Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 15 de maig de 2002.
Comença la reunió a les 10 hores i 49 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 68.
Primera reunió.**

 

 

***Debat de totalitat de la Proposició de llei de publicitat institucional, presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes (RE número 30.
386, BOCV número 120).
Esmena a la totalitat amb text alternatiu presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 38.
256, BOCV número 147).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, bon dia.

S'obri la sessió.

Primer punt, debat de totalitat de la Proposició de llei de publicitat institucional, presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, esmena a la totalitat al text alternatiu, presentada pel Grup Parlamentari Popular.
Registre d'entrada número 38.
256.

D'acord amb l'article 110 i 69, per a defensa de l'esmena a la totalitat, té la paraula, pel Grup Parlamentari Popular, el senyor Alejandro Font de Mora.

Senyor Font de Mora, quan vullga vosté.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías.

Efectivamente, nos encontramos esta mañana aquí para defender el texto alternativo que a esta proposición de ley presenta el Grupo Parlamentario Popular, y una vez más, y ya van dos, tengo que agradecer al Grupo Socialista, el otro día lo hacía con motivo del debate de células madre, la oportunidad que tenemos en la Cámara de debatir sobre un tema de esta trascendencia, porque entendemos que la clarificación de las cuestiones en materia de publicidad institucional, siempre resultará positiva para la sociedad.

Y dicho esto, decir que, lógicamente, esta enmienda a la totalidad se presenta frente a un texto que con anterioridad, en otra sesión, fue expuesto brillantemente por la señora De Armengol, y, por tanto, nuestra intervención tiene que tener, necesariamente, dos vertientes: una vertiente de comentario del texto de la señora De Armengol, para expresar nuestros desacuerdos con él, y, paralelamente con él, la explicación y la defensa de nuestra propia posición, porque, de otro modo, la Cámara se vería privada de este elemento comparativo.

En primer lugar, señorías, encontramos que el conjunto de la proposición que hemos venido a enmendar adolecía de un defecto, una cuestión de forma, de estilo o de técnica legislativa, y es que la hacía muy similar a un código deontológico.
Voy a utilizar las mismas palabras que un socialista catalán cuando se enmendó la ley a la que estamos haciendo referencia, se trató en la Cámara catalana, decía que le dejaba insatisfecho una parte del literal de la ley, más propia de una normativa deontológica, de un código de autorregulación profesional, que no de una efectiva prescripción legal, y recordaba el parlamentario: "Un jurista prestigioso me recordaba que una buena ley es la que manda y ordena, no la que predica y exhorta.
Las prédicas y las exhortaciones se habrían de dejar para los tratados de ética, y las leyes deberían marcar más claramente lo que hay que hacer, lo que hay que evitar, y poner en manos de la autoridad los instrumentos que obliguen a hacer aquello que hay que hacer y que se evite aquello que hay que evitar".

En este sentido, nuestra proposición de ley es muchísimo más ­digamos­ contundente en los principios que la informan, es muchísimo más contenida, más concisa y, si se quiere, más solemne.
Frente al conjunto de normativa dispersa, del que luego daré algunos ejemplos, esta alternativa que nosotros presentamos es bien clara, dice que esta ley ha de servir con objetividad los intereses generales y que ha de servir los intereses generales con eficacia, con eficiencia y con veracidad.
"Con eficacia, con eficiencia y con veracidad".

En el texto al que viene a sustituir, se hacían algunas menciones que nos parecen inadecuadas y, por eso, hemos tenido que enmendarlas.
Por ejemplo, se hablaba de que la publicidad no debe resultar dificultosa para los ciudadanos de nivel cultural medio, introduce aquí un factor subjetivo, el nivel cultural medio, de muy difícil cuantificación, porque, claro, no sabemos si el nivel cultural medio era antes de la Logse o después de la Logse o en qué circunstancias se podía dar el nivel cultural medio.
Es decir, es una imprecisión.

Como también lo es el mensaje de evitar actitudes ­dice la ley que ahora se enmienda­ paternalistas, "no hay que explotar la ingenuidad o la credulidad natural", expresiones que en sí mismas resultan, efectivamente, paternalistas, y que entendemos que no tienen una cabida en un texto legal.
Parecen, irónicamente, diría yo, las instrucciones a un misionero anglicano del XIX antes de ponerlo a desembarcar en Papúa-Nueva Guinea.
No hay que explotar la ingenuidad, la credulidad natural y estas cuestiones.

Dice también la ley que ahora enmendamos con nuestros principios que no se aproveche el miedo, el temor o la superstición de los destinatarios.
Nos parece difícil que una administración institucional en sus campañas de publicidad vaya a aprovechar el miedo.
Aprovechar el miedo lo aprovechaban algunos publicistas de algunas campañas de publicidad que exhibían cierto dóberman del que más vale no acordarse ni siquiera en este tipo de debates.
*(Veus)*

Pues, bien, otras cuestiones.
Por ejemplo, nuestra ley evita la confusión en que ustedes incurren entre anuncio administrativo y publicidad institucional.
Esto, nosotros lo separamos perfectamente, y separamos perfectamente esto, como así también viene separado en la ley catalana, que ustedes parecen tomar como modelo, y viene también separado, como nosotros hacemos, en la ley andaluza, y le he citado dos ejemplos de dos administraciones completamente distintas del Partido Popular y que legislan de manera contraria a como usted pretendía y a favor de como nosotros pretendemos.
Esa confusión entre anuncios administrativos y publicidad institucional nos parece que nosotros la corregimos con la ley, porque, además, existe una numerosa vinculación a sentencias del Tribunal Supremo, que reiteradamente ha separado lo que es publicidad institucional de otra actividad, y cito textualmente una de las sentencias, "que sea resultado de la actividad cotidiana de las administraciones públicas".
Esto, su ley, sorprendentemente parecida a la catalana, cuando llega a este punto se lo salta, no sé por qué, pero nosotros esa distinción sí que la hacemos en nuestro texto.

También estimamos que nuestro texto supera al suyo en cuanto a que prescinde de lo que ustedes llaman comisión asesora de publicidad institucional, y nosotros lo sustituimos por una comisión de coordinación.
Vamos a ver, entendemos que tal como está planteado su texto, esa comisión asesora de publicidad institucional es equívoca y es peligrosa, porque, vamos a ver, señoría, leyendo su texto, ¿es asesora o fiscalizadora?
Esa es la primera gran cuestión.
No es una pregunta baladí, porque tenemos aquí el antecedente inmediato del proyecto del Consejo del Audiovisual que ustedes presentaron, con multas, con inquisición sobre los medios, con eliminación de programas, cierres de cadenas televisivas, como posibles sanciones, y en el texto que aquí estamos rechazando y sustituyendo por el nuestro se dice que es asesora, pero a continuación se dice que tendrá entre sus funciones "establecer un catálogo de criterios técnicos que habrán de cumplir las actividades publicitarias de carácter institucional".
Es decir, es un asesor que dicta lo que ha de cumplir la administración.
Eso es cualquier cosa menos un asesor, es otra cosa distinta, es, en todo caso, un fiscalizador, un productor de normativa, pero no un asesor.

En segundo lugar, esa comisión que nosotros mediante nuestra propuesta rechazamos, ¿es asesora o es juzgadora?
Esta es la segunda cuestión.
Porque se dice en su texto que otra función será la de emitir un informe preceptivo sobre la adecuación de una determinada actividad publicitaria institucional al contenido de la ley.
Es decir, "adecuación de una actividad publicitaria a una ley".
De pronto, pues, se trasmuta una comisión en un órgano que interpreta si alguna cosa se adecua a la ley, es decir, se transforma en un tribunal, en un tribunal o como mucho en un consejo jurídico consultivo, he aquí, pues, de nuevo, la pretensión de intervencionismo, la pretensión de instaurar alguna forma de inquisición en esta materia, y el críptico interés, señorías, de amordazar, de controlar férreamente, de desvalorizar la legítima discrecionalidad de un gobierno democrático, sea del signo que este sea, porque, las leyes, hoy se promulgan y mañana los gobiernos cambian.

Y si retiramos lo que acabo de decir, apenas queda ya la comisión esa vacía de contenido.
Hay que decir que no hemos encontrado organismos similares en otras leyes, salvo en la ley catalana, pero con una redacción y un espíritu y una letra muy distintos de lo que supone su proyecto.
Por eso nosotros, señoría, en la proposición que yo vengo hoy a defender, eliminamos esta comisión asesora y la sustituimos por una comisión de coordinación.
Una comisión de coordinación que tiene mucho sentido, para que no se produzcan solapamientos en la actividad publicitaria de las distintas instituciones públicas, para que, en definitiva, los criterios de eficacia y eficiencia puedan ser puestos de manifiesto a través de la actuación coordinadora.

Hay, después, multitud de pequeños pero importantes defectos de detalle de carácter técnico-legislativo.
Hay impropiedad en la expresión "a través de contrato" del artículo 1, que podría excluir como objeto de la ley algunas modalidades de publicidad; hay la inclusión de algunos principios en el artículo 3, que está dedicado a descripción, y los saca del artículo 4, donde realmente se ocupa de los principios; hay una definición imprecisa de la publicidad institucional en el artículo 3; hay defectos de referencia legislativa en el artículo 5; hay una falta de rigor técnico en el artículo 7, al establecer la información sobre contratos más allá de lo que prescribe el texto refundido de la ley de contratos de las administraciones públicas, etcétera, etcétera, etcétera.

Por eso, señorías, porque aunque hubiera sido posible a través de enmiendas parciales, múltiples enmiendas parciales, corregir esta infinidad de cuestiones en las que discrepamos, al final hubiéramos tenido que hacer una labora de cortar y coser, que nos hubiera asimilado a unos legisladores tipo Frankenstein, hubiera surgido un texto monstruoso y disfuncional, y por eso hemos preferido, creemos que es más honrado, presentar un texto alternativo que recoge más completamente nuestra visión.

De todos modos, quedamos abiertos, como siempre, porque a partir de ahora se abrirá un nuevo periodo de presentación de enmiendas parciales, a algunas de sus posibles sugerencias incorporarlas al texto.
Ni que decir tiene que, en ese sentido, tienen ustedes toda nuestra colaboración.

Y ¿cuáles son las características, aunque ya he dicho muchas, de este texto alternativo?
Pues, la proposición de ley del Grupo Parlamentario Popular se caracteriza por el respeto a la igualdad de oportunidades y a la transparencia, porque define con claridad su ámbito objetivo: es la publicidad institucional realizada a través de campañas, campañas cuyos fines se establecen con precisión en el artículo 2.
Y también con claridad se especifica su ámbito subjetivo: las instituciones y administraciones públicas, citadas en el artículo 3.
Y unos principios informadores ya citados: la objetividad en el servicio a los intereses generales, la eficacia, la eficiencia y la veracidad.

En el artículo 5, además, se prohíben aquellos mensajes que atenten contra la dignidad de la persona, o vulneren los valores democráticos o los derechos reconocidos en la Constitución.
Se prohíbe aquel mensaje que provoque descrédito, denigración o menosprecio directo o indirecto de una persona física, jurídica, privada o pública, que tenga carácter sexista, discriminatorio o racista o atenten contra los derechos de la infancia.
Todo esto está prohibido taxativamente en la proposición que nosotros les hacemos.

Se prohíbe, asimismo, la publicidad subliminal.
Y tampoco podrá, como dice el artículo sexto de nuestro texto, tampoco podrá insertarse publicidad institucional en ningún medio de comunicación incompatible con la dignidad de la institución, administración o anunciante, o que por su titularidad, ideario o contenido se vincule con posiciones o actividades que violen o apoyen la violación de los valores constitucionales o los derechos humanos o promuevan o induzcan a la violencia, el racismo u otros comportamientos contrarios a la dignidad humana.

La elección de los medios de difusión más adecuados para la finalidad de las distintas campañas publicitarias, se basa, como queda claramente establecido en el artículo 7 de nuestra proposición, en criterios objetivos de carácter técnico, siempre en conjunción con los principios de eficacia y eficiencia.
Y así se citan las características del destinatario de la acción publicitaria, el ámbito e implantación territorial y social, y el nivel de difusión y audiencia de los medios, y el coste, como no podía ser menos, de las inserciones publicitarias.
Se crea, como he dicho, en el artículo 11, una comisión coordinadora de publicidad institucional, que se remite a un posterior desarrollo reglamentario.

Y también nos parece interesante señalar que se da pie a la participación de la iniciativa social o iniciativa privada, como ustedes prefieran, en las campañas de publicidad institucional, cuando sea aconsejable, cuando la naturaleza propia de esa publicidad lo permita.
Y así se pueden ahorrar fondos públicos y se puede conseguir una mayor participación social en las campañas publicitarias.
A nadie puede extrañar, por ejemplo, que si se está promocionando un determinado sector, empresas de ese sector puedan verse activamente involucradas en las campañas publicitarias, cooperando así al esfuerzo del Gobierno y aliviando las arcas públicas de parte del coste de esas campañas de publicidad.
Esto es una novedad y, como tal, se la transmito.

Con esta ley, el Grupo Parlamentario Popular lo que pretende es consolidar una situación de equilibrio y de equidad respecto a los temas de reparto de publicidad institucional.
No queremos ni pretendemos abrir ningún tipo de debate en otro sentido, señorías, que no sea este.
Pero no es ocioso recordar en este momento que si esta ley es necesaria, lo es, y así lo ha entendido el Grupo Parlamentario Popular, y el Consell en su momento, porque no siempre ese equilibrio y esa equidad han presidido el escenario del reparto de los medios económicos dirigidos a la publicidad institucional.
Se han producido en el pasado situaciones lamentables de las que existen datos fehacientes.

Y, repito, no interesando entrar en esta cuestión, lo que sí creemos es que, con la ayuda del Grupo Socialista y del resto de grupos de la Cámara, partiendo de la base de este texto alternativo que hoy les presentamos, señorías, será posible hacer realidad esta pretensión de mejora de nuestra convivencia democrática y esta pretensión de mejora en la situación de los medios, que no tienen por qué sufrir formas de competencia desleal inducidas o provocadas desde los poderes públicos.

Nada más y muchas gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Font de Mora.

Per al torn en contra, té la paraula, pel Grup Parlamentari Socialista-Progressites, la il·lustre diputada María Antonia Armengol.

 

**La senyora De Armengol Criado:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Haciendo un poco de historia, el 20 de febrero pasado, se aprobó por unanimidad la toma en consideración de la proposición de ley sobre publicidad institucional presentada por mi grupo.
Mi grupo en un principio, lógicamente, se alegró, a la vez que se extrañó por la postura del Gobierno al aceptar la tramitación de esta propuesta de ley presentada por el Grupo Socialista.

Se alegró por la posibilidad de poder discutir sobre un texto que pensamos, sinceramente, que es muy interesante, puesto que, como se ha puesto de manifiesto, esta propuesta es una propuesta que se inspira en la ley catalana, que fue aprobada por unanimidad, incluido su grupo parlamentario, con muchas alabanzas.
Y, por lo tanto, pensamos que era un texto digno de ser tenido en cuenta.

Nos extrañó, como he dicho, a la vez que nos alegró, porque no es el estilo habitual del Gobierno, que siempre desprecia de forma rotunda cualquier iniciativa de la oposición, pero en esa extrañeza residía el convencimiento de que había gato encerrado y que nos iban a dar gato por liebre.
Me abstuve en aquel momento de hacer cualquier tipo de comentario para no dar la sensación de resabiada, y esperar a ver si el famoso refrán "piensa mal y acertarás" era contradicho en esta ocasión.
Pero el refranero español sigue siendo muy sabio, no he sido contradicha para nada y nos han metido gato por liebre.

En efecto, nuestro texto va a ir a la basura sin poder discutir ni una sola coma, y nos van a imponer.
.
.
parece ser que no, porque por el tono del señor Font de Mora, parece ser que no, pero, vuelvo a insistir, ya veremos su texto plasmado en esta enmienda a la totalidad.

El texto alternativo que el Grupo Popular nos presenta podría calificarse, en el mejor de los casos, como una ley coyuntural, en tanto que no es más que un intento de ratificación de decisiones administrativas, aunque, en puridad, es un texto que pretende, aunque diga lo que diga usted, pretende convertir ese texto lo ilegal en legal.

Abordando el análisis del texto de forma sistemática, nos encontramos, en primer lugar, con una exposición de motivos que no exageramos ni un ápice en tildarla de nulo rigor técnico-jurídico e histórico-político.
La exposición de motivos, que es un apartado importante de un texto legal, está dirigida generalmente, o normalmente a fijar las necesidades, las razones, la filosofía que sostiene el texto.
Y ustedes, cómo no, como siempre, la convierten en un ataque sin sentido alguno a supuestas acciones de gobiernos anteriores, y prefieren destruir la necesaria técnica jurídica de un texto legal con tal de dar rienda suelta a sus sentimientos vengativos y a transformar una ley en un triste panfleto.
Les pido que piensen que los textos legales son de libre acceso a los ciudadanos y estudiosos, y esta Generalidad no se merece que permanezca esta funesta y lamentable exposición de motivos.

La segunda cuestión que suscita la lectura de su texto se deriva de la exclusión que ustedes hacen en el artículo 2 del concepto de publicidad institucional: aquellos anuncios resultados de la actividad cotidiana de la administración.
A saber: anuncios sobre los concursos en función pública, contratación pública, expropiación forzosa, etcétera.
Ante un hecho tan llamativo y grosero, nos preguntamos cuál es la razón que lleva al Grupo Popular a retirar este tipo de anuncios del concepto de publicidad institucional, y que a su vez supone un montante importante de ingresos para los medios de comunicación.

Por ello, hemos repasado cautelosamente la sentencia del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana, del 28 de febrero de 2001, por la que se anula un acto del conseller de Presidencia y se condena a la Generalidad a pagar al periódico *Levante* la cantidad de 12 millones de pesetas por la diversidad de trato concedida por la administración a este periódico durante un período de seis meses.

Pues bien, el Gobierno popular mantenía la tesis en ese pleito de que aquel tipo de anuncios al que nos hemos referido no son publicidad institucional, al existir normas, por ejemplo, como la ley de expropiación forzosa, que dice que se publicará en uno de los diarios de mayor difusión.
Y eso supone, según ustedes, y según la tesis que mantuvieron en ese pleito, y eso supone que el Gobierno era libre para elegir a su arbitrio aquel medio escrito que tenga por conveniente, sin sometimiento a requisito alguno, ya que ello forma parte de las facultades discrecionales de la administración.

Frente a ello, frente a ello, y después de señalar la sentencia del Tribunal Superior de Justicia ­cito literalmente lo que dice la sentencia del Tribunal Superior de Justicia­, "la tesis de la administración es desvaída", se añade que "aceptar el criterio de la administración supondría que sobre este tipo de publicidad existe una absoluta discrecionalidad administrativa, por lo que el ordenamiento jurídico carecería de instrumento alguno de control legal, y esto llevaría al absurdo de admitir que la administración puede legalmente realizar un tratamiento discriminatorio sobre algún medio de comunicación, lo que obviamente sería contrario al principio constitucional del sometimiento de la administración a la ley y de un trato igualitario entre iguales".

Y sigue señalando la sentencia del Tribunal Superior de Justicia que "la jurisprudencia del Tribunal Supremo insiste acerca de la obligatoriedad de detallar los motivos que justifican el uso de la potestad discrecional: razones técnicas, económicas, motivaciones objetivas de por qué se da más anuncios a uno que otro diario".
Y ello es así porque, como sigue diciendo el Tribunal Supremo, "la potestad discrecional no puede convertirse en un uso arbitrario de la misma, ya que el artículo 9.
3 de la Constitución garantiza la interdicción de la arbitrariedad de los poderes públicos".

Así las cosas, después de este varapalo judicial a la actuación discriminatoria del Gobierno, se les ocurre a ustedes la idea genial: elevamos a rango de ley la tesis que manteníamos en el pleito que hemos perdido y decimos que esos anuncios no son publicidad institucional, y así podemos hacer lo que queramos.
Es decir, como dice el dicho popular, "muerto el perro, se acabó la rabia", pero olvida su señoría que la tierra seguía girando alrededor del sol, por más que Tolomeo se empeñara en convertir lo contrario en ley.

Nosotros, señorías, no seremos quienes forcemos un mayor gasto obligando a publicar en más de un diario cuando existe una ley que exija uno, o quienes pretendemos eliminar las facultades discrecionales de la administración, y llevar a esta, mediante un exceso de regulación, a hacerla inoperante.
Pero lo que sí pretendemos es que el Gobierno popular no convierta las facultades discrecionales en la legalización de toda discriminación.

A continuación, el Grupo Popular nos ofrece una enumeración de instituciones y organismos a los que obliga este texto en su artículo 3.
Cuál es nuestra sorpresa al comprobar que únicamente están obligados por la misma las instituciones del artículo 9.
2 de nuestro Estatuto, la administración de la Generalidad y las entidades autónomas de carácter administrativo.
Comprobamos, a tenor de lo que dice el artículo 3 c), de su texto, que las únicas entidades sujetas a esta ley son el Instituto Valenciano de Estadística, el Organismo Público Valenciano de Investigación y el Instituto Valenciano de Investigaciones Agrarias, ¿qué pasa con la Agencia Valenciana de Turismo, con el Ivam, con los Teatros de la Generalidad, con el Instituto Valenciano de Finanzas, con Radiotelevisión Valenciana, con Ferrocarriles de la Generalidad, con Cacsa, con la Spta, con Ciegsa, con el Ivaj, con el Ivex y 12 empresas más?
¿No están sujetas a esta ley?
¿Pueden contratar publicidad institucional sin ningún tipo de control ni de sujeción legal?
¿Cómo pueden quedarse al margen de una ley de publicidad institucional todas estas entidades autónomas y empresas públicas cuando es la institución pública quien las conforma, les nutre de capital, les garantiza los créditos y les absorbe las pérdidas?

Siguiendo por el espinoso texto que nos ofrecen, observamos cómo se lanzan al cuarto salto mortal en el artículo 7, al decir que para la distribución de la publicidad institucional se tendrá en cuenta en particular las características de los destinatarios de publicidad.

Señorías, con esta inclusión ustedes consiguen la obra cumbre que se proponían: la completa desregulación de la materia, la conversión de la ley en papel mojado, en lo sumo de la arbitrariedad.
Hacen algo que sin duda pasará a los anales del nepoparlamentarismo, convirtiendo en ley de obligado cumplimiento el nepotismo y dando cobertura legal a la ilegalidad.
En definitiva, con un desprecio a la ética, a ley y al derecho, usan a este como el instrumento que les otorga cobertura para seguir utilizando la publicidad institucional como medio de obtención de espurias adhesiones o de castigos a indómitos.
Su texto crea voluntariamente importantes lagunas que les permiten nadar en ellas, y encima secarse con una manta legal.

Pero uno de los principios básicos en que se asienta el mundo del derecho y de la justicia, como así lo recuerda el artículo 9 de nuestra Constitución, es la seguridad jurídica.
Esto es lo que nos permite a todos, a los ciudadanos y a las sociedades, desenvolvernos en un rango de certidumbres.
Y ustedes, con la introducción de ese artículo o con la introducción de ese criterio específico de las características del receptor de la publicidad, elevan a rango de ley la inseguridad jurídica.

El texto que nos presentan pone en evidencia, en primer lugar, que no les importa absolutamente para nada el destinatario final de la publicidad, que es el ciudadano, y solo destacan de forma descarada la utilización de la economía por publicidad como instrumento político.

Su proyecto es un vivo reflejo de la desacralización de la ley, donde convierten a la norma que debe de ser la expresión de la voluntad general del legislador y del Parlamento en la expresión del interés de cierta burrocracia partidista o de un grupo de intereses que se imponen al Parlamento a través de una torticera utilización de las mayorías.
Ustedes de esta forma convierten a la ley en la mayor enemiga posible de la libertad, porque la democracia no se limita a un mero juego de matemáticas, sino a la concepción ética de la que ustedes carecen.

Quiero finalizar advirtiéndoles que el texto que nos presentan enciende todas las alarmas de la Constitución y de los principios generales del derecho.
Vulnera flagrantemente la concepción del estado social y democrático del derecho, que propugna como valores superiores de su ordenamiento jurídico la libertad, la justicia y la igualdad.
Desgarra el principio de legalidad, de seguridad jurídica y hace estallar el de interdicción de la arbitrariedad de los poderes públicos.
Se ríe del sometimiento de la Administración a la ley y de la obligación de servir con objetividad los intereses generales.
Y ningunea el principio de igualdad.

Yo creo que usted en su presentación ha hecho una presentación muy por encima de su texto.
Yo creo que es normal que la haya hecho de esta forma, porque entrando en el fondo de la ley es una ley que realmente pretende consagrar, pretende legalizar lo que es una actuación arbitraria de los gobiernos que actualmente nos gobiernan.

Obviamente, después de todo lo que he dicho, no vamos a aceptar su enmienda a la totalidad.
Vamos a presentar enmiendas parciales y esperemos que con esas enmiendas parciales se pueda, desde nuestro punto de vista, legalizar este texto legal, porque en estos momentos, desde nuestro punto de vista, el texto que ustedes presentan, el texto que se va a aprobar hoy con toda seguridad, presenta graves deficiencias jurídicas y que en estos momentos yo creo, y me atrevería a decir, que si no se corrige puede presentar graves problemas de constitucionalidad.

Por lo tanto, yo creo que esto es un primer paso con este texto.
Yo creo que hay un segundo paso que son las presentaciones de las enmiendas parciales, y esperemos, tal como ha demostrado su señoría, que en la discusión posterior podamos llegar a un acuerdo con este texto y que este texto sea del agrado de todos nosotros.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Armengol.

Per al torn de rèplica, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Font de Mora.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías.

Señora De Armengol.

Muchos adjetivos, algunos de ellos altisonantes, todos hirientes, pero muchos adjetivos y pocos argumentos.
Y los adjetivos son las hojas de parra del legislador que está desnudo de argumentos.
Porque argumentos, pocos, señoría; argumentos, pocos.

En primer lugar, ha insistido, ya no es la primera vez, que la propuesta catalana fue aprobada por unanimidad y que el Grupo Popular participó en aquella votación, ciertamente.
Pero es que su propuesta no es la catalana, su propuesta es la catalana con todas las enmiendas que en el parlamento catalán no fueron aprobadas del Grupo Socialista incorporadas.
Naturalmente, somos ya, usted misma lo ha dicho, veteranos, y no nos van a coger en una maniobra tan grosera; es decir, pretender vender aquí como una ley consensuada lo que es en realidad una especie de caballo de Troya de enmiendas socialistas, por ahí no vamos a pasar en ningún caso.

No es nuestro texto un texto de ratificación de decisiones administrativas.
Más bien su texto es un texto que ratifica intereses de empresas privadas ajenas a la Cámara, que es una cuestión bien distinta, y es un tema en el que no queremos entrar en este momento pero en el que, indudablemente, podemos entrar en cualquier momento, porque pruebas, señoría, documentos, nos sobran.

En segundo lugar, ¿sentimientos vengativos, señoría?
Este grupo parlamentario no puede tener ninguno.
Sentimientos vengativos podrían tener en todo caso aquellos otros medios de comunicación, por ejemplo el *ABC*, por ejemplo *Las Provincias* o muchos otros que fueron sistemáticamente masacrados y discriminados en el panorama de la publicidad institucional.
Este grupo en absoluto, señoría, puede tener sentimientos negativos hacia una política sectaria que al final acabó dándole la victoria al Partido Popular.
En todo caso, gracias por haber gobernado tan mal, porque de otro modo nosotros no estaríamos ahí.
*(Remors)*

En segundo lugar, la publicidad institucional, que parece preocuparle mucho, como diferenciada de los anuncios de actividad administrativa.
Dice usted que nosotros no seguimos más que unas tesis de la administración en un determinado pleito, pero se olvida de decir que usted sigue la tesis de la otra parte en ese pleito.
Usted ha traído aquí el argumentario de los abogados de las empresas periodísticas que en ese momento pleiteaban para *Levante*.
Usted se ha convertido aquí, señoría, en el agente parlamentario de una determinada empresa, que a nosotros nos merece los respetos que nos tiene que merecer, ni uno más, pero que usted está ahí haciendo su defensa y usted sabrá por qué.

Porque además ha utilizado la sentencia de una manera, perdóneme, torticera, la sentencia del Tribunal Superior de Justicia.
Porque es que hay que leerlo todo, señoría.
La sentencia dice en un momento: "Es en lo que hace a la publicidad no institucional ­la no institucional­ la que afecta a la práctica totalidad de los escritos de reclamación".
Lo dejado de percibir por las inserciones publicitarias de índole no institucional.
Es el propio tribunal el que admite que no se trata de publicidad institucional aquella cuestión.
Y es el propio Tribunal Supremo, en sentencias reiteradas, señoría, la sentencia del 19 de febrero de 1998: "No existe vulneración del derecho fundamental a la igualdad más que si se efectúa una discriminación entre medios de comunicación y entidades publicitarias al confiarles la inserción de anuncios relativos a campañas institucionales.
No existe, en cambio, contravención del principio de igualdad por lo que se refiere a los demás anuncios resultado de la actividad cotidiana de las administraciones públicas".
19 de febrero de 1998, 13 de marzo de 1991, 14 de enero de 1998, 8 de julio de 1987.

Por eso, señorías, por eso entre otras cosas, esa sentencia a la que usted ha hecho referencia está recurrida ante el Supremo, y por eso, señorías, va a ganar el recurso la Administración.
Pero, mire usted, aunque no fuera a ganar el recurso, algo habríamos adelantado ya, porque los medios, ­sí, sí­ los medios a los que usted se refiere tan repetidamente, Prensa Valenciana Sociedad Anónima, estos medios reclamaban una cantidad próxima a los 30 millones de pesetas, y resulta que el Tribunal Superior de Justicia se lo reduce a 12 millones de pesetas, reconociendo lo siguiente, leo la sentencia: "Es cierto que no existe una prueba técnica que ampare la declaración formal del escrito de demanda acerca del importe económico al que se elevan los perjuicios causados".
No existe prueba técnica.
Y claro, naturalmente reduce en 60% las pretensiones.

Pues mire, ya pleiteando, ya oponiéndose a esa pretensión, hemos ahorrado 18 millones de pesetas para las arcas públicas, 18 millones de pesetas, por una petición, evidentemente, arbitraria, porque si no, el Tribunal no la hubiera reducido, y que quedará más reducida cuando el Supremo nos dé la razón, señorías.

Exclusión de las empresas públicas.
Mire, además le voy a leer otra cosa.
En la ley catalana, señoría, a los efectos que a usted le preocupan, mire, "a los efectos que dispone esta ley no se considera publicidad institucional la comunicación pública que las administraciones llevan a cabo con carácter estrictamente informativo en forma de convocatoria, aviso o relativa al funcionamiento de servicios".

La ley andaluza: "queda excluida del ámbito de aplicación de esta ley la publicidad normativa, otros anuncios de actos de la Administración que deban publicarse legalmente".

¿Qué es, señoría, qué es?
, ¿que los catalanes y los andaluces producen vulneraciones de la legalidad, desgarros de lo vigente, estallidos de todo lo que usted ha dicho, que parecía que aquello fuera una cosa insoportable desde el punto de vista democrático?
Pues aquí tiene, andaluces y catalanes, socialistas y nacionalistas.
Y en la ley catalana, votando todos a favor de lo a que ustedes aquí les parece tan desgarrador, tan estallante y, en definitiva, tan desproporcionado.
Desproporcionada su intervención, señoría, que espero reconduzca su actitud, porque la colaboración del Grupo Popular en la mejora de nuestro texto la tiene usted asegurada.

La distribución de publicidad, ¡si es que el mismo criterio de publicidad que ustedes tienen está contenido en nuestra ley!
El mismo.
La difusión del medio, de acuerdo; su implantación territorial, de acuerdo.
Pero habrá que tener en cuenta otras características.
Como las tiene, por ejemplo, la propia ley andaluza.
Es que hay que leérselo todo, hasta la letra pequeña.
Dice ­¿dónde está?
­: "Para atenerse a criterios técnicos tendrán en cuenta las empresas licitadoras: de acuerdo con los objetivos y grupos de población destinatarios de la acción, el carácter territorial y la difusión de cada medio dentro de las limitaciones económicas fijadas".
Es decir, no solo la difusión en la mayoría de textos legales es comprendida como única.
Ustedes se olvidan, por ejemplo, del coste económico y se olvidan de las particularidades del receptor final de esa.

Claro, es muy bonito haber conseguido, a base de ilegalidades e ilegitimidades, desequilibrar el mercado de medios valencianos y ahora que lo tienen desequilibrado a favor de la difusión decir: "pues solo difusión".
Entonces lo que estaríamos haciendo es consolidando una barbaridad.
Y como no queremos consolidar barbaridades, lo que creemos es que debe haber una nueva etapa de equidad y de justicia "para todos", "para todos", una misma norma que rija "para todos".
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaya terminando, por favor.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

­Y acabo, señor presidente.
­ .
.
.
que finalice un período triste.
No conviene, no nos gusta este tipo de debate, pero de determinadas páginas se están azuzando con medias verdades, cuando no con falsedades, y conviene decir lo que decía Enrique V, Enrique V que le hace decir a uno de sus personajes: "tus palabras de ayer se vuelven hoy contra ti, como perro rabioso se vuelve contra su amo pretendiendo destrozarle".
Las palabras de muchos de ayer que se lucraban y callaban, se vuelven hoy en contra suya gracias a que hay una situación más limpia, más clara y más democrática.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra.
Remors)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un momento, señora Armengol, que todavía no le he dado la palabra.
Un momento.

Moltes gràcies, senyor Font de Mora.

Per a rèplica, i pel Grup Parlamentari Socialista­Pro-gressistes, té la paraula la il·lustre diputada senyora Armengol.

 

**La senyora De Armengol Criado:**

 

¡Qué susto tengo!
Después de este final ya no sé lo que hacer.

Vamos a ver.
Lo que la sentencia del Tribunal Superior de Justicia y lo que dice el Tribunal Supremo también, no es lo que dicen usted en su ley de que no son publicidad institucional los anuncios.
No dice eso, no dice eso.
Lo que dice el Tribunal Superior de Justicia y lo que dice el Tribunal Supremo, establece que para los anuncios se puede establecer un determinado criterio de reparto, y para las campañas de publicidad se establece otro criterio de reparto.
No lo digo yo, eso lo dice el Tribunal Supremo y lo dice en la sentencia del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana.

Estamos hablando de forma de reparto de la publicidad.
No estamos hablando si es publicidad o no es publicidad.
¿No va a ser un anuncio de la Generalidad, no va a ser una publicidad institucional?
Claro que sí.
Lo que pasa es que no se reparte, y el Tribunal Supremo y el Tribunal Superior de Justicia establece formas de reparto diferentes.
Esa es la situación.
No tiene nada que ver con lo que dicen ustedes.

Y esa sentencia del Tribunal Superior de Justicia dice muy claro una cosa, y les condenan a ustedes, y es la primera condena que existe en esta comunidad, y les condena al Gobierno de Eduardo Zaplana por discriminación a un medio de comunicación frente a otro.
Esa es la situación.
Y esa es la verdad.

Y yo no he seguido la tesis de los abogados defensores.
No, no.
He leído perfectamente, como comprenderá, la sentencia, y esa es la tesis del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana.
Y ustedes lo que han mantenido es la tesis del abogado defensor de la Generalidad, que me parece muy normal que tenga que defender la postura de la administración.
Lógico y normal.

En cuanto a las características, mire, el primer punto que ustedes ponen como criterio para la distribución de la publicidad institucional es, en particular, las características de los destinatarios de la publicidad institucional.
Cuénteme objetivamente qué son las características del destinatario.
Cuéntemelo.
Eso se llama inseguridad jurídica.
Se llama así.
Diga lo que diga y lo llame como lo llame.
Eso permite la arbitrariedad.
Eso permite hacer lo que le da la gana a un determinado gobierno.
Eso no son principios objetivos.
Eso no son principios que permitan una distribución equitativa de la publicidad.
Digan lo que digan.
Y eso vulnera el principio de igualdad.
Y eso vulnera el principio de igualdad, perdón, de todos los medios de comunicación ante la administración.
Y esa es la situación, digan lo que digan.

Y ustedes han plasmado en esta ley la arbitrariedad.
Ustedes han plasmado en esta ley la legalización de la discriminación en esta comunidad.
Digan lo que digan.
Esa es la real situación de lo que está plasmando esta ley.
Por eso esta ley, en efecto, no se parece a ninguna.
Eso sí, novedosa es, ¿eh?
Novedosa y diferente es.
Por supuesto, por supuesto.
Yo por ahí no voy de brillante, voy de buscar las cosas que sean lo más razonable posible para todos.
En efecto, esa ley novedosa; en efecto, no se copia de ninguna.
Eso sí que se lo doy.
Pero yo me atrevería.
.
.
que nadie en España se atrevería a hacer la ley que ustedes han hecho.
Nadie.
Porque esta ley, vuelvo a insistir, vulnera gravemente los principios de legalidad, los principios del derecho y los principios de la Constitución.
*(Remors)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, il·lustre diputada senyora Armengol.

Per a fixació de posició dels altres grups parlamentaris.
Pel Grup Mixt i per un temps de deu minuts, té vosté la paraula.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Assistim a un debat d'una esmena a la totalitat que fa el Govern, perdó, perdó, el Grup Popular, a una llei que presenta el partit majoritari de l'oposició i que presenta un text alternatiu.
A nosaltres no ens agrada la proposta que fa el Grup Popular i anem a dir perquè.
No ens agrada, sobretot per quatre qüestions.
Hi ha quatre qüestions que introduix el Grup Popular en la seua proposta d'esmena a la totalitat i text alternatiu, que ens preocupa.
I anirem de darrere endavant.

Ens preocupa que la llei no definisca clarament quina és la composició i funcionament de la Comissió Coordinadora de Publicitat Institucional i que ho deixe a un moment reglamentari.
Ens preocupa moltíssim, perquè no queda clarament definit el que nosaltres sí que veem en la proposició del Grup Socialista, encara que hem presentat esmena a la seua proposta, però sí que presentava un text que la mateixa llei deixa clara quina és la voluntat de participació o una mena de control de com se repartix, com s'adjudica, quins són els criteris de publicitat institucional des de les institucions.
Tenint en compte, a més a més, que aquesta llei no solament parla de la publicitat institucional de la Generalitat Valenciana, sinó també dels ens locals.

Per tant, estaria bé que ací, a les Corts Valencianes, poguérem veure i discutir quina és almenys la composició, encara que està clar que en la llei no hi ha perquè definir després tots els ítems d'un reglament possible, però almenys sí la seua composició.
Pense que eixe debat no hi hauria que furtar-li'l a aquesta Cambra.
I hauríem de parlar de com es participa, com participen els grups parlamentaris, els grups de la Cambra, i com participen els ajuntaments i les entitats locals en la coordinació i en l'establiment dels criteris i en el control de com funciona allò de la publicitat institucional.
Això és una part que no ens agrada de la proposta del Partit Popular, que això ho passe a un reglament, que ja farà imagine jo que el Consell, ja el farà el Govern.
Per tant, el Govern decidirà la composició de la comissió que controla el Govern en el repartiment de la publicitat institucional.

Segon tema que no ens agrada és quan parla de la llengua, que sí que s'han recordat de parlar de la llengua però s'ha recordat molt malament, dient que s'utilitzarà indistintament.
Indistintament.
És a dir, se podrà fer en castellà, en castellà, en castellà, en castellà, en castellà, i alguna vegada, en valencià.
Indistintament.
És a dir, evidentment, no, no ens agrada.
Ací tenim un Estatut d'Autonomia, hi ha que repetir-ho, no anem a cansar-nos de repetir-ho, que diu "la protecció especial al valencià"; és a dir, que demana una discriminació positiva a l'ús de la llengua.

I tenim una Llei d'ús i ensenyament, que diu que hi ha comarques que són de predomini lingüístic valencià, i ho diu, i allò de l'indistintament, doncs continua sent discriminar al valencià, que és la llengua discriminada històricament.
I per tant no pot ser indistintament.
L'administració, en aplicació, en justa aplicació de la legalitat, i si no, atrevisquen-se a canviar-la.
Canvien.
Diguen que no, que no estan disposats a protegir especialment el valencià.
Diguen que els dóna igual les comarques que són de domini lingüístic valencià, canvien les lleis.
Canvien les lleis.
Atrevisquen-se.
Ja està bé de subterfugis.

És a dir, indistintament no pot ser, no hauria de ser indistintament.
En aplicació de la legalitat vigent.
De la lletra de la legalitat vigent, no de les posicions dels partits polítics.
De la lletra de la legalitat vigent.
Hi ha comarques de domini lingüístic valencià i ahí no pot ser indistintament.
La publicitat de la construcció d'un col·legi escolar no pot estar al Grau de Gandia dient "trabajamos por la escuela pública".
Al Grau de Gandia tothom parla valencià i el que no el parla l'entén perfectament.
No passa res per dir "estem fent una escola per als xiquets del Grau de Gandia".
No passa res.
I no és precís allò també d'eixos carrers que veus, jo què sé, "dalt" i "arriba", és que és molt complicat.
O "peatge" i "peaje", com si la gent no entenguera que peatge vol dir peaje.
Per favor.
No pot ser indistintament.
No estem d'acord en eixa part de la llei.

Tampoc estem d'acord que tota la publicitat que es puga fer a través de les empreses públiques, que són empreses públiques però que estan adscrites al dret privat, i per tant no estarien incloses ahí, perquè ahí parla de dret públic, no estiga d'acord, se fa moltíssima, moltíssima, i cada vegada més.
Si cada vegada van a privatitzar vostés més serveis públics, per tant més coses van a fer-se en diners públics en empreses de dret privat.
I per tant més publicitat institucional va a fer-se i no va a poder estar controlada per la llei.
Per tant, estan llevant un gran paquet de possibilitats de publicitat institucional en l'àmbit d'aquesta llei.
Tampoc ens agrada això.
Ha d'estar tota la publicitat institucional.
Tota.
Després està el debat de les insercions administratives.
També hauria d'estar dintre, però el gran paquet del que es fa en les empreses, com no va a estar ahí?
Com no va a parlar-se d'això?
Això no va a estar controlat per la llei?

I quarta i final.
No ens agrada l'article set, perquè aixina com el punt u diu la distribució de la publicitat institucional respecte els principis d'eficàcia, eficiència i objectivitat, faltaria dir, i no discriminació.
Després en el punt 2, ja allò possiblement permeta el que es fa fins ara, que es pose la publicitat allà on li pareix a l'administració, al Govern.
Perquè allò del cost, fins i tot allò del cost és discutible, fins i tot allò del cost.
Que ahí allò del cost hi hauria que comparar-lo en la difusió, perquè si no, a través del cost, justament es pot llevar, eliminar, a aquells mitjans de comunicació que tenen més difusió.

Perquè clar, no val el mateix posar un espai, encara que siga una plana sencera, en la portada d'una revista parroquial que es repartix en 200 persones, que un mitjà de comunicació que està en les tres províncies.
Per posar un exemple, perquè té més difusió i té més lectors.
Per tant, el cost d'eixa publicitat no pot ser el mateix.
Per tant, allò del cost, en tot cas hauria d'anar junt al cost en comparació a la difusió sinó a través solament allò del cost es podria estar eliminant justament els mitjans que tenen més difusió i per tant tenen més lectors, per tant tenen més administrats que tenen dret que en els seus diners se'ls informe de les coses que fa l'Administració.
És a dir, que la comissió coordinadora de publicitat hauria d'estar discutida la composició en aquesta Cambra, primer punt que no ens agrada la proposta que fa el Grup Popular; la publicitat hauria d'estar tota i sobretot les de les empreses; tercera, no hauria de ser indistintament l'ús de la llengua sinó discriminació clarament positiva a favor del valencià; i la quarta que els mecanismes haurien de ser objectivitat, difusió, eficàcia, eficiència i, en tot cas, no discriminació.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor En Joan Francesc Peris.

El senyor Font de Mora té la paraula per a rèplica.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Peris.

L'he atés en les seues manifestacions i vull dir-li molt breument, en primer lloc, que la Comissió de Coordinació s'ajorna per a un moment reglamentari, com és habitual en este tipus de lleis i com és habitual en este tipus de text.
És més, el que seria poc correcte, des del punt de vista de tècnica legislativa, seria incidir en la llei en la composició dels òrgans de control.
Li fique un exemple molt clar, que és la mateixa llei catalana, quan estableix la comissió assessora diu que serà posteriorment, en un reglament, quan s'establirà la seua composició.
I fica només que tres o quatre línies bàsiques d'actuació en contra de l'altra proposició que s'ha discutit altres dies del Pspv.

En segon lloc, que no ens hem recordat de la llengua.
Bo, però està.
Perquè l'altre dia jo no el vaig vore protestar a vosté en les seues intervencions que en l'altre text, al que este és alternatiu, no figurarà per a res la llengua valenciana, perquè és que no figura per a res.
El que passa és que a vegades els textos no els llegim, només el llig el diputat que els defensa i dos o tres més i el conjunt de diputats no s'entera molt bé.
En la proposició de llei socialista no figurava per a res la menció a la llengua valenciana.
I a vegades, senyor Peris, té vosté que tindre en compte les característiques del material que estem tractant, indistintament, ha de ser indistintament, perquè hi ha alguns elements de publicitat que han de ser en castellà.
Vosté s'imagina que, no sé, a Galícia, a Euskadi o al País Basc, arribara allí una publicitat institucional que diguera "vinga al port de Gandia i voras que bona mar o voràs que bé estaràs".
Això no pot ser, perquè el senyor d'allí diria "bo, i això què és".
O siga, que l'adverbi indistintament està molt ben posat, molt ben posat.
Que es pot afegir alguna cosa, que es pot fer algun afegitó legislatiu per a millorar-lo?
Bo, estem en tràmit, presente-ho vosté, nosaltres ho estudiàrem amb molt de gust i després ja vorem.
Però en la nostra menció del valencià està implícita la possibilitat que vosté presente.
Altres pareix que anaven pensant que el valencià era una cosa complementària o inexistent.
Bé, no és així com pensa el Grup Parlamentari Popular i crec que li estic donant una manifestació pràctica que no és així.

En tercer lloc, el tema de l'exclusió de les empreses públiques.
Mire, és que pareix que done la impressió que la publicitat que emeten les empreses públiques no està regulada, i no és veritat.
Les empreses públiques tenen una pròpia regulació que la Llei general de publicitat, que està perfectament controlat.
El que no pot ser és que empreses que estan competint en un mercant obert, com és el mercat valencià, i que són empreses públiques, s'apunten al que és publicitat institucional amb les característiques ha de tindre la publicitat institucional de generalització i masivitat del seu missatge, perquè aleshores estaríem fent una competència deslleial contra les empreses dels sectors diversos en què les empreses públiques treballen.

Per tant, també, s'ha d'anar amb molta cura a l'hora de plantejar este tipus de qüestions.
No es pensen vostés que nosaltres som així un grup absolutament retardatari i que només va.
.
.
No, no, tenim el text molt meditat i molt pensat.
I jo comprenc que siga millor que altres i això els cause una miqueta de malestar, no a vosté, no a vosté, perquè vosté ha fet el que ha fet i està ahí ben tranquil, però altres poden tindre problemes.

I, en últim lloc, en el que és el tema de la designació dels mitjans de comunicació de cara a la inserció publicitària.
Jo torne a repetir, és que no hem sigut originals, és que no som originals, és que això està present en altres textos legislatius poc sospitosos de connivència ideològica amb el Partit Popular.
I vull traure aquí una altra volta el que és la llei andalusa, quan diu la distribució pels mitjans de comunicació dirà: en lo relativo a la planificación de medios y soportes de comunicación, de acuerdo con los objetivos y grupos de población destinatarios de la acción.
Escolte, tot allò que ens deien que vulnerem, que, no sé, estem fent pols la democràcia, fem pols la igualtat, el sistema, que li ho diguen als andalusos també, als membres del partit mateix, al senyor Chaves; no sé què dirà la senyora De Armengol al senyor Chaves quan li veja el pròxim congres, li dirà "vulnerador de la legalitat, vulnerador, covard, has tractar d'una manera manifesta, covard".
Perquè ací diu: "de acuerdo con los objetivos y grupos de población destinatarios de acción, el carácter territorial y la difusión.
.
.
"

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señor Font de Mora, vaya terminando.

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Acabe, senyor president, moltes gràcies.

Com veu vosté, hi ha molt matisos.
Jo espere discutir amb vosté al llarg de tota esta tramitació parlamentària alguns aspectes en els que segur que la seua iniciativa podrà millorar la llei.

No res més i moltes gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Font de Mora.

Pel Grup Parlamentari Mixt, té la paraula el senyor Francesc Peris, per un temps de cinc minuts.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Jo sóc conscient que la publicitat institucional té molt matisos i sobretot té el risc sempre de qui està en el poder utilitzar-la al seu servei, sempre té eixe risc.
Sempre existeix el risc, des del control de la institució utilitzar els diners públics en contar el que es fa i un poc més, sempre, i un poc més i ahí està el debat, que no siga molt més i que no siga de qualsevol manera.
Eixe és el debat d'una llei de publicitat institucional, que jo crec que és una qüestió molt seria.
I és una qüestió molt seria sobretot per a la democràcia, sobretot per al pluralisme i sobretot per la llibertat d'opinió i que no acabem en el pensament únic.
És una qüestió molt seriosa.
Per això anem a dedicar esforços, que en dediquem molts i ens repartim en molts esforços, anem a dedicar-li esforços.

Vull començar per la llengua.
Senyor Font de Mora, mire el *Diari de Sessions*, aquest diputat sí que va dir que li faltava l'ús de la llengua en la publicitat de la proposta que va fer el Grup Socialista, ho va dir ahí, en la tribuna.
Sí que ho vaig dir, no se'm va oblidar.
I, a més, per això he fet esmenes aportant d'eixa necessitat de la discriminació positiva de la nostra llengua, almenys en aquelles comarques de predomini lingüístic valencià.
A mi és una de les coses que no se m'oblida, forma part, diem, del meu ideari bàsic de sempre, des que estic en política, des de sempre.

Segona idea que jo vull remarcar-li.
Justament, com és una llei que pretén controlar, controlar, perquè per a mi és una llei que hauria de controlar democràticament l'ús, el possible ús dolent de la publicitat institucional, és a dir l'ús partidari de la publicitat institucional, jo crec que sí que no pot ser com unes altres lleis, sí que mereixeria que en el text de la llei parlaren de la composició, que no seria de coordinació, diguérem, tècnica o administrativa, sinó que nosaltres la veuríem com de control democràtic de què es fa la publicitat institucional.
Per això sí que pensem que això hauria d'estar ahí, no és un reglament més.
Per exemple, no és el mateix que seria la junta de residus, per posar-li un exemple.
És a dir, es pot fer molt d'ús partidari dolent en diners públics a favor d'un partit determinat que en un moment determinat governa una institució determinada.
I estic parlant d'institucions no solament de la Generalitat, estic posant també els ajuntaments dins.
Tots els ajuntaments, senyor Maluenda, com tots els ajuntaments.

I tercera idea important.
Les empreses públiques també fan un ús partidari, perquè les empreses públiques, a través del dret públic, a part de la llei, no estic parlant-li jo de la publicitat que hauran de fer per a treballar sinó quan en una empresa pública diu "treballem per a vosté" i està clar que l'empresa pública depén d'alguna manera d'una conselleria o d'un ajuntament.
Eixa publicitat també hauria d'estar controlada, jo no dic la publicitat empresarial pura i dura sinó la publicitat on conta el que fa a la ciutadania.

I, quarta, i ho torne a dir, objectivitat, difusió, eficàcia, eficiència, no discriminació.
I ahí podrem parlar, efectivament, de matisos, per allò que li deia del cost i li ho torne a dir.
El cost econòmic ha d'anar al costat de la difusió del mitjà sinó ja amb eixa frase, si no li afegim més ­i com podré fer esmenes les presentarem­ solament el cost econòmic estaria llevant justament als mitjans que tenen més difusió, que és normal que coste més la publicitat, perquè ho lligen més o ho escolten més o ho veuen més.
Això són principis bàsics de la publicitat en els mitjans de comunicació.

Per això, jo pense que la proposta que feia el Grup Socialista, malgrat eixes mancances, eixes mancances de la llengua, que no són baladí, per a mi són importants, era millor, una aposta molt millor que la que vostés presenten.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Peris.

Per a la fixació de posició, pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats, senyores diputades.

Nosaltres, a l'hora de parlar de la presentació de la proposta de llei del Partit Socialista, vam ressaltar la importància que per a nosaltres tenia, i esperem que per a tota la Cambra, la pluralitat, la discrepància, la divergència de punts de vista, l'existència de premsa lliure, etcètera, etcètera.
El que veiem important en el tema de la publicitat institucional és que, per una part, pot afectar, si es posa més publicitat en un mitjà o en un altre, pot afectar els recursos econòmics que eixe mitjà pot tindre.
I nosaltres pensem que el poder sempre té la temptació de castigar els mitjans que no li són afins, que li resulten crítics i que discrepen de la seua postura.

De totes formes, nosaltres pensem que precisament una norma sobre publicitat institucional té sentit si garanteix que eixa discriminació no es va produir, precisament per a permetre la discrepància i la diversitat d'opinions.
Hi ha un altre aspecte en què la publicitat institucional pot ser, pot transgredir determinats límits democràtics i és quan es produeixen excessos, es denigra a persones, es cau en una transgressió d'uns principis deontològics que a nosaltres ens pareix correcta aplicar a la publicitat institucional.

Nosaltres pensem que excessos d'estos tipus, de discriminació i excessos en la transgressió de principi deontològics s'han produït bastant sistemàticament des que existeixen estes Corts Valencianes.
I nosaltres pensem, clarament, que el Partit Popular no està lliure també d'eixa discriminació, com no ha estat lliure abans el Partit Socialista.
Estem convençuts d'això.
Vam denunciar eixa discriminació al síndic de greuges, que en 1999 va emetre una resolució favorable a la queixa que havíem presentat i va expressar que s'havien d'evitar discriminacions injustificades entre els diversos mitjans de comunicació i que s'havien d'establir criteris objectius per a la distribució de la publicitat institucional.

Per tant, nosaltres pensem que sí que és necessària una norma.
­Hoho vam dir l'altre dia en la presentació de la Proposició de llei socialista­, sí que creem que és necessària una norma per a intentar evitar eixes transgressions de principis democràtics i de principis d'igualtat, però nosaltres també vam ressaltar que tan important com la norma, en alguns casos més important que la norma, és l'actitud que té el partit del Govern en qualsevol institució ­no m'estic referint només a la Generalitat, me puc referir perfectament a un ajuntament­, és a dir, l'actitud que té el partit que té els recursos que pot ordenar la inserció de publicitat institucional i que és el que pot determinar de quina manera ha de ser.

Per tant, nosaltres, considerant important una norma, considerem també molt important l'actitud dels partits que tenen el poder.
Pensem que el tema és molt complex, que no es fàcil determinar quins principis poden regir la publicitat institucional, però pensem que val la pena intentar-ho a l'hora d'establir una norma.

Per això hem analitzat amb atenció la seua esmena a la totalitat, per si n'hi havien aportacions noves, per l'actitud també que podien representar, que se pot notar a l'hora de presentar una llei, i perquè nosaltres sabem que té moltíssimes possibilitats de ser aprovada.
I, per tant, pot ser la norma que ens regisca, la norma base que després de les esmenes es pot regir a l'hora de determinar quines condicions ha de tindre esta publicitat.

Nosaltres, en principi, considerem molt inadequat que en l'exposició de motius s'introduïsquen aspectes molt partidistes, aspectes que més pareixen un ajust de comptes entre diversos partits, que nosaltres veem raonable en el debat democràtic, que veem correcte que isca en un article de premsa, o en l'opinió dels polítics dels diversos partits, però que no trobem de cap manera justificat ni correcte, que aparega en un text que vol transformar-se en llei.

Pensem que en un text que s'ha de transformar en llei s'ha d'intentar un llenguatge més neutre, que intente abastar més el sentiment de totes les persones que formen part d'aquesta Cambra.

Això no exclou la discrepància, senyors del PP.
Poden discrepar de moltes coses, però se pot evitar cert tipus de llenguatge en un text legal.

Nosaltres, a l'hora d'analitzar el seu text, hem trobat algunes carències.
També n'havíem trobat al text del Partit Socialista, per això havíem presentat diverses esmenes parcials, entre elles l'aspecte de la llengua, que nosaltres trobàvem una carència total i absoluta, evidentment.
Però nosaltres en el seu text, en el text de l'esmena alternativa, de l'esmena a la totalitat, trobem també carències greus.
La principal: nosaltres pensem que no està clara la manera de controlar la publicitat institucional.
Estem molt més d'acord que existisca una comissió assessora de la publicitat institucional i que eixa comissió assessora puga realment revisar el contingut de la publicitat, és a dir, tinga algun tipus de potestat d'emetre informes, d'emetre valoracions i d'emetre dictàmens per a establir si una publicitat institucional s'ajusta o no al contingut de la llei.

Jo he sentit amb atenció els seus arguments, senyor Font de Mora, i jo crec que és necessària l'existència d'eixa comissió assessora, precisament per la complexitat del que suposa la publicitat institucional, per com és de complicat vore si s'ajusta a tots els principis que una norma pot establir.
I en el tema de la publicitat, senyor Font de Mora, senyor portaveu, estic més d'acord que figuren aspectes, que vosté msadiu deontològics, però que a mi em semblen fonamentals a l'hora de concretar si una publicitat s'ajusta a uns principis democràtics o no.

D'alguna manera xoquem en esta llei amb la dificultat de determinar, d'establir totes aquelles característiques que hauria de tindre una publicitat i, per tant, com jo considere que és molt difícil establir-los tots, determinar-los tots, és pel que preferisc que existisca una comissió assessora de publicitat institucional que puga revisar això.
És una mesura de control, és una manera que el poder no siga arbitrari.

De la mateixa manera, trobem especialment interessant que es publiquen en el butlletí oficial de l'àmbit corresponent els contractes que s'hagen fet de publicitat institucional, perquè per a nosaltres és una manera de transparència, de poder investigar i revisar si les insercions s'ajusten o no als criteris que establix una normativa legal.

Nosaltres no estem d'acord que s'excloguen determinades insercions en els mitjans de comunicació d'una normativa de distribució, és a dir, pot ser que els anuncis no formen part de la publicitat institucional però han de tindre algun tipus de normativa de distribució, perquè si no també poden suposar una discriminació, un desequilibri en eixe tractament als diversos mitjans de comunicació.
No estem d'acord que s'excloguen determinades entitats que són empreses de dret privat però que utilitzen recursos públics, no estem d'acord que s'excloguen de la legislació que parla de la publicitat institucional.
*(Remors)* I nosaltres, a l'hora d'analitzar la seua esmena a la totalitat, senyor portaveu, no veem que supose una millor distribució equitativa.
.
.

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, silenci.

 

**El senyor Cardona i Pla:** 

 

.
.
.
ni veem que servisca per ajustar-se més a les finalitats i als objectius que nosaltres marcàvem al principi, és a dir, un major respecte a la pluralitat, un respecte estricte a la discrepància i a la diversitat i, evidentment, això significa en democràcia, tractar de manera igual aquelles persones, aquells mitjans que ens critiquen que aquells mitjans que ens alaben.
Nosaltres, per això, és a dir, per estos motius, perquè pensem que el text del Partit Socialista és una bona base per a introduir canvis i per a fer una llei que s'ajuste al tema de la publicitat institucional és pel que anem a rebutjar la seua esmena a la totalitat.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Font de Mora.

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Cardona.

És veritat, com diu vosté, que esta llei pot afectar els recursos econòmics de nombrosos mitjans de comunicació.
Estem d'acord.
I de fet, esta llei en el passat, abans de 1995, ha afectat decisivament, a vegades, decisivament els recursos econòmics de mitjans de comunicació, però no només de mitjans de comunicació, ha afectat el patrimoni d'algunes empreses i d'algunes caixes vinculades a operacions de finançament de determinats mitjans de comunicació.
Ha afectat els recursos econòmics de determinades conselleries vinculades a convenis que se donaven o que se concedien o se firmaven en condicions, diguem, de privilegi i excepcionalitat fora de tot tipus de control democràtic.
Això passava.
Això passava, senyor Cardona.
Potser vosté no estiguera ací.
Hi havia companys seus que sí que estaven, i quan passava això no dien res, no dien vostés res, perquè estaven encantats.

Clar que mos preocupa això!
I per això, este tema, esta temàtica està perfectament tractada en el que és la nostra proposta de llei.
*(Remors)*

De discriminació en la publicitat institucional.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci, per favor.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

D'això es tracta, d'evitar eixa discriminació.
Vosté diu que s'ha hagut de dirigir al Síndic de Greuges, vosté: "Ens hem hagut de dirigir al Síndic de Greuges perquè sosteníem que n'hi havia eixa discriminació".
Jo li pregunte: abans se van dirigir vostés al Síndic de Greuges?
Quan se produïen altres discriminacions vostés van anar al Síndic de Greuges?
O no és només que quan els interessos de vostés coincidixen amb altres grups, aleshores ja el Síndic de Greuges és un element decoratiu?
O siga, només quan un partit que no pensa com vostés està en la governació de la Comunitat, aleshores aprofiten vostés per a anar a la sindicatura de greuges?
Això indica un cert oportunisme polític i d'alguna manera desarma la seua primera intenció d'objectivitat amb què ve vosté a la tribuna.

És veritat que hi ha una norma i hi ha una actitud, i que la norma és important però també l'actitud.
I ahí està vosté també comprés i el seu grup.
Perquè si fem una bona norma però després la seua actitud continua sent partidista en tots els extrems d'esta paraula, i és partidista sempre alineant-se amb la posició dels que vosté considera com similars en ideologia, per bona norma que fem, no arribarem enlloc.

Per tant, revise vosté també eixa actitud, perquè el Partit Popular revisa la seua al plantejar ací esta proposta de llei amb la millor de les intencions, perquè és conscient que el risc, que s'ha passat i que, efectivament, s'ha fet efectiu abans de 1995, no pot continuar ni pot establir-se.
Jo crec que moltes de les situacions que abans se produïen s'han corregit d'una manera efectiva, i esta llei el que tracta és consagrar eixa situació d'equitat i eixa situació de transparència que abans no existia.

Mire vosté, quant a escollir els mitjans de comunicació on siguen publicades les insercions, clar que s'ha de tindre en compte els caràcters de la població receptora!
Li vaig a posar un exemple ben clar.
Si vosté ha de fer una campanya dirigida a malalts de sida o dirigida a malaltes de càncer de mama, com pot plantejar això com una campanya de caràcter general?
No haurà de seleccionar els mitjans de comunicació que estiguen més en contacte amb eixa població selectiva?
No haurà de tindre present la població receptora d'eixos servicis a l'hora de poder seleccionar el mitjà de comunicació més adequat?
Jo pense que són temes que són tan elementals que fins i tot em dóna una miqueta de vergonya dir-les ací en la tribuna.
Però, clar, s'han de dir perquè a vegades hi ha molt de confusionisme a l'hora d'imputar al Partit Popular intencions que en absolut té, perquè no té més que l'única intenció de fer una llei útil i una llei positiva.

Vosté diu que és partidari de la comissió assessora.
Faltaria més.
Vosté representa una ideologia ­dit siga amb tot el respecte del món­ que és intervencionista, que li agrada tindre a tot el món ben controlat i, naturalment, una comissió assessora fiscalitzadora, reguladora i que multiplique la burocràcia, això sí, que multiplique la burocràcia.

Mire, si hi ha una bona llei.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

.
.
.
si hi ha una bona llei i hi ha uns bons tribunals d'administració de Justícia, és una situació ideal.
No fa falta que vosté situe organismes intermedis, ni tribunals intermedis.
Perquè, clar, al final vosté diu: "Necessitem una comissió que diga si allò s'ajusta als principis democràtics".
Fixe's vosté quin territori més indeterminat.
Vore si una cosa s'ajusta als principis democràtics.
Està creant vosté una espècie de comissions o pseudotribunals de caràcter marcadament ideològic.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Font de Mora, vaja finalitzant.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

I finalitze, senyora presidenta.

.
.
.
Per a això està el Tribunal Constitucional i estan els tribunals ordinaris també per vore si se vulneren els drets individuals.

Per tant, no m'estranya que vosté acabe la seua intervenció manifestant la voluntat del seu grup d'anar amb els socialistes.
Vagen vostés amb els socialistes i a vore on acaben, senyories.
No és la nostra responsabilitat.

Moltes gràcies.

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Font de Mora.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

No seré jo, senyor Font de Mora, el que li negue l'existència d'irregularitats.
És una qüestió que nosaltres hem denunciat quan vostés no estaven en el poder; hem denunciat quan vostés estaven en el poder perquè nosaltres, com vam dir l'altre dia i diem hui, pensem que s'han produït discriminacions i excessos en els dos períodes.
I no presentem eixe tall estricte que vostés fiquen en l'any 1995.

Encara dient això, senyor portaveu, a nosaltres ens sembla que hi ha trossos de l'exposició de motius de l'esmena a la totalitat que no són presentables per a aparéixer en una llei, i pense que vostés mateixa voran el que fan en eixos aspectes.

Encara hui, a nosaltres ens toca patir en diverses institucions tant gent del Partit Popular com gent del Partit Socialista, i la veritat és que en les altres institucions també fan coses mal els dos partits, com nosaltres les farem, segurament.
Per això esta llei deuria servir-mos per a tots i deuria ser-mos útil.
És en eixe aspecte en el que jo considere la comissió assessora especialment important.

Nosaltres no fem comissions, senyor Font de Mora, les comissions solen fer-les vosté en les seues lleis.
A nosaltres ens toca dir si ens pareix bé o ens pareix mal, i en este cas concret, quan nosaltres pensem que els principis que poden regir la publicitat institucional son molt complexos, com precisament n'hi ha tot un codi deontològic dels aspectes publicitaris, que no sempre se complixen per part de les empreses, però nosaltres pensem que també hi han uns principis deontològics de la publicitat institucional, sí que pensem que no tots els principis són fàcilment explicitables en una llei, i per això pensem que la comissió assessora esta té molt més sentit que a vegades unes altres comissions, perquè esta comissió sí que té una camp d'acció, i no volem que siga un camp d'acció fiscalitzador judicial, sinó un camp d'acció d'advertència, que puga fer un informe, que puga fer un dictamen al que puguen agarrar-se les mateixes entitats que fan la publicitat institucional per a dir "ei!
, açò ho hem de corregir" o "ho hem de canviar".

És per això que esta comissió la trobem més important que unes altres i per això pensem que la comissió de coordinació, sense tindre estes funcions que a nosaltres ens semblen importants en este camp, que només se limita a coordinar, és per ahí per a on veem que no és suficient.
Creen vostés l'òrgan, que igual genera personal, que igual genera burocràcia, i nosaltres no li veem que puga tindre eficàcia per a, realment, centrar i corregir els excessos i les discriminacions que puguen fer-se respecte a este tema.

És per això, senyor portaveu, que nosaltres considerem important això, perquè considerem que vostés, en l'article 5, quan diuen els principis, es limiten a molt poquets.
És veritat que possiblement són més verificables, o més inclús atacables, no s'han ajustat vostés a la veracitat, però nosaltres pensem que n'hi ha molts altres aspectes de valoració de l'usuari, del tipus de coses que no es poden fer, que són útils i són interessants que apareguen en la llei.
És per això que nosaltres rebutgem la seua esmena a la totalitat, és a dir, pensem que intentant concretar es deixen moltes coses fora i pensem que el control que vostés oferixen d'esta publicitat no és suficient per a garantir que uns principis deontològics de la publicitat i la publicitat institucional, puguen complir-se al peu de la lletra.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Comença la votació ordinària del debat de totalitat de la Proposició de llei de publicitat institucional, presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, l'esmena a la totalitat amb text alternatiu presentada pel Grup Parlamen-tari Popular.

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 44 vots a favor, 38 en contra, cap abstenció, 1 nul.
Queda aprovada l'esmena a la totalitat amb text alternatiu del Grup Parlamentari Popular.

Senyories, se suspén la sessió per 15 minuts.

 

*(Se suspén la sessió a les 12 hores i 21 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores i 55 minuts)*

 

***Presa en consideració de la Proposició de llei valenciana de comarcalització, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià (RE número 36.
725, BOCV número 141).
Criteri del Consell (RE número 38.
332, BOCV número 149).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Presa en consideració de la Proposició de llei valenciana de comarcalització, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

En primer lloc, la lectura del criteri del Consell.
Té la paraula l'il·lustríssim secretari primer de la Mesa de les Corts.

 

**El senyor secretari primer:**

 

"José Joaquín Ripoll Serrano, conseller secretario del Gobierno Valenciano, certifico que el Gobierno Valenciano, en la reunión del día 10 de abril de 2002, adoptó el siguiente acuerdo:

El artículo 119 del Reglamento de las Cortes Valencianas establece que, ejercitada la iniciativa de presentación de una proposición de ley, la Mesa de las Cortes Valencianas ordenará su publicación y su remisión al Gobierno Valenciano para que manifieste su criterio respecto a la toma en consideración de la misma por las Cortes, así como su conformidad o no a la tramitación si implica aumento de los créditos o disminución de los ingresos presupuestarios.

Vista la Proposición de ley valenciana de comarcalización, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida del País Valencià, a propuesta del conseller de Justicia y Administraciones Públicas, el Gobierno Valenciano acuerda manifestar que el criterio respecto a la toma en consideración por las Cortes Valencianas de la Proposición de ley valenciana de comarcalización, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida del País Valencià, es el siguiente:

Consideraciones generales.
El Gobierno Valenciano no concibe la comarcalización del territorio como un fenómeno aislado e independiente del resto de la problemática territorial y local, sino como una actuación a llevar a cabo en el marco del conjunto de medidas que, en su momento, han de adoptarse para la solución de las diversas problemáticas que afectan en la actualidad al municipalismo valenciano.

En tanto no se concreten determinados aspectos que inciden directamente en el régimen local valenciano, tales como el traspaso competencial hacia los municipios que conlleva el Pacto Local y el papel que en el citado proceso han de desempeñar las diputaciones provinciales y las mancomunidades de municipios, no se considera procedente plantear el debate de la comarcalización del territorio.

El modelo de organización territorial comarcal que plantea la proposición de ley presentada, en la coyuntura actual posiblemente incidiría en una profusión de instancias administrativas que conllevaría consecuencias negativas para la ciudadanía, que, por otro lado, no viene demandando su creación.
Esta superposición de instancias y estructuras provocaría asimismo una escasa racionalidad del modelo organizativo, debido a que comporta una enorme complejidad en la organización territorial de la comunidad autónoma.

Se observa que los procesos de comarcalización no se han llevado a cabo de forma generalizada en otras comunidades autónomas del estado español y que en alguna en que sí ha tenido lugar ­caso de Cataluña­ en la actualidad se plantean reformas de dicha organización territorial, puesto que se ha manifestado como un modelo poco eficiente, por el consiguiente aumento del gasto público que conllevan.

La tramitación y aprobación posterior de tal proposición de ley implicaría presumiblemente un aumento sustancial tanto de los créditos de la Generalitat Valenciana como de otras administraciones.
No obstante, deben introducirse medidas racionalizadoras que traten de paliar, en la medida de lo posible, las consecuencias negativas que se derivan del inframunicipalismo.
En este sentido, el Gobierno Valenciano está trabajando en un proyecto de ley de asociacionismo local que persigue fomentar la utilización, por parte de los entes locales, de diversas fórmulas asociativas que permitan aumentar su capacidad de gestión en aras de una mayor eficacia y eficiencia en la prestación de los servicios públicos, como son las mancomunidades, los consorcios, los convenios interadministrativos, etcétera, etcétera.
Se trata de entidades asociativas en las que la integración de los municipios surge desde la voluntad y libertad más absoluta y que apenas suponen un aumento del gasto público y de la burocracia administrativa.

Consideraciones específicas.
La proposición de ley presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida del País Valencià pretende implantar un modelo de comarcalización aprobado por otra comunidad autónoma (concretamente la aragonesa mediante la Ley 10/1993, de 4 de noviembre), que presenta por ello las peculiaridades propias de esta, y si bien introduce leves modificaciones, estas no tienen en cuenta en ningún caso las características específicas que concurren en la comunidad autónoma valenciana.

Asimismo, se indica que idéntica proposición de ley fue presentada por este mismo grupo político en el año 1994, poco después de la aprobación de la ley aragonesa.
En aquella ocasión, el Gobierno Valenciano, en sesión de 22 de noviembre de 1994, acordó manifestar su disconformidad a la tramitación de la proposición de ley.
En el correspondiente debate parlamentario se rechazó dicha iniciativa.

Ambos textos, el propuesto por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida del País Valencià y el de la ley aragonesa, presentan un contenido prácticamente idéntico por lo que respecta a disposiciones generales, objeto, fin, naturaleza, competencias, organización, hacienda comarcal, régimen presupuestario y contable, personal, etcétera, etcétera.
Incluso algunos artículos son del mismo tenor literal.

Es de destacar, respecto al procedimiento de creación de la comarca, que la proposición de ley presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida del País Valencià regula una iniciativa que requiere un menor grado de consenso al exigir únicamente que la iniciativa la apoyen la mitad de municipios, frente a las dos terceras partes exigidas por la ley aragonesa.
Esta última es más respetuosa con la autonomía local al requerirse un mayor grado de consenso para la configuración del mapa comarcal.
Asimismo, la implantación, en su caso, de este modelo de organización territorial comarcal habría de llevarse a cabo en base a iniciativas municipales que contaran con el mayor grado de unanimidad y apoyo posible por parte de todos los entes locales afectados.

Por todo ello, y de acuerdo con los razonamientos antes expuestos, el Gobierno Valenciano manifiesta su criterio contrario a la toma en consideración por las Cortes Valencianas de la proposición de ley presentada, sin perjuicio de las acciones normativas que se puedan llevar a cabo para fomentar la utilización, por parte de las entidades locales valencianas, de fórmulas asociativas que aumenten su capacidad de gestión.

Para que conste y surta efectos, expido la presente certificación en Elche, a 10 de abril de 2002".

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor secretari primer.

Torn a favor, té la paraula la il·lustre diputada senyora Pérez, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores diputades.
Senyors diputats.

L'1 de juliol de l'any 1982, s'aprovava el nostre Estatut d'Autonomia, que era publicat al BOE el 10 de juliol del mateix any.
Estem, per tant, a pocs dies de complir vint anys, i el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià pensem que aquest és un bon moment per canviar allò o complir allò que diu el seu article 46 i que malgrat els vint anys que han passat encara no s'ha complit.

Article 46.
1, que diu així: "Una llei de les Corts Valencianes, en el marc de la legislació de l'Estat, que deurà ser aprovada per majoria absoluta dels seus membres, determinarà la divisió comarcal escoltades les corporacions locals afectades".
Al seu punt 2 també indica: "Les comarques són circumscripcions administratives de la Generalitat i entitats locals determinades per agrupació de municipis per a la prestació de serveis i gestió d'assumptes comuns".

Amb la negativa del Govern del Partit Popular en la Generalitat Valenciana a complir la llei més important dels valencians i les valencianes, el nostre Estatut d'Autonomia, açò no serà possible, i, una vegada més, aquest Govern del Partit Popular donarà un mal exemple a la ciutadania incomplint la llei que, conforme he dit, és la llei més important dels valencians.

20 anys després potser havia arribat l'hora de fer allò que diu el nostre Estatut, màxim quan a la Federació Valenciana de Municipis i Províncies s'havia arribat a l'acord de tots els grups polítics allí representats que en aquesta legislatura calia fer una llei de comarques, però els valencians i les valencianes ja van coneixent quins són eixos acords signats pel Partit Popular i Govern de la Generalitat.

Perquè del que es tracta amb la proposició de llei que hem presentat és obrir la tramitació, i en la seva tramitació, consensuar-la i millorar-la amb les esmenes i les aportacions de tots els grups, i majoritàriament de tota la societat valenciana.

Amb la seva negativa a aquest debat, Esquerra Unida del País Valencià pot fer evident davant els valencians i les valencianes que les grans paraules i les grans promeses sobre la reforma de l'Estatut d'Autonomia fetes per aquest Govern del Partit Popular i el seu president, el molt honorable senyor Eduardo Zaplana, no són més que això, paraules que s'emporta el vent, perquè com es va a reformar l'Estatut d'Autonomia si part fonamental d'ell encara no s'ha aplicat, com és la comarcalització?

Nosaltres, Esquerra Unida del País Valencià, volem una reforma seriosa i en profunditat de l'Estatut per a tenir les màximes competències que la Constitució permet, però al mateix temps, volem que es complisquen aquelles parts que encara no s'han aplicat d'aquest mateix Estatut.
Però mentre el Govern del Partit Popular siga a la Generalitat, no tindrem ni comarques ni reforma de l'Estatut ni normalització lingüística ni sobirania nacional ni, molt menys, poder valencià.
Perquè el seu és un govern sucursalista que no creu en aquesta terra i en la seva gent, i per tant, s'oposa a la seva vertebració en comarques, com ens cal a la nostra tradició històrica i a l'aplicació pràctica d'un principi modern: el de subsidiarietat, que és bàsic en la construcció de la Unió Europea.

Anem a parlar de subsidiarietat, de la necessitat en una democràcia moderna i avançada que els problemes de la gent i de la terra els resolga el nivell més proper al ciutadà i a la ciutadana, un principi acceptat per tota la Unió Europea i que els valencians i les valencianes fa segles que posàrem en pràctica quan ens organitzàrem en comarques, com tots els pobles de l'antiga Corona d'Aragó, una organització comarcal que va ser aniquilada, com tantes altres coses, "por justo derecho de conquista", i que malgrat això, ha conservat la seva vitalitat al llarg dels anys, i des de les cançons, les mancomunitats, la premsa escrita en les seues edicions comarcals i la ràdio, són de la Marina, la Ribera, l'Horta, els Ports i la Safor, el Serrans i la Costera, la Plana de Castelló.

I entrem ara a parlar de les opinions del Govern per a la no presa en consideració de la llei.

Diu el Govern que "no concep la comarcalització com un fenomen aïllat i independent de la resta de la problemàtica territorial i local, sinó com una actuació a portar a terme en el marc del conjunt de mesures que en el seu moment".
.
.
I aquí m'aturo.
Diu: "en el seu moment".
No han passat ja 20 anys d'eixe primer moment?
¿La Generalitat Valenciana considera que ha arribat el moment o no ha arribat el moment de donar solució de les diverses problemàtiques que afecten els municipis valencians?
Els repte a vostés, senyors del Partit Popular, a posar dia i mes perquè pugam parlar d'una vertebració real del País Valencià, en línies econòmiques, en línies socials, importants per a desenvolupar-mos en una Europa de futur.

Seguix el Govern del PP dient: "En tant no es concreten determinats aspectes que incidisquen directament en el règim local valencià, no es considerarà procedent plantejar el debat de la comarcalització del territori.
" Quina confessió més clara i sucursalista, i submissió, lògicament, al centralisme.
Cal esperar al que facen a Madrid per a tenir un debat de comarcalització al País Valencià, que està pendent des de fa 20 anys al nostre Estatut.
I després el molt honorable president senyor Eduardo Zaplana parla d'eixe inexistent poder valenciano.

Diu el Partit Popular: "El model d'organització territorial comarcal que planteja la proposició de llei presentada en la conjuntura actual possiblement incidiria en una profusió d'instàncies administratives que comportaria conseqüències negatives per a la ciutadania, que d'altra banda no demana la seva creació".
Com clarament expliquem a l'exposició de motius, no es tracta exactament d'això, sinó de la substitució.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor.
Silenci, per favor.
*(Pausa)* Continue, senyora Pérez.

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Com clarament expliquem a l'exposició de motius, no es tracta exactament d'això, sinó de la substitució d'una estructura provincial, representada per les diputacions provincials, allunyada de la nostra tradició històrica i de la realitat del principi de subsidiarietat, per una estructura comarcal que assumeixi competències tant de les diputacions com de la Generalitat com de les actuals mancomunitats, que segurament ­perquè, com opina el Govern, no les demana la ciutadania­ s'han anat creant al llarg i ample del País Valencià per donar contingut al fet comarcal, tan nostre, però amb poques competències i amb moltes dificultats per resoldre els problemes, moltes vegades pel boicot actiu d'altres administracions com són les diputacions.

Un repartiment dels pressupostos i de les competències de les diputacions a les comarques segurament evitaria la notícia que publicava fa uns dies, me sembla que el diumenge, en titulars de premsa, un diari valencià, que dia aixina: "Los municipios del PP logran el 92% de ayudas del Plan de electrificación rural.
" 

Nosaltres plantegem clarament tres instàncies al País Valencià: Generalitat, comarques i ajuntaments.
Amb la qual cosa en suprimim dos: allò que són les diputacions i les mancomunitats actuals.
I en creem una, que es diria comarca.

Segurament estaran pensant: "això no ho permet la Constitució Espanyola".
A més de no ser cert, perquè el País Valencià es podria organitzar com a província única dintre de l'actual Constitució, també la podríem reformar.
Qui augmenta, per tant, les instàncies administratives?
Evidentment, els que estan en contra de les comarques i a favor de l'estructura provincial, que per a resoldre la problemàtica del País Valencià es veuen obligats a crear mancomunitats, consorcis, convenis interadministratius, etcètera, com reconeix el Govern del PP al darrer paràgraf de les seves condicions generals, quan diu: "El Govern Valencià està treballant en un projecte de llei d'associacionisme local que perseguix fomentar la utilització per part dels ens locals de diverses fórmules associatives.
"

Ara sí que de veritat, senyories, no comprenc res, ni crec que els valencians ni les valencianes puguen entendre açò de què va.
Com és possible negar-se a la comarca i crear un muntó d'instàncies administratives sense tradició ni arrelament al País Valencià?
L'única resposta que se m'acut és la de que qui pretén açò vol acabar amb l'estructura comarcal del nostre país, que 300 anys de centralisme i opressió nacional no han aconseguit.
És la mateixa maniobra de la llengua portada al terreny de l'estructura de país.

I, com sempre, ho acompanyen de fraseologia grandiloqüent, quan diuen allò de "desde la voluntad y libertad más absoluta" i que a penes suposen un augment de les despeses públiques i de la burocràcia administrativa.
I això ho volen fer creure els que prometeren a la seva campanya electoral reduir els alts càrrecs, i els han quasi triplicat.

"La ciutadania no demana la seva creació", diu el Govern del Partit Popular, i a moltes comarques s'han creat mancomunitats coincidint amb les comarques històriques, i en els pocs dies que van des de la presentació de la proposició de llei i el debat, a uns quants ajuntaments del País Valencià, com Elx, Cullera, Sueca, Cocentaina, Paiporta, Barxeta, Beniparrell, Montserrat, Mutxamel, Quart de Poblet i uns quants més, s'han aprovat mocions a favor d'una llei de comarcalització, en la majoria de casos amb el vot favorable de regidors i regidores del Partit Popular.
I estic convençuda que si vostés donaren llibertat als seus regidors i regidores per a votar lliurement si volien o no una llei de comarques, en la majoria dels ajuntaments del país seria favorable.

També diu el Govern del PP que els processos de comarcalització no s'han portat a terme de forma generalitzada en altres comunitats autònomes de l'Estat espanyol.
La realitat comarcal, senyories, és pròpia i singular dels territoris de l'antiga Corona d'Aragó, i és en tots ells, excepte en el País Valencià, on s'ha dut a terme aquest procés de comarcalització, és a dir, a Catalunya, a Aragó i a les Illes Balears, on poden dir, envers a les Illes Balears, que el fet insular i el Consell lnsular responen a aquest fet necessari al País Valencià.
Aquesta afirmació o bé està basada en un desconeixement de la nostra realitat històrica o, el que és més greu, pretén assimilar el nostre País Valencià a "las normas y costumbres de Castilla".

I en les consideracions específiques no anem a entrar, senyories, perquè com el Govern de la Generalitat Valenciana del Partit Popular es nega a la tramitació de la llei, no té cap sentit debatre sobre el seu contingut.
Si vostés volen un debat sobre consideracions específiques, és a dir, sobre el contingut mateix de la llei, voten a favor la seva tramitació i en els tràmits parlamentaris posteriors tindrem temps a entrar en esta particularitat.

Nosaltres volíem un debat en positiu, perquè pensàvem que tothom estaria d'acord amb la importància del fet comarcal per a la modernització del País Valencià i el seu desenvolupament equilibrat, des del Sénia al Segura, i no en tres o quatre àrees superpoblades.

Els nostres arguments en l'exposició de motius eren els següents:

La reivindicació de la comarca apareix vinculada al nostre autogovern.
La comarca com a institució implica un complement del municipi i de l'autonomia.
La divisió provincial arran de les reformes administratives de 1832 ha suplantat el fet comarcal, el qual havia estat gestat per tot el procés històric posterior a la conquesta.

L'establiment de la possibilitat d'agrupacions de municipis en unes entitats locals supramunicipals diferents de la província i que abasten tot el territori respon a una problemàtica objectiva que es manifesta, per una banda, en les dificultats administratives i de gestió que aporta el minifundisme municipal existent al País Valencià, on més del 50% dels 540 municipis no sobrepassen els 2.
000 habitants, davant les activitats que els ajuntaments tenen encomanades i que cada dia són major en nombre i complexitat.
I per altra, en la necessitat de superar el centralisme d'una estructura provincial ineficaç, de manera que el principi de subsidiarietat siga efectiu en aquesta administració i també en la de la Generalitat, de manera que es desconcentren aquelles funcions susceptibles de prestació sobre una base territorial entre el nivell municipal i el provincial i autonòmic.

El desenvolupament de les comarques es fa cada dia més necessari en atenció a diverses problemàtiques: la crisi per què passen els xicotets municipis, la progressiva complexitat envers els servei, la necessitat de coordinar i de centralitzar serveis, la conveniència de disposar d'entitats locals amb característiques de major organicitat o per possibilitar i planificar àrees més homogènies.

La Constitució Espanyola, dintre del capítol de l'administració local, al seu article 141.
3 estableix que es podran crear agrupacions de municipis diferents de les províncies, i en aquest marc l'Estatut d'Autonomia recull, al seu article 46, allò que en un inici d'aquesta Ponència els he exposat.

Enllaçant amb aquest plantejament.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Pérez, vaja finalitzant.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Acabe ja.

Enllaçant amb aquest plantejament i per dotar l'entramat administratiu polític del territori valencià d'una estructura coherent que permeta abordar les problemàtiques esmentades, s'ha elaborat la present llei de comarques, una llei que caracteritza i situa potestats a les comarques com a entitats locals dels més alts rangs entre l'administració municipal i l'autonòmica, que introdueix el mecanisme de consulta perceptiu per a l'establiment de la divisió comarcal a un termini fixe d'un any; que estableix l'estatut comarcal com el mecanisme de creació de cada comarca, aprovat per llei de les Corts Valencianes; que confereix una representativitat i legitimació democràtica i política als òrgans de govern comarcals, al mateix temps que uns mecanismes de gestió que la facen eficient i pròxima a la ciutadania i que obliga a la Generalitat al suport i promoció de les entitats comarcals.

Amb la present norma i la institucionalització de la comarca com a entitat territorial, la Comunitat Valenciana es dota d'un mecanisme de major participació democràtica.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Pérez, acabe.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

.
.
.
recuperant i renovant la seva tradició a l'hora de la descentralització.

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Torn en contra?
Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Soler, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyora Pérez.

Intervinc en nom del Grup Parlamentari Popular per a manifestar el nostre acord en el criteri del Consell.
I, per tant, ens anem a oposar a la tramitació d'esta proposició de llei de comarcalització.

La llei de comarcalització, segons ha explicat vosté, que, per altra part, pense que no l'ha defesa, que no l'ha defesa vosté la llei, vosté s'ha limitat pràcticament a fer una crítica del criteri Consell.
Hi ha hagut un moment que ha dit que volia un debat en positiu, però eixe debat en positiu que vosté ha dit que volia és una mera declaració d'intencions, perquè vosté quan ha llegit el criteri del Consell, que, per altra banda, jo considere normal, que és contrari al de vosté, s'ha enfadat i ha vingut ací a fer una soflama de crítiques al Govern i de crítiques al criteri del Consell, i no ha defensat la llei com vosté es veu que portava idea i l'ha traït eixe disgust que ha agarrat vosté quan ha llegit el criteri.

Ha parlat fins i tot del poder valencià.
Bé, no crec que tinga res a vore el poder valencià amb la llei de comarcalització.
El poder valencià és l'AVE.
És que prompte anem a tindre AVE, encara que vostés votaren en contra.
En unes coses vostés volen ser més progressistes que ningú i en altres anirien encara en carret i burreta.
Siguen una miqueta.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor, pregue silenci.

**El senyor Soler Garibo:**

 

.
.
.
una miqueta més coherents.
Si volen ser tan progressistes en unes coses, siguen progressistes en tot.
De totes formes, allà vostés.

Mire, poder valencià és el pla hidrològic; poder valencià és l'aigua de l'Ebre que tindrem els valencians, encara que alguns s'encaboten, inclús fora d'Espanya, en el Parlament Europeu, en llevar-mos el finançament.
Això és el poder valencià: l'aigua de l'Ebre que tindrem els valencians.
I el reconeixement que hi ha hui en tota Europa i en tota Espanya, de la millora que té la Comunitat Valenciana en estos últims anys, encapçalat pel Govern d'Eduardo Zaplana.
Això és el poder valencià, i no una llei de comarcalització.

Per tant, com a mi el criteri del Consell no m'ha enfadat, ni m'ha cabrejat ni res, sinó que des del Grup Parlamentari Popular estem d'acord amb ell, jo sí que vaig a intentar fer un debat en positiu.

Vaig a intentar donar-li arguments de per què el Grup Parlamentari Popular i el Consell ens oposem a la tramitació d'esta llei.
I li dic que el que es debatix ací hui no és la llei sinó és la tramitació.
Altre debat seria que haguérem d'entrar en els continguts de la llei.
O siga, si aplegara el moment, ja entraríem, l'esmenaríem o parlaríem dels continguts de la llei, però de moment del que es tracta és de dir sí o no al tràmit de la llei, i diguem que no.
I, com li dic, en positiu tractaré d'explicar-li els arguments.

Mire, jo, a pesar que no l'anem a debatre, m'he llegit la seua llei.
I en l'exposició de motius que fan vostés, que vosté també l'ha nomenada, ja parteixen d'una base irreal, una base que és falsa.
La realitat que vostés descriuen allí jo no la conec.
És a dir, que tenim en la Comunitat Valenciana una realitat, que és la que és, que no és la que vostés descriuen en l'exposició de motius.
Per tant, tenim l'obligació de legislar sobre una realitat i fer lleis que faciliten les coses als ciutadans i ciutadanes, i no al contrari, com passaria si s'aplicara eixa llei.

Mire, quina és la situació actual?
Tenim una sèrie d'instàncies administratives, totes funcionant, totes legals, totes contemplades en la Constitució i en el nostre Estatut, que vosté nomenava, que estan en funcionament.
I afegir-ne una més, afegir-ne una mes, tindria efecte boomerang.
És a dir, que en compte de facilitar les coses, complicaria més la burocràcia, la ralentitzaria i perjudicaria indubtablement a la ciutadania.

Mire, senyora Pérez, no crec que fem ningun error.
És pràctica habitual en tots els Parlaments, i no crec que siga ninguna vergonya, abans de crear una llei, vore els resultats que han donat en altres llocs on han anat per davant.
En altres casos, estes Corts han sigut pioneres, vosté ho sap, en algunes lleis, i altres Parlaments s'han aprofitat de la nostra experiència i han utilitzat els nostres textos com a model i no passa res.
Per tant, que els polítics, que hem de legislar, aprofitem les experiències d'altres comunitats autònomes, sempre és bo, perquè, en definitiva, el benefici és per a la ciutadania.

En este cas tenim dos exemples molt clars que podem analitzar: Aragó i Catalunya.
Poquets més, perquè sap vosté que el tema de la comarcalització en tota Espanya ha tingut molt poquet d'èxit.
En tota Espanya hi ha molt poquetes comunitats autònomes, molt poquetes, Aragó i Catalunya, que vostés han presentat ací una proposició de llei molt similar a la d'Aragó, molt similar ­ja li diu el criteri del Consell que inclús alguns paràgrafs són del mateix tenor literal­, sense tindre en compte que les diferències socials, culturals, econòmiques, territorials, demogràfiques, etcètera, entre Aragó i la Comunitat Valenciana són tan abismals que difícilment mos pot valdre com a exemple.
Difícilment.

En l'altre cas, que seria Catalunya, que té una realitat més similar a la nostra, podem vore, podem analitzar què ha passat.
Vosté sap, igual que jo, que ha sigut un desastre, que no ha donat els resultats desitjats i que en estos moments s'estan plantejant serioses i profundes reformes per a.
.
.
Però l'únic que han aconseguit és augmentar la burocràcia i el gasto públic ­dada important­, augmentar la burocràcia i el gasto públic.
A més, els ha creat una sèrie de conflictes de tota índole; alguns, com el recaptador, han obert ferides importants entre distintes instàncies inclús governades pel mateix partit.

Per tant, pense que per distintes raons, no mos val ningun model dels que estan funcionant, lamentablement.
Perquè mire, mire que fàcil seria: si allí eixe model s'ha aplicat i ha funcionat bé, i no ha creat problemes i estan tots contents, el copiem, l'apliquem ací i ja està.
Però és que dóna la casualitat que ha sigut tot el contrari, que allí estan a la grenya administracions inclús del mateix partit per problemes recaptadors i per una sèrie de temes.
Per tant, tampoc mos val, perquè eixa experiència, en una comunitat d'unes característiques similars a la nostra, no ha funcionat de cap manera.

Mosatros, com li he dit abans, estem d'acord amb el criteri del Consell.
No és el moment oportú per afrontar una llei de comarcalització.
Seria en este moment una irresponsabilitat política que mosatros, des d'esta Cambra sobirana, atropellarem el pacte local, és a dir, que li passarem per damunt.
O siga, no hem d'atropellar el pacte local.
Estem convençuts que és de sentit comú, abans de parlar de comarcalització, deixar que es produïsca amb tota normalitat el traspàs competencial que contempla el pacte local.
Tinga en compte que estem tractant aspectes que incideixen directament en el règim local valencià.
Hauríem de tractar també quin paper assignem a les diputacions provincials, a les mancomunitats.

En definitiva, senyora Pérez, el que tenim molt clar des del Grup Parlamentari Popular és que el tema de la comarcalització no pot tractar-se a soles, perquè cauríem, segur, en eixa superposició d'instàncies que tants mals resultats han donat en altres llocs.

Mire, mosatros volem la descentralització, igual que vosté, però pensem que hi ha un altre camí, un altre camí distint al que vostés plantegen.
Jo diria ací que chi va piano va lontano.
Sap vosté ­que estic segur que s'ha llegit el criteri del Consell, perquè de la forma que l'ha criticat estic segur que se'l ha llegit­ que el Govern Valencià està treballant en un projecte de llei d'associacionisme local, que el que vol és fomentar la utilització per part dels ens locals de distintes fórmules d'associació que permeten gestionar més i millor, és a dir, més i millor, tenint sempre com a objectiu l'eficàcia i l'eficiència en la prestació dels servicis públics, a través de les mancomunitats, consorcis, convenis entre administracions, etcètera.

Mire, tenim un altre tema molt important també que no vull que se m'escape, que és la voluntarietat.
Vosté estarà d'acord amb mi que sempre que puguem hem de fugir d'obligar a ningú a res.
Quan s'ha d'obligar a algú, bé s'obliga i ja està.
Però sempre que puguem és millor convèncer, és millor actuar d'altra forma, que no obligant.
I més en este cas, que es tracta d'una cosa tan sensible i tan important com és l'autonomia municipal, en què es podrien ferir moltes sensibilitats.

Mire, ja d'eixida, sense entrar en el més complicat, només de nomenar-ho, només de nomenar-ho ja es podrien ferir moltes sensibilitats.
Quan aplegara el moment de ficar d'acord els distints pobles, depenent de la majoria, clar ­en Aragó era de dos terços, ací vostés volen només de majoria absoluta, no sé per què­, governat per distintes forces polítiques que tenen rivalitats històriques arrossegades des de fa molts anys, sap vosté que seria molt difícil, sobretot en temes com la capitalitat i la prestació de determinats servicis.
La capitalitat, hi ha en cada comarca dos o tres pobles que la volen i que es creuen amb dret a ella, i és possible que el tinguen, perquè en distintes èpoques històriques és possible que l'hagen tingut.
Això seria molt difícil ficar-los d'acord.

En la prestació dels servicis, no cal nomenar-los.
Tots sabem que hi ha uns servicis ­els municipalistes ho sabem, vosté me coneix, sap que sóc un municipaliste­, hi ha servicis que tots els pobles els volem i n'hi ha que no els vol ningun poble, i s'han de prestar tots.
Ahí segur que també hauríem d'obligar i segur que tampoc.
.
.
.
i segur que també obriríem ferides.
Volem resoldre el tema, però no volem obrir ferides.

Sap vosté també que fa uns anys, no en fa tants, la Universitat de València va fer un mapa de comarcalització, i només de publicar-lo, només de publicar-lo, ni aplicar-lo, només de publicar-lo, es va armar el que es diu alarma social, es va crear una alarma social, que calia sentir els alcaldes d'alguns pobles inclús del mateix partit.

Per tant, haurà d'estar d'acord amb mi que és un tema que és molt difícil de ficar d'acord.
I mosatros som partidaris, sempre que es puga, de no obligar, i tota la resta de figures que apareixen en el criteri del consell són figures voluntàries.
Per tant, respectem l'autonomia local en el cent per cent.

Una altra de les raons que mos deuen interessar als polítics és què pensa la ciutadania.
En este moment, eixe debat de comarcalització no està en el carrer, no està en els mitjans de comunicació, no està en cap lloc.
És possible que estiga legítimament dins de la seua formació política, mos pareix molt bé, però la percepció que té la ciutadania no és que eixe debat estiga en el carrer.
I no es una cosa, a poc que u es preocupe de mirar algun estudi sociològic que publiquen els mitjans de comunicació, no és una preocupació que apareix en la ciutadania.
Per tant, mos deu preocupar a mosatros què pensa la ciutadania i fer-li cas.
Per tant, això és una altra de les raons que en un tema que no preocupa els valencians i valencianes, per tant, també pensem que no es deu tocar.

Per tant, per tots els arguments que li he donat, senyora Pérez ­li he donat jo, i estan en el criteri del Consell­, des del Grup Parlamentari Popular, i vista l'experiència que han tingut en Catalunya, el millor que podria fer és retirar esta proposició de llei.
Per la nostra part, seguirem impulsant totes aquelles fórmules associatives que servisquen per a millorar la gestió i acostar l'administració als ciutadans i ciutadanes.

De totes formes, jo ­li ho dic amb tota sinceritat­ crec que el millor que podria fer és retirar-la, entre altres coses, també perquè si per una d'aquelles esta llei es duguera avant, pense que vostés tampoc anaven a tocar bola.
No sé què és el que els ha mogut a.
.
.
Perquè fixe's que jo m'he preocupat de llegir-me la llei, m'he preocupat de vore què és el que proposen vostés, com s'elegixen els òrgans de governs.
.
.
i és que la veritat és que mos els donaven tots.
És que extrapolant els resultats de les votacions i fent uns xicotets números, vostés no anaven a governar ni una comarca ni mitja.
Pense-s'ho bé.
Anàvem a governar-les quasi totes el Partit Popular i alguna el Partit Socialista, però vostés no anaven a governar-ne ni una.
Si no fórem tan responsables, si fórem uns irresponsables polítics.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.
.
.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

.
.
.
li diríem que sí.

Vosté mos proposa crear una instància administrativa més.
I mos dóna el poder en quasi totes.
Jo m'he molestat en extrapolar resultats.
Per tant, si fórem uns irresponsables polítics li diríem que sí i aniríem acaparant poder.
Però com no som això, sinó que, des de l'exercici de la responsabilitat política, de no multiplicar instàncies, i del benestar de la ciutadania, mosatros seguirem lluitant pel que mosatros considerem que és el poder valencià, que és el que jo li he dit abans i no el que vosté deia, i seguirem legislant en rigor i de forma real per als ciutadans i ciutadanes reals que tenim a la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Soler.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Pérez.
*(Remors)* Senyories, per favor.
Pregue silenci.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Soler.

I en tantes i tantes coses que mos posem d'acord, eh?
, i a més tot depenent de la rama de l'economia, i serà possible que vosté, un home de poblet, renegue del que significa una llei comarcal dient que es multiplicarien els factors per a poder mantindre, i que pagaríem el doble, i que les despeses econòmiques no hi hauria suficient, perquè resulta ser que en una altra comunitat autònoma és un fracàs?
Que per cert, atenga'm bé, no és un fracàs, és que una llei, quan s'aplica, té una quantitat de problemes que mitjançant eixa pràctica en la seua aplicació han d'anar revisant-se.
Han d'anar revisant-se, i reconduint-se.
I que és hora que a Catalunya al cap de deu anys revisen eixa Llei de comarcalització.
Clar que sí.
Però no és un fracàs.

Vosté, senyor Soler, m'ha fet gràcia; diu, vosté vol una defensa però no ha parlat en absolut de la seua llei.
Vosté vol que parlem de la llei?
Ja li ho he dit.
Si vosté vol, i els altres il·lustres i les il·lustres diputats i diputades, que discutim sobre la llei, simplement han de votar a favor del tràmit.
I si no, se la lligen, conforme vosté se l'ha llegida.
Jo sé que això va a constar per a treballar un dia en una Llei de comarcalització.
Clar que sí.

I de seguida, com no sap què contar-me, me parla de l'AVE, que no sé què té a vore.
No sé si això significa que és que en l'AVE vosté va a vertebrar el País Valencià mitjançant l'AVE en totes les comarques.
No diga ximpleses, perquè açò de l'AVE és que no ve a res.
I si vosté parla del poder valencià envers l'AVE, està equivocant-se.
És un projecte de molt més abans que vostés aplegaren ací a governar.

I després parla de l'aigua de l'Ebre.
I parla de l'aigua de l'Ebre i diu: el poder valencià és l'aigua de l'Ebre que mos va a vindre.
Però quina aigua de l'Ebre?
Anem a vore, l'aigua de l'Ebre, ¿vosté ha contat als llauradors que és de baixa qualitat i probablement va a destruir collites?
A que això no ho ha contat?
Conte-ho tot, home, conte-ho tot!
I no conten les coses a mitges.

I vosté diu que jo he vingut ací un poquet agressiva i enfadada perquè el dictamen del Consell no ha estat favorable.
Doncs no, l'única cosa que passa és que tinc presa la gola, vostés no paren de xarrar entre vostés, i me veig obligada a alçar la veu.
Però no perquè m'agrade, perquè tots vostés saben que a més parle molt quetetament.

I diu: a nivell d'Estat les comarques encara no existixen, no se veu viabilitat.
Però, què punyetes a nivell d'Estat?
És que la realitat del País Valencià res té a vore, senyor Soler.
La realitat del País Valencià, en un sistema de comarcalització que s'aplicava per a la seua viabilitat abans del 1832, era factible.
I era el que hui es demanda a Europa, i fer nuclis bastant més grans, que entre ells a més se puguen mantenir.
I vosté diu: volen repetir totes les institucions que hi ha, volen crear més formes administratives.
No en volem crear més, en volem anul·lar dos.

Però vosté vol que parlem d'eixa anul·lació de les dos?
Accepten la llei i ho discutirem.
Accepten la tramitació i les discutirem.
I nosaltres diem: volem que siga no una llei d'Esquerra Unida, sinó de tots.
Però a més, de tota la societat valenciana.
¿No veu que el que vosté està dient no té ni un pes específic de defensa del que significa la presentació d'esta llei?
Perquè a més, ha tingut l'errada de dir-me "i en algun articulat és igual que Aragó".
Clar, senyor Soler!
¿Vosté no s'ha assabentat que a pesar de, continuem sent part de la Corona d'Aragó?
No s'ha donat compte?
Home, clar, perquè vosté està determinant ací unes coses que no són concretes.

Les comarques, amb el temps i el perfeccionament del seu Govern, impliquen una progressiva superació de les decisions burocràtiques, senyor Soler, i administratives, dictades des del coneixement de la nostra identitat col·lectiva.
Una altra cosa és que vostés s'empenyen en dir que no, que no, perquè efectivament són govern.
A mi no me preocupa que en una llei de comarques, en este moment vostés les hagueren de governar totes.
O es pensa vosté que això per a mi és molta preocupació?
Per a mi és preocupació que en nom de la democràcia s'apliquen dictadures, *(remors)* però no que governe qui governe.
Això per a mi no és preocupant, sinó avançar en una societat millor.
I a més, europea, a més, europea, perquè és d'Europa d'on ens vindran els vents i no de Madrid.

El nostre país té, senyor Soler, entre altres, dos trets probablement dels més importants: la llengua i la comarcalització; a pesar de la història, la gent considera, parlant de la seua comarca.
I som diferents a altres comunitats autònomes espanyoles.
Son les parts més vives: la llengua i la comarca.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Pérez, acabe.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

.
.
.
de la nostra realitat com a poble -acabe, senyora presidenta- que s'han mantingut vives al llarg dels segles malgrat la derrota d'Almansa, la dictadura de Franco i el centralisme espanyol, senyor Soler.

El seu Govern ataca la llengua, ens nega la comarcalització; el seu Govern passarà, i el poble valencià, junt a altres pobles germans, sabrà caminar i caminarà cap a Europa, en unes idees clares que ja s'aplicaven en el passat i que Europa les ha recollides, i tindrem comarques, i tindrem identitat com a poble i tindrem llengua.

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Soler.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

Senyora Pérez, sí que està enfadada de veres hui.
­Gràcies, senyora presidenta.
Senyories­ Sí que està enfadada de veres.
No la coneixia jo a vosté.
.
.
*(rient-se)* però de totes formes jo vaig a intentar no contagiar-me.

Jo defendré, he defés, defendré, i des del meu grup parlamentari també, el valencià.
Vosté és la que ha de plantejar-se des del seu grup què estan defenent, si estan defenent el valencià o estan defenent una altra cosa.

Quant a allò de l'aigua de l'Ebre bona o roïna.
*(Remors)* Vinga vosté al meu poble.
.
.
bé, vinga vosté al meu poble i diga que és un poblet i que l'aigua que van a tindre els llauradors allí serà roïna.
Si és valenta vinga al meu poble i diga-ho.
Jo tot el que he dit ací ho puc repetir a Sueca i en tots els llocs d'Espanya i d'Europa.
Vosté vinga al meu poble a dir que allò és un poblet i que l'aigua de l'Ebre serà roïna.
Jo li garantisc que no li achucharé a ningú, vosté sols se'ls anirà achuchant si va parlant aixina en eixe to.

Quant al torn a favor, jo el que li he dit és -pareix que no li queda clar- que vosté no ha fet un torn a favor que és el que li correspon.
Vosté ha forçat el Reglament i no ha fet un torn a favor de la seua llei, el que ha fet és un torn en contra del criteri del Consell.
I li ho torne a dir.
El que passa és que després acusen a la presidència que si no sé què.
Bo, si son benvolents.
Vosté ha fet un torn en contra del criteri del Consell i no ha fet un torn a favor de la seua llei, i està el Diari de Sessions de prova, no el que jo diga.

Quant a l'AVE, que l'AVE ja estava.
Bé, ahí estan les hemeroteques, crec que va ser el ministre Borrell qui digué que la Comunitat Valenciana no necessitava AVE, que en la velocitat alta a 200-220 en tenia prou.
Va ser el ministre Borrell, no vaig ser jo.
Algú l'ha qualificat en algun medi de comunicació del botxí de les infrastructures valencianes.
Eixe tampoc vaig ser jo.
Ahí estan les hemeroteques.
Són fets objectius.
L'AVE, vosté sap igual que jo, que està en la nostra comunitat i estarà en un termini breu gràcies al poder valencià, gràcies al poder valencià d'Eduardo Zaplana.
I això ho sap vosté i ho saben tots els ciutadans i ciutadanes, que és l'important.
Perquè que vosté no ho sàpia, la veritat és que per més que ens empenyen en explicar-li-ho, si vosté no ho vol aprendre serà difícil, serà difícil.
Però la percepció que tenen els ciutadans no és la que té vosté, afortunadament per als ciutadans i per a mosatros.

Mire, no estem tancats a res.
No fique en la meua boca, o en el criteri del Consell, paraules que no existixen.
No estem tancats a res.
El que li hem dit és que no a l'oportunitat, al moment.
No estem tancats a la descentralització, no estem tancats a res, a estudiar ningun tema.
Este Govern i este grup parlamentari se caracteritza precisament per això, per ser un govern i un grup obert al diàleg.
No estem tancats a res.
Però l'oportunitat política, la responsabilitat política, és una cosa, i la irresponsabilitat política és una altra.
En este moment la responsabilitat política obliga a anar fent les coses poquet a poquet i no a atropellar-se unes per damunt d'altres, i no multiplicar instàncies.

Vosté, com tot ho veu, clar, tot ho veu en negatiu, una cosa que jo l'he dita en positiu i que és un afalac per a vostés, me la gira del revés.
Diu que jo he criticat que l'articulat és igual que el de la llei que han presentant a Aragó.
Bo, jo crec que li he dit que és pràctica habitual en els Parlaments vore què han fet altres Parlaments abans, i allò que va bé copiar en tota tranquil·litat.
A mosatros mos han copiat, per tant no era ninguna crítica.
Però vosté hui està tan rara que tot ho troba com a crítiques.
Bo, ninguna crítica, pràctica habitual.
Vostés han fet bé de mirar altres experiències, però altra cosa és la percepció, la percepció que vostés tenen no és la mateixa que la que tenim mosatros.

Mire, li vaig a llegir unes cites: "comparto plenamente la decisión del Consell de no tomar en consideración la proposición de ley de Esquerra Unida sobre comarcalización, en orden a que incidiría en una profusión de instancias administrativas que conllevaría consecuencias negativas para la ciudadanía.
Más entes administrativos, no, gracias.
Conozco un poco cómo ha ido enmarañando el Leviatán catalán, y le puedo asegurar que no es un modelo a imitar".
Una altra cita, entrecomillat: "pero si en lugar de que una estructura sustituya a la otra lo que se hace es solaparla, lo único que vamos a conseguir es duplicar el número de escalones administrativos, multiplicar por equis el de funcionarios y lastrar las finanzas del país.
Diputaciones y consejos comarcales regidos por personas del mismo color y signo político riñen por la recaudación de algunos tributos, como está ocurriendo ahora en Girona".

Mire, açò és un editorial d'un periòdic gens sospitós, gens ni miqueta de connivència en el PP, que se publicà fa uns dies, i d'un columnista d'eixe mateix periòdic, que tampoc és gens sospitós ni miqueta de tindre ningun tipus de connivència, ni de recolzament, ni de suport al PP, ni al grup parlamentari ni al Govern, sinó més bé tot el contrari.
És a dir, que són, està, ho pot buscar vosté, és un editorial d'eixe periòdic que jo li dic, i d'eixe columnista que és gens sospitós de ninguna connivència en el PP.
Per tant, se reiterem en el criteri, i sentint-ho molt, senyora Pérez, no podem recolzar-li eixa proposició de llei.

Moltes gràcies.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Soler.

Fixació de posició dels altres grups.
Té la paraula el senyor Peris del Grup Mixt.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Votarem que sí.
Votarem que sí a la proposta, perquè seria moment que exercírem un dels primers poders que ha de tindre un poble, que és decidir per ell mateix la seua administració, com es distribuix el seu territori.
Pense que seria importantíssim.
Cosa que no férem, no férem en el procés autonòmic.

Apuntàrem, en l'article 46.
1, que hi hauria una llei de comarcalització i que podria haver una agrupació de comarques.
I ho deixàrem ahí en l'any 1982, i ara al 2002 encara sembla que no siga moment.
Encara 20 anys després, de 300 anys després, sembla que encara no es moment que discutim com organitzem, com administrem el nostre territori i quina és l'estructura administrativa.
Perquè nosaltres tampoc estem d'acord en duplicar les estructures administratives, per suposat.

Justament és una estructura administrativa aliena, que va ser una imposició artificial, i no de la batalla d'Almansa, efectivament.
Hi ha un primer projecte de províncies en l'any 1822, i després Javier de Burgos en 1833 fa el projecte definitiu de províncies, que després té una modificació en l'any 1927 en Canàries, que era una i després passa a dos províncies.
Eixe és el procés d'evolució, completament alié als nostres interessos, i que fa tres ratlles, de les quals una és una de les raons estratègiques de la feblesa que tenim com a poble, que és la divisió entre València i Alacant.
I això està estudiat.
I d'això se n'ha parlat molt.
I cal rellegir, i jo els convinde a rellegir, ara que fa 40 anys, ara que fa 40 anys de la seua publicació, amb tranquil·litat, i a més a més ja no viu, puguen rellegir amb tranquil·litat el que deia Fuster en Nosaltres els valencians, la part que parla de la divisió provincial.
Almenys eixa proposta de comarcalització, nosaltres diguem que sí per obrir eixe debat amb tranquil·litat.

Una de les raons fonamentals de la feblesa que tenim el poble valencià en el conjunt de l'Estat espanyol és que el problema no està a Madrid, està en la manca de cohesió interna i projecte polític intern ací al País Valencià.
Jo no vaig a posar el problema a Madrid, m'equivocaria completament.
El problema està ací dintre, perquè no som capaços ni d'alegrar-nos que el conjunt dels valencians.
.
.
Perquè no tenim ni un equip de futbol, per posar un exemple sociològic, que és una realitat, i també defugiríem.
"No, no.
És que no ens agrada el futbol".
A la gent li agrada.
Ací no hi ha ni un equip emblemàtic de país, ni un equip de futbol.
No hem aconseguit, no hem aconseguit en el procés modern d'este país, no hem aconseguit una cohesió de poble.
No ho hem aconseguit.
I una de les raons fonamentals és la divisió administrativa dels valencians ­torne a dir­, sobretot la província.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Jo ja sé que açò no els interessa a la majoria, és una de les raons de la feblesa del nostre país.
Jo ja ho sé.

Una de les raons clares que ens divideix és la ratlla entre València i Alacant.
Per tant, benvingut siga el debat que proposa Esquerra Unida, tal vegada no per a fer 40 ni 32 comarques, efectivament, possiblement seria excessiu.
Possible-ment avui sí que no tindria realitat ni econòmica, ni social, ni podríem establir serveis de qualitat en una divisió de 32.

També és cert que hem d'aprendre d'experiències, i és cert que en Catalunya no ha tingut tan d'èxit intentar recuperar, mitjançant la comarca, el que eren vegueries, les anteriors vegueries del principat de Catalunya.
També és cert que ací no hi ha hagut divisió administrativa comarcal històrica.
Ací no hi ha hagut comarques administratives en la història.
Ací hi havia governacions.
Però podríem parlar d'això.
El PP hauria pogut fer el que ha fet en la llei de publicitat: oferir un text alternatiu d'una divisió territorial, almenys que supere ­torne a dir­ una de les raons de la feblesa del nostre poble, que és la divisió provincial, la divisió sobretot d'Alacant i València.
Eixa és la divisió que més afebleix al nostre poble.

I per això, benvingut siga eixe debat, obrim-lo de manera definitiva.
Realment apostem per tindre cohesió interna, que és el que ens donarà poder davant de l'Estat.
Mentre no tinguem cohesió interna com a poble, efectivament.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci, per favor.

 

**El senyor Peris i García:**

 

.
.
.
en xifres d'enguany, continuarem sent la darrera comunitat en inversions de l'Estat, després de les dos que tenen cupo, que són Navarra i Euskadi.
De totes les comunitat finançades per la llei orgànica de finançament de comunitats autònomes, som la darrera en inversions de l'Estat, després de les dos que tenen cupo, que, per eixes circumstàncies de la història, el tenen perquè justament van ser borbòniques, i per això se'ls va mantindre els seus drets forals, quan en la guerra de successió nosaltres, per ser austracistes, perdérem els nostres furs.
Justament eixes són de vegades les paradoxes de la història.

Perquè eixe és el debat que vol, m'imagine jo, dur Esquerra Unida ací amb la seua proposta de llei de comarcalització.
Ens serveix la divisió provincial?
Ens ajuda, ens reforça com a poble?
No seria millor plantejar-se una redistribució territorial diferent, que no té per què ser tan menuda possiblement com les comarques històriques?
Possiblement a nosaltres ens agradaria més anar al model de les governacions, possiblement ens agradaria més, però sobretot caldria articular-se en una governació que diferenciara i ajudara a cohesionar eixos dos pols d'oposició, de pugna pel poder polític, que és València i Alacant, l'alicantón y el valencianón.
Eixe seria el debat que caldria dur ací si realment volem cohesionar el nostre país.

Perquè el fet comarcal existeix, vulguen o no vulguen; el fet provincial no és que existeix, és que ens ha caigut damunt, ens ha caigut damunt i ha reforçat una diferència cada vegada més ­torne a dir­ entre territoris, sobretot sobre els dos que tenen poder, sobretot sobre els dos que tenen poder econòmic i poder poblacional, que són Alacant-Elx i València-l'Horta.
Hauríem de repensar fins i tot la llei electoral, hauríem de repensar fins i tot si podem redistribuir el règim electoral valencià, de manera que no hi haguera ningun territori que pensara que té més poder polític que un altre territori amb més diputats.
Hauríem d'anar a divisions administratives territorials que pogueren tindre els mateixos representants ací en aquesta Cambra.
És a dir, és cert que és un debat molt profund, és un debat molt ampli, és un debat amb molts matisos.
És cert.
És cert que supera a una llei de comarcalització, però almenys la presentació d'eixa llei de comarcalització ens permet abordar-lo, discutir-lo i plantejar-lo.

Dels tres desastres que patírem en uns 200 anys, efectivament, el darrer de la província és el major desastre per afeblir el nostre territori.
Evidentment, parle de l'expulsió dels moriscs per allò de.
.
.
Ja expulsàvem, ja expulsàvem als que pensaven diferent, ja els expulsàvem.
Després la Guerra de Successió i, efectivament, la llei de 1833, del senyor Javier de Burgos.

I com no anem a semblar-nos a Aragó?
O com no anem a semblar-nos a Catalunya?
Si és evident!
Aragó i el nostre país van perdre els furs al mateix moment, perquè Catalunya encara va resistir fins 1714, però Aragó i Catalunya van tindre l'evolució dels furs al mateix moment, i més dura, més dura que al Principat.
I, evidentment, hi ha tota una sèrie de raons històriques comunes que fa que entenguem la distribució territorial molt semblant a la del nostre país.

Jo crec que per allò de les voluntats, que haurien d'estar tots els ajuntaments d'acord.
.
.
Per culpa de no estar tots els ajuntaments d'acord, encara que la immensa majoria d'ells i la immensa majoria de població no estigué d'acord, ja ens quedàrem fora de la via del 151, de l'Estatut de l'Autonomia, després d'una immensa campanya portada endavant d'un president, que normalment s'oblida que va existir i que li dien Josep Lluís Albiñana, defensant l'Estatut d'Autonomia per la via del 151.
Jo pense que alguna vegada, perquè algun ajuntament no estiga d'acord, es podia fer justícia en aquest País Valencià.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Demana la paraula per a rèplica el senyor Soler.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

No volia demanar-la, però com si que, efectivament, ha contradit algun argument, encara que en molta part de la seua intervenció he de felicitar-lo perquè està d'acord en els plantejaments del Consell i d'este grup parlamentari, però sí que ha contradit alguns arguments que he de replicar-li.

El que ha parlat vosté de vertebració, sap vosté que no és de veres.
Sap vosté que d'uns anys a esta part la vertebració d'esta comunitat és un fet, la vertebració d'esta comunitat és un fet.
Jo he escoltat cantar l'himne regional en Alacant, cosa que abans no es podia cantar.
I des de 1995 cap ací, jo l'he sentit cantar en Alacant, inclús amb fervor, en Orihuela.
*(S'escolta una veu que diu: "Y en Villena")* Per tant, no me diga vosté que hui esta comunitat no està vertebrada, que quan ho diga, falta a la veritat.
A la millor no estava vertebrada abans de 1995.

Mire, en el fragor del debat, a vosté el traeix el subconscient.
I ha dit en un moment: "el debat que m'imagine jo que vol dur ací Esquerra Unida.
.
.
" Per tant, està donant-me la raó també, el que jo li deia a la senyora Pérez.
Vostés presenten una cosa, en defensen una altra i després utilitzen el temps, des de la trona, per a insultar-nos, faltar-nos i criticar al Govern.
*(S'escolta una veu: "Sí señor, muy bien")* Vosté ho ha dit això, vosté: "el debat que m'imagine jo que vol dur ací Esquerra Unida.
.
.
" I vosté això és el que ahí li ha pegat la volta semànticament i ha estat parlant d'això.

Mire, mos demana que presentem una alternativa.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories, pregue silenci.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

.
.
.
i l'alternativa està, l'alternativa està en el criteri del Consell, el projecte de llei d'associacionisme local.
Està escrit negre sobre en el criteri del Consell.
I eixa és l'alternativa, de moment, de moment.
I no tanquem les portes a res.

I després el que ha estat parlant de la divisió provincial, eixe debat queda molt lluny.
Però podíem fer memòria que això va ser una decisió dels lliberals progressistes de l'època, i vosté ho sap.
Els mateixos que feren la desamortització de Mendizábal, els mateixos.
Bé, diguem una cosa i diguem-ne altra, que quede tot clar.
Això queda molt lluny, aquella divisió provincial queda molt lluny del que s'està dabatint hui ací.

I quant a les diputacions, que també ha dit alguna cosa, difícilment es ficarien d'acord.
Probablement si preguntem a pobles grans, com el de vosté, diran que desapareguen les diputacions, i si preguntem als pobles xicotets, que no s'obliden que són la gran majoria de la Comunitat Valenciana, dirien que seguisquen les diputacions, que als pobles xicotets mos vénen molt bé, i li parla un alcalde municipaliste d'un poble xicotet en tamany, que no com abans ho han dit en to despectiu, xicotet en tamany i res més.
Per la resta, és un poble molt gran i estic molt orgullós d'ell.
*(S'escolta una veu que diu: "Muy bien)* Faça una enquesta, pregunte i vorà com els pobles xicotets sí que volen les diputacions.

Moltes gràcies.
*(S'escolten unes veus que diuen: "Muy bien") (Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Soler.

Té la paraula per a rèplica, el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Soler, jo, en principi, volia dir-li que un discurs retòric no s'hauria d'utilitzar per al debat.
És a dir, estic convençut que la proposta és clara.
Ací es vol parlar, i ho diu en el preàmbul, es vol parlar d'una divisió territorial diferenciada a l'actual de les províncies, i per això es fa la proposta de la comarca.
Eixa és una de les evidències.

Està clar, el concepte de vertebració del país que té el Partit Popular.
.
.
"està perfectament vertebrat".
Però haurà d'entendre que alguns tinguem un altre concepte de la cohesió i la vertebració del nostre territori.
Jo pense que almenys és legítim que defensem un altre model de vertebració.
Per això jo tinc clar que el Partit Popular no va a superar, no va a canviar la divisió provincial, evidentment.
És una de les raons que ens afebleix.
Al Partit Popular no li interessa que hi haja una altra qüestió nacional forta en este territori, en l'Estat Espanyol.
Evidentment que no.
Però això és l'antic, això se superarà.

Perquè el que està clarament obsolet en aquest moment és l'estat nacional del segle XIX, el que van fer els liberals.
Sí senyor.
Però ací tenim la contradicció que els nostres conservadors són moderns fins al.
.
.
eixe moment.
I la part de l'edat mitjana i moderna d'aquest país no la.
.
.
Vostés són o una bona part d'ahí, i alguna gent que està ahí asseguda, de la llengua anterior a 1238, i després posteriors a 1707.
Justament vostés.
.
.
ací tenim un partit conservador que de l'edat mitjana, que és el normal que sempre reivindiquen tots els conservadors, no volen saber res.
Vostés no volen saber res entre 1238 i 1707.
Donen de vegades com a bo per a la llengua.
.
.
Abans hi van buscant els orígens de la llengua per allí pel mossàrab, pel visigòtic.
.
.
i no sé què.
I després, de tota eixa època fins a 1707, tampoc, es converteixen en moderns.
És a dir, són història antiga i història moderna.
La central, no volen saber res, efectivament.
Nosaltres sí, tota, tota.
Des de l'arqueologia, des de la cova el Parpalló.
.
.
assumim-la tota.
I la de futur, vulguen o no, és l'estat europeu en nacionalitats i regions d'Europa.
Eixe és el futur.
El que està antic són els estats que no funcionen perquè ja no tenen moneda única, mercat interior, ni exèrcit.
I si no, parlarem al temps.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Fixació de posició del Grup Parlamentari Socialis-ta­Progressistes, té la paraula la il·lustre diputada senyora Andrés.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Me alegra que en este último momento se haya centrado el debate sobre el tema, porque la Comunidad Valenciana es una casa sin acabar, tenemos un desarrollo del territorio del siglo XIX.
Este es uno de los temas más debatido en estas Cortes.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

.
.
.
un tema no solucionado y un tema no resuelto.
Es un tema importante y sin solucionar.
Y la primera parte es la admisión a trámite de esta Proposición de ley que presenta Izquierda Unida, esta proposición de ley que lo que se plantea aquí es el no poder debatir sobre la comarcalización y el no poder realizar un debate que sea consustancial para que la gente que se encuentra ahí fuera, para que la gente, los valencianos y las valencianas, puedan ver las diferencias que existen entre unos y otros.

Pero nosotros, los socialistas, consideramos que debe haber un sí a la tramitación y un sí al trámite.
Consideramos, por lo tanto, que tiene que haber debate.
Pero también pensamos que debe haber una modificación en el contenido de la propuesta.
Nosotros pensamos en un planteamiento diferente del que se ha presentado aquí.
Por lo tanto, sí consideramos que sí que se debería admitir a trámite porque nosotros consideramos que precisa la Comunitat Valenciana una ordenación del territorio nueva, una ordenación del territorio que nos vertebre de una manera que nos haga mucho más eficaces.

Y la cosa está muy clara.
Ha pasado el tiempo, ha pasado bastante tiempo y ustedes tienen ahora la responsabilidad, tienen ustedes que decidir ahora qué es lo que hacer sobre la estructura territorial de España.

La Comunidad Valenciana, el presidente Zaplana, no reconoce al municipalismo.
Mientras tanto, sí pretende un reconocimiento en la Unión Europea.
Y, por lo tanto, el que está facultado para lo más está facultado para lo menos y, por lo tanto, para que seamos reconocidos en la Unión Europea habrá que reconocer a los municipios, puesto que es el Comité de las Regiones y los municipios.
Nosotros consideramos que tenemos una estructura, unos cimientos de una casa ­es un ejemplo bastante claro que a mí me pusieron­, pero que hay que hacer la tabiquería, hay que hacer los elementos interiores, y que no podemos plantear una tabicación antigua con ladrillos de adobe, con ladrillos del dos, ni del siete, ni del cuatro.
Precisamos materiales modernos, materiales resistentes, adecuados a las necesidades de los ciudadanos y ciudadanas que nos demandan esto.
Ustedes saben que existe ­y si no lo saben así se lo recuerdo­ un periódico de tirada importante que hizo una valoración sobre si se debían de transferir competencias de las comunidades a los ayuntamientos y el 68% de los lectores dijo que sí.

Sean conscientes de ese tema.
Se debe de descentralizar porque es precisa una remodelación de la estructura administrativa de este Estado, de esta Comunidad.
Por lo tanto, nosotros pensamos que esto no es una responsabilidad de poder, de enfrentamientos de poder, porque aquí lo que se está produciendo, de alguna manera, es un enfrentamiento sobre la valoración que se hace del municipalismo dependiendo del cargo que uno ocupa.

En estos momentos hemos tenido patente la situación que se ha producido, enfrentamientos entre la señora Rita Barberá y el señor Zaplana, respecto al municipalismo.
La señora Rita Barberá ha dicho que quiere una descentralización pronta e inmediata, en el Congreso del PP.
El señor Zaplana le contestó: "poco a poco".
Poco a poco para el municipalismo valenciano.
En la propia propuesta de resolución dicen que no es el momento del municipalismo y, sin embargo, en un documento sacado de Internet, La segunda descentralización, hablan ustedes de eso y entra en total contradicción con las políticas del señor Zaplana.

Por lo tanto, si no es el momento del municipalismo, ustedes tienen la patata caliente ahora en sus manos, tienen que dar respuesta a la situación en que se encuentra la vertebración del territorio en la Comunidad Valenciana.
Se tienen que adecuar a ello.
En escasos cuatrocientos metros se evidencia la situación de discrepancias que hay entre la señora Rita Barberá-Ayuntamiento de Valencia y el presidente de la Generalitat.

Pero no solamente eso, el presidente del Gobierno, el señor presidente del Gobierno, recogió el guante de la Femp y se ha hecho municipalista.
Lo que pasa es que les ha avisado, les ha avisado que quien cede competencias son las comunidades a los municipios.
Hasta el señor Fraga en este momento se ha hecho municipalista.

¿Qué contradicciones se están produciendo aquí?
¿Qué contradicciones exactamente se están produciendo aquí?
¿Por qué ustedes dicen poco a poco?
Es que es muy difícil ceder sin perder, según su concepto.
Pero la verdad es que lo que nosotros precisamos es una ordenación del territorio, una ordenación administrativa que dé solución a los problemas de los ciudadanos y de las ciudadanas.
Precisamos, en estos momentos, que ustedes den una respuesta a esas discrepancias que tienen entre su discurso político y su quehacer de gestión de concentración de poder.

Ustedes sujetan la situación al tema del pacto local.
Les diré que el pacto local ha seguido un proceso.
Desde Alianza Popular, que en estas Cortes preguntó si se iba a implantar el municipalismo en el año 1987 y si iba a ser en esa legislatura, hasta el año 1995, consecuencia de la propuesta hecha en el año 1994 que se abstuvieron.
¿Y sabe por qué ustedes se abstuvieron?
Porque ya estaba pensando el portavoz de aquel momento, el señor Castellanos, estaba pensando cómo colocar a los tres grandes de la Diputación, a los tres grandes de España: a Tarancón, a Julio de España *(remors)* y al señor Fabra.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Maluenda, por favor, señor Maluenda.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

.
.
.
y al señor Fabra.
Esta era la verdad, la preocupación por la cual en ese momento ya cambiaba la situación.

Luego hubo una resolución en el 1996 que ustedes no cumplieron.
Resolución en la cual se planteaba crear una comisión para el estudio y desarrollo del pacto local y del desarrollo del mapa local valenciano.
No se hizo absolutamente nada.
En diversos momentos, en diversas situaciones les hemos planteado cómo hacer esto.
Y ustedes han dado la callada por respuesta.
Jamás.
¿Se ha cumplido el pacto local?
¿Se acuerdan del pacto local?
No se ha cumplido.
Ha sido uno de los grandes estandartes del incumplimiento del Gobierno Zaplana.

Y esta es la respuesta que ustedes están ahora dando al municipalismo.
No es el momento, no es el momento municipalista.
Pero ni ustedes han abierto la caja de Pandora.
En este momento van a hacer ustedes una nueva convención del PP, una nueva convención a los siete años de su victoria.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Andrés, aténgase a la cuestión.
La proposición de ley es sobre la Ley valenciana de comarcalización.
Le ruego que se atenga a la cuestión.
*(Remors)*

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Señora.
.
.
*(remors, protestes)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Señorías, por favor, ruego que guarden silencio.
Guarden silencio, señorías.

Continúe, señora Andrés.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Gracias, presidenta, por centrarme, pero la verdad es que lo que quería hacer es un recordatorio de cómo está la situación y cómo es de variopinta la situación del momento del cargo que se ocupa.
Por lo tanto, lo que quería hacer es un recordatorio.

Pero en concreto nosotros planteamos.
.
.
y para terminar y para que no se levanten más asperezas, pero ahí está el problema sin solucionar, año tras año sin solucionar, y ustedes gobiernan desde hace siete años, la mitad que nosotros gobernamos, porque sé que nos van a decir que nosotros no la aprobamos en el 1994, porque ustedes van a aplicar el ventilador, porque ustedes se van a justificar, porque no hay mejor defensa que un buen ataque.
*(Remors)* Donde había una consustancial diferencia entre la propuesta del 1994 y la del 2002, en la del 1994 la resolución se dijo que había que hacer un mapa territorial para eliminar los desequilibrios, sin embargo, en el 2002 dicen: "bla, bla, bla, pacto local, y no es el momento".
Y no es el momento.
Esta es la argumentación total.

Por lo tanto, nosotros, como somos corresponsables con lo que hicimos y con lo que hacemos, pedimos la creación de una comisión parlamentaria para que esa comisión especial estudie una ordenación del territorio con científicos, con gente que aporte algo más que un debate que parece ser que se llega en estas Cortes.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora, señora Andrés, le vuelvo a reiterar la cuestión.
*(Remors)*

Silencio, señorías.

**La senyora Andrés Barea:**

 

La cuestión es una petición de comisión especial para la creación de una situación, que nos den la solución científicos y especialistas sobre cómo desarrollar un mapa territorial que nos dé solución al problema.

Muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Per a què demana la paraula, senyor Font de Mora?
*(Remors)*

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Para una cuestión de orden, señoría.
*(Remors)* Sen-cillamente para que conste en el *Diario de Sesiones* que la intervención que acabamos de oír es una toma de posición frente a una iniciativa de Izquierda Unida.
Lo digo porque si en el futuro se lee el *Diario de Sesiones* no se va a saber de lo que se estaba hablando.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Gracias, señor Font de Mora.
Así lo ha hecho constar esta Presidencia.

Tiene la palabra.
.
.
*(Remors)* Señorías, tiene la palabra el señor Soler para réplica.

¿Per a què demana la paraula, senyora Pérez?
*(Remors)* Señor Camarasa, le llamo al orden por primera vez, señor Camarasa, en esta sesión.

Tiene la palabra la señora Pérez.
Per a què demana la paraula?

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Senyora presidenta, per una qüestió d'orde.
Per a recordar-li que aquesta proposta ha estat presentada per Esquerra Unida del País Valencià i que, per tant, el torn de contestació al Partit Socialista li l'haurà de donar la persona que ha proposat aquesta llei.

 

**La senyora presidenta:**

 

No, señora Pérez.
Señora Pérez, el turno de réplica es una petición del diputado cuando se le ha contradicho en sus argumentos.

El señor Soler ha pedido réplica.
Esta Presidencia ha entendido que los argumentos que se han contradicho han sido los del señor Soler y, por tanto, le ha dado réplica.
Si usted pide réplica, luego consideraré si se han contradicho sus argumentos por parte de la señora Andrés.

Tiene la palabra el señor Soler.
*(Pausa)*

Senyories, pregue silenci.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyora Andrés, si tan d'interés té, veja el tema dels fons Ceder la Muntanya, fons Ceder la Muntanya, li sona, veritat?
Li sona?
Li ho repetisc?
*(Remors)* Doncs mire el *Diari de Sessions*.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories, pregue silenci.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

Ha utilitzat, una volta més ­m'estan donant la raó­ esta tribuna per a criticar el Govern en coses que no tenen res a vore en esta Proposició de llei que jo pense que legítimament ha presentat Esquerra Unida.

Mire, excusa per a criticar i res més.
Vosté ha dit que açò, esta Comunitat, era una casa sense acabar.
Mire, estem molt orgullosos que siga una casa sense acabar.
L'anirem acabant, des del Grup Parlamentari Popular i des del Govern valencià, i l'acabarem bé, perquè si hagueren seguit vostés governant no quedarien ni pilars, ni fonaments.
.
.
i la casa seria el que seria *(Remors, protestes)*.
Més atur, més despeses públiques, menys cotitzants a la Seguretat Social.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

.
.
.
menys insfraestructures, igual al Govern del Psoe.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)* Mosatros farem la casa més gran i més bonica que l'hagueren feta vostés i més còmoda per a viure, i viuran els valencians, i més qualitat de vida, que és el que mos interessa.

Mire, vostés continuen sent contradictoris.
No se pareix res el que vosté han dit hui i el que digueren en aquesta mateixa Cambra quan se va debatre l'any 1995 la proposta que presentà també Esquerra Unida en el 1994.
Clar, com aleshores eren Govern digueren tot el contrari del que vosté ha dit hui.
Ahí està el Diari de Sessions i repasse-s'ho.
Seguixen sent contradictoris.
*(Remors)*

Mire, vosté ha parlat també de taulells, de ficar taulells, tal vegada l'ha traït el subconscient i estava pensant.
.
.
¿estava pensant en els taulells del teatre romà de Sagunt?
Estava pensant en això quan parlava de taulells?
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Señorías, ruego silencio.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

Ella ha parlat de taulells, ella.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Señorías, ruego silencio.
Señorías, ruego silencio.

Señorías, está en turno de réplica y tiene derecho al turno de réplica.
Ruego silencio.

**El senyor Soler Garibo:**

 

És ella la qui ha parlat de taulells, ella, jo no; en la meua intervenció jo no he parlat de taulells.
Diu que es deu de centralitzar.
Clar, que sí, estem d'acord, gràcies per estar d'acord amb mosatros, jo ho he dit abans que vosté.
Estem d'acord en desencentralitzar, descentralizar, si ho entén millor en castellà.

L'enfrontament.
Ha tret ací també, pel que diem de la qüestió, l'enfrontament entre Zaplana, el senyor Fabra i la senyora Barberá.
Això està només en la imaginació de vostés, els torna a trair, clar, en la imaginació de vostés.
Eixe enfrontament ni existeix, ni ha existit mai.
D'això sí que.
.
.
no tinc prou dits en la mà per a comptar els enfrontaments que tenen vostés.
No es recorden encara fa quatre dies el senyor González el que va a dir del senyor Zapatero, o el que està dient el senyor Rubio de la senyora Noguera?
*(Remors)* Volen que seguisca?
Volen que seguisca amb els enfrontaments?
Podria seguir.
Gràcies, presidenta.

Mire fins quin punt han aplegat vostés, el desficaci d'eixe grup parlamentari.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci, per favor.

 

**El senyor Soler Garibo:**

 

.
.
.
que estos dies publicava una enquesta un mitjà de comunicació, que era de vostés, que era de vostés, que alguns mitjans li restaven credibilitat, i estaven contents que el Partit Popular seguia tenint majoria absoluta.
Això és perquè reflexionen.

I vosté ha de reflexionar també, senyora Andrés, sobre la seua carrera política, perquè després d'haver dit ací el contrari del que deia un editorial d'un periòdic, que ja sap tot el món que és l'ideòleg de vostés, vosté diu el contrari ací del que marca la literalitat d'eixe periòdic, la seua carrera política, jo, sentint-ho molt, em pareix que té poquet de futur.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Soler.

Senyories, té la paraula per a rèplica la senyora Andrés al senyor Soler, és rèplica al senyor Soler.
*(Remors.
Veus)*

Senyories, pregue silenci.
Senyories, silenci.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Bo, la veritat és que, senyor Soler, em deixa vosté sorpresa.
No ha dit absolutament res, solament s'ha aplicat la tècnica que vostés tenen impresa, el ventilador, atacar, atacar per a defendre's.

Una vegada dit açò, el meu futur polític és qüestió del meu partit, no de cap periòdic i, evidentment, això ho dirà el meu partit.
Però molt bé per preocupar-se per mi, ja veig que es preocupa.
De totes maneres, el tema és la comarcalització que vosté molt bé ha dut a una altre terreny, a un altre terreny.
.
.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

.
.
.
i la comarcalització no més que és que la identificació en el territori, confluent una sèrie de circumstàncies culturals, sociològiques, administratives que ens facen desenrotllar-nos, i mirant cap al futur en el present i recordant allò de darrere.
Això és la comarcalització i no una sèrie d'interessos que el que fa és tancar les idees.
Nosaltres evolucionem, perquè som persones que som progressistes.
Vostés es tanquen simplement en un procés que és l'interés, l'interés comercial.
Punt.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Andrés.

Té la paraula la senyora Pérez, per a rèplica a la senyora Andrés.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats del Partit Popular i del Partit Socialista, encara que efectivament vaig a contestar a la senyora Andrés.

Primer explicar, i així els he anomenat els dos, perquè a l'any 1994 el debat va ser invers, el debat va ser invers.
És de veritat que la senyora Andrés ha tingut bastant més clar què significava vertebrar el País Valencià, crear noves infrastructures econòmiques i socials, territorials, importantíssimes per a caminar dintre d'una llei de comarques, és de veritat que en l'any 1994 no es van tindre.
Però si mal jo no he entés el resultat és el mateix.
Sí estem conformes, però no, perquè no hi ha punts concrets en els quals podem estar d'acord.
Anunciar, conforme ho ha tingut el Partit Popular, que ha tingut la llei al mateix moment que es va registrar, el Partit Socialista també la va tindre, i encara estem esperant que ens concedisquen una reunió per a parlar de la mateixa.
Probablement eixe problema l'haguérem superat.

Però jo entenc, dintre de l'elegància de la seua exposició, que vostés es van abstenir, perquè creuen que existeix, però també volen una comissió per a vore si és factible.
Miren vostés, això és el principi de Napoleón: si vols que alguna cosa no es faça, crea comissió, ens entretindrem el temps que siga, però no ens pringàrem, no serem valents d'adoptar mesures necessàries davant la societat per a tirar-la endavant.
I nosaltres hem de fer política de País Valencià i portar les conseqüències on siga i portar les conseqüències on siga.

Ha parlat vosté, senyora Andrés, novament que hi havia eixe capítol que jo li acabe de dir, una coseta en la qual no estàvem d'acord amb nosaltres.
Per a parlar d'eixa coseta, primer, l'entrevista sol·licitada que no se'ns va concedir, i, segona, que es vote a favor i que no s'abstinguen.
Este és el moment, és el moment de demostrar-li a la societat que sabem caminar, que debatem tots plegats, però que tenim línies comunes d'avanç de la nostra societat.
Este és el moment.
No és el moment que torne a passar una votació exactament igual com la de 1994.
Els qui es van abstindre perquè consideraven que s'havia de parlar de la vertebració del País Valencià, però teníen un dubte en el concepte, es van abstindre, el Partit Popular, i els qui votaren en contra, perquè no creuien en això, el Partit Socialista.

Perquè, clar, mitjançant el pacte local ­i així voldria acabar­ podem dir que podem vertebrar el País Valencià.
Però no és de veres, senyories.
Mitjançant el pacte local l'únic que fem és aplegar a la conclusió que vertebrem el país a nivell d'Estat enganyant els municipis.
Però, a més a més, buidem de contingut la Generalitat Valenciana i, a més a més, tornem a donar-li màxim poder a les diputacions provincials.
Per tant, està servit que el provincialisme, a nivell del País Valencià, seria una cosa clara.
I en l'any 1995 els he de dir que a finals d'any vaig estar defensant un poble, que es diu Gàtova, en el Parlament espanyol, perquè es va dividir el País Valencià sense comptar amb la realitat del seu poble, amb les seus comunicacions.
I en este moment estem idènticament igual i no s'ha tingut capacitat per a fer-lo.

Senyora Pepa Andrés, jo li demane que reflexione en els minuts que queden per a votar i que siguen capaços, capaços de demostrar a la societat valenciana que creuen en eixa unida i que saben que el nostre país pot avançar cap a eixa Europa diferent i diferenciada i que, a més a més, el País Valencià pot tindre més reconeixement mitjançant el seu nou repartiment territorial.
Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Té la paraula per a rèplica ­senyories, pregue silenci­ per a rèplica a la senyora Pérez, té la paraula la senyora Andrés.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Gràcies, presidenta.

La veritat és que dins de l'emoció que jo supose que les persones que duen molt de temps treballant el tema, com és el cas de la diputada Dolors Pérez, entenc que en este moment l'intent de reflexió i la crítica, per què no, perquè ha viscut ací en este Parlament més temps que jo i per tant li ho admitisc.
L'únic que nosaltres li plantejaríem és que nosaltres considerem que en este moment el País Valencià, la Comunitat Valenciana, precisa una ordenació del territori més acord amb el que hi ha en el futur; o siga, si els estats europeus estan canviant d'estats a regions, la nostra Comunitat precisa una adaptació millor de la seua estructura administrativa cap a.
.
.
unes ciutats i el seu propi entorn.
Considerem que han de crear-se elements nous, elements com poden ser, com ha dit el senyor Peris, les governeries, que ens identificaren més amb espais més amples i que pogueren tindre prospecció en la mateixa Europa.

Per tant, li agarre amb tota emoció les seues paraules, però el nostre aclariment és perquè pensem que hem de mirar endavant i donar una solució per al futur.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Andrés.

Votació ordinària de la presa en consideració de la Proposició de llei valenciana de comarcalització, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 7 vots a favor, 44 en contra, 30 abstencions.
Queda rebutjada la presa en consideració.

Senyories, se suspén la sessió, que es reprendrà a les quatre i mitja.

 

*(Se suspén la sessió a les 14 hores i 30 minuts)*

*(Es reprén la reunió a les 16 hores i 32 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

***Preguntes números 4.
497/01 i 4.
498/01 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre la plantilla de personal de l'Hospital d'Ontinyent, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número132 )***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, bona vesprada.

Els agraïx esta Presidència a tots els que estan ací presents la seua assistència.

La primera pregunta dirigida al conseller de Sanitat la formula la il·lustre diputada Àngela Llinares i Llorca, i és la 4.
497 i 4.
498.

Té la paraula.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Les preguntes que mosatros fem ací, el mateix que les interpel·lacions o les mocions, es fan en un moment i tarden uns quants mesos a vindre a esta Cambra, això de discutir l'actualitat no és una cosa que priva en esta Cambra, i, bé, han passat moltes coses des del moment en què un fa les preguntes fins al moment que apleguem a discutir-les, però jo no vull retirar-ho.

Les primeres dos preguntes tenen a vore amb l'Hospital d'Ontinyent i estan fetes el 8 de novembre del 2001.
El que motiva fer eixes preguntes és que no hi ha metge pediatra en eixe hospital.
Si no hi ha en eixos moments metge pediatra en eixe hospital, les dones que parixen se n'han d'anar a parir a Xàtiva, o bé parixen i ningú reconeix els seus xiquets de seguida després de parir.
Eixa situació, senyor conseller, dura uns quants mesos, cinc, sis, sis mesos.
Sí, no diga que no, que vaig anar jo l'altra dia a aclarir-ho a Ontinyent.
Dura cinc o sis mesos i en tot eixe temps resulta que les dones, bé, doncs, totes a Xàtiva, llevat que vulguen que el seu fill ningú el reconega després d'haver naixcut.

La pregunta, aleshores, era quan anava vosté a solucionar el problema?
La pregunta de hui és per què eixe problema va durar tant?
Per què van estar cinc o sis mesos les dones d'Ontinyent parint en Xàtiva o a on fóra i per què en el seu hospital resulta que no hi havia pediatra?
Eixa és la pregunta en el moment de hui, que és l'equivalent a la que li vaig fer el 8 de novembre.

Moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

Vosté sempre fa el mateix comentari.
Jo, dir-li que, en tot cas, el temps en què vinguen ací les iniciatives parlamentàries serà responsabilitat dels grups parlamentaris i mai d'este Govern, que sempre ve molt gustós per a debatre tots aquells temes que interessen la societat valenciana.

Dir-li, concretament, a les preguntes que vosté planteja, que des del passat 6 d'abril s'ha incrementat el personal de l'Hospital General d'Ontinyent en un facultatiu especialista en pediatria, dos infermeres assignades al Servici d'Urgències Generals, un auxiliar d'infermeria assignat al Servici d'Urgències Generals.
Un increment en la dotació de recursos humans que va a millorar clarament l'assistència en l'Àrea d'Urgències de l'hospital i, al mateix temps, va a permetre incrementar l'oferta de la cartera de servicis en les següents subespecialitats pediàtriques: neuropediatria, en Consultes Externes, en torn de matí i de vesprada; *(inintel·ligible)* en Consultes Externes, en torn de matí i de vesprada; digestiu en Consultes Externes, en torn de matí i de vesprada; assistència pediàtrica urgent.
.
.

I també volguera dir-li que l'Hospital d'Ontinyent és un hospital complementari i que té un Servici de Maternitat que està atés per sis comares i quatre especialistes en ginecologia i obstetrícia amb dedicació a temps complet i que realitzen guàrdies amb presència física, aixina com un Servici de Pediatria que té tres pediatres amb dedicació completa i que realitzen guàrdies localitzades.
No té hospitalització pediàtrica en UCI, motiu pel qual en els casos de major risc i complexitat deuen ser traslladats els pacients al seu hospital de referència, que és el Lluís Alcanyís.
L'Hospital, no obstant, sí que disposa d'una UCI mòbil medicalitzada, a la qual recentment se li ha millorat i incrementat el personal d'infermeria, aixina com una servici de Samu ubicat en el mateix hospital per al trasllat de tots els pacients de major risc de totes les especialitats.

A més, l'Hospital compta amb dos metges d'urgència generals, de guàrdies amb presència física, que atenen el mateix tipus de patologia que s'até en qualsevol altre hospital comunitari, inclosa la urgència pediàtrica, comptant amb el suport, en casos greus, del pediatra de guàrdia localitzada i d'un anestesiòleg reanimador que realitza també guàrdies de presència física.

Per tot això, senyoria, vull dir-li que en estos moments no existixen causes que puguen motivar el trasllat de pacients pediàtrics, pacients obstètrics o ginecològics de l'Hospital d'Ontinyent a altres hospitals de la comunitat, excepte en aquells que ja he especificat que poden derivar-se estrictament de la complexitat clínica i que, per tant, requerixquen servicis més especialitzats.

Volguera explicar-li també que la Conselleria de Sanitat s'ha esforçat en els últims anys a adequar tots els recursos tant estructurals com humans d'este hospital.
Aixina, s'ha produït una evolució considerable en la plantilla de l'Hospital General d'Ontinyent al passar de 178 treballadors en l'any 1995 a 239 treballadors en l'actualitat, el que suposa un increment de 61 treballadors, dels quals 15 són personal facultatiu i 38 són personal sanitari no facultatiu.

Aixina mateixa, vull dir-li també les inversions realitzades en els últims anys, que han pujat a 4.
954.
927 euros i han contribuït a la millora dels indicadors de l'hospital.
D'eixa manera s'han incrementat els llits que funcionen en l'hospital, passant de 37 en 1995 a 56 en 2001, i també el nombre d'ingressos, que s'ha vist incrementat en un 49% al passar de 1.
995 ingressos en 1995 a 2.
975 en el 2001.
I, per últim, en el 2001 foren ateses 20.
833 urgències, el que suposa un increment del 21% respecte a 1995, en què foren ateses 17.
232.

A més, l'hospital també compta des de l'any 1996 amb una unitat de cirurgia major ambulatòria, un recurs que ha suposat una millora en l'eficiència de molts servicis assistencials i ha permés l'increment en el nombre d'intervencions, que ha passat de 2.
094 en 1995 a 3.
306 en 2001, el que suposa també un augment del 58%.
I, aixina mateix, s'han ficat en marxa, recentment, dos nous servicis: en l'any 2001 el Servici de Mamografia, i en gener del 2002 el Servici d'Osteodensitometria, que va a evitar desplaçaments als pacients millorant i ampliant, d'esta forma, l'oferta sanitària en Ontinyent i la seua àrea d'influència.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Castellano.

Senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyor president.

Què passa, senyor conseller?
Que vosté no té resposta a la meua pregunta?
Jo li he fet una pregunta molt clara, això dels pediatres, no li he preguntat des de 1996 si han posat una paret i han posat una cadira més o.
.
.
, això no ho he preguntat, vosté m'ho ha contat tot ahí.
Bé, si no tenia altra cosa a dir, bé, doncs, això.
.
.
Jo no volia saber totes les consultes que han fet, l'augment de les consultes de 1996, els llapis que han posat més, els bolígrafs.
.
.
tot això jo no ho volia saber.

Jo, l'única cosa que volia saber és que eixe problema que passava en Ontinyent que no hi havia pediatra i que hi va haver tota una sèrie de mesos sense pediatra, per què no hi havia pediatra?
Això és el que volia saber jo!
Per què les mares havien d'anar.
.
.
Sí que és de veres, és millor el de Xàtiva, i per al que siga han d'anar a Xàtiva, però, per a parir també?
, total perquè no tenen pediatra.
.
.
Bé, era l'única cosa que volia saber.

I l'altra cosa que també volia saber és per què vosté en eixos cinc o sis mesos no es va preocupar de seguida que hi haguera un pediatra.
Què passa, que no es va enterar que no hi havia pediatra i aleshores no va posar els mitjans per a solucionar-ho?
I l'altra cosa, que això m'ho han demanat els d'Ontinyent, perquè vaig anar a aclarir-ho tot astò a Ontinyent, que m'ho han demanat els d'Ontinyent: ¿vosté els ha presentat disculpes, explicacions o el que siga, alguna cosa, a totes les paridores que van haver de desplaçar-se una sèrie de quilòmetres per a tindre els seus fills, degut que l'Hospital d'Ontinyent no tenia uns serveis tan importants com era un pediatra que fera la revisió a un xiquet després de nàixer?
Això és el que jo volia saber, el *botafumeiro*, això m'ho sé.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Mire, jo li conteste les preguntes que vosté me formula.
Si vol que li conteste altres coses, me formula altres preguntes que jo, gustosament, li les contestaré.

Vosté me diu que li contestara que quan tenia previst la Conselleria fer un augment de plantilla de personal en l'Hospital d'Ontinyent.
I, jo, això és el que li he contestat.
I vosté me preguntava que com es trobaven els servicis de l'Hospital d'Ontinyent per falta de personal, i jo li he contestat a això, a més, amb exhaustivitat i amb tot tipus de recursos.
I li he dit, mire vosté, des del 6 d'abril s'ha augmentat un facultatiu especialista en pediatria, dos infermeres, un auxiliar d'infermeria.
En l'any 1995 n'hi havia 178 treballadors, en l'any 2001 n'hi ha 239 treballadors.
Vosté diu això dels bolígrafs, perquè vosté sempre ho frivolitza tot; doncs, mire vosté, li ho he dit en euros, a la millor és que no ho ha entés en euros, li ho dic en pessetes, 824.
413.
845 pessetes, crec que no és ni molt menys per a bolígrafs, sinó per a infraestructures importants.

Li he explicat que no sols ha augmentat el personal, sinó que, a més, s'han augmentat totes les ràtios, totes les ràtios, tant en tema d'urgències, en llits funcionant, que n'hi havia 37 i ara n'hi ha 56.
És a dir, totes les dades són absolutament positives, entre altres coses perquè s'ha augmentat en 61 persones, en professionals, l'hospital, i és el que vosté me preguntava i és el que jo li he contestat.
Ara, si vosté, com no té arguments per a defendre les preguntes que ha fet i tampoc ha volgut retirar-les, doncs, me pregunta altres coses, que jo, molt gustosament, li contestaré.

Moltes gràcies.

 

 

***Preguntes números 4.
499/01 i 4.
500/01 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre els problemes de calefacció i aigua calenta a l'Hospital de la Fe, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 132).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continuem amb les preguntes 4.
499, 4.
500, de la mateixa il·lustre diputada, senyora Llinares.

Té la paraula, senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, estava molt concret, era els pediatres.
Però, en fi, anem a passar a això de la Fe.
Això de l'Hospital de la Fe, és una cosa que s'haurà de dur més a sovint, ho tenim una miqueta deixat de la mà de Déu.
.
.
bé, de la mà de l'oposició, perquè, vaja, de vostés està totalment deixat.

L'Hospital de la Fe, senyor conseller, com resulta que tenen eixos plans, que van a fer, que, vaja, ni la *Guerra de les Galàxies*, una cosa boja, el que van a muntar ahí, no se sap a on, si en Malilla o en Sebastopol, és cosa de vore el que van a muntar!
Mentres, l'edifici, doncs, que estiga com està.
I si està com està, doncs, vol dir que si la calefacció, que si l'aigua calenta, que si els sistemes de tancament hermètics a les finestres.
.
.
L'altre dia vaig retirar una compareixença de coses que caïen, és que, no sé, em va paréixer massa.

Aleshores, eixa és la pregunta, o siga, vosté pensa o no pensa posar-se a arreglar una miqueta l'edifici este que hi ha en estos moments?
Perquè l'altra cosa, doncs, no sé, *en el credo está que ha de venir*, però la primera pedra no està posada, el projecte no està posat, els diners no estan posats, el no sé quants no està posat, només estan posades les paraules en els diaris.

Mentres, l'edifici de la Fe cau, lenta, tranquil·la i pausadament, cau.
I no estan vostés per labor de posar-se a posar un duro allí per arreglar alguna cosa, eixa és la pregunta.
.
.
Esta concretada, en l'aigua calenta, en la calefacció, en el tancament de les finestres, concretada en això, no en general, no que vostés van comprar tres cadires més fa dos mesos, no, sinó en les finestres, en l'aigua calenta, en la calefacció, concretada en això.
Hauria de concretar en moltes més coses, però de moment en això.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares, concretament, del tema que vosté diu de les mesures d'emergència que tenia previst dur la Conselleria per a resoldre els problemes que fa menció en la pregunta, més concretament, tot arreglat i tot en perfecte funcionament.
Més concreció no li puc donar.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, conseller.

Senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Està bé, està bé que conteste això, està bé.
Està bé la resposta del senyor conseller.
Ells sempre s'esperen que escampe, i la veritat és que ja ha escampat.
Fred ja no en fa.
I com no en fa, si tanquen o no tanquen les finestres, la veritat és que té igual.
I si fa o no fa fred dins de l'habitació, no anem a notar-ho.
Aleshores si ho han arreglat o no ho han arreglat, la veritat és que no es pot notar.
Ara hi haurà que esperar a l'època en què van fer les preguntes, o siga, a novembre de l'any que ve, a vore si de veritat ho han arreglat o no.
Però, és clar, que no és la simple calefacció, que en estos moments no es necessita.
I aleshores, ai!
ja l'han arreglat.
Clar, com no l'han de posar que no hi ha de què posar la calefacció, que ja no fa fred, està clar, ja està arreglat.
Està arreglat o no?
, ja vorem, en novembre de l'any que ve comprovarem.

I este és el motiu que les preguntes es retarden tant: ja escamparà, anem a vore si el temps arregla allò del temps.
I és clar, allò del fred el temps ho ha arreglat.
El senyor conseller pot dir perfectament ja està arreglat, perquè com la calefacció no s'ha de posar, ningú comprova que no, que es pela de fred dins de les habitacions perquè la calefacció no està arreglada.
Ara, arreglats tots eixos desperfectes o no, si eixos els ha arreglat, n'hi ha molts que no els ha arreglat, perquè la Fe vostés l'han deixat estar.
I està caent lenta, tranquil·lament i pausadament, però està caent.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Acabe, senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

.
.
.
rajola a rajola i paret a paret.

Ja he acabat, senyor president.
Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

Mire vosté, concretament en l'any 2001 la inversió realitzada en el pavelló maternal, que és el que vosté pregunta, el que passa és que jo no sé si vosté s'agarra a l'enumeració de les preguntes, o parla sempre en general de tot.
Però per concretar, que és el que vosté vol: quant al sistema d'aigua gelada i aigua calent sanitària, s'invertiren 25.
844.
052 pessetes, concretament per a solucionar disfuncionalitats que en eixos moments n'hi havia.

Vosté diu, com sempre, afegitons generals, que està deixat de la ma la Fe.
De la ma l'hospital la Fe.
Dir-li que des de l'any 2000, és a dir, en l'any 2000, 2001 i 2002, sols per al que són reparacions i adequacions en general de l'hospital s'ha invertit -sols per a reparacions i adequació- 15.
853.
000 euros.
És a dir, 2.
637 milions de pessetes, per a cadires eixes que diu vosté.
Jo crec que qualsevol que senta este tipus de debats jo crec que l'única cosa que els qualificarà serà de lamentable, perquè crec que 2.
637 milions de pessetes és una xifra més que important.

A més, n'hi ha uns servicis de manteniment dins de l'hospital, que n'hi ha gent que és professional, que és competent, i que està permanentment en un hospital que realment és el de referència a tota la Comunitat Valenciana.
I que les xifres, simplement en reparacions, que és al que vosté fa referència en esta pregunta, jo crec que ho avalen perfectament: 2.
637 milions de pessetes.

I després diu que sempre els anuncis que fa este Govern són castells en l'aire.
Bo, eixe jo crec que és el problema que tenen vostés.
És que este Govern tot el que diu ho fa, com han sigut totes les grans infrastructures que fins el moment ha dit i ha promés.
I per tant, l'hospital de la Fe, crec que serà de les poquetes persones en esta comunitat que no sap on va ubicada, perquè s'ha explicat per activa i per passiva el pla funcional i la ubicació.
Lamente que siga, a pesar de ser diputada, de les poquetes persones que no sàpia la ubicació.
Jo molt gustosament li ho tornaré a explicar quan crega convenient.
I a més, dir-li per a la seua tranquil·litat, que tant tots els terminis quan se presentà el projecte del nou hospital la Fe i la reestructuració de l'actual, fins a la data s'estan complint estrictament.

Moltes gràcies.

 

***Pregunta número 4.
514/01 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre l'anestèsia epidural a l'Hospital de Sagunt, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 132).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

La senyora Llinares, per a la pregunta 4.
514, té la paraula.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Hi ha coses que li les durem sempre fins que les solucionen.
I eixe és el de l'epidural; o siga, la possibilitat que les dones que vulguen, puguen parir sense dolor, i les que vulguen parir en dolor que parisquen.
És a dir, cada u que faça el que vulga.
I les que no vulguen parir que no parisquen, eh?
*(Rialles)* ­No sé de què et rius, però és de veres­*.*Allò de l'epidural mosatros li ho hem dut ja a les comissions informatives, allí ho hem discutit en termes generals, en termes particulars, i l'assumpte li assegure que continuarà fins que se solucione.

En este cas la pregunta és sobre l'Hospital de Sagunt.
L'Hospital de Sagunt, que no entenem per què no s'aplica l'anestèsia epidural, l'analgèsic epidural.
Sí que és de veres, i li ho vaig contar en la comissió aquella, que el primer any d'aprovar-se ací, que es va aprovar en el 97, el que s'aplicara en tots els hospitals, vostés ho van comunicar a tots els hospitals i que es fera, i que, en fi, una cosa boja.
Però llevant del fax que van enviar, a continuació no van enviar res, no van posar ningun mitjà, ni anestesista ni res de tot això.
Simplement "hágase" i si no ho podeu fer, jo no tinc la culpa, eh?
"Si no teniu ni epidural ni res, jo no tinc la culpa".
Això és el que vostés van fer.
Sagunt s'ho va creure i ho va aplicar només entre setmana de dilluns a divendres el primer any, però després, ja, en fi, ja va ser totalment impossible i des d'aleshores a hui la veritat és que no es pot aplicar.

Li recorde que quan a Sagunt es va a planificació familiar i dius, escolta, a mi que m'agradaria açò de parir sense dolor, diu, Alzira.
Li ho recorde.
Li ho recorde que a Sagunt, el mateix director de Sagunt, envia a Alzira, que allí ho tens totalment garantit.
No diga que no, que és que sí, que també he anat jo a aclarir-ho, a Alzira.

Aleshores la meua pregunta és: per què no s'aplica la tècnica de l'epidural a les dones que volen parir sense dolor?
Deixem estar ja la Bíblia, que entre la Bíblia i l'Alcorà mos tenen.
.
.
*(rient-se)* això a tots?
Deixem estar ja la Bíblia.
I que cada u que parisca com vulga.
Per què no s'aplica en l'Hospital de Sagunt?
Recorde que després vindran el de la Vila, en el de.
.
.
Li ho preguntaré en tots.
Però en estos moments en el de Sagunt, per què no s'aplica?

Moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

Tinguérem ocasió de debatre llargament esta qüestió, a més fa molt poquets dies, en la comissió de Sanitat d'estes Corts, que n'hi havia una compareixença precisament per a parlar, i ahí doní tota una tirallonga de dades i d'arguments al respecte.
Ja li indiquí en aquella ocasió que són dos els factors que incidixen en l'aplicació de l'anestèsia epidural en el part; el primer és l'absència de contraindicacions clíniques, tant obstètriques com anestèsiques que ho puguen impedir, i per altra, la disponibilitat de facultatius anestesistes que puguen ser requerits per a intervencions d'urgència vital totalment imprevist.

Vosté diu que quants?
Doncs mire, la Conselleria de Sanitat és molt conscient lògicament de la problemàtica que suposa este últim fet que li he dit, i per això ha anat augmentant progressivament la plantilla d'especialistes d'anestèsia i reanimació, passant dels 346 facultatius en l'any 1995 als 461 de l'any 2001; és a dir, 115 facultatius més, i seguim augmentant actualment el seu número.
S'ha portat a cap també gestions davant els ministeris competents en la formació d'estos professionals, que han permés que de les noves places d'anestesistes que es van a crear en este any a tota Espanya, més de la meitat siguen per a la Comunitat Valenciana.
Estes mesures van a permetre que este mateix any 2002, hi haja un increment notable de l'aplicació de l'anestèsia epidural en els hospitals de la ret sanitària pública.

Respecte a l'Hospital de Sagunt, que vosté s'interessa en esta pregunta, encara que jo havia portat les dades, m'agradaria dir-li que és cert que l'aplicació de l'anestèsia epidural s'ha realitzat de forma irregular com a conseqüència de la disponibilitat dels especialistes que al·ludia anteriorment.
Però, no obstant això, esperem una millora molt important d'esta qüestió plantejada per a este mateix any.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Castellano.

Senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyor president.

Sí que és de veres.
Vosté sempre diu el mateix i mosatros sempre diem el mateix.
Vosté diu que no hi ha anestesistes.
Que n'hi hagen, que n'hi hagen.
Jo li conteste el mateix que li explique allí.
Si no hi ha cardiòlegs no s'aclarix l'assumpte del cor.
Si no hi ha metges de renyó no s'aclarix l'assumpte del renyó.
Clar.
Si no es preveu que es formen anestesistes no tindrem anestesistes.
I és precís que en tots els hospitals, les 24 hores del dia existisca l'anestesista que ha de fer, i un anestesista d'urgència.
I eixe anestesista d'urgència és el de les parteres.
I eixe és el que no existix, només ho tenen en un hospital, però en general no existix.
I eixe és el gran.
.
.
Bo, no existix a Sagunt, no es pose les mans al cap.
No existix a Sagunt.
No vaig a dir-li jo, perquè a la millor hi ha un hospital per ahí que sí que ho té, i aleshores vosté m'ho desmentix, i com estem parlant de Sagunt, concretant a Sagunt, no existix a Sagunt.

Aleshores el que jo pregunte ací és, per què no existix a Sagunt?
¿Perquè a Sagunt no existix un anestesista que aclarix els quiròfans i tot el que hi ha que aclarir i tota la faena normal i un anestesista d'urgències?
Vosté sempre em contesta que no s'han format.
Forme'ls, forme'ls.
En els MIR oferisca més places, oferisca més places de formació.
Perquè en els metges que hi ha aturats, no em vinga vosté que no s'apuntarien la tira de metges a fer-se anestesistes.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Ja he acabat.
Senyor conseller, arregle els assumptes i no passem en.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

A la pregunta que vosté m'ha fet li he contestat en reiterades ocasions, i a més vosté sap perfectament quina és la problemàtica, i sap perfectament de les gestions que hem realitzat.
De fet, ja li he dit, el 50% de les places destinades per a este any venen a la Comunitat Valenciana, i ací tenim el mateix problema d'anestesistes que puga tindre Andalusia, Catalunya, el País Basc, Extremadura o qualsevol lloc d'Espanya.

I no diga, per favor, que no hi ha anestesistes en els hospitals, perquè és que això no s'ho creu ningú.
Mire vosté, és que jo crec que hem de ser un poc seriosos en eixe tipus de qüestions.
I a més, sí és cert que han d'anar al cent per cent l'epidural a totes aquelles dones que ho demanen, jo en això estic totalment d'acord i estem treballant perquè això siga absolutament aixina.
Li he de dir que hi ha moltíssims hospitals a la Comunitat Valenciana que estan al cent per cent, o molt a prop del cent per cent, a totes aquelles dones que donen l'anestèsia epidural, com el de Requena, el de Xàtiva, el de Dénia, el General d'Alacant, el d'Alzira que a vosté tant li agrada, el d'Ontinyent, el de San Juan, la Fe, el Peset, etcètera; és a dir, que són hospitals que estan fent al cent per cent o molt a prop.
Aleshores el que vull dir jo és que si hem augmentat en 115 anestesistes, 115 facultatius en els últims anys, evidentment s'ha augmentat esta tècnica que ara se quintuplica al que es feia tan sols fa uns anys.

Moltes gràcies.

 

***Preguntes números 4.
530/01, 4.
533/01 i 4.
534/01 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre la Unitat d'Insuficiència Respiratòria Crònica i Ventilació Assistida, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 132).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Les preguntes 4.
530, 33 i 34 de la il·lustre diputada senyora Llinares.
Té la paraula.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyor president.

Ni Marines ni Vinalopó.
No, no, no dic res més.
Però ni les marines ni el Vinalopó han estat anomenats, *(remors)* ni el Baix Segura, o siga res.
.
.
del meu entorn res.

Bé, esta pregunta ja se n'ix de tot allò que.
.
.
i són les persones que tenen insuficiència respiratòria crònica i ventilació assistida.
Estes persones que van en el carret este on duen l'aparell d'oxigen i que els posen l'oxigen per a respirar.

Estes persones necessiten que es cree la Unitat d'Insuficiència Respiratòria Crònica i Ventilació Assistida, allò que en 1995 es va aprovar que es creava però que, per molt que es diga que s'ha creat i tot això, la veritat és que no s'ha creat, no s'ha creat ni se l'ha dotat del personal que es necessita.
No hi ha més que el Servei de Pneumologia, que ací en el País Valencià és potser el lloc d'Espanya on més malalts d'este tipus tenim, en tenim moltíssims, i per tant, clar que hi ha un servei mèdic amb molts metges, però és que hi han moltíssims malalts.
Però no tenen estos malalts d'un servei de referència, no tenen estos malalts, en el moment que tenen un problema, d'on agarrar el telèfon i poder cridar un especialista i dir: "estic ofegant-me, digues-me què faig", estic ofegant-me o estic el que siga.
I han de passar, exactament igual que tot el món, pels serveis d'assistència primària per a aplegar al Servei de Pneumologia.

La pregunta que li faig és: Quan es crea?
Com i quan pensa posar vosté els recursos necessaris perquè es faça el servei de referència?
, eixe servei especialista en el Clínic, perquè troben que en el Clínic és on estan els millors especialistes, on ells puguen cridar per a ser atesos i no haver de ser forçosament hospitalitzats, com els passa la majoria de les voltes.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor conseller, té la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

Mire, la Unitat de Referència d'Insuficiència Respiratòria Crònica i Ventilació Assistida fon creada per Resolució de 7 de juliol de 1995, per la Secretaria General de la Conselleria de Sanitat.
Difícilment li puc respondre jo a les qüestions que vosté planteja, en primer lloc, perquè esta unitat sempre ha funcionat des de la seua creació en l'any 1995, i en segon, perquè és impossible ficar en marxa una cosa que ja existix.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Castellano.

Senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Sí que existix un servei de pneumologia, sí que existix, però un servei de referència no existix, no existix.
I no existixen, per tant, metges amb tots els serveis que esta gent necessita.
No existix un lloc, li ho torne a repetir, on puguen agarrar el telèfon i cridar i contar què és el que està passant-los i ser inclús atesos per telèfon.
No existix.
I no existixen els suficients metges i amb el suficient personal sanitari acurat.

I, escolte, senyor conseller, jo no sóc de la professió, i a mi qui ve i em demana que faça totes estes preguntes són els malalts i és l'associació, que contínuament estan demanant que es cree este servei de referència, i estan demanant que es cree el servei de referència no solament ací al País Valencià sinó a Espanya sencera, perquè es troben que són unes persones de què vostés no es preocupen i que la seua qualitat de vida és molt manca, i que uns serveis de referència adequats, amb tot el personal sanitari i de material necessari, els facilitaria la vida.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Llinares.

A mi m'agradaria que li passaren bé la informació o que realment la contrastara, perquè este conseller també se reunix, lògicament, amb les associacions de malalts, i amb esta concretament fa molt poquet.

Mire, des que en juliol de 1995 se creara la unitat de referència, se ficà en marxa una plantilla de set especialistes de pneumologia, actualment té deu pneumòlegs, o siga, que té tres pneumòlegs més.

Quant a recursos, que vosté diu que no existix, li vaig a donar dades perquè vosté puga contrastar-les i puga vore i puga visitar la unitat i parlar amb els professionals i parlar amb l'associació i parlar amb els pacients, que jo estaré encantat.
Quant a recursos, cal assenyalar que l'àrea hospitalària d'eixe servici disposa dels equips necessaris per a les urgències i per al control diari dels pacients; en concret, tres ventiladors Onix, quatre ventiladors volumètrics, cinc ventiladors binivel, huit pressiomètrics.

I per altra part, recordar-li que la prevalença de malalts amb oxigen domiciliari és de 150 per 100.
000 habitants, 60 pacients utilitzen ventiladors tipus Onix, 700 amb equips de pressió positiva o contínua en la via aèria, 120 amb pressió positiva o contínua en la via aèria més pressió positiva al final de l'aspiració ­és a dir, ventiladors binivel­ i 45 ventiladors volumètrics.

A més, tots eixos equips són renovats contínuament i porten bateries d'almenys tres hores d'autonomia, i tots aquells malalts la vida dels quals depén del ventilador tenen dos equips al seu domicili.

Així també se creà una consulta monogràfica per al diagnòstic i tractament de la insuficiència respiratòria crònica i ventilació assistida, que tampoc existia esta consulta monogràfica i que en els últims anys també ve funcionant.

Per tant, jo crec que eixa és la realitat, i tenim una unitat de referència creada, ha augmentat els recursos i ha augmentat en personal, com vosté mateixa pot comprovar.

Gràcies.

 

***Preguntes números 4.
608/01, 4.
609/01, 4.
610/01, 4.
611/01 i 4.
612/01 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre un expedient obert a una empresa de transport sanitari, que formula la diputada María José Mendoza García del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 139).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Serafín Castellano.

La il·lustre diputada senyora María José Mendoza García, de les preguntes 4.
608 a la 4.
612, les dos incloses.
Té la paraula.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

El transport sanitari constituïx un recurs important en el procés d'atenció sanitària als ciutadans.
Les seues característiques, les dotacions i la disponibilitat en què es done aquest servei garantix, efectivament, la qualitat de l'assistència.

El passat any 2000 es va obrir un expedient a l'empresa Ambumed, que presta el servei de transport sanitari a l'àrea 14.
És l'àrea d'Alcoi.
L'expedient es va obrir per diferents irregularitats, i l'interés de les nostres preguntes és conéixer quina és la resolució definitiva de l'esmentat expedient, si s'ha procedit a formular alguna sanció administrativa a l'empresa, si s'han imposat mesures correctores per a modificar aquells problemes de qualitat que es donaven en la prestació del servei de transport sanitari i si manté actualment i pensa mantindre en el futur la Conselleria de Sanitat una relació contractual amb aquesta empresa, malgrat les deficiències de qualitat detectades.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyoria.

Me formula diverses preguntes sobre l'empresa Ambumed SL, que té adjudicat des de l'1 de gener de l'any 2000 el transport sanitari en l'àrea 14 de salut.

Amb data 20 de juny de l'any 2000 un grup de treballadors d'esta empresa, d'Ambumed SL i Ambulàncies Europa UTE, presentaren en la Conselleria de Sanitat una denúncia contra la citada empresa.
Els denunciants havien prestat servicis fins el 31 de desembre de 1999 per a l'anterior adjudicatària de l'àrea, l'empresa Ambulàncies SA, i fon en el canvi d'adjudicatari quan els seus contractes queden subrogats amb el nou contractista.

Rebuda la denúncia en la Conselleria, se realitzen les diverses actuacions amb la finalitat d'aclarir la situació.
Se requerí el servici de concerts als firmants de la denúncia, que se presentaren acompanyats del responsable autonòmic del sector de transports del sindicat de la UGT.
Se requerí a l'empresa perquè informara de la situació denunciada, i se contactà amb la gerència de l'àrea 14 perquè manifestara el grau de satisfacció respecte al servici prestat.

Donada eixa situació, se decidí, per a tindre un coneixement més real de la situació del transport sanitari en la Comunitat Valenciana, sol·licitar un informe de valoració al servici d'inspecció.
En eixe sentit, la inspecció de servicis sanitaris arreplegà la informació de totes les empreses del sector, inclosa, per tant, l'empresa Ambumed, amb la finalitat de conéixer les deficiències que pogueren haver existit en la prestació del transport sanitari.

Aixina, una vegada examinada esta informació, a cada empresa li foren comunicades les circumstàncies que devien solucionar o millorar, cosa que ha propiciat l'adopció de diverses mesures de gestió que han repercutit en l'optimització de la utilització del transport sanitari en la Comunitat Valenciana.

Per tant, senyoria, crec que, una vegada explicat tot açò, li conteste a les seues qüestions.

En primer lloc, assenyalar-li que l'únic expedient que la Conselleria no ha obert ha sigut el que ha donat lloc a l'informe de valoració del transport sanitari, en què se pretén i s'ha pretés detectar les deficiències en el servici per a poder solucionar-les, aixina que és com s'ha fet.
Per tant, no s'ha portat a cap ningun procediment sancionador, única via legal per a imposar sancions a què vosté fa referència.

Quant a les mesures correctores, ja li he indicat que foren comunicades a les respectives empreses.
No obstant, de l'avaluació global del transport sanitari en la Comunitat Valenciana se fica de manifest un funcionament similar al de la major part de les empreses de transport sanitari, i entre elles, l'empresa Ambumed.

En conjunt, el servici se considera satisfactori per als usuaris, amb algunes carències que, no sent greus per al funcionament del servici, sí que s'han millorat i s'han solucionat en el termini de temps més breu possible.

I per últim, a la seua última pregunta, indicar-li que la Conselleria de Sanitat manté actualment, lògicament, la relació contractual amb la citada empresa adjudicatària del concurs del transport sanitari.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyora diputada.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Efectivament, hem tingut accés a la documentació relacionada amb un expedient iniciat, que vosté pareix que nega, a l'empresa Ambumed, Ambulancias Europa, en relació amb les denúncies formulades tant per treballadors com per usuaris del sistema.

Es van denunciar una sèrie de qüestions com, per exemple, qüestions bàsiques de confort, com els problemes de la calefacció o de l'aire condicionat, però també qüestions bàsiques de seguretat com la manca d'equipament sanitari, la no-reposició de l'oxigen en l'ambulància, la no-existència de màscares, la no-existència de la farmaciola sanitària necessària, etcètera.

No sols la denúncia està formulada per treballadors que van ser despedits, que vosté sap perfectament que se van declarar les despedides improcedents i que van ser readmesos en l'empresa.
O siga, que amb data del juny del 2000 hi ha una declaració davant de l'inspector de l'àrea 14 que vaig a llegir-li textualment, d'una persona que davant la pregunta de: "actualment quina relació té amb l'empresa Ambumed" diu: "sóc conductor de l'empresa", i parla de les deficiències; una declaració d'un testimoni, n'hi ha més, n'hi ha de més professionals i més.
.
.
però no tenim temps per a llegir-les totes.

"No está dotada de las herramientas obligatorias para una atención mecánica del vehículo en ruta", cosa per la qual no se poden canviar les botelles d'oxigen.
No hi ha comunicació entre l'habitacle del conductor i del portalliteres on està el malalt; per tant, si hi ha algun problema, no hi ha possibilitats de comunicació.
Hi han hagut problemes de calefacció en una ambulància ­que diu la matrícula­, d'aire condicionat, de mancança d'oxigen en una ambulància el dia 18 de maig del 2000, que precisament transportava un malalt que necessitava oxigen.
Que la llitera, mire si això és greu, es fixava durant mesos amb una corda i un caragol perquè estava trencada, o siga, que és d'una seguretat extrema des del punt de vista sanitari fer el trasllat en eixes condicions.
Que en ambulàncies de transport individual se transportaren fins tres i quatre persones per al trasllat urgent.
I tot això són declaracions signades i arreplegades per l'inspector.
Que en les ambulàncies de transport col·lectiu per a sis persones, que és el que determina la normativa vigent, se'n traslladaven set, inclús vuit malalts, etcètera.

O siga, el que ha hagut per part de la seua conselleria és una protecció dels interessos molt particulars d'una determinada empresa que no garantia ni la qualitat, ni el respecte ni la seguretat dels trasllat sanitari, independentment que això fóra en casos o no d'urgència.

Vostés sap que hi ha reclamacions, ací tenim les que alguns usuaris ens han traslladat, però sap que precisament el tema del transport sanitari no està en absolut solucionat.
Vosté sap perfectament que vàrem.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
tindre una compareixença.
.
.
I fins i tot el nivell de qualitat ha arribat a tal nivell inacceptable que un malalt fa molt poc va perdre l'oportunitat d'un trasplantament en la Fe per retard, i vosté sap que això és aixina.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Acabe, senyora diputada.

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
i perfectament ho sap, per retard en el transport sanitari.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Mendoza, mire, la conselleria l'únic que defén és la qualitat del servici i la defensa dels interessos dels usuaris i dels ciutadans.

Ací no hi ha ningun expedient sancionador.
Hi ha hagut un informe que ha fet la inspecció a totes les empreses del sector per a avaluar el que és la qualitat.
I quan es fan informes, s'avalua el que és la qualitat i tot allò que es puga optimitzar i millorar, s'optimitza i es millora.

Es més.
La gerència de l'àrea de salut manifestà el grau de satisfacció pel servici prestat, dient que era bo, i no tenia més queixes l'empresa actual que l'anterior.
Inclús s'assenyala que el servici ha millorat ja que es presta actualment amb més vehicles i amb més personal.
Mentre l'anterior concessió ­no sé si és que vosté defén a l'altra empresa, no ho sé, això és una qüestió particular de vosté­, mentre l'anterior adjudicatària comptava amb nou vehicles i tretze empleats, Ambumed treballa amb dotze vehicles i dihuit empleats.
Per tant, són tres vehicles més i són cinc empleats més, amb la qual cosa, objectivament, si hi ha més recursos humans i hi ha més vehicles, s'ha de realitzar.

A més, ja li he explicat també que inclús resulta curiós, com a mínim curiós, que entre els mateixos treballadors de l'empresa, i aixina ho publicava algun mitjà de comunicació, dien: "Lo nunca visto.
Empleados de una firma de ambulancias harán huelga a favor del dueño, y las principales críticas por la mala situación de la empresa recaen sobre dos trabajadores.
" És clar, la conselleria ni es va a ficar en les qüestions internes d'una empresa, que ja s'apanyarà lògicament l'empresari, sinó que es complisquen el que són les clàusules que estan previstes en el concert, de qualitat del servici i de satisfacció absolutament per a l'usuari.

Ara, si algú vol defendre altre tipus d'interessos no netament parlant del que és la qualitat del servici sinó altre tipus de qüestions, evidentment, això és una cosa que almenys a esta conselleria no li pertoca i no ho va a fer.

Moltes gràcies.

 

***Preguntes números 15/02, 16/02, 17/02, 18/02 i 19/02 al conseller de Medi Ambient, Fernando Modrego Caballero, sobre activitats il·legals a la marjal de Pego-Oliva, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 139).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Acabat el torn de preguntes al conseller de Sanitat, passem a les preguntes al conseller de Medi Ambient, de la 15 a la 19, ambdues incloses, de Joan Antoni Oltra i Soler.

Té la paraula l'il·lustre diputat.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, les preguntes fan referència a la marjal de Pego-Oliva.

Bé.
Com de tots és conegut, aquesta marjal ja té mèrit que continue sent un espai humit de categoria, tenint en compte la quantitat d'enemics que té.
Començant pel mateix alcalde, que té una obsessió per carregar-se aquest espai ambiental, passant per tota una sèrie una gent, inclús en molts casos animada per actituds aixina, d'agressió permanent a aquest espai.

De tots és conegut també que determinades pràctiques que estan fent-se allí són pràctiques absolutament perjudicials per a mantindre els nivells fonamentalment hídrics de la marjal.
I, per tant, és important resoldre esta qüestió, i quan ans millor.

En base a això, i en base a determinades informacions que vénen eixint en els mitjans, demanàrem documentació a la conselleria, una documentació que va elaborar la Universitat Politècnica en el seu moment, i confirma en part aquesta preocupació.
O siga, que la marjal, segons aquest mateix informe, disposa d'uns recursos al voltant de 102 hectòmetres cúbics a l'any, però té uns consums, unes descàrregues en total de 108.
O siga, que es produeix ahí un dèficit de més de 6 hectòmetres cúbics a l'any.
Cal tindre en compte que d'eixos 108, 14 són com a producte del bombeig artificial d'una determinada finca agrícola, que bombeja aigua bona per a tirar-la a la mar.
14 hectòmetres cúbics a l'any.
Me pareix una barbaritat, o siga, una cosa absolutament inadmissible.

Això què està provocant?
Que lògicament eixe dèficit està d'alguna manera suplint-se mitjançant intrusió d'aigua marina, amb els problemes que això comporta per a aquesta marjal.

Bé.
L'informe de la universitat planteja tota una sèrie de situacions que estan donant-se ahí i planteja unes conclusions determinades també; i que, a més, afecta a la zona d'especial protecció, precisament a la marjal, a la zona sud d'aquesta.
A més, parla de coses que s'han fet en èpoques anteriors i coses també que s'han fet recentment, que tampoc han estat excessivament encertades.

Mosatros, en les preguntes que li féem, li plantejàvem, per una banda.
.
.
M'imagine que tot astò vosté ho coneix perfectament, perquè s'han fet multitud de visites, de declaracions, de desqualificacions.
Jo tinc ací declaracions de l'alcalde de Pego sobre el Consell, que ni tan sols l'oposició nostra seria capaç de signar-les.

Aleshores, es dóna una situació molt difícil, que solament el fet que aquesta marjal es trobe on està i que la natura siga generosa amb ella, està provocant que encara es mantinga en uns nivells acceptables.
Però jo crec que això no justifica de cap manera que d'alguna manera es faça la vista grossa davant el que està passant allí, davant d'aquestes extraccions tan brutals de manera artificial i davant les agressions contínues per part de determinada gent.

I a nosaltres ens preocupa també el tema que, volent no atacar de front el problema, a voltes se cedeix amb excés.
El tema de determinades autoritzacions per a determinats cultius, jo crec que en molts casos no són els més adequats.
.
.
O, en tot cas, inclús caldria ser més valent i plantejar-se mesures alternatives per a intentar, igual que en altres parts, buscar solucions, encara que passen per la compra dels terrenys, per la subvenció perquè determinades coses no es facen, etcètera, etcètera, coses que estan ahí.

La situació actual d'intentar buscar eixe equilibri crec que no és bona i que en qualsevol moment mesures que s'han pres i que han tingut un benefici, de moment, positiu, com ací mateix s'indica, el portó igual que s'ha baixat es pot alçar, i vosté sap de què estem parlant.

Ens agradaria saber tota eixa qüestió com està, si s'han obert expedients de cara a intentar resoldre eixe tema, si s'han fet més estudis a banda d'aquest que tenim sobre la taula.
O siga, tot este tipus de qüestions sí que ens pareixen preocupants, perquè considerem la marjal un tema molt important.
No és prou amb estar contents perquè ha plogut i, evidentment, perquè allò és una meravella estos dies.
Però això també sabem que es pot acabar en qualsevol moment que comencen determinats senyors a actuar.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra.

Coincidimos del mejor estado de la marjal, como usted reconoce parcialmente.
Y lo que no puedo estar de acuerdo es que lo atribuya a la casualidad.
Usted pide unos informes, se los facilitamos, pero esos informes son el resultado del planteamiento de la conselleria, de objetivar, de racionalizar y de tener un conocimiento científico del funcionamiento del marjal, así como de resolver un grave problema, tanto de orden público como de afección medioambiental, que existía en el marjal de Pego-Oliva.

Sigue insistiendo usted en que hay prácticas perjudiciales.
Yo creo.
.
.
en este momento no es que crea, le puedo decir que no existe ninguna práctica perjudicial.
El estado del marjal ­yo creo que lo reconoce­ no en los días de lluvia sino todo el estado durante el año anterior, tanto en el cumplimiento de la normativa como en los niveles de agua y en el mantenimiento de las especies.

Lo que le quiero señalar también, señor Oltra, es que, claro, usted habla del informe de la universidad como si fuera algo ajeno y no formara parte de un programa de actuaciones llevado por el Gobierno.
Ese informe existe, ese informe analiza por primera vez algo que no se tenía información, que no se tenía anteriormente, de las condiciones hídricas del marjal.
Establece que hay unos bombeos, pero no son en el parque natural ­usted lo conoce; diga toda la verdad­, son exteriores al marjal, en una finca, que es la finca del Rosario, que, como usted sabe, ha sido incluida en el proyecto del catálogo de zonas húmedas que hemos presentado.
Y que, por lo tanto, gracias a la inclusión en ese catálogo, si bien la finca no reúne valores naturales como para su inclusión en el parque natural, sí que es zona húmeda y sí, mediante la regulación que tendrá que ser aplicable por las administraciones competentes, que seria la Confederación Hidrográfica del Jugar, tendrá que cumplir las condiciones que se le marquen precisamente por la inclusión en el catálogo de zonas húmedas.

Dice que no se hace nada, que es casualidad.
Señor Oltra, durante estos dos últimos años, aparte de aprobar una zonificación, que tiene el máximo apoyo de las universidades.
.
.
Es más, fue propuesto por el centro de riego de la Universidad Politécnica, expresando la compatibilidad entre un uso antrópico, que es la agricultura, precisamente con la recuperación del marjal y la preservación de lo que son los espacios naturales.
Eso ha funcionado perfectamente.
Pero, además, se han hecho muchas obras.
Se están sustituyendo compuertas manuales por compuertas mecánicas, se están creando motas y reorientando los canales precisamente para que haya una graduación desde las aguas que entran hasta la zona natural.

Y le puedo decir que en todo este tiempo en la zona natural no ha faltado agua en ningún momento, por primera vez en muchos años.
Eso también ha estado de la mano de una política de rigurosidad con aquellos infractores de la normativa urbanística.
Desde diciembre de 1996 hasta febrero de 2000, se han presentado 15 denuncias en los juzgados de Denia y Gandia directamente o a través del Seprona.

Desde entonces, hay una regulación de lo que serían los bombeos a través de la comisión de seguimiento, donde están personal de la conselleria, de los sindicatos de regantes, de los dos ayuntamientos y de la Universidad Politécnica, que controla el manejo de todas las aguas en una zona totalmente antropizada, que sin el funcionamiento de bombas no puede hacer circular el agua porque ha sufrido unas transformaciones importantes.
Pero que, en todo caso, el agua dentro del marjal siempre va al final a la zona natural.
Nunca puede salir de ninguna manera antes de lo que sería del marjal.

Y, bueno, ya como resumen, decir que seguimos trabajando.
Hemos presentado un nuevo Porn de ordenación.
Hasta el momento no ha tenido ninguna crítica ­yo creo que compatible con el buen funcionamiento del marjal­ por parte de ningún colectivo a los que se ha transmitido.
Ya digo, los niveles hídricos se están manteniendo como nunca.
Y si al final de año, como tenemos previsto, se aprueba ese Porn de ordenación, yo creo que cada uno, evidentemente ­ayuntamientos, autoridades, regantes­ tendrá que asumir su responsabilidad, como lo está asumiendo hasta ahora.
Pero que eso completado con otras iniciativas de cultivos, de cultivos ecológicos, de fomento de la pesca y de una utilización racional de lo que es el marjal, yo creo que estamos consolidando una recuperación muy importante de un humedal Ramsar, con una mejora de agua y mejora de las especies, y desde luego garantizando la viabilidad de futuro.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Señor Rodríguez Marín, ¿quiere usted subir más la voz que no le podemos oír?
*(Remors)* Si puede usted subir más la voz, que no le podemos escuchar.
*(Remors)* Muchas gracias, muchas gracias.
Continúe usted, continúe.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Diu vosté, senyor conseller, que no té constància de cap col·lectiu en contra.
Jo tinc ací mateix el d'Ecologistes en Acció, que fa.
.
.
Home!
, ja sé que a la millor no són un sant d'excessiva devoció per part de vostés, però existeixen.
Què anem a fer?
I ací tinc la valoració, que no és precisament positiva quant a.
.
.
Inclús algunes de les mesures més positives i més publicitades, com ha sigut el tema de la desembocadura dels rius Bullent i Molinell.
.
.
Sí.
Però el que passa és que arriba tan tard, que pràcticament està consolidant el nivell d'urbanització.

Però, clar, es plantegen algunes coses que anaven en la línia del que comentàvem abans.
O siga, eixes autoritzacions a determinats cultius, en concret el tema de l'arròs ecològic, entre cometes.
.
.
perquè ací mateix també es diu la utilització de pesticides, herbicides, etcètera, etcètera.
El tema que no paren de créixer, per exemple, els abocadors de taronges que estan lliurant lixiviats als canals, la construcció de xalets dins del límit del parc, plantació de tarongers en zones de màxima protecció dins del parc, l'obertura de nous canals, l'eliminació indiscriminada de vegetació.
.
.
tot això està ahí.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Oltra, vaja acabant.
Moltes gràcies, senyor Oltra.

Señor conseller, le quedan 17 segundos.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor Oltra, señalarle que me parece muy bien la postura de Ecologistas en Acción.
Cada vez yo creo que se encuentran más solos en sus planteamientos extremistas, pero decirle que todo eso es falso.
Y si es cierto en alguna ocasión, pues que hagan una denuncia, que la atenderemos.
Le puedo decir que es totalmente falso.

 

***Preguntes números 389/02, 390/02, 391/02 i 392/02 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la construcció d'una planta depuradora d'aigua en el parc natural del Fondó d'Elx-Crevillente, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 139).
Pregunta número 438/02 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la depuradora del riu Xúquer, que formula la diputada Dolors Pérez i Martí del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 141).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

Muchas gracias, señor conseller, por su brevedad.

Continuem amb les preguntes 389 a la 392, inclusivament, de Joan Antoni Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

Gràcies, senyor president.

En este cas anem a parlar d'un altre parc natural, el parc natural del Fondo.
Ací ja no sé dir qui està actuant més encertadament o falsament, perquè, clar, es va redactar en el seu moment un Pla de millora de l'hàbitat, que va ser també molt publicitat, inclús tinguérem un debat ací, a les Corts.
Un dels temes fonamentals d'aquell Pla era la construcció d'una depuradora pilot, i aixina es va vendre per tot arreu ­em pareixia una postura positiva.
Curiosament, a l'hora de vore això pressupostat o en marxa no apareix.
Apareixen unes declaracions del mateix conseller, que és vosté, que defenia allò com una cosa molt interessant.
Doncs el mateix conseller, al poc temps, uns mesos després, diu que descarta la depuradora perquè la milloria de l'aigua és tan evident que això no fa ninguna falta.

Recentment també tinguérem accés a una sèrie d'informació ­encara que jo crec que, d'alguna manera parcial o mutilada­, de com estan fent-se les anàlisis en estes aigües, i no és precisament per a donar bots d'alegria.
No està la cosa molt clara, mai millor dit, tractant-se d'aigua.
Però és que esta mateixa setmana passada hi han hagut de retirar ­tinc ací els mitjans de comunicació­ 24 metres cúbics de residus dins del parc natural, 10.
000 quilos de mújols morts.
La seua directora general ha estat per allí prometent, curiosament ara, de nou, la depuradora, que pareix que ara sí comença a fer falta de nou.

Ens agradaria saber què ha passat ahí, què ha passat amb un tema que es va comprometre públicament vosté a dur endavant.
Era necessari segons eixe Pla que es va presentar, després diu que no és necessari.
Ha passat el que ha passat.
Ara pareix que és necessari de nou.

Senyor conseller, per què no s'aclarix en este tema?
Per què això no se posa en marxa?
No me diga l'excusa de la directora general l'altre dia, que estan pendents ­a estes altures encara­, que la Comunitat de Regs de Llevant done l'autorització o no la done, perquè això pareix.
.
.
home, a la millor per a un altre pot valdre, però per a la gent que som d'allí, que sabem el que Regs de Llevant està cobrant de la Conselleria i ha vingut cobrant, pareix una excusa de mal pagador; i, mentrestant, este temps que s'ha perdut, la veritat és que qui va a recuperar-lo?

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Señor Oltra.

Sin duda las afirmaciones que pone en mi boca las habrá leído en algún medio en el que usted colabora, pero tengo que decirle que el rigor prácticamente para mí es nulo, porque prácticamente lo que hace es deformar determinadas informaciones y darle pues tal vez mucho bombo a las que hace usted.

Señalarle que yo en ningún momento he planteado que no sea necesaria la depuradora en el Hondo, sino señalar que la depuradora del Hondo, cuando se planteó la distinción entre la depuradora y la depuradora piloto, dije que la depuradora piloto la teníamos y la tenemos en presupuesto este año, y es cierto, si no se hace es porque Riegos de Levante tiene que autorizar, pues son los titulares del terreno.
A usted le parecerá una tontería.
Pues no es una tontería.
Son los titulares del terreno y lo tienen que autorizar.

Según la última información que tengo, Riegos de Levante ya ha aprobado, en la reunión de su sindicato, la cesión y la autorización para la instalación de esta depuradora piloto y estamos esperando esa notificación.
En todo caso, está en los presupuestos de este año y sí que se va a hacer.

Y por decirle yo, precisamente lo que en su momento planteé, planteé que el tema de hacer una depuradora específica en el Hondo dependería de los resultados de la depuradora piloto y dependería también de la evolución de la calidad del agua en el Segura.
En ningún caso lo asocié a una mejora ni a descartar, si no en ese caso no tendríamos este año en presupuesto asignación presupuestaria para actuar en el Hondo.

Simultáneamente se han ido realizando los estudios, dentro de ese Plan de mejora, a través del Csic, estudios sobre el carrizo, el proyecto concreto de la depuradora piloto y otras actuaciones que es posible plantear y que en este momento se está hablando.

Señalarle que en el Hondo la calidad de las aguas, efectivamente ha habido una mortandad de *llisas*, de mújoles, por un proceso ­bueno, usted cuestiona también los análisis­, por un proceso de falta de oxígeno.
Usted conoce que de siempre el Hondo tiene una carga, como ya está en todos los estudios, tiene una gran carga orgánica y tiene una gran salinidad.
Son aguas del Segura, las aguas del Segura tienen un porcentaje importante salobre y la calidad del río va mejorando paulatinamente pero con mucha lentitud.

¿Qué es lo que pasa?
Que se ha alterado el funcionamiento de los embalses del Hondo.
Las rotaciones, si antes tenía cinco o seis rotaciones del agua que entraba en el Hondo, en este momento, por las necesidades de los agricultores que van cambiando en función de los distintos cultivos, eso no se produce así.
Al no haber esa rotación, el agua está mucho más tiempo de lo que estaba hace tres o cuatro años con una evaporación importante, lo que supone una concentración de carga orgánica y una concentración de salinidad.

Ante eso, se produjo un fenómeno como el del otro día.
Se ha reunido a la Junta de Expertos dentro de la Junta Rectora y vamos a trabajar también con Confederación porque hay que buscar nuevos caudales distintos que equilibren la calidad de las aguas, con Riegos de Levante y con todos los agentes para buscar soluciones de mejora que, le repito, en una situación de un parque natural desde luego está mejorando, pero que parte de una base de ser unas instalaciones hídricas ­como usted conoce, sin duda­ de riego, no ser titular ya de la administración, y no disponer de caudales hasta el momento, no disponer de caudales propios aparte de los que suministra Riegos de Levante.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Bé, ací tinc jo la.
.
.
tot un full, no se queixaria, senyor conseller, en el diari *Información,* que és el diari més important.
.
.
Quina culpa tenim els altres que vostés es porten tan malament amb el diari *Información* i amb el diari *Levante*?
No per això.
.
.
Bé, jo sé que a la millor els agradaria tancar-los o dissoldre'ls, amb això de la llei esta dels partits.
Igual algun dia troben una excusa i poden aplicar-ho.
Però estan ahí, això és llibertat d'expressió, agrade o no agrade.

En tot cas, si no era certa la notícia a *tutti pleni*, a *tutti pleni*, podia haver-la desmentida, el seu Gabinet de Premsa podia haver dit "no, no és això", perquè aquí vénen declaracions seues entre cometes, dient que la qualitat de l'aigua.
.
.
és tan evident la millora que en estos moments amb això es podia descartar la depuradora, i que el que s'ha d'esperar és el sanejament del Segura.
Això són paraules seues, no són meues.

Per tant, alguna cosa ha fallat i no és precisament ni el que li està preguntat ni el periòdic.
Probablement la que ha fallat ací ha segut la Conselleria que ha pensat que la solució anava a vindre d'una manera que no ha vingut, o una altra cosa, que és que eixos diners no estaven i, aleshores, s'havia de justificar que, a la millor, encara que estigueren ahí no anem a gastar-los i aixina el dia de demà se poden gastar amb altra cosa.

La qüestió de Regs de Llevant dic que no és una excusa creïble per a la gent de la zona, perquè, en primer lloc, ells són els primers interessats que eixa aigua, el millor possible.
En eixes anàlisis parcials que tenim, la conductivitat de l'aigua hi ha mesos de 13.
000, o siga, que això és quasi una mina de sal.
O siga, qui regue amb eixes aigües és que.
.
.
bé, lògicament, si en estos moments hi ha altres recursos, la gent no va a utilitzar eixa aigua.
Si és que hauria d'estar prohibit regar amb eixe aigua.

Per tant, s'haurà de prendre alguna mesura per a millorar això.
No ja soles per l'agricultura, que és important, però pel mateix Parc.
Eixa depuradora fa falta.
Que Regs de Llevant estiga en contra, jo no m'ho acabe de creure.
I, en tot cas, si està en contra, segur que hi han vies de negociació.
Ells tenen signat un conveni amb la Conselleria, conveni molt important, i han rebut històricament centenars de milions de pessetes, per quasi res, i a mi m'estranya que se juguen un conveni d'eixe tipus per una qüestió menor com és aquesta.
I, en tot cas, això, diguem, ha passat i ha passat, però sí que ens agradaria saber si és voluntat ara, després de l'evidència de la Conselleria, col·locar aquesta planta i en quins terminis i en quines condicions, perquè si m'ha dit *(inintel·ligible)* bé.
.
.
ara ja crec que la pilota està en la seua teulada.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller, per a rèplica.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Yo creo que de la libertad de expresión no tendrá.
.
.
Yo puedo hacer algún comentario respecto de cómo se han transcrito las palabras o cómo se le podría decir que se transcriben determinadas informaciones yo creo que no ajustándose claramente a la realidad, con una cierta deformación.

Vuelvo a insistirle que lo que planteamos es que la depuradora, necesidad o no de depuradora, como usted plantea, estaba sujeta a lo que era la planta piloto.
Hay un presupuesto este año para realizar la planta piloto y estamos pendientes de recibir la autorización de Riegos de Levante.
A usted le parecerá más fácil, le parecerá más difícil.
.
.
bueno, pues es así.
Tenga por seguro que la Conselleria en cuanto reciba la autorización de la zona concreta para instalar esa planta, esa planta se va a instalar, y yo confío que sea dentro de este año.

Primero, le tengo que decir que es una planta piloto para analizar, precisamente, las condiciones hidrológicas y experimentar cómo se tiene que tratar esa agua, y que la solución tendrá que venir de una mejora global de las aguas del Segura y, como ya le digo, buscar por un lado nuevas fuentes hídricas, en lo que estamos trabajando y esperamos tener buenas noticias y, por otro lado, precisamente, en dar un funcionamiento al Hondo más coherente con su uso actual.
Y es que Riegos de Levante, tiene que utilizar esa agua, tienen que tener salida y tienen que tener una rotación.
Mientras eso no se produzca son.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaya terminando, señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Sí, termino señor presidente.

.
.
.
son problemas añadidos que nada ni nadie, ni usted, podía prever hace un año o dos la situación de salinidad o de incremento de carga orgánica, precisamente por esa no renovación de la calidad de las aguas.
Pero la Conselleria, como usted sabe, está comprando fincas, invirtiendo, está haciendo zonas de reserva y abierta a todas las soluciones que, en muchos casos, no están todas las cartas en manos de la Conselleria sino que dependen de muchas negociaciones que a veces son largas y complejas.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Gracias, señor presidente.

La il·lustre diputada Dolors Pérez i Martí formula la pregunta 438 al mateix senyor conseller.
Té la paraula.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

L'any 1994 es va decidir la instal·lació d'una depuradora d'aigües residuals que evitaria, si més no, la gran contaminació que, com vosté sap, està sofrint el riu Xúquer.
El riu Xúquer, eixe riu que rega moltes terres tant de la Ribera Alta com de la Ribera Baixa, de la Ribera del Xúquer solc dir jo.

Aquesta depuradora d'aigües residuals que anava instal·lada en la zona o en la partida del Quadro, en el terme municipal de Carcaixent, havia d'haver estat acabada l'any 1996, i la Confederació Hidrogràfica del Xúquer, l'any 2000, preguntant-se-li què passava amb aquesta depuradora, perquè cada vegada és de veritat que el riu Xúquer està més contaminat i sé, positivament que per a vosté també és un problema esta contaminació, diu la Confederació Hidrogrà-fica del Xúquer que se va a fer un nou estudi, que l'estudi el va a realitzar l'empresa Dragats i Construccions i que, posteriorment, s'espera que al llarg de l'any 2000 comencen a efectuar-se les obres.

Doncs, bé, senyor Modrego, jo el que vull saber és per a quan ­conforme es realitza la pregunta­ per a quan ha d'estar feta eixa depuradora, perquè a hores d'ara no sabem, ni tan sols, si efectivament se va a instal·lar o no se va a instal·lar en la zona.
I com que la problemàtica va creixent a causa de la falta d'aigua que està travessant el riu, cada vegada la contaminació és major i sí que necessitaríem una resposta per a saber quin és el futur de les terres d'aquelles comarques.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señora diputada.

Es un placer transmitirle la información de la Confederación Hidrográfica del Júcar acerca de cuándo va a realizar estas actuaciones, o la complementaria de la Conse-lleria de Obras Públicas, que como usted sabe es la que tiene la competencia en depuración de aguas residuales en nuestra Comunidad, pero evidentemente por su afección a los espacios naturales, por tratarse de un tema como el agua, pues tenemos puntual conocimiento en la Conselleria de Medio Ambiente y, por lo tanto, estoy encantado de poder transmitirle la información.

Efectivamente, esa es una depuradora en la que ha habido distintos proyectos desde el año 1994, que estaba en el primer Plan de saneamiento, que tenía un volumen importante, 26.
400 metros cúbicos diarios y un presupuesto de 3.
500 millones de pesetas.

El proyecto, por la información que tenemos, ya ha sido ejecutado y licitado y las obras van a comenzar dentro de este año.
Se trata de un proyecto complejo y el plazo de ejecución se prolongará cuarenta meses, finales del 2005.

Señalarle que el primer Plan de saneamiento está prácticamente agotado, con el resultado que nuestra Comunidad es la comunidad que lidera la depuración de aguas residuales en todo el Estado.
Que es evidente que unas depuradoras hay que hacerlas antes que otras.
Que en el ámbito de la Albufera, que existen once depuradoras, diez han sido construidas con posterioridad a 1995, por lo tanto yo creo que nada se puede objetar del esfuerzo de los gobiernos del Partido Popular en la mejora de la calidad de estas aguas, y que, evidentemente, como todas las obras, están sujetas a una programación y tenemos que celebrar que, prácticamente una de las depuradoras que va a finalizar junto con otras que ya están en ejecución y cuya puesta en servicio va a ser inminente, van a cerrar lo que sería el saneamiento de la Albufera.

Gracias, señor presidente.

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada.

**La senyora Pérez i Martí:**

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, com no, agrair-li la informació que acaba de dir.
I com vostés poden estar molt ja assabentats de quina és la nova forma d'actuar, estaré molt vetllada sobre el tema per a saber com es va desenvolupant aquest projecte.
Perquè, si més no, dubte de que efectivament estiga acabat al 2005.

Mire, a mi, senyor conseller, no m'importa l'obra qui la realitze ni a partir de quan es realitze més o menys.
El que a mi sí que m'importa és que es donen solucions a les problemàtiques del meu país i ­supose­ també del seu, no li pareix?

I, per un altre costat, a banda d'agrair-li, com ja li he dit, la informació, dir-li que quan es fa una pregunta d'estes característiques sempre queda el dubte de si demanar-ho a la Conselleria de Medi Ambient, a la Conselleria d'Obres Públiques o també, en este cas, no a la confederació sinó a la Conselleria d'Agricultura.
Perquè en la majoria dels casos mediambientals sempre entren les infrastructures, la problemàtica del medi ambient, lògicament, però també la problemàtica de l'agricultura.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Señora diputada.

Ya le digo, yo le traslado la información de los agentes que precisamente esta vez en la licitación, la planificación y la aprobación del proyecto, que dentro de la Conselleria de Medio Ambiente las competencias que tenemos son, dentro del tema del agua, por la calidad del agua de ese centro urbano, el tema de costa y complementariamente trabajar la protección de las zonas húmedas, trabajando, complementariamente con esas administraciones.
Pero que tenemos un diálogo fluido y un intercambio de criterios que nos permiten hacer convenios.
En este caso, estas obras son fruto del convenio de confederación del ministerio a través de la Conselleria de Obras Públicas, que usted, sin duda, ya conoce, pero que estoy encantado de darle la información.

Y señalar también que para nosotros, desde la Conselleria de Medio Ambiente, el tema de la depuración de aguas es un problema fundamental en un recurso escaso en nuestra Comunidad, como es este, yo creo que se está invirtiendo y actuando de una forma muy importante.
Pero que, desde luego, tendremos que seguir trabajando, aumentando la depuración no con nuevas plantas, que ya prácticamente con esta y alguna otra más quedan prácticamente todas construidas, sino implantando mejoras de tratamientos secundarios incluso terciarios, en aquellas que van a saltar por ejemplo a espacios naturales, a sistemas costeros, cosa que se va a plasmar en el segundo Plan de saneamiento.

Gracias, señora diputada.

 

***Preguntes números 606/02, 607/02 i 608/02 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre una activitat d'extracció de guix a la partida del Moralet d'Alacant, que formula el diputat Francisco Pérez Baldó, del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 143).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gràcies, senyor conseller.

L'última pregunta que se li formula al conseller és per l'il·lustre diputat senyor Francisco Pérez Baldó, és de la 606 a la 611, ambdós incloses.
Està d'acord amb l'agrupació, senyor Pérez Baldó?

 

***Preguntes números 609/02, 610/02 i 611/02 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre una activitat d'extracció de guix a la partida del Moralet d'Alacant, que formula el diputat Francisco Pérez Baldó, del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 143).***

 

**El senyor Pérez Baldó:**

Señor presidente, creo recordar que le entregué un papel en el cual hacía una agrupación de las preguntas en dos bloques y usted me anunció que, efectivamente, para este Pleno así estaban recogidas, de la 606 a la 608 y de la 609 a la 611.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Señor Pérez Baldó, tiene usted toda, absolutamente toda, la razón.
Yo pasé ese escrito a los servicios técnicos, concretamente al letrado que estaba de servicio, y lamento profundamente que no se haya recogido su voluntad.
Pero, como es de justicia, esta presidencia así lo estima y tiene usted la palabra en dos turnos.

 

**El senyor Pérez Baldó:**

Pues yo así lo reconozco y se lo agradezco.

En este primer bloque de preguntas, señor conseller, se hace referencia a una explotación de yesos en la partida de El Moralet de Alicante, paraje de Les Esmoladores, y si interesa por si se han efectuado comprobación por los servicios territoriales de la conselleria de lo preceptuado en la DIA, declaración de impacto ambiental, en relación a si los camiones llevan la protección adecuada para evitar emisiones de polvo, si se efectúan los preceptivos riegos de los caminos que conducen a la cantera, para evitar esas emisiones, y si se ha efectuado la restauración de los taludes y de la cubierta vegetal.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor Pérez Baldó.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Señor Pérez Baldó, el cumplimiento de las obligaciones de la declaración de impacto ambiental corresponde, efectivamente, al adjudicatario, y la comprobación tiene que ser general por todas las administraciones que tienen competencia.

El seguimiento de esa declaración de impacto se plasma en unos informes suscritos, aportados por la propiedad, que se comprueban con la periodicidad que tienen que tener cuando se presentan.
Los informes anuales a los que alude esta declaración de impacto se remitirán a comienzos del año que viene.
Quiere decir que esa actividad que en su momento no tenía actividad, que posteriormente tuvo ya todas las autorizaciones, está realizando una actividad y tiene que cumplirla con arreglo a la declaración de impacto y los informes que justifique.

Y, como todas las condiciones de la licencia de actividad, yo entiendo que algunas de las que está planteando evidentemente tienen que hacerse cumplir por los municipios.
Porque usted comprenderá que todas las declaraciones de impacto, si tenemos que llegar al nivel de vigilar si se riegan los caminos, pues el servicio de impacto de la conselleria no tendría veinte personas, podría tener quinientas, una para cada municipio de la Comunidad Valenciana.

Vamos a ver si, por lo menos es mi planteamiento y espero que usted lo comparta, las declaraciones de impacto marcan unas condiciones, las fundamentales, desde luego, todas, pero las fundamentales, se hacen cumplir por la Conselleria de Medio Ambiente, pero hay otras, por ejemplo el sistema de riegos que probablemente se tengan que establecer todos los días, en las que las administraciones locales, porque son condicionantes de la declaración de impacto, pero que aprueba la licencia de actividad, licencia de actividad municipal, o sea que el acto sustantivo es la licencia.
Luego para tener licencia se tienen que hacer esas actuaciones.
Corresponde a los ayuntamientos ese control de esas condiciones de funcionamiento diario, que son condiciones de la licencia y no tanto de un acto de trámite, como se entiende en derecho, que es la declaración de impacto ambiental.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor conseller.

Señor Pérez Baldó.

 

**El senyor Pérez Baldó:**

Sí, señor conseller, todo eso me lo dice usted en respuesta a preguntas escritas y también afirma que el informe anual previsto en el punto 9 de DIA, de fecha 20 de septiembre de 2001, hace referencia al 31 de enero correspondiente de 2003.
Estos vecinos llevan cuatro años esperando, y usted todavía remite al 2003.
Le voy a leer una carta remitida por uno de los vecinos, porque es muy emotiva de la situación que se está planteando.
"Estimado, señor Pérez, le agradezco su interés, pero he puesto mi casa en venta a un precio inferior al de mercado y la he vendido.
He presentado la denuncia formal en la Unión Europea.
También he iniciado reclamación patrimonial por daños ante el Ayuntamiento de Alicante.
Como siempre, el pez grande se ha comido al chico.
Mi familia merece que esquive esta carga que hemos soportado durante cuatro años".
Cuatro años soportando las emisiones de polvo y todavía le dicen que espere al 2003.
Y además afirman cosas totalmente contradictorias.

Y usted me remite al Ayuntamiento de Alicante.
Le voy a leer un informe de la unidad de aperturas de la policía local, dirigido a la jefa del departamento de aperturas.
"Siendo las 9.
30 horas de la fecha indicada, se procede a realizar la inspección ­ya sabe usted a qué inspección se refiere- que durante el tiempo de inspección de los agentes actuantes, aproximadamente una hora, se ha contabilizado la entrada de seis camiones constatándose una gran humareda de polvo al paso de los mismos, encontrándose el camino seco y sin realizar ningún riego periódico".
Creo que es lo suficiente elocuente, es un documento oficial de la unidad de aperturas del Ayuntamiento de Alicante y un incumplimiento flagrante de la DIA.

Entonces, usted está diciendo que esos vecinos que llevan soportando durante cuatro años estas emisiones tienen que esperarse al 2003, cuando el Ayuntamiento de Alicante no está reconociendo ni sus propios informes, los informes que le está pasando la unidad de apertura, y se están dando estas situaciones lamentables de vecinos que tienen que abandonar sus viviendas porque se está incumpliendo la normativa.
Usted no puede decir que se tienen que esperar al 2003.
Usted tendría que actuar, señor conseller, tendría que actuar.
Y yo espero que actúe.

Tengo más información para el segundo bloque de preguntas.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor diputado.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Señor Baldó, yo entiendo que cualquier problema con cualquier actividad tiene que ser resuelto por las administraciones.
Yo le planteo que la Conselleria de Medio Ambiente ni su papel es hacer de policía municipal en todos los municipios, sino al revés, tiene que fijar las líneas generales de la política y ejercer sus competencias, establecer las condiciones de las declaraciones de impacto que se tienen que cumplir en las licencias de apertura.
Usted dice que hay un informe que dice licencia de apertura.
Pues es eso, eso es lo que tiene que hacerse cumplir.

Pero, claro, usted ya está diciendo que estamos remitiendo al 2003.
Pero yo los datos que tengo aquí es que es una actividad que tiene declaración de impacto favorable y tiene licencia de actividad, que tendrá unos condicionantes que tienen que hacer cumplir, en ese caso, los municipios.
Y que los condicionantes que haga cumplir la Conselleria de Medio Ambiente serán aquellos destinados precisamente a la restauración o condiciones de la explotación, por ejemplo el tema de taludes.

Pero, claro, yo veo que aparte de tener todos los permisos, entender que la actividad, que la actividad es compatible con el suelo donde está, resulta que el suelo es suelo no urbanizable rústico de uso extractivo, dice, no existiendo vecinos; si existen vecinos desde luego en ningún caso debe ser, yo no conozco el caso, no será una urbanización, no sé si serán vecinos que tienen su licencia de obras y qué vecinos son, si son uno o son cincuenta o son tres.

En todo caso, la clasificación del plan general, que usted en su momento igual no diría nada, es suelo no urbanizable, rústico de uso extractivo.
Y existiendo esas condiciones se puede hacer una cantera.
Y en las canteras o explotaciones de yeso o lo que sea entran camiones.
Y eso me parece normal.
Plantear lo que usted me está planteando, yo no lo termino de entender.
Si hay unas condiciones de que hay que regar cuando haya polvo los caminos, pues entiendo que los vecinos reclamen, reclamen en este caso ante el ayuntamiento que haga cumplir esas condiciones.
Si los camiones tienen que llevar una lona no es por declaración de impacto, es por la normativa de transportes, pues tendrá que hacerlo la policía municipal, la guardia civil o quien le corresponda, la policía de tráfico.
Me parece muy bien que usted se lo atribuya a la declaración de impacto ambiental.
Pero, vamos, la declaración de impacto es un instrumento, pero no es la solución a todos los problemas, señor Baldó.

Por lo tanto, yo en todo lo que dice usted, yo veo que este expediente se tramitó, se publicó en el BOP, no se presentaron alegaciones, es una actividad con licencia de apertura, coherente con la clasificación de suelo y con unos caminos, que pasa por unos caminos, algo que ni se alegó en su momento.
Si hay algunas condiciones de emisión de polvos que entra dentro de estas actividades como actividad molesta, con una cierta molestia, y yo entiendo que sí ­y, a pesar de todo, vamos a ver qué papel puede tener la conselleria­, pero, desde luego, ya le digo, si un gobierno valenciano tiene que entrar a comprobar si cada actividad de este tipo, de las que hay miles y miles en toda la Comunidad, efectúa los riegos diarios, yo creo que estamos desenfocando lo que son los problemas ambientales de la Comunidad.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor conseller.

Señor Pérez Baldó, para el segundo bloque, tiene la palabra.

 

**El senyor Pérez Baldó:**

Gracias, señor presidente.

Usted, señor conseller, lo va a entender perfectamente.
En este bloque de preguntas sobre el mismo tema se interesan por si hay afectación a cañadas, si hay afectación a viviendas colindantes, si se cumplen las previsiones del nivel de ruidos y, finalmente, si se cumplen las directivas 85/337 de la CEE y 90/313 CEE, en relación a las garantías de la información a los afectados.
Seguro que lo va a entender perfectamente, yo se lo voy a explicar.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Gracias, señor diputado.

Señor conseller.
Señor conseller, por favor, ¿quiere pulsar?

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Tiene la palabra, señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

Gracias, señor presidente.

Pues, bien, yo estoy a su disposición para que plantee lo que su señoría estime conveniente.
Yo le he dado la información que tengo en este momento y mi planteamiento de cómo está la situación.
Si su señoría tiene más información, dentro de la información que yo he intentado recabar para usted a raíz de la pregunta, que yo la tenía como pregunta único bloque, pues, intentaré contestar a sus preguntas.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias.

Señor Pérez Baldó.

 

**El senyor Pérez Baldó:**

 

Señor conseller, le muestro el plano de la información urbanística del avance del Plan general de ordenación urbana de Alicante, de la zona, que no coincide con el plano que se facilitó en el estudio de impacto ambiental, compruébelo.
Hay afectación a viviendas, suelo rústico protegido, y a una cañada afectada, la de San Vicente, y todo eso en el informe de impacto ambiental, en el estudio, no figura o se cambia el sentido.

Le voy a leer, para mayor confirmación, el informe a que antes aludía de la policía de aperturas: "Que no se observa ninguna zona que se haya regenerado, según consta en el mencionada proyecto", proyecto de impacto ambiental, no se ha regenerado ninguna zona; "que según informe fotográfico que se adjunta, existen tres viviendas a menos de cien metros de donde existe un punto de extracción", cinco años casi llevan los vecinos esperando, esperando que se resuelva esta situación; "que según plano que se aporta", sigue el informe de la policía local de aperturas, "en el expediente de apertura L429/98, sobre la localización de la zona a explotar, en el que se especifican los lugares de extracción y la ubicación de escombreras, se comprueba que no se ajusta al mismo, existiendo nuevos puntos de extracción así como.
.
.
(*inoïble*) de escombreras fuera de la zona del área de afectación, según plano".

Y estos informes, que tiene el excelentísimo Ayuntamiento de Alicante, han sido obviados en todas las reclamaciones en las que los interesados, los afectados, se han dirigido al Ayuntamiento, y de las que tengo aquí copia.
Se las puedo pasar, senyor conseller.
Vulneración de toda, de cualquier normativa.
Por eso, como su Conselleria interviene en la declaración de impacto ambiental y exige el cumplimiento de una serie de condiciones para que la explotación continúe, por eso, el recurrir a la Conselleria, porque tiene una intervención clara, la declaración de impacto ambiental, que tiene que cumplirse y que se está incumpliendo sistemáticamente, senyor conseller, y que el excelentísimo Ayuntamiento de Alicante está haciendo caso omiso de las justas protestas de estos vecinos, escritos registrados que le puedo facilitar cuando usted quiera.

Y para terminar, y para responder a una de las cuestiones ­y no vamos a hacer aquí una polémica jurídica, porque no se trata de hacer una polémica jurídica­, usted me dice en contestación a preguntas escritas del parlamentario que le habla, que se ha cumplido el trámite de información pública, que se satisface con la publicación en el BOP y en el tablón de anuncios del propio Ayuntamiento.
¿Usted cree que eso es respuesta, de acuerdo con lo preceptuado en las directivas 85/337 y 90/313, que llegan incluso a determinar que en casos de grave afectación por industrias molestas hay que dirigirse directamente a los vecinos?

Hay vecinos, señor conseller, y sus viviendas son perfectamente legales, recogidas en el avance del planeamiento urbanístico.
Hay otras viviendas que también están afectadas y que posiblemente estén afectadas de alguna ilegalidad, pero las viviendas de las que les hablo son perfectamente legales y están recogidas en el avance del Plan general de ordenación urbana.
Vecinos afectados, vecinos vulnerados en sus derechos, vecinos maltratados, espero que por su Conselleria no, después de lo que usted está escuchando, porque, evidentemente, por cosas menores que estas, señor conseller, si no se rectifican, en Europa se dimite, y usted se da por un conseller europeo.
Arréglelo, señor conseller, si no, pediré su dimisión.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Pérez, yo creo que usted ha tenido una asociación de ideas, ha hablado de Europa y de lo que quería hablar era de la Copa de Europa, no de un conseller europeo.
Vamos a procurar acabar pronto, porque yo creo que tampoco da para tanto la pregunta.

Yo tampoco quisiera, me parece, que hagamos un debate jurídico-ambiental-urbanístico, *(remors)* pero, desde luego, hay una serie de incongruencias en lo que usted plantea.
Está poniendo un plano, creo que es el avance.
.
.
El avance no es con lo que se informe una declaración de impacto ambiental, es el plan general anterior y el estudio de impacto, el avance es posterior.
Quiero decir que nada que ver.
El avance tiene que tener una información cartográfica más actualizada, pero nada que ver.
Por lo tanto, esa comparación que ha hecho, yo creo que no vale la pena que entre.

Efectivamente, si están grafiadas, usted sabe que viene de un plano fotogramétrico, entonces, están todas las legales, las ilegales, las balsas, y algunas se pueden confundir.
Que estén en ese plano no presume legalidad o ilegalidad.
Pero yo tampoco quiero presumir ilegalidad de ninguna de esas viviendas, son gente que vive allí en una casa, y lo que planteo es que a mí, en principio, me sorprende que si por un lado es suelo no urbanizable rústico de uso extractivo, según el plan general anterior, pues me parece difícil que haya una serie de vecinos allí, a no ser que.
.
.
en fin, es lo que quería plantearle; pero si, además, me dice usted que con el avance, que se supone una mejor información, lo que resulta es que es un suelo protegido, todavía me encaja menos la existencia de vecinos.
Pero, en fin, pueden estar ahí.

Insistir que, bueno, también, cuando alguien, dentro de la legalidad plantea una vivienda en el no urbanizable, tiene que saber que tiene una vivienda en el no urbanizable, que van a hacerse unos caminos y con unas actividades de suelo no urbanizable, y que si en ese suelo es compatible la existencia de canteras, por supuesto, dentro de la normativa, pero pasarán vehículos y habrá todas las actividades de ese tipo, porque, si no, no tendría que tener.
.
.
Esas son las condiciones generales de la ley.

Señalar que, evidentemente, es deseable que por parte de todas las administraciones, de los ciudadanos, de las empresas y de todos los organismos, se cumplan todas las determinaciones ambientales y de información, por supuesto, y en eso vamos a incidir, pero comprenda, señor Baldó, que para la Conselleria el seguimiento de las miles de licencias de apertura que se informan, que son actos municipales ­en el sentido de que tienen una declaración de impacto, pero la licencia es municipal­, es plantear una duplicidad de personal, de administración, insostenible yo creo que para todos los ciudadanos y para el propio funcionamiento.

La Conselleria va a estar muy pendiente de esta explotación en el seguimiento de las condiciones ambientales de una forma importante, y nos pondremos en contacto, evidentemente, con el Ayuntamiento de Alicante; pero de un informe concreto no se puede traducir, como usted planteaba, la conclusión de todo.
Habrá más informes, yo entiendo que hay argumentos suficientes para entender que el proceso se ajusta a ley, se ha expuesto al público.
¿Que puede haber alguna deficiencia menor que puede traducirse en alguna molestia?
Pues, puede ser.
Nosotros vamos a intentar trabajar con el Ayuntamiento de Alicante, pero, desde luego, rechazo totalmente cualquier negligencia o incumplimiento por parte de la Conselleria de Medio Ambiente.

 

***Interpel·lació al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre política general del Consell en matèria d'atenció sanitària als immigrants, que formula la diputada María José Mendoza García, del GP Socialista-Progressistes (RE 30.
417, BOCV número 119).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Finalitzat el torn de preguntes de control al Govern, passem al punt 7 de l'ordre del dia, amb la interpel·lació al conseller de Sanitat sobre política general del Consell en matèria d'atenció sanitària als immigrants que formula la diputada Maria José Mendoza García.

Té la paraula la il·lustre diputada.

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller de Sanitat, l'any 2000 va ser, efectivament, l'any de la presa de consciència social de la problemàtica relacionada amb la immigració i, fonamentalment, amb la immigració extracomunitària.
A esta presa de consciència va contribuir el debat de la llei d'estrangeria, però també les imatges dures que se van fer presents de manera sistemàtica de les condicions inhumanes en les quals arribaven molts immigrants clandestins, el descobriment del transport il·legal en camions d'estos emigrants, les màfies relacionades amb la introducció d'emigrants al marge de la llei i molts casos de situacions brutals, feridores, inclosos els casos de desatenció sanitària.

La realitat se va fer clara en eixos anys: la incorporació massiva d'immigrants als treballs agrícoles i de construcció, per exemple, en el País Valencià, també pot remuntar-se, d'una manera clara, a estes dates.
No és exagerat afirmar que, en gran mesura, de la manera com siga abordada esta problemàtica des de les instàncies públiques i des del Govern, de quines polítiques públiques es posen efectivament en marxa, de quines accions es desenvolupen per a aconseguir una major cohesió social, serà abordat de manera adequada este fenomen.

Des del rigor i des de la voluntat d'una societat millor és des dels principis que presentem aquesta iniciativa, aquesta interpel·lació.
Les conseqüències socials, polítiques, inclús de convivència democràtica que avui estem veient en els països del nostre entorn en relació a la situació de la immigració fan necessàries respostes serioses que, fins a la data de hui, el Govern del Partit Popular no ha estat capaç de donar.

Les dades oficials, a 31 de desembre del 2000, diuen que en eixe moment es troben a Espanya 938.
783 estrangers amb permís de residència i que més de 500.
000 són provinents de països de fora de la Unió Europea, de països comunitaris.
L'increment entre el 1999 i el 2000 en estes xifres ja se situava en un 17%.
Les zones de major concentració d'immigrants són Andalusia, Catalunya, Madrid, però el cas del País Valencià, amb un 10% del total de la població emigrant, és important, i, a més, estem veient-lo en el carrer en estos moments.

La situació respecte a altres països europeus és diferent, però el que importa és que avui n'hi ha una tendència que està clara i que està marcada, i que precisament és entre el 1995 i el 2000 quan se duplica la població d'immigrants extracomunitaris en el nostre país.
I això són les sèries temporals de dades oficials del mateix Ministeri de l'Interior.
El fet és que planteja la necessitat d'adequar les polítiques de serveis públics, tant per als immigrants en situació regularitzada i, per tant, que tenen un lloc de treball, un contracte de treball i uns drets com qualsevol altre treballador i ciutadà, però també la dels immigrants no regularitzats.

Efectivament, si la població, de què jo estava donant xifres, era la reconeguda oficialment pel Ministeri de l'Interior d'immigrants en situació regularitzada, amb contracte de treball, amb permís de residència, les xifres serien doblades si tinguérem en compte els immigrants no regularitzats.
Les conseqüències de la immigració són tant per a l'immigrant com per a la població que el rep.

En el cas que mos ocupa, que és l'atenció sanitària, la legislació vigent, efectivament, garantix, reconeix, el dret a l'accés a l'atenció sanitària, tant la llei d'estrangeria, la Llei 4/2000, que en el que se referix a atenció sanitària no és modificada per la Llei 8/2000, de 22 de desembre, que modifica la llei d'estrangeria, però no són modificats els punts de dret a l'assistència sanitària.
Tenim, a més, un decret propi en el País Valencià que posa en marxa la targeta solidària.

Efectivament, n'hi ha un reconeixement formal del dret, però som conscients que n'hi ha una sèrie de problemes que impedixen que en molts casos l'atenció sanitària siga realment accessible.
Els immigrants que s'han d'empadronar per a poder tindre accés a l'atenció sanitària, doncs, moltes vegades tenen por, els ajuntaments no els faciliten l'empadronament, han de demanar, en el cas del País Valencià, altra sèrie de papers, que en alguns moments també han dificultat l'accés al document.

Però n'hi ha altres qüestions que cal abordar des de la política d'atenció sanitària, que no són sols el reconeixement del dret a l'atenció.
N'hi ha algunes característiques pròpies de la població immigrant, i no estic parlant de la població immigrant no regularitzada, sinó la població immigrant en general, de països extracomunitaris; que són degudes a les següents situacions precàries des del punt de vista del treball, de la pobresa, inclús de la marginalitat.

O siga, que n'hi ha situacions de salut que estan derivades de la situació mateixa, per exemple, de les vivendes en el cas dels treballadors agrícoles.
Hi ha estudis que diuen que el 85% en el sud del nostre país estan vivint en casetes, que el 75% no disposava dels serveis higiènics ni d'aigua ni d'electricitat, etcètera, etcètera.

Tenen més accidents de treball evitables, estem parlant d'un altre problema de salut precisament per la precarietat i la curtedat dels contractes.
I a més tenen algunes qüestions particulars en els treballadors del camp com, per exemple, estan exposats a altes temperatures en els hivernacles i tenen problemes deshidratació, cardíacs, etcètera.
N'hi ha problemes específics de les dones que afecten a la seua salut reproductora, tenen més xiquets de baix pes en nàixer, el 50% més que les dones espanyoles; tenen més parts prematurs, un 50% més que les dones espanyoles; tenen dificultats d'accés als mètodes anticonceptius, i tenen barreres, tenen problemes psicosocials per separació de la família, dificultats econòmiques i pel mateix xoc cultural.
Tenen problemes de nutrició, tot això que estic referint són dades de diferents treballs realitzats, o bé per institucions o bé per professionals del món de la salut pública i de la sanitat.

I després tenen problemes específics d'accessibilitat al servei sanitari, que ha d'afrontar-se des de la Conselleria de Sanitat, per problemes d'idioma, problemes culturals, diferents cultures, que impliquen diferents valors en relació inclús a les malalties.
Cal per a solucionar el problema d'un malalt, un professional sanitari, un metge, necessita comunicar-se en condicions adequades, i ha de superar les barreres de llenguatge, les barreres culturals, etcètera.

I després n'hi ha altre tipus de dificultats com per les característiques dels treballs, de llargues jornades laborals, dificultats per a realment acudir als serveis sanitaris normalitzats en els horaris normals.
La gent se desplaça lluny; i eixe tipus de problemes que també compartix la població autòctona en molts casos, han de ser abordats des del sistema sanitari; adequar la seua organització i posar en marxa determinats serveis perquè només estiga reconegut el dret com un dret formal a l'atenció sanitària, sinó que realment els serveis siguen accessibles i estiguen dissenyats i a mesura de les persones.
N'hi ha dificultats també per a garantir la continuïtat de l'atenció perquè és població que va desplaçant-se al llarg, per exemple, del Mediterrani segons les collites.

Jo el que avui estic plantejant, el que el meu grup està plantejant, és que, a més del reconeixement del dret formal a l'atenció sanitària, cal posar en marxa polítiques concretes en el sistema sanitari per a fer realment accessibles els serveis als immigrants.
Però a més, cal adequar els recursos.
Hui tenim un increment de població, i no podem demanar només la solidaritat a aquelles persones, aquells veïns que viuen en barris on s'assenten els immigrants, que han de compartir els recursos de l'estat de benestar en ells, sense que les polítiques hagen posat realment en marxa nous recursos.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyora Mendoza, vaja acabant.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

En definitiva, nosaltres el que plantegem és que la solidaritat no només se pot demanar a una part de la població, i que no és suficient la política d'expedir targetes sanitàries.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller, per a donar contestació a la diputada interpel·lant, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Sense dubte estem tractant un tema de rabiosa actualitat i de molta importància, el referent al fenomen de la immigració, sobretot al nostre país i a la nostra comunitat autònoma.
Estem parlant d'un tema d'una gran sensibilitat humana, estem parlant de solidaritat, estem parlant d'ajuda als necessitats, i en eixe sentit crec que totes les polítiques actives que puguem dur endavant entre tots crec que seran poques.

En eixe sentit, encara que tinguí ja ocasió d'explicar a la Cambra en una iniciativa d'Esquerra Unida fa uns pocs mesos sobre esta qüestió, de nou crec que és important que tractem sobre la política que està fent el Govern Valencià en esta matèria, ja que la mateixa se situa entre les més avançades de l'estat espanyol des del punt de vista social.

Volguera significar algunes dades per a centrar-mos en la qüestió.
Jo crec que si n'hi ha reptes importants en qualsevol societat moderna industrialitzada com és la nostra, des del punt de vista de recursos socials o de recursos sanitaris, és l'envelliment de la població, és la baixa taxa de natalitat que tenim, i és el fenomen de la immigració sense cap dubte.

En l'any 2000, segons l'Oficina d'Estadística de la Unió Europea, el creixement natural de la població europea fou a penes de 266.
000 persones, que açò hi ha que atribuir-ho a la baixa taxa de natalitat i a l'envelliment progressiu de la població.
I a esta realitat demogràfica s'unix el fenomen sense dubte de la immigració.
Aixina cal destacar que en l'any 2000 entraren en la Unió Europea 717.
000 immigrants, i hui són ja més de 13 milions els immigrants de tercers països que viuen a la Unió Europea.

Per altre costat, deu tindre's en compte el Tractat de la Comunitat Europea i els Acords de Schengen de 1985 i 1990, que establixen el dret dels ciutadans de la Unió Europea a circular i residir lliurement en el territori dels estats membres.
Aixina i en la finalitat de fer front al fenomen migratori, resulta necessari consolidar un marc legal que canalitze els fluxos migratoris i evite problemes socials i polítics.
En definitiva, és precís dissenyar una política immigratòria global.

En el cas espanyol, el creixement sostingut de la població immigrant a Espanya l'ha convertit en un dels països de punts de recepció més importants de la Unió Europea.
La incorporació d'este col·lectiu ha provocat un canvi de tendència en eixe preocupant procés d'envelliment que també patixen altres països europeus i que ha contribuït a remuntar la corba de natalitat.

Segons el Ministeri de l'Interior, el número d'estrangers ha passat dels 389.
000 de l'any 1989, a 499.
000 en 1995, i a 938.
000 en l'any 2000.
Tot això crec que són dades que mos fan dur a la reflexió de la realitat de crear una autèntica política sanitària a escala comunitària, en concret el denominat espai europeu de salut.
Un espai que permeta la lliure circulació dels ciutadans, l'accés universal a les prestacions bàsiques en base a criteris d'efectivitat científico tècnica, d'eficàcia, d'eficiència, i sobretot d'equitat.

I aportades estes xifres que crec que mos donen una claredat del problema que estem tractant, volguera a continuació abordar el marc general de l'assistència sanitària a la Comunitat Valenciana.

En primer lloc, assenyalar que la normativa emmarca esta assistència de la següent manera.
A part de la normativa internacional que configura el Tractat internacional de drets econòmics, socials i culturals, respecte a la normativa estatal cap assenyalar per un costat la Llei 14/1986, de 25 d'abril, general de sanitat, i per altra, la Llei orgànica sobre drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seua integració social, fonamentalment en el seu article 12.

A la Comunitat Valenciana n'hi ha diversa normativa.
El Decret 88/1989, que regula el dret a l'assistència sanitària a persones en manca de suficients recursos econòmics; la Resolució de 8 de febrer de 1999, que estengué l'assistència sanitària pública als menors estrangers sense residència legal a la Comunitat Valenciana; el Decret 126/1999, de 16 d'agost, que crea el sistema d'informació poblacional de la Conselleria de Sanitat, el SIP, com a registre administratiu de relació dels ciutadans en el servici de salut.
I el Decret 26/2000, de 22 de febrer, que també ha fet referència la seua senyoria, que establix el dret a l'assistència sanitària als ciutadans estrangers a la Comunitat Valenciana i crea la targeta solidària.

Passe ara a informar-los de l'assistència sanitària que s'està prestant en l'actualitat a la Comunitat Valenciana als ciutadans estrangers.
En eixe sentit és necessari distingir vàries situacions.
En primer lloc, per als ciutadans de la Unió Europea lògicament regix el Reglament de la Comunitat Econòmica Europea 1.
408/71.
Si se tracta de ciutadans que no provenen de països de la Unió Europea són dos les opcions possibles que poden donar-se, en el supòsit que existisca un conveni de col·laboració en el país d'origen, regirà allò disposat en el respectiu conveni internacional.

Pel contrari, si no existix el conveni de col·laboració, podrem diferenciar quatre situacions: la primera, la dels ciutadans empadronats; si estos ciutadans compten en recursos econòmics regix el Decret 126/1999, pel que se crea el sistema d'informació poblacional, i la circular 1/2002, que recull les instruccions per les que s'establix el procediment administratiu per a estendre l'assistència sanitària pública als ciutadans valencians que no estiguen recollits en ningun sistema de cobertura sanitària pública i sol·liciten la seua targeta sanitària SIP.
En este cas concret se'ls presta a eixes persones la mateixa assistència sanitària que a qualsevol persona de la Comunitat Valenciana.

Si estos careixen de recursos econòmics, regix el Decret 88/99, pel que s'estén el dret de l'assistència sanitària a persones en manca de suficients recursos econòmics.
En este supòsit tenen dret a la targeta sanitària provisional d'un any prorrogable, el que és la targeta solidària.
L'assistència sanitària prestada és igual que la dels ciutadans espanyols i a més tenen la farmàcia gratuïta.
Si els ciutadans no estan empadronats, és necessari un informe de l'assistent social o d'una organització no governamental.
Si compten en recursos econòmics tenen dret a l'assistència sanitària urgent, i si careixen de drets econòmics se'ls expedix la targeta solidària.

En el cas que és el tercer supòsit, dels menors de 18 anys, si estan empadronats se'ls presta la mateixa assistència sanitària que als espanyols, i si no estan empadronats regix la Resolució de 8 de febrer de 1999, se'ls expedix una targeta sanitària i se'ls presta la mateixa assistència sanitària que als espanyols, a més de tindre també la farmàcia gratuïta.
I per últim, si se tracta de dones embarassades, l'assistència sanitària que se'ls presta és exactament igual a la de les espanyoles durant l'embaràs, part i puerperi.

Explicats estos supòsits, m'agradaria reiterar com he dit al principi d'esta intervenció, que la política que duu a cap la Conselleria de Sanitat se situa entre les més avançades de l'estat espanyol des del punt de vista social.
La nostra legislació autonòmica presenta diferències significatives en el desenrotllament de la llei estatal, que l'amplia i millora des del punt de vista de la cobertura assistencial.
En eixe sentit, a més d'atendre els quatre supòsits que enumera la llei, és a dir, estrangers empadronats, estrangers menors de 18 anys, dones embarassades i estrangers sense residència legal en els casos d'urgència davant malalties greus o accidents, amplia la cobertura sanitària per a este últim supòsit quan estos manquen de recursos econòmics, equiparant el seu dret a la situació del primer col·lectiu mentre normalitzen la seua situació administrativa; és a dir, en les mateixes condicions que tenen els espanyols tal i com especifica l'article 2.
2 del decret.

Per altre costat, i com a segona característica, m'agradaria destacar la gratuïtat de les prestacions farmacèutiques per als estrangers que manquen de recursos econòmics suficients.
En este supòsit, el procediment administratiu s'inicia a través dels treballadors socials dels centres sanitaris, ajuntaments i ONG reconegudes en l'àmbit sanitari, d'acord en els requisits assenyalats en la Instrucció del 28 de febrer que abans he al·ludit.

I el tercer aspecte diferenciador de la nostra normativa consistix en la identificació específica d'estos col·lectius per a l'atenció sanitària mitjançant la targeta solidària, creada per l'esmentat Decret 26/2000.
La targeta solidària ha experimentat un creixement espectacular.
Aixina, mentres el 30 de gener de l'any 2001 hi havien aprovades 9.
109 targetes solidàries, a data de 8 de maig d'este mateix any n'hi havien aprovades 44.
072 targetes solidàries.

I per últim, volguera destacar també altres aspectes diferenciadors, com és la importància dels centres de salut com a primer punt de contacte per a iniciar els tràmits administratius per a l'obtenció de la targeta solidària, i també la creació d'unitats d'atenció a immigrants en els tres hospitals de referència de la Comunitat de València, com són la Fe, el General d'Alacant i el General de Castelló.

També fem altres línies, altres polítiques actives a estos col·lectius, com és la firma de convenis amb administracions locals, com per exemple el subscrit entre la Conselleria de Sanitat i l'Ajuntament de València per a la detecció, la prevenció i el tractament de la tuberculosi en la població de persones sense sostre, transeünts i immigrants en la ciutat de València.

Com vorà la seua senyoria, el Govern Valencià ha arbitrat des de l'any 1999 diverses mesures que han fet possible que en l'actualitat qualsevol immigrant reba l'assistència sanitària en la nostra comunitat, no sols perquè ho diu la normativa que està desenrotllada i que li he explicat, sinó perquè també aixina se fa en la pràctica en tota la ret sanitària de la Generalitat.

Per tant, insistisc, senyoria, tenim un dels desenrotllaments normatius més avançats socialment, amb verdaderes mesures solidàries.
La targeta solidària ha tingut un creixement absolutament espectacular.
I abordem des de la solidaritat la faceta sanitària, la faceta epidemiològica, a què vosté també fea referència i que realment és molt important, en benefici de tots els ciutadans.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada, per a rèplica.
*(Pausa)* Tiene la palabra, señora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Sí.

Sembla que la meva exposició, allò que jo preguntava de manera sistemàtica, no ha estat contestat.
Jo no li preguntava pel reconeixement del dret a l'atenció, sinó per aquells problemes, perquè això ho garantix la Llei d'estrangeria mateixa, i a més no és el País Valencià el més avançat sinó que a Andalusia, Navarra, el País Basc, inclús se dóna la targeta sanitària en els mateixos centres de salut i se demanen menys papers, no se demanem certificats d'ingressos, etcètera.
I a més, no estava referint-me sols a la població immigrant no regularitzada, sinó als problemes, a la problemàtica que planteja la població immigrant extracomunitària per les seues característiques culturals, socials, de condicions de vida, de qüestions molt específiques en relació al gènere en les dones sud-africanes, etcètera.
I no he rebut cap contestació.
O siga, que jo per a saber que el dret a l'atenció sanitària està reconegut no haguera fet esta interpel·lació, perquè ja ho conec i estan ahí els bolletins oficials de l'Estat i el *Diari Oficial de la Generalitat Valenciana*.
Jo estava parlant d'algunes qüestions molt concretes, com problemes específics que s'han de solucionar i adequar els serveis i una adequació dels recursos.

És veritat que el País Valencià ha tingut un increment de població, o siga, que vosté si mira el cens de 1991, el cens de 1996 i el cens del 2000, en part degut al fenomen immigratori, en part.
I hem parlat de problemes concrets de salut derivats de les condicions de treball, que caldrà abordar.

Després vosté va anunciar una iniciativa que jo no sé si ha passat de la nota de premsa, fa 15 dies ­sempre que tenim un tema en les Corts anuncia una nova iniciativa pionera­ que era un centre de vigilància epidemiològica.
Això deuria anar acompanyat d'una explicació molt clara, perquè el que estan donant a entendre és que els immigrants extracomunitaris porten malalties que poden ser un problema de salut pública.

Vosté sap que tots els estudis d'experts de salut pública, inclòs un llibre recentment publicat pel Ministeri de Sanitat d'experts de l'Institut Carles III i del Centre Nacional d'Epidemiologia, parla que les malalties que importen els immigrants, igual que les que importen els cooperants o la gent que fa viatges internacionals, no són un problema de salut pública sinó que són un problema de salut per a la persona, que cal diagnosticar i cal tractar, però no se transmeten a la resta de la comunitat.

I després, el cas del sida i el cas de la tuberculosi, que no hi ha més prevalença en principi de sida que en la població d'origen, se contrau, com diu textualment este estudi, ací, precisament en aquelles poblacions en condicions de marginalitat.
I que la prevalença no és diferent a la població d'origen.

Jo espere la seua resposta a les preguntes que no estan contestades: problemes d'intèrprets.
.
.
Altres comunitats com la catalana ha posat en marxa, a través del Telèfon Sanitat Informa, un servei d'intèrprets perquè un no se trobe en la situació d'una urgència en un hospital de no poder atendre una persona per problemes d'idioma, i cada vegada n'hi han més, i ahí hi ha una opció institucional.

I una adequació dels recursos ­estem parlant dels sanitaris, dels d'atenció sanitària però també dels educatius i els socials­ perquè no hi haja un enfrontament entre comunitats.
Perquè és molt fàcil i és molt poc costós per a un govern emetre targetes que reconeguen el dret a l'assistència, però els qui ha d'atendre'ls és en un barri determinat, uns professionals determinats, sense mitjans addicionals i una població d'origen a la qual cal cuidar, i no pot sofrir una minva dels recursos que hi han disponibles per a la seua atenció educativa, sanitària i social.

I d'això és del que estem parlant, d'algunes polítiques concretes organitzatives, de salut pública, però també d'adequació de recursos.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
de formació dels professionals, que avui tenen problemes precisament del que estem parlant.
Problemes vol dir problemàtica que s'ha de solucionar, no enfrontaments sinó problemàtica.
I tenen problemes d'enteniment des del punt de vista idiomàtic, des del punt de vista cultural, etcètera.

I si aquelles polítiques no les fan.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Acabe, senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
al final el que acaba perdent és la nostra població mateixa, i va perdent la cohesió social i, a més, se deteriora la convivència democràtica.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

I això és el que esperem.
.
.

Moltes gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora Mendoza.

Jo li he explicat la normativa que tenim específica en la Comunitat Valenciana, que va més allà en mesures socials que té en estos moments la legislació, tant la Llei d'estrangeria com la legislació estatal.
I crec que la sensibilitat o la solidaritat amb les persones en estos moments que tenen i són una part important, important, de residents actualment en la Comunitat Valenciana, crec que, com li dia, no sols són els recursos sinó les polítiques innovadores per a poder-los donar la major atenció de qualitat.

I jo he donat tot el ventall de possibilitats, tant a immigrants o estrangers que estan empadronats com no empadronats i que no tenen la seua regularització i que no tenen allò que en estos moments se coneix com "sense papers".
I precisament per damunt dels papers ací s'està donant assistència sanitària a totes i cada una de les persones que la necessiten, i per això se crea el decret que dóna i fica en marxa la targeta solidària.

I vosté diu que no li conteste les preguntes.
Jo crec que les he contestades molt fàcilment.

Mire vosté, la targeta solidària, que vosté li dóna poca importància però que jo crec que la té, i molta i reconeguda absolutament per tots, sobretot per eixe col·lectiu, resulta que el 30 de gener del 2001 teníem 9.
109 targetes solidàries i el dia 8 d'este mateix més teníem 44.
072 targetes solidàries, amb la qual cosa vosté podrà vore que l'avanç i donar les targetes se fa d'una manera àgil.

S'han creat unitats específiques d'atenció als immigrants en les tres províncies perquè milloren l'atenció, perquè els assessoren en temes de salut i per a facilitar-los el seu accés a totes les institucions sanitàries, cosa que hem segut pioners en la Comunitat Valenciana i que hem començat en el Hospital la Fe, en el General d'Alacant i en el General de Castelló.

La ret de primària, que és una altra de les coses que són importants, la ret d'atenció primària, que és perquè estiguen cada vegada més a prop els servicis també a eixe tipus de col·lectius, perquè viuen a tot arreu dels pobles de la Comunitat Valenciana i puguen tindre un accés més directes, també se convertix en un dels punts més importants, com per exemple per a obtindre la targeta solidària.

Li he parlat dels convenis amb l'administració local, que a les persones sense sostre, les persones immigrants, estan fent una labor molt important quant al seguiment de tota la seua atenció sanitària, com per exemple el conveni de tuberculosi de què li he fet menció, i precisament que hi ha una part important de la població que ho rep en estos moments a la nostra comunitat.

Hem millorat allò que són els sistemes d'informació de la població, que era una cosa absolutament bàsica per a tindre un coneixement real, per a tindre unes bases de dades reals de com estava la situació, creant el SIP, el Sistema d'Informació de la Població, que sí que mos permet tindre unes dades reals per a prendre unes millors decisions.

Donem allò que és la farmàcia gratuïta a totes aquelles persones immigrants que no tenen recursos econòmics, i que se'ls està donant ací a esta comunitat la farmàcia gratuïta.

Crec que són polítiques socials concretes, clares i contundents d'ajudes a eixe col·lectiu i a eixes persones que ho necessiten.

Vosté dia i ha fet referència a un centre que jo anuncií fa unes setmanes, i evidentment, l'anuncií fa unes setmanes i també li dic que pràcticament el mes que ve se va a ficar en funcionament en l'Hospital General de València, que és el Centre de Malalties Emergents i Importades.
Llavors, el Centre de Malalties Emergents i Importades també és perquè siga un centre de referència per a tots els professionals per ser una antena epidemiològica, per a donar també el suport a tota la ret sanitària de la Generalitat en tot este tipus de qüestions de malalties emergents o importades.

Parlava vosté del tema dels intèrprets.
Vosté sap que la nostra comunitat és una comunitat en què, afortunadament, també el turisme és una font de recursos molt important, i com a font de recursos molt important tenim molts residents estrangers a la Comunitat Valenciana ja no temporalment sinó pràcticament la major part de l'any vivint a les terres de la Comunitat Valenciana, sobretot en la part de costa.
Ja són molts hospitals en la Comunitat Valenciana i centres de salut costaners que tenen servicis d'intèrpret.
És més, hi han també algunes associacions de voluntaris que, en col·laboració amb la Conselleria de Sanitat, estan també treballant en eixe sentit per a millorar una cosa que és bàsica en la relació de qualsevol persona de qualsevol societat, i més en la relació pacient-facultatiu o professional-pacient, com és la comunicació.
I en eixe sentit, també estem fent esforços importants en eixa matèria.

Per tant, estic diguent coses concretes, coses que tenen un gran contingut social, iniciatives que, a més, estan totalment recolzades per normativa que, de manera pionera, s'ha fet en la Comunitat Valenciana.
I que, certament, en eixe sentit estic totalment d'acord amb vosté que hem de seguir aprofundint, perquè este tal vegada siga un dels reptes sociosanitaris més importants que tingam de cara al futur, és a dir, el fenomen de la immigració, com li dia, junt a l'envelliment de la població o a la baixa taxa de natalitat.

Sense cap de dubte que són reptes molt importants, però certament jo crec que és absolutament innegable l'esforç normatiu, innegable l'esforç de recursos que s'estan donant a estos col·lectius, i que crec que s'han de seguir donant simplement per un tema de solidaritat i de sensibilitat humana.
I certament que des d'este Govern anem a seguir aprofundint en eixes polítiques, perquè me pareix que són polítiques justes, i intentant reordenant tot allò que és l'assistència sanitària, tot allò que és l'assistència sociosanitària, perquè cada vegada tinguen un major accés a totes les prestacions sanitàries, com aixina és ja en la Comunitat Valen-ciana, i millorant en tot el que pugam allò que és la seua qualitat de vida, que crec que és un aspecte de solidaritat que tots hem de tindre en compte.

Per tant, jo crec que són polítiques molt concretes, iniciatives molt clares que estan portant-se.
.
.
i que són realitat i que han donat fruits i en eixe camí anem a seguir.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Vaja acabant, per favor.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

Senyor president, he acabat ja.

 

***Interpel·lació al Consell (resposta del conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero) sobre política general del govern valencià per a la conservació i la protecció dels espais naturals del territori valencià, que formula el diputat Joan Francesc Peris i García, del Grup Mixt (RE 36.
958, BOCV número 142).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies.

Continuem amb el punt vuit de l'ordre del dia: interpel·lació al Consell que formula el diputat Joan Francesc Peris i García.
Té la paraula el senyor Peris.
*(Pausa)* Quan vulga, senyor Peris.
*(Remors)*

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Aquesta interpel·lació és sobre la política general del Govern per a la conservació i protecció dels espais naturals del territori valencià.
I voldria començar contant-li el que m'ha passat a mi amb una carta que vaig enviar a la senyora Wallström, directora general de Medi Ambient de la Unió Europea, que em preocupava moltíssim que en l'estudi de l'impacte ambient del traçat del pla hidrològic nacional no trobava una gran part del meu país, una part impressionant.
*(Mostra un plànol)* Tota eixa part, tota eixa part que està en verd.
I li vaig a enviar una carta dient: vosté el que li ha enviat el Govern en l'estudi dels valors naturals de tota eixa part, vosté ho té?
I em constesta amb una carta des de Brussel·les i em diu: "Pot mirar-ho vosté en la pàgina web del ministeri.
El que jo tinc és el que està en la pàgina web del ministeri".
Així ho diu, diu: "documento disponible en la pagina web del Ministerio de Medio Ambient español, www.
mae.
es.
" I me'n vaig anar a la pàgina web del ministeri, senyor conseller, i va i resulta que no, que és veritat, que el que està allí enviat pel Govern espanyol no està tot eixe tros verd del nostre país, no està avaluat l'impacte ambiental sobre tots eixos territoris.

I li ho vaig preguntar a vosté: vosté sap el que està passant?
Votés tenen informació de l'impacte ambiental sobre els territoris, sobre els valors naturals de tota eixa part del territori?
I vosté em contesta, el dia 17 d'abril de 2002: "El Consell de la Generalitat Valenciana tiene un perfecto conocimiento del contenido del documento del Ministerio de Medio Ambiente de evaluación ambiental estratégica del Plan Hidrológico Nacional".
És a dir, que a vosté, al Govern Valencià no li preocupa el que puga passar, el que puga afectar el traçat del Pla hidrològic nacional sobre tot eixe tros del territori.
No puc pensar en una altra cosa, per això em preocupa molt, per això vaig fer la interpel·lació, era una de les raons, una de les raons.

Una de les raons era que la Conselleria de Medi Ambient està molt preocupada en publicitar els parc naturals.
I per això en el pressupost de 2002 feia un esforç importantíssim d'inversions, no solament en el capítol de conservació del medi natural, sinó en formació ambiental pegava una gran rebaixa a les inversions per a enviar 150 milions de pessetes de les antigues a Radiotelevisió Valenciana per al programa de publicitat del parcs naturals.
Però després, en la realitat, li preocupa menys el que és la protecció real, la real, la de veres dels parcs naturals.

I, clar, em preocupa moltíssim, perquè vosté en l'any 2001 sempre després, perquè sempre venim després de les peticions de la Unió Europea, fa una ampliació de LIC, és cert, és cert, i anuncia que en aquest moment, una vegada estigueren declarades les zones humides, el catàleg de zones humides, arribaríem al 26% del territori dintre de la protecció, és cert, 550.
000 hectàrees, crec que és la xifra.

Però, clar, quan resulta que ve la veritat, que ve la construcció sobre el territori, ahí no ho mirem, és a dir, no ens preocupa tant, no ens preocupa que no s'analitze, ens preocupa menys, no ho exigim almenys.
Jo m'haguera contentat dient: mira, sí que sabem que no està i anem a exigir-lo, almenys, és a dir, mire, sí que ho hem vist.
Perquè, clar, eixe territori, quan el fas així, senyor conseller, resulta que no està avaluat el que passarà en l'Albufera, parc natural emblemàtic de tots els valencians, el que pot passat amb el Caroig, el que pot passar amb la serra d'Enguera, el que pot passar en els Alforins, el que pot passar en la Font Roja, el que pot passar en la serra de Salines, el que pot passar en la serra del Maigmó, tot LIC i proposat per vosté, tots llocs d'interés comunitari per estar en la Xarxa Natura 2000 proposats per vosté.
És a dir, que no és intranscendent.
És fer un llistat, fer una roda de premsa, dir anem a protegir el 26% i després no exigir, no exigir la realitat de la protecció.
Eixa és la primera reflexió que nosaltres volíem fer.

Una altra qüestió que ens preocupa, i per això li vam demanar aquesta interpel·lació, ens preocupa, a més de les dades que tenim, com ni els pressupostos, que per a nosaltres són clarament insuficients, perquè per a nosaltres els pressupostos de la Conselleria de Medi Ambient, encara que van augmentant són clarament insuficients per a fer una protecció, conservació i regeneració del territori, ens preocupa que acaben els exercicis pressupostaris havent invertit realment, executat molt menys del que al principi estava, que ja li dic que en principi a nosaltres ja ens semblava insuficient, encara que siga un augment.

En les dades que tenim, les que li hem demanat, les inversions reals de 2000, que són les darreres dades que vostés ens ha enviat, el 48% només del que estava realment fet.
I ara ja no puguem parlar que encara no està tancat l'exercici, són de 2000; és a dir, ens han arribat en 2002 les dades de l'exercici tancat de 2000 i vosté dels pressupostos, que li torne a dir que són curts per a nosaltres, només inverteix el 48%.

Enguany, que en el capítol d'inversions reals de conservació del medi natural han fet un esforç pressupostari, sap vosté realment per a què li arriba?
Vosté fa la divisió d'eixes 550 hectàrees per les inversions que té real el capítol d'inversions?
Sap que són 3.
800 pessetes per hectàrea?
Al final, al final és molt poqueta inversió.

I després ens preocupa també, i li ho volíem dir en aquesta interpel·lació, ens preocupa molt que quan es declaren parcs naturals o s'anuncien Prug, normalment set anys després de quan s'havien d'haver aprovar, el Prug de l'Albufera que vosté va presentat hauria d'haver estat fet divuit mesos després de la junta rectora, que sap vosté que es va fer en l'any 1994, per tant, ara ve el 2002, sis anys després, el catàleg de zones humides definitiu que ara ja sembla que està sis anys després ­al final li diran de Morella a vosté, per allò del sexenni, és sis anys després de­, ens preocupa que a més darrere no hi haja un pla director en compromisos temporalitzats de les inversions.
Per exemple, el Prug que presenta, que vosté sap que fonamentalment el primer havia de fer-se a l'Albufera és el sanejament urgent de les seues aigües residuals.
Hui li han fet una pregunta d'això, però jo pense que vosté ha anat a l'Albufera i sap com està l'aigua de l'Albufera realment.
I, per exemple, sap que per a netejar els fangs caldrien uns 20, 22.
000 milions de pessetes, o siga, ens preocupa que al costat del Prug no hi hagen compromisos concrets, no anunciats sinó concrets, és a dir, temporalitzats.
O aquell programa que va presentar del Fondó d'Elx, tampoc està clar quan va a anar, quan i com i de quina manera van a fer-se.
O els actuals parcs que vosté ha declarat, també molts anys després, Calderona, Mariola.
Quants, com, amb quins compromisos, amb quins terminis, senyor conseller?

Ens preocupa que no hi haja un pla director concret de parcs naturals i ens preocupa també que li puga passar el mateix a les zones humides, a la declaració de zones humides.
I no a les de les parcs naturals, que els parcs naturals sempre tenen major protecció, és cert; aquelles que no són parcs naturals, aquelles que van estar en el catàleg, però no van estar dintre d'un parc natural.
Ahí caldrà fer un esforç important de fer un pla de regeneració d'eixes zones humides i un pla d'usos.

I, per exemple, la nostra reflexió és, voldríem escoltar-lo, si pensa fer el que està fent-se dintre del parc natural de la Marjal de Pego-Oliva en les altres marjals, encara que no siguen parc, és a dir, ¿pensa fer una política de recanvi, de substitució de la citricultura per l'arròs, que seria l'únic que possibilitaria que no es dessequen les marjals?
És una de les preguntes que també li volem llançar.
O, per a quan el Porn de la serra del Rubial i les Hoces del Cabriel, Que està també des de l'any 1994, igual que Calderona, Mariola i encara no ha tampoc ha vingut.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Vaja acabant, per favor.

 

**El senyor Peris i García:**

Sí, vaig acabant, senyor president.

Voldríem realment dir-li que la política d'espais naturals ens agradaria més que hi haguera menys de "vosté dirà" i més de "vosté executarà" realment en els parcs naturals.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Senyor Peris, un moment.
Si no té inconvenient deixaria a la presidència el plànol topogràfic, que és tremendament interessant.
Moltes gràcies, li ho tornaré.
Gràcies.

Senyor conseller, quan vulga.

 

**El senyor coseller de Medi Ambient:**

Señor presidente.

Señores diputados.

Señor Peris, la interpelación sobre la política general del Gobierno Valenciano sobre conservación y protección de los espacios naturales.
.
.
yo veo que usted, cuando ha subido, ha planteado yo creo que hábilmente, ha querido despistar un poquito la atención, dice: "como me parece que tenemos pocos argumentos respecto a la política de espacios naturales, de protección del Gobierno del Partido Popular, vamos a ver si liamos un poquito esto con algo del Plan hidrológico, Comisión Europea, que es muy sufrido, que mientras va el escrito, le contestan a uno, pues parece que la cosa, pues, bueno, puede tener visos de realidad".
Aunque luego, como ha pasado en las quejas europeas que se están planteando, por ejemplo la de Pego-Oliva, queden archivas con una felicitación de la Comisión Europea por la actuación del Gobierno Valenciano.
Pero yo no voy a renunciar a hablarle de lo que usted realmente ha planteado y ha exigido para que venga aquí.

Yo creo que, además de intentar desviar la atención de lo que realmente veníamos a hablar y plantear temas de ejecución presupuestaria de un 40%, que es posible que en alguna línea presupuestaria, pero yo le tengo que decir que estos dos años la ejecución presupuestaria de la conselleria a liquidación del presupuesto es del 90%.
En algunas partidas habrá algún índice superior y en otras mayor.
El 90% perfectamente homologable a cualquier conselleria de este Gobierno y conjunto del Estado nacional.
.
.
dentro, en la ejecución de un presupuesto, pues suele haber, a lo largo del año, pues determinados problemas o alternativas que hacen que determinadas actuaciones se retrasen en el tiempo, bien obras o bien cualquier actuación.
Pero que un grado de ejecución del 90% es muy positivo.

Y, luego, yo creo que simplemente ha planteado algunos datos, que yo no creo que usted los diga creyéndoselos, sino simplemente no creo que ignore realmente cuál es el trazado a través de la parte central.
Yo creo que tengo la copia de la página del ministerio y está el trazado.
Y usted cuando plantea la afección a la Albufera, la afección a Caroig, a Fontanars o a Font Roja, después buscamos el trazado en la conselleria y se lo suministro.
No afecta a ninguno de esos espacios, porque además se ha trabajado, se ha trabajado para que no afecte.

Pero, además cuando usted plantea ahora problemas con el trazado del trasvase, pues es el único en la Comunidad Valenciana, porque mire que había gente con ganas esperando a que saliese el trazado para decir "¡qué barbaridad ambiental hace el Gobierno del Partido Popular".
Se presentó hará dos o tres meses, ya no recuerdo, porque el silencio es tan absoluto, nadie ha podido decir ni una sola observación en el sentido de la nula afección a los espacios naturales y cuando, por la propia topografía y configuración física de la comunidad había alguna afección están planteados los desvíos, soterramientos o viaductos que eliminan todo ese impacto, que ahora usted plantee que pueda afectar a la Font Roja o pueda afectar a.
.
.
, pues decirle que no es cierto, y usted lo sabe y le damos la documentación.

Pero, bien, volviendo, porque a mí sí que me interesa hablar de conservación y protección de los espacios naturales, y dentro de los seis minutos que marca.
.
.
, pues voy a intentar hacer un breve resumen, porque son muy amplias las líneas de actuación, muchos son los planes en los que estamos trabajando, evidentemente, muchas son las figuras de protección que llevan muchos años enquistadas y que hoy, gracias a Dios, con un gran consenso, podemos decir que están aprobados, sentando la base de una protección ya efectiva del territorio, y no renuncio a contárselas.

A falta de un año ya de final de legislatura, tengo que plantear que, realmente, aquellas líneas fundamentales que planteábamos a principio de legislatura, yo creo que están prácticamente cumplidas, si no en algunos casos, en este tema concreto de la protección, ampliamente superadas.

Si hablamos de parques naturales, en 1996 la superficie protegida de nuestra comunidad era de 40.
000 hectáreas, lo que representaba menos del 2% de la superficie.
A fecha de hoy, transcurridos seis años, el número de parques naturales se ha visto incrementado hasta catorce, triplicando prácticamente la superficie incluida en estos parques hasta alcanzar las 110.
000 hectáreas, yo creo que es un dato importante, es decir, un 5% del territorio.

Esta legislatura ha sido testigo de la declaración de los nuevos parques naturales de Mariola, de Calderona y próximamente, que ya tiene aprobado su Porn, será el la sierra de Irta.
Pero junto a la declaración de nuevos parques, en los que ya estamos trabajando, efectivamente, uno es el de las hoces, aunque no conozco ningún documento del año 1994, no existe, por lo menos a nivel de Conselleria de Medio Ambiente no existe, porque lo he reclamado como documento de base en los trabajos que tenemos internos, pero seguimos trabajando, o el del palmeral de Elche.
La política del Consell en relación con estos espacios ha pretendido, en primer lugar, dotarlos de unos instrumentos de ordenación, necesarios y preceptivos, de forma que preserve sus valores y oriente los usos de forma compatible con su recuperación ambiental.

Pero al margen de los planes de ordenación de los nuevos parques, estamos haciendo algunos planes de ordenación, pero también planes de uso y gestión, plan rector de uso y gestión, por lo menos en seis parques naturales: en Font Roja, en Albufera, en Pla de Cabanes, Montgó, los perímetros en los humedales del sur, Pego-Oliva, y tengo que decir que también en Sierra de Espadán en el documento de protección, que ya está licitado y próximamente se va a iniciar la redacción.

El proceso se ha acometido, y además introduciendo unos procedimientos de diálogo con un documento de concertación, buscando aproximar posiciones respecto a los parques naturales, que yo creo que está dando muy buenos resultados, y el Porn de Pego sería un buen ejemplo de ello, desde una voluntad, de un talante de negociación y de consenso, pues, ha permitido.
.
.
y también de rigor científico, jurídico, y también ambiental, pues, superar los desencuentros tradicionales que habían ocasionado conflictos importantes con la conservación.

Pero yo tengo que señalar también que esto se ha visto acompañado de una política efectiva de inversiones que ha venido a duplicar la acometida, pues, en periodos, por ejemplo, 1990/1994.
Si en el 1995 se invertían 450 millones en los parques naturales, la media de los últimos años es 1.
050 millones, y, en concreto, para este año tenemos una inversión de unos mil seiscientos millones, también con el proyecto Parcs Naturals de la Comunidad Valenciana, en el que se ha pretendido, como un factor fundamental de concienciación y acercamiento a los ciudadanos, el crear una marca con todo lo que lo que lleva aparejado de divulgación y concienciación.

Si hablamos de la Red Natura, pues, bueno, yo creo que hemos cumplido con creces las obligaciones.
El 10 de julio nos ha permitido pasar ­la decisión del Consell de 10 de julio­ de una propuesta de 10 espacios y 40.
000 hectáreas, que podía haber no formal pero realmente protegidas en el 1994, a una aprobación de una lista inicial en diciembre del 1997 de 39 espacios y 420.
000 hectáreas, es decir, un 18% de la superficie de la Comunidad Valenciana, y una propuesta definitiva de 94 LIC, lugar de interés comunitario, que representaban prácticamente el 27%, el 26,8% del territorio de la comunidad, 6.
673.
401 hectáreas, de las que 622.
000 son terrestres y 49.
000 son marinas.

Si hablamos del Catálogo de zonas húmedas, yo creo que es un elemento clave también en la política de espacios naturales desarrollada en esta legislatura.
Yo estoy convencido de que va a constituir un hito en la política ambiental de esta comunidad por la trascendencia de su contenido, por la metodología utilizada para su elaboración y su peso fundamental en la ordenación territorial de nuestra comunidad.
Aspectos destacados son las desclasificación de 600 hectáreas de suelo urbanizable o la protección de 47 kilómetros de litoral a lo largo de los parques y de las zonas húmedas que no están protegidas como figuras de parques.

En un plano comparativo con otros territorios, señalar que la Comunidad Valenciana va a ser la región mediterránea que, en términos relativos, más zonas húmedas protege, 2 metros cuadrados de humedal protegido por cada 100 metros cuadrados de territorio, frente a, por ejemplo, los 1,6 de Murcia ­que habría que incluir el Mar Menor con el 90% de lo que figura en ese 1,6­, o, por ejemplo, 0,99 Andalucía o 0,65 Cataluña.
En todo caso, menos de la mitad, incluso tres veces menos de lo que se protege nuestra comunidad.

El pasado viernes el Catálogo tuvo el dictamen favorable de la mayoría de los miembros del Consejo Asesor y con su aprobación, yo creo que será un elemento fundamental en la política del Gobierno del futuro valenciano.

Y en el poco tiempo que me queda voy a hacer un breve resumen de los otros espacios, aquellos compromisos que habíamos asumido de potenciar la figura de los parajes naturales, que no se había declarado ninguno en la Comunidad Valenciana.
Pues, ya tenemos el Clot de la Mare de Déu, les Rodanes, el Racó de Sant Bonaventura, el Arenal d'Almorxó y otros cuatro o cinco que están en tramitación, pendientes de los trámites de exposición pública, informe definitivos, pero que próximamente también van a ser parques naturales.

Con respecto a la inversión, yo creo que aparte de la inversión específica, estamos creando el marco, a través de los convenios con el Ministerio de Medio Ambiente que firmaron el ministro y el presidente Zaplana, de unas importantísimas inversiones en la recuperación de nuestros cauces y de nuestros humedales dentro del plan forestal, que ascienden a, prácticamente, 24.
000 millones de pesetas para los próximos cuatro años, y que se van a realizar en los convenios, que ya algunos están firmados y otros se van a seguir firmando próximamente, con la Confederación del Júcar, con la Confederación del Segura y con la Confederación del Ebro, de forma que van a garantizar una inversión efectiva en la mejora, en la recuperación y en la viabilidad de nuestros humedales.

Señalar, para terminar, señor Peris, que todo eso, además, y es lo que me produce mayor satisfacción, que dentro de un tema como el Medio Ambiente, un tema de futuro, un tema que supone una limitación a determinados derechos entendidos a veces como tradicionales, pues hemos conseguido establecer unas vías de diálogo ­quiero recordar Mariola, Calderona, Pego­ y estoy convencido que ­por ejemplo, Irta­, conseguiremos con esa línea de trabajo compatibilizar y armonizar todos esos intereses, siempre con el criterio del desarrollo sostenible y siempre, yo creo, que cambiando de forma fundamental lo que es el enfoque de la política de Medio Ambiente, plantear que es fundamental para nuestro desarrollo, para equilibrar nuestro territorio y garantizar nuestro desarrollo futuro, pero también con un grado muy importante de consenso de toda la sociedad.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Senyor Peris, per a rèplica, per un temps màxim de cinc minuts.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Senyor conseller, comencem perquè des de l'any 1995 ací va guanyar el Partit Popular, per tant, és a dir, els endarreriments són del mateix Govern i, per tant, responsabilitat del mateix president del Govern.

És a dir, quan tot allò que a partir de l'any 1994 estava començant, des de les eleccions de juny del 1995 i la constitució del Govern Valencià, és responsabilitat del mateix Govern.
Per tant, l'endarreriment de l'aprovació dels Porn d'Irta, Mariola, Calderona, i eixe que està pendent.
.
.
Mire, doncs, li amaguen informació, perquè sí que n'hi ha una bona documentació i un bon estudi de tota la zona per a fer un pla especial en tots aquells pobles al voltant de les Hoces del Cabriel i la serra del Rubial, sí que existix, mire-ho vosté, que sí que existix, i, a més, jo li'l puc ensenyar, aixina que em brinde a ensenyar-li'l, a posar-lo a la seua disposició.
Sí que hi ha un estudi molt important.

Vull dir, tot això és responsabilitat del mateix president de la Generalitat, per començar per ahí.
I jo no vull desviar l'atenció quan parle del que està passant, de l'informe del Pla hidrològic nacional, i vosté ho sap perfectament.
No està avaluat l'impacte ambiental de la traça, no està avaluat, i igual que ací, quan parla de zona intermèdia del transvasament, la serra d'Irta, diu "cero afección", hauria de dir "serra d'Enguera, cero afección".
El problema és que no existix, i li ho torne a dir, tot eixe tros d'avaluació d'impacte, i vosté ho sap.
I sap per què no està, fonamentalment?
Per la qualitat de les aigües que baixen, que sí que afecten claríssimament el curs mitjà i baix del riu Xúquer, declarat LIC per vosté, i al Parc Natural de l'Albufera, declarat parc fa moltíssims anys.
I endarrerit sis anys el Prug per vosté, o pel seu president.

I per això no està, i vosté ho sap que no està!
Per això li dic que estem parlant de la política de protecció, no de les declaracions públiques de protecció, no de les campanyes d'imatge!
Estem parlant que vosté, com a conseller de Medi Ambient, i el Govern Valencià, hauria d'haver exigit l'anàlisi de l'impacte sobre eixe territori com està de la part nord i com està a partir de la serra de Crevillent, que sí que està i que també és territori valencià.
Que tota eixa part central del país no és territori valencià?
Per què no està?
Per la problemàtica.

Mire, fa gràcia que vosté diga que ningú, sóc l'únic.
.
.
No, vosté sap que són molts més els que critiquen la traça i els seus impactes, moltíssims, moltíssims, i alguns d'ells dels que li voten en contra del Catàleg de zones humides, perquè, entre altres coses, algunes haurien d'estar, hi han alguns oblits importants.
Però jo crec que el més important del catàleg que vosté ha nomenat és, d'eixos diners que sembla que van a vindre del Ministeri de Medi Ambient, amb eixos convenis, que vosté presente un pla director, i que diga com van a fer-se i en eixos quatre anys a on van a gastar-se els diners; com en els parcs naturals, que diga vosté, en eixos quatre anys què va a fer-se i a on van a gastar-se els diners; o, per exemple, que es diga: "vaig a fer el catàleg de camins ramaders", que també està en la Llei 11/1994, d'espais naturals, i tampoc l'ha fet vosté encara, també és una mancança.

I ja que nomena zones a poder declarar, sap vosté que en Xixona té una zona que li estan reclamant una àmplia part de la societat, que podria ser també protegida, declarada espai, com és la serra del Cabeçó d'Or i la serra de la Grana, que podria vosté també incorporar-la a eixa zona, a eixa xarxa.

I, fonamentalment, nosaltres li volem fer molta insistència: la moratòria, la lentitud, l'incompliment dels convenis que signen i després no acaben executant-se del sanejament de les aigües, estan afectant molt durament parcs importantíssims, emblemàtics, de molts valors naturals i també valors culturals, com és el Fondo d'Elx, per les afeccions de les aigües dolentes del riu Segura, i, per tant, s'hauria d'impulsar l'acabament urgent d'eixes obres, i el parc natural de l'Albufera.
El parc natural de l'Albufera, que té molts problemes, moltíssims, el Prug va a ser un problema, perquè vosté diu "anem a desclassificar.
.
.
" no sé què en les zones humides, i vosté sap que li ha augmentat també la urbanització dintre de l'Albufera, amb el nou Prug li augmenta la urbanització dintre del territori del parc.
Fonamentalment, el problema que té és la qualitat de les seues aigües, el problema fonamental del parc natural de l'Albufera és la qualitat de les seues aigües, que necessita urgentment la finalització del pla de sanejament de l'Albufera i, possiblement, un nou pla de sanejament, perquè, per exemple, el col·lector no dóna abast a tots els problemes que té, i possiblement també un conveni amb els ajuntaments de la zona, de la conca, perquè també tenen moltes coses a fer que tampoc fan i que és cert.

Per tant, nosaltres pensem que de tot això fa falta compromisos concrets i per això li demanem un pla director, un pla director de parcs naturals, un pla director de zones humides.
I li torne a insistir: si en les zones humides no es fa un pla d'usos i es canvien els actuals usos agrícoles, continuarem tirant aigua dolça a la mar i tindrem.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, per favor.

 

**El senyor Peris i García:**

 

.
.
.
i tindrem l'aberració que en hivern tirem l'aigua dolça quan en estiu mos fa falta.
I això passa en les marjals.
I ja que són protegides, siga valent, continue amb eixa valentia, continue amb eixa valentia i allò que està fent-se en Pego, que a zones on no hi havia arròs ara hi ha arròs, on hi haja tarongers faça arròs, i jo aniré amb vosté, el recolzaré a canviar l'OCM perquè es puga fer més arròs al País Valencià, però a canvi de citricultura en les marjals que s'acabe de tirar aigua, aigua dolça, i després demanem aigua a l'Ebre.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Moltes gràcies, senyor Peris.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Peris.

Señalar mi satisfacción porque por su parte no haya ninguna observación mayor a lo que he desarrollado como política general, a lo que era la declaración de parques naturales, no encontramos ninguna falta en la Red Natura, el catálogo razonablemente, si nadie dice nada, es que parece que no debe estar mal, los parajes naturales son figuras interesantes y ya era hora que se produjesen.

Y yo creo que insistimos un poco en dos temas muy puntuales.
Yo le he dicho que el trazado está, el trazado lo tenemos, hemos influido.
Le garantizo que no afecta a ninguna zona LIC, no afecta a ninguna zona LIC.
Cruza lo que sería, en el río Júcar, un sistema fluvial.
Evidentemente, como cualquier carretera e instalación que va a pasar, si no nuestros ríos interrumpirían, por decirlo así, en islas nuestra Comunidad, pero con toda las garantías ambientales.
Por lo tanto, esté tranquillo, señor Peris.
Está totalmente evaluado.

Desde luego, felicito al Ministerio por tener en cuenta las sugerencias que se le pudiesen haber trasladado o la sensibilidad que ha tenido para incluso en otras que no se le han trasladado, para adoptar unas soluciones ambientalmente yo entiendo que impecables.
Y, bueno, a su disposición para trasladarle ese documento que si no sale de Internet, le puedo decir que se presentó en Madrid, que se distribuyó a la prensa y a todo aquel que lo solicitó y está en Internet, y desde luego nosotros lo tenemos y si quiere lo ponemos a su disposición, con un trazado claro que incluso creo que tengo las referencias de algunas críticas que si en Tous había o no había, evidentemente, sí que hay un trazado.
Y las críticas podían ser otras.
Que se garantiza la no afección, al revés, a la Albufera.
El Plan hidrológico tiene que ser un elemento fundamental para equilibrar todos los humedales.
Y señalar, que por ese lado las críticas a lo que sería la protección si únicamente son el trazado del trasvase en la parte central es un trazado público conocido, no afecta a ningún espacio LIC y tiene todas las garantías ambientales exactamente igual que en la parte norte y exactamente igual que en la parte sur.

Y por otro lado señalar que, efectivamente, claro que existe un plan director.
Hay unos compromisos que asumió este conseller en la primera presentación ante las Cortes, que razonablemente yo les recomiendo que ante el escepticismo que mostraron sus señorías en ese momento, ante esos compromisos, pues están cumplidos al cien por cien, alguno puede que quede por tramitar.
Y cuando se planteaba que íbamos a proteger el 25% del territorio, yo dije el 25 y dijeron "hombre, nosotros proponemos el 20, y ya estaría muy bien", pues yo he dicho que era el 26,8 pero no es cierto, porque el 26,8 es la Red Natura, pero dentro del catálogo de zonas húmedas hay más espacios que no son Red Natura, o sea, que ese porcentaje se aumenta realmente sobre el porcentaje total de la Comunidad.

Y si hablamos de actuaciones dicen: "Bueno, en parques naturales parece que mal que bien, pero bueno, hay inversión.
A mí lo que me preocupa serían las zonas húmedas donde no hay actuaciones".
Bueno, el convenio que también es público, firmado el 19 de abril de este mismo año, entre el ministro y el presidente Zaplana, que ya es ejecutivo porque era el desarrollo del convenio del Plan nacional forestal, pues yo le voy a decir algunas de las actuaciones, que tiene un listado de actuaciones con programación y presupuestos.
En concreto, algunas tienen un carácter más importante de reforestación, otras de restauración de cauces y otras enumerables, pero en concreto, por ejemplo, la recuperación del delta del río Mijares con una inversión prevista de 598 millones de euros.
Hidrotecnias de corrección en la cuenca de base Loriguilla, ese podemos decir que es más tradicional, de los que hemos hecho siempre.
Hidrotecnias en la Safor.
Restauración medioambiental del bajo Turia, parque fluvial del río Turia, un espacio ambiental de una oportunidad inmensa en el que vamos a hacer una actuación importantísima, con 1.
575 millones de euros.
Restauración hidrológico-forestal del río Vinalopó, 2.
899 millones de euros, fundamental en la lucha contra la desertificación.

Saltándome algunos proyectos ya más puntuales, repoblación forestal de la cuenca vertiente a la Albufera, con 3 millones de euros ­con los euros hay un pequeño lío­, y luego, si hablamos ya específicamente de zonas húmedas, corrección y prevención de impactos ambientales en la marjal del Moro, recuperación de láminas de agua y ullal y conexión de ecosistemas en la marjal d'estanys de Almenara.
Estos dos últimos proyectos con.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaya terminando, señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Ahora le digo los euros, porque con los euros en relación con las pesetas y las simplificaciones de los documentos.
.
.
Pero sigamos, porque como me da poco tiempo, señor presidente.
Restauración de zonas húmedas de la Comunidad Valenciana.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

El presidente le ha dado el tiempo que marca el Reglamento.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

.
.
.
donde habrá actuaciones en distintos marjales.
Pro-yecto de recuperación ambiental y mejora del funcionamiento hidrológico del marjal de Nules-Burriana.
Recu-peración ambiental y mejora del funcionamiento hidrológico del marjal de la Safor.
Todas estas actuaciones, por primera vez, con un fuerte carácter ambiental en todos nuestros humedales, en lo que son nuestros ecosistemas de desembocadura.
Por lo tanto quiero decirle, señor Peris, que no solamente es buscar ese consenso social en torno a nuestros espacios protegidos y las zonas húmedas.
Es protegerlos, efectivamente mediante el catálogo, y marcar un ambicioso plan de inversiones en todos estos humedales que nos van a permitir recuperar, de una vez por todas, y de una forma.
.
.
como dice usted, dentro de un plan director, dentro de unos esquemas de trabajo perfectamente planificados por la Conselleria, porque lo que tenemos, yo creo que tenemos la garantía de la protección efectiva y de la recuperación de estos marjales, además haciendo compatibles esas actuaciones agrícolas, que son compatibles en muchos casos, desterrando las que no lo son y creando unos sistemas que pervivan a lo largo del tiempo en nuestros espacios de valor.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Senyories, es suspén el Ple, que es reprendrà demà a les deu del matí.

 

*(Se suspén la sessió a les 19 hores i 23 minuts)*