció General de Treball i Seguretat Social de la Conselleria d'Ocupació, hi ha un escrit remetent els estatuts de l'Associació Professional de Publicitaris de la Comunitat Valenciana.
No es diu ni qui, ni quan, com ni per què han estat redactats eixos estatuts, sols els envien per al seu depòsit.

El 28 de desembre del mateix any hi ha una certificació, expedida pel secretari de la referida associació professional, que no saben quan ni com l'han elegit, com tampoc sabem la tal associació quan, com i per què ha estat formada.
En aquesta certificació es faculta la junta, igual de misteriosa que tota la resta, a adoptar les mesures necessàries per a la creació del col·legi professional, facultant el seu president perquè comence uns tràmits que, pel que pareix, els tràmits ja estan superfets.
I tots aquests documents s'acompanyen a la sol·licitud del que, i ho llig: "dice ser presidente de la Asociación Profesional de Publicitarios de la Comunitat Valenciana".
I eixa expressió és del Consell Econòmic i Social, registrada d'entrada el 5 de gener de 2000.

O siga, que ni els que ho demanen s'han molestat a dir qui són ni vostés a saber-ho, perquè posar com a interessats les diferents agències publicitàries, que és el que posa en les documentacions, això ni en broma, ni en broma.

Està clar, per tant, que la finalitat de la creació d'aquests col·legis no té res a vore ni amb els professionals ni amb la professió.
La finalitat és simplement la reestructuració de la nostra societat.
És la reestructuració de la Seguretat Social amb plans de pensions i.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

­Ja he acabat.
­ .
.
.
amb plans de pensions i concerts de metges i, per una altra banda, amb mil i un gremi.
Eixa és l'única finalitat d'açò.

Moltes gràcies.
Se'n penediran.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Cortes.

 

**El senyor Cortes Llopis:**

 

Gracias, señora presidenta.

Ilustre diputada que me ha precedido en el uso de la palabra.

Voy a ser breve.
Tome nota de una cosa que le digo: uno ojalá se arrepintiese en la vida de muchas cosas.
Es muy positivo arrepentirse.
Por eso hoy casi nadie se arrepiente.
Arrepentirse es reconocer que uno se ha equivocado, y la grandeza de un hombre no está en lo que dice sino en lo que hace.
Por eso, más valen las razones y no las palabras.

Por otra parte, el afecto al grupo suyo, pero yo le he puesto un ejemplo práctico, práctico, del que casi nunca nosotros nos damos cuenta de lo que es la vida política: el examen cada cuatro años, afortunadamente, de las elecciones.
No he querido con esto menospreciar en absoluto.

Usted toca todo, y además tiene dos obsesiones, usted tiene dos obsesiones, que son la medicina y la Seguridad Social.
No me voy a meter en ellas, pero está como obsesionada.
No se preocupe, que mientras haya un gobierno del Partido Popular habrá pensiones.
No se preocupe, que mientras haya un gobierno del Partido Popular la sanidad, aunque le cuesta a usted, va bastante mejor que iba, bastante mejor que iba, aunque no le guste, aunque no le guste.
*(Remors)* Y son los ciudadanos, no somos usted y yo, los ciudadanos.
*(Se sent una veu: "*esto es réplica*")* Bueno.

Y usted también ha tocado aquí Cataluña.
A mí me merece un respeto total Cataluña, me merece todo un respeto total Cataluña.
Y ustedes son libres de hacer lo que quieran.
Cataluña tiene una Ley de colegios profesionales y en Cataluña los grupos parlamentarios, si usted ha leído el boletín del Parlamento Catalán, la enmendaron y la debatieron con seriedad y con rigor.
Porque claro, cuando no se está conforme con una cosa hay que presentar algo más que una enmienda, hay que rebatir con cierto rigor.

Y para el final, ilustre diputada, de verdad, yo le quiero decir una cosa, le quiero decir una cosa con mucho respeto, porque claro, vamos a decir las cosas con respeto, pero también uno ha de creer en las convicciones profundas que tiene.
¿O es que ustedes se creen que tienen la verdad absoluta en todo?
¿O es que ustedes se creen que tienen la verdad absoluta, de verdad?
¿O es que usted se cree que por la idea que de los sindicatos, que me merece un respeto y aquí no se ha atacado a ningún sindicato, no hay otras opciones en la vida de las personas?
¿O es que no hay otras opciones?
Claro que las hay.
¿O es que no creemos en la libertad de verdad de las personas?
La libertad, no la libertad entre comillas, la libertad, que muchas veces no respetamos, porque la libertad empieza donde está el otro.
Ahí está la auténtica libertad, ahí está la auténtica libertad que ustedes no han aprendido.
Porque ustedes han llevado a una libertad muchas veces por la fuerza, y por eso a usted incluso se le escapa la palabra "avanzadilla".
A mí me suena muy antigua, "avanzadilla".
¿Qué avanzadilla?

No hay ninguna avanzadilla, ilustre diputada, hay un gobierno que manda una serie de proyectos al Parlamento, que los tramita, que hay un informe del Consejo Jurídico Consultivo y que hay una mayoría de votos, aunque a usted no le guste.
Y aquí está la lógica parlamentaria.
¿O es que ustedes, si tuviesen la mayoría de votos, harían lo contrario?
Contésteme.
Contésteme.
Habrán de esperar unos años, afortunadamente.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Cortes Llopis:**

 

Nada más y muchas gracias.
*(Remors.
Aplaudiments en un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cortes.

Fixació de posició?
Té la paraula el senyor Mestre, en re-presentació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

El Grup Parlamentari Socialista­Progressistes va a recolzar en aquest cas l'esmena a la totalitat de cara a la constitució d'aquest col·legi professional de publicitaris i relacions públiques, inserit o immers en aquest projecte de llei.
I ho fa reforçant l'argumentari que ha mantingut ací, que ha manifestat, en moltes ocasions, sempre, sempre que s'ha plantejat un projecte de llei de cara a la constitució d'un col·legi professional.

Déiem en moments anteriors que, efectivament, l'article 36 de la Constitució consagra l'existència de col·legis professionals com a forma organitzativa de les professions titulades, amb una triple finalitat: Primera, ordenar l'exercici professional; segona, vigilar l'exercici de la professió i la seua component ètica i deontològica i la qualitat del servei de cara a la societat, i tercera, la defensa dels interessos professionals dels col·legiats.

Però mai des d'aquest grup s'ha entés la constitució d'aquests col·legis professionals, i en conseqüència, no s'ha obsessionat per la seua constitució, com a defensa dels interessos corporatius, sinó com a defensa de la societat amb ocasió de l'exercici de determinades professions.

L'article 31 del nostre Estatut d'Autonomia reconeix a la Comunitat Valenciana competències exclusives en matèria de col·legis professionals.
Per tant, la nostra posició, tant quan vam debatre la Llei de col·legis professionals com en l'específica dels distints col·legis professionals que s'han constituït fins ara al nostre territori, ha estat molt clara.
Per una banda, hem deixat clar que no estem d'acord amb la col·legiació obligatòria, i per altre costat, vàrem intentar en la discussió, però sense aconseguir-ho, traure el màxim profit per a la societat de la regulació dels col·legis professionals.

I aquest és el cas en aquest col·legi, i ho diu així, i ho ha esmentat el senyor Cortes, el Consell Jurídic Consultiu de la Comunitat Valenciana.
Estem davant un col·legi que no és precís, que no és necessari.
I no és necessari perquè, com esmenta la jurisprudència esmentada ací, valga la redundància, del Tribunal Constitucional, no és necessària, sols per l'existència d'una titulació, la creació d'un col·legi.
Sols per això, no.
És evident que, si hi ha una necessitat d'ordre social que ho legitime o que ho justifique, sí, però estem davant un cas.
.
.
Perquè cal entendre la relació professió-interessos socials.
Sols en aquells casos en què l'exercici professional d'una professió per lliure afectara l'interés de la societat, es podria comprendre l'existència d'un col·legi professional.
Però si no, no.

I estem davant un cas que es troba, per una banda, també s'ha esmentat ací, agarrat per una normativa, per una legislació, com és la Llei general de publicitat de 1988, que és conseqüència de la normativa europea d'anys anteriors so-bre l'harmonització de la legislació i com és el tema també de la Llei en defensa dels consumidors i dels usuaris.
És a dir, tot el tema de la publicitat es troba normativitzat, legalitzat i protegit legalment per aquesta normativa, per aquesta legislació, que jo he esmentat.

Per tant, en este cas, l'existència per raons socials d'un col·legi, donada l'existència de una titulació, no es troba justificable, perquè el seu exercici, i és més, quan ho ha dit el conseller, el seu exercici va a continuar ­d'això parlarem ara després­ sent possible que s'exercite per aquell personal o aquell personal jurídic, no sols físic sinó jurídic també, que ha fet o que ha desenvolupat una tasca d'exercici professional publicitari.
Sent això aixina, no és veu clarament la necessitat d'un col·legi, que sols obligarà que als qui tinguen el títol de llicenciat en publicitat i relacions públiques i no als altres, encara que la llei, com ara esmentaré, no és massa precisa al respecte.

Per tant, si no és necessària la creació d'este col·legi perquè no hi ha raons d'interés social, ni econòmic ni comunicatiu, perquè eixes raons són protegides per esta legislació que abans deia, si no hi ha eixa raó, per què es crea el col·legi?
I un ha d'arribar a la conclusió, que el que està primant-se ací en la creació dels col·legis és els interessos corporatius.
De veritat.
I esmenta, repetisc, i seguisc l'argumentari del Consell Jurídic Consultiu, no estic inventant-me'l.
Un, repetisc, com a valoració de l'anàlisi que fa d'este Consell Jurídic i de l'anàlisi que fa el grup, ha d'arribar a la conclusió que el que està primant-se són els interessos corporatius i en això no estem.

Ni en això estem nosaltres, ni en això ­li ho dic jo com a especialista­ està la màxima quantitat de la gent que estem treballant en el món de la publicitat ­jo com a professor i altres com a professional exercitant­, que estan treballant en el marc de l'activitat publicitària.

És més, i ahí anem al segon.
Hi ha en tota la legislació, en tot el projecte de llei presentat, una ambigüitat quant a l'exercici professional de tots aquells, personal jurídic o físic que han desenvolupat i estan desenvolupant activitats publicitàries, hi ha una ambigüitat, que per molta paraula que haja pronunciat o que s'haja manifestat ací per part del conseller, no es queda clar.
Perquè el projecte de llei que es va a aprovar és un, i és que no està clar si a partir d'ara podran continuar defensant el seu exercici professional; és, senyors i senyores, les agències publicitàries, personal jurídic i físic, etcètera, que han desenvolupat fins ara eixa activitat o no.
Hi ha una imprecisió en aquest projecte de llei, que pot crear una situació de *dubtio legalis*, és a dir, de dubte legal, i que pot provocar molts problemes en l'exercici de l'activitat de publicitat i relacions públiques.
I tot això es contempla en la disposició, en el preàmbul, en l'article tres, en la disposició transitòria, en la disposició segona, etcètera, etcètera.

Per tant, insistim des del nostre grup, creiem que ens trobem davant d'un col·legi que no és necessari, que hi ha una titulació i hi ha uns senyors i senyores que desenvolupen aquesta activitat des de fa molt de temps.
Però que per eixa existència de titulació ens agarrem a la sentència del Tribunal Constitucional, no es justifica l'existència del col·legi; que hi ha una realitat amplíssima de professionals, que van a trobar-se a partir de la constitució d'aquest col·legi en una situació d'indefinició legal, que pot ser molt negativa per a tots, per als titulats i per als no titulats, quant a publicitat i relacions públiques.

Per tot això, nosaltres ens pronunciem a favor de l'esmena a la totalitat.
I, senyor Cortes, reprenent la vella cançó que vosté esmentava, nosaltres "no siempre decimos lo mismo", sinó actuem en funció de les característiques de cada col·legi, i en funció de la filosofia que este grup ha deixat clar des de la mateixa aprovació de la Llei de col·legis professionals.

Moltes gràcies, senyores i senyors diputats.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Mestre.

Passem a continuació a la votació del debat de totalitat del Projecte de llei de creació del Col·legi Oficial de Publi-citaris i Relacions Públiques de la Comunitat Valenciana.
Votació de l'esmena a la totalitat del Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 38 vots a favor, 43 en contra, cap abstenció, queda rebutjada l'esmena a la totalitat.

Senyories, se suspén la sessió per deu minuts.

 

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 27 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores)*

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre elaboració urgent d'un Projecte de llei integral d'eradicació de la violència de gènere, presentada per la diputada Consuelo Catalá Pérez i quatre diputades més del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes (RE 22.
623, BOCV número 87)***

**La senyora presidenta:**

Es reprén la sessió.

El punt dos és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre elaboració urgent d'un Projecte de llei integral d'eradicació de la violència de gènere, presentada per la diputada Consuelo Catalá Pérez i quatre diputades més de Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Per a la seua presentació i defensa, té la paraula la senyo-ra Catalá.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Pensaba que en la defensa de esta proposición no de ley iba a haber acuerdo de la Cámara, pero en vista de la última documentación en donde el Partido Popular retira la enmienda que presentó el día 2 de abril, no obstante, voy a seguir haciendo la defensa de la misma, porque considero importante esta proposición no de ley.

Voy a hacer tres bloques.
Uno, de forma resumida, donde voy desgranando las diversas declaraciones, directivas y conferencias internacionales en donde se alerta, se condena.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Senyories, per favor, silenci.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

.
.
.
y se llama a erradicar esta lacra que de forma generalizada recorre la faz de la tierra.
Un segundo bloque, relativo a las características específicas de este tipo de violencia, porque creo que es interesante que en la población en general y en particular sus señorías vean qué sutiles son algunas veces, pero no por ello menos violentas.
Y un tercer bloque, obligatorio, de cifras, tanto del delito existente como de la opinión que los españoles y las españolas tienen sobre esta cuestión.

El maltrato y la violencia hacia las mujeres no es un problema individual o privado sino que es fundamentalmente social y por ello es preciso que las instituciones intervengan y toda la sociedad lo rechace.
La violencia de género, además, no responde a comportamientos puntuales sino que es una consecuencia derivada de las relaciones de poder que históricamente han diferenciado a hombres y a mujeres y su papel en la sociedad, y dificulta el desarrollo de los objetivos de igualdad, libertad y desarrollo individual de las personas al atentar directamente contra su integridad física y psicológica.

Por lo tanto, siendo esta, la violencia contra las mujeres, una problemática generalizada en todos los lugares y países, existen numerosas declaraciones y recomendaciones internacionales que plantean las necesidad de adoptar medidas para erradicar la violencia hacia las mujeres y niñas y niños.
Entre las más recientes hay que señalar las recomendaciones de la Plataforma de Acción de Pekín y la Convención sobre eliminación de todas las formas de discriminación contra la mujer, ratificada por España en el año 1983.
Pero que esta misma Convención en el año 1992 incorporó una recomendación en la que se reconoce la violencia de género como una violación fundamental de los derechos humanos, definiendo la violencia de género como todo acto de violencia basado en la pertenencia al sexo femenino que tenga o pueda tener como resultado un daño o sufrimiento físico, sexual o psicológico de la mujer, así como las amenazas de tales actos, la coacción o la privación arbitraria de la libertad, tanto si se produce en la vida pública como en la privada.

También, la Comisión de Derechos Humanos de Na-ciones Unidas, en el año 1997, expresa que condena todos los actos de violencia sexista contra la mujer, exige que se elimine la violencia sexista en la familia y en la comunidad y pone de manifiesto el deber de los gobiernos de actuar con la necesaria diligencia para prevenir, investigar y, de conformidad con la legislación nacional, castigar los actos de violencia contra la mujer y proporcionar a las víctimas el acceso a unos medios de reparación justos y eficaces y a una existencia especializada.

El Parlamento Europeo en concreto, en el año 1997, estableció la campaña Tolerancia Cero, como todos ustedes saben.
Pero, además, en nuestro país, y en concreto en la Comunidad Valenciana, en el Foro mundial de mujeres contra la violencia, celebrado en noviembre de 2000, concluyó con un manifiesto de veinte puntos a hacer saber y cumplir por los gobiernos y, específicamente, en el número siete hace referencia a la necesidad de una ley integral en contra de la violencia.

Pero ¿cuáles son las características específicas de este tipo de violencia?
Pues a este tipo de violencia se le atribuyen una serie de características, en concreto cinco.
La primera, la tendencia a mantenerse oculta, por considerar que pertenece al ámbito privado.
El informe de la OMS sobre violencia familiar del año 1998 pone de manifiesto que la mayor dificultad para considerar la violencia doméstica como un problema de ámbito público es la propia resistencia de la sociedad que dificulta al Estado a interferir en la vida familiar.
En nuestro país, estamos convencidas de ello, fue el asesinato de Ana Orantes en 1997 un punto de inflexión importantísimo a partir del cual la opinión pública empezó a tener la convicción de que la violencia doméstica era una cuestión social y una señal de alarma ante una realidad que concernía a todos.
En la práctica, para considerar el maltrato doméstico como una violación de los derechos humanos, ha sido necesario que ocurrieran muchas muertes y la actitud valiente de muchas víctimas que, aún a sabiendas de que poco o nada se podía hacer a corto plazo, decidieron denunciar.

La segunda característica, la tendencia a la repetición, es decir, el carácter habitual; según el Ministerio del Interior, cuando se acude a denunciar se llevan aguantando unos siete años de violencia.

La tercera característica es la tolerancia de la víctima.
Los motivos por los que se aguanta en el hogar actitudes violentas son muy variados.
Las víctimas suelen referirse a falta de recursos para proteger a los hijos, etcétera, aunque en el fondo subyace también un sentimiento de culpabilidad, fracaso, y por tanto de vergüenza, que contribuye a su ocultación, todo ello favorecido además por la actitud del entorno.
En numerosas ocasiones el ciclo de este tipo de violencia singular y las mujeres maltratadas no se reconocen como tales.
El 12,5% en concreto.

La cuarta característica es la variabilidad de las formas de agresión, que pueden consistir en actitudes de odio, amenaza o provocación, formas de expresión verbal, el 30% de los casos son amenazas de muerte, o actos que originan lesiones, incluyendo aquí la muerte, daños físicos o psíquicos, etcétera; en definitiva, cualquier conducta que tiene como objeto dañar o lastimar.

Y la quinta y última característica, las dificultades para su investigación, debido por un lado a la falta de un sistema eficaz que permita la detección del total de malos tratos, puesto que se estima que la mayoría permanecen ocultos, configurándose, por tanto, una cifra oculta.
De hecho, en nuestro medio, sólo se denuncian entre un 5 y un 10%.
Y en segunda cuestión la tolerancia social, derivada de razones de índole histórica y cultural que han favorecido una mentalidad de corte patriarcal en la que se considera a la mujer y a los hijos como un bien del hombre sobre los que puede ejercer la propiedad y el control exclusivo.

¿Cuáles son las cifras?
Las cifras las voy a dar.
He hecho un apartado que llamo las cifras de lo existente, pero que no es visible.
Según la encuesta sobre maltrato en España elaborada por el Instituto de la Mujer en el año 1999, las españolas mayores de 18 años somos una población de 15.
028.
000 mujeres y maltratadas -se han considerado dos términos- se consideran técnicamente maltratadas 1.
865.
000 mujeres, de las cuales solamente se autoclasifican como maltratadas 640.
000 mujeres, es decir, 17% de las que realmente, técnicamente, están consideradas como maltratadas.

Las cifras de lo visible son exactamente las denuncias que hay.
El Ministerio del Interior en el año 1999 tenía en su estadística 21.
778 denuncias y en el año 2000 fueron 30.
202.
El 65% de estas denuncias se refieren a agresiones producidas por cónyuges o excónyuges, y este porcentaje ha aumentado en el Estado con respecto al año anterior, al año 1999, de un 1,7 a un 2,9%.
En la Comunidad Valenciana en su conjunto ha disminuido un 1,1.
Pero habría que hacer un análisis concreto y un estudio específico de nuestra comunidad, porque según los datos de la Fiscalía de Alicante en el año 2000 se incoaron un total de 1.
197 procedimientos relacionados con la violencia doméstica, frente a los 399 del año 1999, y en Valencia disminuyeron un 32% las denuncias, de 696 en 1999 a 474 en el 2000.
Es decir, que hay realmente un debate específico en nuestra comunidad porque tiene que ver con el tema de los juzgados especiales de malos tratos.

Pero además se especifica, a través de una contestación del gobierno a preguntas de la diputada Cristina Alberdi, que el número de denuncias que se presentaron fueron más altos en los meses de julio y agosto y junio, tanto en 1999 como en el 2000, mientras que febrero es el mes de menor imposición.
En esa contestación del gobierno en términos absolutos, la Comunidad Valenciana parece la tercera en aumento de denuncias y Valencia la tercera ciudad con más de 1.
000 denuncias.
En este baile de cifras está claro que habría que plantearse lo que significa el registro único.

En los datos del año 2001, en el que estamos, hasta febrero, ha habido un total de 851 delitos de abuso, acoso y agresión sexual, de los cuales la Comunidad Valenciana tiene el 12% y denuncias de malos tratos ha habido 3.
442, de los cuales la Comunidad Valenciana es el 9%.
Faltan los datos de las mujeres que ya no están.
En el año 1998, 47 mujeres fueron asesinadas; en el año 1999 fueron 58 y en el año 2000, 65.
Y en lo que va de año 2001, a 23 de abril, son 24 mujeres las que han sido asesinadas.

Podemos, pues, concluir que las mujeres denuncian más, que ha habido un aumento de 2,7-2,9, pero no nos podemos quedar ahí.
Las mujeres cuando denuncian han dado un paso importante, pero es a partir de ese momento cuando se tienen que poner en marcha los diferentes mecanismos que puedan garantizar su integridad y su seguridad.
Y es evidente que el número de mujeres asesinadas ha ido aumentando paulatinamente.
Por eso, la responsabilidad de los poderes públicos y del gobierno tiene mucho que ver, cuando además desde las propias instancias ministeriales se está incidiendo en el hecho de que las mujeres denuncien.

El otro bloque de datos es la opinión que tienen los ciudadanos y ciudadanas del estado español sobre el tema de la violencia.
Ustedes sabrán que el barómetro del mes de marzo de este año del Centro de Investigaciones Sociológi-cas se ha centrado en el estudio de la violencia doméstica.
Como sería muy largo trasladar el conjunto de todos los datos, he traído los que creo yo más representativos.
Casi nueve de cada diez españoles considera que la violencia doméstica sobre las mujeres está muy extendida en España, principalmente la violencia física, seguida de los abusos sexuales.
Sin embargo, a pesar de que casi la totalidad de los españoles consideran muy grave la violencia o el maltrato físico ­el 98,7% y la violencia sexual un 97,1 y las restricciones a la libertad un 94%­, lo cierto es que el 73% de los españoles que aseguran haber conocido algún caso de maltrato a mujeres han optado por no denunciarlo.

Estos dos datos forman parte, junto con los anteriores, del puzzle del argumentario por el que debe abordarse de una vez por todas el tema de la violencia en contra de las mujeres de una manera global.
Una ley integral, en cuya elaboración la participación de responsables de organizaciones de apoyo a las víctimas es imprescindible para que, junto a juristas, feministas, forenses y expertos y expertas en la materia, sea una ley fruto del consenso y con la amplitud de miras necesarias para que en el siglo XXI se pueda abordar esta problemática desde una óptica realmente integral.

Necesitamos una ley integral contra la violencia de género que abarca el tema en su totalidad, siendo necesario que la ley incorpore la obligatoriedad de los cursos de formación para los operadores jurídicos, judicatura, fiscalía, medicina forense, abogacía, cuerpos y fuerzas de seguridad del estado, profesorado, etcétera.

Uno de los argumentos fundamentales a favor de la existencia de una ley que abarque el fenómeno en toda su integridad es la función que las leyes tienen como soporte de determinadas realidades y también como motores de cambio.
La ley, en este sentido, tiene una función pedagógica, informativa y formativa y es un instrumento para el cambio a favor de la igualdad.
Es necesaria una ley que contemple dotar a las mujeres víctimas de malos tratos de los recursos necesarios para su protección eficaz, facilitar la formación profesional de esas mujeres, necesidad de difusión de sus derechos, así como la importancia de que conozcan los recursos que la Generalitat pone a su disposición.
De manera que la responsabilidad individual de la mujer de poner la denuncia se acompañe de la responsabilidad colectiva, a través de la políticas de igualdad, y en concreto en el contexto legislativo que proponemos de ley integral, que debe desarrollar el gobierno valenciano de facilitar los medios y recursos para que dicha denuncia sea el inicio de una vida digna y no el último gesto de valentía de las mujeres.

No entendemos que después de las declaraciones del propio conseller de Bienestar Social en febrero en la comparecencia que hubo, donde se planteó que se estaba elaborando una ley, en estos momentos hayan ustedes retirado la enmienda y pienso que vayan a votar en contra.

Nada más y muchas gracias.

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Catalá.

A esta presa en consideració no hi ha esmenes presentades.
Per tant, correspon la fixació de posició dels grups que no hagen presentat.
En primer lloc, té la paraula la senyora Pérez, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

El passat 14 de febrer d'aquest mateix any, Esquerra Unida del País Valencià va tindre, des d'aquesta trona i per mig d'una interpel·lació presentada al conseller de Benestar Social, l'oportunitat de presentar una quantitat de propostes que consideràvem s'havien de tindre en compte per eradicar la violència de gènere.
Curiosament eixe mateix dia, el 14 de febrer, i en el torn de paraula que li corresponia al senyor conseller, el senyor conseller va deixar palés de les coincidències que teníem conjuntament i que per a tal fi s'estava estudiant un nou pla a nivell del que era el Consell valencià de la dona del Govern valencià, els sindicats, les associacions i les federacions de dones.
Estàvem treballant en eixe nou pla d'igualtat que replegava, si jo no estic confosa, un sens fi de propostes que des d'Esquerra Unida o nom d'Esquerra Unida vaig tindre a bé sol·licitar.

Però sobretot Esquerra Unida del País Valencià va sol·li-citar que la conselleria promulgara una llei específica sobre la violència de gènere al País Valencià que contemplés la realitat i circumstàncies específiques de la violència: els mals tractes en la relació de parella, la violació a àmbit privat o públic, els abusos sexuals a menors, l'*acosament* i els abusos sexuals en el treball, entre moltes altres coses.

El senyor conseller, referent a este punt, em va contestar que en estos moments estava prop de finalitzar el projecte de llei que la pròpia Conselleria de Benestar Social estava treballant i que no li faltava pràcticament res per a presentar-lo.

Fer una llei, jo entenc perfectament que no és una qüestió de dos dies, ni d'una setmana, ni de tres setmanes, és una cosa costosa que ha de ser una conseqüència positiva per al conjunt del País Valencià, però han passat tres mesos.
I si eixa llei estava pràcticament feta, al cap de tres mesos, senyor conseller, ens trobem idènticament igual: paralitzats, sense conèixer-la.
A més d'haver-se ja presentat públicament per vosté.
En algun tipus de roda de premsa o alguna cosa, ja va parlar vosté, senyor conseller, sobre esta llei.

Bé.
Este és el motiu que va a conduir a Esquerra Unida del País Valencià a recolzar la proposta de resolució que ha presentat la senyora Consuelo Catalá.
Perquè estimem que és fonamental que ràpidament es presente, mitjançant un projecte de llei, es presente eixe projecte de llei, tant al Consell de la Generalitat com a esta Cambra, per a poder debatir-ho, un projecte de llei integral, conforme s'expressa en eixa proposta de resolució, per a l'eradicació de la violència de gènere en tots els àmbits.

Per tant, reitere novament que per part d'Esquerra Unida del País Valencià, i ser conseqüents amb la interpel·lació que presentàrem el 14 de febrer, perquè aixina estimàvem que era necessari fer una llei, és per la qual cosa en aquestos moments anem a recolzar, a votar a favor la proposta presentada pel Partit Socialista.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Té la paraula, per a fixació de posició, la senyora Franco, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Estamos debatiendo una proposición no de ley que habla de la violencia de género.
Desgraciadamente, la violencia de género constituye uno de los problemas más acuciantes y antiguos de la sociedad y afecta con similar intensidad a todos los países, con independencia de su grado de de-sarrollo.

Durante siglos, la violencia de género se ha ejercicio en el seno de la familia, sin que ello provocara ningún tipo de reacción estatal, por entenderse generalmente que cualquier problema que sucediese dentro del ámbito doméstico debía gozar de la privacidad propia del entorno familiar.

Pero sólo cuando llega al gobierno el Partido Popular trasciende del ámbito familiar al ámbito público, que es lo que veníamos solicitando todas las mujeres desde todos los foros que teníamos ocasión de acudir.

Es, como les decía, cuando llega el Partido Popular al gobierno cuando se toma conciencia del problema y se pone en marcha el primer plan nacional contra la violencia para hacer frente a un problema que, como he dicho, es antiguo, pero que los gobiernos que nos precedieron nunca tomaron conciencia de dicho problema y actuaron en consecuencia.
Seguramente su sensibilidad estaba puesta en otras materias que no eran las de la violencia de género.

A nivel autonómico, cuando el presidente Zaplana llega al gobierno se fija como una de sus prioridades de gobierno la elaboración de un plan de igualdad y un plan de choque contra la violencia de género, ambos desarrollados en su totalidad y evaluados por la universidad.
Y que pronto conoceremos los resultados de esta evaluación, porque hay una comparecencia pendiente del conseller de Bienestar Social que nos dará detalladamente todos los resultados de la aplicación de este plan.

En estos momentos, el Gobierno Valenciano está trabajando sobre el tercer plan de igualdad de oportunidades, donde se contempla un apartado específico dedicado íntegramente a hacer frente, y a todas las medidas a aplicar, a la violencia de género.

He de decirles que en este plan han colaborado y han participado todas las asociaciones, por primera vez en la historia, todas las asociaciones de mujeres más representativas, junto con los sindicatos Comisiones y UGT.
Han participado, porque por primera vez en la historia en esta comunidad se crea el Consejo Valenciano de la Mujer, que era algo que veníamos demandando, pero que nunca tuvieron el atrevimiento de crearlo el gobierno anterior.
Nosotros lo hemos creado y, además, les hemos dado la participación para que colaboren en la elaboración, como les he dicho, de este tercer plan de igualdad, y han mostrado en todo momento su participación, su talante dialogante y la aceptación de este plan.

Dado que la violencia de género se puede abordar desde planteamientos muy distintos y con enfoques no siempre coincidentes, pensamos que el Partido Socialista podía ha-ber presentado una proposición no de ley sobre violencia de género, acompañada de un texto articulado, con contenidos precisos y con unas líneas de actuación, pero no lo han hecho así.
Hemos oído a la ilustre diputada, que ­eso sí, de una forma y de una manera muy exhaustiva­ nos ha dado unos contenidos de unas estadísticas, que está muy bien, pero que eso no dice nada para lo que realmente están demandando.

Por tanto, yo diría que la proposición no de ley que ellos piden, además una ley integral, es imprecisa, no define ninguna línea de actuación, ni dice los criterios que se deberían seguir para su elaboración.

Yo les diría, señorías, que las dictaduras hace años que desaparecieron y que desde la minoría no intenten darnos lecciones y órdenes imperativas a este gobierno.
Por una sencilla razón: porque en materia de violencia estamos haciendo cosas importantes, y ustedes lo saben, cosas que ustedes nunca hicieron.

Por tanto, les diría que abordar un tratamiento legislativo ante el problema de la violencia de género requiere estudiar y analizar, clarificar, que es lo que está haciendo este gobierno, en los términos que dicha regulación deba llevarse a cabo.
Es decir, requiere de un análisis previo de la situación, optando por aquella alternativa mejor que nos pueda dar la solución al problema.

Por ello, señorías, es necesario que el gobierno estudie y analice cuál es la mejor manera de abordar un problema que nos preocupa, y mucho.
Y de ahí que, mientras, vamos haciendo camino y elaboramos planes; planes que se llevan a término, que se dotan con presupuestos económicos y que consiguen resultados positivos.

Ustedes deben conocer que nuestra autonomía tiene unas limitaciones competenciales en materia legislativa.
Y, por tanto, las modificaciones del código penal y la ley de enjuiciamiento criminal en materia legal y procesal, le corresponde a las Cortes Generales y no a las Cortes Valencianas.

Por tanto, señorías, mi grupo votará que no a su proposición no de ley y, mientras, dejaremos que el gobierno siga trabajando en la línea que lo viene haciendo en esta materia.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Franco.

Té la paraula la senyora Catalá per a rèplica.

**La senyora Catalá Pérez:** 

 

Gracias, señora presidenta.

Bueno, yo, la verdad es que, en fin, no entiendo nada.
No entiendo nada, porque ustedes presentan una enmienda el 3 de abril diciendo: "Les Corts Valencianes instan al Consell a que agilice la presentación del proyecto de ley sobre erradicación de la violencia de género, que actualmente se encuentra en período de elaboración", y el día 30 dicen que la retiran.
Luego, esto de estudiar, debe ser que ha variado algo.
.
.
ha pasado algo del día 3 de abril al 30, que yo.
.
.
desde luego, no me he enterado.

Pero, desde luego, los que no se han enterado tampoco son los españoles y las españolas, porque en el CIS del mes de marzo sale en concreto que el 65% de los españoles duda de que el Estado proteja a las mujeres maltratadas.
Es decir, que la actuación de comisarías, juzgados y otras instancias oficiales, antes las denuncias, es merecedora de poca o ninguna confianza por parte de las instituciones.
Mire usted, si ustedes quieren seguir pensando que lo hacen estupendamente, sigan pensándolo.
"Mientras los demás digan que no, oye, ya veremos qué pasa".

A otro nivel.
Yo le voy a decir un dato.
Porque, claro, esto de los datos siempre.
.
.
Mire, en el año 2000, los centros 24 horas hicieron 27.
679 consultas ­llamo consultas porque se utiliza la palabra denuncia, cuando la denuncia es para otra cosa­, de las cuales 25.
540 fueron por teléfono, y solamente hicieron 2.
139 consultas directas.
¿Usted sabe cuántas consultas directas hicieron las cuatro oficinas de ayuda a víctimas del delito, de las 10.
741 del año 2000, de mujeres sobre violencia?
6.
446 de mujeres directas en otras instancias que no son los estupendos centros 24 horas.
Porque es verdad que ustedes hicieron los centros 24 horas en 1996 y en 1997, pero también es verdad que no han puesto ni un sola persona más, ni han dotado los centros 24 horas desde el año 1996 hasta la fecha.

Y le voy a decir otro dato.
De las 2.
139 atenciones directas a las mujeres de los centros 24 horas, de esas solamente acceden 840 denuncias.
Pero ojo, de las 840 denuncias, no salen todas de los centros 24 horas, sino que la mitad son denuncias que se hacen directamente en comisaría, que remiten a los centros 24 horas para que allí les informen y les den otro tipo de ayuda y de apoyo.
Luego de las 2.
139 denuncias que hay de los centros 24 horas, de las consultas, la mitad llegan a ser denuncias.
Yo, de verdad, me preguntaría qué tipo de mecanismos tenemos.

Pero voy a seguir.
Porque en el foro famoso de violencia que hizo en noviembre, el dictamen número 7 es específicamente promulgar leyes específicas contra la violencia doméstica, dotándola de los recursos económicos necesarios para asegurar su puesta en práctica.
Y le aseguro que no seríamos los primeros, ¿eh?
Hay 40 países con leyes específicas, entre ellos, Suecia.

Pero le digo más.
Ustedes han dicho: "el segundo plan se va a dotar con 8.
500 millones".
En el mismo foro de violencia, de 24 de noviembre de 2000: "Las maltratadas deben recibir la misma protección que los amenazados de ETA".
¿Ustedes saben cuánto dinero se da a las víctimas del terrorismo?
39.
400 millones, ¿eh?
Vale.

Entonces, vamos a aclararnos.
Si ustedes el 3 de abril deciden que es posible llegar a un acuerdo para hacer la ley, el conseller que está presente dice el 14 de febrero que, desde luego, esa ley se está elaborando y se va a presentar, y luego ustedes piensan que con solamente un plan integral es suficiente, yo les digo que desde mi grupo no consideramos que sea incompatible un ley integral en contra de la violencia doméstica con planes especiales urgentes.
No son incompatibles.
Y ustedes los hacen incompatibles porque no quieren hacer una ley integral exclusivamente.

Pero, desde luego, yo les diría las cifras de otra manera.
No estaría yo muy orgullosa no solamente por lo que opinan los españoles y las españoles, sino porque en este país una mujer muere cada cinco días.
El 25% de muertes ha aumentado desde el famoso plan de choque del año 1998, y cada día se hacen 83 denuncias de mujeres por malos tratos en nuestro país.
Yo creo que se tendrían que plantear ustedes, cuanto menos, que no sean incompatibles.
Y además, si ha habido aquí la expresión concreta del conseller de que, efectivamente, se iba a hacer esa ley.

Además, creo que las leyes son importantísimas, y más cuando estamos hablando de algo que está desprotegido, como es el tema de la violencia.
Y lo demás, desde luego, no me pida un texto alternativo, porque en principio no va a ser usted a mí quien me diga cómo tengo que hacer aquí las proposiciones no de ley.
Pero sobre todo porque el texto alternativo que se presenta en el Congreso de Madrid sobre el famoso permiso de paternidad, fue anulado por una transversal que se hizo, donde se ponía exclusivamente un texto genérico.

Porque realmente ustedes piensan que están en la oposición.
Ustedes son el gobierno, y ustedes tienen que presentar las leyes aquí.
Y lo demás es volver a poner una pelota en el tejado no se sabe de quién, porque desde luego nosotros no estamos gobernando.
Y ustedes, que están gobernando, con las cifras que hay en estos momentos creo que tendrían que, por lo menos, plantearse de una forma clara y contundente no solamente hacer una ley integral, sino además cumplir el famoso dictamen número 7 del foro mundial de encuentro de las mujeres que hubo en esta ciudad, y que para ustedes es fundamental.

Y para acabar voy a decir algo, y lo voy a decir con todo el respeto del mundo.
En los datos que he dado yo.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Catalá.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

­Acabo ya, presidenta.
­ .
.
.
que en febrero es cuando menos denuncias se hacen.
Yo me pienso que sociológicamente sería muy interesante, porque el 14 de febrero, que es el día que aquí compareció el conseller, era el Día de los Enamorados.
Igual es que las mujeres en febrero nos siguen aún engañando.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Catalá.

Té la paraula la senyora Franco, per a rèplica.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Es lamentable que la diputada que me ha precedido en el uso de la palabra venga aquí a utilizar un argumento sobre cuestionar las ayudas que se le dan al terrorismo.
Yo le diría que parece mentira que, a tres días de un nuevo asesinato, usted venga aquí a hacernos una apología no sé de qué.
*(Remors)* No sé lo que pensarán.
.
.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Silencio, por favor.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

No sé.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silencio.
*(Remors)*

**La senyora Franco Aliaga:**

 

No sé lo que pensarán.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silencio, por favor.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

.
.
.
sus compañeros del norte cuando la oigan decir esta serie de barbaridades.
Seguramente estarán muy apenados.
*(Remors)*

Señorías, he dicho en mi intervención anterior que todas las políticas que se están haciendo con relación a la erradicación de la violencia son importantes.
Nunca gobiernos anteriores, como es el gobierno socialista, hizo nada parecido.
Es más, ellos sí que crearon los centros de 24 horas, como ha mencionado usted, que atendían a las mujeres de 8 a 3, de manera que aquellas que tenían algún problema, pobres de ellas, porque no había quien las atendiese.

No tenían presupuesto económico para atender a las mujeres víctimas de la violencia.
Ahora les preocupa muchísimo, antes no.
La verdad es que no dejan de sorprenderme.
Cuando estaba gobernando el Partido Socialista, yo diría que vivíamos en una realidad silenciada, porque teóricamente ni había malos tratos ni había situaciones de violencia ni había cosas, porque si miramos las estadísticas, ni siquiera existe ningún tipo de datos recogido.
Por tanto, no sé qué hacían ustedes en aquella época.
Seguramente volverían la vista hacia otro lado.

Mire, ilustre diputada, en el segundo Plan contra la violencia nosotros contemplamos medidas importantes que sí que van a facilitar que la mujer pueda denunciar, tiene la posibilidad.

Y usted sabe que en nuestra comunidad hemos sido pioneros en la creación de los juzgados para víctimas de violencia de malos tratos.
Han funcionado y han funcionado bien.

Hemos hecho un protocolo a través de la Conselleria de Sanidad para que los profesionales puedan detectar, sin herir la susceptibilidad de las mujeres.
Está hecho, señora diputada, no ponga esa cara, ya se lo daré, y lo sabe.
Para que puedan detectar cuáles son las agresiones que ha podido sufrir una mujer que no se atreve a decir al profesional que tiene delante.

Usted sabe que hemos dado cursos de formación a todos los niveles: policías, sanitarios, agentes sociales, juzgados.
Existen protocolos que lo avalan.

Hemos creado casas de acogida, y ustedes lo saben.

Damos ayudas a las mujeres maltratadas, no del salario mínimo interprofesional como se pidió aquí, sino cubriendo todas las necesidades que en ese momento necesiten.
Va mucho más allá de lo que ustedes pedían.

En el nuevo plan se prevé que el mal trato sea causa de divorcio, el apartar al hombre, que sea el hombre el que se vaya del domicilio y no la mujer maltratada.

Se están poniendo sistemas de alarma para las mujeres que puedan ser víctimas de malos tratos.

En definitiva, señorías, yo creo que estamos avanzando y estamos avanzando en el camino adecuado.

La Conselleria de Bienestar Social está estudiando la posibilidad de ver la mejor manera de hacer frente a este problema social, por eso está estudiando y por eso está viendo cuál es la mejor viabilidad para el desarrollo de estas políticas, que son políticas que se están haciendo en este gobierno, en el gobierno del Partido Popular, en las que se implican, como ustedes saben, a todas las consellerias: Conselleria de Obras Públicas, Hacienda, Conselleria de Empleo, Conselleria de Bienestar Social.
Políticas transversales que, como decíamos cuando presentábamos nuestra Proposición no de ley para la creación de la ley de igualdad, que ustedes, la oposición votaron en contra, lo que queríamos era poner un marco jurídico, un marco legal, a esas políticas transversales que se estaban haciendo desde el gobierno que preside Eduardo Zaplana.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Franco.

Correspon la votació de la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre elaboració urgent d'un projecte de llei integral d'eradicació de la violència de gènere, presentada per la diputada Consuelo Català Pérez i quatre diputades més del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Senyories, comença la votació.
El resultat és de 40 vots a favor, 41 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada la presa en consideració d'esta proposició no de llei.
*(Remors)*

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre presentació d'un recurs d'inconstitucionalitat a la Llei 8/2000 de reforma de la Llei Orgànica 4/2000 dels drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seua integració social, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià (RE 23.
045, BOCV número 87)***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt tres, punt tres de l'ordre del dia, presa en consideració de la Proposició no de llei sobre presentació d'un recurs d'inconstitucionalitat a la llei 8/2000, de reforma de la Llei orgànica 4/2000, dels drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seua integració social, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la presentació i defensa conjunta d'esta proposició i l'esmena número 24.
783, té la paraula el senyor Cardona, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyors diputats, senyores diputades.

Jo lamente que hui tractem este tema, perquè s'haguera hagut de tractar abans del 23 de març, quan s'acabava el termini per presentar el recurs d'inconstitucionalitat a aquesta llei.
La cosa no ha sigut possible, i per això hem presentat nosaltres mateixos una esmena que, en lloc de dir que les Corts presenten el recurs d'inconstitucionalitat, el que diu és que es dóna suport als recursos d'inconstitucionalitat presentats per altres institucions, per altres parlaments, per altres organismes.

Pense que haguera sigut important tractar-ho abans del 23 de març, perquè aquest Parlament té competències per a presentar recursos d'inconstitucionalitat.
I pensem que és hora que el Parlament pose en marxa totes les seues atribucions i totes les competències que té per a fer eficaç la seua actuació.

Bé, entrem directament en el tema del recurs d'inconstitucionalitat.
És evident que el tema de la immigració està present en els mitjans de comunicació, està present com a conflicte social, està present inclús a voltes se diu com a problema dins d'esta societat.
I és normal que aixina siga, perquè Europa, i dins d'Europa l'Estat espanyol, evidentment, han mamprés una línia d'una política d'immigració per a nosaltres totalment equivocada.

És una política d'immigració que es basa en el control de la vinguda de gent, en el control dels fluxos migratoris, que es basa a facilitar l'expulsió i considerar que les persones han de tindre dificultats per arribar a esta Europa rica que nosaltres representem.
Recorde que a Europa es va arribar a defensar la política d'immigració zero, que no entrara ningú, com si açò fóra una gàbia totalment tancada, una peixera que protegira, que ens protegira.

I a més, esta política està basada només en el control final, només en eixa idea que nosaltres hem de ficar barreres a les fronteres, o quan ja han entrat dins, només està basada en el control policial, en la persecució administrativa, en la persecució de la gent que està ací d'una manera irregular.

Evidentment, la política dels estats europeus i de tots els països rics no ha atés mai a les causes d'esta immigració, només ha atés al final.
No ha atés a l'empobriment creixent dels països de procedència dels immigrants, no ha atés a la violència creixent dels països d'on procedixen els immigrants ni ha atés a la degradació ambiental i social creixent d'estos països.

Si analitzem què és el que passa en la relació entre els països pobres i països rics, ens trobem que al llarg de l'any el flux de capitals, és a dir, qui paga diners a qui al llarg d'un any, el resultat és que els països pobres ens paguen a nosaltres, els països rics.
És a dir, els països empobrits estan subvencionant la nostra riquesa.

Però és que, a més, si mirem el flux de matèries primeres, mos trobem que també en este cas els països empobrits no tenen més remei que desprendre's dels seus recursos, i nosaltres els comprem a molt baix preu, i el flux de matèries primeres també és cap al sentit dels països rics.

Mentrestant, el flux de la contaminació va al revés.
És a dir, quan nosaltres tenim una indústria especialment contaminant, si la podem posar en el país del tercer món, millor que millor.
Les aigües dels països del tercer món estan absolutament contaminades.

I mos trobem que la política dels països rics, entre ells la de l'Estat espanyol, no suposa cap mesura de correcció d'estos desequilibris.
En cap moment estem aconseguint que hi haja un apropament entre els països empobrits i els països rics.

Però pretenem, després de deixar que els capitals fluïsquen amb tota llibertat, després de deixar que les matèries primeres no tinguen cap tipus de control, després de tot això pretenem que les persones se queden allí, i que se queden sense protestar i sense dir res.
Això és absolutament impossible.
Quan hi ha un país empobrit i cada vegada més pobles, quan hi ha un país amb violència i cada vegada més violència, moltes voltes generada per la nostra venda d'armes o pels conflictes que nosaltres tenim en els nostres països, no podem pretendre que la gent seguisca intentant quedar-se en el seu país, com seria el seu desig, com sempre és el desig dels immigrants quedar-se en el seu país d'origen, com sempre a Espanya, quan la gent ha emigrat, no ha sigut per voluntat pròpia, ha sigut obligada.
I exactament com els espanyols han eixit d'este estat obligats per les circumstàncies, també la gent que arriba aquí ve obligada per les circumstàncies dels seus països.

Jo recordaria que a Espanya, abans de la I Guerra Mundial, per exemple, van haver grans fluxos migratoris que a més en l'Estat s'intentaven frenar perquè era emigració il·legal, era pèrdua de població, era pèrdua de riquesa.
I cal recordar que els països de recepció dien que els espanyols no eren integrables, perquè eren massa sorollosos, eren massa salvatges, eren massa incultes, i ara en este moment ens trobem que nosaltres estem fent el mateix amb la gent que ve des de fora.

Amb este panorama és quan en l'Estat espanyol es va fer una llei, la 4/2000, la llei que es diu "sobre drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seua integració social".
Se solia dir "llei d'estrangeria", però observem que la llei se dia "drets i llibertats dels estrangers".
I eixa llei es va fer.
No era del tot correcta, no era del tot bona, però eixa llei tenia un consens fonamental.
Tenia el consens de totes les forces polítiques, tenia un consens social realment notable, d'organitzacions que treballen amb immigrants, de gent que acull els immigrants, de la societat civil en general.

Eixa llei tendia cap al reconeixement dels drets humans a totes les persones.
Eixa llei tendia a reconéixer que el que calia fer amb la gent que venia de fora era integrar-la i no perseguir-la.
A més, eixa llei, encara que es va intentar presentar d'una altra manera, sí que incloïa controls en les fronteres, sí que incloïa mecanismes per a lluitar contra el tràfic de persones humanes i sí que responia als acords que s'havien pres en Tampere, que eren acords que afectaven a tota Europa.

Però al govern del Partit Popular no li agradava esta llei i, per tant, va fer una altra llei, la 8/2000, que corregix la llei anterior.
Eixa llei es va fer sense consens.
Només la va aprovar el Partit Popular i algun altre partit.
Evidentment la societat civil no estava d'acord amb ella, les ONG no estaven d'acord amb ella.
Eixa llei no reconeix tots els drets humans a totes les persones.

I per a aprovar-la, el Partit Popular va començar una campanya molt agressiva a tots els mitjans de comunicació.
Es feia referència que una llei molla suposava un efecte crida respecte als immigrants.
Va començar a ressaltar tots els problemes que provocaven els immigrants, un problema d'una persona concreta se transformava en un problema de tot un col·lectiu ­això és el que és racisme­.
Va començar a fer propostes il·legals.
Recordem aquella proposta de no empadronar els immigrants, quan això és totalment il·legal.
Hi han instruccions concretes de l'Institut Nacional d'Estadística que diuen que totes les persones que viuen ací en este Estat, han d'estar empadronades en el seu municipi.
I a més, va introduir obligacions increïbles, com que les empreses de transport eren les responsables si alguna persona sense documents arribava ací a l'Estat.
Això ens pareix ja absolutament kafkià, convertir totes les persones d'este Estat en una espècie de policies de l'entrada.

Aquesta llei ha tingut efectes devastadors, i no devastadors respecte als immigrants sinó devastadors respecte a la societat.
Un estudi que va fer Alicante Acoge va detectar que quasi tots els escolars pensaven que teníem un 35 % d'immigrants; pensaven que els immigrants ens estaven envaint, que venien ací a furtar-nos treball.
La realitat, la realitat de la bona, és que en Espanya només hi ha un milió d'immigrants, i que d'eixe milió, només la meitat, només 500.
000, són immigrants extracomunitaris.
Recordem que a Alemanya hi ha huit milions d'immigrants o a França hi ha també huit milions d'immigrants.

Eixa llei ha provocat una fractura social, eixa llei ha ressaltat que hi ha persones que són xenòfobes.
Ha augmentat la intolerància i ha fet que, a més, hàgem d'assignar una barbaritat de recursos policials, de recursos econòmics i de recursos administratius a perseguir el que només és un falta administrativa.
Perquè això també cal dir-ho de manera cla-ra: ser un immigrant sense papers no és un delicte, només és una falta administrativa, i com a tal hauria de tractar-se.

Esta llei que ha aprovat el Partit Popular i tota la campanya que va fer darrere per a justificar-la, ha fet que la societat pense que, primer, les persones han de tindre treball, i si tenen treball això els dóna dret a ser integrades.
En lloc de ser al revés: s'ha de donar tots els drets a les persones perquè tinguen precisament eixa possibilitat d'integració.

Esta llei ha provocat, és clar, una gravíssima inseguretat a milers de persones.
Els immigrants no poden anar a un tribunal a denunciar el seu empresari, perquè són irregulars i, per tant, se'ls detindrà.
Els immigrants no poden anar a la policia a denunciar que han sigut objecte d'un robatori, perquè són irregulars i, per tant, se'ls detindrà.
Els immigrants són, hui en dia, els nous esclaus d'esta societat.
I aquesta llei, la 8/2000, que modifica la llei 4/2000, l'única cosa que fa és mantindre una bossa de persones que estan disposades a treballar per qualsevol quantitat i en qualsevol condició.

No ens oblidem també d'uns altres efectes, que són possiblement els efectes més importants que afecten els immigrants.
La quantitat de morts que se produïxen a l'Estret, les persones, els xiquets que arriben sota els camions, que són una notícia anecdòtica en els telediaris, però quan un xiquet de deu anys arriba a Saragossa en un camió, és que alguna cosa greu passa fora de les nostres fronteres, perquè si no, no faria això ni s'arriscaria a tot eixe procés.
O les persones que estan a punt d'asfixiar-se en camions que els porten aquí.

I, finalment, esta llei té un efecte també molt negatiu respecte a l'autoritat de l'Estat.
Esta és una llei inaplicable, totalment inaplicable.
No podem estar perseguint els irregulars, no podem estar expulsant-los, pel cost econòmic que suposa, per la pèrdua també de recursos humans que necessitem en este país.
Però és que, a més, esta és una llei il·legítima, i contra una llei il·legítima tenim el dret de respondre, tenim el dret de no obeir-la.
No podem acceptar una llei que ataque tots els drets humans.

Jo voldria recordar que la nostra Constitució diu que "les normes de drets fonamentals inclouen la Declaració Universal de Drets Humans".
Jo voldria insistir que la nostra Constitució accepta que tots els tractats internacionals que han sigut signats per l'Estat Espanyol formen part del nostre ordenament jurídic.

I que, per tat, quan La llei 8/2000 diu que els estrangers que no estan regularitzats no van a tindre dret ni a reunir-se, no van a tindre dret ni a associar-se, no van a tindre dret a l'educació no obligatòria ­és a dir, nosaltres ací estem dient que els xiquets de 3 a 5 anys dels immigrants no van a tindre dret a eixa educació infantil­, que no tenen dret a sindicar-se lliurement, que no tenen dret a la justícia gratuïta, que se'ls pot expulsar per un tràmit d'urgència sense haver-los escoltat i sense haver tingut dret a la defensa judicial.
.
.
tot això que diu esta Llei 8/2000 és el que ens fa pensar que és inconstitucional.

I per això nosaltres pensem que aquestes Corts hagueren hagut de presentar un recurs d'inconstitucionalitat perquè aixina ho decidira el tribunal.
Com no ha sigut aixina, el que demanem ara és un suport de tota la Cambra als recursos d'inconstitucionalitat que s'han presentat respecte a aquesta llei.

No podem admetre que una llei que ataca els drets humans siga part del nostre ordenament jurídic.
I a més, amb quina cara anem a demanar nosaltres a un altre país que defense els drets humans si nosaltres no ho fem?
De quina manera anem a demanar a uns altres països que no exploten als seus treballadors, si nosaltres ho fem?
Com anem a demanar als altres països que mantinguen la dignitat de les persones, si nosaltres ens dediquem a atacar-la d'una manera desconsiderada?

Per tant, contra l'existència en este Estat de persones que són menys persones, contra la presència en este Estat de persones a les quals podem perseguir, atacar, explotar i llevar-los drets, nosaltres demanem el suport de la Cambra perquè donem suport als recursos d'inconstitucionalitat que s'han presentat respecte a aquesta llei.

Moltes gràcies.

 

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Grups que no han presentat esmenes.
Pel Partit Socia-lista­Progressistes, té la paraula la il·lustre diputada Nuria Espí.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Señores diputados, señoras diputadas.

El Partido Socialista venimos a manifestar, cómo no, nuestro apoyo a la propuesta que nos plantea hoy Esquerra Unida con respecto al apoyo a los recursos al Tribunal Constitucional, entre otras razones, porque mi grupo parlamentario en Madrid, en las Cortes Generales, también ha presentado un recurso de inconstitucionalidad.

El Partido Socialista decidió finalmente en el mes de marzo, tras meses de arduo debate con el Partido Popular, presentar un recurso de inconstitucionalidad.
Y presentamos un recurso de inconstitucionalidad en relación con aquellos artículos que en la ley de extranjería restringen el ejercicio de los derechos de reunión, asociación, manifestación, huelga, sindicación, así como el que se refiere a la negación del derecho a la tutela judicial efectiva y a la defensa y a la asistencia letrada de los inmigrantes sin papeles.

Esos son los cinco puntos que han llevado al Grupo Socialista a recurrir al Tribunal Constitucional.
Una decisión tomada no sin antes haber trabajado arduamente y haber intentado estérilmente el haber llegado a un acuerdo con el Partido Popular y con el Gobierno, a un acuerdo o un pacto de Estado, como hemos intentado denominar, para que el tema de la inmigración se abordara en nuestro país de una forma ordenada y de una forma lógica, tal y como evoluciona el fenómeno de la inmigración, no sólo en nuestro país, sino en el conjunto de los países europeos.

Lo intentamos infructuosamente.
No pudimos llegar a un acuerdo, ni con el Gobierno ni con el PP, para la modificación de estos artículos introducidos en la reforma de la ley, que contienen elementos innecesariamente restrictivos, a nuestro juicio, en relación con ámbitos esenciales para nuestro modelo de convivencia, asentado en lo fundamental sobre la vigencia de los derechos fundamentales de todos los seres humanos, con independencia de su condición legal.
Eso lo dice la Declaración Universal de los Derechos Hu-manos, no el Partido Socialista.

Insistimos en que el Partido Socialista ha liderado desde el principio una oferta dirigida al Gobierno y al Partido Popular con el pacto de estado de la inmigración, que nos hubiera permitido sentar bases de nuestra política migratoria para los próximos años, coherentemente con la posición y con la responsabilidad de la altura moral que correspondería a un país como el nuestro.

Sólo a la intransigencia del Partido Popular, y el desprecio y su inflexibilidad corresponde en exclusiva que España no haya materializado un gran consenso político y social sobre inmigración.
Cuestión esta que, por cierto, se está dando en el conjunto de países de nuestro entorno europeo.

En este sentido, trasladamos a los ciudadanos, y queremos trasladar, la realidad de lo que ha sucedido y nuestra posición responsable y constructiva, que en todo momento ha tratado de buscar el diálogo y acuerdo para abordar un ámbito como el migratorio, que va a marcar el trayecto de la sociedad española en la próximas décadas.

Intentaremos contrarrestar esa idea que de forma falsa ustedes intentan trasladar a los ciudadanos de que lo que pretenden los partidos, el Partido Socialista y los partidos de izquierda, es tener política de fronteras abiertas y de que aquí no haya ninguna política de control sobre la inmigración.
Tanto ustedes como nosotros sabemos que eso es falso.

Nosotros estamos planteando el que se plantee un diseño de políticas y un desarrollo de políticas migratorias sólidas y avanzadas, que aúnen el necesario control y la adecuada canalización de los flujos migratorios que se dirigen a nuestro país, y también a nuestra comunidad, con un catálogo de políticas activas para promover la integración social de los inmigrantes en la realidad social española.
No estamos diciendo una política de puertas abiertas sin más.
Ese es el discurso fácil, que, por otro lado, cada vez tienen menos, porque son contradictorios en la aprobación de sus políticas y con lo que luego se aplica en determinadas comunidades, como la nuestra, en la Delegación de Gobierno.
Por ejemplo, el acuerdo al que se ha llegado con los inmigrantes.

Nuestro país y nuestra Comunidad Valenciana también carecen de políticas migratorias, y las actuaciones en la materia se han limitado a una sucesión de improvisaciones sin el menor rigor.
Por ejemplo, viajes de ida y vuelta a Ecuador, cuando no las llamadas a incumplir la propia legislación en vigor con respecto al tema del empadronamiento, que llevó a nuestra Conselleria de Bienestar Social a quedarse en las estanterías con la publicación de los dípticos a los ayuntamientos para que se empadronaran los ciudadanos inmigrantes.

El Partido Socialista a lo largo de este período hemos llevado al Parlamento numerosas iniciativas que han supuesto alternativas coherentes y viables a la carencia de respuestas y las inconsecuencias del gobierno, y que todas ellas han sido rechazadas sin más razones que la imposición de la mayoría absoluta.
Cuestión esta a la que también, por supuesto, estamos acostumbrados.

Así ocurrió, a título de ejemplo, cuando el Partido Socialista presentó más de 150 enmiendas.
.
.
; al plan Greco, ni una.
Y presentan un plan, el plan Greco, para medidas de integración a la inmigración, sin prácticamente medidas de financiación conjuntas.
Para nada sirve.
En la Comunidad Valenciana no sólo los socialistas, sino entidades, la Mesa de solidaridad con los inmigrantes, la Unió de Llauradors i Ramaders.
.
.
se está hablando de cupos, de organización, de políticas de inmigración.
Están esperando la respuesta de la conselleria, están esperando la respuesta para tener medidas que avancen en soluciones que puedan llevar a que el tema de la inmigración no se convierta en conflicto.
Y una y otra vez, a lo largo de los últimos meses, hemos tenido que asistir al espectáculo de la improvisación ­vuelvo a repetir­, a la falta de rigor absoluto, de absoluta insolvencia con la que el gobierno ha abordado las cuestiones migratorias, que cada vez preocupan en mayor medida a la sociedad española.

En este escenario, al rechazar el Partido Popular y su gobierno encontrar una solución razonable a la injusta y gratuita rescisión de los derechos que contiene la ley, despreciada sistemáticamente en nuestra discusión al acuerdo, se ha decidido interponer también recurso de inconstitucionalidad como en otras comunidades autónomas para corregir un grave error al que hubiéramos preferido encontrar una solución inmediata por la vía del acuerdo.
No ha sido posible con las políticas de gobierno y no ha sido posible con el PP, quienes, desde luego, deberán dar cuenta de su responsabilidad.

No obstante, el Partido Socialista, los socialistas, estamos persuadidos de que la importancia de un fenómeno como el migratorio exige que sea abordado con la calidad de una cuestión de Estado, con la sensibilidad de quien hasta hace muy poco era promotor de emigrantes y con la solvencia de un país avanzado como el nuestro.

Los intereses de todos los españoles y españolas e inmigrantes nos reclaman seguir actuando desde la responsabilidad y el rigor que se corresponde con una oposición que quiere ser útil a todos.
Seguiremos intentando hacer del consenso nuestra prioridad y no dudaremos en llevar a cabo cuantos esfuerzos resulten precisos para convertir este objetivo en realidad.

Una vez más, una vez más responderán o deberán responder a las medidas de aplicación de cupos para los temas de la agricultura, a la creación del foro en el País Valen-ciano, al Plan Integral de la Inmigración que hemos solicitado en reiteradas ocasiones, a fijar medidas de apoyo que faciliten la movilidad en condiciones dignas de los emigrantes, a tener medidas contra el racismo y la xenofobia que hace no más de dos plenos planteábamos aquí y que se desestimó.

Estamos a tiempo, vuelvo a repetir, de corregir los errores que han cometido, señores y señoras del Partido Popular.
Estamos a tiempo, a pesar de que el recurso esté planteado, a que se reflexione sobre la política que ustedes no están desarrollando con respecto a las políticas de integración.
Estamos a tiempo de recuperar el espíritu de la Ley 4/2000 y estamos a tiempo de que reconozcan que han fracasado estrepitosamente.
La muestra es que una ley que no se puede aplicar está llevando a acuerdos ­nuestra comunidad va a ser botón de muestra­, está llevando a acuerdos que contradicen el espíritu de su Ley 8/2000, están llegando a acuerdos con delegaciones de gobierno como en la Comunidad Valencia-na que han llevado a una improvisación aún mayor.
Ahora tienen que ser los colectivos quienes tienen que atender a los inmigrantes.
El 70% del funcionariado en la delegación de Castellón está atendiendo a los inmigrantes.

En fin, la improvisación no puede ser en un tema de Estado y en un tema que significa una forma de convivencia y una forma de vida en nuestro país en los próximos años, no puede estar llevada a cabo desde la improvisación y la falta de políticas.
Tener mayoría absoluta no basta para gobernar.
Para gobernar hay que mostrar que uno tiene capacidad de hacerlo.
Háganlo en esta ocasión, reconozcan el espíritu de lo que plantea Izquierda Unida con la enmienda constitucional, actúen en consecuencia y no digan que no a lo que planteamos, digan algo.
Antes nos recordaba un diputado una canción de los años 50, de: "Siempre me dices lo mismo".
Yo aún estoy esperando que me digan los mismo o algo en cuanto a cuál es su política inmigración.
En año y medio, con un montón de propuestas, aún no he tenido ni una sola respuesta a qué ha de hacer esta comunidad con respecto a las políticas migratorias.
Háganlo y por lo menos tendré la tranquilidad de decir: "Siempre me dicen lo mis-mo", porque, finalmente, estarán diciendo algo.

Nada más.
Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señora diputada.

Por el Grupo Parlamentario Popular, tiene la palabra la ilustre diputada, señora Herrero.

 

**La senyora García Herrero:**

 

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Intervengo en nombre del Grupo Parlamentario Popular en la proposición no de ley que presenta el Grupo Parlamentario de Izquierda Unida sobre lo que en principio era la presentación de un recurso de inconstitucionalidad a la Ley 8, de 2000, de reforma de la Ley orgánica 4/2000, de los derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social.

Hoy, en vista de que el señor Cardona se da cuenta de que se ha pasado mes y medio del plazo previsto para la presentación de estos recursos, se presenta por este mismo grupo una enmienda y ya debemos de dar soporte a esos recursos que han presentado otras instituciones.

Pero, señorías, en lo que llevamos visto en este asunto en esta mañana todavía no he oído nada referente a esa propuesta que hace el señor Cardona, el Grupo Parlamentario de Izquierda Unida, porque esa propuesta es muy concreta y muy determinada.
Y aquí lo que he hemos venido oyendo son una serie, bueno, pues, de referencias, y cada uno expone en un momento determinado sus puntos de vista sobre la inmigración, pero no sobre la propuesta que hace Izquierda Unida en concreto.

Y en concreto, señorías, esta propuesta tiene una contestación con argumentos jurídicos, porque estamos hablando de algo serio, que es un recurso de inconstitucionalidad.
Y entonces debemos de plantearnos nuestra postura desde esos argumentos jurídicos y no de referencias o planteamientos demagógicos que hemos venido oyendo.

Aparte de que estaba fuera de plazo el señor Cardona, hay otra consideración previa que yo le quiero hacer.
Es respecto a que el artículo 32.
2, de la Ley orgánica del Tribunal Constitucional, dispone que: "Los órganos colegiados ejecutivos y las asambleas de las comunidades autónomas podrán, previo acuerdo al efecto, interponer recurso de inconstitucionalidad contra las leyes, disposiciones o actos con fuerza de ley del Estado que puedan afectar a su propio ámbito de autonomía".

En este punto, la sentencia del Tribunal Constitucional de 14 de julio de 1981 dice que: "Es preciso tener en cuenta que la Constitución reserva a las Cortes Generales todo cuanto se refiere al desarrollo de los derechos fundamentales y de las libertades públicas que constituye el fundamento mismo del orden político-jurídico del Estado en su conjunto.

En primer lugar, los derechos fundamentales son derechos subjetivos en cuanto garantizan un estatus jurídico a la libertad en un ámbito de la existencia, pero, al propio tiempo, son elementos esenciales de un ordenamiento objetivo de la comunidad nacional.
En este segundo aspecto, en cuanto a elemento fundamental de un ordenamiento objetivo, los derechos fundamentales dan en sus contenidos básicos a dicho ordenamiento, en nuestro caso al estado social y democrático de derecho y atañen al conjunto estatal.

Los derechos fundamentales son así un patrimonio común de los ciudadanos individual y colectivamente constitutivos del ordenamiento jurídico".

Y sigue diciendo que: "La ley orgánica, a la que se hacía referencia en esa sentencia, por su contenido y ámbitos nacionales no afecta específicamente a la autonomía de las comunidades autónomas en cuanto tales, y, en consecuencia, su posible inconstitucionalidad sólo podría ser planteada directamente por los legitimados por el artículo 32.
1 de la Ley orgánica del Tribunal Constitucional".

La trasposición de los argumentos de esa sentencia al caso que nos ocupa, nos permite afirmar que existirían cuanto menos serias dudas sobre la legitimación para interponer recurso de inconstitucionalidad de la ley que usted pretendía, o de dar soporte a los recursos planteados de las Cortes Valencianas por no afectar su contenido al ámbito de autonomía de la Comunidad Valenciana.

Hechas estas consideraciones previas, señorías, y entrando, eso sí, en el fondo del asunto, en el fondo de la proposición no de ley que usted presenta y que se ha obviado totalmente en esta mañana, usted hace una primera cuestión, habla de los derechos fundamentales y libertades públicas.

Bien, la sentencia del Tribunal Constitucional de 23 de noviembre de 1984 dice que: "A tenor del artículo 13 de la Constitución, los extranjeros gozarán en España de las libertades públicas que garantiza el presente título en los términos que establezcan los tratados y la ley, y no por eso supone tal previsión que se haya querido descotitularizar la posición jurídica de los extranjeros relativa a los derechos y libertades públicas.
Los derechos y libertades reconocidas en los extranjeros siguen siendo derechos constitucionales y, por tanto, dotados de la protección constitucional, pero son todos ellos sin excepción ninguna, en cuanto a su contenido, derechos de configuración legal.
Y esta configuración puede prescindir de tomar la nacionalidad o ciudadanía del titular produciéndose así una completa igualdad entre españoles y extranjeros, o bien puede introducir la nacionalidad como elemento para la definición del supuesto de hecho al que ha de anularse la consecuencia jurídica establecida, y, en tal caso, como es obvio, queda excluida a priori la aplicación del principio de igualdad como parámetro al que han de ajustarse, en todo caso, las consecuencias jurídicas anuladas a situaciones que sólo difieren en cuanto al dato de la nacionalidad".

Los pactos internacionales a los que hace usted referencia en su texto, derechos civiles y políticos y el de derechos económicos, sociales y culturales, someten el ejercicio de estos derechos a las restricciones previstas por la ley que sean necesarias en una sociedad democrática, en interés de la seguridad nacional, de la seguridad pública, del orden público o para proteger la salud o la moral pública, o los derechos y libertades de los demás, o las limitaciones determinadas por la ley sólo en la medida compatible con la naturaleza de esos derechos y con el exclusivo objeto de promover el bienestar general de una sociedad democrática.
Y nos estamos refiriendo en concreto a las restricciones de los derechos de asociación, reunión y manifestación, y, en la sociedad, estas últimas limitaciones, en los derechos de sindicación y huelga.

En su punto segundo, sobre la ausencia de proporcionalidad en las sanciones, y, en concreto, el que una determinada sanción como es la expulsión pueda aplicarse tanto a la comisión de una infracción grave como muy grave, cabe traer a colación la doctrina que sienta el Tribunal Constitucional en sentencia número 55 de 1996, en la que dice: "Desde la perspectiva del control de constitucionalidad que -dice el Tribunal Constitucional- nos es propio, no puede invocarse forma autónoma y aislada el principio de proporcionalidad ni cabe analizar en abstracto si una actuación de un poder público resulta desproporcionada o no.
Si se aduce la existencia de desproporción debe alegarse primero y enjuiciarse después en qué medida ésta afecta al contenido de los preceptos cotitulares invocados y, sólo cuando la desproporcionalidad suponga vulneración de estos preceptos cabrá declarar la inconstitucionalidad".

Sigue diciendo que: "Siempre deberá indagarse, no la sola existencia de una desproporción entre medios y fines, sino en qué medida esos preceptos resultan vulnerados como consecuencia de la citada desproporción.
Que la ponderación de la proporcionalidad de la pena corresponde al legislador en el momento en que la norma se elabora".

Y sigue diciendo que: "No es competencia del Tribunal, sino del legislador el análisis de la proporcionalidad de la pena.
El legislador goza de un amplio margen de libertad que deriva de su posición constitucional y, en última instancia, de su específica legitimidad democrática.

No sólo cabe afirmar, pues, que como no puede ser de otro modo en un Estado social y democrático de derecho, corresponde al legislador el diseño de la política criminal, sino que también con la excepción que imponen las citadas pautas elementales que emanan del texto constitucional dispone para ello de plena libertad.
De ahí que la relación de proporción que deba guardar un comportamiento penalmente típico con la sanción que se le asigna será el fruto de un complejo juicio de oportunidad del legislador que, aunque no puede prescindir de ciertos límites constitucionales, estos no le imponen una solución precisa y unívoca.

La posición constitucional del legislador ­a la que hacemos referencia­ obliga a que la aplicación del principio de proporcionalidad para controlar constitucionalmente sus decisiones debe tener lugar de forma y con intensidad cualitativamente distinta a las aplicadas a los órganos encargados de interpretar y aplicar las leyes.

El legislador, al establecer las penas, ha de atender no sólo al fin esencial y directo de protección al que responde la norma, sino también a otros fines legítimos que pueda perseguir con la pena y en las diversas formas en que la misma opera y que podrían catalogarse como sus funciones o fines inmediatos a las diversas formas en que la combinación abstracta de la pena y su aplicación influyen en el comportamiento de los destinatarios de la norma".

En definitiva, señorías, en relación con la proporcionalidad de una determinada pena, este Tribunal sigue diciendo: "No puede para establecerla tomar como referencia a una pena exacta que aparezca como la única concreción posible de la proporción constitucionalmente exigida, pues la norma suprema no contiene criterios de los que pueda inferirse esa medida".

En cuanto a las medidas cautelares del ejecutivo y procedimiento de expulsión preferente, el artículo 63.
2 dice: "En los supuestos en que se haya procedido a detención preventiva del extranjero, éste tendrá derecho a asistencia letrada que se le proporcionará de oficio, en su caso, y a ser asistido por intérprete y de forma gratuita en el caso de que careciese de medios económicos.

Del tenor literal de los artículos que regulan estos aspectos no se deduce limitación alguna de los derechos de defensa del extranjero, ni se impide su intervención en el correspondiente procedimiento, sobre todo si se tiene en cuenta que el derecho de defensa es consustancial a la persona, independientemente de que sea español o extranjero, puesto que son imprescindibles para la garantía de la dignidad humana".

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaya terminando, por favor.

 

**La senyora García Herrero:**

 

Sí, señoría.

Ya, para abreviar, en cuanto a lo que usted hace referencia, a la reagrupación familiar, decimos que la Sentencia 5/81, del Tribunal Constitucional también, dice que lo que en la Constitución no existe es lo que podríamos denominar "reserva reglamentaria", esto es, la imposición de que determinadas cuestiones hayan de ser reguladas por norma reglamentaria y no por otras con rango de ley.

Y nos sigue diciendo que la solución afirmativa, la introducción en nuestro ordenamiento constitucional de la categoría de ley orgánica, a la cual se reserva la regulación de determinadas materias, no altera las relaciones tradicionalmente establecidas entre la ley y el reglamento, siendo constitucionalmente legítimo que el legislador orgánico se remita al reglamento para completar el desarrollo normativo de las materias reservadas al mismo, lo cual en muchos casos será obligatorio y necesario, ya que no hay ley en la que se pueda dar entrada a todos los problemas imaginables, muchos de los cuales podrán tener solución particular derivada en normas reglamentarias.

De acuerdo con ello, no cabe duda.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Termine, señora Herrero.

 

**La senyora García Herrero:**

 

.
.
.
de que no es inconstitucional por el solo hecho de que permita al reglamento ocuparse de materia reservada a la ley orgánica.

Por todo eso, señor Cardona, creo que ha quedado suficientemente claro y demostrado con argumentos jurídicos, como le decía anteriormente, la improcedencia de principio a fin de su proposición no de ley.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora diputada.

Señor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

Senyora diputada.

Jo, d'arguments jurídic, en tinc un carro, en tinc per a parar un tren.
Però no és moment ací de fer ara el debat de si és constitucional o no la llei, sinó de si es dóna suport a un recurs contra la llei que per a nosaltres no ho és.

Però és que si jo li haguera amollat ací tots els arguments jurídics que tinc, ni vosté m'haguera entés ni ningú dels diputats m'haguera escoltat, perquè estan dedicats a l'agradable art de la tertúlia, cosa de què tenen tota llibertat, però jo no tinc per què perdre el temps traent ací tots els arguments jurídics que puc donar-li després en una fotocòpia, a on estan tots molt ben explicadets.

Però com moltes voltes els parlamentaris ­que ací venim a parlamentar­ no atenen als arguments sinó que només atenen a la pirotècnia i a tot això, jo vaig a deixar la pirotècnia de costat, però sí que vaig a donar-los alguns fets per vore si els fan reflexionar.

A Lorca, 12 morts més dos supervivents.
Anaven 14 persones en una furgoneta, una d'elles tenia 13 anys.
Era menor d'edat, i anava a substituir sa mare perquè eixe dia no podia anar a treballar.
No he sabut res que passara amb la persona que va ser responsable d'eixe fet.
És que hui en dia ací en l'Estat espanyol hi ha permís, està autoritzat, que persones de 13 anys vagen a treballar?

En desembre, a Gandia, jornades de més de huit hores; salari: zero.

Gener.
Aspe.
20 equatorians van denunciar que no els pagaven els salaris, els estaven devent 2 milions de pessetes.
Quan van acudir, ells eren irregulars.
Evidentment, els acusats van ser ells, no l'empresari.

Sagunt.
Centenars de jornalers abans de la temporada de collita, centenars de jornalers en coves, alqueries, magatzems abandonats, casetes de ferramentes.

Crevillent.
Huit immigrants il·legals segrestats.

Puçol, molt recent.
Treballadors del camp.
Estes persones anaven a treballar al camp i l'empresari, tan bo ell, els fea pagar el desgast de les ferramentes que utilitzaven.
No sols els fea pagar el desgast de les ferramentes sinó que els fea pagar el transport en les furgonetes.
Però resulta que eixes furgonetes els pagava una ONG.

Borriana.
Tres colombians cobraven quantitats irrisòries per jornades de més de deu hores.
20 persones implicades realment, encara que només en van denunciar tres.

Què està passant ací?
No tenen cap responsabilitat els legisladors en això que passa?
No tenen cap responsabilitat els inspectors?
No té cap responsabilitat la policia?
Però estes persones, clar, no poden ni reunir-se ni associar-se ni sindicar-se ni manifestar-se.
Estes persones han d'estar calladetes i aguantar-ho tot.

Per tant, jo crec que hi han suficients arguments humans i jurídics per a presentar un recurs d'inconstitucionalitat a aquesta llei.

I a més, vostés no escolten els arguments, i no els escolten perquè, quan molta gent ha intentat parlar amb vostés, vostés els han rebutjat, han dit que no, que vostés tiraven avant la seua llei.
I la van tirar avant, ja ho crec que la van tirar avant.
Ara, quan els immigrants irregulars s'han reunit, quan els immigrants irregulars s'han tancat en les esglésies, quan els immigrants irregulars s'han manifestat, és a dir, quan els immigrants irregulars han transgredit la llei i han plantat els seus drets com que això calia defensar-ho, quan han fet això vostés sí que els han escoltat.
Per tant, jo reivindique el dret a reunir-se, a associar-se, a manifestar-se, com allò únic que a vostés els arranca alguna concessió.
Inclús quan eixa concessió és el respecte als drets humans.

Perquè vosté m'ha dit molts arguments jurídics, però no m'ha dit l'article 10.
2 de la Constitució, i l'article 10.
2 de la Constitució diu que "les normes relatives als drets fonamentals i a les llibertats que la Constitució reconeix s'interpretaran de conformitat amb la Declaració Universal dels Drets Humans i els tractats i acords internacionals sobre aquestes matèries ratificats per Espanya".

Quins acords?
Li'n diré alguns.
El Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics, incorporat a la Constitució Espanyola per l'article 96; Conveni de les Nacions Unides sobre Drets del Xiquet, ratificat en 1990.
La mateixa Constitució diu que este ordenament jurídic, aquest que jo li dic, la Declaració de Drets Humans, el Conveni Europeu per la Protecció dels Drets Humans i Llibertats i el Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics, són ordenament estatal.

I ací no se pot estar prohibint a la gent reunir-se, associar-se, manifestar-se o el dret de vaga.
I no es pot fer perquè no es legislable.
Els drets que estan sotmesos al fet que es poden limitar per la llei són uns altres, però no els drets humans.
És impossible, perquè si fóra aixina, vostés estarien entrant per la via de la dictadura, la que priva de drets sense cap tipus d'argument, la que priva de drets al respecte damunt dels decrets internacionals i damunt dels tractats internacionals que el mateix Estat ha signat.

I ací, encara que jo arguments jurídics en tinc un carro, no li'ls vaig a dir, perquè a mi el que em preocupa és que ací hi haja gent que amb tanta facilitat estiga disposada a acceptar que ací hi han persones humanes i persones que no ho són.
No estic disposat a acceptar que hi han persones que no tenen accés als drets humans, no estic disposat a acceptar-ho, perquè ací a Europa i ací a l'Estat espanyol s'està instaurant l'esclavitud.
I com s'està instaurant l'esclavitud i jo pense que és per conseqüència d'una política equivocada, d'unes lleis equivocades, jo pense que la societat té dret a protestar, a saltar, a no obeir.

En eixe sentit, Esquerra Unida ha proposat a la societat des de ja fa temps una campanya de desobediència civil.
No se té per què complir una llei il·legítima.
I és il·legítima una llei que ataca els drets més bàsics de les persones.
Si ací vostés feren una llei que permetera a una altra persona obligar a alguna a fer alguna cosa que no vol, si feren una llei aixina jo la desobeiria.
I esta llei és una llei on la desobediència civil s'ha d'aplicar.
I vull parlar una miqueta d'este tema.

La desobediència civil no s'aplica a una llei que m'afecte a mi, no busca un benefici personal.
La desobediència civil només se pot aplicar a aquelles lleis que transgredixen drets fonamentals, que ataquen la pròpia dignitat de la persona.
I per això nosaltres diem als ajuntaments: empadroneu tots els immigrants.
Però és que Esquerra Unida va a afiliar qualsevol immigrant sense papers que acudisca, encara que ells no tinguen el dret a l'associació, perquè pensem que eixe dret no se li pot privar a ningú; sense pagar quota, sense res, però té dret a entrar en la nostra organització, si vol.
I a més, podrà tindre càrrecs orgànics dins de la nostra organització, si vol.
Perquè la llei no fa bé de limitar això.

I després, vull insistir en el tema que vostés només escolten la gent que realment se manifesta, protesta, se reunix i se sindica i fa vaga.
Vostés no escolten els arguments.
S'ha d'anar per la via de demostrar-los que no van a cedir.
Van començar els tancaments dels immigrants el dia 18 de gener.
Primera negociació amb la Delegada del Govern, el dia 28 de febrer.
Van estar un mes i deu dies tancats, sense que ningú de l'Administració els fera cas.
L'acord es va assolir el dia 25 d'abril, tres mesos i una setmana després d'estar tancats.

Vostés mateixos saben que perquè els drets siguen realment eficaços, que els drets realment se puguen concretar, cal que la gent puga exigir-los.
I per a exigir-los calen mesures d'este aspecte.
Quan vostés estan prohibint la reunió, l'associació, la vaga i la sindicació allò que volen és que ningú els diga res, allò que volen és fer allò que els dóna la gana i tots calladets i acceptant l'opressió, l'explotació i l'esclavitud d'una manera absolutament calladeta i submisa.

Això no passarà amb els immigrants irregulars, no passarà tampoc amb Esquerra Unida i no passarà amb molta gran part de la societat civil, que ens diu que eixa llei els lleva legitimitat per a manar i els lleva a vostés tota l'autoritat moral.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula la senyora Herrero.

 

**La senyora García Herrero:**

 

Sí, gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un momento, señora diputada, espere un momento.
*(Pausa)* Señorías, ocupen sus escaños.
*(Pausa)*

La señora Herrero tiene la palabra para réplica.

 

**La senyora García Herrero:**

 

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Señor Cardona.

Creo que no ha entendido nada, absolutamente nada, de mi intervención anterior, porque si no le ha quedado claro todo lo que le he expuesto, no sé de qué forma tendría que decírselo.
Yo, de todas formas, voy a intentar ahora mismo que usted me entienda.

Yo quiero, señor Cardona, que en un caso como el que nos ocupa no podemos dejarnos llevar y hacer interpretaciones subjetivas de la norma, o por decirlo de otra manera, estar haciendo desde esta *trona* una demagogia muy barata, además.

Estamos hablando de un recurso de inconstitucionalidad a una ley orgánica, y hay que ser más serios, señor Cardona, y hay que ser más rigurosos en nuestros planteamientos.
Y si se presenta un recurso de inconstitucionalidad como el que usted presenta, tiene que fundamentarlo y basarlo jurídicamente, y no venir aquí a hacer un tipo de política que en determinados momentos podríamos calificar incluso de carroñera.

Por ello yo me he limitado a exponer, desde un estudio formal y profundo del tema, las razones no del Grupo Parlamentario Popular sino del Tribunal Constitucional, que ha sido la doctrina a la que yo me he estado refiriendo en cada uno de los puntos de su proposición, que demuestra la inviabilidad del recurso que usted plantea.

Señor Cardona, Tribunal Constitucional, y no fuegos pirotécnicos.
Ahora, si para su señoría la doctrina del Tribunal Constitucional son juegos pirotécnicos, usted es muy libre de expresar lo que quiera, pero dicho está y en el acta de sesiones constará.

Y, desde principio a fin, yo le he estado diciendo porqué es inviable el recurso que usted presenta.
Primero, por las serias dudas que plantea la legitimación de estas Cortes Valencianas para interponer el recurso o, como usted ahora plantea con su enmienda, darle soporte a los que han presentado otras instituciones.
Y ya le he explicado el porqué, porque es de ámbito estatal y no de ámbito de la Comunidad Valenciana el tema que nos ocupa.

Y hasta el fondo de su proposición usted sigue hablando.
.
.
mejor dicho, no hablando de su proposición, pero sí luego hace una referencia, "bueno es que aquí estamos negándole el derecho a la asociación, a la manifestación y tal".
Pero es usted mismo, señor Cardona, el que en su proposición viene a hablar de los pactos de derechos civiles y políticos, y en referencia también al de los derechos económicos sociales y culturales de 19 de diciembre de 1966, habla usted de esos pactos en su proposición.
Y esos pactos someten el ejercicio de los derechos a las restricciones previstas por la ley y que sean necesarias en una sociedad democrática en interés de la seguridad nacional, de la seguridad pública o del orden público o para proteger los derechos y libertades de los demás, para los derechos de asociación, reunión y manifestación y las limitaciones determinadas por la ley en la medida compatible con la naturaleza de esos derechos y con el exclusivo objeto de promover el bienestar general de la sociedad, derechos de sindicación y huelga.

Es usted, señor Cardona, el que hace referencia a esos pactos en su proposición no de ley.
Yo me limito a ratificar aquí lo que dicen esos pactos, para que venga luego usted diciendo que somos nosotros.
No, señoría.
Aquí hay unos pactos a los que usted hace referencia y aquí nadie les está negando ningún derecho a nadie.
Hay unos pactos, usted hace referencia a ellos, y en cumplimiento de esos pactos el legislador puede establecerlo.

Por eso, de todo lo dicho se puede concluir respecto a este punto, señoría, que el artículo 13 de la Constitución permite que el legislador establezca condicionamientos adicionales al ejercicio de los derechos fundamentales por parte de los extranjeros, pero siempre y cuando se respeten esos preceptos constitucionales.
Claro que sí, señor Cardona, claro que sí, pero está previsto por el artículo 13 de la Constitu-ción que el legislador pueda poner esos condicionamientos.
Con lo cual seguimos hablando de un recurso de inconstitucional que usted pone, y eso hay que verlo desde unos puntos de vista estrictamente jurídicos y no con los puntos de vista que usted viene aquí a manifestar haciendo esas valoraciones que, desde luego, señoría, nos remiten a unos tiempos quizá en los que su grupo o su partido se quedó anclado hace mucho tiempo.

Pero usted sigue sin hablar de la proporcionalidad de sanciones que usted plantea, sigue sin hablar de las medidas cautelares del ejecutivo, procedimiento de expulsión preferente.
Porque, señoría, usted sabe que ha quedado perfectamente demostrado y claro con los argumentos jurídicos, repito, que yo he estado dando esta mañana, que no hay ninguna inconstitucionalidad en los argumentos que usted ha planteado.
Es inviable totalmente el recurso de inconstitucionalidad que usted ha presentado, señor Cardona; por eso no ha hecho referencia a ninguno de los puntos en los que usted ha basado su proposición no de ley.
Ha pasado olímpicamente de los puntos y los argumentos que usted presentaba en su proposición no de ley.

Y, señorías, cuando el señor Cardona hablaba "es que hasta el derecho de empadronamiento les hemos negado", pues recordarle, señoría, que han sido los ayuntamientos del Partido Popular los primeros que han puesto en práctica estos empadronamientos teniendo que ser algunos concejales nuestros, teniendo que salir concejales nuestros al paso de ciertas ayudas, entre comillas, que concejales de otros grupos de la oposición le estaban dando a esos extranjeros, a esos inmigrantes en nuestras diferentes ciudades, siempre con abogado y previo pago; ayudas, porque aquí se nos llena la boca hablando de esclavitud y de todo lo que queremos hablar, pero cuando llega la hora de la verdad, cogemos a los emigrantes y los engañamos con abogados y cobrándoles, señorías, con temas como la tarjeta sanitaria, que es totalmente gratuita y que han querido incluso cobrarles la tramitación a esos emigrantes, por parte de concejales de los grupos de la oposición, que no del Partido Popular.
Porque aquí lo único que ha hecho el Partido Popular, *(remors)* lo único que hace son defender posturas como crear ese foro de la inmigración o llegar en la Comunidad Valenciana a ese acuerdo plenamente satisfactorio, dicho por todos los representantes de los emigrantes, desde la Delegación del Gobierno con los emigrantes, acuerdo que todavía no se ha visto con otros go-biernos autonómicos, que no son precisamente del Partido Popular, señoría.

Por eso yo le recomendaría que, en vez de estar aquí hablando de todo esto que han estado hoy hablando, que se atengan a lo que es una proposición seria y rigurosa, y que sepan que cuando se presenta una proposición de este tipo hay que ser serio, riguroso y formal, y presentar las bases y los argumentos para poderlos mantener.
Y no, señoría, como ha quedado muy claro y muy bien demostrado, no tiene usted ningún argumento, ni ninguna base para mantener ni este recurso, ni para pedirle a estas Cortes que apoyen ese recurso de otras instituciones.

Nada más y muchas gracias.

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora García.

Correspon la votació ordinària de la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre presentació d'un recurs d'inconstitucionalitat a la Llei 8/2000, de reforma de la Llei orgànica 4/2000, dels drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seua integració social, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 40 vots a favor, 44 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada la presa en consideració d'esta proposició no de llei.

Senyories, se suspén la sessió, que es reprendrà a les quatre i mitja.

 

*(Se suspén la sessió a les 13 hores i 40 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 33 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

***Preguntes números 5.
622/00, 5.
623/00, 5.
624/00 i 5.
625/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la instal·lació d'una planta de tractament de residus sòlids urbans a Picassent, que formula el diputat Joan Ribó i Canut del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 84).***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Continua la sessió.

Moltes gràcies, senyories, per la seua puntualitat.
Muchas gracias a todos por su puntualidad.

Preguntes al conseller de Medi Ambient, de la 5.
622 a la 5.
625, que formula l'il·lustre diputat Joan Ribó i Canut del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià.

Té la paraula el senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bona vesprada, senyor conseller de Medi Ambient, i m'alegre que siga de Medi Ambient sencer, no de la meitat només.

Mire, Picassent, residus sòlids, comarca de l'horta sud, un territori del municipi de Picassent limítrof amb Silla, Benifaió, etcètera.
Com vosté sap, s'ha aprovat inicialment per part del municipi, de l'ajuntament de Picassent, una proposta, és un municipi governat pel Partit Popular, la proposta de fer una planta de tractament de residus sòlids urbans en aquest municipi.
Aquesta proposta ha generat, en primer lloc, la protesta dels municipis limítrofs i també la protesta i la preocupació d'aquest projecte de molts habitants del municipi de Picassent.
Els motius son diversos.

El primer és que no hi ha un coneixement exacte de quines característiques van a reunir les possibles instal·lacions.
I aquesta seria la primera pregunta que nosaltres li formulem.
Nosaltres disposem d'un document que es va plantejar en el municipi.
És un document totalment genèric, que sospitem que és el mateix que l'empresa corresponent ha enviat a altres municipis, molt bonic, que parla de biogas, etcètera, però detalla molt poc quina serà la quantitat anual, per exemple, de milers de tones que es van a tractar, en quines condicions es van a tractar, etcètera, quins seran els resultats a nivell d'aigües.
.
.

La segona pregunta que tampoc està clara i que nosaltres voldríem conéixer amb la màxima exactitud possible, senyor conseller, és si la seua conselleria pot garantir que en aquestes instal·lacions no es va a produir ­i ha estat un dels grans objectes de la polèmica­ la incineració de residus sòlids.
Evidentment, perquè no hi haja cap problema, nosaltres entenem que si es produeix metà, el mateix que el gas natural, és perfectament lògic que aquest metà després es creme per molts motius.
Em sembla totalment lògic.
Però, estem insistint, residus sòlids, repetim, sòlids, perquè em sembla un tema important.

Hi ha un altre aspecte que em sembla preocupant i que genera molta preocupació en totes aquestes instal·lacions.
Malgrat que el projecte diu que no es van produir mals olors, etcètera, la presumible ubicació d'aquesta planta de residus, doncs, està molt més prop dels municipis limítrofs, quant a ubicació de les zones habitades, que del municipi en qüestió, com està el tema dels mals olors i com està concretament aquest tema.

I, després, una pregunta que em sembla important.
Com vostés saben, hem aprovat aquí una Llei de residus sòlids, parla de plans de molts tipus, etcètera, per exemple de plans zonals i totes aquestes coses, sí que ens interessaria, perquè nosaltres hem vist el Pla integral de residus i no hem vist aquesta planta, sí que ens interessaria, en cas que aquesta planta vaja endavant, en quin pla de residus, en quin projecte concret, pla zonal, etcètera, està contemplada la ubicació d'aquestes instal·lacions.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Ribó.

En primer lugar, señalar la satisfacción que me produce advertir en sus palabras una aproximación a lo que es la planta de residuos de Picassent, en principio favorable, evidentemente exigiendo condiciones ambientales, pero entendiendo que es un tema que tiene ­y creo que debería ser así­, un partido con vocación de comunidad que plantee los problemas a nivel global y no a escala local.
Yo entiendo que sí que es razonable que se plantee por parte de los municipios pero no tal vez desde los grupos de esta Cámara.

Entonces, partiendo de que hay que dotar de infraestructuras a nuestra comunidad, bueno, pues, veo positivo que se planteen exigencias ambientales.
Puedo estar o no de acuerdo con el tema de la incineración, quiero decir que es un debate que lo que exigiremos en todo momento son las máximas garantías técnicas, el cumplimiento de las directivas europeas y que, en principio, no hay cerrado nada, pero no para Picassent, sino para otras actuaciones en la comunidad.
De todas formas, siempre hemos planteado que planteamos como prioritario la recuperación, el reciclaje, el compostaje, pero sin descartar otras técnicas.

Después de estas consideraciones generales, sí que quería decirle que, evidentemente, tengo conocimiento de que hay un proyecto en Picassent que se ha visto a nivel municipal, no tiene autorización ni consideraciones autonómicas porque no las puede tener.
Hoy mismo, el expediente de los planes zonales, en concreto del área metropolitana, zona sur de Castellón, la zona de las Marinas y la zona de Cervera va adelante, previsiblemente pueden ser publicados la próxima semana.
Y en esas figuras, según como lo regula la Ley 10 de 2000, de residuos, se especificará concretamente qué emplazamientos son susceptibles de recibir este tipo de instalaciones en el ámbito de los respectivos planes, qué tipo de instalaciones son las que se prevén o los criterios de preferencia que va a haber, qué condiciones de compensación para los municipios, qué garantías ambientales y qué tecnologías se pueden aplicar.

Como este plan va a estar expuesto al público yo entiendo que va a tener un debate profundo, como no puede ser de otra manera, pues, yo lo que le planteo es que cualquier alternativa de las que han salido en prensa en Picassent y en otros municipios, pues, tendrá que ajustarse al plan zonal, y aquellas ubicaciones que marque el plan zonal como definitivas, como potencialmente definitivas para admitir una planta, lo podrán ser; las que no, no podrán ser, y luego será mediante el proyecto de gestión donde se analicen las posibles actuaciones previsiblemente también por parte de la iniciativa creada en las distintas zonas.

Por lo tanto, seguimos trabajando con la ley, la ley está en marcha, los planes zonales ­ya le digo­ a partir de la semana que viene iniciarán su trámite de exposición al público, y, entonces, bueno, todo lo que sea plantear opciones en los ayuntamientos para recibir una instalación de este tipo por mi parte se verá como una muestra de solidaridad territorial importante, de contribución a resolver un problema de la comunidad también muy importante, por lo tanto, favorablemente.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Sí, gràcies, senyor conseller.

Profunda preocupació de les seues paraules, deliberadament ambigües i deliberadament sense respondre cap de les preguntes.
L'única cosa que vosté m'ha afirmat és que la setmana propera possiblement apareixeran els plans zonals.
En cap moment m'ha afirmat absolutament res més.

Per tant, si vosté no em diu el contrari, nosaltres deduïm que és possible que es pose una incineradora de residus sòlids com contempla, com no està prohibit, evidentment, en la Llei de residus del nostre país, a Picassent, com està aprovat inicialment; i, per tant, és possible que siga una ubicació de les tones que siguen necessàries.
Si no em diu el contrari, m'està afirmant açò.
No m'està ficant cap condició més, absolutament.
I, per tant, hem de deduir que totes les preocupacions que l'ajuntament de Picassent, que les persones que viuen a Picassent, les que viuen a Silla, les que viuen a Benifaió, han d'estar profundament preocupades perquè, efectivament, jo crec que el que es dedueix del que diu vosté és que l'espècie de memòria, projecte que es va presentar en l'ajuntament de Picassent no té res a veure, com nosaltres sospitàvem, amb la realitat.
Perquè, evidentment, si vosté m'haguera afirmat que allí el que es va fer és una planta de compost, si vosté m'haguera afirmat que el que es va fer és una planta per al tractament de biogas, una recollida selectiva, després un tractament selectiu, doncs, mire, si m'ho va dir, diga-m'ho.
Si no m'ho diu, jo he de deduir que, efectivament, aquell document que es va lliurar en el municipi de Picassent era un document molt bonic, d'aquestos que es diu de propaganda verde, però que no té res a veure amb la realitat com nosaltres sospitàvem.

Si és d'aquesta manera, naturalment, senyor conseller, no compte amb la nostra solidaritat.
Quan parlàvem de la Lli de residus sòlids li dèiem que ens oposàvem radicalment a qualsevol mètode d'incineració de residus i en eixe tema vosté no m'ha dit el contrari.
Vosté, senyor conseller, no m'ha dit el contrari i, clar, és que les informacions que ens estan apareixent últimament van en aquesta direcció.

Jo esperava que vosté aquesta vesprada m'afirmara: "Mire vosté, nosaltres anem a parlar de fer una planta de compostatge.
Anem a utilitzar la màxima tecnologia perquè.
.
.
" No, no, el que ha dit vosté no és açò.
El que ha dit vosté és que tot està permés.
Tot el que permet la llei de residus, inclosa la incineració de residus sòlids, està permés a Picassent.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Jo entenc, per tant, que evidentment totes les persones que viuen en aquella zona aquesta vesprada han d'estar profundament preocupades com en el seu moment es temíem.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Ribó.

Yo creo que usted continúa con la táctica de establecer una hipótesis sobre la que se supone que el conseller, en este caso yo, o el Partido Popular va a actuar, y sobre eso establecer unas críticas que puedan ser más o menos fundadas pero siempre sobre hipótesis.
Yo creo que esto ya es un poco absurdo.
Yo no he dicho que no vaya a haber una planta de residuos, pero tampoco ni una nuclear, ni que no la vaya a haber en Valencia.
Como todo lo que no he dicho puede ser, pues, bueno, yo no sé cuál es el planteamiento, si mañana podemos instalar cualquier cosa en cualquier pueblo, porque no lo he dicho.

Realmente, yo creo que se lo he dicho muy claro.
La conselleria no ha tomado decisión sobre Picassent porque no tiene el expediente para empezar.
Es competencia de la conselleria hacer el plan zonal.
El plan zonal lo hemos hecho y lo vamos a sacar.
Dentro de las opciones podrá estar Picassent o no podrá estar, tendrá una exposición al público, habrá alegaciones y tendrá todo el debate que tenga que tener y, al final, se aprobarán las instalaciones que tenga que haber con carácter general y los emplazamientos.
Ahí usted deduce un comportamiento malévolo, subterráneo, seguro que usted va a hacer esto, y, además, es más perjudicial, y a los pobres ciudadanos de Picassent no sabemos lo que les va a pasar.
¡Oiga!
, pues no, pues cuando estamos haciendo una planta es de compostaje, la que estamos haciendo en Xixona es de compostaje, en Picassent no sé ni si habrá planta o no habrá planta y si las hay analizaremos, analizaremos las tecnologías, que como usted sabe, sala de plasma, sala de biogas, sala de gasificación de vertederos, está la de compostaje, están las distinta técnicas de incineración o cogeneración y, en función de las soluciones que se presenten, se decidirá.

Yo lo que le digo es que ni en Picassent ni en ningún emplazamiento de los potenciales de las diez plantas, por ejemplo, que tengan que haber en la comunidad, está descartada ninguna técnica, como dije cuando la Ley de residuos, pero, vamos, no se oculta nada ni se plantea nada.
Lo que sí hago es que desde la racionalidad y desde la legalidad haremos todo y no estableciendo esa nebulosa y esas maldades de determinas técnicas que están reconocidas en todo el mundo, donde es la técnica en muchos sitios prioritaria de eliminación de residuos, países que desde luego nos llevan mucha ventaja en temas ambientales y en temas de eliminación de residuos desde muchos años; países centroeuropeos del norte de Europa, Estados Unidos, Canadá, son técnicas totalmente reconocidas.
Hay directivas europeas donde fijan claramente las condiciones de emisión.

¿Qué pasa, que en nuestra comunidad eso no sirve?
¿Vale eludir a Europa para determinadas cosas y para otras no?
Señor Ribó, aquí lo haremos bien y muy bien.
Los ciudadanos valencianos pueden estar tranquilos que resolveremos el tema de los residuos y con el conjunto de técnicas adecuadas para ello.

Gracias, señor presidente.

 

 

 

***Pregunta número 5.
640/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre flamencs morts al parc natural de les Salines de Santa Pola, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 84).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor conseller.

El señor Oltra, per a defensar la pregunta 5.
640, té la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Vosté sap que un problema freqüent en les zones humides i més en aquelles on s'ha practicat o es ve practicant la caça és el tema dels cartutxos que es queden allí als estanys i que això ocasiona als animals, fonamentalment els flamencs que puguen ingerir-los, una malaltia que normalment acaba sent mortal, que és el plumbisme.

Al voltant d'això vosté sap que ara en el mes de desembre, a últims de desembre, es va detectar la mort d'uns 14 ó 15 flamencs en les salines de Santa Pola.
Tots els indicis, i a mi m'agradaria saber quina informació té vosté, perquè tots els indicis apunten a què aquesta puga ser la causa de la mort d'estos animals.

Bo, el flamenc és un au emblemàtica en aquest parc i vosté sap també que aquest tema ahí s'ha practicat tradicionalment la caça i per tant el que ha passat probablement torne a passar.
Per tant, tenint en compte això i tenint en compte que el flamenc també és una espècie que està en el catàleg d'aus de la Comunitat Valenciana, sí que ens agradaria saber, per una banda, què és el que va passar amb aquells exemplars que es van detectar i quines mesures, per evitar això, es pensen prendre des de la conselleria.
S'han anunciat en diverses ocasions, no solament a nivell de conselleria, a nivell estatal, el tema de la substitució de la munició de plom per altre tipus de munició, però tots sabem que hi ha pressions per part de determinats sectors de què això no es faça així, que si el cost del canvi de l'escopeta.
.
.
Tota la història esta.
Ens agradaria saber un poc quina és la seua opinió.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Efectivamente, los informes ­yo no sé si es a raíz de alguna pregunta nuestra o una información­ pero coinciden exactamente 14 flamencos muertos y la causa, según el Centro de Recuperación de Aves es la intoxicación.
No se determina claramente el origen, pero sí se plantea como una causa coadyuvante el plumbismo, el fenómeno que se produce por la ingestión o la cierta contaminación que produce el plomo de los perdigones en las zonas húmedas.
Es un fenómeno que existe ahí, desde siempre se ha estado cazando con estos materiales y están en los fondos y, evidentemente, es un contaminante que les afecta.
También afecta, es una causa más que cuando llega el verano en esas épocas complicadas y se ha producido alguna mortandad, pues el plumbismo también es un factor añadido dentro de ese conjunto de factores.

El tema es que se ha cazado con plomo en todos los humedales europeos, no es un fenómeno que podamos asociar a un humedal concreto.
También sabe usted que los flamencos son poblaciones migratorias, que en determinados momentos tenemos 5.
000 ó más flamencos en nuestros humedales, pero que en otros momentos no tenemos ninguno.
Por lo tanto, no es asociable.
.
.
estas muertes se pueden producir precisamente por todo ese fenómeno que hay en todo el litoral español.
Precisamente donde podemos decir en algunos de nuestros humedales está restringida de forma importante la caza ya en algunas zonas, con lo que entendemos que el problema en eso se empieza a controlar, sin embargo hay otras zonas, por ejemplo en otros humedales, como puede ser el Delta del Ebro, que está libre la caza en más del 80%, con un ejercicio en la caza mucho mayor y con unos niveles de plomo que nosotros entendemos mayores.

Esto es un poco lo que existe.
Desde la conselleria y desde el ministerio concertadamente se está trabajando.
Por un lado, el ministerio va a sacar un real decreto en relación con la sustitución del plomo, me consta que tienen muy adelantado los trabajos y que en breve tiempo puede ver la luz.
Y, por otra parte, desde la conselleria, que suscribimos esas actuaciones, lo que estamos haciendo es tener contactos con los cazadores para ver el sistema globalmente, en colaboración con ese colectivo tan importante, ir introduciendo esas medidas si es necesario antes de la aprobación del real decreto, y si no con posterioridad para buscar las fórmulas de una integración mayor, precisamente para ir sustituyendo el plomo de los perdigones e ir eliminando el que podamos ir agravando sucesivamente este problema.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Muchas gracias, señor conseller.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Bo, és que a la premsa va eixir que eren 14, o siga, que no és cap descobriment, que es coneixia la xifra exacta.
Però, a banda d'això, allò de l'anunci de què es va procedir a la substitució del tipus de munició és un tema vell, la veritat és que és un tema vell, jo espere que esta ocasió siga de veritat.
Però és que a estes alçades és que ja un és prou.
.
.
li queda molt de dubte de què estes coses al final s'aproven i que fonamentalment s'apliquen.
Perquè, ja dic, expressions quan a la seua utilització ja són fortes, perquè evidentment cal canviar l'arma que s'utilitza per a la caça.
I això crec que inclús tenim presentada alguna proposta, alguna iniciativa a vosté, per a vore quina és la manera d'aplicació d'aquest nou decret, perquè tots sabem per on va, de cara als humedals valencians.

Però, en tot cas, això si s'aprova, que estarà molt bé, en tot cas el que farà serà evitar que el problema augmente.
Però el problema ja existent, eixe no es resol així, eixe es resol en tot cas d'una altra manera; o bé on es puga, intentant procedir, aprofitant zones de dessecació o treballs de neteja i de manteniment d'alguns dels estanys, procedir a la retirada almenys de zones que puguen tindre eixos perdigons que després els flamencs són els que fonamentalment se'ls traguen i moren.
O siga, que ahí a la millor també seria convenient arribar a algun tipus d'acord amb els propietaris en estos casos per a poder aprofitar eixos treballs que s'han de fer de quant en quant de dessecació d'algú dels estanys per a procedir a la seua neteja, de què eixa neteja fora d'una manera que es poguera aprofitar per a retirar d'alguna manera els fons on puguen estar estos perdigons.
Perquè del contrari, fins que poc a poc se'ls vagen menjant i morint-se els flamencs, eixe problema anem a tindre-lo.
Pot ser que amb sort no augmente, però el problema anem a tindre-lo.

Per tant, sí que demanaríem, davant el problema actual, que ja saben quin és, que tenim els nostres estanys absolutament plenetes d'eixos perdigons, quina mesura concreta, sense esperar al real decret, en la línia del que jo li acabe de comentar, si estaria disposat a dur-la endavant.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Señor Oltra.

Bueno, yo creo que, evidentemente, ese es un camino que hay que recorrer y que se está en ese camino.
Parece razonable, y así lo entendemos, que antes de empezar con la dificultad que eso tiene a hacer el inventario donde están las máximas densidades de perdigones, en qué zonas, qué procedimientos pueden permitir el ir eliminándolos, que es un problema parecido a muchos vertidos que ha habido tradicionalmente durante años en el tema de los humedales, y que hay que hacer unos estudios localizados, independientes para cada zona, porque hay veces que lo que precisamente recomiendan los expertos es que, precisamente, por el riesgo que hay de contaminación al realizar posibles dragas, movimientos o limpiezas, pues, bueno, puede ser peor el remedio que la enfermedad.

Yo creo que lo fundamental ahora es concienciar, trabajar para no incrementar el problema, para que sepamos que cuando efectivamente se identifiquen zonas de una densidad importante y pueda estar justificado el hacer esos trabajos que pueden ser complicados y caros, que tengamos la garantía de que luego no vamos a seguir teniendo perdigones y que un poco, bueno, hagan del trabajo hecho algo inservible.
Son temas que yo creo que habrá que ir debatiendo, pero yo creo que tenemos un reto importante, como también ha dicho, en este primer planteamiento en ir sustituyendo precisamente esta munición tradicional por otra que será más cara, más complicada, con unas condiciones difíciles y que evidentemente necesitará un tiempo de implantación también razonable, tanto con los cazadores, con los distintos colectivos, a la hora de implantarlo.
Porque, evidentemente, es un tema que se irá solucionando y planteando actuaciones puntuales con el tiempo.

Gracias, señor presidente.

 

 

 

***Preguntes números 85/01, 86/01 i 87/01 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la instal·lació de dessaladores a la comarca del Baix Segura, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler, del GP d'Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 84).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor conseller.

Continua en l'ús de la paraula el senyor Oltra per a formular les preguntes 85, 86 i 87.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Señor conseller.

Usted conoce en la comarca de la Vega Baja que existen, según algunas informaciones, entre 15 ó 20 desaladoras, pe-queñas desaladoras en funcionamiento para aprovechar la desalación de las aguas subterráneas para el tema de riego.
Usted sabe que en aquella zona la capa freática está muy alta y entonces es relativamente fácil, facilísimo, el acceder a lo que es el acuífero de la Vega Baja, un acuífero muy importante.
Pero, claro, no solamente ya tenemos esa situación sino que, según otras informaciones, puede ser que haya alrededor de las 50 peticiones para construcción de más desaladoras en esta misma zona, en esta comarca, una comarca importante pero relativamente pequeña.

Esto ocasiona bastantes problemas, porque aparte ya del consumo energético, tenemos los restos que se producen con el proceso de desalación, el tema de la salmuera.
Que a no-sotros nos gustaría saber en las que están en marcha dónde está yendo, porque hay incluso sospechas de que se pueda estar vertiendo, por ejemplo, a algunos azarbes, incluso a redes de alcantarillado, directamente al río.
Y ese es un tema que interesaría ver qué pasa con esas solicitudes que hay pendientes y qué pasa también con la sobre explotación del propio acuífero.
Porque, claro, lo que se está haciendo es sacar agua de abajo, ha habido ya experiencias en algunas zonas, en Murcia por ejemplo, de que algunos edificios se han resentido por la pérdida de ese nivel freático, aquí todavía no ha llegado, pero a este paso no sé qué va a pasar, porque en poco tiempo hay mucha demanda de este tipo de cuestiones.
Y, luego, también está el propio efecto de la intrusión marina que se puede producir.
O sea, la salinización de un acuífero, que ya de por si es bastante salobre en sí.

Entonces son cuestiones que sí que nos interesan, por supuesto que usted debe de tener conocimiento porque entre otras cosas debe de informar, se supone que debe de informar.
Otra cosa es que se pongan algunas de ellas sin solicitar permiso, pero en principio deben de estar informadas.

Entonces, en base a todos esos inconvenientes que se pueden presentar, cuál es la posición de la conselleria.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor Oltra.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Señor Oltra.

También son unas preguntas un tanto recurrentes, que aunque se explique por parte de la conselleria cuál es la competencia y la tramitación, pues volvemos a incidir.
Yo vuelvo a recordarla y pido disculpas por la reiteración al comunicar quién tiene la competencia en estos temas.
Sabe que el órgano competente, según el Real Decreto 1.
327/1995, de 28 de julio, que regula las instalaciones de desalación de agua marina salobre, señala que el competente para utilizar las instalaciones de plantas desaladoras es el organismo de cuenca, en este caso la Confederación Hidrográfica del Segura.

La intervención de la Conselleria de Medio Ambiente se produce en aplicación de lo dispuesto en la Ley 2/1998, de impacto ambiental, en que las desaladoras como tal no están sujetas a estimación de impacto ambiental, aunque ha sido uno de los elementos en lo que siempre estamos pendientes de que se produzcan, como en algún caso vimos, aquello recientemente en Agua Amarga, como era la acometida eléctrica o algún tema de depósitos o, por ejemplo, el emisario marino.

En cualquier caso, en aplicación del Real Decreto Ley 9/2000, la evaluación del impacto ambiental de estas desaladoras de forma global ya dependerá siempre del Minis-terio de Medio Ambiente.
Por lo que le rogaría, para una información completa, que no sea una información parcial que yo le pueda dar, pues conocer los canales para precisamente preguntarle al ministerio que seguramente tiene la información completa.
De todas formas, nosotros estamos informados, a través de la confederación hidrográfica, de las líneas generales de las actuaciones y de eso le puedo informar siempre rogándole que pida las aclaraciones correspondientes a lo que sería la confederación.

En La Vega Baja hay un total de tres proyectos autorizados, hay en trámite 15 proyectos y hay archivados cinco.
La Confederación Hidrográfica tiene prevista la conexión de estos colectores y su posterior vertido al mar a través de emisarios submarinos, tiene un proyecto tutelado, bueno, dirigido, por el Instituto Tecnológico Geo-minero de España.
Y en los informes que nos envía la Confederación dice que las dotaciones de agua son caudales que tienen que estar previamente inscritos en el Registro de Aguas de la Confederación, con lo que no se agravarían los problemas, y luego se fijan unos niveles mínimos en los acuíferos, de forma que no supongan detracciones importantes para ese acuífero, que en todo caso, también es la Confederación el organismo que tiene que dar todos los permisos para los aprovechamientos, extracciones o mantenimiento de los mismos, como ustedes sin duda conocen.

Pues esa es la información que le puedo trasladar sobre estos proyectos.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gracias.

Bueno, en todo caso es una información preocupante, porque por un lado, efectivamente, el tema, cuando puede resultar problemático, siempre la responsabilidad es de otros; cuando puede resultar de lucimiento ­no lo digo por su sola conselleria sino en general­ aquí, sea de quien sea, es mío también.
Y eso vale para cualquier cosa.
Pero cuando puede ser algo problemático, "yo soy el último en enterarme", "yo no sé nada", "eso no es cosa mía".
Y eso es una política general.
Usted dice: "es que es una queja recurrente".
Bueno, esto también es recurrente por parte de ustedes, sacarse el muerto de encima cuando puede parecer un tema problemático.

Y digo "preocupante" porque el tema, con la información que usted ha dado, que sin lugar a dudas debe ser la información oficial, eso lo que significa es que está lejos de la realidad.
Porque en estos momentos ahí en la zona, con toda seguridad, hay en marcha ya más instalaciones de las cuales ha hecho referencia aquí.
¿Qué es lo que pasa?
Que probablemente, ante ese cúmulo de posibles dificultades burocráticas, más de uno pone en marcha a lo mejor la instalación.
"Bueno, pues ya veremos, hasta que me detecten" y tal, se pone en marcha.
Y usted sabe que esto puede ocasionar problemas serios.

El tema de la conducción a través de emisarios submarinos al mar, hombre, yo creo que es un tema bastante serio.
O sea, no sé si será competencia sólo del ministerio, pero creo que como Conselleria de Medio Ambiente, responsable también de la calidad de las aguas y de todo el aspecto marino, yo creo que, sea o no competente, sí debe estar muy preocupada, muy interesada, en que las cosas se hagan bien.
Y a nosotros nos preocupa mucho la avalancha que observamos y está en los medios de comunicación dicha todos los días, de solicitudes o de anuncios de proyectos de este tipo, que pueden ocasionar un serio daño en el acuífero de La Vega Baja.

Por lo tanto, sí nos gustaría de alguna manera, aunque puede no ser un tema para ponerse muchas medallas sino incluso a veces lo contrario, recibir algún varapalo de alguien, una mayor implicación por parte de la conselleria en estos temas, que evite que el día de mañana esto se convierta en eso, en pan para hoy y hambre para el futuro.

Gracias.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Lamento, señor Oltra, que la aclaración de la reiteración del marco legal, quién realmente tiene las competencias, que usted lo plantee como el rehuir un problema, que yo creo que usted ya habrá visto en el tiempo de esta legislatura que realmente no es la política de la conselleria sino al revés, entrando, y entrando yo creo que de forma importante, en todos los problemas ambientales que tiene la Comunidad Valenciana, como es por ejemplo el tema de los incendios, como es la protección de suelo, con los incrementos fundamentales que se están produciendo o como hacer una política de residuos, además yo creo que planteando una ley, los planes zonales, con compromisos de inversiones específicos.
Y en ningún momento rehuyendo u ocultando ninguna pregunta.

Por supuesto que la Conselleria de Medio Ambiente está informada y está en colaboración con los distintos organismos que tienen la competencia sustantiva.
Y en algunos momentos recogemos información, en otros hacemos sugerencias cuando así legalmente procede o en otros imponemos las condiciones que podemos imponer mediante las declaraciones de impacto ambiental, además de nuestra relación continua.

Por lo tanto, señalarle nuevamente que esa es la información que tenemos, que tampoco creo que convenga en el Segura, que falta mucha agua.
Yo creo que hay que ver con mucha prudencia todos estos proyectos.
Lo que hay que pretender es que sea hagan bien, que el organismo de cuenca, como así me consta, está trabajando de una forma seria, eliminando vertidos, trabajando en dar alternativas reales a un déficit estructural que se está produciendo de agua en la zona.

Y desde luego, la Conselleria de Medio Ambiente colaborará agilizando al máximo las declaraciones de impacto de instalaciones asociadas a esas desaladoras en las que tengamos que producirlo, en ver el tema de los emisarios.
Y desde luego, desde la mayor racionalidad, objetividad y colaboración, colaborar con todos los municipios de la zona, también con los particulares y también con la Confederación Hidrográfica en la resolución de la grave problemática que hay en esa zona.

Gracias, señor presidente.

 

 

***Pregunta número 88/01 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre un abocador il·legal a Riba­roja, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 84)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Finalitzen les preguntes de l'il·lustre diputat Joan Antoni Oltra amb la 88, dirigida al mateix conseller.
Té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

En la següent pregunta m'imagine la primera resposta també: és que és un tema de competència municipal.
Perquè això ja ho hem tingut en algun exemple paregut.

I certament sí, deu ser competència municipal.
El que passa és que estes coses cal fer-les també en col·laboració per part de l'administració superior, en este cas l'autonòmica, i donar solucions.
Probablement, moltes d'estes qüestions estan fent referència a l'existència d'abocadors.
En concret este es a Riba-roja, un abocador de pneumàtics ja utilitzats, que és un problema freqüent, freqüent, en el nostre.
.
.
bé, no en el nostre territori; en general, i que no se dóna eixida tampoc.

Jo m'imagine que si preguntàrem als ajuntaments dirien que és que els consellers s'han dedicat a.
.
.
Esperem que no siga el cas, no?
, però bé, fins ara passa ja quasi mitja legislatura i encara estem en la fase de dir com anem a fer les coses.
No sé si algun dia arribarem a vore-les concretades.
Però fins ara no ha passat mai, fins ara mos hem quedat sempre en el discurs, en la promesa.

I és el tema de la instal·lació de mitjans per a poder donar una solució a aquest problema, que està ahí i que en molts casos els ajuntaments han sigut o bé incompetents a l'hora de resoldre-ho o incapaços perquè no tenen mitjans propis, etcètera.
Però el problema està ahí i ens afecta a tots.
Aleshores, aquest pot ser un exemple, però evidentment, casos com estos n'hi ha multitud, d'abocaments incontrolats a on s'acumulen milers i milers de pneumàtics.
De quan en quan algun graciós, entre cometes, li pren foc i tenim allí el xou durant uns quants dies.

Això no pot ser.
Siga de qui siga la culpa, jo crec que cal arbitrar una solució, voluntàriament amb l'ajuntament afectat o forçant les coses amb eixe ajuntament, encara que siga obligant-lo que complisca, mitjançant també subvencions i ajudes per part de conselleria.
La culpa no sé de qui serà, però en tot cas jo crec que és un tema secundari a estes altures.
L'objectiu deu ser eliminar eixos abocaments que estan ahí, que no solament suposen un impacte visual prou lleig sinó un perill potencial d'incendis, contaminació, etcètera.

Aleshores, utilitzant aquest cas concret, quina és la posició de la conselleria?

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra.

Yo creo que esta pregunta también se reitera, y poco más se puede decir.
Indicar que en este caso concreto se produjo inspección por parte del área de inspección a través de la Policía Autonómica.
En el área de medio ambiente se detectó la actividad.
En una parcela abandonada, cerrada, existe un depósito de neumáticos, y se comunicó al Ayuntamiento de Ribarroja para que actuara en su momento.

Oficiosamente, con el ayuntamiento hemos tenido contacto, como con otros ayuntamientos que tienen una problemática derivada yo no digo de una permisividad pero sí de unas situaciones de hecho que se han producido un poco al margen de la normativa municipal, sin autorizaciones y sin que las inspecciones pudiesen funcionar.

En ese sentido, yo creo que lo que estamos trabajando y está dando resultados es el plan global, como ya hemos hablado antes con la Ley de residuos, los planes zonales de actuaciones concretas.
Por ejemplo la planta de Elche, que usted conoce, que se va a poner en marcha; la de Villena, que está en construcción; la de Jijona, que se va a iniciar.
Los planes zonales, que planteamos que dentro de la legislatura tiene que haber más o menos seis o siete plantas nuevas en funcionamiento, que realmente lo que proporcionen sean unas alternativas de gestión adecuada de los residuos, que desgraciadamente hasta ahora no ha habido y que han originado, junto con esa falta de control, este tipo de vertidos.

En concreto, con el tema de los neumáticos, le comunico que ­alguna vez se ha comentado­ estamos trabajando en un plan global de actuación sobre los neumáticos, que tiene que tener medidas de futuro y medidas para solucionar la problemática actual.
Tenemos prácticamente cerrado un inventario de una localización de los puntos de vertidos específicos de neumáticos que existen en nuestra comunidad, que no es el de Ribarroja o el de Aldaya, se lo digo, hay unos cuantos más, casi todos ellos en términos municipales, que en algunos casos han pagado contribución, en otros, no; prácticamente en ningún caso tenían permiso de actividad.
Pero bueno, que son una problemática que tenemos.

Pero también estamos trabajando en aquellas medidas de futuro, viendo qué instalaciones tienen que dar la alternativa al tema de los neumáticos, entre las que hemos visto algunas veces el tema del reciclado: la planta de Aspe, la planta de neumáticos que está en Castellón, la posibilidad de usar las cementeras como aprovechamiento energético en una parte proporcional.
Y también las medidas legislativas o normativas que hagan que no se sigan produciendo nuevos depósitos irregulares que luego hagan que la administración autonómica en su caso tenga que colaborar con los ayuntamientos para ir eliminando estas actuaciones.

Yo creo que es un tema también que pronto conocerán ustedes las actuaciones que va a llevar al conselleria, porque están relativamente maduras.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Jo supose que el conseller disculparà el fet que un siga un tant escèptic, perquè clar, han passat ja sis anys de govern popular i encara estem en eixa situació de "hoy no se fía, mañana sí.
El problema és que tenim el que tenim damunt la taula, els abocaments eixos, que efectivament hi ha multitud d'ells, i tot està en estudi, s'ha perdut un temps preciós, etcètera, però el problema el tenim i en qualsevol moment pot explotar-nos en les mans, com ja va passar a Aldaia, efectivament, i pot passar en qualsevol lloc.
Inclús el cas que ha citat d'Asp és un tema prou delicat.
Està allí molt a prop del centre urbà i en unes condicions que no me pareixen tampoc excessivament acceptables.
Això de "planta" me pareix inclús massa, dir a allò "planta".

I per tant, sí que demanaríem que, igual que en altres casos, casos certament singulars a voltes, la conselleria col·labora en el segellat i en la restauració de determinats abocaments, que si aplicàrem en el mateix criteri, també serien culpa d'alguns ajuntaments.
Jo recorde el cas de Benidorm, per exemple, que hi ha hagut una actuació molt interessant.
El que passa és que quina llàstima que s'ha fet solament ahí i per què s'ha fet ahí, a la millor.
Actuacions d'este tipus està bé si se generalitzaren més, perquè el problema al final és un problema de tots.
I hi ha ajuntaments que poden assumir això, però hi ha ajuntaments que econòmicament els és impossible.

Jo li demanaria que, per part de la conselleria, no se vegera el problema com una cosa de què vostés no tenen la culpa, que és culpa que eixe ajuntament no s'ha preocupat.
Ara diu: "és que hem entrat en converses".
Val, però a banda d'això, s'ha fet alguna cosa més?
Perquè de la denúncia en premsa ja han passat uns quants mesos.
Segurament no hi hauran menys pneumàtic, n'hi hauran més, perquè estes coses són aixina.

O siga, que el que vull dir-li és que cal prioritzar i cal mullar-se en este cas la conselleria, en el sentit de col·laborar també en la desaparició i l'eliminació d'eixos abocaments.
I després ja vorem com s'arreglen els ajuntaments, però el problema que tenim ahí cal eliminar-lo, i el que té capacitat en estos moments jo crec que és conselleria.
I m'imagine que és la seua responsabilitat també la instal·lació de plantes adequades.
A mosatros no mos agrada el tema de la incineració, que no l'he anomenat, però bé, que en alguna altra ocasió ja hem tingut debat sobre eixe tema, el tema de Sant Vicent, etcètera, i no ens agrada eixa fórmula.
Creem que hi ha altres, recautxutatge, etcètera, fórmules a la millor més costoses però ambientalment jo crec que més assequibles.

Sí que li demanaríem això, per acabar, en el sentit que ho prenga com un objectiu de compromís per part de la conselleria, en col·laboració amb els ajuntaments, la més prompta eliminació d'estos abocaments il·legals, que l'únic que fan, a banda del problema actual, és facilitar que el problema vaja en augment, perquè ja sap que on hi ha un residu és més fàcil abocar-ne un altre.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor Oltra.

Bien, yo estoy básicamente de acuerdo con lo que plantea.
Evidentemente, la problemática está ahí.
Yo ya en alguna otra intervención, en el tema específico de los residuos, ya hemos hablado de que se está trabajando, en el análisis de impacto ambiental, o por ejemplo cómo la planta de Caste-llón de reciclaje está funcionando en Castellón perfectamente y cómo estamos buscando nuevas fórmulas, y es algo que va a llegar y va a llegar pronto.

Evidentemente, durante muchos años ha sido un tema un poco olvidado, pero hablando de vertederos ­esta mañana en la rueda de prensa lo hemos hecho de inspecciones­, se comunicaba que esta conselleria este año pasado, por ejemplo, en temas más que de vertederos de depósitos, prácticamente se hicieron 140 inspecciones.
En muchos casos no eran vertederos, eran depósitos irregulares de ciertos particulares.
Tengo que comunicarle que gracias a la inspección, un porcentaje muy alto de ellos está siendo limpiado por los ayuntamientos, colocando señalizaciones, y en aquellos en los que podía haber algún problema ya mayor, por ser una explotación, o ya plantearse como un negocio, pues se han abierto quince expedientes sancionadores por parte de Conselleria, y en concreto se ha cerrado uno y otro va a ir a fiscalía.

Quiero decir, que estamos actuando en todos los campos, pero, evidentemente, yo pienso que todos los compromisos que hemos adoptado para esta legislatura los vamos a cumplir, estamos a mitad, y le pido un poquito de tiempo, que pase la legislatura y usted verá como estos problemas francamente estarán muy enfocados y espero que prácticamente resueltos, y si no prácticamente resueltos, sí orientados de una forma que veamos claramente su solución.

Gracias, senyor presidente.

 

 

 

 

 

 

 

***Pregunta número 90/01 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre el Col·legi Major de la Seda de València, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 84).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Finalitzat l'apartat de preguntes dirigides al conseller de Medi Ambient, continuem amb les que formula l'il·lustre diputat Joan Antoni Oltra, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, al conseller de Cultura i Educació, iniciant amb la pregunta número 90.
Té la paraula, senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

La pregunta fa referència, davant la situació en concret del Col·legi Major de la Seda, ací a València, que el Consell Valencià de Cultura va efectuar una visita i, d'alguna manera, doncs, a banda que s'enteraren ells més directament, doncs, també l'opinió pública, de quina era un poc la situació d'un edifici emblemàtic en aquesta ciutat.

En aquell dia també es va visitar, i també es van detectar una sèrie de deficiències, l'església de Santa Caterina: aquesta ha tingut la sort que té un procés de rehabilitació en marxa, inclús va motivar la retirada d'una pregunta que teníem sobre eixe tema.
Però, en concret, el Col·lege Major de la Seda, no tenim notícies que s'haja iniciat el procés de rehabilitació; tenim notícies d'un cert projecte que està per ahí, que davant de la urgència, perquè pareix que inclús perilla la integritat física del personal que per ahí pot estar, doncs, que se pensa dur endavant.
Però, entre que eixe projecte pareix que no acaba de concretar-se quant a terminis i quant a temes de finançament patix d'una mancança absoluta; si mal no recorde, me pareix que hi ha tres milions de pessetes en el pressupost, aixina, específic, de Cultura per a enguany.

La veritat és que sí que voldríem preguntar-li, per suposat que deu conéixer quina és la situació, però quines mesures a curt termini pensa dur endavant per a resoldre aquesta qüestió.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Oltra.

Per suposat que coneixem la situació del Col·legi Major de la Seda i fins al punt que ja està firmada, el 4 de maig d'enguany, fa uns dies, la resolució per la qual es declaren d'emergència les obres de consolidació i conservació de l'esmentat edifici, amb un pressupost aproximat de 53 milions de pessetes, baix la direcció tècnica de la Universitat Politècnica.

Si em permet allargar-me un poc fent-li un resum del que suposa eixe projecte d'actuació, dir-li que les obres van a consistir en l'adopció de mesures de seguretat, neteja prèvia de l'immoble, desconnexió i desmuntatge de les diferents instal·lacions i assegurament provisional d'aquells elements que mostren senyals d'inestabilitat; la protecció de pintures existents als paraments verticals i teulats falsos de la plana noble, així com desboscar, protegir, traslladar i col·locar en magatzems aquells elements arquitectònics i mobiliari d'interés; el desmuntatge de paviments de planta baixa, buidats de farciments i terres i protecció de restes arqueològiques; la consolidació de fonaments, de murs de càrrega i consolidació de murs existents en la construcció principal i escala i la consolidació de la paret mitgera exempta; l'eliminació d'humitats en murs portants, l'estabilització i consolidació de forjats i estabilització de l'arc d'accés a l'immoble i la seua consolidació, el desmuntatge de construccions ruïnoses situades al pati posterior que dóna a la paret mitgera i desmuntatge manual de la construcció adossada a l'immoble principal a la façana posterior; l'estudi geotècnic del subsòl i així com totes les mesures i mitjans necessaris per a l'execució de l'obra en condicions de seguretat tant per a les persones com per a l'immoble.

De manera que, a l'igual que Santa Caterina - ací el projecte era qüestió d'uns dies més avançat un sobre l'altre-, a l'igual que Santa Caterina, s'han declarat les obres d'emergència per a actuar de manera immediata.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Tarancón.

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Bé, senyor conseller, la veritat és que m'alegre, m'alegre moltíssim que això siga aixina, i desitjar, doncs, que tan immediatament com siga possible es duga endavant.
Les preguntes nostres feen referència, jo crec, a un motiu legítim de preocupació, perquè dos símbols tan emblemàtics del patrimoni cultural valencià es trobaren en les condicions que estaven, no es buscava altra qüestió.
En el moment que detectàrem que Santa Caterina, doncs, després de les denúncies que havien eixit en premsa i tot això, començaren les obres de reforma, evidentment, vam retirar la pregunta, perquè eixe era l'objectiu, no altre.

Ara mateix, vosté em dóna la notícia que fa uns dies acaben de fer una cosa que a mi em pareix molt positiva, i per tant no tinc més que felicitar-nos tots per eixa qüestió i que una volta que se comence, segurament igual se quedaran curts en els pressupost, però ja que s'acabe i que s'acabe bé.

Moltes gràcies.

 

 

 

***Preguntes números 425/01, 426/01 i 427/01 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre el Museu Delso de l'Alfàs de Pi, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 84)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Moltes gràcies, senyor conseller.

Continuem amb les preguntes 425, 426 i 427, que les formula el diputat José Pérez Grau, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Té la paraula el senyor diputat.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.
Senyores diputades, senyors diputats, senyor conseller.

Al poble de l'Alfàs del Pi existix una zona que és el Museo Delso, que té 17.
000 metres quadrats i que tot el món espera que algun dia acabe de ser de domini públic.
Segons la propietària, ella va oferir eixes instal·lacions a la Conselleria, però vostés ens van contestar a una pregunta escrita que no s'havia produït tal donació.
Una volta que li ho vaig comentar a la propietària en va quedar molt sorpresa, bocabadada, i em va dir que no entenia que això fóra així, perquè fins a l'últim moment havien estat en negociacions i l'última resposta que tenia de la Conselleria és que no n'hi havia dotació pressupostària per a dur-se endavant.

Amb ànim de desfer el malentés i, el que pretenem tots, que això acabe sent de domini públic, li remet les següents preguntes: té interés la Conselleria a acceptar, amb les condicions pactades amb la propietària, la donació de les propietats que pertanyen al pintor Delso a l'Alfàs del Pi per a la construcció del museu?
En cas negatiu, en quines condicions creu la Conselleria que es deu formalitzar la donació?
Quina aplicació té que el director general de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic parle de la no-existència de disponibilitat pressupostària, quan el 27 de desembre vosté indica com a raó de la no-duta a terme de les obres la falta de donació?
Ha valorat la Conselleria l'enorme utilitat que podrien tindre aquestes instal·lacions adscrites al campus de Belles Arts d'Altea?

Espere la seua resposta.
Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Pérez.

Efectivament, la valoració d'eixa possibilitat de donació s'ha fet, la donació del museu del pintor Delso de l'Alfàs del Pi, però jo vullc aclarir-li o concretar-li per què en este moment està eixa qüestió en una situació ­diguem­ d'*impasse*.

La Conselleria de Cultura i Educació va rebre una oferta de donació del Museu Delso d'Alfàs del Pi subjecta, entre altres, a les següents condicions: la constitució a favor del donant d'un dret d'ús i habitació gratuït per vida a la vivenda de l'immoble donat, i atorgar a la donant en la qualitat de directora honorària del museu amb un sou de quatre milions de pessetes anuals.
L'oferta fou objecte d'estudi per la Conselleria i no s'ha posat en marxa per la dificultat de compliment, d'acord amb la legislació vigent, de les condicions exigides per la donant.
No obstant això, la Generalitat està disposada a estudiar amb la propietària i amb l'Ajuntament d'Alfàs del Pi i la Universitat d'Alacant.
.
.
la Universitat d'Elx, del campus d'Altea, altres vies que facen possible eixa transmissió del museu a la Generalitat.

Moltes gràcies

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Pérez Grau, té vosté la paraula.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

La resposta inclou algunes coses que jo no coneixia, per tant, evidentment, ja fica un nou marc d'actuació per a aclarir i que jo faré arribar on correspon i vore exactament què és el que ha passat i si està disposada a continuar amb la via de la negociació.
Però, és que, clar, l'òptica des d'allí era molt distinta, ateses les dates en què es va produir tot, que és que cara a unes eleccions que venien, que eren les últimes, del 1999, concretament, jo li tinc ací les dates en què van anar rebent tot.
.
.
l'última, la del 30 de novembre del 1998, en què el cap de l'Àrea de Museus mostra la seua conformitat i el fet que vaja a firmar-se, doncs, es veu com que quan arriba el moment d'unes eleccions, es promet fins la pedra filosofal, i després, quan passen, doncs, que cau tot en l'oblit.

Eixa és la imatge que jo tenia.
Que ara puc d'alguna altra manera incloure en la nova valoració amb altres consideracions.
Però sí que voldria recordar-li alguna cosa: jo crec que les condicions que vosté m'acaba de comentar, no són exagerades, tenint en compte el lloc a on està, el terreny que hi és, i sobretot que ja la Conselleria ha invertit molts diners a l'hora de fer unes valoracions, concretament van estar set mesos persones de la Conselleria fent unes valoracions obra a obra de tota la zona del voltant, i a més de qualsevol altra cosa es va fer un pagament de dos milions de pessetes a aquestes persones, a més de tota la resta de manutenció i tot això.

Jo crec que ja la conselleria ha invertit unes quantitats importants, i crec que el que vosté m'acaba de dir, adonant-se i estudiant que es tracta d'una persona major, que és la viuda del pintor, jo crec que podria una cosa a considerar, a tindre en compte i a dur endavant, sempre que, lògicament, que existisca la possibilitat de fer-ho legalment possible, que crec que és el que vosté intentava apuntar.

En qualsevol cas, m'agradaria transmetre-li l'interés de la comarca i de totes les persones, que almenys a mi m'ho han comentat, que això fóra possible més endavant.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies.
senyor president.

Sí, senyor Pérez Grau, efectivament, en la mesura que puga ordenar-se de manera legalment possible, ja li dic, estem disposats a reobrir un procés de converses amb la donant per a, efectivament, fer possible que siga patrimoni públic.

 

 

 

***Preguntes números 428/01, 429/01, 430/01, 431/01, 432/01, 433/01 i 434/01 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre l'IES la Malladeta de la Vila Joiosa, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista­Progressistes (BOCV número 84)***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Tarancón.

Les preguntes des de la 428 a la 434, queden agrupades, i té la paraula el senyor Pérez Grau, que és el que les ha formulades, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

A la comarca de la Marina Baixa, l'institut de la Vila és una cosa emblemàtica, l'institut que li diem La Malladeta.
És el primer que hi va haver a la comarca i, a més a més, va ser producte d'una donació d'un home que va donar els terrenys per a fer-lo i la majoria del seu cost va ser sufragat per tots els ciutadans de la Vila, la qual cosa li dóna un caràcter, a més d'haver segut el primer, realment emblemàtic.

Bé, doncs, això va ser l'any 1967 quan es va inaugurar, i hui, trenta-tres anys després, trenta-quatre farà quan comence el nou curs, no s'ha fet absolutament ningun modificat, ni s'ha rehabilitat, ni s'ha fet res de forma interessant per adaptar-lo a la nova reglamentació de l'ESO.
La gent creïa que ara que venia la rehabilitació de tots els centres per a l'ESO, anava a dedicar-se molt per a adaptar-lo i per a fer que allò no fóra el que és en estos moments.
Pareix ser que no és aixina.

Jo volguera saber què és el que ha ocorregut, perquè hi han hagut moltes promeses de les quals jo tinc ací els escrits de la seua mateixa Conselleria indicant quan i com anava a fer-se, que després no s'han complit, i voldria saber exactament per què han ocorregut eixes coses.
Per tant, done per fetes totes les preguntes que vosté ja té i que han segut publicades en el diari de les Corts.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Pérez Grau.

Aclarir-li, efectivament, quina és la situació que tenim respecte a l'IES La Malladeta de la Vila, que estava previst adequar ­dic "estava" en passat­ a un perfil de 24 unitats d'ESO i 6 de Batxiller.
I dins de les actuacions que hi havia que fer en la Vila s'afegia un nou institut, seria l'institut número 3, en un perfil de dotze unitats d'ESO i sis de batxiller.

Quan es posa en marxa el projecte en la parcel·la de l'IES la Malladeta, es veu que no hi ha suficient parcel·la en l'actual, per adequar-lo als vint-i-quatre unitats d'ESO i les sis de batxiller, de manera que se sol·licita una nova parcel·la a l'ajuntament.

En este moment l'ajuntament ha ofertat una parcel·la de 23.
000 metres quadrats, que permetrà construir el nou institut la Malladeta, en eixe perfil de vint-i-quatre unitats d'ESO i sis de batxiller, i en l'actual solar on ara està el vell s'ubicarà l'institut número 3.
Això s'ha fet d'acord en la comunitat; vull dir-li, aclarir-li, que s'ha fet d'acord en la comunitat escolar i en l'ajuntament.
De manera que s'ha pres eixa decisió a la vista de què l'ampliació de la Malladeta no cabia en el solar anterior, i sí en els més de 20.
000 metres que va cedir-nos l'ajuntament de manera immediata.

Com que encara que la cessió no s'ha fet, la cessió del solar no s'ha fet, però sí que està delimitat i se coneix quin és el solar, la redacció del projecte tècnic està ja contractat, i serà possible, jo crec que en no molt de temps, si tenim el sòl, podrem traure a licitació el nou institut.

Sempre, com veu, darrere d'alguns canvis de calendari existix de manera genèrica, o pot existir, una qüestió de sòl que l'ajuntament acaba de resoldre.
O inclús també, que a voltes se produix, la pròpia comunitat escolar que pren la decisió de modificar els planejaments anteriors.
En este cas, creem des de l'administració que en molt bon criteri, perquè no era possible fer eixa ampliació de l'antic institut en el solar que té en este moment, i en canvi sí que cap el nou institut que té un perfil de dotze unitats de secundària i sis de batxiller.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Tarancón.

Senyor Pérez Grau.

**El senyor Pérez Grau:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Quan parla de la comunitat educativa jo no sé exactament a quin nivell està referint-se.
Jo li puc dir que el consell escolar del centre, amb el seu president-director del centre al cap, està totalment en contra de què es vincule la rehabilitació de l'institut de la Malladeta a la construcció de l'IES número 3 de la Vila Joiosa, totalment en contra.
Per tant, quan vosté diu que ho ha fet d'acord en la comunitat educativa, no sé exactament a quina comunitat educativa està referint-se.
Espere que m'ho aclarisca posteriorment.

Però jo voldria fer-li notar algunes coses que jo crec que vosté ha passat per damunt, i que no ha centrat el problema en elles, que jo crec que són molt importants.
Ja no a nivell de centre, que a nivell de centre és tot molt greu.
Per exemple, vull que sàpiga que el que era on la gent feia gimnàstica, el que era el gimnàs, en estos moments s'ompli d'aigua.
Jo crec que podrien utilitzar-lo com a piscina, perquè està en un fons, i quan plou, podien fer.
.
.
bo, una espècie de gimnàstica també és el fer natació.
Perquè allí és impossible fer absolutament res.

El que eren els lavabos, ara en estos moments són un magatzem, i que no hi ha ninguna possibilitat d'anar els xicons als lavabos.
Supose que també ho coneix vosté.
S'ha habilitat unes coses fora que no corresponen al que és el centre.
En fi, allí els clavills estan per tot, l'aigua cau per a.
.
.
si vosté passeja pels corredors quan plou, doncs li aconselle que duga paraigües, perquè, vaja, allò és una cosa totalment inenarrable.
I vosté m'apunta que, efectivament, ells estaven d'acord.
Jo crec que eixa comunitat educativa no estava d'acord.

Però quant a algunes dades que m'agradaria remarcar-li, vaig a permetre'm llegir-li-ho perquè no hi haja cap error.
Mire, el 17 de juny del 98, en resposta a la pregunta parlamentària 1.
295/98, es contestava el següent: "a l'institut d'educació secundària, abans institut de batxillerat, està prevista l'adequació al perfil vint-i-quatre ESO més dos cicles formatius", etcètera, que és el que vosté ha dit que s'havia reconegut i que després s'ajornava.
El 16 d'octubre del 98 es reitera que va a fer-se.

El 28 de gener de l'any 99, l'Ajuntament de la Vila Joiosa va rebre una comunicació de la directora general de Centres Docents, que amb data 18 de gener, i referint-se a la programació d'aquest any deia: "en l'actual programació d'obres ja està inclosa l'actuació a l'actual institut d'educació secundària per a la seua ampliació i adequació"; estem parlant del 28 de gener de l'any 99.

Però, és més, quan vosté ­el conseller que hi havia­ pren l'acord de plantilles, que es fa públic posteriorment, i que es va prendre el 25 de maig del 99 -permeta'm que li recorde de nou la data: 25 de maig del 99- es fa públic en juny del 99, es difon en tota la premsa de la Comunitat Valenciana, en molta algaravia, perquè era un acord importantíssim que anava a complir-se fins l'última coma -o siga, en plena campanya electoral, veritat?
- es diu el següent, li llig literal per a no enganyar-me: es farien les obres l'any 2000 amb el projecte bàsic ja redactat i amb un cost aproximat de tres-cents milions de pessetes.

O siga, en plena campanya electoral es fa públic l'acord de plantilles, que inclou l'institut de la Malladeta, dient que el projecte està redactat, que va a iniciar-se, i que va a existir una despesa de tres-cents milions de pessetes.
No cal que li diga que tot pareix ser que una vegada que han passat les eleccions, doncs ja no cal fer-lo.
Ara ja el vinculem a què es faça l'institut número 3, per a convertir este, posteriorment, en el número 4.
Un institut número 3 que vosté acaba de reconéixer que no encara estan cedits els terrenys.

Mire, l'institut de la Vila està tenint els problemes següents.
S'amplia i es posa un cicle formatiu s'ha de fer per la nit, perquè ja no es pot fer durant el dia, però no perquè no existisquen terrenys i aules, és que no estan habilitades.
I el creixement està clar.
Per a què vosté el conega, encara que jo sé que el coneix, n'hi havia divuit unitats en el curs 96-97, dènou en el 97-98, vint-i-una en 1998/1999, vint-i-quatre en 1999/2000 i vint-i-sis en el 2000/2001.
O siga que no cap la possibilitat de voler vincular astò a l'altre.
Hi ha matèria per als dos.
I el que cal fer en estos moments és rehabilitar aquest institut.

Jo ja comence a pensar que a la millor, com l'APA, que és la comunitat escolar que ha demanat al consell escolar del centre que es pronunciara, i s'ha pronunciat per unanimitat per a la rehabilitació, sense vincular-la a la construcció del nou, com l'APA està en l'Enric Valor, doncs a la millor resulta que ara això també és una cosa que pesa en contra.
Perquè clar, ja no està en l'APA del senyor Renchal, encara que estiga en el que és majoria a la comunitat, però bo, com pareix ser que no és la afí, doncs a la millor això també figura com a balanç negatiu.

Jo vull dir-li que estan menejant-se molt, que és gent molt conscienciada en el que és l'educació a la nostra comunitat i a l'educació del seu poble.
I que estan treballant moltíssim per aconseguir que l'institut de la Malladeta es rehabilite.
L'única cosa que li demane és que deixe a part tot el que m'ha dit.
No espere que li facen una cessió de terrenys.
No vulga vincular-ho a tres, a quatre, a cinc, a deu anys vista, perquè tot això el que faria és decebre moltíssim a la comunitat educativa de La Vila.

Jo crec que el que deu fer vosté és agarrar el bou per la cornamenta, i, si és real, conforme és real, que jo li ratifique perquè vaig anar a visitar-ho, i li demane que ho faça vosté i vorà com es consciencia totalment de la necessitat, si és real que cal rehabilitar-ho, i que cal habilitar per a què es puga impartir l'ESO, no deixem les coses en mans del destí d'unes possibles cessions de l'ajuntament, d'unes possibles cessions que encara no s'han produït, d'unes cessions que encara estan en condicionant, i que després hi hauria que fer l'institut, i una vegada fet l'institut vore com rehabilitem este.
O siga, para largo me lo fiásteis.
Unes cessions que encara no tenim i que per tant no podem marcar data de rehabilitació.

I tot això, únicament i exclusivament perquè s'ha incomplit tot un procés, s'han incomplit totes les promeses que s'han fet abans.
I que, si no em demostra el contrari i em dóna una explicació que justifique, sols puc vincular-ho a una propaganda de caràcter electoralista, feta en plena campanya electoral amb el decret a l'acord de plantilles que ja li he comentat abans.
I que el que fa és decebre a tot el poble de la Vila, que veu que no està actuant-se d'acord amb allò que realment es necessita, que és la rehabilitació d'un centre històric per a La Vila i històric per a la comarca, perquè és el primer que va haver ubicat a la Marina Baixa.

Senyor conseller, rectifique i no deceba a la població escolar de La Vila i de la Marina Baixa.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Pérez Grau.

Anem a vore qui és el que ha rectificat ací.
S'ha rectificat la comunitat de La Vila; ha rectificat l'ajuntament en els seus plantejaments, conjuntament en els.
.
.
quan parlem de comunitat educativa mos referim lògicament al consell escolar municipal que és qui.
.
.
Natural, clar, la comunitat educativa és qui arreplega tots els representants de la comunitat local pel que fa a la programació educativa.

Estava, com li dic, en la previsió de programació l'IES la Malladeta en una ampliació a vint-i-quatre unitats d'ESO, sis de batxiller i dos cicles formatius, i la construcció del nou IES, que seria el número 3, en dotze d'ESO i sis de batxiller.
I vosté ho ha dit, i tot el que ha dit vosté és veritat, vosté ha fet una referència i s'ha parat en un temps.
Clar, i ara continue jo.
Vosté s'ha parat en un moment determinat de la història i jo li la complete.

I completar la història és ben fàcil.
És quan en 17 de novembre ­vosté s'ha parat un poc abans­ de 1999, donat que l'actual parcel·la de l'institut no és possible ubicar.
Perquè, clar, ¿a que vosté no acceptarà que construïm centres educatius, en menys metres quadrats dels que determina en funció de les seues unitats i els seus alumnes, del que determina la Logse?
¿A que vosté faria ací preguntes escrites i interpel·lacions dient per què ha construït la conselleria en un centre que necessita 16.
000 metres en un solar de dotze?
Per què té els xiquets embotits?
Segur que vosté mos ho criticaria.

I lògicament, eixa primera fase, que és tindre el solar adequat a una normativa que ha fet créixer ­molt bé a més, perquè millora els servicis­ que ha fet créixer el número de metres, en funció de les unitats que hi ha en cada centre.
.
.
un centre de vint-i-quatre unitats d'ESO, sis de batxiller i dos cicles formatius no caben en eixa parcel·la.
Però no és que no capien perquè ho diem mosatros.
No caben perquè quan el 17 de novembre del 99 li demanem a l'ajuntament l'ampliació, l'ajuntament mos contesta un any després, el 2 de novembre del 2000.
.
.
Jo no ho critique.
Les gestions urbanístiques no són fàcils.
Tot este procés que acabarà, a més s'acabarà en temps, ja ho voran vostés com sí.
La prova la tenim ben recent.
En un únic anunci de contractació de l'empresa pública de construccions, hem tret a licitació ­en una única i este mes n'eixirà una altra i al mes següent n'eixirà una altra­ en una única hem tret més contractació que vostés en cinc anys del 90 al 95 quan governaven.

És a dir, als fets em remet, i voran vostés com al final s'acomplix tot el calendari previst.
Però l'ajuntament intenta, estic segur, que entre el 17 de novembre del 99 i el 2 de novembre del 2000, eixe quasi any, estic convençut que l'ajuntament intenta per tots els mitjans possibles l'ampliació de l'actual parcel·la de l'institut.
No tinc ningun dubte d'això.
Per tant, res que al·legar a la gestió de l'ajuntament.
I quan ja veu que és impossible, mos contesta dient que no es disposen ni es podran disposar de terrenys annexes a l'actual IES de la Malladeta per a l'ampliació, però que en canvi sí que disposen, en una zona cèntrica, al voltant de 23.
000 metres quadrats que es poden cedir.

I en conseqüència, en bona lògica s'ha de prendre una decisió, i és que l'ampliació de la Malladeta ha d'anar a eixa parcel·la, i en la zona de l'actual institut s'ha de fer el número 3, que és el que té dotze unitats d'ESO i sis de batxiller, amb la qual cosa quedaran completades totes les necessitats d'infrastructures de la demanda d'escolarització de secundària a La Vila.

Per tant, ha hagut una rectificació en funció de la disponibilitat del propi ajuntament, que mos ha fet saber, i ha obligat de moment, en tant no es prenga una decisió en contra, i les comunicacions que tenim de la corporació municipal és que hi haurà disposició d'eixos terrenys, i per tant està ja fent-se la redacció del projecte, a més, en un criteri jo crec que adequat *(so per interferència d'un mòbil)* de fer possible, en la mesura que siga possible i dins de la legalitat, que no es perda temps en la redacció de projectes, i puga licitar-se -i l'empresa va a fer-ho, no en este primer paquet de licitacions però en subsegüents possiblement sí­ que en el projecte bàsic es puguen licitar les obres, de manera que es puga accelerar.

Per tant, jo crec que si tenim la disponibilitat dels terrenys en el mes de juny, estarem licitant, amb tota seguretat, estarem licitant este institut dins de l'actual exercici pressupostari.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, se suspén el Ple durant deu minuts.

 

*(Se suspén la sessió a les 17 hores i 45 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 18 hores i 13 minuts)*

***Interpel·lació al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre política general de la conselleria pel que fa a l'ensenyament en valencià a tots els nivells educatius, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla, del GP Esquerra Unida del País Valencia (RE número 15.
138, BOCV número 56).
Página 2.
792.***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, reprenem la sessió.

Interpel·lació al conseller de Cultura i Educació sobre política general de la conselleria pel que fa a l'ensenyament en valencià a tots els nivells educatius, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià.

Té la paraula l'il·lustre diputat.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats, senyores diputades.

Senyor conseller.

En la compareixença de fa uns dies, concretament el 5 d'abril en comissió, ja vam tractar un poc este tema, el tema de l'ensenyament en valencià en tots els nivells educatius i el que això suposava, etcètera, etcètera.

Vostés ens va donar unes dates, i jo ja sé que vosté fa cara d'estranyesa quan nosaltres li diem que no estem satisfets.
A vosté li pareix que estan treballant tantíssim pel valencià i que estan fent tanta cosa, que les xifres augmenten d'una manera.
.
.
Aquí tinc les xifres que ens va donar, que a més considere correctes, no considere que siguen unes xifres incorrectes.

Però nosaltres no estem satisfets, i pense que és d'una manera justificada.
Li vaig a intentar resumir ací en este temps que tinc els problemes que nosaltres veiem.
Li vaig a intentar concretar i dir per què no estem satisfets en l'educació en valencià a tots els nivells educatius que està la conselleria portant endavant, en espera que vosté em conteste o que també em diga si n'hi ha alguna possibilitat de corregir alguns, encara que nosaltres pensem que caldria corregir-los tots.
Me n'han eixit 10, com un decàleg ­no està fet aposta­, però pense que pot ser bastant simptomàtic dels problemes que hi ha actualment a l'educació ací a la nostra comunitat.

Mire, començant pel principi, nosaltres pensem que el primer problema és la no exigència del requisit lingüístic en les oposicions que hi ha als cossos docents.
És a dir, des del nostre punt de vista, vostés no estan complint l'article 23 de la Llei d'ús i ensenyament del valencià, que diu "que tots els professors han de conèixer tant el valencià com el castellà".
Per a nosaltres el requisit lingüístic es fonamental i bàsic, perquè els professors van a donar després.
.
.
van a ensenyar a gent que ha estudiat sempre en valencià o que la seua llengua d'aprenentatge és el valencià.
I igual com tots els professors coneixen el castellà ­eixe sí que és un requisit exigit en totes les oposicions­, no tots els professors coneixen el valencià.
I això fa que moltes persones hagen de rebre la classe en condicions inadequades, en la llengua que no han triat o bé en una llengua que la persona que els ensenya no domina suficientment.
Evidentment, això porta a una aprenentatge incorrecte no només de la llengua, sinó a vegades també de la matèria de què es tracta.

Per tant, nosaltres pensem que el requisit lingüístic és exigible legalment, és exigible ja des de fa molts anys, i pensem que la conselleria fa molt mal en no posar-lo en les oposicions.
Li recordaré, com vaig fer en la comissió, que totes les comunitats autònomes que tenen una llengua pròpia tenen l'exigència del requisit lingüístic en les seues oposicions.

Això comporta uns altres problemes darrere, i li vaig a comentar el segon problema que veem, que són les errades en l'adjudicació de places que s'han produït enguany.
És a dir, han anat professors que no dominaven el valencià a places on eixe domini era imprescindible i era obligatori.
Clar, en no existir requisit lingüístic, ells no tenien per què dominar-lo.
Però ahí hi ha un error afegit, i és que en la catalogació que tenen en la pròpia conselleria consta quines places són en valencià i quines no.
I no entenem com es poden produir estes qüestions, que s'envie un professor que acaba de vindre a la millor d'Àvila a una població on totes les línies són en valencià.

El tercer problema que nosaltres veiem és la creixent desacceleració en la incorporació de centres a l'ensenyament en valencià.
En un estudi que ha eixit recentment es veu molt evident açò.
En l'any 1995-96 es van incorporar 48 centres a l'ensenyament en valencià, en 1996-97 van ser 44 i en els anys successius la baixada és espectacular: 19, 12, 10 i 6 són els centres que s'han incorporat en este darrer curs.
Si van a este ritme, arribar a zero és una cosa esperable.

Nosaltres pensem que el valencià no està suficientment implantat com per a justificar esta desacceleració.
Hi ha d'alguna manera una consideració per part de la comunitat educativa, d'algunes escoles, dels professors, que no és tan necessari com semblava ser abans.
I això té molt a vore amb la consideració social de la llengua, té molt a vore també que els professors no tenen el coneixement adequat i té molt a vore amb la política lingüística, la política lingüística en l'ensenyament que porta la conselleria.

El quart punt, la quarta cosa concreta amb què no estem d'acord i que ens pareix que és una demostració que la conselleria no està actuant correctament en l'ensenyament en valencià, és la no catalogació de les places de secundària.
En no estar catalogades les places de secundària, evidentment hi ha molts alumnes que fan fet el seu ensenyament en valencià que arriben a secundària i es troben amb professors que no el dominen.
Però és que no tenen per què dominar-lo.
La pròpia plaça no està catalogada d'eixa manera.
Nosaltres pensem que caldria, igual com en primària, catalogar com a bilingües totes les places, perquè mai se sap quan en una aula o en un curs hi haurà unes persones que desitgen l'ensenyament en valencià.

Molta relació amb açò té la quinta qüestió que li vull plantejar.
I és la no correspondència entre el nombre d'alumnes que estudien en la primària en valencià i les places de secundària en valencià.
Vosté mateix, quan es va donar el nombre de gent que estudiava en valencià en primària i secundària, en infantil i primària estudiaven 102.
000 alumnes, en secundària estudiaven 30.
000 alumnes.
Si ho dividim pel nombre de cursos, més o menys aproximadament, troben que per al curs en secundària hi ha només 6.
000 alumnes que estudien en valencià, front als 12.
500 o 13.
000 que han acabat en cada curs cada vegada en primària.
Això vol dir que més de la meitat de persones que han estudiat tota la seua educació en valencià en primària no troben la plaça corresponent en valencià en secundària.

Lligat a tot açò està el sisé punt, que és l'escassíssima oferta d'ensenyament en valencià als instituts, però fonamental en el que és batxillerat i el que són cicles formatius.
És a dir, anem observant com quan es va apujant en les etapes educatives, la presència del valencià és molt inferior, com cada vegada es va reduint més, i al final arriba als cicles formatius, que ja podríem dir que és merament testimonial.
Un exemple clar d'açò ha passat a Castelló, on la gent que ha acabat fins i tot secundària seguint línies en valencià, han tingut molt difícil trobar un grup de batxillerat que es donara l'ensenyament en valencià.
Les excuses sempre són les mateixes: els grups de batxillerat procedixen de distints llocs, etcètera, etcètera.
Però això no deuria ser excusa perquè el valencià isquera sempre perdent, i això és la sensació que ens dóna.
És a dir, que les accions de la conselleria no són suficients per a garantir que la continuïtat de l'ensenyament en valencià puga ser en tota l'etapa educativa.

El seté punt és l'escassíssma presència de línies en valencià en la concertada.
Podríem xifrar-les en el 4%.
Això és escàs, és molt poc.
I indica que d'alguna manera les escoles concertades consideren que el valencià no és llengua d'aprenentatge, no correspon, dóna igual que se sàpiga o que no sàpiga.
Jo, en eixe sentit, li diria que al nostre entendre l'únic ensenyament que garantix que en acabar l'educació els alumnes coneguen en igualtat de condicions el valencià i el castellà és l'ensenyament en valencià o el programa d'immersió lingüística.
Si es fa un examen al final de l'educació obligatòria a estos alumnes, comprovarem que dominen perfectament tant el valencià com el castellà.
No passa el mateix en les altres modalitats educatives, on els alumnes dominen el castellà, però no saben el valencià.
I, per tant, es dóna clarament ja una discriminació de principi.

Com volem, per tant, que al final de tot el procés educatiu quan ja isca el professorat realment domine les dos llengües, si en finalitzar l'escolarització obligatòria, que tots els alumnes haurien de dominar-les les dos, no ho fan?
Nosaltres volem trencar una llança a favor de les línies.
.
.
l'ensenyament en valencià i la immersió lingüística, perquè pensem que és l'educació de més qualitat, perquè sí que compleix els objectius que explícitament li encomanen les lleis, i és que tots els xiquets dominen en igualtat les dos llengües oficials.

Si seguim apujant en els etapes educatives i arribem a la universitat, que és autònoma, evidentment, per a donar els seus ensenyaments, però, hem pogut comprovar en estos darrers anys com la conselleria ha interferit repetidament en la universitat i en el tema concret del valencià.
Li anomenaré només com un exemple el tema del famós article dels estatuts de la Universitat de València, un article que l'únic que pretenia era que quan persona ja era funcionària, ja estava treballant dins d'una universitat, es poguera valorar si coneixia el valencià i el castellà.
El castellà, evidentment, el coneixeria, perquè si no, difícilment haguera entrat de professor.
Però a nosaltres ens sembla esta resistència de la conselleria a l'aprovació d'este article una clara intenció de fer que la universitat no poguera ni comprovar si els seus professors coneixien el valencià.
Si no pot comprovar-ho, com pot garantir que després puguen donar ensenyament en valencià?
És que no es pot demanar el coneixement de l'anglés a una persona que entre, per exemple, en la universitat i la faça falta esta llengua?
Sí que es pot comprovar.
No és pot comprovar si coneix la física atòmica si és professor d'eixa matèria?
Sí que es pot comprovar.
Per tant, si les necessitats de la universitat són tindre professors en valencià, per què no es pot comprovar també la seua competència en este aspecte?

I molt lligat a açò són els atacs, per a nosaltres desconsiderats, que es fa cara a la universitat, de cara a la seua competència acadèmica, de cara a la seua autoritat científica, respecte als coneixements que han de vore amb el món de la llengua.
En la mateix compareixença del dia 5 d'abril, vosté es va mostrar molt poc respectuós amb la universitat, no sols amb la universitat, sinó amb el saber i amb els coneixements que la universitat transmet.
Pensem que igual com al conseller no se li ocorreria posar-se en uns altres camps d'ensenyament, pensem que inclús en el tema de la lingüística, la universitat és tan correcta, sap tant com pot saber en unes altres rames del saber.

I desé, i per acabar, nosaltres comentaríem l'escassa potenciació de l'ús institucional, de l'ús quotidià, de l'ús social del valencià.
La desconsideració en què es té als nostres intel·lectuals, la desconsideració cap al escriptors, cap a les persones que utilitzen el valencià per a ensenyar, per a escriure un article en el diari, pera fer una novel·la.
Nosaltres pensem que la conselleria, en no reconèixer tot eixe món, en no donar-li un estatus d'importància, en no donar-li la rellevància que en unes altres societats es dóna, fa que la pròpia gent veja el valencià com una llengua subsidiària, de segon ordre, la que pareix que no servix per a obtindre premis dels seus poders públics, la que pareix que mai serà reconeguda suficientment.

I, per tant, per estos deu temes, nosaltres pensem que la conselleria, el govern de la Generalitat, no està actuant de manera correcta en la potenciació del valencià, i creem que són temes molt seriosos que, en el cas de no corregir-se, faran que el valencià cada vegada siga una llengua de menor ús o d'ús més anormal.

M'agradaria que ara vosté en la resposta em diguera què pensa fer en cada una d'estes coses.
Si hi ha realment canvis substancials que porten que el valencià tinga de veres una potenciació, que no hàgem d'esperar que a este ritme, sincerament, el valencià abans desapareixerà que acabarà sent parlat per tota la societat com seria normal.

Moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Senyor president.

Senyories.

Senyor Cardona.

Vull començar dient-li que esta interpel·lació obliga d'alguna forma a reiterar arguments que ja hem fet en altres intervencions parlamentàries, compareixences en ple o en comissió, inclús alguna interpel·lació en este ple, respecte a un tema que hem debatut ja en multitud d'ocasions i que cabria resumir que la Conselleria de Cultura i Educació potència l'ensenyament del valencià sobre la base del manteniment i l'increment de l'oferta existent, la resposta a la demanda social i la racionalització dels recursos disponibles i sobre la base del respecte a la voluntat de les famílies.

Jo volguera deixar eixos conceptes com a previs.
No vull tornar a repetir quantitats, números, xifres, estadístiques, que ja hem fet repetidament en esta Cambra respecte al que són les unitats en valencià, els centres en valencià, el nombre d'alumnes en una recta creixent i progressiva en el últims anys i que marca una clara voluntat de la Generalitat al respecte.

No és motiu tampoc d'esta interpel·lació, encara que vosté en els últims punts d'eixe decàleg es referia, al que és la potenciació de l'ús social del valencià.
Crec que hem demostrat també de manera repetida en esta Cambra i comprovant o comparant el que han estat les polítiques anteriors en les convocatòries d'ajudes perquè institucions de tot tipus puguen ­diguem­ normalitzar el valencià en l'àrea de les seues competències, de les seues activitats que demostren ben a les clares una clara aposta d'este govern per l'increment de les línies d'ajuda per a normalitzar l'ús del valencià en la societat.

Tampoc entraré hui, perquè no és matèria, respecte a un debat que tinguérem també en este ple, i és fins a quin punt eixe increment de l'ús que ens agradaria que fóra més ràpid no corre més en funció de determinat model estàndard que el propi ciutadà que haguera d'utilitzar no el considera com a propi, per tant, el rebutja una vegada ha eixit del sistema educatiu.
Eixe és un altre debat que, si s'escau i si fóra necessari, hauríem de repetir en una altra ocasió.

I vull centrar-me, per tant, en el motiu i en el caràcter de la seua interpel·lació: la política general, pel que fa a l'ensenyament en valencià a tots els nivells educatius, dirigida a mantindre i incrementar l'aplicació dels programes d'educació bilingüe perquè l'alumnat adquirisca una competència lingüística en valencià i en castellà ­com deia­ respectant la llibertat dels pares per a elegir l'ensenyança dels seus fills i amb la formació lingüística del professorat com a instrument base per a l'aprenentatge de l'alumnat.

Nosaltres hem de posar les bases, senyor Cardona, perquè siga possible.
I estem posant-les.
I vorà vosté, a més, com en alguna mesura que anunciaré a continuació volem continuar i volem continuar avançant i donar passes més enllà, fins i tot, del que hem fet fins ara que ha estat molt.

Són els centres educatius els que elaboren el seu propi disseny particular d'aplicació dels programes d'educació bilingüe d'acord amb les característiques del centre i la llengua d'ús familiar dels alumnes.
Ja he tingut, com deia, ocasió de comparéixer davant d'esta Cambra per a parlar d'este tema recolzant, per tant, la política sobre dades, que són el reflex objectiu de la realitat existent en la nostra comunitat i que són una clara mostra de l'esforç del Govern Valencià en suport i foment de l'ensenyança en valencià en el nostre sistema educatiu.

Repàs molt telegràfic d'algunes dades.
Curs 94-95, centres educatius d'ensenyança en valencià: 265, 55.
000 alumnes.
Curs Escolar 2000-2001: 651 centres d'infantil i primària d'ensenyança en valencià, 102.
000 alumnes.
Li torne a remarcar, encara que siguen dades telegràfiques, li torne a remarcar, 265 i 651.

És impossible no reconéixer l'esforç i l'aposta del govern del Partit Popular en el foment de l'ensenyança del valencià.
És impossible en estos números que responen a la més absoluta realitat.

Anem a secundària.
Curs 94-95: 71 centres, 8.
000 alumnes.
Curs 2000-2001: 213 centres, 30.
000 alumnes.
71 front a 213, 8.
000 front a 30.
000.
No es quede vosté amb els nombres en abstracte i compare eixe procés, i si es compara eixe procés haurà de reconéixer i admetre eixe esforç.

Durant estos sis últims curs acadèmics ha augmentat prop d'un 45% els centres en el programa d'ensenyament en valencià i programa d'immersió lingüística i s'ha duplicat el nombre d'alumnes que rebren l'ensenyança en valencià en infantil i primària.
Per tant, es queden ahí eixes dades de passar de 597 centres a 863, ja ara incorporant primària i secundària, de 597 a 863, per 64.
000 alumnes a 132.
000 alumnes.

Pel que fa al programa d'educació bilingüe enriquit, ha tingut una resposta satisfactòria per part de la comunitat educativa.
Des de la seua implantació en el curs 98-99 en què es va iniciar amb 55 centres, en este moment, ofereixen 149.
I estic parlant, senyor Cardona, i ací també els nombres són absolutament concloents quant a quin any estem parlant, d'un programa que incorpora l'ensenyança el govern del Partit Popular, el programa d'educació bilingüe enriquit que, com dic, ha passat de 53 centres des del seu inici, el curs 98-99, a 149 en l'actualitat.

Respecte a la formació lingüística del professorat com aplicador d'eixos programes d'educació bilingüe, són patents els esforços realitzats en els últims anys.
Des del curs 95-96 fins el moment actual s'han organitzat un total de 1.
027 cursos amb metodologia, actualització lingüística i didàctica del valencià, als quals han asistit més de 12.
000 professors.
En estos moments, tenint en compte els cursos que s'estan impartint i el fet que s'han atés totes les sol·licituds presentades, el nivell de competència lingüística en valencià dels mestres d'educació primària garanteix l'atenció a la demanda de l'ensenyança en valencià.

Durant els dos últims anys la participació en els cursos de reciclatge del professorat d'educació secundària ha augmentat de forma molt notable, la qual cosa suposa que hui, al voltant del 72% dels mestres, té la capacitació lingüística i més dels 76 algun certificat de coneixement de valencià.

Però, volem continuar avançant.
I tal com va anunciar el president de la Generalitat Valenciana fa uns dies, en la convocatòria d'oposicions per a l'accés a la funció pública docent de l'any 2002, la Conselleria de Cultura i Educació plantejarà de manera progressiva i com a criteri general que els aspirants acrediten els coneixements de valencià mínims exigibles per a garantir el bilingüisme en el sistema educatiu valencià respectant alhora els drets individuals de les persones.
És a dir, les persones que vulguen presentar-se a oposicions per a exercir la docència en la Comunitat Valenciana hauran d'acreditar prèviament ­ara ja ho acrediten, però és a posteriori­, hauran d'acreditar prèviament tindre un coneixement equivalent al nivell mitjà que expedeix la Junta Qualificadora de Coneixe-ments de Valencià o al nivell II del Pla de formació lingüístico-tècnica en valencià, allò que es coneix comunament com el requisit lingüístic.

Per a poder garantir que tots els possibles aspirants a les places del sistema educatiu públic valencià puguen accedir amb este nivell acreditat, dissenyarem un pla que permeta que estes persones en el termini d'un any.
.
.
­estem anunciant-ho amb un any de temps, per tant perquè tothom puga, en primer lloc, assabentar-se d'eixe canvi de condicions, i, en segon lloc, poder preparar-se­, un pla que permeta que ho puguen fer de manera que siga compatible, la igualtat de drets i oportunitats arreplegats en la Constitució i la consideració de comunitat bilingüe arreplegada en el nostre Estatut.
Este pla consistirà en les següents actuacions: aquelles persones que no tinguen el certificat del grau mitjà, que és aquell que es contempla com a compliment del requisit, podran optar a les proves que ja estan convocades per al mes de novembre i s'han d'inscriure en elles en el mes de setembre d'enguany.
Estem parlant, per tant, de les proves ordinàries de la Junta Qualificadora.
Però, per al mes de gener i març de l'any 2002 proposarem a la Junta Qualificadora de Coneixements de Valencià una convocatòria de proves extraordinàries que seria per a llicenciats, diplomats o titulats superiors que aspiren a entrar en la funció pública docent de l'oferta d'ocupació pública de l'any 2002.

Per a eixos possibles aspirants preparem uns cursos intensius de nivell mitjà al llarg del mes de juliol d'enguany, tants quants siguen necessaris en funció de la demanda en els diferents punts de la Comunitat Valenciana.
És a dir, els estudiants universitaris que finalitzen en este curs acadèmic 2000/2001 els seus estudis tindran una oportunitat excepcional o extraordinària, com vulga dir-se, de formar-se en valencià i preparar-se per a les proves ordinàries de novembre i les extraordinàries de gener i març de la Junta Quali-ficadora de Coneixements de Valencià.

Per a aquells funcionaris interins o de carrera que ja estan exercint la docència en les escoles i instituts valencians i per a tots aquells que hagen finalitzat els estudis universitaris en setembre d'enguany, i, per tant, reunisquen els requisits acadèmics que els permeten accedir a la convocatòria d'oferta pública docent de l'any 2002, també s'organitzaran uns cursos intensius al llarg dels mesos d'octubre a desembre perquè es puguen presentar a les proves extraordinàries de gener i març de 2002.

Estaran exempts d'acreditar este nivell de coneixement de valencià totes les persones que hagen cursat l'assignatura de valencià en els estudis obligatoris i postobligatoris, és a dir, l'antiga EGB més el Batxillerat Unificat Polivalent o la Formació Professional, o l'actual Educació Obligatòria, Educació Primària i Secundària més el batxillerat de la Logse.

Finalment, i és un dels altres punts que vosté ha tocat, pel que fa a la catalogació lingüística de les places d'educació secundària, anem a proposar a la mesa sectorial, igual que es va fer amb les places d'educació primària, que siguen bilingües establint un termini transitori per a l'adquisició de la capacitació lingüística dels funcionaris docents que actualment no la tenen.

En definitiva, senyor Cardona, jo crec que el que hem fet fins ací en estos cinc anys ha quedat reflectit en les dades que li donava en la primera part de la meua intervenció, però és clara i manifesta la voluntat de continuar avançant i entenem, per tant, que sempre que ­i eixa és una qüestió fonamental i l'hem dita en anteriors compareixences en esta Cambra­, sempre que es respecten els drets individuals de les persones, que hi haja una possibilitat d'igualtat d'oportunitats d'accés i que es tinga en compte que estem en una comunitat bilingüe, anem a posar en marxa el requisit lingüístic per als docents que hagen d'accedir a la funció pública docent en la Comunitat Valenciana, la qual cosa incrementarà de forma molt positiva tot allò que faça referència a la millora en la qualitat de l'ensenyança en valencià en tots els nivells educatius.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Cardona.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Senyor conseller.

Em pareix que vosté acaba de fer un anunci important que respon almenys a alguna de les peticions que jo li havia fet o algun dels entrebancs que estaven veient per al desenvolupament del valencià.

Jo, en espera d'analitzar millor les seues paraules, pense que sí que és un pas positiu i és un pas correcte en la direcció de l'exigència del requisit lingüístic.
Crec que era l'única manera i l'única possibilitat de respectar els drets dels usuaris, perquè vosté parla moltes vegades de la llibertat i del dret de les persones que es presenten, però nosaltres ho veiem des de la part del dret dels usuaris, que veien repetidament en casos particulars, en alguns casos, i, en altres, en massa ­diguérem­, cursos sencers o línies senceres, que no tenien el dret respectat.

Per tant, en el sentit de què pense que l'anunci que ens acaba de fer de què tots els professors coneixeran almenys el nivell mitjà, diguérem, de valencià, pensem que el dret dels usuaris, que és un dret tan important com el dret dels qui es presenten, queda respectat.
De fet nosaltres pensem que és molt més important el dret dels usuaris.
Els usuaris són els qui estan aprenent, són els xiquets, són els qui demanen el valencià.
I sempre en eixe sentit és en el que nosaltres estem demanant una major potenciació del tema del valencià.

Nosaltres pensem que este anunci que vosté ens acaba de fer és un resultat d'una lluita constant i bastant intensa de gran part de la societat civil.
Jo ací vull reconéixer el treball que ha fet la Mesa pel valencià, la seua campanya de *Sense requisit lingüístic no hi ha qualitat*, pense que va ser una iniciativa encertada per a què l'Administració s'adonara de què no estava complint amb una llei, una llei en vigor i una llei d'obligat compliment no només per les persones de peu sinó també per l'Administració.

És en eixe sentit que jo pense que a l'Administració encara li queden moltes responsabilitats, ja li he fet un llistat de deu temes que caldria anar entrant en ells i anar resolent.
Perquè este tema del valencià no és una qüestió que nosaltres apreciem des d'un punt de vista ideològic sinó que apreciem des d'un punt de vista social.
Tota la nostra societat, tota, és bilingüe, la de dretes, la d'esquerres, la de centre, la de d'alt i la de baix.
I, per tant, nosaltres el que volem és que tota la societat realment tinga un coneixement de les dos llengües suficient per a sentir-se a gust amb les dos, per a poder llegir en les dos i per a poder gaudir de la cultura que produïm, evidentment, també en valencià, quan ara realment no tenen eixe accés.

Evidentment, encara que vosté ha fet este anunci, que ens satisfà, no estem del tot contents, això ja ho pot imaginar.
Nosaltres pensem que la societat civil o les organitzacions, els grups, que pensem que el valencià ha de ser molt més potenciat, encara tenim molta faena que fer, però pensem que també és fonamentalment la responsabilitat de l'Administració.
Nosaltres seguirem punxant.
I, a més, li exigim a l'Administració un suport formal i serio a estes organitzacions.
És a dir, pensem que tots els qui ens estem menejant pel tema del valencià, tots els qui demanem el requisit lingüístic, tots els que demanem que l'ensenyament siga normal en les dos llengües, tots els qui demanem que els escolars quan acaben l'escolarització coneguen perfectament tant el valencià com el castellà, tots els qui demanem això no estem rebent el suport suficient per part de l'Administració, i moltes voltes inclús s'entrebanquen les nostres actuacions o s'impedeix que puguem realment ac-tuar en el que és el nostre objectiu, que és que el valencià es convertisca cada vegada més en una llengua normal i, a ser possible, en una primera llengua d'utilització corrent en el nostre poble a l'Administració i a l'educació.
Per tant, nosaltres en eixa defensa dels drets dels usuaris, que l'hem vist tantes voltes atacats o no complits, seguirem pensant que el valencià necessita molt més recolzament i suport.

Li insistiré només en un únic punt, en el darrer punt que li he comentat abans, que és el que menys ha de vore amb l'educació, però és el que ha de vore amb tota la societat.
L'estatus que es dóna a la llengua per part de les persones, les que estan manant, el Partit Popular, l'estatus que es dóna a la llengua i a les persones que l'estudien, que la dominen, que escriuen en ella, és molt important per a què la gent i per a què els xiquets i xiquetes tinguen intenció d'aprendre el valencià de manera seriosa, per a què vegen que eixa llengua realment té una categoria de primera llengua i no és simplement una llengua subsidiària.

Per tant, a l'espera, ja li dic, d'analitzar millor tot este pla que vosté ha presentat, que em pareix que cobreix tant als qui es van a presentar com als qui ja estan dins, nosaltres, diguérem, ens felicitem per haver aconseguit este objectiu.
Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Señor conseller, señor Tarancón.

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyories.

Senyor Cardona.

Li agraisc que considere vosté que este un pas positiu i correcte que arriba ­mire, jo també volguera fer referència a això­ que arriba en el moment que pot arribar, és a dir, en el moment en què l'increment del valencià, l'increment de l'ús del valencià i de l'ensenyament del valencià al nostre sistema educatiu fa possible, després d'uns anys d'implantació, fa possible que puguem plantejar una extensió d'una cosa que puga produir-se posant els mitjans necessaris sense atemptar contra una realitat que hui existeix, que és la realitat bilingüe de la nostra Comunitat.
Sempre hem parlat, i es parlà ja des de la Llei d'ús i ensenyament del valencià, sempre hem parlat de passos progressius, sempre hem parlat de seguir avançant en un camí que les metes han d'anar complint-se en funció d'eixa gradualitat.
I hem entés que en eixe camí podíem plantejar, en un esforç suplementari i en un plantejament temporal que permetra mantindre en vigor o que permetra mantindre incòlume els drets de les persones que pogueren plantejar este pas.

Hem parlat també, i ho deia en la meua intervenció, d'eixa progressivitat i d'eixe caràcter general de l'exigència dels requisits, ho volguera també aclarir, jo crec que ho saben totes ses senyories que hui estan ací; però que quan parlem del nivell mitjà no estem parlant d'una interpretació de com qualificar o de com determinar quan es compleix el requisit lingüístic.
El requisit lingüístic que sempre l'hem demanat a posteriori que s'ha accedit a la funció pública ­és evident que és un pas important endavant que eixe requisit siga exigible a priori­ ha suposat el tindre uns coneixements equivalents al nivell mitjà.
I, per tant, estem mantenint les condicions que abans es donaven per a què poguérem parlar de la possibilitat de què es poguera produir l'ensenyament bilingüe en perfectes condicions en el sistema de la nostra ensenyança.
Per tant, eixe compliment del requisit continua al mateix nivell quant a, diguérem, capacitació del professorat i el plantegem de manera prèvia i no de manera posterior.

L'esforç que volem fer des de l'Administració és un esforç que bàsicament està plantejant-se no sols per a garantir els drets dels alumnes a rebre l'ensenyança en valencià des del moment que el professor, que el mestre, accedeix a la funció pública docent, sinó a més des de la possibilitat de què qui no té eixa capacitació, sí que té eixes característiques, diguem, o la titulació per a presentar-se a les oposicions de l'oferta d'ocupació pública però no té el coneixement de valencià, tinga suficients oportunitats d'ací a quan es plantege l'oferta pública d'ocupació de 2002 per a tindre eixes característiques.

De manera que hem continuat en este anunci, que nosaltres també entenem que és important i que reforça la política de potenciació del valencià apostant, clarament, per la gradualitat i per la progressivitat.
Era, entenem, el moment oportú i és una cosa que pot ajudar, naturalment, a que la millora en el nostre sistema d'ensenyament respecte al paper que haja de jugar el valencià en eixe sistema, tant en l'ensenyament del valencià com en l'ensenyament en valencià, ajudarà de manera evident a la potenciació de l'ús social del valencià que, com abans li havia dit, vosté ha tornat a incidir en la seua anterior intervenció, en la rèplica, està tenint des d'este govern línies d'ajuda, línies de recolzament, com mai havia tingut fins ara.

Moltes gràcies, senyor president.
Moltes gràcies, senyor Cardona.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, el següent punt de l'ordre del dia és la interpel·lació que correspon a la consellera d'Agricultura.
La consellera d'Agricultura, a través del gabinet i també ella.
.
.
ha tingut i té una indisposició física, a més real, a més perquè tots la coneixem i sabem que és molt seriosa i molt responsable i molt puntual i molt eficaç.
I per tant, m'ha demanat, per favor, que ho traslladara primer a la interpel·lant, qüestió que li he fet arribar ja, i a la Cambra per tal que ho sapigueren.

Per tant, senyories, amb les disculpes de la consellera, esta presidència alça la sessió i la suspén fins demà a les deu del matí.

 

*(Se suspén la sessió a les 18 hores i 53 minuts)*