Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 14 de febrer de 2001.
Comença la sessió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 36.
Primera reunió.**

 

***Jurament o promesa de dues noves diputades, senyores Mónica Lorente Ramón i María José Rico Llorca, del GP Popular.***

 

**La senyora presidenta:**

 

Bon dia, il·lustres diputades, il·lustres diputats.

La Presidència accepta l'oferta de les Corts i declara obert el període de sessions.

El primer punt de l'ordre del dia és el jurament o promesa de dos noves diputades.
.
.
Per favor, pregue silenci.
El primer punt de l'ordre del dia és el jurament o promesa de dos noves diputades de les Corts Valencianes, il·lustres senyores Maria José Rico Llorca i Mónica Isabel Lorente Ramón, en substitució dels il·lustres diputats senyora Carmen Nácher Pérez i senyor José Antonio Rovira Jover.

Pregue a les noves diputades que es posen dempeus i, segons les nomene, formulen la seua afirmació de promesa o jurament d'acatament.

Il·lustres senyores diputades, jureu o prometeu que aitant com tindreu el càrrec de diputada acatareu la Constitució i l'Estatut d'Autonomia, sense engany, i guardareu fidelitat a la Generalitat Valenciana?

Ilustres señoras diputadas, ¿juráis o prometéis que mientras ostentéis el cargo de diputada acataréis la Constitución y el Estatuto de Autonomía, sin engaño, y guardaréis fidelidad a la Generalitat Valenciana?

 

**La senyora Rico Llorca:**

 

Sí, juro.

 

**La senyora Lorente Ramón:**

 

Sí, juro.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies.
Siguen benvingudes a estes Corts Valencianes i els desitge que facen un bon treball com a diputades.
*(Remors)*

 

 

***Presa en consideració de la Proposició de llei de protecció de la qualitat de subministrament elèctric, presentada pel GP Socialista­Progressistes (RE número 13.
214, BOCV número 50).
Criteri del Consell (BOCV número 67).***

 

**La senyora presidenta:**

Segon punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la proposició de llei de protecció de la qualitat del subministrament elèctric, presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Per a la lectura del criteri del Consell, té la paraula l'il·lustre senyor secretari primer.

 

**El senyor secretari primer:**

 

«José Joaquín Ripoll Serrano, conseller secretario del Gobierno Valenciano.

Vista la proposición de ley de protección de la calidad del suministro eléctrico, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista­Progressistes, a propuesta del conseller de Industria y Comercio, el Gobierno Valenciano acuerda:

Manifestar que su criterio respecto a la toma de consideración por las Cortes Valencianas de la proposición de ley presentada por el Grupo Parlamentario Socialista­Progres-sistes sobre la protección de la calidad del suministro eléctrico es el siguiente:

La proposición de ley tiene como objeto garantizar la seguridad y la calidad del suministro de energía eléctrica.
La seguridad y la calidad son dos aspectos del suministro de electricidad bien diferenciados y con tratamientos muy distintos.
La seguridad del suministro eléctrico se basa en la seguridad de las instalaciones eléctricas que permiten el paso de electricidad, y este aspecto se encuentra en la actualidad profusamente regulado en los reglamentos de seguridad industrial: reglamento electrotécnico de baja tensión, reglamento de líneas aéreas de alta tensión, reglamento de centrales y de centros de transformación, etcétera.

No obstante, el contenido de la proposición de ley se centra en la regulación de la calidad del suministro sin que en el articulado se haga referencia alguna sobre requisitos de seguridad, entendiendo por ello que el objeto de la proposición se inclina a regular la calidad exclusivamente.

En relación con la calidad, necesariamente hay que referirse a la Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del sector eléctrico.
El artículo 3 de la citada ley dispone que corresponde a la Administración General del Estado establecer los requisitos mínimos de calidad y seguridad que han de regir el suministro de energía eléctrica, correspondiendo a la comunidad autónoma en el ámbito de sus competencias estatutarias el desarrollo legislativo y reglamentario y la ejecución de la normativa básica del Estado en materia eléctrica.

Al respecto, se señala que la atribución a la Adminis-tración General del Estado de la fijación de los umbrales de calidad queda justificada por la doble razón de estar vinculados directamente a una materia de carácter básico en términos del artículo 149 de la Constitución, como es el régimen retributivo de tarifa unificada, así como por la necesaria aplicación del principio de igualdad entre todos los españoles.

En consecuencia, como quiera que la calidad del producto está directamente vinculada al servicio de red regulada administrativamente y con precio tarifado, tarifa eléctrica o peaje de acceso de terceros a la red ATR, la definición de los citados umbrales de calidad debe corresponder a la Administración General del Estado.
Ello no quiere suponer que las comunidades autónomas no puedan introducir requisitos adicionales en materia de normas técnicas y de seguridad, directamente vinculadas a la calidad, cuando se trate de instalaciones radicadas en su territorio, pero para ello se deberá partir del marco que establezca la Administración General del Estado.

En dicho texto legislativo se establecen las bases para la implantación de un desarrollo reglamentario que tenga por objeto que el servicio eléctrico se preste con los adecuados niveles de calidad que la sociedad actual demanda.
Es evidente el compromiso y absoluto convencimiento de la Generalitat Valenciana respecto a que el suministro de energía eléctrica en la Comunidad Valenciana sea realizado con las máximas garantías de abastecimiento y, como mínimo, con el nivel de calidad exigido por las reglamentaciones vigentes o que sean desarrolladas.

En este sentido, la propia Ley 54/1997, citada en su artículo 48, prevé el necesario desarrollo reglamentario en materia de calidad de suministro: «La Administración General del Estado establecerá las líneas de actuación en materia de calidad del servicio tendentes a la consecución de los objetivos de calidad.
La Administración General del Estado determinará unos índices objetivos de calidad del servicio, así como unos valores entre los que estos índices pueden oscilar a cumplir tanto a nivel del usuario individual como para cada zona geográfica atendida por un único distribuidor.
Reglamentariamente se establecerá el procedimiento para determinar las reducciones que hayan de aplicarse en la facturación a abonar por los usuarios si se constatara que la calidad del servicio prestado por la empresa es inferior a la reglamentariamente exigible».

Por tanto, es evidente que la Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del sector eléctrico, establece las bases sobre las que se habrá de apoyar el futuro y previsto desarrollo reglamentario en materia de calidad del servicio.

El proyecto de la Administración General del Estado de reglamento de transporte, distribución, comercialización, suministro y procedimientos de autorización de instalaciones de energía eléctrica, contempla de manera amplia una regulación específica en esta materia.
Dicho proyecto de reglamento se encuentra en avanzado estado de tramitación, por cuanto ya pasó la fase de audiencia pública, informe de la Comisión Nacional.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor secretari, un moment.

Senyories, pregue silenci.
Gràcies.

Continue, senyor secretari.

 

**El senyor secretari primer:**

 

.
.
.
informe de la Comisión Nacional de Energía y de Consejo de Estado.

Al efecto, debe entenderse que dicho reglamento puede ser el marco adecuado para abordar la regulación específica en materia de la calidad del servicio eléctrico.

A mayor abundamiento, el texto de la proposición de ley es prácticamente similar a la Ley 6/1999, de 15 de abril, de protección de la calidad de suministro eléctrico de Castilla-La Mancha, *Diario Oficial de Castilla­La Mancha* de 30 de abril de 1999 y *Boletín Oficial del Estado* de 25 de mayo de 1999, y que ha sido objeto de interposición de un recurso de inconstitucionalidad promovido por el presidente del gobierno contra los artículos 4.
3, 8, 15.
1 apartado c) y f) y 15.
2 apartado h), en relación con los artículos 17, 16.
5 último párrafo y un inciso del artículo 18 de la misma.
Dicho recurso fue admitido a trámite por providencia del Tribunal Constitucional de 15 de septiembre de 1999.

Por lo expuesto, se concluye que la regulación de esta materia en el ámbito de las competencias que en materia de industria se contemplan en el Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, debe realizarse en el marco y con los requisitos que la normativa básica estatal determine con respecto a las líneas de actuación e índices objetivos en materia de calidad del servicio de suministro eléctrico.

De acuerdo con los razonamientos antes desarrollados, el Gobierno Valenciano manifiesta su criterio contrario a la toma en consideración de las Cortes Valencianas de la proposición de ley presentada, según los términos en que se ha formulado.

Para que conste y surta efectos, expido la presente certificación en Valencia, a 3 de octubre de 2000.
»

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor secretari.

Correspon a continuació el torn a favor.
Té la paraula el senyor Pérez Grau, en representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Una de les raons que més motiven a qualsevol polític ­i més si és membre d'esta Cambra­ per a participar, és atendre les reclamacions ciutadanes.
Quan un sent que hi ha un clamor popular referit a un problema, evidentment se sent de sobte motivat a anar, entendre'l, i si creu que pot dur ací una proposició de llei que faça que eixos problemes es puguen solucionar, crec que és ideal.

El tema de la baixa qualitat del subministrament elèctric a la nostra comunitat és una cosa súper evident.
No té contestació.
Però, si algú té algun dubte que el servei és de molt baixa qualitat, sols ha de mirar qui són els que han protestat.
Han protestat moltíssims ajuntaments, però de qualsevol color polític, molts del PP també.
Han protestat, naturalment, les associacions de consumidors, les associacions d'empresaris; com no podia ser menys, fins i tot, les cambres de comerç.
Jo crec que la gamma de totes les queixes que s'han produït a la nostra comunitat és tan ampla que intentar mantindre hui que el servei que tenim no és dolent, seria parlar d'una cosa fora de la nostra galàxia.
És algú que no viu ací a la comunitat.

Per tant, jo crec que cal legislar per a intentar eliminar les apagades freqüents, les baixades de tensió, i, el que és més preocupant, les amenaces de la pròpia Iberdrola sempre que s'aproxima un estiu dient-nos: «probablement este estiu no podrem donar servei a tots els que ho sol·liciten perquè les xarxes estan saturades».
Això no és de rebut.
Això no es pot mantindre.
I, al mateix temps, què és el que està ocorrent?
El que està ocorrent és que el govern central, a través dels famosos costos de transició per a la competència, els famosos CTC, dóna 1,3 bilions de pessetes perquè es modernitze la xarxa, perquè es destinen per a posar-se al dia ja que la competència serà tan forta que no els deixarà funcionar.
Jo una vegada vaig llegir a algú que deia que «la competència a la nostra comunitat serà com el general de Tejero en el 23-F, que ni està ni se l'espera».
I, clar, com s'espera a la competència, ¿què fan amb l'1,3 bilions de pessetes que reben, la part proporcional d'Iberdrola?
Doncs, està molt clar.
Passa, en lloc de modernitzar les seues instal·lacions, té com a destí real engreixar el compte de resultats.

El passat 1999, Iberdrola, a la Comunitat Valenciana, va tindre un 9,8% d'augment de benefici.
I el primer semestre de 2000 ­que és la última dada que dispose­ l'augment va ser del 14,7.

Bé, amb la posada en quarantena.
.
.
*(Remors)* A la senyora presidenta, ja que és un de nosaltres no ho fa de forma tan insistent, crec jo, demanaria també silenci per a poder continuar expressant-me correctament.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Pérez Grau, la que dirige esta Cámara es la presidenta.
Luego le ruego que cuando se dirija a ella no insista en que se dirige y guarda silencio cuando es uno de ellos y no cuando no lo es.
Creo que es una falta de respeto y esta presidenta no actúa así en ningún momento, señor Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Demane disculpes.

 

**La senyora presidenta:**

 

Gracias, señor Pérez Grau.

Pido silencio a toda la Cámara.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Molt bé.

Centrats ja en la situació, que és el que volíem dir, després de la posada en quarantena per part de la Unió Europea dels famosos CTC, jo crec que el que correspon, el que pertoca, és que es deixe de pagar ja eixe 4,5% que paguem supletori en els rebuts de la llum, i que això, afegit a la rebaixa que ja estava prevista, faria que es produira una baixada de tarifes no inferior al 7,5% en el rebut que paguen tots els ciutadans i ciutadanes.

Tenint en compte que el cost del subministrament elèctric, ací, a la nostra comunitat i a la resta d'Espanya, és dels més cars d'Europa, més de vint pessetes quilovats/hora, països com Suècia, Noruega, Finlàndia o Dinamarca, tenen per a consums similars, preus que van entre les vuit i dotze pessetes.
o siga, aproximadament la meitat.
Això què fa?
Que com això és públic, tot el món ho coneix i és una cosa molt divulgada, la sensació que té la gent és la següent: estar pagant a preu d'hotel de cinc estrelles una fonda sense qualificar.
I clar, això hem d'intentar evitar-ho des d'ací.

Per tots aquestos motius, la Generalitat ha d'exercir les competències que li atribueix en exclusiva l'article 34.
1.
5 del nostre Estatut d'Autonomia sobre defensa del consumidor i de l'usuari.

A la Comunitat Valenciana existeix la prepotència d'un oligopoli, com és Iberdrola, que abusant de la posició dominant que té, no atén d'una forma regulada i d'una forma concreta i com es mereix al ciutadà de la nostra comunitat.
Tant els usuaris domèstics com aquells que tenen un negoci, per al qual la necessitat de la llum és prioritari, i que si falla, falla el negoci: hoteleria, els distribuïdors de congelats, etcètera, etcètera, estan molt preocupats perquè el servei que estan rebent és molt dolent.

Ací què és el que ocorre?
Que quan es parla i es diu que està molt mal, i se'n va un directament a la Direcció General d'Indústria, bo, jo he llegit unes declaracions del director general dient: «el que cal fer és reclamar a Iberdrola perquè està molt mal que faça això Iberdrola».
I és més, «si es reclama i no s'atén, als tribunals».
Als tribunals?
Si podem solucionar-ho des d'ací, per què als tribunals?
Hem de procurar evitar que s'acumule gent allí reclamant per quatre pessetes.

Perquè a més ocorre el següent.
Els costos que hi ha en advocats, la demora que es produeix, i tants altres entrebancs que es posen a la situació, fa que molts d'ells desistisquen, diguent: "val més no recórrer, perquè per al que vaig a traure i el que vaig a gastar-me en el camí, val més que ho deixe estar".
I aleshores, què passa?
Que el peix gran es menja al peix menut, i que molts es queden sense rebre aquella indemnització per a la qual tenien tots els drets del món.

Bé.
No es pot admetre que les companyies, com ocorre a la nostra comunitat, no disposen de les instal·lacions adequades per a previndre qualsevol augment de demanda en tota la comunitat.
Eixes coses es poden fer a molt llarg termini.
Per tant, no té sentit que tots els estius ens trobem eixes patètiques declaracions, de vegades acompanyades de *(inintel·ligible),* que ens diuen: «hem tingut problemes i no hem pogut fer tot el que calia per a què poguérem donar servei a tot el món.
Però és l'últim any que passa, el proper any no va a ocórrer així, el proper any estarà tot perfectament regulat».

I això, com déiem abans, no es pot permetre.
Per tant, les Corts Valencianes deuen ser sensibles a aquest clamor popular, i legislar perquè no es produïsquen carències de subministrament elèctric, talls no programats o baixades de tensió.
I sobretot que els ciutadans emparats per la seua tutela siguen tractats amb totes les garanties que una societat avançada requereix.

Cal regular els drets i obligacions, tant dels consumidors com de les empreses productores i distribuïdores d'electricitat.
La llei, al nostre entendre, deu contemplar drets de l'usuari tan elementals com garantir en el contracte el nivell de qualitat del servei, així com les indemnitzacions a assumir per la companyia si no compleix el que ha pactat, podent l'usuari disposar del contracte per al seu estudi un temps suficient abans de la signatura.
Això ens estalviaria, sense dubte, gran quantitat de reclamacions.
Les instal·lacions deuen disposar d'un registre en què es comptabilitzen totes les incidències que es produïsquen, i deu ser col·locat per l'empresa distribuïdora i al seu càrrec.

També creiem que es deu establir la possibilitat de sotmetre a les juntes d'arbitratge totes les discrepàncies que hi hagen entre el consumidor i l'empresa que envia l'energia.
Creiem que si això es produira, s'estalviaria temps i no es farien eixes reclamacions tan llargues en el temps, que d'alguna manera sempre acaben avorrint a qui les fa, i sent una barrera dissuasiva per a l'altre que vol fer-les després.

Que no puga desestimar-se cap sol·licitud d'enganxament nou a la xarxa.
No es pot admetre que ciutadans de poblacions turístiques tan importants com Benidorm, Dénia, etcètera, o Xàbia, o qualsevol altra, que n'hi ha moltíssimes, quan vagen a fer una sol·licitud diguen que no està clar que li ho puguen donar, que a més isquen en declaracions dient que la xarxa està saturada.
Això fa molt de mal al sector turístic.
I ja que lluitem per avançar en la publicitat del sector, per evitar la desestacionalitat, per a fer que el turisme millore, no podem pegar eixa galtada que apareix en primera plana en tots els mitjans estrangers dient que probablement l'estiu que ve no hi haurà prou energia per a donar subministrament a tots el qui la sol·liciten a la costa.

Que les interrupcions del subministrament per a permetre treballs a la xarxa estiguen notificades abans.
Ara no es fa moltes vegades.
I què ocorre?
Que perquè estan fent un treball no sé on, algú s'assabenta que li han tallat la llum després que ha vist que els congeladors estan tirant aigua, perquè fa ja hores que la llum no està arribant.
Això no es pot consentir.
Això s'ha d'evitar.

Que se li envie a l'administració, per part de les companyies subministradores, un plànol complet de la xarxa.
Hem vist moltes vegades, és notícia de premsa diària que una grua, per exemple en qualsevol lloc fent treballs de forma habitual per a l'administració, ha trencat una xarxa elèctrica i ha deixat sense subministrament a tota una població o a gran part d'ella.
Ha ocorregut a València i està ocorrent moltes vegades a les zones de costa.
Això no es pot consentir.
Deu existir un plànol de totes les xarxes, que ha de ser dipositat per endavant a l'administració, per a què no vagen a trencar la xarxa quan estan fent una obra i puguen fer-la paral·lela.

Bé, més coses.
Que les empreses distribuïdores donen coneixement a l'administració pública de la magnitud de les incidències, així com de les mesures adoptades per a solucionar-les.
Que l'administració o entitat en qui delegue puga accedir al sistema, o siga, sense necessitat de demanar permís.
sinó de forma immediata.
pot assistir la conselleria d'Indústria o aquella empresa en què haja delegat, a comprovar la qualitat de la xarxa en qualsevol moment.

També que es convinga fer arribar periòdicament a l'administració, per rebre el vist-i-plau d'aquesta, un pla de disponibilitat de recursos i d'inversions.
Perquè així podríem ajustar, de veritat, l'ampliació de distribució de la xarxa al creixement real de la població, atés que la conselleria tindria molt a dir en eixe aspecte.
Que les empreses distribuïdores elaboren anualment informació detallada dels índexs de qualitat obtinguts, i el compliment dels objectius de qualitat que s'havien fixat, amb els criteris que determine l'administració.
Que l'administració dispose de capacitat inspectora *(so per interferència d'un mòbil)* per a verificar el compliment *(inoïble)* de les empreses amb els usuaris, així com per a garantir la seguretat de les persones i els béns.

Que la Generalitat Valenciana assumisca les competències que la legislació estatal li permet a l'hora de ficar sancions per infraccions comeses.
Això tindria una doble vessant.
Per un costat, seria una mesura preventiva per a evitar que se'n produirien de nou, i per l'altra contrarestaria la imatge que la població té, que la Conselleria d'Indústria tracta amb molta benevolència a les companyies i en despreocupació total als consumidors.

El passat 27 de desembre de 2000, el BOE publicava la nova Llei d'alliberament del sector elèctric, que recull al capítol sisé part de les mesures plantejades en el projecte presentat a les seues senyories.
La seua primera lectura, a l'hora de valorar els drets i obligacions dels productors i subministradors, si a un costat col·loquem a les empreses productores d'energia i distribuïdores, i a l'altre costat col·loquem als receptors d'eixa energia i fem dos bàndols, després de llegir este Reial Decret, que com dic es va publicar el 27 de desembre, veiem que la preocupació principal del govern quan fa el decret és tindre contents als actors de la comèdia bufa esta que hem viscut estos dies que es titulava «El gran resplendor *nonnato* d'Endesa i Iberdrola», i no està gens preocupada per articular una autèntica carta dels drets dels consumidors, que és això que ens motiva a nosaltres i que més ens preocupa.

Són moltíssimes les vegades al llarg de l'esmentat decret, que la decisió administrativa entre distribuïdor i l'usuari se situa en el nostre àmbit competencial.
Les seues mancances són continues.
Jo voldria dir que a més existeix un afegit sempre que va dient: «sense perjudici de les competències que corresponguen a les comunitats autònomes».
I sobretot, atés que hem de tindre necessitat d'exercir el nostre autogovern, de dur els problemes el més prop dels ciutadans possible, i que l'administració autonòmica està molt més prop del consumidor d'energia que l'estatal, és pel que amb la millor intenció, i perquè el Govern Valencià, mitjançant la Conselleria d'Indústria, lidere les reivindicacions ciutadanes front a les grans companyies; presentem, des del Grup Socialista­Progressistes, aquesta proposició de llei.

Pretenem, amb tots els grups parlamentaris, revisar aquest marc estatal que regula el sector elèctric, des d'una òptica valenciana.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Pérez Grau.
.
.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

.
.
.
esperem ­termino en seguida, señora presidenta­ esperem que no s'actue per part del Grup Popular com un gran escut en defensa de les companyies distribuïdores, que no deixe de costat a tota la resta de la societat valenciana, i conseqüentment recolze la iniciativa que permeta la seua tramitació.
Amb les aportacions de tots els grups de la Cambra, i amb el màxim respecte a la nova legislació, creiem que es podria crear un bon instrument en defensa dels drets de tots els consumidors.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Pérez Grau.

Correspon a continuació el torn en contra.
Té la paraula el senyor Ramírez, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Ramírez Sorribes:**

 

Buenos días, señora presidenta.

Buenos días, señoras diputadas y diputados.

Yo quisiera empezar mi intervención, que pretendía tener un tono amable quizá por ser esta digamos la inauguración, la *rentrée* de este nuevo período legislativo.
Pero no puedo de ninguna forma dejar pasar algunos de los análisis que desde los escaños del Partido Socialista, del Grupo Parlamentario Socialista, se han hecho.

Mire usted, esto no son aquellos tiempos, estos en los que vivimos, no son aquellos tiempos en los que los consumidores no podían elegir la compañía eléctrica.
Esto no son aquellos tiempos en los que existía una concentración y un reparto artificial del mercado entre las empresas.
Tampoco son aquellos tiempos, por cierto, no muy lejanos, en los que las tarifas estaban absolutamente reguladas por el Estado, e infladas de forma artificial.
Tampoco son aquellos tiempos en los que se produjo una eliminación paulatina de las pequeñas empresas eléctricas y distribuidoras valencianas.
Afortunadamente no son esos tiempos.

Y decía que son tiempos no demasiado lejanos en los que el Partido Popular no tenía responsabilidad, ni a nivel del Estado ni a nivel de Comunidad Valenciana.
La situación actual es meridianamente opuesta, justamente, a esa situación de monopolio que existía mientras ustedes gobernaban.
Y a mí no me gustan las comparaciones, pero evidentemente habrá que hacerlas.

Se ha producido una rebaja de tarifas histórica en el sector eléctrico, que ha afectado de forma más intensa a las pequeñas empresas y a los ciudadanos.
Se ha introducido la competencia en el mercado; competencia que ha permitido, por ejemplo, hace muy pocos días, que una empresa pequeñita, valenciana, como la cooperativa San Francisco de Asís, de Crevillente, pueda actuar en las mismas condiciones de competencia que lo hace Iberdrola o lo hace Endesa.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un momento, por favor, señor Ramírez.

Rogaría que bajaran la voz, si no les importa.
Continúe, señor Ramírez.

 

**El senyor Ramírez Sorribes:**

 

Gracias, señora presidenta.

Se ha producido en los últimos meses una desconcentración absoluta del sector, y una apertura del sector que permite la introducción de nuevas empresas en el sector eléctrico.
Se han separado las actividades que tradicionalmente estaban unidas de producción, distribución y comercialización, permitiendo la introducción de nuevos operadores, pequeños y grandes en el mercado.
En definitiva, en definitiva, se ha protegido el derecho de los consumidores de una forma más intensiva, de una forma real.

Y dicho esto, yo puedo coincidir con usted, señor Pérez Grau, en el análisis de cuál es la situación en general de la calidad del suministro eléctrico en la Comunidad Valenciana, que debo decirle que no es peor que la media del Estado Español.
Estamos por encima de la media en cuanto a calidad, pero a nosotros eso no nos parece suficiente.
Coincido con usted en que hay que hacer esfuerzos, porque, mire usted, el suministro de energía eléctrica es esencial para el funcionamiento de cualquier sociedad.
Se trata de un sector, el sector eléctrico, que además tiene unas características de complejidad técnica que hace necesario la existencia de una legislación específica que permita un funcionamiento objetivo, transparente y en libre competencia y que además garantice el derecho de todos los ciudadanos a tener un suministro eléctrico con la calidad suficiente y, además, con el menor coste posible.
Por lo tanto, es en este marco en el que hay que encuadrar cualquier iniciativa que, desde el punto de vista legislativo, pretenda y quiera impulsarse.

Yo pretendo con esta intervención poner de manifiesto algunas cuestiones que nos permitan valorar o no la idoneidad de esta iniciativa presentada por el Grupo Socialista.
Es decir, cuál es el marco legislativo en el que en este momento nos encontramos, cuál es el marco legislativo que regula la calidad del suministro eléctrico.

Pues bien, tenemos, por un lado, la Ley 54/97, de ordenación del sistema eléctrico, que se trata de una norma de carácter básico ­y me van a escuchar utilizar este concepto en diversas ocasiones durante mi intervención.
Y es básica porque pretende regular con carácter general las condiciones sobre las cuales se tienen que mover los operadores, los ciudadanos, es decir, todo el mundo que de alguna forma se vea afectado por el sector eléctrico.

En segundo lugar, tenemos una norma que desarrolla esa ley del año 97, que es el Real Decreto ­al que usted ha hecho mención­ 1.
955/2000, de 1 de diciembre, en el que no se regula la liberalización de nada, se regulan las actividades de transporte, producción, suministro y comercialización de las empresas que van a operar en el sector eléctrico.
Norma ­y quiero volverlo a recalcar­ norma de carácter básico; por lo tanto, de obligado cumplimiento absolutamente por todos los ciudadanos del Estado Español y que tiene un carácter general.

Seguramente si la iniciativa presentada por ustedes se hubiera debatido antes de la promulgación de este real decreto, prácticamente hace dos meses, mi intervención se hubiera centrado en aspectos como los siguientes, en aspectos como: ¿es competente la Comunidad Autónoma Valenciana para impulsar una legislación en los términos que se establecen en la iniciativa que hoy debatimos?

Yo, si ese hubiera sido el debate, que no lo es, yo le hubiera dicho que existen serias dudas sobre la competencia de las Cortes Valencianas para regular normativas de carácter básico; básico por sus características y por la naturaleza de la materia que viene a regular, que es una materia de carácter estatal.
Además, le hubiera dicho, respecto a este tema, que una regulación como la que ustedes plantean podría desde luego ser un atentado contra la igualdad de todos los ciudadanos españoles dentro del ámbito de la nación.
Y quizá le hubiera dicho también que en algunos casos incluso las sanciones que ustedes proponen en esta proposición de ley vulneran las sanciones que impone una norma de carácter básico, como es la ley de ordenación del sistema eléctrico nacional.

Si se hubiera debatido esta proposición de ley antes de diciembre, yo también le hubiera dicho.
.
.
o me hubiera preguntado si el enfoque que ustedes tienen es el adecuado o no.
Y yo le hubiera tenido que decir que desde el punto de vista de la técnica jurídica, debo decirle que se trata de una proposición de ley de relativa baja calidad, por cuanto que mezcla conceptos como es la seguridad y la calidad.
Habla de un concepto genérico de calidad, de un concepto genérico de seguridad, pero luego las entremezcla y, además, se olvida prácticamente en el 90% del texto hablar de seguridad.
Y seguridad y calidad son dos cosas absolutamente diferentes.

Presenta además, desde el punto de vista del enfoque, presenta una exposición de motivos que podría calificarla de absolutamente tendenciosa y ajena a la realidad de lo que está ocurriendo en la Comunidad Valenciana.
Y además le diría que se trata de un lenguaje impropio de un legislador moderno y respetuoso con los ciudadanos.
Y además refleja un desconocimiento del sector eléctrico y, sobre todo, de la complejidad técnica.

Si esta proposición de ley se hubiera debatido justo antes de la aprobación de ese real decreto, también tendríamos que habernos preguntado aquí si su aprobación, la de su proposición de ley en aquel momento, hubiera tenido una aplicación inmediata o no.
Y aquí habría que decir que evidentemente tampoco, evidentemente tampoco porque su proposición de ley fija la necesidad de establecer una serie de parámetros de calidad, unos índices, que en aquel momento tampoco estaban determinados, porque la responsabilidad de su determinación correspondía al Estado y en aquel momento no existía regulación concreta.

Por eso, debo decirle que ese no es el debate, ese no es el debate justamente de hoy; el debate de hoy tiene que ser otro.
El debate de hoy debe ser que en el día en el que estamos debatiendo su proposición de ley nos encontramos con una legislación básica de nivel estatal que regula, de forma exhaustiva y detallada, el tema de la calidad del servicio.

Esta regulación, además de nivel estatal, el real decreto, va mucho más allá de lo que ustedes están proponiendo en la proposición de ley.
Y no me diga que somos más papistas que el Papa.
Pero mire, va mucho más allá de lo que ustedes proponen en lo que supone la protección de los consumidores, instaurando el sistema arbitral, que ustedes acertadamente plantean, para la resolución de los conflictos; que plantea unos mayores controles de las empresas distribuidoras, obligando a situar dispositivos a la entrada de las viviendas o de cada una de las empresas a las cuales suministran energía eléctrica para su control; que les obliga a elaborar un informe anual que tienen que pasar a la administración competente, en este caso, la autonómica, donde se establezcan cuáles han sido las incidencias que se han producido de forma anual.
Donde además establece un régimen de sanciones para las empresas que incumplan la ley mucho más exhaustivo, mucho más riguroso de lo que ustedes plantean, instaurando no solamente sanciones de tipo económico, sino además sanciones de otro tipo: con descuentos en factura, con sanciones en forma de multas; donde además obliga a las empresas distribuidoras a presentar anualmente un plan de inversiones que tendrá que ser aprobado por la comunidad autónoma, que además tendrá que ser inspeccionado.

Por lo tanto, tenemos una legislación que afecta al Estado Español, a nuestra comunidad autónoma también, señores, que es más rigurosa que la que ustedes están planteando ahora mismo, que plantea más problemas para las empresas distribuidoras; empresas distribuidoras que a usted aquí se le llena la boca diciendo que el Partido Popular ese es su único interés: defenderlas.
Que además establece unos regímenes sancionadores de cientos y cientos de millones.

Y además, debo decirle que esta legislación que nos afecta hoy, que está vigente, no limita en absoluto la capacidad de las autonomías para regular, de forma complementaria y sobre las bases establecidas, otros aspectos que tengan que ver con el sistema eléctrico, aspectos no regulados.
Por lo tanto, no limita en absoluto las posibilidades de autogobierno que esta comunidad tiene.

Decirle que además se respeta escrupulosamente la labor de las comunidades autónomas en dos aspectos fundamentales: en primer lugar, en la potestad que la comunidad autónoma tiene para hacer ejecutar, para hacer cumplir la legislación; y en segundo lugar, para imponer sanciones.
Es la Generalitat Valenciana, a través de la Conselleria de Industria, quien tendrá que imponer las sanciones que establece el real decreto y la ley de ordenación del sistema eléctrico nacional.
Y es justamente lo que ustedes proponen.
Es decir, vamos más lejos de lo que ustedes están proponiendo, es más rigurosa la legislación de lo que ustedes están en este momento aportando aquí.

Y es por ello, señorías, que entendemos que su iniciativa ­y se lo digo con absoluto cariño parlamentario­, que su iniciativa tuvo muy buen criterio en el momento en que se presentó allá por el mes de julio.
Era una legislación acertada en cuanto a los fines, contenía un análisis correcto de algunas de las situaciones en las que se encuentra el sistema eléctrico valenciano, que, insisto, que no es peor que el que hay en Extremadura, en Cataluña, en la Comunidad de Madrid.
.
.
Es exactamente el mismo, los mismos problemas, es un problema de carácter nacional.

Entiendo que en aquel momento ustedes quisieron cubrir un vacío legal que existía, y entiendo que ustedes quieran reivindicar ­nosotros también lo hacemos­ el papel de las autonomías dentro del proceso de ordenación del sistema eléctrico, y especialmente en lo que afecta a nuestra comunidad, pero hoy debemos concluir que se trata de una iniciativa ­que, insisto, tuvo muy buen criterio, tuvo buen fondo, tuvo unos objetivos concretos y acertados­, pero se trata de una iniciativa absolutamente superada, y superada porque en este momento ­permitan la expresión­ se queda corta.
Es que hay que ir más allá, es que debemos ser más rigurosos, es que debemos tener más control sobre las compañías eléctricas.

Por lo tanto, yo voy a concluir diciendo que les invito a que ustedes retiren esta iniciativa y que no la pasemos a votación, porque, insisto, con todo el cariño parlamentario del mundo, creo que se trata de una iniciativa absolutamente superada y que hoy no tiene sentido.
Quizá en el momento que se presentó, y antes de la publicación del real decreto, podría tener sentido y quizá la hubiéramos apoyado.

Nada más.
Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ramírez.

Fixació de posició.
Té la paraula el senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bon dia.

L'altre dia llegia unes declaracions d'una persona que en aquests moments té 111 anys, per tant, ha tingut el goig de viure tres segles.
I en aquests declaracions deia, quan li preguntaven quin era el fet que més li havia semblat que havia canviat la vida de les persones en tot el temps que havia viscut, parlava de la llum, de l'energia elèctrica.
I jo crec que açò és un cosa clara en el sentit que en aquests moments moltes de les coses que estem fent no les podríem fer sense energia elèctrica.

Jo no vaig a repetir el que han dit abans els portaveus, però sí que hi ha una cosa que voldria afegir.
Parlem de noves tecnologies, de la informàtica, de la telemàtica, de les comunicacions, i el tenir un subministrament d'energia elèctrica estable és fonamental.
És tan fonamental, per exemple, que quan en un estat del Estats Units, com Califòrnia, hi ha talls sistemàtics de llum, les empreses punteres de la Vall del Silici amenacen fins i tot en desplaçar-se perquè els està provocant gravíssims problemes.

Per tant, a tot el que s'ha dit de totes les indústries, del consum, etcètera, jo crec que sí que s'ha d'afegir aquest tema, perquè és un tema fonamental.
Està produint greus perjudicis, i produeix greus perjudicis, un tall d'energia, per poc que dure, en totes aquestes empreses i en tots els serveis informàtics, telemàtics, etcètera.

Bé.
Problemes n'hi ha.
Jo crec que és una cosa que només cal revisar la premsa de forma sistemàtica.
Hi ha greus problemes en el nostre país que es repeteixen en la ciutat de València, en la comarca de l'Horta, en el Camp de Morvedre, en les zones d'Alacant de forma sistemàtica.
Manca en aquests moments de producció d'energia elèctrica o amenaça de saturació, de no poder satisfer el consum, n'hi ha.
Jo posaria un exemple.
No és casualitat com una empresa anglesa intenta en aquests moments instal·lar una planta, en Catadau concretament, d'una potència superior a la de la central elèctrica de Cofrents, 1.
200 megavats.
Per tant, des d'un punt de vista de mercat, hi ha molts problemes.

Nosaltres entenem, per tant, que una cosa, que es dirà el que es dirà, però l'Estatut d'Autonomia ho diu, «la competència en les instal·lacions de producció, distribució i transport.
.
.
», a nosaltres ­açò ho diu l'Estatut d'Autonomia­ ens sembla que és un tema clar, i ens sembla que és un tema que d'una forma claríssima s'hauria d'intervenir des del nostre país.
I a nosaltres, aquesta llei, si tira endavant, nosaltres presentarem esmenes ­després ho concretarem­, ens sembla una llei oportuna, ens sembla una llei de futur, perquè poden augmentar de forma important els problemes.

A vegades diuen que el País Valencià s'assembla a Califòrnia; nosaltres no ho creguem, però sí que pot assemblar-se a Califòrnia en els problemes de manca de subministrament elèctric si no es posen les mesures adequades.
I pensem que en aquest sentit s'ha d'avançar clarament.

A nosaltres ens preocupa ­ens preocupa­ la declaració del Govern que s'ha dit en el sentit de no voler intervenir.
Nosaltres entenem que el Govern podria intervenir en un altre sentit, pot plantejar un altre tipus de llei, però sí que ens preocupa el fet que un article que dóna unes competències exclusives en aquest sentit el Govern Valencià ens diu que no pensa fer res.
Que en té prou amb la legislació estatal.
I nosaltres hem de dir que no, que la situació del País Valencià no és la mateixa que la resta de l'Estat.
En el País Valencià hi ha una situació de mancança en aquests moments, i ho posen de manifest les empreses quan estan plantejant-se instal·lar ­no solament el cas que he dit, també en Sagunt i en altres llocs­.
.
.
potser si en el seu moment el Govern Valencià s'haguera preocupat d'impulsar l'energia eòlica i de no retardar-li fins fa pocs dies, potser en aquests moments no tindríem aquests problemes.

Nosaltres entenem, per tant, que és important que les Corts Valencianes es preocupen d'un problema que afecta totes les persones del nostre país, totes sense exclusió.
Totes les empreses que està generant problemes seriosos i que s'han manifestat.
Però, clar, nosaltres tenim la sensació que d'alguna manera, canviant un acudit, «*con las eléctricas hemos topado*».
I, per tant, aquí no s'ha de fer res, ja ho arreglen des de Madrid, no s'han de desenvolupar les competències i, per tant, eixe és un tema que es decideix a nivell central.

S'han dit coses que nosaltres no entenem.
Qualsevol usuari normal, qualsevol xicoteta empresa, no és cert que tinga llibertat en aquests moments de poder anar a qualsevol empresa, la tindrà en el seu moment, ho tindran en aquests moments només les grans empreses.
No és cert que la liberalització implique automàticament açò.
Si no, que ho pregunten als polítics que treballen els temes d'energia elèctrica, concretament en Califòrnia.
Un procés de liberalització sense control ha dut a la situació en què està, i si no es controlen, si no es garantixen els drets dels consumidors, ens podem trobar en situacions semblants.

Jo, per acabar, sí que vull mencionar, que en cas que el Partit Popular canviara d'opinió i es plantejara que aquesta llei es debatera, nosaltres sí que entenem que caldria introduir algunes coses que a nosaltres ens semblen insuficients.

Nosaltres entenem que una de les formes de produir energia és plantejar-se el tema de l'estalvi, allò que diuen els no-vats.
Ens agradaria que d'alguna manera es plantejara coses que es fan usualment en països com Canadà, Estats Units, molts estats, és el plantejar incentius a l'estalvi energètic mitjançant, concretament, l'ús, per exemple, en il·luminació de làmpades de baix consum, el potenciar les instal·lacions elèctriques amb més eficàcia i, en general, mecanismes d'aquests tipus.

Ens agradaria també que s'avançara que d'alguna manera es parlara dels mecanismes de producció.
Nosaltres pensem que una de les causes que està produint aquesta situació és el fet que s'ha planificat fonamentalment la producció d'energia elèctrica des d'un plantejament de gegantisme, de grans instal·lacions, sense tenir en compte que al final d'una ret hi ha caigudes de tensió, sense tenir en compte molts.
.
.
Pensem que s'hauria d'anar a elements de producció més descentralitzada, entenem que s'hauria d'avançar ­i aquest és un altre element que pensem que no està clar­ en el concepte d'autoproductor, no solament amb cèl·lules fotovoltaiques ­que algun dia esperem que es puga posar en marxa d'una manera seriosa­, però també mecanismes, concretament, de cèl·lules de combustible que s'estan implantant en què qualsevol consumidor en un moment determinat també poguera ser productor.

Nosaltres entenem que a la ret elèctrica, doncs, d'alguna manera li està passant, o li passarà en un futur, un poc com ha passat amb les xarxes informàtiques.
Fa quinze anys pensàvem en gran ordinadors connectats, només en les universitats, i hem passat a un nou model on la informació l'aporta i la rep tothom de grans centres.
Pensem que este és el model de futur, i és l'únic model que pot garantir d'una manera seriosa tots els drets dels consumidors, des de, per una banda, realment ­realment­, que hi haja una capacitat del consumidor d'escollir la persona que li subministra l'energia, però que també tinga determinats elements de capacitat d'autoproducció.

Nosaltres pensem que els problemes de l'energia elèctrica són conseqüència, en part, que aquí no ens hem posat al dia ­o ens hem posat molt tard al dia­ en temes de què ja hem parlat ací, com és l'energia eòlica, que no estem pensant en sistemes d'energies alternatives, tots els temes de biomassa, tots els temes concretament que he mencionat abans.

Per tots aquests motius, nosaltres pensem que és positiva, i que nosaltres recolzarem que aquesta proposició de llei es passe a debatre en aquestes Corts, encara que, evidentment, nosaltres entenem que hi ha una sèrie de mancances, que en cas que es discutira nosaltres plantejaríem esmenes, fonamentalment, esmenes de caràcter d'addició.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor Pérez Grau, per a què demana la paraula?

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Perquè no entenc per què abans no me s'ha donat el dret a rèplica quan l'he sol·licitat.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Pérez Grau, ni en el monitor que figura, ni en ningun gesto he visto ninguna solicitud de réplica.
La réplica es una potestad, señor Pérez Grau, la réplica es una potestad del diputado, que pide en el momento entiende que se contravienen sus argumentos, no es una potestad que la presidenta da cuando lo considera la presidenta, sino es el propio diputado.
Entonces, por lo tanto, señor Pérez Grau, no ha lugar.
*(Remors)*

Corresponde a continuación.
.
.

Senyor Ramírez, per a què demana la paraula?

 

**El senyor Ramírez Sorribes:**

 

Señora presidenta, pido la réplica para contestar al representante de Esquerra Unida, porque ha hecho alusión a alguno de los argumentos que yo he esgrimido *(veus de fons)* durante mi intervención.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ramírez, senyor Ramírez, senyor.
.
.
*(Veus de fons)* Senyories.
.
.
Senyor Pérez Grau!
Senyor Pérez Grau!

Señor Ramírez, tiene la palabra para réplica por cinco minutos.
*(Protestes i remors)*

 

**El senyor Ramírez Sorribes:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Quiero aclarar que este humilde diputado.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Por favor, ruego silencio.

 

**El senyor Ramírez Sorribes:**

 

Gracias, señora presidenta.

Quiero aclarar a las señoras y señores diputados, que este humilde diputado ha solicitado la réplica para contestar al representante de Esquerra Unida.

Mire usted, señor Ribó, hablaba usted de una iniciativa oportuna.
Nosotros coincidimos en que es una iniciativa oportuna en cuanto a los objetivos.
También el Gobierno de la nación ha considerado que era una iniciativa oportuna, y por eso, bueno, pues por eso ha reglamentado mucho más allá de lo que la proposición de ley que hoy se presenta ha hecho.
Por eso el Gobierno de la nación ha entendido que había que proteger el derecho de los ciudadanos mucho más allá de lo que lo hace esta proposición de ley, y por eso el Gobierno de la nación ha considerado que las compañías eléctricas debían cumplir una normativa en defensa de la calidad del suministro eléctrico.

Por lo tanto, todos de acuerdo: por supuesto que es oportuna.
Es oportuna en cuanto a los objetivos, en cuanto a la defensa de los consumidores.
Y entendemos que hay que ir más allá.
Pero aquí hay una cuestión que a mí me gustaría aclarar a la Cámara: esta proposición de ley presenta una viabilidad dudosa desde el punto de vista constitucional, y yo creo que es obligación de estas Cortes, como parlamento autonómico, el tener en cuenta estas cuestiones.

Mire usted, la proposición de ley que presenta el Partido Socialista, el Grupo Parlamentario Socialista en la Cortes Valencianas, es una copia literal de la promulgada por el Gobierno de Castilla-La Mancha no hace demasiado tiempo.
¿Sabe dónde está esa ley del Gobierno de Castilla-La Mancha?
En el Constitucional, recurrida ante el Constitucional.
Con la ejecución suspendida en los primeros seis meses y luego levantada por cuestiones de plazos.

Por lo tanto, vamos a ver, seamos serios, tengamos una visión global de este concepto.
No pensemos que se está drenando la capacidad de la autonomía, de la Comunidad Valenciana, de la Generalitat Valenciana, para legislar, o de estas Cortes, ni mucho menos.
Pero, hombre, no podemos convertir el sector eléctrico en un reino de taifas con barones.
Eso a nosotros nos suena poco, pero hay otra gente que le suena.
Donde, además, baronías o reinos de taifas donde cada uno diga una cosa, y no nos pongamos de acuerdo.
Y yo, desde luego, no quiero pensar que ustedes quieren que a compañías como Electra, del Maestrazgo, como la cooperativa de Crevillente, les sea aplicable una legislación diferente.
.
.
empresas valencianas, quiero aclarar, que operan aquí en nuestra tierra, que les sea de aplicación una legislación diferente a la que se le aplica a Enher, a Hidrocantá-brico, a Fecsa, a Sevillana.
.
.
Eso nosotros no lo queremos.
Nosotros queremos que todo el mundo esté en las mismas condiciones, y que los pequeños salgan más favorecidos.
No que estos señores de aquí, por ser valencianos, tengan más problemas que los que pueden encontrar en otros sitios.
No, no, no, yo creo que ustedes, desde luego, no están planteando eso.

Por lo tanto, hombre, decirle que claro que coincidimos en que el tema de la energía eólica, en general el tema de la calidad del suministro eléctrico, es importantísimo.
Por eso estamos debatiendo eso y por eso se ha promulgado esta legislación.
Y por eso, hombre, por eso este Gobierno está haciendo cosas en materia de inversiones, cosa que no se había hecho jamás, con compromisos en dinero, con convenios puestos encima de la mesa y publicitados.

Por lo tanto, creo que vamos en el buen camino.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ramírez.

El senyor Ribó té la paraula per a rèplica per cinc minuts.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Anem a veure, jo no sé si vosté.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.
Un moment, senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ribó, té la paraula.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

A veure, si jo no recorde malament, aquí estem plantejant la consideració que es debata una proposició de llei.
Aleshores, si el que el diputat del Partit Popular ha dit, que el mer fet que el Govern Valencià, o les Corts Valencianes, tracten aquest tema és inconstitucional ­perquè jo crec que ha vingut a dir açò­, aleshores està diguent que l'Estatut d'Autonomia és inconstitucional.
Perquè l'article 31 ho diu clarament.

Jo he mencionat abans que aquí jo crec que hi han dos coses importants.
¿És bo que les Corts Valencianes, utilitzant un article del seu estatut d'Autonomia, reglamenten un servei tan bàsic com és l'energia elèctrica?
Jo crec que sí.

Mire, vostés tenen majoria absoluta.
Si vostés detecten algun element d'inconstitucionalitat, doncs, aquest article jo estic segur que vostés no l'aprovaran.
Però no estem parlant d'açò.
El problema és que el Govern ha dit abans que no pensa regular aquest tema.
No ha fet cap menció que tinga intenció de regular aquest tema.

I, mire, jo el que afirme, i crec que vosté ho sap perfectament, que no és cert que estem en la mateixa situació que la resta de l'Estat.
No, el País Valencià té problemes específics de demanda.
I amb les corbes de creixement de la demanda elèctrica, podem tenir problemes, agreujar-se estos problemes en molt poc de temps.
I açò vosté ho sap, i ho saben les empreses que volen construir, que estan plantejant-se construir ací.
Per tant, es bo que reglamentem açò.
Jo puc entendre perfectament que vostés diguen: «Mire, aquest article, pense que pot ser inconstitucional».
Estupend, nosaltres també ho hem dit.
En agradaria que es tractaren més coses.
També crec que vosté ho ha afirmat.

Però, mire, jo en el que no estic d'acord és que, vosté, amb l'argument de dos o tres empreses valencianes.
.
.
no, no, no, mire, aquí, en percentatge, de subministrament d'energia, no són aquestes empreses de les que estem parlant, estem parlant de «*con las eléctricas hemos topado*».
Este és el problema.
No estem parlant d'una cooperativa.
A nosaltres ens agradaria que n'hi hagueren més.
Històricament se les van menjar totes.
Vosté sap molt bé tot el procés de com han anat desapareguent i han estat absorbides per l'Endesa, etcètera, vosté ho coneix molt bé.
I jo crec que tornarem a una situació d'estes en un futur proper.
Però s'ha de complir un servei, és fonamental aquest servei.

I miren vostés, quan diuen que no, que no es tramite açò, el que estan dient és que renuncien que una competència de la Generalitat ­jo crec que aquest és el tema­ puga, d'alguna manera, legislar-se.
«En tenim prou amb el que s'ha legislat en l'Estat.
» Mire, no senyor, perquè és que, si no, no estaria la competència en l'Estatut.
Si hi ha algun problema d'inconstitucionalitat, que es diga i el podem veure, però el problema és que vostés renuncien a desenvolupar l'Estatut d'Autonomia per a defendre els consumidors en un servei bàsic com és l'energia elèctrica.
A nosaltres, de veritat, ens sembla lamentable.

No és una qüestió de regnes de taifes, és una qüestió, em permetrà que li ho diga, de centralisme quant als temes elèctrics, perquè nosaltres tenim clar què és el que passa.
Les grans empreses no volen entrar a tenir obligacions addicionals en una comunitat, però és que els estatuts, els nostre Estatut, sí que ho permet.
I eixe és el problema, que vostés renuncien.

Mire, vosté m'haurà de reconéixer que hi ha una coincidència objectiva entre la seua posició i la posició d'estes grans elèctriques, perquè el que els interessa és negociar amb el mínim nombre d'instàncies possibles.
Eixa és la realitat.
Per dir-ho així, hi ha una forta coincidència.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor Pérez Grau, per a què demana la paraula?

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Per al·lusions del senyor Ramírez.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Pérez Grau, esta presidencia no entiende que ha habido alusiones.
*(Remors)*

Vamos a pasar, a continuación, a votación ordinaria.
Le ruego que repase el reglamento, señor Pérez Grau.
*(Remors)* Vamos a pasar, a continuación, a la votación ordinaria de la toma en consideración de la Proposición de ley de protección de la calidad del suministro eléctrico, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista­Progressistes.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 38 vots a favor, 42 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada.

 

 

***Presa en consideració de la Proposició de llei per la qual es proposa la presentació al Congrés de la Proposició de llei orgànica per la qual es modifica l'article 145 de la Constitució Espanyola, presentada pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 15.
566, BOCV número 56).
Criteri del Consell: RE número 16.
776, de 10 d'octubre (BOCV número 67).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt tres de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició de llei per la qual es proposa la presentació al Congrés de la Proposició de llei orgànica per la qual es modifica l'article 145 de la Constitució Espanyola, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
En primer lloc, per a la lectura del criteri del Consell, té la paraula l'il·lustríssim senyor secretari primer.

 

**El senyor secretari primer:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

«José Joaquín Ripoll Serrano, conseller secretario del Gobierno Valenciano, certifica que el Gobierno Valenciano, en la reunión del 17 de octubre de 2000, adoptó el siguiente acuerdo:

Examinada la proposición de ley por la que se propone la presentación al Congreso de la proposición de ley orgánica por la que se modifica el artículo 145 de la Constitución Española, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida del País Valencià, el Gobierno Valenciano, de conformidad con lo previsto en el artículo 119.
2 del Reglamento de las Cortes Valencianas, acuerda manifestar su criterio contrario a la toma en consideración de la proposición de ley, en atención a los siguientes motivos.

En primer lugar, el Gobierno Valenciano, consciente del amplio consenso que presidió la elaboración del texto constitucional, es partidario del máximo respeto a los pilares sobre los que se asienta y que hicieron posible su existencia.
En efecto, la Constitución Española ha permitido la convivencia pacífica de todos los españoles, a la vez que ha posibilitado el autogobierno de las comunidades autónomas, por lo que sólo debe ser modificada cuando resulte imprescindible para el mejor funcionamiento de las instituciones o resulte necesario por demandarlo el pueblo español, en el que reside la soberanía.
Por ello, un principio de prudencia política aconseja que, antes de afirmar la conveniencia de reformar el artículo 145 de la Constitu-ción Española, no se establezcan rigideces superiores a las que se derivan del precepto en su conjunto, y por el contrario, se extraigan del mismo las virtualidades que encierra para edificar un marco de cooperación leal entre las comunidades autónomas.

En segundo lugar, el Gobierno Valenciano entiende que cualquier reforma de la Constitución Española que se considere necesaria ha de partir de los principios básicos en que se fundamenta la Constitución, buscando siempre una coincidencia tan amplia al menos como la que permitió su elaboración.
Sin embargo, lo cierto es que la proposición presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida del País Valencià rompe con el espíritu de consenso que permitió el diseño del estado de las autonomías en el título VIII de la Constitución Española y que ha guiado su posterior desarrollo.
Recuérdese que una pretensión similar fue rechazada ya en el debate parlamentario del precepto constitucional por una aplastante mayoría absoluta, 245 frente a 19 votos.

Asimismo, pretende romper el consenso que en la Comunidad Valenciana posibilitó la aprobación de nuestro Estatuto de Autonomía.
En efecto, la proposición supone reavivar las viejas tesis federalistas de los Països Catalans, tesis superadas y caducadas fruto del milenarismo utópico, que no obedecen a la realidad del pueblo valenciano y que son ajenas a los temas reales que preocupan y afectan a los ciudadanos.

De otra parte, supondría romper con el marco que ha presidido y permitido la colaboración en el ámbito de las autonomías, sin bloques o alianzas incompatibles con la estructura del Estado y que pudieran atentar contra el principio constitucional de la unidad del Estado; principio que, como ha reiterado el Tribunal Constitucional, debe compatibilizarse con el principio de autonomía.
No es por ello extraño ni casual que la previsión que se contiene en el primer apartado del artículo145 exista, de una u otra forma, en todos los estados federales, bien sea por expresa prohibición constitucional, como en los casos de Suiza o Estados Unidos, bien por interpretación sistemática de la forma institucional del Estado, como en el caso de Alemania.

Asimismo, tampoco es una fórmula ajena a nuestro constitucionalismo histórico, hecho que viene contrastado por la correspondencia casi exacta de su tenor literal con el artículo decimotercero de la constitución republicana de 1931: «En ningún caso se admite la federación de regiones autónomas».

En tercer lugar, por lo expuesto, el Gobierno Valenciano entiende que del artículo 145 de la Constitución no se desprenden mayores implicaciones que la prohibición de aquellas alteraciones que afecten al equilibrio territorial incompatibles con los principios de unidad y solidaridad entre las comunidades autónomas, artículo 2 de la Constitución Española, garantizando el equilibrio entre las distintas regiones sin peligro de pérdida de su identidad.

En todo caso, cualquier otra reforma que pudiese realizarse del título VIII debería contar con el consenso de las comunidades autónomas, y no ser una iniciativa aislada en una materia que afecta al conjunto del Estado.

Para que conste y surta sus efectos expido la presente certificación en Valencia, 17 de octubre de 2000.
»

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, il·lustríssim secretari primer.

Per al torn a favor, té la paraula la il·lustre diputada senyora Pérez, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

En la recent cimera de la Unió Europea, feta a Niça, s'ha acordat fer una conferència intergovernamental el 2004 a Berlín, on hi han peticions per tal d'especificar la divisió competencial dels tres nivells de la Unió: la Unió Europea, els estats i les entitats infraestatals, com els *landers* alemanys o les comunitats autònomes a l'Estat espanyol.

Aquest és el temps polític en què situem i situe la presentació per part del meu grup, Esquerra Unida del País Valencià, de la proposició de llei que en aquestos moments ens ocupa.
No es tracta de cap mil·lenarisme utòpic.
En aquestos moments, la Unió Europea, en fase de constitució, es troba buscant la millor combinació per a fer que l'equilibri entre els estats i els pobles que la composen estiga basada en els principis democràtics i que siga acceptada per tothom i, per tant, amb una llarga durada.
La futura configuració de la Unió Europea, encara que no s'ha decidit, i la funció en perspectiva de les nacions sense estat en depén completament.

Només una Unió Europea de tipus federal, tal com es va propugnar en la resolució del Parlament Europeu el 14 de març de l'any 1990, on s'aplica el principi de subsidiarietat, podria generar una Europa de les regions com la que ens interessa, lògicament, al poble valencià.
Una Europa descentralitzada, federal i democràtica no solament respondria a arguments econòmics de pes sinó que també oferiria un marc adequat dins el qual els valencians i les valencianes podrien preservar i desenvolupar la seua cultura.

Actualment, el grau d'autonomia, cooperació i subsidiarietat que constituirà la Unió Europea resta bastant incert.
És important tenir en compte que els estats nació són els que configuren i alhora limiten el futur de la Unió Europea com una Europa de les regions.
Una Unió Europea basada en la subsidiarietat implica que res no s'ha de fer a nivell més elevat si es pot fer de manera més eficaç a un nivell inferior.
El govern i els serveis per als ciutadans s'han de controlar i administrar tan a prop del punt de lliurament com siga possible.
El concepte d'una Europa de les regions ofereix la possibilitat apassionant de revitalitzar la democràcia local i aproximar encara més a la gent els debats i les preses de decisions.
Una Europa federal hauria de garantir l'escrutini en una enorme i complicada institució burocràtica.
La subsidiarietat és un argument de pes en defensa de la proposició de llei que presente avui.

Quan es va redactar la Constitució a l'any 1978, en una correlació de forces determinada per l'eixida de la dictadura franquista i les pressions del poder militar cap a l'unitarisme espanyolista, a cap dels legisladors se'ls haguera pogut ocórrer que vint-i-tres anys després estiguérem immiscits i estiguérem en el procés d'una Unió Europea com el que tenim entre mans en aquestos moments.
Avui, ens agrade o no ens agrade, senyories, el procés de la Unió Europea, que té una etapa important el gener del 2002 amb l'entrada de la moneda única, sembla irreversible i sembla també capaç de modificar totes les velles idees polítiques per les que ens hem guiat al llarg de les darreres dècades; també, evidentment, les idees sobre els estats nació i la sacrosanta unitat de la pàtria, que pesava com una llosa sobre els ponents de la Constitució.

En aquest context polític, l'interés dels valencians i les valencianes de tindre veu pròpia en la nova Europa, de tindre un pes específic propi com una regió europea important en l'arc mediterrani i de l'Ebre, ens porta a tractar d'eliminar les rigideses legislatives, en aquest cas constitucionals, que puguen entrebancar el nostre desenvolupament com a poble en aquest procés històric tan important de construcció com és la Unió Europea.

Aquesta és una de les raons principals de la presentació de la proposició de llei per la qual es proposa la presentació d'una llei orgànica mitjançant la qual es modifica l'article 145 de la Constitució espanyola.

Com a gent d'esquerres que formem part del pensament progressista, la nostra aposta no és la de mirar el passat.
La nostra proposta no està basada sols en raons culturals i històriques, encara que també.
Cal vore quin és el millor interés per al futur del nostre poble, el poble valencià.

Arribat aquest punt, m'agradaria citar les paraules de la doctora Montserrat Guibernau i Verdú, professora de Ciència Política en The Open University, del Regne Unit, i col·laboradora d'Anthony Giddens, teòric que molts de vostés coneixeran per allò que va ser, en part, l'inventor de la tercera via, que ens anima als pobles de la Unió Europea sense estat propi com el nostre a saber aprofitar les escletxes, o siga, els badalls, que s'obrin amb la construcció europea.

I és ací on cal preguntar: fins a on volen arribar les seues senyories?
Perquè, per a nosaltres, per al Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià, no es poden determinar els límits de l'avanç d'una societat, d'una col·lectivitat en el progrés cap a un futur millor amb més benestar social i cultural, amb més llibertat, en definitiva.
Els límits els marquen les regles dels jocs democràtics, i la solidaritat amb els altres pobles i amb els sectors socials més desfavorits.
Aquestos són els únics i autèntics límits.

Les competències de les administracions, les banderetes, els himnes, les policies, l'exèrcit, les fronteres, no són mai veritats absolutes i eternes, són el fruït de pactes temporals que la història s'encarrega de posar en qüestió de manera cíclica i que els ciutadans i el seus representants han d'anar revisant.
Un pacte històric, per exemple, va ser el de la Constitució de l'any 1978, que encara que no va ser acceptat per tothom, efectivament, sí que va rebre un suport molt ample; era la situació en aquells moments.
Un altre acord històric foren els Pactes de la Moncloa, que van significar el tret de sortida de la democràcia i modernització de l'estructura socioeconòmica de l'Estat espanyol.
O l'Estatut de Benicàssim.

Però, tot això no perdura per sempre, senyories.
És efímer.
Perquè la història mateixa evoluciona i la construcció europea, la globalització, els avanços tecnològics i les migracions han canviat moltes coses des d'aquell 1978.
L'acord del Consell en el qual es manifesta el seu criteri contrari a la presentació al Congrés de la proposició de llei orgànica sí que està basat en idees del passat, en la idea de limitar un futur més plural i plurinacional per a un estat espanyol, però és un objectiu, lògicament, passat de moda.

A què tenim por?
La proposició de llei que hem presentat elimina un prohibició que pot entrebancar el futur del poble valencià com a regió europea en aquestos moments històrics de constitució de la Unió Europea.
Però, és una proposició democràtica i, sobretot, respectuosa amb la voluntat del nostre poble quan planteja l'acord de la majoria de membres de la cambra legislativa o parlament i la ratificació en referèndum pels valencians i valencianes en el nostre cas, i planteja també el cas que es pot donar eixa federalitat: a) una comunitat territorial que aconsella coordinar polítiques mediambientals, energètiques o d'ordenació territorial; b) llaços culturals que provinguen de compartir total o parcialment una mateixa llengua; c) drets històrics comuns, i d) interessos econòmics comuns en tant que regió econòmica.

És a dir, en cap cas, i a tenor literal de la proposició de llei presentada, s'està prejutjant res.
És igualment vàlida per a federar el País Valencià amb l'Aragó o amb Múrcia, per a federar, posem per cas, Andalusia amb Extremadura, o Castilla-la Nueva amb Castilla-la Vieja, com les anomenaven quan jo anava a escola i era molt menudeta.
Però, al Consell sembla que només li preocupe el nom de «països catalans».
Sembla que el que volen és debatre sobre aquest tema.
I en l'exposició de motius, senyories, que acompanyava la proposició, ja vam donar prou arguments sobre el tema, que com tots i totes se'ls han llegit no vaig a repetir-los en aquestos moments.

La nostra proposició de llei defensa la llibertat dels pobles contra les prohibicions i desconfiances del centralisme espanyolista, basat aquest en les idees del segle XIX i no del segle XXI, segle que hem iniciat.
És a dir: la democràcia front a l'autoritarisme.

He deixat per al final de la meua intervenció la resposta als criteris del Consell contraris a la presa en consideració d'esta proposició de llei.
El Consell en la seua resposta no ha plantejat cap criteri polític contrari a la presa en consideració, sols planteja la ruptura del consens constitucional que va permetre elaborar la Constitució ­caldrà recordar que fa 23 anys­.
És a dir, no ha entrat en el debat de fons perquè cal prohibir que dos o més comunitats autònomes es puguen federar, sinó en la forma que va ser elaborada la Constitució per consens.
Del consens en què va ser redactada la Constitució i de la llibertat que els ponents constitucionals tingueren per a redactar-la, certament acabats d'eixir d'una dictadura que prohibia les llibertats bàsiques, només cal vore els documents que sobre la transició espanyola va fer Radiotelevisió Espanyola amb la direcció d'Elías Andrés i guió i locució de Victoria Prego.

Per recordar, com exemple, una cosa que molt bé em conec, que en la primera reunió del Comité central del país comunista d'Espanya, després de la seua legalització i arran del comunicat de l'alt estat major dels tres exèrcits, terra, mar i aire, el president Suárez, a través dels seus mitjaners, va exigir a Santiago Carrillo, aleshores secretari general en aquell moment del Partit Comunista d'Espanya, que acceptés immediatament la bandera roja y gualda, la monarquia i la unió d'Espanya com havien demanat els militars, d'altra manera, malauradament, no es podia fer una entrada en democràcia tant digna o mitjanament digna com la que vam tindre.
I si això no es feia, els militars no asseguraven que eixa reunió d'un comité central es poguera acabar.
I així es va acceptar la Constitució espanyola, i així varem entrar, perquè en aquell moment feia falta.

El Consell ens acusa de trencar consens.
I jo em pregunte: no ha trencat més encara el consens el seu govern de Madrid quan ha condecorat a un torturador reconegut com el comissari Melitón Manzanas?
Això sí que és trencar el consens situant un tema d'abans de la Constitució aleshores en esta, i no el que hem plantejat nosaltres que, en tot cas, és anar més lluny, més lluny de la mateixa Constitució.
O quan en la modificació de la Llei d'estrangeria ha suprimit dret d'associacions, manifestacions, reconeguts en la Constitu-ció que afecten al benestar de persones humanes com són els immigrants?

Diu el Consell: «Així mateix, pretén trencar el consens que a la Comunitat Valenciana va possibilitar l'aprovació del nostre Estatut d'Autonomia».
Una nova acusació irreal, quan és més cert que eixe consens estava basat en què les forces progressistes renunciaven al nom de País Valencià i a la quatribarrada, i les forces conservadores acceptaven la llengua.
Doncs, bé, i vostés saben que en esta Cambra, en esta Cambra, ni es va respectar eixa part de l'Estatut d'Autonomia en la legislatura passada ni s'està respectant en esta V legislatura.

Però, també vull parlar del títol vuité de la Constitució.
El títol vuité de la Constitució, el del disseny de l'Estat de les autonomies, és el més qüestionat, no tan sols des del cap progressista o nacionalista, sinó des de molts analistes polítics que consideren necessària la seua reforma, si més no per a convertir el senat en una cambra de representació territorial.
Jo recorde, senyories que donen suport al govern, que fins i tot la legislatura passada vostés a l'inici estaven en eixa línia.
Lògicament, després de tindre majoria absoluta tothom, perquè ens convé, ens hem oblidat d'eixe tema.

Vostés, a més a més, qüestionen d'alguna manera el dret d'una minoria a presentar una proposta com la que ens ocupa en aquestos moments.
M'agradaria recordar-los que les propostes majoritàries normalment abans de ser-ho solen ser minoritàries, i poc a poc s'obrin camí en la societat i acaben sent acceptades i convertides en llei, com per exemple, vull recordar la jornada de 40 hores, la Llei a l'avort o el dret al vot de les dones.
Totes elles van ser presentades per minories, ambició de futur i de progrés, i acabaren sent acceptades per tota la societat.

Per a generar un consens majoritari, com sembla el camí que vostés proposen per a reformar el text constitucional de l'any 1978, avui envellit pels nous processos històrics, algú ha de generar debat en l'opinió pública, fer propostes arriscades, serioses i argumentades com he pretés fer en aquesta presentació i en aquesta llarga exposició per a generar adhesions i oposicions.
En definitiva, perquè el debat d'idees faça avançar al poble valencià fins a major quotes de benestar social i cultural i de més llibertat.

I avui perdrem.
Però, no ho dubtem vostés, tornarem a lluitar.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyora diputada.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

.
.
.
tornarem a sofrir, tornarem a guanyar, com va dir d'una forma magistral el president Lluís Company.

Moltes gràcies, senyor president.

 

*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Torn en contra.
Pel Grup Parlamentari Popular té la paraula l'il·lustre diputat senyor Ferraro.

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

Senyora Pérez, m'ha deixat vosté bocabadat, bocabadat, perquè, clar, fa vosté un discurs referint-se a la Unió Europea i a no sé quantes coses més, i resulta que tota la seua exposició de motius, tota la seua exposició de motius, i està escrita en el *Butlletí Oficial de les Corts*, es refereix a una sola cosa: als Països Catalans.
Fixe's vosté!

I vosté ara, per a ocultar la seua intenció, segurament, no sé per què, està escrit, vosté se me'n va pels cerros d'Úbeda parlant de la Unió Europea, de les regions, etcètera, etcètera, que si Castilla-la Nueva, Castilla-la Vieja.
Mire, senyora Pérez, vosté va al que va, al que ha anat des dels últims anys, al mateix: Països Catalans.

I vaig a començar la meua dissertació, això era un pròleg.

Comparec davant d'este ple de les Corts Valencianes, en nom del Grup Parlamentari Popular, per a mostrar el meu més absolut rebuig, per part del grup al que represente, a la proposició de llei per la qual es proposa la presentació al Congrés d'una proposició de llei orgànica per a modificar l'article 145 de la Constitució espanyola.

Jo pregue, senyores i senyors diputats, que se n'adonen vostés de què poques paraules i quina és la importància que suposa una proposició de llei orgànica per la qual es pretén modificar la carta magna consensuada i aprovada l'any 1978.
89 diputats té este parlament, una presidenta i quatre membres més de la Mesa de les Corts, tres portaveus parlamentaris, cinc portaveus adjunts, tots ells representants dels tres grups parlamentaris que conformen la Cambra.
I són cinc diputats, exclusivament cinc diputats i diputades del Grup Parlamentari Esquerra Unida els que presenten esta absurda i extemporània iniciativa.

Vull dir en això, i m'hauran les seues senyories entés perfectament, que per la importància del tema es podria haver dialogat, es podria haver consultat, es podria haver oït i impulsat opinions.
Però, no.
Es pretén des d'una exigua minoria adquirir un desaforat protagonisme alterant la marxa del parlament, tractant de donar a la caixa de ressonància de les Corts Valencianes una campanada més a una utopia que és ben habitual en el quefer del grup proponent.

No fa molt que els seus companys al País Basc varen votar en contra de la bandera espanyola, i encara més recentment, un destacat líder polític de la seua coalició, advocava per la proclamació de la Tercera República.
Tots segueixen la mateixa utopia i la mateixa intolerància que en el present cas.
El fracàs està previst.
No poden tindre ressonància política perquè no tenen ressò en la societat, i molt menys en la societat valenciana.

Si en veritat volen ser els representants del poble, si en veritat els problemes que són propis de la nostra comunitat són els que hem d'afrontar en este parlament, la proposició de llei, encara que legítima, no és adequada a la realitat del nostre poble.

Però, a més a més, senyories, entrant directament en el fons de l'assumpte i en tota rotunditat, el que es pretén és una cosa, tan superada pel nostre poble, com l'existència dels utòpics i inexistents Països Catalans.
I no ho neguem.
Això és el que estem debatent.
Això és el que pretenen cinc diputats en la seua proposició.
I això és el que, exhaustivament, ja es tractà en el Ple del Congrés dels Diputats, el 19 de juliol de 1978, i posteriorment en el Senat, el 3 d'octubre del mateix any.

Una molt breu i ràpida lectura a aquelles intervencions, fan recordar que, tant el senyor Letamendia Belzunce, Pujol Solell, Solé Tura, Sotillos, Jarabo, Burguera i Pin Arboledas, fins i tot Peces Barba i Fraga Iribarne o Martín Toval, varen parlar del problema dels Països Catalans; varen parlar de la nostra cultura autòctona i diferenciada, i varen parlar de la polèmica sobre la nostra llengua.
Deixant ben clar, els uns i els altres, en una àmplia majoria, que res tenia a vore el federalisme autonòmic que alguns pretenien, ni en un estat federal de dret, ni amb la relació i col·laboració entre comunitats autònomes.

No pot, puix, dir-se, com es diu en la proposició de llei que hui es presenta, que la prohibició constitucional i la tutela de l'Estat impedix la normalitat de relacions entre comunitats.
En efecte, l'article 145 de la Constitució, en el seu apartat segon, permet els convenis de col·laboració per a la gestió i prestació de servicis propis de les comunitats autònomes, així com el caràcter i efecte de la corresponent comunicació a les Corts Generals.

I així ho arreplega l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana en el seu article 42.
1.
El Reglament de les Corts Valencianes, en la resolució de Presidència 80/I, de 16 de novembre del 83, regula el procediment parlamentari que han de seguir els projectes de convenis i col·laboració de la Generalitat amb l'Estat, i amb les altres comunitats autònomes, la federació de les quals requerix majoria absoluta de la Cambra.

Però vostés, vostés ho ignoren tot.
O per a ser més exacte, encara que en això haja d'entrar en la polèmica que vostés desitgen que se suscite, fan vostés oïts sords a allò que tan clar quedà el 19 de juliol del 78, i seguixen sense acceptar els desitjos del poble valencià, que els recorde, senyors cinc diputats firmants, ha donat majoria absoluta al grup parlamentari que represente.
Vostés continuen en el seu País Valencià.
Per cert, que el senyor Letamendia en les Corts Generals parlà de Regne de València.

Vostés seguixen en el seu sucursalisme dialectal del valencià respecte al català.
Insistisc, oblidant vostés, perquè així ho desitgen, el discurs d'ingrés en la Reial Acadèmia Espanyola de la Llengua, del Pare Lluís Fullana Mira, en el que va prendre possessió del seu setial en re-presentació de la llengua valenciana, en representació de l'idioma valencià.

Vostés segueixen en el seu sucursalisme cultural i polític davant de dos eixos centrals que afortunadament no tenen repercussió en la societat valenciana.
Un, molt lamentable, l'actuació d'una part de la nostra universitat.
El segon, afortunadament, el rebuig al catalanisme polític que vostés proclamen per la Comunitat Valenciana.

I vostés, senyors cinc diputats del Grup d'Esquerra Unida, seguixen encabotats en què el catalanisme polític ha d'assentar-se a la nostra comunitat autònoma, seguint els senders de Valentí Almirall, de Rovira i Virgili, Rubió i Ors, i sobretot de la utòpica Gran Catalunya, de Prat de la Riba, a finals del segle XIX i principis del XX.

Algú molt conegut de vostés, don Jordi Solé Tura, va dir que *(so per interferència d'un mòbil)* el nacionalisme de Prat de la Riba, és la forma catalana del regeneracionisme de finals del XIX, però que és una solució que la burgesia catalana no admet, i seguia afirmant que, sense el suport de la burgesia, la conflictivitat nascuda de l'Exposició Universal de Barcelona seguiria existint.

Jo els dic, senyors cinc diputats d'Esquerra Unida, que sense el suport del poble valencià, sense el desig de la societat valenciana en general, el dilema i el conflicte seguirà existint, mentre hi hagen grups parlamentaris o senyors diputats que presenten iniciatives, tal com proposar honors i premis a il·lustres defensors del catalanisme i del catalanisme polític.
Fins i tot, proposar que la conselleria de Cultura col·labore en l'Institut Ramón Llull.
Totes estes iniciatives encaminades al mateix fi que el que a vostés els obsessiona: declarar la unitat de les llengües valenciana i catalana.

I és que cal dir que vostés porten una acció destructora, desvalencianitzadora i pancatalanista, que dubte fins i tot que els seus propis votants participen d'ella.
A este respecte, ja en 1964, Antonio Igual Úbeda deia que «l'enemic el tenim en casa i tan dins que els majors enemics dels valencians som els propis valencians».

No vull i lluny de la meua ànima està qualificar-los a vostés, senyors cinc diputats, d'enemics, en tot cas, d'adversaris, però sí recomar-los que en el Parlament valencià tractem de temes valencians, que afecten a la nostra comunitat.
I que en diàleg, i en consens, en trellat i en treball sense límit, podem i hem de portar al nostre poble a les metes més altes.
I això és el que s'està fent des del govern del president Zaplana amb el recolzament del grup parlamentari que li dóna suport.

Tenen vostés exemples clars del desig de consens, i de promeses complides del president de la Generalitat.
Seguisquen pel camí que la seua lleial i constructiva posició els assenyale, en l'objectiu comú del benestar de tots els valencians, i no busquen excentricitats com la que és objecte d'este debat.
És la nostra obligació, la de tots els valencians tractar d'unir i mai de separar, i tant vostés com nosaltres sabem, estos temes, i principalment el que vostés porten hui a esta Cambra, separa, dividix i crispa.

He de recordar-los que a fi d'evitar eixa divisió i eixa crispació, va ser el propi Tarradellas, president que va ser de la Generalitat de Catalunya, qui va dir: «cal ser molt cautelosos.
Podrem intervindre el dia que tinguem poder polític, intervindre quan ens ho demanen la resta».
La resta ha sigut un error que hem pagat molt car els valencians i balears.
A vostés, senyors cinc diputats d'Esquerra Unida, ningú els ho ha demanat i no tenen poder polític per a això.

He de concloure, que, com deia Antonio Igual Úbeda, a qui ja m'he referit abans, «té més força la història», i la història és i sempre ha sigut la d'un regne en una nacionalitat històrica diferent i diferenciada.
I igualment en una cultura pròpia que s'expressa en dos idiomes, un dels quals, el valencià, va tindre una importància cabdal en el seu segle d'or, que tracta de ser desdibuixada i absorbida en proposicions com la que ara estem debatent.
Perquè si, com deia Joan Fuster, els valencians només tenim dues alternatives: o ser provincians o ser catalans, jo els dic, senyors diputats, que la nostra alternativa, la de tots vostés cinc i els vuitanta-quatre restants membres de la Cambra, així com la de tots els valencians, la nostra alternativa, dic, és molt més senzilla: ni provincians, ni catalans, senzillament valencians.

Res més i moltes gràcies.

 

*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ferraro.

Té la paraula la senyora Pérez per a rèplica.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Ferraro, a vore on el tinc situat a vosté hui?
Mire vosté, no ofén qui vol sinó qui pot, i vosté hauria de tornar a nàixer set milions de vegades, per a poder-me fer, alguna de les seues paraules, reflexionar sobre els més importants principis de la meua vida, la meua dignitat i el meu compromís ­encara que amb quatre diputats més­ en el poble valencià, aquell que m'ha votat, per a què ací ­dóna el mateix per a mil que per a un­ puga defensar els interessos de les coses que creguem, que compartim, i per a què este país avance.

Però mire, una de les coses que vosté m'acaba de dir és, diu: «la presentació que han realitzat vostés cinc.
.
.
» Ja veus, cinc!
Què poquets, eh?
Cinc en dignitat que aguantarem una legislatura.
No com vosté, senyor Ferraro, que va estar en un partit xicotet com el nostre, i per ànsies de poder se'n va passar al PP.
Un *arrastrat*, un *arrastrat*!
Una persona sense principis!
*(Remors.
Protestes)*

I no acabe ací, senyor Ferraro.
Vosté diu: «ja veus, cinc, que han presentat ací una proposta, i a més a més han trencat el treball parlamentari».
*(Remors)* «Han creat vostés entrebancs».
Vosté s'ha confós de discurs!
Jo no volia parlar de Països Catalans, però si vol que parlem, parlarem.
Perquè està clar que la millor forma, i també paraula de Joan Fuster, que vosté a mi em diga catalana és dient-me valenciana.
Paraules textuals de Joan Fuster.
I li he dit eixes paraules perquè és vosté el que me les acaba de dir.

Vosté no té vergonya, senyor Ferraro!
*(Remors)* Vosté no té vergonya!
S'ha dedicat.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Pérez.
.
.
*(Remors)*

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

.
.
.
a no contestar.
Acabe, senyora presidenta.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

 

No, acabe, no.
.
.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Ja he acabat?

 

**La senyora presidenta:**

 

No, no.
*(Remors)*

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Ah, sí!
D'acord.
És de veritat.
És de veritat, un poquet fort sí que resulta.

Però mire, senyor Ferraro.
.
.
*(Remors, rialles)* Sí, jo pense cal ser el més galans possibles per a dir-nos la veritat a la cara.
*(Remors)*

Senyor Ferraro, senyor Ferraro, *(remors)* vosté el que no sap, el que no es podia imaginar és que mitjançant aquesta sol·licitud del canvi en la Constitució de l'article 145, del que esta dona anava a parlar-li era de l'economia, que anava a parlar-li d'Europa, que anava a parlar-li d'una Europa de les regions que nosaltres creiem.
I li recorde que el president de la Generalitat està immiscit també ací.
Això és el que vosté no s'ho esperava.

I clar, i vosté fa un discurs al seu aire, intentant increpar, intentant insultar.
A mi em sembla que m'ha dit insults molt forts, molt forts.
Però el que li he dit, afortunadament em van fer de tal forma que mai em sent ofesa per ningú.
Solament per aquells que són meus, o per aquells que estan en mi; la resta, ningú, malauradament, ningú em pot ofendre, malauradament per a vostés.

Senyor Ferraro, avui, aquí, després de la seua presentació, s'ha deixat clar que estem fent un debat sobre dos sentiments nacionals.
El meu, que és el que em sent valenciana i intente viure i actuar com a tal, i intente que el compromís en el meu poble, en cinc, en quaranta-nou o en vint-i-quatre, siga la quantitat que siga, siga una defensa real, constant i seriosa.
I després el de vosté, senyor Ferraro, que se senten espanyols i intenten imposar el seu sentiment als qui no el tenim.
*(Remors)*

No havia d'haver parlat vosté tant de catalanisme i pancatalanisme.
Jo en un moment li he parlat de les banderes, i li he dit: no banderes, no militars en este moment, no fronteres, pensem en un País Valencià millor.
Perquè clar, quan es diu: «¿però com vostés van a parlar del canvi de la Constitució, si les diferents comunitats autònomes no han dit res?
» Però escolte, ¿que cinc persones no podem tindre un pensament digne per al País Valencià i promulgar un debat?
Però vosté què es creu?
O vostés en conjunt, què es creuen?
Que és que el que pensen deu resulta ser que no ho poden pensar dos?
Si a la millor eixos dos són millors políticament.

Una altra cosa és el reconeixement que en eleccions hi ha.
I sobre ací, senyor Ferraro, vosté no es perda, «dame tiempo y te haré un castillo».
I ara en el 2003 ja raonarem.
I no torne a insultar d'eixa manera.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Pérez, el temps.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

La resta de coses que m'han quedat, no es preocupe vosté que en comissió ja anirem discutint-les.

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Ferraro.
*(Remors)*

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Pérez, lluny del meu ànim ha estat mai insultar-la a vosté.
Jo crec que amb cortesia parlamentària es poden dir moltes coses, però en cap moment he tractat d'insultar-la.
Si vosté s'ha sentit ofesa, jo li demane disculpes, però lluny del meu ànim ha estat mai insultar-la, perquè quan he parlat d'enemic, he dit molt clar que era una acceptació d'un altre senyor i he dit molt clarament que a vostés no els considere enemics sinó adversaris polítics.

I entrant en el fons de la qüestió, senyora Pérez, dona!
, vosté no ha entés res del que jo he dit, res segurament.
Vosté va, ja dic, a allò seu, a desmarcar-se del que vosté va presentar en la seua exposició de motius de la llei, perquè pel que siga, a vosté en este moment no li interessa parlar d'això.

Que hem parlat en comissió.
Vosté sap que hem parlat en comissió moltes vegades d'açò i continuarem parlant, perquè vostés continuaran presentant iniciatives per tal que el tema dels països catalans continue estant en l'aire, continue estant en l'èter per tal de continuar embolicant les coses de cara que els valencians mai puguem ser el que hem de ser, una nacionalitat històrica amb un objectiu comú de tots, amb les diferències socials que puguem tindre, les diferències econòmiques, les filosofies polítiques que vulguem, però tots fins a una mateixa meta: el valencianisme polític i la nacionalitat històrica dels valencians.
Això és el que hem de fer.
I això no és el que vosté vol.
Vosté ho diu molt clarament en la seua exposició de motius.
Vosté va al que va, als països catalans.

Jo vaig acabar fent algunes al·lusions al debat que este tema va tindre en les Corts Generals.
Perquè a més és que la seua proposta no té cap possibilitat, cap possibilitat d'anar endavant per la mateixa Constitució.
I aixina vaig jo a llegir una intervenció del senyor Peces Barba, que crec que és una persona qualificada per a parlar d'estos temes.

Mire vosté, li vaig a dir el que deia el dia 14 de juny de 1978: «La Constitución no es federal.
El problema que aquí se plantea no es el del estado federal.
Precisamente porque aspira a que un momento dado el Estado pueda ser federal, es por lo que defiendo la existencia del artículo 137 ­ en aquell moment era el 137 en el Ple, després passà a ser el 145­, porque entiende que los acuerdos cooperación entre el punto del artículo deben ser suficientemente flexibles ­hablaba de punto dos­, para que permitan las normas de colaboración que sean suficientes para la interpretación correcta del precepto ­i ací ve el que m'interessa destacar.
Pero cuando se pretende la supresión del párrafo que prohíbe la federación de comunidades autónomas, nosotros ­el senyor Peces Barba­ tenemos que estar en contra, primero, porque no tiene nada que ver con el estado federal; segundo, porque supone un salto de soberanías y hacer acuerdos bilaterales desconociendo la estructura de la organización del Estado y produciendo una discusión que consideramos absolutamente superada.
Es, en definitiva, la vieja idea del pacto social en uno de sus aspectos, el pacto entre dos comunidades con soberanía propia, desconociendo la soberanía general del Estado, que está muy claramente reconocida en el título preeliminar de nuestra Constitución y permitiendo la colonización de una comunidad autónoma más poderosa y más importante respecto de una comunidad autónoma que pudiera ser dependiente de ella».

Crec que el senyor Peces Barba va ser prou clar i concís en este tema.
I el que volien fer era salvaguardar precisament això, que cap comunitat poguera imposar-se a unes altres.

Després he de dir-li.
.
.
el senyor Martín Toval, que tampoc serà gens dubtós.
Defén la formulació de l'apartat dos, que permeta la flexibilitat suficient per a no coartar les necessàries relacions que hagen d'haver entre comunitats autònomes.
I diu el senyor Martín Toval i li ho llig literalment: «Y no pasan obviamente por la federación de las mismas».

És a dir, senyora Pérez, els més.
.
.
i no li parle d'altres, com puga ser el senyor Fraga Iribarne, que també parlà lògicament, sent una preparació jurídica important, una preparació intel·lectual important, que no admetia de cap manera la possibilitat de federació perquè anava en contra del preàmbul i dels articles 1 i 2 de la Constitució.
Per tant, és totalment inviable la seua proposició.

I per això jo li dic, senyora Pérez, que a més.
.
.
i a més li he dir que vosté en la seua proposició, en l'apartat c), diu que es tinguen en compte per a poder federar "los derechos históricos comunes de los reconocidos en la disposición adicional primera" de la Constitució.
I la disposició addicional primera de la Constitució es referia únicament i exclusivament als drets forals dels territoris que estaven en aquell moment, com era Àlaba i Navarra, i als drets forals del País Basc.
A res més.
Cal vore quin era l'esperit d'aquella Constitució.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Ferraro.

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

 

.
.
.
i no la literalitat.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ferraro.

Fixació de posició?
El senyor Perelló té la paraula en representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Me gustaría, de entrada, decir que estamos ante la toma en consideración de una proposición de ley, no ante la conclusión final de un debate.
Legítimo es dar los argumentos del debate y del contenido para decir que se rechaza la toma en consideración, y legítimo es también de alguna manera disertar sobre la forma o lo que vamos a iniciar aquí hoy y el contenido.

Si estuviéramos en este momento ante la conclusión, que es lo que parece que estamos cuando se sube a esta tribuna a debatir proposiciones de ley, las pocas que se presentan.
.
.
si estuviéramos ante la conclusión de ese debate, posiblemente, y tomando a lo mejor algunos referentes que se han citado aquí, lo cual nos llena de gozo, porque cuando hay que recurrir a veces a hablar de temas profundos y serios, hay que recurrir a referentes del Partido Socialista ­no voy a salir yo ahora aquí a discrepar de Peces Barba, me lo han puesto bastante difícil­, pero si tuviéramos que llegar hoy a esa conclusión, posiblemente tendríamos que votar que no.
Lo digo con toda sinceridad.

¿Por qué?
Pues porque nuestra Constitución plantea un estado descentralizado de corte federal, es verdad que con una cautela de prohibir en este artículo la federación de comunidades autónomas.
Es verdad, y en eso tiene razón el gobierno, que esto viene de textos precedentes, algunos de ellos.
.
.
quizá el más progresista que ha vivido la historia constitucional de nuestro país, la del 31.
Es verdad.
Y por eso nosotros creemos que con esa realidad tenemos la obligación, y creemos en ello desde nuestro grupo, de perfeccionar el estado de las autonomías.
Y aquí se puede hablar de eso, se puede hablar de eso y se puede hablar de todas las cosas.
Lo que pasa es que últimamente habrá que llamar la atención de que hay un cierto temor a algunos debates, y la gente se turba con excesiva frecuencia cuando algunas cosas salen en este templo de la democracia.

Le digo que nosotros creemos en el perfeccionamiento del estado de las autonomías.
Y, en ese sentido, hemos hecho propuestas en los foros que cabe, que yo les quiero recordar: la de crear foros multilaterales en los que las comunidades autónomas puedan acordar lo que ya permite la legislación actual y puedan tener conversaciones entre ellas, discutir, acordar; entre ellas y con el Estado.
Lo hemos propuesto.

Pero además yo quiero recordarles que seguimos creyendo y proponemos.
.
.
­y aquí les invito a que hagamos ese debate también, y sobre todo al grupo mayoritario que es el que de alguna manera cuece el bacalao en esta Cámara, sobre todo a la vista del tratamiento que se está dando últimamente a las propuestas que presentamos­, digo que creemos necesario modificar el Senado.
¿Por qué?
Primero, porque el Senado se hizo en unas condiciones concretas en las que nadie sabía el desarrollo autonómico cómo iba a ser.
Segundo, porque una Constitución no es, como un diamante, para siempre.
Se puede cambiar, se puede cambiar.
Porque cuando alguno dice: «Es que, oiga, mire, que constituciones hemos conocido muchas», quiere decir que alguien venga aquí y diga: «Quiero cambiar la Constitución».
Pues muy bien.
Vamos a ver si está bien o no está bien, si coincidimos o no coincidimos.
Pero no pasa nada porque alguien quiera cambiar la Constitución.
Principio básico.

Ahí sí que hay un tema enjundioso para cambiar la Constitución.
Modifiquemos el Senado, les invito a ese debate.
Adaptémoslo a la realidad desestructurada o de alguna manera descentralizada de poder que ha logrado el Estado Español.
Adaptémoslo.
Creemos ahí los foros multilaterales de discusión y de acuerdo entre las comunidades autónomas.
Creémoslos.
Y a partir de ahí, seguiremos hablando.
Porque solamente para eso, o plantearse solamente quitar la comunicación a las Cortes, que quizá en una lectura restrictiva puede suponer una tutela ­la autorización, la comunicación tampoco mucho; la comunicación casi está dentro de la cortesía­, no es de verdad un elemento.
.
.
no solamente no es prioritario para nuestro grupo, que es verdad que no es prioritario, sino que no nos parece un elemento con la suficiente enjundia para poder plantear sólo por eso un cambio constitucional.
Si bien respetamos el discurso que ha hecho la señora Pérez, tampoco.
.
.
yo me había prometido no citar a nadie, pero algunos de los conceptos que ha definido ­algunos, no todos­, algunos no los comparto.
Ya habló de ello hace doscientos años Kant, cuando hablaba de la sociedad cosmopolita, y a su manera, y en su realidad y en su sociedad, hablaba de una Europa federal.
Lo que pasa es que hay quien ha leído a Kant y hay quien ha leído más a Corín Tellado, que no habla de estas cosas.
Pero de todas maneras, eso está en la historia y está en la filosofía, y no hay por qué tener ningún temor a hablar de esto, ni empezar con amenazas de unos y otros.
¿Traen un debate?
Vamos a ver.

Nosotros creemos que hay que esforzarse para que nuestro estado federal sea de verdad más eficaz.
Podemos tener un estado federal más eficaz, menos conflictivo.
El problema es que creemos que ese tipo de propuestas no resuelven el conflicto y los problemas que en este momento tiene el Estado.
.
.
de cortes en que vivimos.
Lo hemos de decir así.
Y si algún día tenemos que corregirnos, nos corregiremos.
No es el momento de resolver los conflictos de esta manera.
Tiene que recoger ese estado federal en su seno, como les decía, toda la estructura descentralizada que tenemos.
Y eso, cuando esté resuelto, que no lo está, nos permitirá hablar de más cosas.
Y habrá realidades que se impondrán y habrá realidades de la Europa de las Regiones que se impondrán.
Pero algunos que estamos aquí, que por azares del parlamentarismo hemos salido a.
.
.
bueno, hemos recorrido, porque salir no hemos salido de Europa, nos hemos dado cuenta de que hay temas que están más verdes en otros lugares que en nuestro propio Estado, cuando hablamos de comunidades y de regiones.

Yo de alguna manera sería incoherente si siguiera dando argumentos, porque he dicho que iba a dar sólo unos pocos, para justificar qué diríamos si estuviéramos al final de la conclusión de este debate.
Pero, insisto, lo importante es que no estamos, es que estamos iniciándolo.
Que aquí lo que se aprueba hoy es si admitimos a trámite o no admitimos una cuestión.
Miren, podrán decir: «Oiga, si está usted en contra, zánjelo cuanto antes y chim pum».
Pues miren, no.
Y les voy a confesar por qué.
Hoy, en este momento y en este contexto, no.
¡Porque hay demasiado sesgo del debate ya en esta Cámara, porque hay demasiadas limitaciones al debate en esta Cámara, *(remors)* porque hay miedo a reverenciar y a debatir en esta Cámara.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Perelló.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

.
.
.
y se está manifestando por parte de la actitud del grupo mayoritario!
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Perelló, atengase a la cuestión.
Se lo ruego.
*(Remors i rialles) (S'interromp la gravació)*

 

**El senyor Pérello Rodríguez:**

 

Señora presidenta, estoy intentando reconducir el debate a lo que he dicho al principio.
Pero aquí no podemos turbarnos.
A mí, cuando oigo algunas cosas aquí, se me ocurre citar unos versos que decían algo así como «nada te turbe, nada te espante, Dios no se muda, la paciencia todo lo aguanta», que le sonará.
Pero los he escrito yo hasta la última coma, los tengo aquí, ¿eh?
Los he escrito yo hasta la última coma.
*(Alguns aplaudiments des d'un sector de la Cambra)* 

Pero, bueno, voy a continuar, señora presidenta.
Si colaboráramos con eso, con no votar para que no se tramite, no tendríamos fe en nuestra capacidad de convencer.
Nosotros creemos en la palabra y en el Parlamento, y creemos que es posible llevar esa propuesta a comisión con un trámite de presentación de enmiendas y que salga la que nosotros queremos.
No tenemos el porqué desconfiar de entrada que eso no va a suceder, no tenemos el porqué creer que las posiciones están tan encorsetadas que es imposible variarlas.
Tenga 39 diputados un grupo, 49, 5 o 2, como se ha dicho antes.
Que esa es otra, ¿eh?
, que esa es otra, en la que más vale la pena no entrar.
Ya lo ha hecho la señora Dolors Pérez, yo suscribiré lo que ella ha dicho.

Es una forma de propiciar debates en un momento, se quiera o no se quiera, y me ciño a la cuestión porque esa es la cuestión, para decir por qué, por qué no vamos a oponernos, por qué estando en contra del contenido, por qué estando en contra de que haya federaciones y que se cambie la Constitución, no impedimos el debate: porque debatir es sano y porque queremos contrastar nuestra posición de querer debatir con la posición que algunos mantienen de querer sesgar el debate.
Cuando en 15 días se echan para atrás casi 20 propuestas de la oposición que sesgan su capacidad de control, su capacidad de pedir cuentas y de proponer en este Parlamento lo que los ciudadanos que nos han votado quieren que se proponga, hay una limitación del debate, sea ciñéndose a la cuestión o no sea, pero la hay, la hay.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)* 

Y nosotros no colaboraremos con esa oposición.
Por eso, si votáramos que sí, habría interpretaciones torticeras, ¡que las hay permanentemente, que las hay!
Uno cuando sale aquí no sabe si decir: «Gracias, señora presidenta», o «Los que van a ser insultados y manipulados la saludan».
No sabe lo que decir, porque cuando sale aquí.
.
.
la habría.
No les daremos esa ocasión.
Facilitaremos con nuestra abstención que, si ustedes quieren, se pueda debatir, se pueda debatir, porque lo que se trata hoy es de iniciar un debate, espinoso o no, molesto o no.
¿Qué debate es espinoso o molesto en un democracia libre?
¿Qué debate puede ser espinoso?
¿Cuál?
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)* ¿Por qué?
¿Por qué?
¿Porque a alguien no le gusta que le canten las cuarenta?
¿Porque a alguien no le gusta hablar de un tema que le preocupa, porque se le han agotado los argumentos, porque cualquier día sólo nos quedará por enemigo el islam, que vendrá a quitarnos la Comunidad Valenciana?
*(Remors)*

¡Pues, no!
¡Se puede debatir!
Y por eso no nos vamos a oponer.
Por eso no nos vamos a oponer.
Aun diciéndoles el día que si esto llega al final no se acepta lo que nosotros proponemos y nuestras enmiendas no fueran aceptadas y pasara como está, votaríamos que no.
Y desde esa sinceridad parlamentaria les hablo desde esta tribuna, sin fantasmas, sin complejos, sin satanización del adversario, sin mancillar a la oposición permanentemente, que bastante hace con aguantar lo que aguanta.

Nada más y muchas gracias.

*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Perelló.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Ferraro per cinc minuts.

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Perelló, habla usted de todo menos del tema que nos ocupa.
Lógicamente.
Ha aprovechado usted para atacar a todo el Gobierno, para atacar al partido que lo sustenta, etcétera, etcétera.

Pero a mí me gustaría que.
.
.
y me sabe mal tener que retrotraerme, pero a mi me gustaría retrotraerme a los catorce años o doce años de autonomía en la que ustedes estuvieron en el poder.
A mí me gustaría que usted se leyera los diarios de sesiones, señor Perelló, señor Perelló.

¿Usted dice que el Grupo Popular no tramita iniciativas?
¿Cuántas veces ha comparecido en esta Cámara el señor Lerma?
¿Me lo quiere usted decir?
Yo he estado aquí, yo he estado aquí.
.
.
*(veus)* Estoy replicándole a usted, senyor Perelló.
.
.
Señora presidenta, pido su amparo, porque estoy replicando a lo que el senyor Perelló ha dicho.
.
.
(*veus de fons.
Rialles.
)* Estoy replicando a lo que es señor Perelló ha dicho.
Usted ha dicho aquí que desde el Grupo Parlamentario Popular se coarta la libertad de la Cámara.
Más o menos lo ha dicho así.
Y yo le digo a usted que no es así, que eso es incierto, no voy a decir una palabra más gorda, porque no voy a decir.
.
.
a pesar de que ha dicho que si he insultado, cosa que no he hecho en ningún momento, y bien lo saben sus señorías.
.
.
eso es incierto.
El presidente Zaplana ha comparecido en esta Cámara, pues, no lo sé, infinitísimamente veces más que el presidente Lerma.
Pero, vamos, muchísimas veces más.
Se ha tramitado todo tipo de iniciativas.

Y ahora le digo yo a usted: ¿Usted, quiere que esta iniciativa vaya adelante?
Pues no puede ir adelante, no puede ir adelante porque contradice a la propia Constitución.
Hay un artículo primero y un artículo segundo, que son muy claros y dicen donde está la soberanía.
Y el federalismo.
.
.
usted ha hablado de que estamos en una Constitución federalista, y eso es incierto.
Eso es incierto, porque sus propios compañeros en el Congreso, en el Congreso, en el año 78, ya lo decían, que no era federalista.
No era federalista, por lo tanto, no se puede aplicar el federalismo con esta Constitución.

Y, además, yo le digo a usted, señor Perelló: los países más federalistas de Europa y del mundo, Alemania, Estados Unidos o Suiza, tanto Estados Unidos como Suiza, lo prohíben expresamente ­la federación­ de sus órganos autónomos; y Alemania, aunque no lo haga expresamente, implícitamente en su constitución prohíbe la federación de los lands alemanes.
Le hablo de países con larga tradición federalista.
La propia Constitución de la República, que usted la debe conocer muy bien, prohibía la federación de las doce comunidades autónomas, en el año 31.
O sea, que no me vengan ustedes aquí diciendo ahora que aquí nos inventamos nada.
No señor.
Lo basamos en hechos reales y en hechos que están en los diarios de sesiones, tanto del Congreso como del Senado, como en los demás países de la Comunidad Europea.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ferraro.

Té la paraula el senyor Perelló per a rèplica.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

(Veus) No, es cuestión de poca cosa.

Gracias señora presidenta.

Mire, yo no tengo ningún miedo al pasado, porque uno tiene que asumir su pasado, tiene que vivir del presente y tiene que asumir el futuro, porque de contrario sólo le queda un suicidio poco decente.
Y algunos, políticamente, han tenido que renegar de su pasado, tener que confiar poco en el futuro, que no fuera en la sombra más grande de otro árbol más grande, para evitar un suicidio o para colaborar con un suicidio político decente de algún grupo.
Esto no lo digo por nadie, pero en cualquier caso, en cualquier caso (remors) asumo el debate del pasado, asumo el debate del pasado, de trece o de catorce años, de lo que quiera.
.
.
(Veus de fons.
)

 

**La senyora presidenta:**

 

Continúe, senyor Perelló.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

No, es que me gustaba oír lo que decía el señor Font de Mora, por si me interesaba; por eso he parado, por respeto al señor Font de Mora he parado.

Entonces, lo que le quiero decir: con la apelación al pasado les pasa como aquel que había estado trece o catorce veces en Washington y el otro que había estado una o ninguna en Nueva York, ¿eh?
, una o ninguna.
Usted, ya no tiene memoria ni para eso.
Hablamos de los trece o catorce años.
.
.
Oiga, de los que usted quiera, pero hablemos también de ahora, y del pasado de todos ustedes.
Que ya tienen un antecedente, que son ustedes mismos.
Tan pronto como quiera, que lo tienen, y ¡qué pasado!
¡Lo que va a pesar este pasado cuando tenga unos pocos años más!
Que nunca serán trece.
¡Que nunca serán trece!
Serán, como mucho, ocho.
(Remors)

Mire, yo le invito, le invito, le invito de verdad, a asistir, si se lo permite su grupo, a la Junta de Síndics.
Yo no he venido aquí a decir que suscribía la propuesta que quiero que salga, porque habría voltado que sí.
He venido a decir que no den la impresión de que estamos zanjando aquí la cuestión, porque esta no es una propuesta no de ley, es una propuesta de ley que nace hoy.
Y qué bueno sería que dejáramos nacer a algunas criaturas que permitieran el debate.
Y que ha habido momentos en que a lo mejor este énfasis no ha hecho falta, pero ahora hace, señor Ferraro.
Porque en la Junta de Síndics se impide que comparezca aquí el síndic de Greuges, se impide que vengan miembros del Gobierno a dar cuenta de televisión; y no es una posición política la que le digo, es una constatación de acta, que usted puede leer si se la pasan o se la puedo pasar yo.
Y por eso aprovecho para decir: yo no colabroraré con eso.

No digo si el señor Zaplana comparece o no comparece.
El señor Zaplana aquí está siempre.
En ausencia, en presencia o en potencia, como Nuestro Señor.
Siempre está, siempre se manifiesta de alguna u otra manera.
No físicamente, pero se manifiesta.
¡Se manifiesta!
Es como una presencia que invade el parlamento.
Yo por eso nunca digo ­más que cuando tiene que venir a dar cuentas­ «no está».
No está físicamente, pero, ser, «es», aunque sea etéreo.
(Rialles) Porque tiene muchas vocecitas aquí para que se manifieste.
No lo criticaré yo.
No lo criticaré yo.
(Aplaudiment des d'un sector de la Cambra.
)

Por eso le digo: no me cofundan el debate.
Quiero que iniciemos un debate.
Si quiere, para votar que no.
Usted me dice: «Eso es contradictorio, paradójico».
Asumido.
Uno tiene derecho a ser paradójico en la vida, y contradictorio, ¿por qué ha de ser tan políticamente correcto y tan normal?
Puede ser también, (rient-se) puede ser también.
.
.
pero es mi posición legítima, y la defiendo con derecho y con un reglamento, que aunque antiguo y encorsetado y mastodóntico, me deja algún resquicio para poder respirar.
Me lo deja.
Y eso es lo que venido a hacer.
No a que salga la proposición.
A querer debatir.
Quiero oír.
Más tendré la ocasión de ver cómo la señora Dolors Pérez en la Comisión defiende su tema y cómo acepta mis enmiendas.
Y a lo mejor incluso usted puede poner alguna.
De lo contrario, dando por terminado este debate, o cualquier otro, o el de las eléctricas o cualquier otro de los que han llegado aquí, o el de la paternidad, en este Parlamento, pues no tenemos la ocasión de llegar más allá de lo que permite esta tribuna.

Y aunque me quedan 27 segundos y un poco porque he prometido a la presidenta que por la salida de antes la iba a dejar, le regalo estos segundos por si le hacen falta a alguien.

 

**La senyora presidenta:**

 

A esta presidenta no le hacen falta ningunos segundos.
Los segundos eran suyos para debatir lo que quisiera durante el tiempo, señor Perelló.

Pasemos a continuación a la votación de la presa en consideració de la proposició de llei per la qual es proposa la presentació al Congrés de la proposició de Llei orgànica per la qual es modifica l'article 145 de la Constitució Espanyo-la, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Senyories, comença la votació.
(Remors) Un moment.
Comença la votació ara.
El resultat de la votació és de 5 vots a favor, 45 en contra, 33 abstencions.
Queda rebutjada la presa en consideració de la proposició de llei.

 

 

***Projecte de llei per la qual es regulen les unions de fet.
Esmena a la totalitat presentada pel GP Socialista­Progressistes (RE número 20.
720, BOCV número 79).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Punt 4 de l'ordre del dia: debat de totalitat del projecte de llei per la qual es regulen les unions de fet.
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socia-lista­Progressistes.
Per a la presentació del projecte de llei per part del Consell té la paraula l'honarable senyor conseller de Benestar Social.

Debat de totalitat del projecte de llei per la qual es regulen les unions de fet.
Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Molt Excel·lent Senyora Presidenta.

Señoras Diputadas, señores diputados.

Esta Cámara inicia hoy la tramitación del proyecto de ley por el que se regulan las Uniones de Hecho en la Comunidad Valenciana.
Se trata de una norma de primera magnitud.
Una norma que quiere poner y romper una de las últimas discriminaciones sociales que existían en nuestra comunidad.
Una norma que apoya las opciones libres de los ciudadanos y ciudadanas de nuestra país.
En fin, una norma de marcado avance social en el ámbito de la convivencia entre las personas.

Y aquí hay que ser claros, estamos ante un proyecto de ley de auténtico progreso social.
La sociedad valenciana y su gobierno, han dado un paso más hacia la normalización de la convivencia cívica.

La participación de los diferentes colectivos en la elaboración de esta norma ha dado como resultado un proyecto de ley de máximos.
El consenso y la apertura de miras han sido dos claves para el éxito de esta iniciativa.
Tanto los colectivos implicados como el gobierno han alcanzado un punto de encuentro difícilmente ya de poder eludir.

Todos, y cuando digo todos, señorías, no excluyo a nadie, han fijado sus posiciones de partida.
Y todos --vuelvo a insistir, todos-- han visto reflejadas en este texto una realidad que no admite demoras.
Alguien ha querido ver, sin embargo, una norma que afecta a un único colectivo.
Pero, señorías, la cohesión social no admite exclusiones.
En realidad, de lo que se trata es de regular la convivencia entre las personas.
Personas que, en ejercicio de su libertad, podrán optar según sus creencias, necesidades o situación personal.

Las instituciones públicas no pueden continuar cerrando los ojos ante una realidad que ya en 1984 se hizo eco el Parlamento Europeo.
Que en el Tratado de Amsterdam se reforzó esta misma posición, y que recientemente, en septiembre del 2000, el propio Consejo de Europa reafirmaba, al recomendar explícitamente a los países miembros, la adopción de medidas «para poner fin a la discriminación».

Hoy en día, cualquier observador de la realidad social puede percibir que son los grupos sociales los que, de forma prioritaria, canalizan sus propios impulsos hacia la creación de un modelo ordenado de convivencia.
A través de ellos se da satisfacción a las reales necesidades de los ciudadanos y de las ciudadanas.

Las instituciones públicas debemos estar a la altura de las circunstancias.
Nuestra obligación es transformar esas realidades en derecho, es decir, en norma jurídica.
En un mundo cambiante, la adaptación nos afecta a todos: al cuerpo social y también a las instituciones públicas.

Hoy, señorías, presentamos la primera ley reguladora de uniones de hecho para los hombres y mujeres de la Comunidad Valenciana, de una comunidad que, como todos ustedes conocen, carece de compilación de derecho civil foral o especialmente propio.
De ahí deriva la enorme significación, tanto jurídica coma social, del proyecto de ley.
De este dato insoslayable deriva, como comprenderán, la enorme significación, tanto jurídica como social, del proyecto de ley.

Voy a insistir en el que, a mi modo de ver, es el dato más relevante de esta iniciativa parlamentaria.
La presente ley va a suponer el reconocimiento de una figura jurídica nueva en el ámbito valenciano: la de la convivencia que, aquí y ahora, se está produciendo entre personas que optan libremente por convivir en pareja.

En segundo lugar, quiero destacar que el proyecto de ley de uniones de hecho que presenta el Gobierno Valenciano prevé la existencia de una futura regulación estatal.
Y por esa razón se adapta a esta posibilidad, cualquiera que sea la opción del legislador estatal.
Así resulta de lo que se establece en su artículo primero y en la disposición final primera.

Y esto, señorías, es esencial.
La Comunidad Valenciana debe disponer, aquí y ahora, de una Ley de Uniones de Hecho.
Ello supondrá que las personas vinculadas por este tipo de relaciones de convivencia podrán obtener las ventajas de las que actualmente están privadas, por causa, precisamente, de una falta de regulación normativa.

Otro de los puntos fundamentales del proyecto es la posibilidad de inscripción de la unión.
Dicha posibilidad, es cierto, existe en la actualidad, pero lo que se inscribe es la unión en sí misma.
Con las normas vigentes hoy en día ni se inscriben las circunstancias temporales de la unión ni, tampoco ­y esto es lo fundamental­ los pactos de carácter personal o patrimonial que regulan la unión.
Y este punto queda definitivamente subsanado en los artículos tercero y cuarto del proyecto de ley.

Un avance adicional se introduce en el artículo quinto del proyecto de ley.
Se trata de la posibilidad de denegar la inscripción de estos pactos cuando falten a los principios de justicia o equidad, denegación que tendrá un efecto básico primordial: el encargado del registro se convertirá en verdadera guardián de la validez de los pactos reguladores de la unión.
La denegación supone, para el conviviente perjudicado, un aviso de la ilegalidad del pacto, y, a su vez, priva a la otra persona de la posibilidad de beneficiarse de la fuerza probatoria de la inscripción.

Es, por tanto, una apuesta valiente a favor de un registro fuerte y eficaz y, que, además, situará a la Comunidad Valenciana en una posición de progreso jurídico.

Si nos adentramos en aspectos más concretos de la regulación, cabe decir que el proyecto se ha ocupado de establecer los requisitos de constitución de la unión, claramente inspirados, como no podía ser de otro modo, en las normas del derecho matrimonial.
Por ello, en temas de capacidad e impedimentos, hay una clara remisión a las normas civiles del consentimiento matrimonial, lo que guarda una unidad de criterios respecto al derecho del Estado.

Es innegable que hay un elemento de vinculo estrictamente personal o de convivencia subyacente en la unión de hecho.
Y es, precisamente, este elemento el que más la acerca a la institución matrimonial.
En cambio, desde el punto de vista de las formalidades, se ha sido más flexible.
En este punto sí que se distancia de todo el ceremonial matrimonial.
La celebración del matrimonio se rodea de un carácter sacramental que, por razones lógicas, no se da en las uniones de hecho.

En el proyecto se regulan también las causas de extinción de la unión.
Se introduce la flexibilidad necesaria en una institución que nace, precisamente, en el campo de lo puramente fáctico.

Quiero decir, lógicamente, que en esta materia ni existe la separación legal ni tampoco el divorcio.
Y, además, serían incompatibles con el espíritu de la institución.
No obstante, la realidad legal requiere unos mínimos.
Y para ello se ha optado por exigir un tiempo de seis meses para la pura separación de hecho.
Y, además, con ese mismo propósito de seriedad, se establece la necesaria inscripción de la causa que dará origen a la extinción de la unión.

Cabe destacar también que el proyecto, en sus artículos octavo y noveno, ha optado por una alternativa valiente, cual es la equiparación de estas uniones al matrimonio en dos ámbitos específicos en los que sí que resulta competente la Generalitat Valenciana: en el de la función pública y en el de las competencias de derecho publico, aspecto este que es fundamental en el campo de las subvenciones.
Especial-mente se ha tenido en cuenta que existen razones objetivas para equiparar la situación matrimonial y la de la unión de hecho en materia de empleo público.

Por eso, señorías, insisto que el mayor mérito de la ley es el del reconocimiento de una institución que, de este modo, pasa del campo del hecho al campo del derecho.

Quiero decir con ello que en estos temas no existe neutralidad.
El pluralismo de nuestra sociedad se desenvuelve en niveles diversos.
Existe el pluralismo ideológico, que reclama de los poderes públicos la tolerancia, el respeto y la no-injerencia.
Pero también tenemos el llamado pluralismo de identidad, en el cual la tolerancia no es suficiente, sino que exige el reconocimiento.
Y este es, precisamente, el campo en el que se mueven las uniones de hecho, al menos en el estado actual de nuestra cultura.

Las leyes de reconocimiento tienen un altísimo valor jurídico y político.
Y este Proyecto de ley de uniones de hecho situará a la Comunidad Valenciana, si se aprueba en esta Cámara, en una posición de liderazgo social.
Nuestras políticas sociales, en sentido estricto, se conforman gracias a proyectos como el que ahora estamos presentando, con un claro perfil progresista y de cohesión social.

Si se aprueba esta ley, señorías, se habrá dado un paso gigantesco en la mejora de las bases de nuestra convivencia, que es, precisamente, el más honorable de los propósitos de la actuación pública.

Permítanme, señorías, detenerme ahora para aclarar ciertos elementos que, a mi juicio, han pretendido poner en cuestión la validez de este proyecto legislativo del Gobierno Valenciano.
Por ello, en primer lugar, será bueno destacar que el Proyecto de ley valenciana reguladora de las uniones de hecho ha contado con el respaldo explícito de los colectivos sociales implicados, y a continuación, ha recibido el dictamen favorable del Consejo Económico y Social y del Consejo Jurídico Consultivo.

En cambio, señorías, ha sido criticada por los grupos de la oposición presentes en esta Cámara.
Y, aún mas, la censura ha llegado a formularse mediante dos enmiendas a la totalidad al proyecto de ley, por las que solicitan su devolución al Gobierno Valenciano.
Es decir, que dos grupos parlamentarios de las Cortes Valencianas manifiestan su más radical oposición a la ley, no a aspectos concretos de su articulado.
Se oponen, en bloque y en su totalidad, a una regulación general de las uniones de hecho en la Comunidad Valenciana.
Ni siquiera han presentado un texto alternativo.

La oposición se ha alineado, con esta actitud, de modo diáfano, con las más retrógradas posiciones de nuestra sociedad, en este caso de la sociedad valenciana.
Al pedir la devolución al Consell del proyecto de ley, ambos grupos parlamentarios comparten una unidad de propósitos con los sectores más reaccionarios de la sociedad.
Se oponen de manera clara a los planteamientos de progreso que demanda la mayoría de la sociedad valenciana, y entiendo que esto es un ejercicio gratuito de irresponsabilidad, primero política, y ahora parlamentaria.
Han usurpado con su talante opositivo, que no de oposición, la voluntad pública de quienes constituyen los principales destinatarios de la ley.

Los colectivos, asociaciones y demás representantes sociales de nuestra comunidad, pública y reiteradamente, han manifestado su apoyo al proyecto de ley.
Es más, no han ahorrado palabras a la hora de elogiar el proyecto, tanto en su contenido como en su proyección social.

Me parece grave, además, que este rechazo al proyecto lo hayan pretendido incluso disfrazar con argumentos jurídicos que revelan un absoluto desconocimiento de la cuestión.
Porque no puede compararse nuestra ley con la catalana o la navarra, por poner dos ejemplos, cuando nuestras competencias civiles son diferentes; ni mejores ni peores, sino distintas.

En fin, esto está suficientemente razonado en el expediente del proyecto de ley, así como en los sucesivos dictámenes incorporados, y en la misma línea se ha expresado el Tribunal Constitucional, de modo que sería reiterarme en cuanto ya se ha explicitado.

Sin embargo, los grupos de la oposición han preferido acantonarse en esta miopía política.
Se han opuesto a una iniciativa que saben valiente, progresista y que, además, era demandada por la sociedad valenciana.
Y se trata, con toda probabilidad, de decir que no a lo que sus propios votantes aceptarían.
Esta conducta, que más se parece a la del perro del hortelano que a una real estrategia política, a lo único que está contribuyendo es a desacreditarles ante la sociedad valenciana.

Saben ustedes, señorías, que en lugar de oponerse frontalmente al proyecto, bien podrían haber formulado enmiendas concretas que lo hubiesen mejorado.
El Gobierno Valenciano está abierto al diálogo y a encontrar puntos de encuentro, pero en difícil situación se colocan ustedes, señorías del Partido Socialista y de Esquerra Unida, con su rechazo frontal a un texto consensuado, además, con los agentes sociales directamente vinculados a la problemática de este proyecto de ley.

Quiero reiterar, sin embargo, el valor intrínseco del proyecto.
Su contenido y su finalidad social.
Tenemos ante nosotros, por primera vez, la posibilidad institucional de constituir uniones de hecho.
Con requisitos serios y con las condiciones legales necesarias, pero sin rodear dicha institución de formalismos absurdos que la condenen a su inutilidad practica.

El proyecto, como ya dije antes, señorías, apuesta por un registro de uniones de hecho moderno, con facultades amplias y con una visión de justicia en todo el proceso de inscripción.
Y apostamos, además, por una equiparación entre el matrimonio y la unión de hecho en la esfera del derecho público valenciano.

Quiero concluir afirmando que si el proyecto de ley recogiese sólo el reconocimiento de esta institución, aun en ese caso ya estaría justificada la ley.

Pero es más.
No hay que buscar falaces argumentos jurídicos para oponerse a la ley.
No es necesario andarse por las ramas, señorías.
Nuestro fuero civil es el que es y nuestras competencias, que son las que son, han sido ejercidas escrupulosamente.

Pero sucede que, detrás de cada opción legislativa, hay voluntades políticas divergentes.
La neutralidad no existe en las posiciones políticas, y menos aún cuando tratamos una cuestión como la de la convivencia de hecho.
Con este proyecto de ley se trata de afirmar que, más allá del matrimonio, son posibles otros proyectos de vida en común.
Y este es un mensaje positivo que comparte la mayoría de la sociedad valenciana.

Señorías, especialmente las señorías de la oposición, ustedes todavía están a tiempo.
La altura de miras y la perspectiva política que exigía este debate no han tenido, hasta ahora, un reflejo de la oposición parlamentaria.
Aún pueden rectificar.
Se va a tramitar una ley que, en mi opinión y en la de un sector mayoritario de la sociedad valenciana, es de vital importancia para articular nuestra convivencia desde planteamientos modernos y de progreso social.
Muchos ciudadanos y ciudadanas de esta comunidad quieren tener un marco jurídico de reconocimiento.

Espero, en consecuencia, que ahora ustedes, señoras y señores de la oposición, abandonen ese espíritu de obstrucción que han mostrado hasta la fecha y que ello nos permita retomar este proyecto desde el consenso político.
Propongan mejorar el texto, y saben que encontrarán eco en el Gobierno Valenciano y en la mayoría parlamentaria.
Pero antes deben abandonar esa insistente sinrazón de enfrentarse a un texto consensuado por quienes lo consideramos una iniciativa necesaria para la sociedad valenciana.

Hagan un esfuerzo y afirmen su voluntad de ejercer una oposición constructiva.
Aún están a tiempo.
Porque son muchos los hombres y mujeres de esta comunidad que ven en esta ley un justo reconocimiento a la igualdad.

Señorías, ayer, martes y 13, fue un día poco afortunado, y hoy es el día de San Valentín y, por lo tanto, estamos ante una excelente ocasión para que nos pongamos de acuerdo, para que intentemos buscar puntos de encuentro en una ley de tanto significado que puede propiciar soluciones e incluso contribuir a la felicidad de un número bastante importante de parejas de esta comunidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments en un sector de la Cambra.
Veus: ¡Muy bien!
)

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Defensa de l'esmena a la totalitat.
La senyora Espí té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Socialis-ta­Progressistes.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Señoras y señores diputados.

Al Grupo Parlamentario Socialista le gustaría no tener que estar hoy aquí defendiendo esta enmienda a la totalidad a este proyecto que yo le digo «no-proyecto de ley de uniones de hecho».
Hasta el último momento hemos intentado llegar a un consenso parlamentario en esta materia.

El Partido Socialista cree que los temas sobre familia requieren necesariamente del máximo consenso posible.
Lamentablemente, esto no ha sido posible.
Y no ha sido posible porque no ha existido voluntad por parte del Partido Popular de consensuar un proyecto de ley que afectará a miles de valencianos y valencianas.

La convivencia estable entre dos personas, con independencia de su orientación sexual, es una realidad en nuestras sociedades aceptada socialmente con toda naturalidad, salvo excepciones lamentables que todavía perduran.
Es una realidad que no debe permanecer al margen de la cobertura jurídica, que puede y debe tener una regulación que conforme sus manifestaciones y sea reflejo de una realidad que, siendo distinta al matrimonio ­repito, siendo distinta al matrimonio­ queda o debe quedar encuadrada en lo que entendemos por familia.

La familia alberga hoy múltiples formas de convivencia, y todas ellas acreedoras del amparo jurídico, todas ellas acreedoras del amparo jurídico y constitucional.
El matrimonio ha perdido el monopolio como eje de la familia que detentó durante muchos años.
Las uniones de hecho, homosexuales o heterosexuales, con o sin descendencia, constituyen ya una realidad cada vez con mayor implantación social, sin que hasta la fecha se haya producido una regulación integral de las mismas, si bien han sido objeto de regulaciones parciales y de pronunciamientos de los tribunales, acogiendo determinados efectos y derechos por la vía interpretativa.

Aunque la unión de hecho y el matrimonio son realidades diferentes, ambos se integran en el concepto de familia que contempla el artículo 39 de la Constitución y contemplaba el primer anteproyecto de su conselleria.
Y por tanto, ambas, y no sólo una, deben gozar de la protección de los poderes públicos.
Tengo una fotocopia a disposición de los señores diputados y diputadas.

Como tiene establecido el Tribunal Constitucional, pueden derivarse las mismas consecuencias en determinados casos de una u otra situación, y también distintas.
Sin vulnerar por ello el artículo 14 de la propia Constitución.

No se trata, pues, señor conseller, de equiparar dos situaciones diferentes, sino de no discriminar en el ámbito de protección del derecho a quienes optan por un compromiso no matrimonial.
Este es, a juicio del Grupo Parlamentario Socialista, lo que la Ley de uniones estables debe regular.

La constatación de la evolución de la sociedad y de las nuevas realidades familiares hizo que en diciembre de 1994 se creara en nuestra comunidad, a propuesta de Izquierda Unida y con el voto en contra de su partido, del Partido Popular, el primer registro de ámbito autonómico creado en el Estado español.
También, en el año 1994 estas Cortes, a propuesta del Grupo Parlamentario Socialista, de nuevo, aprueban una proposición no de ley sobre la puesta en marcha de la Resolución 28/94 del Parlamento Europeo, a la que el Partido Popular también votó en contra.
Nos alegramos, nos alegramos, que siete años después el Partido Popular utilice ambas resoluciones en el preámbulo del propio proyecto de ley.

La Ley de infancia de la comunidad, aprobada por estas Cortes el 23 de noviembre también del año 1994, también con el voto en contra del Grupo Popular, establecía también que en ningún caso será considerada una medida discriminatoria para conceder la adopción el tipo de núcleo de convivencia familiar por el que hayan optado libremente aquellos o aquellas que soliciten dicha adopción.
Que nosotros conozcamos, no ha sido modificado el articulado de dicha ley por el Partido Popular desde que empezó el gobierno de esta comunidad.
No es nuevo, por tanto, para esta Cámara, abordar la realidad de las parejas de hecho y otorgarles reconocimiento jurídico en el ámbito de nuestras competencias.
Ni más ni menos que los que usted o los que su gobierno concede, a día de hoy, porque no hay novedad bajo el sol, porque no hay novedad bajo el sol.
Sí complica el registro, y luego lo veremos.

Así mismo, desde 1995, se reconocen los mismos beneficios laborales en materia de permisos, reducción de jornada, etcétera, a los trabajadores laborales de la administración valenciana ­digo 1995­, a todos los trabajadores laborales que formaran pareja de hecho.
Esto fue posible en un convenio colectivo que se negoció, vuelvo a repetir, en el año 95.
Estos derechos el propio Partido Popular los extiende a todos los funcionarios en el Decreto 34/99, hoy en vigor, luego la ley no hace falta que lo recogiera; vuelvo a repetir, el Decreto 34/99, de 9 de marzo, regula las condiciones de trabajo del personal al servicio de la administración de la Comunidad Valenciana y reconoce el derecho a las parejas de hecho.

Parece sensato que ante tal maremágnum de decretos, leyes, normas, etcétera, se hiciera necesaria la regulación de las uniones de hecho.
Demanda que ha sido ampliamente solicitada por importantes sectores de nuestra sociedad, con especial interés por parte de aquellos que efectivamente tienen más dificultades y vetado el acceso al matrimonio, que son las parejas de gays y lesbianas.

Aunque nos estamos refiriendo a una ley que afectará a miles de valencianos, hombres y mujeres, también de condición heterosexual, y que con la redacción de esta ley tienen impedida su aplicación de derechos para temas, incluso de derecho público, y lo veremos, su redacción del artículo nueve, señor conseller, ha contado aquí una ley, hoy, que no es, veremos, la redacción del artículo nueve.

Aun siendo conscientes de la limitación legislativa de la Comunidad Valenciana, que la conocemos, con respecto a la regulación de estas formas de familia, es decir, no podemos modificar el Código Civil, ni podemos modificar el Estatuto del Trabajador, ni el régimen de cotización a la Seguridad Social, el Partido Socialista considera positiva la regulación autonómica, que por un lado generaría derechos, y por otro impulsaría la regulación de la ley a nivel de gobierno de la nación, como bien decía el señor conseller.

Pero resulta que los años 99 y 2000, han sido un muestrario inequívoco de la posición política del Partido Popular con respecto a la regulación de las parejas de hecho.
En estos años se ha escenificado de forma clara, en abril, vuelvo a repetir, en septiembre de este año y noviembre del 2000, la posición del Partido Popular en contra de las proposiciones de ley presentadas por Izquierda Unida, por el Partido Socialista, por Convergencia y Unió e Iniciativa por Cataluña en el Congreso de los Diputados.

El 31 de agosto del 2000 la Conselleria de Bienestar remite un informe al Comité Económico Social, al CES, que posteriormente pasa por el Consejo Jurídico y Consultivo, consiguiendo el dictamen favorable de ambos órganos.
Cierto, señor conseller, ese anteproyecto enviado fue consensuado con el colectivo de gays y lesbianas del País Valenciano, Lambda.
Cierto, señor conseller.

En este momento, nuestro partido, a través del entonces portavoz, en aquel momento, nuestro portavoz entonces Antonio Moreno, manifestó nuestro deseo de consensuar y apoyar dicha regulación.
El Gobierno Valenciano, el 24 de octubre del 2000, tras varios intentos fallidos, aprueba un proyecto de ley de uniones de hecho que nada tiene que ver con el anteproyecto inicial y con los principios fundamentales de ese primer anteproyecto que usted envió al CES y al Consejo Jurídico Consultivo.

Tengo fotocopias, vuelvo a repetir, a disposición de todos los señores diputados y diputadas.
En el proceso finalmente aprobado por el Gobierno Valenciano, en el proyecto aprobado, desaparece cualquier referencia al reconocimiento del carácter de familia de las uniones de hecho, al eliminar del preámbulo del citado proyecto la mención explícita al artículo 39 de nuestra Constitución Española, que establece la obligación de los poderes públicos de asegurar la protección social, económica y jurídica de la familia.

Así mismo se elimina cualquier referencia a las uniones de hecho como análoga relación a la afectividad conyugal, perífrasis legislativa empleada de forma habitual en las regulaciones legislativas desde el año 1994, y que nos encontramos en leyes como la Ley de arrendamientos urbanos, la Ley orgánica del habeas corpus, o más recientemente la Ley de indemnización de víctimas del terrorismo.
.
.
define esa forma de posibilidad de modelo de convivencia.

No parece ser sólo intención del Gobierno Valenciano eliminar cualquier referencia o analogía entre uniones de hecho y matrimonio, sino que además eliminan en el artículo noveno del proyecto de ley, la equiparación de derechos de las uniones de hecho con las matrimoniales en el ámbito del derecho público valenciano.
Habla de que los miembros de la unión de hecho tendrán derecho al derecho público.
Claro que sí, cualquier ciudadano valenciano tiene derecho a gozar de lo que emana del derecho público, cualquier ciudadano.
Pero aquí hablan a nivel individual, en su artículo nueve, modifíquenlo.
A nuestro juicio esta mutilación del texto presentado al Consejo Económico y Social y al Consejo Jurídico Consultivo, modifica sustancialmente el objeto y el reconocimiento de derechos incluidos en el anteproyecto de ley.

Lo hasta aquí expuesto justifica sobradamente la enmienda a la totalidad presentada por el Partido Socialista del País Valenciano y sometida a consideración de este plenario.
No entramos a detallar las deficiencias técnicas del proyecto, que esperamos subsanar en el desarrollo del debate de las enmiendas parciales, que, señor conseller, sí hemos presentado, en torno a treinta enmiendas que van como enmiendas parciales a este proyecto de ley.
Que esperamos subsanar, vuelvo a decir, en el desarrollo del debate.

Pero en este proyecto se dicen cosas tales como el reconocimiento del derecho a la independencia de la orientación sexual.
Faltaría más.
A partir de ahora el Gobierno Valenciano posibilitará que la orientación sexual se independice de uno mismo o de una misma; no sé lo que quieren decir con este artículo.
Otro ejemplo significativo de ese buen hacer técnico, y de ese cortar y pegar que ha tenido que hacer al final de esta ley, en el propio artículo 9 cuando dice que «los derechos y obligaciones establecidos en la normativa valenciana de derecho público serán de aplicación a los miembros de la unión de hecho».
Hombre, y a los solteros, a los viudos, a los célibes, a las ciudadanas, a los ciudadanos, a los casados, a todos los ciudadanos valencianos, tienen derecho, individualmente, como miembro, al disfrute del derecho público valenciano.
Imaginamos que esta normativa será de aplicación, vuelvo a decir, para todos los valencianos.

Señores del Partido Popular, señores del Gobierno Valenciano, si finalmente este proyecto de ley es aprobado sin reincorporar los tres aspectos señalados, nos encontraremos con una Ley de uniones de hecho que no es tal ley, pues no reconoce la categoría de familia de las uniones de hecho, en contra de la doctrina reiterada por el Tribunal Constitucional y el Tribunal Supremo desde el año 92.
No equipara en derecho público valenciano a las uniones de hecho con las matrimoniales: acceso a subvención de viviendas, ayudas sociales, etcétera; endurece las formas y requisitos para constituir uniones de hecho en la Comunidad Valenciana, frente a la regulación flexible de estas uniones establecida en el Decreto de creación del registro de parejas de hecho en el 94.
Ahora dos testigos, el expediente contradictorio según el funcionario; todo eso no se le pide a un matrimonio civil.

Señores y señoras del Partido Popular, hagan caso al dictamen elaborado por el propio Consejo Jurídico Consultivo, recuperen el anteproyecto inicial elaborado por su propio gobierno, y estaremos en condiciones de empezar a hablar de aquellas enmiendas que pueden mejorar el texto.
Ustedes nos han presentado un proyecto de ley que hace imposible el debate, o aceptarlo, con todo lo que han retirado de la propia filosofía y del propio preámbulo de la ley.

Con todos los respetos, permítanme que les diga que se están equivocando, la realidad nos dice que este tema está maduro y que la sociedad valenciana ve de forma generalizada con carácter positivo que se generen determinados efectos jurídicos a las parejas de hecho de una u otra orientación sexual.
A nuestro juicio mantienen una postura hipócrita y alejada de la realidad, y pretenden presentar un proyecto de ley restrictivo, desfasado y sin ninguna sintonía con las regulaciones que en esta materia se han producido ya en otras comunidades autónomas y países de nuestro entorno.

Queremos reiterarles nuestra oferta del diálogo y consenso en esta materia.
Reconozcan a las parejas de hecho como familia y equiparen sus derechos a los matrimoniales en nuestro ámbito competencial.
Si ésta fuera su intención, que no lo ha sido, porque no ha habido ninguna posibilidad de negociar en este ínterin, no la ha habido no ha habido posibilidad, el Partido Socialista hubiera estado dispuesto a retirar ­y lo dijo y lo repite­ la enmienda a la totalidad y hubiéramos ido al debate de enmiendas parciales.

Pero entendemos que es muy difícil pretender ser de centro y progresista, y hacer cesiones a los sectores más retrógrados de nuestra sociedad, que hoy, lamentablemente siguen teniendo opinión.
Y le aseguro que ese sector retrógrado no es el que ha influido en la posición del Partido Socialista, ni en la posición de mi grupo a la hora de enmendar su ley.
Eso ha influido en la retirada de las partes positivas del proyecto de ley del Partido Popular.

Y digo que ha influido porque así lo han demostrado.
Son ustedes los que se dejan influir no nosotros.
Y le puede pasar con ese intento de buen encantador de serpientes, que le tengo que reconocer que lo es, de querer decir que ha hecho un buen proyecto, le puede pasar lo que le pasó al señor Martínez de la Rosa cuando le encargaron la redacción de la Constitución en el año de 1837, y tenía que consensuar dos posiciones la de los liberales y los más conservadores.
Hizo la Constitución más breve de la historia de este país, porque era incomible, porque irreconciliabla a dos sectores que decían tenían discursos diametralmente opuestos.
Y finalmente este señor se llevó el mal sobrenombre de Rosita la Pastelera; lamentaría que al señor Blasco finalmente le tengamos que llamar el señor Blasco el progresista que nunca pudo llegar a serlo.

Nada más.

 

(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Finalitzada la intervenció de la il·lustre diputada Núria Espí per l'esmena a la totalitat; en el torn en contra pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula l'il·lustre diputat Antoni Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señorías, yo creo que en este debate que creo que es muy importante debemos de ser claros, debemos de decir la verdad.
Y la verdad es que al Partido Socialista lo que le pone al borde de un ataque de nervios es que haya sido un gobierno del Partido Popular el que haya presentado una Ley de uniones de hecho en la Comunidad Valenciana.
(Remors) Esa es la verdad y la única justificación que puede haber a una enmienda a la totalidad.
"Nosotros no lo hicimos, pues que no lo hagan ellos".

Ustedes han tenido la triste responsabilidad de dejar durante muchísimos años a muchos valencianos y a muchas valencianas fuera de la ley.
Ustedes no han regulado, y ahora se encuentran con que, no.
.
.
O sea, lo que están haciendo ustedes es que, desde la oposición, no quieren que lo haga tampoco el Partido Popular.
Todavía pretenden, con esta enmienda a la totalidad, que estos valencianos continúen fuera de la ley.
(Veus)

Yo les digo, señorías, vamos a ver, es posible que a ustedes les pase con esta enmienda a la totalidad y con el debate de este proyecto, lo que les pasó cuando el referéndum de la OTAN, ¿se acuerdan?
, que primero decían que no, luego decían que no pero sí, luego decían que sí pero no, y al final, afortunadamente dijeron que sí.
Entonces es posible que en ese discurso recurrente al que nos tienen ustedes acostumbrados, yo creo que sería positivo que en este caso concreto por el bien de los ciudadanos de la comunidad, y por el bien de los colectivos a los que va especialmente dirigido este proyecto, ustedes reconsideraran su posición, consensuaran, trabajáramos juntos en comisión y mejoráramos este proyecto que sin duda es mejorable.
Las uniones de hecho y los matrimonios son dos opciones distintas y deben tener un tratamiento diferente.

A mí, desde luego, me cuesta creer que existiendo una posición clara de los colectivos afectados por este proyecto, que han hecho durante la elaboración del proyecto en la fase previa, y ahora mismo, hacen una valoración positiva de este proyecto, cómo ustedes, el Partido Socialista, en un papel que yo definiría un poco como de salvapatrias, se ponen por encima de los interesados, y dicen «no, aunque los ciudadanos digan que es un buen proyecto, aquí estamos nosotros para decir: este proyecto hay que retirarlo, este proyecto es infumable».

Porque plantear una enmienda a la totalidad no quiere decir que el proyecto es mejorable, que evidentemente nosotros estamos convencidos de que el proyecto es mejorable.
Plantear una enmienda a la totalidad quiere decir que ustedes no quieren que este proyecto de ley siga adelante, y nosotros, y los más afectados y los más interesados piensan que es un proyecto positivo que tiene que seguir adelante.
Y a mí lo que me llama la atención es que los veo a ustedes cada vez encerrados en un discurso más negativo.
Cada vez los veo más aislados de la realidad social, porque realmente si estuvieran en la situación de ver lo que los ciudadanos, lo que los valencianos quieren, se darían perfectamente cuenta de que están equivocados.

Su progresismo, del que tanto alardean, yo lo veo que es un progresismo más teórico que real, porque este es el momento, señorías, de ser progresistas.
Es el momento de dejar de lado los intereses políticos y retirar esa enmienda a la totalidad.
Es el momento de ser consecuentes.
Aunque ustedes cuando eran gobierno no lo hubieran hecho, no pasa nada, ahora lo ha presentado un gobierno del Partido Popular.
Y es una alternativa, es un proyecto interesante para todos los valencianos, es positivo para los valencianos.

Este gobierno gobierna para todos, sin excepciones, sin exclusiones.
Y ustedes.
.
.
*(remors)* No, no, señoría.
Vamos a ver.
Yo les insisto.
Ustedes dicen que han hecho ofertas de diálogo, dicen que han hecho ofertas de diálogo.
Su secretario general, señor Pla ­que no está, evidentemente no puede estar, no es diputado, pero podría estar posiblemente en la Cámara­, nos hace una oferta de diálogo diciendo: «Si el Partido Popular acepta todo esto, empezaremos a hablar».
Esa es la manera que tienen ustedes de entender el diálogo.

O sea, no se acaban de dar cuenta que en este momento no tienen ni la fuerza de los votos ni tienen la fuerza de la razón y continúan con un discurso de oposición, que es el mismo discurso que tenían cuando eran gobierno.
Tienen ustedes el discurso del no.
En este momento es no al plan hidrológico nacional, no al plan de choque en Sanidad, no a la gestión privada en servicios sociales.
Cuando resulta que presidentes de comunidades autónomas gobernadas por el Partido Socialista dicen que el plan hidrológico nacional es bueno, hay presidentes de comunidades autónomas gobernadas por el Partido Socialista que dicen que el plan de choque es una buena medida, que la gestión privada de los servicios sociales es un buen camino para mejorar los servicios sociales, que existen otros modelos.
.
.

O sea, ustedes, evidentemente, yo les digo: los veo encerrados en una caverna ideológica, los veo ­insisto­ cada vez más aislados de la sociedad.
La realidad es que la sociedad valenciana evoluciona hacia modelos distintos de convivencia.
Ustedes han preferido mirar hacia otro lado, ustedes han preferido esconder la cabeza en el agujero.
Y este gobierno ha presentado un proyecto de ley que es pionero en toda España, un proyecto de ley valiente y un proyecto de ley claro.
Otros gobiernos supuestamente progresistas que, en Andalucía, donde gobierna el Partido Socialista, en Castilla-La Mancha o en Extremadura, no lo han hecho.

Este proyecto de ley es la solución a una realidad social que existe en este momento en la Comunidad Valenciana.
Y este texto, le insisto, ha sido consensuado con los sectores implicados.
El Consejo Jurídico Consultivo dice en su dictamen que en lo fundamental incorpora las propuestas de Lambda.
El dictamen del Comité Económico y Social, señoría, le dice, en el quinto párrafo, «se debería hacer referencia al artículo 14, y no al 39, que hace mención a la protección social económica y jurídica de la familia».

Y, desde luego, lo que me ha llamado la atención repasando la documentación es que su grupo socialista, porque me imagino que será su grupo socialista también en Madrid, presenta una iniciativa, a la cual usted ha hecho mención, el 5 de abril de 2000, donde dice de forma clara: «la familia y las uniones de hecho son dos instituciones diferentes, tanto en el plano social como en lo jurídico».
Esto yo imagino que debe formar parte de esas sucesivas contradicciones en las que ustedes entran constantemente.

Desde luego, señoría, este proyecto ha sido criticado por los dos extremos.
Nosotros, desde luego, desde el respeto a cualquier opción, y sin querer herir ninguna sensibilidad, esto nos refuerza en la duda de que el gobierno está trabajando en el correcto sentido y en el camino más adecuado.

Nada más y muchas gracias.

 

**El señor vicepresidenta primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

La senyora Espí ha demanat réplica, per un temps màxim de cinc minuts.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

De verdad, señor Clemente, yo creo que se ha preparado una intervención para algo que yo no he dicho.
Y entonces, lamento no haber coincidido con lo que usted tenía preparado.
Pero, en cualquier caso, insistirle en el principio de mi intervención y de mi planteamiento.
El Partido Socialista desde el principio está abierto.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un momento, señora Espí.
Perdone que la interrumpa.
En aras de que sus señorías y los asistentes al Pleno puedan escucharle mejor, ¿quiere bajar los micrófonos?

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Yo me he dado cuenta de que me ha interpretado.
Muchas gracias.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Gracias, señor presidente.

Bueno, vuelvo a repetir.
El Grupo Socialista parte de la voluntad de consenso, porque vuelve a repetir que en este tema, y en todo lo que afecte a la familia, al desarrollo de políticas que mejoren la situación de las familias españolas, desde luego el Partido Socialista cree que el consenso es necesario.
Y, por tanto, desde el principio hemos estado abiertos al diálogo.

Bueno.
Lo que no es de recibo es que nos diga que ha sido el señor Pla.
.
.
El señor Pla ha expresado la posición del PSPV con respecto a temas políticamente muy importantes, que son las formas de convivencia de este país.
Y a una pregunta dice lo que ni más ni menos dice el Grupo Parlamentario Socialista en esta Cámara, que a usted le había manifestado personalmente en distintas ocasiones en el proceso del debate de esta ley, y que finalmente no hubo posibilidad de que llegáramos a un acuerdo porque parece ser complicado.
Y desde luego no ha sido porque nosotros mantuviéramos una posición de inequívocamente.
.
.
.
«aceptáis todo lo que nosotros decimos o no negociamos», porque usted nos hizo saber que o retirábamos la enmienda a la totalidad o no había posibilidad de diálogo.
Quien impone es usted, señor Clemente, no el Grupo Socialista.
Esto para aclarar en cuanto al proceso.

Mire.
Nosotros no tenemos ningún complejo de que en nuestros años de gobierno no llegáramos a regular con respecto a las parejas de hecho, y desde luego no nos produce ninguna intranquilidad, entre otras razones, porque hemos presentado.
.
.
efectivamente, con fecha 25 de abril de 2000 entra en el *Boletín Oficial de las Cortes* un anteproyecto de regulación de parejas de hecho, planteando modificaciones reales al Código Civil y a otros aspectos, que son los que verdaderamente modificarán y reconocerán los derechos.
Y lo hemos hecho y ustedes nos han votado en contra en Madrid, a nosotros y al resto de grupos de la Cámara.
Se han quedado solos con su no, con su mayoría absoluta, y no han aceptado la sugerencia de nadie, ni de Iniciativa por Cataluña, ni de Convergencia, ni del Grupo Socialista.
De nadie.
Es decir, no están a favor de la regulación de las parejas de hecho.
Y ya puede usted hacer maravillas, señor Blasco, que aquí no van a regular las parejas de hecho.
Y además, me parece ya que.
.
.
creo que hay que empezar, pero por lo de la cordialidad, y el respeto al juego parlamentario y por el respeto a las instituciones.

Yo no me atrevería a decir que el Partido Popular, entonces Alianza Popular, incluso votó en contra de la ley.
Yo, repasando, por eso de que sabía que el señor conseller diría nuestro profundo desconocimiento de la legislación y que no dice lo que dice, he repasado mucho, he estudiado mucho esta intervención, para que, efectivamente, no me pillara en un renuncio, porque yo no soy jurista, y me lo he estudiado.
Y, claro, me estudié, llegué hasta la ley del divorcio, hasta esa llegué, para recordar un poco lo que es la evolución de los procesos de la familia en este país.
La ley del señor Fernández Ordóñez.
.
.
y en esa ustedes votaron en contra.
A mí no se me ocurriría, ni por asomo, ni por asomo, decir que el Partido Popular ­o con Eduardo Zaplana, con lo famoso que se está haciendo con sus libros­ está en contra del divorcio porque no lo votó en su momento.
Ni se me ocurriría reprochárselo.

Tengan un poco de rigor a la hora de hacer la crítica a la oposición.
Podemos no coincidir en las formas, podemos no coincidir en el fondo.
Digámoslo.
No hay problema, pero digámoslo.
No intenten disfrazar lo que no van a hacer.
No van a legislar las parejas de hecho.

Yo, Nuria Espí, ciudadana de esta comunidad, pareja de hecho por decisión propia, y me voy a casar, porque como me quiero una comprar una vivienda, finalmente igual me lo tengo que pensar, señor Blasco.
O cambia la ley o aquí los ciudadanos, hombres y mujeres, y también parejas heterosexuales, no tendrán los mismos derechos que un matrimonio.

Y no dice mi partido político ni dice el PSPV que el matrimonio y las unidades de hecho sean lo mismo.
El PSPV y mi partido dice y pide la equiparación en derechos de las dos formas, porque ambas formas conviven en nuestra sociedad.
Y porque la última encuesta realizada por el ministerio en la que se valora la posición de nuestros ciudadanos con respecto a la evolución de las formas de convivencia, más del 70% de españoles considera que en un futuro, no más de diez años.
.
.
más del 70% considera que se incrementará el número de parejas de hecho y de no casados, considera que se incrementará el número de homosexuales que convivan de forma voluntaria.
El número de ciudadanos, en más de un 60%, ya ha evolucionado en positivo, esa curva ha ido en positivo.

Les recuerdo que hace 30 años en este país un homosexual era materia de orden público.
Hace 30 años.
No nos pidan que regulemos algo que ha costado mucho convencer a esta sociedad española, y ustedes lo único que hacen es, una vez más, marginalizar, una vez más intentar hacer un discurso que no obedece para nada con lo que llevan intención de hacer.

O aclárense.
Pero ¿qué rigor tienen para decirle al presidente de la comunidad autónoma de Aragón que se aclare, cuando su presidente, el señor Aznar, en Madrid, votan todos en contra de todos los proyectos de parejas de hecho, y aquí nos salen con una cosa que ni dice que sí ni que no?
Entonces, ¿están de acuerdo o no están de acuerdo?
¿Lo que dice el señor Blasco es lo que decía el señor Zaplana o la señora Pallés en Madrid, en el Congreso de los diputados?
Mire, el rigor, a espuertas el nuestro.
Como gobierno, aparte de rigor, un poco de seriedad y también un poco de respeto a las formas democráticas.

Y mire, eso de que no hay mejor defensa que un buen ataque, era cosa de Napoleón.
Estamos en el 2000.
Se acabaron.
.
.
*(Remors)* Eso es cosa suya, señor Maluenda, estoy segura.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyora Espí, vaja acabant.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Acabo.
Vuelvo a repetir.
Finalmente, después de todo lo que he dicho, si usted en este momento dice al Grupo Socialista que está dispuesto a reconocer, y ratifica la ley, y no con reglamentos, que todos sabemos lo que son, la equiparación en derechos de la familia a las parejas de hecho heterosexuales y homosexuales, el Grupo Socialista lógicamente retiraría.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Espí.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

.
.
.
su enmienda a la totalidad.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Per a rèplica, don Antonio Clemente té la paraula.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías.

Yo realmente, y honestamente, señores del Grupo Socialista, yo creo que ustedes sin darse cuenta se han metido en un callejón sin salida.
O sea, políticamente han cometido lo que posiblemente sea el error más grave de esta legislatura, con una soberbia que les ha impedido rectificar, porque políticamente muchos de ustedes, o algunos de ustedes, reconocen que esta enmienda a la totalidad es un error.

Una enmienda a la totalidad, les insisto, señorías, es: «no queremos que este proyecto no prospere».
Usted, señora Espí, ha estado justificando determinadas partes de este proyecto que no le gustan, que se pueden mejorar.
Eso no justifica una enmienda a la totalidad.
Eso justifica que vayamos a Comisión y que vengamos al Pleno y discutamos esos puntos en los cuales no estamos de acuerdo, pero ustedes justifican esa enmienda a la totalidad diciendo que no están de acuerdo con el espíritu de la ley.
Ustedes piensan que no hay que hacer una ley de uniones de hecho en la Comunidad Valenciana.
Y ustedes, señorías, se equivocan, y muchas de sus señorías saben que se equivocan.

El que usted me plantee en este momento, señoría, que no puedo hablar del señor Pla, o que no me puedo acoger a unas declaraciones que hizo públicas recientemente, que yo creo, creía, a lo mejor ya lo han quitado, que el señor Pla era el secretario general de los socialistas valencianos.
.
.
entonces, por lo tanto, creo que sí me puedo referir a sus declaraciones.
Y sus declaraciones fueron muy contundentes.
Dijeron: «Nosotros empezaremos a hablar con el Partido Popular cuando traguen con todo esto».

Y es que al Partido Socialista ­insisto­ se le sigue olvidando que está en la oposición, e intenta trasladar su forma de gobernar a su forma de hacer oposición.
Quítense ese chip que tenían.
Intentemos buscar otra acción política, intentemos buscar una colaboración entre los distintos grupos.
Y más en este tipo de proyectos, en este tipo de proyectos donde buscar una rentabilidad ­y yo creo que se equivocan­ una rentabilidad electoral tan a corto plazo, la sociedad les va a poner en su sitio, porque les va a decir: «Es que se les nota, es una pataleta política».
«No lo hicimos nosotros, y ahora viene un gobierno del Partido Popular, que hemos estado siempre diciendo que son esto, que son aquello, y cogen y nos meten este gol.
No lo vamos a consentir.
Nosotros planteamos una enmienda a la totalidad».
Eso no lo justifica.
Es ­les insisto, señorías­ el mayor error político que han cometido ustedes en esta legislatura.
La oferta de consenso que teníamos antes de que ustedes plantearan esta enmienda a la totalidad, señorías, la seguimos teniendo.
Porque nosotros sí que creemos en el consenso.
Y aunque tenemos suficientes diputados para ejercer la mayoría, esa no es nuestra forma de gobernar, esa no es la forma de gobernar del Partido Popular.
Ustedes deberían darse cuenta de que ­les insisto­ no tienen ni la fuerza de los votos y en esta ocasión no tienen tampoco la fuerza de la razón.

Trabajemos juntos para mejorar este proyecto de ley por el bien de los ciudadanos de la Comunidad Valenciana, que desde luego para nosotros se lo merecen.
Espero que para ustedes también.
Nada más y muchas gracias.

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Correspon a continuació la fixació de posició.
Senyor Cardona, té la paraula en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Com després d'aquest punt de l'ordre del dia, està la presentació de l'esmena a la totalitat d'Esquerra Unida, ara només dir que coincidim bàsicament en els arguments que ha plantejat el Partit Socialista, i que anem a votar favorablement l'esmena a la totalitat que han presentat.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Correspon, per tant, a continuació, la votació ordinària del debat de totalitat del projecte de llei per la qual es regulen les unions de fet.
L'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Senyories, comença la votació.
Comença la votació ara, senyories.
El resultat de la votació és de 38 vots a favor, 45 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada l'esmena a la totalitat del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

 

***Projecte de llei per la qual es regulen les unions de fet.
Esmena a la totalitat presentada pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 21.
389, BOCV número 79).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Correspon a continuació el debat de totalitat del projecte de llei pel qual es regulen les unions de fet: l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Per a la defensa de l'esmena a la totalitat té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyors diputats, senyores diputades.

Senyor conseller de Benestar Social, pel que l'afecta aquesta llei que presenta el Consell.
Nosaltres, malgrat tot, ens alegrem que se presente una llei d'unions de fet.
És a dir, almenys anem a parlar d'ella, encara que nosaltres ­ja ho veu en esta intervenció­ presentem una esmena a la totalitat d'aquesta llei.
Vaig a explicar per què i una miqueta els arguments que ens porten a esta posició.

Nosaltres pensem que esta llei afecta moltes persones.
Pensem que sí que era hora que una llei d'unions de fet vinguera aquí a estes Corts, però nosaltres pensem que esta llei pateix de molts problemes.

El primer d'ells, no definir inclús a qui va dirigit.
És a dir, nosaltres pensem que hi han moltes parelles, moltes persones heterosexuals que han triat viure o crear una relació familiar, o no familiar, diferent a la del matrimoni.

Pensem que també hi ha moltes persones homosexuals que, estes, no poden triar tindre un estil de vida diferent, o un nucli familiar diferent al del matrimoni.
No poden triar, perquè de fet el matrimoni els està absolutament vedat.
Nosaltres pensem que este aspecte és el que fa que esta llei siga tan rellevant, especialment per al col·lectiu de persones homosexuals.
És a dir, una parella heterosexual, pot decidir entrar per la via del matrimoni, pot decidir per la via d'una unió de fet no regulada, però les parelles homosexuals no tenen cap reconeixement legal, no tenen cap porta d'entrada al dret.
Per això, especialment els col·lectius homosexuals, estan molt sensibilitzats respecte a este tipus de lleis.

Nosaltres sabem que en el procés d'esta llei ha tingut una gran participació el col·lectiu Lambda de gais i lesbianes del País Valencià, precisament per això.
És a dir, ells han vist ahí una porta que els dóna un accés al dret, un accés a la visibilitat social.
Ells han tingut reunions amb tots els grups de la Cambra, supose que amb vostés també.
Han tingut reunions amb Esquerra Unida, i li han demanat, fonamentalment, dos coses.
Una, que treballaren tant com fóra possible per millorar la llei, perquè aquest llei abraçara els màxims drets possibles, perquè fóra una llei realment progressista.
Ens han demanat una altra cosa, que ha sigut que dialogàrem i consensuàrem algunes aproximacions que milloraren la llei.

Nosaltres, sincerament, el primer, el d'intentar millorar-la, ho estem fent ara i ho farem en tot el procés de la llei.
I això del diàleg, nosaltres també ho vam oferir d'eixa manera al Grup Popular.
No hem trobat receptivitat.
No hem trobat una resposta adequada, ens vam reunir una vegada, a on nosaltres vam presentar les esmenes parcials que presentàvem, però pareixia que l'única preocupació del Grup Popular era si retiràvem o no l'esmena a la totalitat.
Nosaltres vam mostrar en eixe moment, clarament, que nosaltres estàvem disposats a dialogar de qualsevol cosa, no vam ficar cap condició, però no hi ha hagut una tornada, una resposta, una crida per a dir: seguim parlant.

No sabem si és una actitud de rebuig a les nostres postures, d'indiferència o de marginació de la nostra opinió, però pensem que la nostra opinió és important i rellevant per a aquesta llei.

Bé, és rellevant perquè Esquerra Unida ha treballat molt per aquesta llei d'unions de fet.
Nosaltres, ja en el 84, el Grup Comunista d'aquesta Cambra va presentar una proposició aprovada, per cert, sobre la no-discriminació dels homosexuals.
I no vaig a referir-me a totes les iniciatives, però en el 94, Esquerra Unida del País Valencià, va presentar la proposició no de llei de reconeixement explícit de les parelles de fet, que, a més, s'anomena concretament en l'exposició de motius del projecte de llei que vostés ens han presentat.
O nosaltres vam presentar, vam intervindre, en la llei de la infància, perquè no es pogueren donar discriminacions en l'adopció pel nucli familiar que una persona haguera triat de convivència.
O vam presentar en el 97 una proposició no de llei per a insistir al Govern, a les Corts de l'Estat, perquè aprovaren la llei de parelles de fet que havia presentat Coalició Canària.
O, per exemple, fa poquet, en el parlament de l'Estat, vam presentar una llei que regulava les parelles de fet, a on hi havien canvis substancials en el Codi Civil.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Cardona.
Per favor, senyories, pregue silenci.
Gràcies.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
Hi havien canvis substancials en el Codi Civil, i que realment eren una consideració de les parelles de fet amb drets reals.
Les parelles de fet heterosexuals o homosexuals, independentment.

És a dir, nosaltres pensem que Esquerra Unida del País Valencià té elements que aportar a aquesta llei, té opinió, té un treball continuat realitzat en això, un treball en què incloem els moviments socials, no un treball exclusivament nostre, sinó un treball en què hem parlat moltes vegades amb els col·lectius de gais i lesbianes del País Valencià, o gent a qui li interessa este tipus de tema.

Per tant, com ens hem preocupat tant de tot això, la veritat és que, quan ens ha arribat el projecte de llei del Partit Popular, l'hem analitzat amb molta atenció i amb molta cura, i la veritat és que no ens ha agradat ni el procés que ha portat, ni el resultat.

Fonamentalment, mire, des de la presentació de la primera proposta de llei, la que després van presentar vostés al Consell Jurídic Consultiu, el nostre grup va mostrar en públic i en privat la seua opinió que la llei tenia aspectes positius i que no anàvem a presentar una esmena a la totalitat.
No vam tirar les campanes al vol.
No ens pareixia que ho abraçara tot, però creíem que tenia alguns elements que ens feen considerar que era un pas xicotet, però positiu.
És a dir, des d'eixe sentit que tota pedra fa paret, que cal anar avançant en drets, i això ho vam dir públicament i en privat.

Però, després dels diversos passos, diverses correccions que ha introduït el Consell, ens trobem amb un resultat que no ens fa cap tipus de goig.

Pensem que hi ha hagut un retall, i, a més, un retall molt acurat, d'uns aspectes molt curiosos, i d'uns aspectes que clarificaven més a qui anava dirigida esta llei, que feien visibles els diversos fenòmens als quals anava a referir-se.
Aleshores resulta que eixe retall ha sigut una poda molt quirúrgica, en el sentit que ha tocat elements molt curiosos.
Han aconseguit que s'elimine qualsevol referència a la família, però no a soles a la família, sinó també qualsevol paral·lelisme que poguera existir entre una parella de fet i un matrimoni.
No un paral·lelisme idèntic, no una identificació, sinó una analogia.
Vostés han retirat qualsevol cosa que poguera paréixer que hi havia una analogia.
Quan no podien retirar la paraula anàloga a la "conjugal" retiraven directament la paraula "cònjuges" i després es quedava un article que no tenia sentit.

Però això és el que han fet.
Han anat amb molt cura retirant tot el que poguera paréixer un paregut a família.
No fan vostés ­ja no feen en el primer projecte­ cap referència a la realitat dels homosexuals i les lesbianes.
L'única referència en tota la llei és una indicació, segons la resolució europea, només hi havia eixa, en cap moment se diu: «esta llei serà d'aplicació per a moltes parelles que hui en diu no poden accedir al matrimoni».
No es diu això.

Per tant, desapareix la realitat que en esta societat hi ha gent homosexual, hi ha gent lesbiana, que a més formen parella.
Desapareix la frase que l'afectivitat és anàloga a la conjugal.
Vostés han intentat fer una llei realment asexuada.
Jo diria que una llei censurada, i una llei inclús ambigua, que no sabem al final què pretén fer.
Per a empitjorar la cosa, vostés han afegit un paràgraf que diu que són suficientment flexibles, esta llei ha de ser flexible, per a adaptar-se a la legislació estatal, la que siga.
Si la legislació estatal decidix fer una unió civil, doncs que siga per ahí.
Si decidix fer una unió quasi conjugal, doncs que siga per ahí.

Ho sent molt.
Jo pense que una unió civil i una unió de fet, d'este sentit que estem parlant aquí, són coses molt diferents.
I que, per descomptat, esta llei no hauria d'intentar abraçar-les.
Esta llei el que ha de fer és donar resposta a una gent que vol viure en parella tenint drets als quals ara no té accés.
I, per tant, a què ve anomenar la unió civil en este projecte de llei.
I recorde que això no estava en la primera proposta, sinó que s'ha anat afegint pel camí, sense que ningú ho haguera demanat.
Ningú, oficialment.

Perquè nosaltres, el que hem vist en tot este procés, ha sigut.
.
.
Abans deia el representant del Partit Popular, que havien rebut crítiques des de les dos bandes.
Sincerament, hauran rebut crítiques de les dos bandes, però només han fet cas a una banda, només a una.
I esta llei ha perdut pel camí gran part de la claredat que aportava, gran part de la visibilitat que produïa a certs fenòmens que són reals en la nostra societat.
Hi ha hagut una tendència a fer una llei que s'acobla molt més a una visió molt conservadora, i no una llei que siga realment ampla i que òbriga drets.

Per tant, nosaltres pensem que esta llei, al plantejar, per exemple, eixa alternativa entre unió civil-parella de fet, és una alternativa falsa, són dos coses diferents, i aquí ens hauríem hagut de limitar a regular les unions de fet i després ja haguérem fet una altra que haguera regulat les unions civils, o si l'Estat ho haguera considerat, aixina ho haguera pogut fer.

Nosaltres pensem que esta llei no atén la realitat, perquè no gosa ni descriure-la.
No diu que hi ha persones que no tenen accés al matrimoni.
No diu que existixen persones homosexuals que viuen en parella d'una manera anàloga a la conjugal, no reconeix cap realitat de les que existix.
No veem en esta llei cap projecció de futur.
Haguera pogut tendir a dir: «Nosaltres proposem que una legislació estatal deuria anar a la regulació de les parelles de fet».
Però no.
Se queda tancada en ella mateixa, sense generar cap dret nou.
Totes les coses que apareixen en esta llei, ja eren possibles que les persones que formen part d'una parella de fet les pogueren tindre.
De fet, el personal al servei de l'administració pública de la Generalitat Valenciana, ja disposa, pels acords arribats amb els sindicats, de les garanties o dels mateixos drets que pot tindre un matrimoni.

Per tant, nosaltres, per eixa no-atenció a la realitat, per eixa continuació de la invisibilitat, perquè camufla allò que hem de traure a la llum, perquè no té projecció de futur, perquè nosaltres, Esquerra Unida del País Valencià, té una alternativa diferent ­és a dir, nosaltres pensem que la Llei de parelles de fet deuria ser diferent a la que ens han presentat­, és perquè presentem una esmena a la totalitat.
Pensem que deuria retornar al Consell i pensem que deuria tornar ací a les Corts amb alguna de les virtuts que tenia abans, i possiblement amb algunes més, perquè siga el més vàlida possible i perquè no córrega el perill de no fer-li cas per pura inutilitat.

Però dient açò, jo vull deixar clar també que nosaltres, en el cas que esta esmena a la totalitat no siga aprovada, jo espere que sí, però en el cas que no siga aprovada, nosaltres seguim, continuem estant oberts al diàleg per a millorar la llei.
De cap manera estem dient que no parlarem de les coses que esta llei proposa; al contrari, volem parlar-les, volem que se'ns escolte, volem si fa falta negociar.
No estem demanant en este moment que la llei que isca de la negociació siga la nostra, de cap manera.
No demanem una llei de màxims.
El que diem és: d'acord amb la llei que vostés han presentat, nosaltres volem negociar.

Però al mateix temps que li dic això, també li puc dir que nosaltres no tenim cap compromís de votar a favor d'una llei si aquesta llei no té algunes característiques bàsiques que nosaltres considerem imprescindibles.
I inclús en això que considerem imprescindible estem disposats a negociar, però hauran de figurar certes, determinades qüestions, perquè si no, nosaltres no tindríem cap justificació ni davant del nostre electorat ni davant del treball que hem anat fent fins ara per a votar favorablement a aquesta llei.

Per tant, ara en este moment presentem esta esmena a la totalitat.
Pensem que el fet que esta llei tornara al govern i retornara a estes Corts d'una altra manera seria millor.
Però al mateix temps volem deixar molt clar que nosaltres volem parlar.
Perquè la llei no siga només una.
.
.
S'ha tingut molt, per exemple esta figura d'eixir de l'armari que s'ha utilitzat en el tema de l'homosexualitat, la persona que podia dir al final socialment que era homosexual, això s'ha fet a nivell individual, a nivell personal.
Nosaltres pensem que esta llei podria obrir una miqueta l'armari social i podria fer que molta gent s'haguera beneficiat d'eixa visibilitat, d'eixe poder eixir de l'armari.
Però pensem que el badall que vostés obrin és molt estretet i que caldria que apartàrem alguns obstacles.
Algunes persones especialment conservadores que estan *apretant* perquè eixa porta es tanque, pensem que convindria que les apartàrem i obrir un ventall una miqueta més gran, perquè poguera cabre ahí la màxima gent possible i perquè els drets foren els màxims als que poden arribar i als que tenen dret totes les persones.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Torn en contra?
Té la paraula la senyora García, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**La senyora García Herrero:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Ilustres señoras diputadas e ilustres señores diputados.

Intervengo en nombre del Grupo Parlamentario Popular en el turno en contra a la enmienda a la totalidad presentada por el Grupo Parlamentario de Izquierda Unida por la que se solicita la devolución del Proyecto de ley que regula las uniones de hecho.

Ya está ahí todo el argumento que presenta el Grupo Parlamentario de Izquierda Unida, porque al presentar su enmienda a la totalidad lo único que dice es: que se devuelva el proyecto.
Y punto final.
Argumento, ninguno.

Como sus señorías comprenderán, ante tan escasos argumentos había que pensar si el Grupo Parlamentario de Izquierda Unida presentaba su enmienda sobre la oportunidad del proyecto de ley o sobre sus principios o sobre el espíritu de este proyecto o sobre todo en general, ya que, por supuesto, tal y como nos tienen acostumbrados, no es una enmienda a la totalidad que proponga un texto alternativo al proyecto.
Eso nunca, porque no se atreven a presentar un texto alternativo, porque no tienen proyecto para este ley ni para ninguna otra.

Entonces, ¿qué es lo que mueve al Grupo Parlamentario de Izquierda Unida a presentar su enmienda a la totalidad?
Repito: ¿oportunidad, principios, espíritu del texto de la ley?
, porque esto es lo que recoge el artículo 108 del Reglamento de las Cortes Valencianas como fundamento a este tipo de enmiendas.
No.

Aquí se hace ahora una exposición que sería, en todo caso, objeto de unas enmiendas parciales, como usted ha reconocido, señor Cardona, si lo que quiere de verdad es mejorar esta ley.
Pero no, usted presenta la enmienda a la totalidad, y con eso rompe toda la posibilidad de consenso y diálogo, señor Cardona.
Con su enmienda a la totalidad se rompe ese diálogo y ese consenso que ha primado siempre en este Grupo Parlamentario Popular.
Y la presentan, esta enmienda, por oponerse, porque sí, porque lo que no quieren es darle a la sociedad valenciana esta ley.
Y, señorías, de cuanto acabo de manifestar voy a pasar a dar las razones y a demostrar el sin sentido de esta enmienda a la totalidad que presenta Izquierda Unida.

Porque es indudable que en la sociedad del siglo XXI el matrimonio sigue siendo la forma de unión dominante, pero los cambios producidos en los últimos años hacen necesaria una regulación por parte de los poderes públicos de las denominadas «uniones de hecho», que a pesar del creciente nivel de aceptación social, se encuentran en la actualidad con determinados obstáculos para su reconocimiento público.

Y así, conforme al artículo 9.
2 de nuestra Constitución, existe la obligación de todos los poderes públicos de remover todos los obstáculos que existan para la plena igualdad, por lo que, en principio, los ciudadanos deben tener libertad para elegir el sistema de conformidad familiar más acorde con sus pensamientos y convicciones íntimas.

Asimismo, la Resolución de 8 de febrero de 1994, del Parlamento Europeo, sobre la igualdad de derechos de los homosexuales en la Comunidad Europea, reitera la convicción de que todos los ciudadanos tienen derecho a un tratamiento idéntico, con independencia de su orientación sexual.
Y por otra parte, la Resolución de 19 de mayo de 1994, de las Cortes Valencianas, en donde se recoge la necesidad de regular las uniones de hecho.

Por ello, el gobierno del presidente Zaplana ha elaborado este Proyecto de ley regulador de las uniones de hecho en la Comunidad Valenciana, que es el resultado de un proceso de elaboración ampliamente consensuado, que ha recibido la conformidad y el elogio tanto de los sectores sociales directamente implicados como de los órganos consultivos de la Generalidad Valenciana, concretamente del Comité Económico y Social y del Consejo Jurídico Consultivo.
Pero claro, ni les interesa ahora ni les ha interesado nunca, porque ustedes siguen instalados en su teoría de estar en posesión de la verdad única e indiscutible.

Señorías, como decía el conseller, esto es una iniciativa valiente.
Ningún gobierno anterior, con los que ustedes estaban en connivencia, fueron capaces de presentar una iniciativa de este tipo.
Y ello porque en esta clase de asuntos convergen corrientes de opinión muy dispares, a veces irreconciliables.
Por eso creo que haber llegado este gobierno a un texto de amplio consenso social es positivo.
Y la función política se prestigia asentando las bases de nuestra convivencia sobre postulados de tolerancia y respeto común, lo que ustedes claramente están obviando.

Estamos, ante todo, ante un texto de reconocimiento jurídico de una realidad social cual es la convivencia afectiva y sin prejuzgar cualquier otra circunstancia de índole diversa.
El propósito que guía al Gobierno Valenciano es ese y ningún otro.
Por eso, esta iniciativa política representa un afortunado ejemplo de acuerdo en una cuestión social tan sensible.

Desde esta perspectiva, hay una configuración flexible de la unión de hecho, a la cual no se le va a pedir más que una cierta extensión en el tiempo y una acreditación o manifestación externa y pública.
Y a ello no voy a referirme, señorías, por cuanto ha quedado suficiente explícito en la intervención del conseller.
Sí que quiero referirme y destacar que es la Comunidad Valenciana la primera comunidad que, sin tener compilación foral, aborda el Proyecto de ley de uniones de hecho.

Y queda claro, señorías, señor Cardona, que el proyecto no aborda materias que, por descontado, quedan fuera de ámbito competencial de la Generalidad, como ustedes pretenden.
Así, cuestiones como el derecho sucesorio, el régimen patrimonial de la unión, etcétera, no se abordan porque no pueden ser abordados, sencillamente.
Porque lo que ustedes no quieren, y digo no quieren saber y no es que no sepan, si es que lo saben, es que la regulación de las relaciones personales que engendren matrimonio, las relaciones patrimoniales, las relaciones paterno-filiales, corresponden al Derecho Civil, y en su conjunto al Derecho de Familia.
Por ello, su regulación en España corresponde al Estado y a las comunidades autónomas que disponen de Derecho Civil en espectro amplio, como son Cataluña, Navarra, País Vasco, Aragón y Galicia; pero no es el caso valenciano.

Las competencias sobre Derecho Civil Foral de la Generalidad Valenciana se deben ejercitar en el modo que señaló el Tribunal Constitucional en su sentencia de 28 de septiembre de 1992, es decir, regulando costumbres forales preexistentes.
Y es evidente, señor Cardona, que en nuestro derecho foral histórico no hubo costumbre alguna en materia de uniones de hecho.

La ley no puede equiparar la unión de hecho y el matrimonio en temas como la adopción, el régimen económico de la pareja, la herencia, etcétera, ya que es competencia estatal.
Lo que sí puede hacer, y ha hecho, es equiparar a efectos de la administración pública.
Y este, señorías, es el planteamiento que ha quedado avalado por el informe del Consejo Jurídico Consultivo, e ir en contra de dicho informe supondría incurrir en inconstitucionalidad de la ley.

Señoras y señores diputados.
Hay algo que está muy claro, y es que la unión de hecho es útil tanto para quienes no pueden casarse como para quienes no quieren casarse.
Por esa razón, la equiparación de la unión de hecho al matrimonio no tiene por qué ser siempre la mejor de las soluciones técnicas.
Familia y unión de hecho no tienen por qué equipararse, son supuestos convivenciales distintos y obedecen a raíces históricas y culturales distintas.
Lo dice también un ex alto cargo socialista.
El concepto de familia en España no es unitario.
En función de qué tipo de relaciones jurídicas, el concepto es uno u otro.
En el derecho español, el concepto civil de familia está vinculado al parentesco, afinidad o consanguinidad.
El día que en el Código Civil se regule un parentesco derivado de la convivencia de hecho, entonces serán familias civiles.

Para terminar, señoras y señores diputados, destacar una vez más que este proyecto de ley adquiere su pleno significado al dar relevancia jurídica a una realidad social que afecta a un colectivo de valencianas y valencianos que hasta la fecha carecen de una norma jurídica que les dé carta de naturaleza.

Y a esto es a lo que ustedes se oponen con esta enmienda a la totalidad.
Todo esto es lo que les niegan, y deberán asumir su responsabilidad por esa actitud política de oponerse por norma a todo, incluso negándoles el reconocimiento jurídico a esos cientos de valencianas y valencianos.
Pero eso no va a suceder, señorías, porque como habrán observado y comprendido, al Grupo Parlamentario Popular le asisten las razones y los votos.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora García.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Jo no sé, senyora diputada, si vosté m'ha escoltat o no m'ha escoltat.
Però jo pense que he donat arguments prou convincents sobre per què nosaltres presentem una esmena a la totalitat.
Ja supose que a vosté no la convenceran, però a nosaltres sí.

Certament, nosaltres no hem demanat en cap moment, ni en les converses que hem tingut amb vostés ni inclús per escrit, no hem demanat que esta llei regule els aspectes patrimonials de les relacions.
No ho hem demanat.
Ni ho hem anomenat.
Tampoc hem invadit de cap manera allò que hauria de regular el Codi Civil.
No ho hem invadit, ni en allò que hem expressat en el diàleg ni per escrit ni en les esmenes.
Nosaltres sabem els límits d'una llei feta ací en el País Valencià, límits que, per una altra part, no ens agraden gens.
Nosaltres pensem que el País Valencià podria tindre un dret civil valencià en sentit ampli i que poguera també abastar este tipus de coses.
Però de cap manera hem demanat traspassar eixos límits.
El que sí que li diem és que vostés, en el procés este d'aprovació d'esta llei, de presentació d'esta llei, han anat cap arrere, han anat fent cas només a uns determinats suggeriments i no a uns altres.

El Consell Jurídic Consultiu ­que vosté ha dit que cal fer-li cas a les coses que diu­ diu, per exemple, en un punt determinat, que una unió de fet ja regulada, és una unió de dret, i que convindria que la llei fera cas a això.

El Consell Jurídic Consultiu diu que caldria una menció explícita a parelles del mateix sexe i parelles formades per dos persones de sexe diferent.
Això ho diu el Consell Jurídic Consultiu, i això no apareix, ni la menció explícita de cap manera.

El Consell Jurídic Consultiu diu que manca l'objecte de la llei, que no hi ha ni una definició del que s'ha d'entendre per unió de fet, i vostés no li fan cap cas.

El Consell Jurídic Consultiu diu que ha d'aparéixer amb independència de l'orientació sexual dels membres; no apareix tampoc.

És a dir, resulta que quan hi ha uns suggeriments d'un Consell Jurídic Consultiu, que a nosaltres ens pareixen adequades, eixes no les agarren.
Agarren allò que els interessa, i sempre en un sentit extremadament conservador.

Jo, la veritat, trobe a faltar aquí la part liberal que diu el Partit Popular que té.
És a dir, no la neoliberal, que ja sé que tots ho són, sinó eixa part que el que ve a dir és que tot el món, mentres no afecte a les altres persones, té drets i té cada vegada més drets que cal anar aconseguint a poc a poc.
Per tant, jo trobe a faltar eixe esperit liberal, i només trobe una tendència especialment conservadora.

Vosté ha dit: «no tenen ni arguments, ni principis ni res, per a estar en contra d'esta llei».
Com que no?
Si hem dit que esta llei no atén la realitat, perquè no la descriu, no té projecció de futur, no reivindica que la legislació estatal cobrisca també este forat que té.
Nosaltres pensem que la unió de fet i la família són coses anàlogues, semblants, ho haguérem introduït en la llei.
Nosaltres pensem que una unió civil i una unió de fet no són coses semblants ni anàlogues i, per tant, les haguérem separat de la llei.

És a dir, tenim, clarament, moltes raons, però hi ha un argument fonamental, i és que vostés en esta llei, en tot el procés, han fet un intent d'invisibilitzar, de seguir amagant alguna realitat, de ni anomenar el fet homosexual en la seua llei.
Per tant, eixe intent d'invisibilitzar pensem que és absolutament negatiu, que va en contra de totes les proposicions que hem presentat nosaltres ­n'hem presentat un carro ací en estes Corts en totes les legislatures­ perquè no se discrimine els homosexuals, per a reconéixer el fet, perquè siga una cosa acceptada per la societat.
Nosaltres sabem que la societat ja ho accepta, els que no ho accepten són certs sectors molt concrets, certes jerarquies que estan molt tancades, i m'estic referint concretament a la jerarquia de l'església catòlica.

Jo parle amb molts de creients, no estan amb la postura de la jerarquia, ells accepten eixa realitat.
Hi ha molta gent homosexual creient.
Per favor, perquè s'ha d'atendre només a uns concrets, a una ideologia especialment retrògrada, que tenen molta força, però no són els que tenen que legislar per a tots com nosaltres?

Per tant, nosaltres diem que esta llei és manifestament millorable, que tant de bo puga retornar al Govern i torne ací millorada, i si no és el cas, nosaltres seguirem treballant per a millorar-la, amb vostés, totes les vegades que vullguen, i després contarem com ens ha anat amb les converses.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Per a rèplica, té la paraula la senyora García.

 

**La senyora García Herrero:**

 

Señor Cardona, con esta intervención suya ahora, me está usted reiterando ya el pensamiento que tenía de usted antes de empezar a hablar.

Usted no tiene ninguna fuerza en estos momentos para presentar una enmienda a la totalidad, lo único que está haciendo usted desde esta tribuna es defender una serie de enmiendas parciales que nada tienen que ver con una enmienda a la totalidad.

Usted no está defendiendo su enmienda a la totalidad, está defendiendo unas enmiendas parciales que ha presentado, pero que todavía aquí no se han visto.

Y quizá el que no me ha escuchado lo suficiente es usted, porque la explicación ha sido muy clara en cuanto al régimen patrimonial, en cuanto a otro tipo de temas, que no son competencia de la Generalidad Valenciana; y son ustedes los que han roto el diálogo y el consenso que inició el Grupo Parlamentario Popular, y que ha vuelto a ofrecer el conseller en el día de hoy con la presentación de esta enmienda a la totalidad.

Porque, ustedes, señores de la izquierda, la *crème de la crème* del progresismo, los abanderados de las políticas sociales, han tomado postura ahora con lo más reaccionario de esta comunidad.

Porque lo que ustedes pretenden con esta enmienda y la solicitud de este proyecto de ley al Gobierno, es que no se les reconozca ­como he dicho anteriormente­ a esos cientos de parejas de valencianos su derecho y su legalización.
Se están oponiendo a ello, señor Cardona.
Porque si hubieran querido sólo mejorar la ley, no habrían presentado una enmienda a la totalidad, habrían recogido esa voluntad de diálogo y consenso del grupo parlamentario popular, habríamos aligerado los trámites y quizá hoy estaríamos votando lo que es la ley.
Eso sí que es voluntad de que hubiera en esta comunidad una ley de uniones de hecho, y no boicotearlo como hacen ustedes con esta enmienda a la totalidad.
Porque ustedes estuvieron ­como les he dicho antes­ en connivencia con gobiernos anteriores, y no tuvieron entonces ni la voluntad ni la valentía de presentar un proyecto de ley de este tipo.

Porque hoy tampoco han presentado un texto alternativo.
Y, señor Cardona, yo le repito, el Gobierno Valenciano ha sido pionero en dar solución a una realidad social y ha abordado con valentía la problemática, llegando al fondo y al máximo de las reivindicaciones posibles de los colectivos implicados.
Porque esto es un primer paso hacia una conciencia social basada en la tolerancia ­algo que deben entender ustedes­ que facilite la aceptación social y efectiva de las uniones.
Porque la responsabilidad de la Generalidad Valenciana es gobernar para todos, y gobierna con todos los colectivos, y esta es una actitud que nos permite progresar hacia una sociedad más moderna, más igualitaria y más avanzada.

Por eso, señor Cardona, yo entiendo la postura de su señoría.
Es que sólo les queda la demagogia.
Y precisamente, no es lo que le pasa a este gobierno, que gobierna de cara a la realidad, en consenso con los colectivos, y de ahí que los ciudadanos y las ciudadanas de esta comunidad, que saben diferenciar claramente, nos ponen a cada uno en su sitio, dándole credibilidad a este gobierno y no a su señoría.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora García.

Correspon la fixació de posició.
.
.
d'algun grup?

La senyora Espí, per a fixació de posició.

 

**La senyora Espí de Navas:**

 

Por parte del Grupo Socialista, manifestar nuestro apoyo a la enmienda a la totalidad presentada por Izquierda Unida y apoyar todos los argumentos que se han esgrimido, que además son coincidentes con nuestra propia enmienda a la totalidad.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Espí.

Correspon a continuació, per tant, la votació ordinària del debat de totalitat del Projecte de llei pel qual es regulen les unions de fet.
L'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 38 vots a favor, 47 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada l'esmena a la totalitat del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Senyories, se suspén la sessió.
Es reprendrà a les quatre i mitja.

*(Se suspén la sessió a les 14 hores i 15 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 36 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, bona vesprada.
Reanudem la sessió.

Acabem de rebre un escrit amb registre general d'entrada 14 de febrer de 2001, 23.
711, dirigit a la Mesa de les Corts Valencianes i que diu: «Dolors Pérez i Martí, diputada del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, davant la Mesa compareix i diu: sol.
licite la conversió en pregunta escrita la número 3.
629/00 prevista en l'ordre del dia del ple d'hui 14 de febrer de 2001.
Corts Valencianes, 14 de febrer de 2001.
Signat, Dolors Pérez».

Per tant, esta pregunta passa a ser contestada per escrit tal i conforme demana la il·lustre diputada i recull el Reglament.
Li done les gràcies al senyor conseller perquè es troba ací present i perdone les molèsties.
Moltes gràcies, senyor conseller, senyor Blasco, moltes gràcies.

 

 

***Pregunta número 4.
589/00 al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, senyor Vicente Rambla Momplet, sobre la fabricació i ús de l'amiant, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 57).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

A continuació, al conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació, la pregunta 4.
589, que formula la il·lustre diputada Àngela Llinares i Llorca, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, sobre política de la conselleria pel que fa l'ús de l'amiant.

La il·lustre diputada té la paraula per un temps màxim de 5 minuts.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, jo no sé si és perquè nosaltres no vam fer la Revolució Industrial o perquè nosaltres hem entrat sempre molt tard al món de la indústria, però hi ha tota una sèrie de malalties que han de vore amb la indústria, malalties professionals a les quals nosaltres no acabem de prestar tota l'atenció i tota la cura que es necessita.
Entre estes malalties, que es poden dir malalties industrials, està la derivada de l'amiant, l'asbestosi, per allò de respirar l'amiant que dóna lloc a tota una sèrie de malalties pulmonars, des de càncers.
.
.
, fins i tot diuen que càncers de mama, que ja, en fi, em sembla el súmmum, però, en fi, tot un ventall de malalties.

Vosté ja sap que hi ha fàbriques que gasten amiant per allí per la meua província, a Sant Vicent del Raspeig, a banda de per ací, per la resta del País Valencià, tenim alguna que altra fàbrica que gasta amiant.
Per això, jo li pregunte a vosté ací avui: quina és la política general de la conselleria d'Economia, Hisenda i Ocupació respecte a la fabricació i ús d'amiant, les seues conseqüències, així com la prevenció dels treballadors?

Vull dir-li, senyor conseller, que esta pregunta no és perquè a mi se m'haja ocorregut, perquè un dia la bombeta se m'ha encés, sinó perquè hi ha tota una sèrie de persones, treballadors o ex treballadors, estos malalts de l'amiant, estos 60 malalts que han treballat en les fàbriques estes de fibrociment que han vingut a mi a fi que m'interesse per tot este problema.
Aleshores, a mi m'agradaria, senyor conseller, que no em conteste vosté vaguetats, o siga, no em diga una paraula i una altra paraula que després no tenen cap sentit, sinó que em conteste coses concretes; el mapa, suposant que el tinga, i, si no, si pensa fer-ho, de les fàbriques on es gasta amiant, quina és la normativa, com vosté l'aplica, moltes inspeccions s'han realitzat, moltes es realitzen, si es fan revisions o no es fan revisions als treballadors i com es fan eixes revisions.

M'agradaria, senyor conseller, que la seua resposta fóra una resposta el més concreta possible i no em diguera que estem en el millor dels móns i que vosté és el més sabut del món, que ho fa tot bé i que cal vore, perquè cinc morts entre 300 són massa morts, sap?
O siga, és un tant per cent massa elevat total per treballar.

Aleshores, li agrairia moltíssim, senyor conseller, que em diguera coses concretes, el que fa concretament la seua conselleria.
I recorde que tornarem.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Llinares, tractaré de contestar-li el més concretament possible, fins i tot confie que les coses que li vaig a comentar que estem fent en relació al tractament de la malaltia de l'amiant i de les empreses que estan treballant amb este material, doncs, dic que malgrat les coses que estem fent, no li sàpiga malament que algunes les estiguem fent bé.

Per tant, m'he de remuntar a alguna de les preguntes que es van fer en uns altres moments en relació a esta mateixa matèria i que van culminar en un informe que es va presentar a esta mateixa Cambra ­que m'imagine que tenen al seu abast totes les senyores i senyors diputats­, en el qual es feia una relació exhaustiva de quines eren les empreses que estaven treballant amb este material, amb l'amiant, i quines eren les malalties que es podien derivar d'este tipus d'activitats.

En aquella informació s'exposa d'alguna forma, no solament la relació de totes les empreses, sinó algunes de les actuacions que s'estan duent a terme.
I per concretar-ho, com vosté diu, li he de dir que existeix un registre d'empreses de riscos d'amiant, que tenen el tractament d'este material, i que a data 17 de gener de l'any 2001 existeixen 32 empreses a la nostra comunitat que tenen esta consideració.
I, per tant, respecte d'estes empreses i dels treballadors que treballen en elles, existeix tota una actuació sanitària i de control que jo considere que és adequada.
Tot siga dit que, efectivament, estem parlant d'un material en el qual hi ha un cert risc i, per tant, existeix la necessitat de fer un control afegit.
Estos controls s'estan fent, respecte de tots els treballadors, de manera periòdica, i, a més, s'està assessorant a les diferents empreses que estan en este àmbit des del punt de vista dels controls que han de seguir, des d'autoritzacions, informes previs a determinades actuacions, i, en tot cas, el que sí és ben cert és que, a més de totes estes activitats que s'estan duent a terme en el control d'este material que s'està treballant en estes empreses, existeix a més un grup de treball que es va crear ja l'any passat, millor dit, l'any 99, fa ja un poc de mig any, en l'àmbit de la província d'Alacant perquè fonamentalment és allí on estan este tipus d'empreses, i s'està estudiant tota la problemàtica de l'amiant en la Comissió territorial de seguretat i salut en el treball d'Alacant.

Jo crec que en tot este conjunt d'actuacions probablement siga la Comunitat Valenciana la que està duent a terme un control o un seguiment més exhaustiu d'este tipus d'activitats, ja que una comissió d'estes característiques ­com li dic­ no existeix en l'àmbit d'una altra comunitat autònoma, i, per tant, jo crec que estem duent a terme polítiques adequades per a tindre controlat un tema que, efectivament, hi ha un risc evident, però que és cert que s'està, sota el meu punt de vista, anant més enllà del que és el mer compliment de la normativa i està incloent accions concretes que jo crec que, almenys, són suficients per a tindre el tema relativament controlat.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Mire, això que va més enllà del mer compliment de la normativa, això, doncs, jo què sé, a mi sempre em deixa bocabadada, senyor conseller.
I em deixa bocabadada perquè quan unes empreses elèctriques.
.
.
si cap la possibilitat que guanyen 5.
000 milions de pessetes menys de les que guanyarien, doncs, en fi, s'estructura tota una sèrie de coses a fi que no perden absolutament res, no siga cosa que si guanyen una pesseta menys del que haurien de guanyar, en fi, s'espanten tots.

Però, quan es tracta de la vida de les persones ­i li recorde que han de passar almenys 8 anys perquè la malaltia comence a manifestar-se­, quan es tracta de la vida de les persones vostés no s'ho prenen tan seriosament, i vostés no apliquen tot el que han d'aplicar.
Eixe mapa de les empreses, jo el puc tindre, on estan totes les empreses del País Valencià que cap la possibilitat que tinguen amiant?
Pot arribar a les meues mans eixe mapa?
Sí, senyor conseller?
*(Pausa)* Que diu que li ho demane per escrit?
Li ho demanaré per escrit, però faça-m'ho arribar.

Després, el reconeixement mèdic dels malalts.
Sobre el reconeixement mèdic dels malalts ¿s'ha fet un protocol perquè eixe reconeixement mèdic siga tal i com recomanen les societats científiques, o no s'ha fet cap protocol?
Perquè jo no tinc idea ni que el tal mapa està així com a l'abast, ni que el reconeixement mèdic.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

A vosté.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Molt amable.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació:**

 

Sí, senyor president.

Senyora Llinares, clar que li faré arribar eixa relació de les empreses, però, com ja he dit abans, des d'aproximadament el mes de febrer de l'any passat esta Cambra disposa de la informació referent a totes estes qüestions que li dic, però, en qualsevol cas li la donaré més actualitzada amb data gener de l'any 2001.

Jo crec que li he relatat algunes de les actuacions que s'estan duent a terme en la prevenció d'este tipus de riscos.
Li puc afegir que s'han d'emetre informes previs per a l'autorització administrativa, preceptiva, que hi ha en determinats treballs especials d'exposició a l'amiant, i per a certificar determinats productes i processos, així com actuacions per a garantir un nivell de seguretat sostenible; s'estan havent d'emetre informes per a provar variacions en la periodicitat de medicions mediambientals, per a detectar la presència del producte i avaluar encertadament el risc que existeix; s'estan fent visites a totes les empreses inscrites en este registre d'empreses que tenen risc d'amiant amb una periodicitat almenys anual, ja siga o bé a iniciativa pròpia, ja siga a través de l'autoritat laboral o a requeriment de la inspecció provincial de treball o de la Seguretat Social; s'estan organitzant actes de divulgació de la normativa de l'amiant i informació de riscos de la seua utilització a través de jornades tècniques; s'estan fent reconeixements mèdics dels gabinets de seguretat i higiene en el treball que s'han realitzat en la vigilància de la salut d'este tipus de treballadors, i, sobretot, i una cosa que és més important, estem començant a posar en marxa tot un control respecte d'estes persones que han treballat amb l'amiant postocupacional, és a dir, quan acaben de treballar tenen després també, amb una periodicitat anual, l'exigència de tindre uns controls mitjançant els quals tenim un seguiment de l'evolució i l'impacte que puga tindre.

A tot això, cal afegir, a més a més, que per normativa europea este és un producte que poc a poc es disminueix la seua utilització, fins a l'any 2005, que pràcticament derivats de l'amiant han de desparéixer en la seua utilització.

Mentre això es produeix en la majoria d'estos tipus o variacions d'amiant, com li dic, des de la conselleria s'està duent a terme una tasca, des del meu punt de vista, que dóna resposta a esta problemàtica i el fet és que estem damunt d'estes empreses, d'estos treballadors, en els controls i els seguiments que entenem més adequats.

Moltes gràcies.

 

 

***Preguntes números 4.
590/00, 4.
591/00 i 4.
592/00 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre les històries clíniques dels pacients a la sanitat pública, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca, del GP Esquerra unida del País Valencià (BOCV número 57).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Al conseller de Sanitat, de les preguntes 4.
590 a la 4.
592, ambdues incloses, de la il·lustre diputat Àngela Llinares i Llorca, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià.

Té la paraula la il·lustre diputada.
Senyora Llorca.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, vosté ja sap que jo sóc més pesada que el plom i cíclicament torne sobre els mateixos temes, i este tema de les històries clíniques no és la primera volta que el duc ací.

A banda d'això, vosté no sé com acudeix a la sanitat, però jo vaig per la porta d'entrada.
I llavors, sóc una persona més i puc vore què és el que està passant allí.

Allò de les històries clíniques és una cosa que a mi em preocupa molt, però d'acord amb el que vaig llegir este estiu en el Consell Jurídic Consultiu ja va ser el *colmo*.
La memòria del Consell Jurídic Consultiu explica perfectament que ací a la Comunitat Valenciana no es compleix el Decret 56/1988, de 25 d'abril, on existeix no solament l'obligatorietat de fer les històries clíniques, sinó a més de fer-les amb lletra llegible i que puguen entendre's per part de tot el món i tinguen a més tota la documentació que toque.

Este és el motiu de les meus preguntes.
Les té les tres preguntes ahí.
No és precís que li les torne a fer, però estan relacionades amb com va la història de les històries clíniques i si vosté pensa tindre-les a punt, perquè damunt se li acabarien fins les llistes d'espera i la planificació la podríem aclarir si tinguérem les històries clíniques com cal.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, Serafín Castellano.
*(Remors)*

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Il·lustre diputada, evidentment el tema de les històries clíniques és un tema important, que, com vosté formula en la seua exposició de la pregunta, hi havia un decret de 25 d'abril de 1988 en què està l'obligació d'implantar no sols la història clínica única per pacient i institució, que és exigible a tots els centres de la Comunitat Valenciana.

En eixe sentit, també la Conselleria de Sanitat feu en el decret de 18 d'octubre de 1996, en el seu article 31, quan parlava de l'estructura, organització i funcionament de l'atenció especialitzada, en este decret es desenrotllava una comissió dins de cada hospital perquè desenrotllara una política d'objectius de qualitat a assolir en cada u dels hospitals dependents de la comissió de direcció.

En eixes comissions de qualitat estaven les comissions de les històries clíniques de cada centre, perquè eixes comissions de les històries clíniques de cada centre són les responsables d'organitzar les activitats per a avaluar la qualitat de les històries clíniques quant als seus possibles defectes d'elaboració, complimentació de les dades administratives i clíniques, analitzar les seues causes i programar també les seues possibles solucions.

Les activitats d'esta comissió d'històries clíniques relatives a la qualitat de la documentació clínica són fonamentals quant a l'avaluació de la qualitat, que fa vosté referència en les seues tres preguntes que acaba de formular, i tenen com a objectius assegurar el compliment dels criteris establerts, el que és l'estructura i ordre de la documentació, el que és l'anàlisi i l'estudi de la possible incorporació dels nous documents, el que és l'avaluació del contingut formal de la història clínica respecte a la informació i comunicació entre els diferents servicis clínics i professionals i el que és la potenciació de l'autoavaluació.

Li he d'assenyalar, no obstant això, que l'avaluació de la qualitat de les històries clíniques es limita a la millora quant a la normalització dels documents, estructura, ordre i confecció de les mateixes, i mai al seu contingut científic del material avaluat, ni elabora conclusions referents a la pràctica assistencial.

Sí que vull dir-li, contestant-li concretament a les seues preguntes, que estem ultimant en estos moments una ordre des de la Conselleria de Sanitat per a regular la conservació dels documents de les històries clíniques hospitalàries de la Comunitat Valenciana, a fi que eixa normalització dels documents bàsics es composen.
.
.
estiga en els aspectes formals també i en el contingut.

Esta normalització va a permetre la constitució física d'una col·lecció documental única que integre materials procedents dels distints servicis, facilitant la recollida de totes les dades i posterior consulta.
Tot açò en benefici dels mateixos professionals i dels mateixos usuaris.

Crec que és un tema important a què vosté fa referència i que ha vingut fent referència en les Corts.
A part del decret que li he fet menció de l'any 1996, del 18 d'octubre, la ultimació d'esta ordre que li acabe d'anunciar i que, per tant, en breu espai de temps podrem ja promulgar-la, espere que millore i puga en positiu millorar tots els aspectes que vosté feia en la formulació de les preguntes.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Molt contenta estic jo de la resposta del senyor conseller.
Anem a vore si dins d'uns mesos això està solucionat i no és precís que li tornem a fer una pregunta.

Però mire, senyor conseller, abans de vindre, m'he mirat una miqueta els papers que tenia en el despatx, i he mirat les diferents sol·licituds que hi havia sobre, però les últimes, sobre les històries clíniques i la necessitat de regular les històries clíniques, d'arxivar les històries, d'ordenar les històries clíniques i d'informatitzar les històries clíniques.

I, bé, per a no cansar-lo, i sobretot no acabar amb la paciència del senyor president, només li n'ha dut una.
I estic parlant d'octubre de l'any 2000.
I el senyor Saura, l'anterior Síndic Greuges, sol·licitava a la conselleria una regulació «sobre la duración y conservación de la documentación clínica».
Això fa res.
Jo espere que el que vosté.
.
.
i aixina li'n podria dur la tira.
Però este senyor perquè era molt significatiu.
Jo espere que eixe decret que vosté diu i eixa ordenació estiga prompte i no siga precís que dins de tres mesos hagen de tornar-ho a aclarir ací.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies a vosté.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:** 

 

Gràcies, senyor president.

Senyora diputada, com li estava dient, precisament el que vosté estava explicant d'una de les propostes que feia l'anterior Síndic de Greuges, malaurat Síndic de Greuges, és precisament resposta de la conselleria, d'esta ordre, per a allò que és la conservació de tots els documents de les històries clíniques hospitalàries de la Comunitat Valenciana, que des d'aquell moment es ve elaborant i que pràcticament estem ultimant.

I, com deia, com la seua senyoria podrà comprovar, en breu podrem ja promulgar-la i, per tant, que siga una normativa més de compliment per a millorar el que és una cosa importantíssima per a la qualitat, no sols per al treball dels professionals, sinó també de la informació dels usuaris, com és el tema de les històries clíniques.

I també aprofitar la pregunta que em brinda la seua senyoria per a dir-li que també, com vosté sap, estem treballant en la implantació de la història clínica electrònica.
Sap que estem millorant el que és la modernització dels hospitals, estem parlant dels hospitals sense papers.
Ja en alguns servicis aixina ho estem aconseguint.
I en el tema de la història clínica, havent una història clínica única per a tots els pacients, creem que és molt important també en eixe sentit.

I comunicar-li que a part de l'ordre que en breu anem a promulgar, dir-li també que estem treballant en el que és la història clínica electrònica, el que són estos hospitals sense papers que li deia anteriorment, i que en eixe ritme anem a seguir treballant per a no sols millorar eixa faceta, sinó també tindre el que són tots els sistemes d'informatització al servici dels professionals i al servici dels ciutadans en els hospitals.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada.
*(Remors)* Molt bé.
Com li quedava encara un poc de temps, per si volia vosté disposar del mateix.
Moltes gràcies.
*(S'interromp la gravació)*

***Preguntes números 4.
618/00, 4.
619/00 i 4.
620/00 a la consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació, senyora Maria Àngels Ramón-Llin i Martínez, sobre la Cooperativa AgroEspaña, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 57).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

El Grup Parlamentari d'Esquerra Unida vol rebre contestació a les preguntes 4.
618, 19 i 20.
Té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyora consellera, com vosté sap, la qüestió per la qual li preguntem ja ha sigut motiu d'algunes preguntes, d'algunes propostes nostres en diferents comissions.
És un tema que ens preocupa.
Es tracta de la cooperativa agrària no solament més forta d'Elx, sinó probablement una de les més fortes del País Valenciana.

I jo crec que, per tant, això motiva que tinguem eixe interés, que jo pense que deu ser per parts de tots, davant una situació prou crítica en què es troba per una gestió que, almenys, es pot qualificar de desastrosa, quan no fraudulenta.
Inclús vostés mateixos en la conselleria han hagut d'obrir un expedient per un frau en una sèrie d'ajudes pel tema dels cítrics, etcètera, etcètera.

Bé.
Ara hi ha un altre equip de gent que està intentant reflotar aquesta cooperativa.
De moment, cal saludar l'esforç que estan fent davant la situació tan.
.
.
digam, llastimosa en la qual la va deixar l'anterior direcció.
Però la veritat és que amb l'esforç d'ells soles es troben moltes dificultats.
Jo crec que seria just reclamar una ajuda per part de la conselleria, tractant-se del problema que es tracta, que és una cooperativa agrària i de la importància que té.

Jo sé que vosté en alguna ocasió que hem debatut el tema ha compartit estes preocupacions.
Ha manifestat el seu interés per donar suport a algun tipus d'ajuda a l'hora de gestionar o de facilitar algunes mesures.
Però sí que es cert que en estos moments el deute apuja més de 1.
000 milions de pessetes, que la situació de la cooperativa a l'hora de demanar crèdits està un poc hipotecada per esta situació de deute, que fa que les entitats de crèdit limiten molt a l'hora de donar préstecs de tot tipus.
Inclús amb la mateixa administració, l'Agència Tributària, hi ha deutes ahí que també seria convenient a la millor alguna forma de col·laboració per part de la conselleria en este sentit.
I també, per altra banda, volíem saber en quina situació estava l'expedient que es va obrir en el seu moment, que imposava una quantitat important de devolució de quantitats rebudes.

Ja dic, que l'interés està que aquesta cooperativa isca a flote el millor possible, perquè crec que s'ho mereix i que hi ha voluntat per part de la gent que està ahí.
Però, ja dic, és necessari que la conselleria, igual que es fa amb altres empreses molt més importants i molt més boiants, com la Ford i este tipus de coses, que tenen moltes ajudes, també estes xicotetes empreses o cooperatives, jo crec que també mereixen un tracte per part de la conselleria, en este cas, de cara a intentar la seua reflotació.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyora consellera.

 

**La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor Oltra, és cert que en diverses ocasions hem tingut l'oportunitat de parlar d'esta qüestió, i fonamentalment en un to constructiu, precisament per a intentar solucionar un problema que afecta a molts agricultors i a moltes famílies.

I, bé, com vosté sabrà, quant a la situació de l'expedient, després de la resolució del 29 de novembre de 1999, que ficava fi a la via administrativa, cabia, en tot cas, interposar el recurs contenciós-administratiu davant de la sala del contenciós-administratiu del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, en un termini de dos mesos des del dia següent a la notificació.
Esta circumstància no ens consta que s'haja produït.
I, bé, només cap que complir la resolució dictada, que plantejava eixe reembossament de les quantitats que s'havien percebut indegudament i pèrdues d'ajuda durant la campanya 1998-99.

Este expedient, efectivament, es troba en fase d'execució.
Es va remetre a l'Agència Tributària, que executa el cobrament, com vosté sap.
I respecte al que ha plantejat d'esta qüestió, dir-li que també estem tenint, i esta mateixa setmana i la passada, una sèrie de contactes precisament amb l'Agència Tributària, per vore alguna forma que.
.
.
bé, que evidentment s'ha de pagar, però fer-ho d'alguna forma més retardada o amb una altra temporalitat per a fer possible que no s'acumularen tots els pagaments en estos moments, que sabem que no poden assumir, sinó que hi ha una assumpció paulatina, poquet a poquet, i que podríem ­estem treballant en eixa línia­, intentant més allà del que podria ser l'estricta obligació de complir esta resolució, també intentar ajudar davant d'una nova situació que tenim en la cooperativa favorablement.

Per altra part també, s'havia sol·licitat.
.
.
­i li ho vaig dir en el seu moment que havíem fet gestions­ que vàrem remetre una sol·licitud que havien presentat alguns afectats a la Direcció General de Producció Agrària, ho traslladarem al Fega, per a vore si podia sol·licitar formalment de part de la comissió un informe vinculant.
I una volta consultades totes les instàncies en esta qüestió concreta, se'ns ha dit que no es podia diferenciar les sancions, degut que hi havia una subrogació dels contractes que havien realitzat els socis amb AgroEspaña.

És a dir, que en un determinat expedient de concessió d'ajudes públiques, per part de l'administració s'ha considerat que l'actuació del sol·licitant, que està clara, no havia complit satisfactòriament el que havia d'haver fet per a aconseguir l'ajuda, i per tant, estes ajudes perjudicava econòmicament a tots aquells que la cessió dels seus interessos havien confiat al sol·licitant; per tant, eixa concessió de negació d'ajudes no és un acte discrecional de l'administració, sinó que tenim l'obligació, com s'ha indicat, de complir i fer complir esta normativa reguladora.

No obstant tot això, que són les qüestions jurídiques i pures en este sentit, s'està fent este altre tipus d'intervenció.
Perquè, bo, efectivament la nova dinàmica de la cooperativa és molt millor, hi ha uns gestors que han parlat en cada u dels associats, que hi ha per tota la geografia de l'estat.
I bo, ha hagut una voluntat que tots, poc a poc, són conscients que han d'anar pagant una quantitat, pagar estos deutes, i mantindre el que és l'estructura i el futur d'Agro España.

I això s'ha fet en altres fórmules també jurídiques.
I a dia de hui sabem perfectament que hi ha una quantitat determinada, que és la que planteja més problemes per a poder-la atorgar, i al mateix temps poder anar mantenint la cooperativa; és en el que estem fent este tipus de gestions per a què dins de la normativa, i sense eixir-se'n de les pautes que marca i *encorseta* la Unió Europea, puguem ajudar d'alguna forma en estes qüestions puntuals, que estan dificultant realment el poder eixir d'este important problema que han patit d'una forma involuntària en el sentit d'un responsable irresponsable en este cas.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyora consellera.

Senyor Ribó.

Perdó, senyor Ribó, és el que està al costat del senyor Oltra.
.
.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

No, no passa res.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

S'haguera equivocat en un altre, a la millor, però en Ribó no hi ha problema.
Nosaltres.

 

Gràcies, senyor president.

Senyora consellera, m'alegra sentir el que acaba de dir.
El que passa és que, per una banda, bo, confirma un motiu de preocupació, que era que efectivament afecta a tot el conglomerat de cooperatives que allí hi havien.
I això fa que, producte d'una mala gestió, com efectivament s'ha dit, paguen justos per pecadors en este cas.
Però és que clar, ací està fent-se un esforç per part de tot el món.
Vosté sap que ací, fins i tot milers de persones afectades per una cooperativa molt gran, que hi ha una gent que fins i tot sap que ja vorem si cobra, i bo, està esperant cobrar coses que se li deuen.
Però bo, com eren cooperativistes, allí estan aguantant.

Però hi ha altra gent que no aguanta tant, hi ha des de bancs, per exemple, que tenen préstecs donats allí, i que volen cobrar i que d'alguna manera, bones paraules, però al final estan ja amenaçant en executar embargaments i este tipus de coses.
I després entitats fins i tot oficials que també volen impostos i este tipus de coses també volen cobrar.

Ací estan fent-se esforços, però per si soles la cooperativa arriba fins on arriba, perquè els mitjans que té, a més estan d'una manera que no són molts solvents a l'hora de poder hipotecar-los de nou, o bé perquè estan hipotecats o perquè el seu valor és molt relatiu.
Aleshores ací sí que faria falta, en alguna mesura, la intervenció més directa per part de la conselleria.
Jo sé que la conselleria seua, fins i tot en molts casos subvenciona la creació de cooperatives i d'entitats agrícoles, i això està molt bé.

Aleshores, clar, ara ens trobem en una molt gran que no cal subvencionar-la per a què es cree, sinó el que passa és que caldrà ajudar-la per a què no desaparega.
I això no sé quina serà la fórmula, però m'imagine que en la seua conselleria alguna fórmula deu haver, i es deu haver aplicat ja en altres casos, per a evitar que una situació com esta, que tots reconeixem que és molt delicada.
I que al contrari que en altres ocasions, sí que hi ha un equip dirigent nou que vol que açò funcione, i hi ha a més la paciència i el compromís de la gent afectada que això tire endavant.

Home, faria falta concretar un poquet més eixes paraules de vosté a l'hora de dir, bo, que comprén la situació i que vol ajudar, d'alguna manera un compromís un poquet major.
Que ho vegen els cooperativistes, però també fonamentalment que servisca per a que ho vegen les entitats, que d'alguna manera han perdut la paciència a l'hora d'aguantar el cobrament.
I estic referint-me a entitats de crèdit, fins i tot entitats oficials com hi ha per ací l'Agència Tributària, per exemple.
Seria interessant que si es vera que hi ha un recolzament per part de la conselleria, això facilitaria a la millor mesures de salvació de la cooperativa.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyora consellera.

 

**La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor Oltra.

Efectivament, bo, a més d'haver un nou equip que ho està portant bé, com que és el que ha de fer, i eixa paciència com diu vosté també dels propis socis, que no estan cobrant i en molts casos estan assumint els deutes, poc a poc, en la qual cosa damunt de no cobrar estan pagant.
I això és real, bo, s'ha creat ja això ha deixat de ser ja una agrupació de cooperatives, en una nova fórmula jurídica, evidentment per a evitar-se este tipus de problemes, i s'ha creat una agrupació d'interés econòmic que està facilitant prou este treball per a solucionar el problema.
No sols este problema, sinó com he dit, la continuïtat, el futur de la cooperativa.

I a més de tot açò, com he dit, en els propis afectats.
I el problema real en les conversacions fa uns dies en els propis gestors, el problema real a dia de hui, a banda totes eixes qüestions que estan pagant, i per part de la conselleria sense cap problema, podia estar en 200 o 300 milions, que efectivament se necessiten per a eixir temporalment d'este *impasse*.

Quant als préstecs que s'ha sol·licitat a entitats financeres, com vosté molt bé diu, no hi ha no tenen suficients garanties ni avals, la pròpia cooperativa és on estem treballant per una part, a vore quin tipus d'ajudes.
Perquè clar, les ajudes a una cooperativa o a qualsevol sector en un problema puntual d'una crisi, és un tema.
En este cas és una crisi produïda per un frau.
O siga, objectivament hi ha un frau que sabem que és un gestor que han pagat tots els socis, però objectivament, legalment, hi ha un frau en fons europeus.
En el que és molt difícil, i per això se li està intentant trobar la fórmula, de donar ajudes a cooperativa, que no és salvar-la d'un moment temporal que pot passar qualsevol empresa o cooperativa, sinó d'un moment difícil creat per eixe frau, independentment de les consideracions personals o socials que podem compartir.

Però la llei a voltes és tan gelada com és, i estes qüestions no les contempla.
I per tant estem en una situació en què donar ajudes directes per a este cas, per a compensar el frau, entra en col·lisió en la normativa europea.
Però no obstant, moralment cal trobar-li una solució financera, que no sé en estos moments quina va a ser, i li ho dic clarament.
I el tema de l'Agència Tributària sí que va millor perquè les conversacions s'han mantingut estos dies.
I la resposta definitiva no està.
Esperem que puguem ajornar estos pagaments per eixa part, i per l'altra trobem entre tots una solució que no trenque la normativa.
Perquè al final el que impediria això és que ens sancionaren a tots i poguérem posar en perill ajudes de futur, una volta.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora consellera.

 

**La senyora consellera d'Agricultura, Pesca i Alimentació:**

 

.
.
.
solucionat el tema.

Moltes gràcies, senyor president.

 

 

***Pregunta número 4.
621/00 i 4.
622/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre la incineració de neumàtics usats, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 57).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Joan Antoni Oltra Soler, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, les preguntes 4.
621 i 4.
622, dirigides al conseller de Medio Ambiente.

Senyor Oltra, té la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Senyor conseller.

Les preguntes fan referència a un tema que isqué ja en els mitjans informatius aquest estiu, fa referència al tema de l'empresa la cimentera d'Alacant, de Sant Vicent en concret.
La possibilitat que pareix que hi ha un projecte de cremar en ella fins a 16.
500 tones, de pneumàtics usats per a la utilització de la pròpia planta com a material de cremar.
Home, el problema dels pneumàtics és un problema molt greu, i fins i tot hi ha també alguna pregunta per ací feta en el sentit d'uns abocadors que estan apareixent per ací.

Però nosaltres tenim seriosos dubtes que el mètode més adequat siga l'eliminació mitjançant la seua incineració en una planta cimentera com aquesta.
Pareix que no és el mètode que s'aconsella des d'altres instàncies, estic referint-me a instàncies europees.
Pareix que s'aconsellen sistemes que probablement no siguen tan ràpids, probablement no siguen, a la millor, fins i tot econòmicament parlant, tan atractius, però sense dubte ecològicament pareix que siguen més sostenibles i més interessants.

Nosaltres voldríem saber quina és la posició de la conselleria davant aquesta.
.
.
pareix que és una proposta que s'ha formalitzat davant de la conselleria, i si no, en tot cas quina seria la postura davant la mateixa.
Perquè ara, també, hem desdejunat en el tema de les farines càrniques que també van a les cimenteres.
Pareix que això es transforma un poc en una espècie de fòrum on va quasi tot el que no vulga aquesta societat anirà a cremar-se ací.
No sé fins a quin límit es posarà.
Però sí que seria interessant pel problema després de dioxines, emissió a l'atmosfera, etcètera, les conseqüències.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller, senyor Modrego.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra.

Bien, en relación con los neumáticos yo creo que ya ha habido alguna pregunta, ya avancé un poco las líneas de la declaración del gobierno y de la conselleria en el tema de los neumáticos.
Evidentemente, los neumáticos son un problema muy grave, por dos motivos: uno, porque tenemos que dar una solución de cara al futuro, y porque de hecho evidentemente existen, arrastradas en el tiempo, determinadas acumulaciones de neumáticos en distintos puntos que potencialmente tienen un peligro.

La reacción de la conselleria yo creo que es clara, dentro del análisis de las alternativas que hay: evidentemente nosotros apostamos siempre por la regeneración, por la recuperación o por la valoración, valorización, pero entendiendo también la valorización energética.
En ese sentido, en esta comunidad, en Castellón, disponemos de una planta de recuperación de neumáticos, que está empezando a funcionar y está empezando a trabajar.
Pero eso también tiene unos niveles de aceptación en función del mercado, porque lo que hay que presentar son soluciones realistas y viables desde el punto de vista ambiental.

Eso tiene unas limitaciones de mercado, y bueno, un neumático, por decirlo así, cuando ya ha acabado su vida útil tiene varias alternativas, el recauchutado ­en ese sentido también en Aspe hay una planta de recauchutados muy importante, que recupera un número importante de neumáticos de la comunidad­, pero luego hay una serie de neumáticos que ya no admiten esa recuperación, esa regeneración, y entonces la alternativa de Castellón es viable.

Y por último, hay la alternativa de las cementeras que lo que se trata es de sustituir un combustible que también tiene unas emisiones, por otro combustible que es el tema de los neumáticos y eso sería una valorización energética.
En ese sentido, nosotros también apostamos por ella, como están apostando en Europa y en Estados Unidos, siempre con las máximas garantías ambientales de control.
Y por ejemplo, efectivamente, se ha planteado por la de San Vicente una declaración de impacto ambiental, que próximamente se va a emitir, en el que se ha estado trabajando durante estos seis meses introduciendo todas las medidas correctoras exigibles, para que efectivamente las emisiones estén dentro de las directivas y las normativas, y los sistemas de control que nos lo garanticen.
Y si eso se cumple, no tendremos ningún inconveniente en actuar.

Además le adelanto que estamos haciendo un estudio, para que en los próximos meses presentemos un plan de actuación global en relación con los neumáticos, por un lado, que nos permita crear un sistema de gestión ya de cara al futuro.
Y también progresivamente ir eliminando todos esos depósitos de neumáticos que ahora, hoy en día, fruto de desgraciadamente pues, bueno, de la escasez de instalaciones, y a veces también de la permisividad de determinadas administraciones, que han permitido que se acumulen de esa manera, bueno, pues nos encontramos con un problema real actualmente, y eso también se tiene que solucionar.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Senyor Oltra, té vosté la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Home, m'haguera agradat sentir que no anaven a autoritzar aquesta activitat i que anaven a apostar més pel reciclatge i la recuperació.
Ja sabem que estes coses passa un poc com en el paper usat.
I cal crear un mercat, perquè això està clar, sempre estem en una societat de consum, i encara que parega de manera inexplicable, les coses noves pareix que tenen més eixida que les coses ja ­diguem­ que venen de reciclat, i este podria ser un dels casos.

Però nosaltres tenim seriosos dubtes que siga bo per a l'atmosfera nostra el fet de la incineració d'aquest material.
Sabem també que hi ha una sèrie d'al·legacions presentades, que creiem que no han estat contestades encara per part d'alguns col·lectius.
Ens agradaria saber això també, perquè sabem que es van oposar en el seu moment a aquesta qüestió.
Però també li vull dir una cosa: si s'autoritza la incineració d'aquestos pneumàtics en aquesta planta o en altres que es puguen presentar, bo, la de Castelló és que ja pot tancar, perquè és que anirà tot, i això jo crec que vosté és conscient, anirà tot, perquè és el més econòmicament rendible des d'una perspectiva d'empresa, a la cimentera li ve bé i a les empreses que puguen estar afectades pel tema de recautxutats encara millor.

Per tant, no crearem mai eixe segon mercat del material reciclat, del material a recuperar, sinó que directament cada volta s'incinerarà més i s'incentivarà per tant el consum i el residu d'este material.
Ja dic, crec que no és una bona opció, sabem que és una opció que està ací, però que no està entre les primeres a elegir per part d'altres institucions.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Oltra.

Efectivamente, yo lo único que le quería matizar con respecto a su intervención, que yo creo que usted tiene un posicionamiento claro frente a estos aprovechamientos, independientemente de que luego los estudios técnicos garanticen esa viabilidad ambiental.
Tienen un posicionamiento a priori en contra, y por eso alegan y están en contra.
Yo creo que no.
Yo estoy abierto a todas las alternativas.
Evidentemente, fomentamos la recuperación, la reutilización, pero no denegamos la posibilidad también de que haya una valorización energética.

También veo siempre esa actitud en contra de los posibles beneficios económicos.
Yo creo que, dentro de las alternativas y en un mundo global como estamos, hay que buscar las alternativas que cumplan ambientalmente, pero que también tenga una rentabilidad económica.
Porque no somos una isla, estamos en el conjunto de España, de Europa y del mundo, y tenemos que tener tratamientos competitivos.

Tampoco desde el punto de vista ambiental me parece que crear una isla basada en unos prejuicios en la comunidad sea lo razonable, cuando son tratamientos que se están dando en toda la Europa civilizada, sancionados con directivas y con todas las exigencias ambientales.
Más aún, cuando el tema del aire, como usted sabe, es un tema que no entiende de fronteras de comunidades.
Yo creo que tenemos que estar dentro de lo que es el mundo desarrollado; eso sí, con la máxima exigencia de la máxima garantía ambiental.

Y reiterar que la idea del gobierno, de la conselleria, es impulsar al máximo las actuaciones de recuperación y de reciclaje, porque lo que no hemos dicho ya es la eliminación-vertedero.
Eso es lo que entendemos que es lo menos viable ambientalmente, por el volumen que tiene, por la inestabilidad que produce, por la no-degeneración en el tiempo.
Entonces, esa es realmente la alternativa, que es más barata que la de las cementeras, pero que esa es la que tenemos que eliminar porque ambientalmente no es la adecuada.
Las otras siempre producen beneficios, siempre que se hagan adecuadamente.

Gracias, señor presidente.

 

 

***Pregunta número 4.
881/00, 4.
882/00 i 4.
883/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre un abocador incontrolat en Riba-roja, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 62).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Les preguntes de la 4.
881 a la 4.
883, pel mateix il·lustre diputat, al senyor conseller de Medi Ambient.
Té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Esta és una pregunta que fa referència a un abocador, també des de fa molts anys que existix i amb unes dimensions absolutament descontrolades.
I probablement per què està este abocador ací?
En primer lloc, perquè no han existit plantes de tractament, però també per una cosa a què en tot cas fea ara referència ara el conseller en contestar, i és que allò més barat que hi ha en el tractament de residus ­vosté estarà d'acord­ és tirar-los en el primer lloc que un puga.
Això és el més barat que n'hi ha.

En termes econòmics, el medi ambient sempre perdrà, perquè allò més fàcil és agredir-lo.
Això és el més barat que n'hi ha.
Fer les coses bé, normalment és costós, té un cost econòmic que cal calibrar.
O siga, no podem menejar-nos en termes simplement monetaris de dir: és rendible econòmicament o no, perquè si anem així sempre el medi ambient acabarà pagant el *pato*, perquè és que el tractament correcte sempre és més car que el tractament incorrecte.
I prova d'això, ara mateix, és la pregunta esta que tenim o qualsevol altra.
Però si donem facilitats perquè eixes coses es facen, no solament, ja dic, aniran les coses nostres a cremar-se ahí o a soterrar-se ahí, aniran inclús d'altres llocs.
Efectivament, no se fem una illa, però no se fem una illa en l'aspecte, digam, negatiu.

En el tema que ara ens ocupa, a Riba-roja, home, ací és un tema molt gros.
Jo sé, perquè n'hi ha hagut declaracions en premsa seues i de gent de la conselleria dient que coneixen el problema però que hi ha ahí, pareix, un contenciós judicial que d'alguna manera impossibilita la que pareix ser també voluntat política de la conselleria en fer una inversió a l'hora de segellar i de recuperar eixe espai.

Però vosté també sap que la situació en estos moments allí és una situació prou difícil de justificar.
Perquè no solament ja és un problema el que hi ha, és que continua abocant-se.
I allò, bé, no sé què passarà el dia de demà, però ahí estan eixint olors, està eixint fum i hi ha gent que inclús va anar allí amb un ou i el va fregir directament.
O siga, una situació absolutament increïble de vore si no fóra perquè és veritat.

Llavors, nosaltres sí que li preguntaríem.
.
.
bé, evidentment, coneix la situació, però com està el tema este de la incidència judicial del problema i si s'han fet gestions perquè donara a explicar a qui haja d'explicar la situació de manera que es puga facilitar una prompta solució, amb independència de buscar després les responsabilitats de tot tipus que calga buscar.
Però jo crec que el primer problema que cal resoldre és el problema de l'impacte ambiental que suposa aquest abocador.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Yo creo que, señor Oltra, usted ya ha respondido prácticamente a lo mismo que pregunta.
Efectivamente, yo no voy a decir cómo se ha originado ese vertedero, un vertedero que tradicionalmente ha estado allí, que tiene unos problemas, que desde el año 1996 está actuando con expediente de la conselleria; que posteriormente, como usted bien ha dicho, se suspende por la iniciación de acciones judiciales, me parece que penales, y que en todo caso está suspendida la actuación hasta que seamos autorizados por el juzgado al que le hemos hecho algunos requerimientos, requerimientos o petición de autorización, dado que son terrenos privados, para actuar en ese vertedero.

Quiere decir que hay un conocimiento por parte de la conselleria, que hay una situación motivada desde luego no por la acción de este gobierno sino por otros motivos, y habría que ver los responsables.
Y que ante la actuación de la conselleria, que analiza, hace el expediente, suspende, realiza un proyecto de regeneración del vertedero por un importe de 343 millones de pesetas, e introduce en los presupuestos de este año, dentro de la partida global de regeneración de suelos, fondos suficientes para acometer esta actuación, esperamos una pronta resolución de este tema; que tengamos la autorización de entrar en esos terrenos que son privados, porque evidentemente, hay que regenerar este vertedero.

Pero yo quiero apelar también un poco a la responsabilidad de ayuntamientos y de distintas administraciones que permiten determinadas actuaciones y luego, a la hora de pedir soluciones, se acuerdan de la conselleria y, como usted, se las exigen a la conselleria.
Nosotros actuaremos.
Acometeremos la regeneración e intentaremos recuperar económicamente ese dinero que es de todos los valencianos, que tiene que anticiparse por todos los ciudadanos pero que tiene responsables en la ejecución de este vertedero.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Senyor conseller.

Jo sóc el primer que diu que és un tema que du molts anys, però és que vostés, *a lo tonto a lo tonto*, ja duen prop de sis anys de govern.
Clar, alguna cosa també hauran tingut a vore, en alguna cosa també hauran sigut responsables, no dic exactament vosté però sí el govern a què vosté representa, perquè segurament alguna coseta més hauran tirat en eixe abocador en estos quasi cinc anys que s'han fet.

I per molt que estiga en el jutjat, pareix estrany que un tema com aquest duga tant de temps en el jutjat sense que el jutjat prenga una solució.
No sé si és que a la millor caldrà insistir més a donar-los la informació del que suposa tindre això en eixa situació, que es podria perfectament resoldre amb independència que el contenciós anara per altra banda, però creem que no és una cosa que es puga dir que estem disposat però que són els jutges els que no ens deixen.

Jo crec que cal ahí parlar totes les voltes que faça falta, donar-los tota la informació i demanar que es done eixa autorització per a poder intervindre, perquè és una qüestió simple però també molt important de salubritat pública, amb tot allò que suposa.

Per tant, nosaltres sí que li demanaríem que intentara intensificar eixes gestions amb l'objectiu d'intentar restaurar aquesta zona.
I efectivament, probablement en gran part d'estes coses hi ha una responsabilitat molt compartida amb els ajuntaments, però també vosté serà conscient que entre uns i altres fins fa quatre dies no disposem d'una Llei de residus, i d'aquella manera, d'aquella manera.
Tot el temps perdut va a ser molt difícil de recuperar.
I ja vorem a partir d'ara què passa, perquè ara tenim la llei.
No ens agrada eixa llei, però ja vorem amb eixa llei en la mà que fan vostés.
Estes coses seran un exemple, si continuen estant ahí, que la cosa no funciona.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Retomo sus últimas palabras.
Mi satisfacción por la próxima entrada en vigor de la ley.
Los planes zonales los vamos a presentar próximamente.
Y desde luego, yo estoy convencido y tendremos tiempo a lo largo de esta legislatura para señalar el compromiso de este gobierno de solucionar los problemas de los residuos en esta legislatura.

Evidentemente, todos los problemas que nos vienen arrastrados anteriormente de suelos contaminados o de vertederos que, como usted sabe, prácticamente en casi todos los 500 municipios que hay en nuestra comunidad estaban en situación un punto irregular, probablemente no nos dé tiempo a solucionar estos problemas, pero vamos a hacer los máximos esfuerzos para conseguirlo.

Gracias, señor presidente.

 

 

***Preguntas números 4.
896/00, 4.
897/00 i 4.
898/00 al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre l'incendi del parc natural del Fondo, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 62).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Passem a l'últim bloc de preguntes del senyor Oltra, que són de la 4.
896 a la 4.
898, dirigides al senyor conseller.
Té la paraula, senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Estes preguntes fan referència a un tema ja que en alguna ocasió hem tingut oportunitat de comentar.
Es va produir ja fa mesos, en setembre, en el parc natural del Fondó.
Curiosament, els parcs naturals probablement siguen els espais del territori valencià en què es produïxen més incendis.
Segur que estadísticament, no sé per què serà ­o m'imagine per què serà­, entre unes coses i altres són uns espais que pareix que siguen atractius perquè es cremen les coses d'una manera o d'una altra.

En este cas, a més, la veritat és que no té massa justificació el que va passar ací, perquè se suposa que es donaven totes les circumstàncies perquè no passara el que va passar.
Perquè, bé, hi havia gent ahí de la conselleria mateixa, era dins del parc natural i en un dia, que ahí hi ha hagut discrepàncies si era situació de risc u o situació de risc tres, però en un dia que en tot cas el vent que bufava era suficientment fort com per a desaconsellar a qualsevol persona que es prenguera foc allí.
I en tot cas, deurien estar els mitjans adequats allí preparats perquè, si això passava, no prenguera les conseqüències que va prendre.
Cinc hores allí pràcticament en l'extinció, una multitud de mitjans, o siga, una cosa que està molt bé però que jo crec que si es fan un poquet més de mesures preventives no hauria calgut arribar a eixa situació i muntar el xou que es va muntar allí, amb el risc evident que tot allò va suposar per a un espai natural d'eixa importància.

Que, per altra banda, també les preguntes fan referència que este incendi era un incendi teòricament controlat per a l'eliminació del canyís, que vosté sap que és un problema freqüent en estos espais naturals, però sí que ens agradaria saber ­tornem un poc a la polèmica d'ans­ allò que és més barat, allò que és econòmicament més atractiu: sense dubte, cremar-ho.
Això jo ho tinc claríssim també.
Però crec que ecològicament no sé si és allò més productiu.
Jo diria que no, i que crec que hi ha mètodes per ahí, inclús mètodes naturals, que en alguna ocasió, quan es va començar a estudiar el Pla rector del Fondó en el seu dia, es plantejava ­i això ho tindrà vosté ahí en la conselleria, eixa documentació­ la utilització d'alguns animals inclús que estan quasi en perill d'extinció en la nostra zona perquè pogueren fer-se càrrec també de l'eliminació, contribuir a l'eliminació d'este canyís.

Tot açò jo sé que econòmicament és probablement més car, més costós, però que vosté sap també que l'eliminació per la crema del canyís és motiu molt freqüent de cremes, i no sempre controlades, en este parc natural.
En este cas ha sigut així i en altres casos ha passat d'una altra manera.
És una cosa que es repetix d'una manera cíclica, i caldria pensar també una cosa que, d'una manera més definitiva i més segura, servira per a eliminar el problema sense córrer el risc actual.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señalar, y el señor Oltra, que conoce la zona de Elche perfectamente, sabe cómo los agricultores, cómo los usos perimetrales allí en el parque, tradicionalmente han utilizado las quemas de determinadas zonas invadidas por carrizo, además como forma de regeneración.
O sea, que evidentemente eso, realizado fuera de las épocas de cría, en determinadas épocas, ha sido un método normal de una cosa que es muy importante como es la regeneración del carrizo.

Pero bueno, el incendio que se produjo no se estaba planteando como una regeneración de carrizo sino como unas quemas controladas en alguna zona, incluidas en la tradición, que han permitido precisamente que los parques los tengamos en esas condiciones.

Planteada la solicitud de los propietarios de la zona de hacer determinadas quemas controladas, como tradicionalmente se dan en esa zona y en otras, se estuvo vigilando.
Precisamente se informó favorablemente por la dirección del parque, entendiendo que como elemento positivo que contribuye a la regeneración y está fuera de las épocas donde produce perjuicio al parque.
Y además se comprobó que en el día concreto, porque en concreto los días anteriores había habido Previfoc 2 y 3, ese día había Previfoc 1, pero no obstante estaba avisada la sección forestal y por parte de la Conselleria de Administración Pública, entendiendo que era la época donde había que hacerlos en ese momento, saltaron las medidas preventivas de la dotación de equipos próxima para actuar.

Lo que es evidente es que, aunque un día sea Previfoc 1, pueden venir unas rachas de viento, o activarse más el viento, porque hasta ahí todavía no llegamos, que eso es un poco.
.
.
y que alguno de los agricultores que estaban quemando ahí como en otras zonas, pues, se les fuese el fuego.
Bueno, eso es un problema también asociado a la cultura del fuego en nuestra comunidad.

Efectivamente, gracias a estar previstos todos los dispositivos, se extinguió rápidamente, por lo que yo estoy satisfecho.
Evidentemente, no podemos presumir de la multitud de autorizaciones que se solicitan, que se pueden producir incendios, pero sí que se llevan a los días que hay menor previsión, que se prevén las dotaciones, y si en el caso se produce un accidente como el que se produjo, posible siempre, siempre en toda la comunidad y en cualquier día, sea Previfoc 1 o 3, bueno, pues poder controlarlo rápidamente como se hizo.
Por lo tanto, la actuación tanto del equipo del parque como de los bomberos, como, estructuralmente, la actuación dentro de un parque natural, yo la veo actuación de la administración totalmente correcta.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Señor conseller.

Señor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Bueno, jo discrepe.
.
.
O siga, és cert que el mètode de la cremació del carrís ha sigut un mètode tradicional en la zona, no?
, però això no vol dir que siga bo.
Tinga en compte que allò és parc natural des de fa dotze anys, i que inclús hi ha molta gent que si per ella fóra, allò seria una altra cosa, no?
O siga que no és un tema que vaja lligat, el tema de la utilització d'aquest sistema, amb el respecte al que allò suposa.
A allò se li ha donat foc tradicionalment perquè és el mètode més barat per a l'eliminació del carrís que molestava o xuclava un excés d'aigua, perquè també cal dir que també les coses van per ahí.
Inclús tradicionalment se li prenia foc i fins que s'apague a soles.

Ara hui en dia, doncs, sí, se du un poquet més de control, perquè, clar, allò és un parc natural i rep ajudes europees, etcètera, etcètera, però nosaltres creem que s'hauria de buscar almenys, pel que toca l'administració, el que toca dins del parc natural, la part pública, i en la part privada, encara que siga privada, vosté sap que rep ­la majoria, no tot, també­ una sèrie de subvencions que d'alguna manera permetrien condicionar els sistemes d'eliminació d'aquest carrís d'una altra manera.

Nosaltres pensem que cal ser molt més curosos en eixe sentit i que l'administració deuria donar exemple, quant al carrís que li toca, de buscar mètodes més ecològics, encara que probablement econòmicament siguen una mica més cars que la resta.

I després, bé, vosté parla que allò si tenia Previfoc 1.
Bé, hi ha una resolució de l'Ajuntament d'Elx ­que l'haurà rebut vosté­ en què se diu que allí hi havia Previfoc 3, no sé qui té la raó en estos moments, però pareix evident que les coses són com són, l'incendi es va produir a una hora del dia ­a migdia ja, pràcticament­ que jo crec que no calia ser endeví per a saber que el vent estava prenent una intensitat que feia desaconsellable el prendre foc de la manera que se va prendre, i, en tot cas, jo no compartisc que les mesures de prevenció foren les correctes.
Per contra, no s'hauria tardat quatre o cinc hores en l'extinció, i una autorització com jo crec que mai s'havia donat ahí, amb helicòpters i de tot tipus de coses per a l'extinció.

I després, també crec que és preocupant, eixa idea, que en este cas és un exemple més per part del director del parc, de minimitzar els efectes.
O siga, jo crec que eixes coses inclús estratègicament no són bones, hi ha gent que li té passió ­acabe ja- al tema del foc.

O siga, per lo tant, reconéixer la importància jo crec que seria molt millor.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Gracias, senyor presidente.

Bueno, todo lo contrario, no es la política de la Conselleria, ni ­estoy seguro­ del director del parque, minimizar.
Al revés, la objetividad en plantear siempre los resultados; las mediciones y las consecuencias de los incendios son objetivas, son totalmente objetivas.

En ese sentido, evidentemente puede haber prácticas, otras prácticas, que puedan ser yo no sé si mejores, pero bueno, distintas, que tengan unos efectos distintos, que en algunos aspectos sea mejores y en otros no.

Evidentemente, la quema de carrizo se ha autorizado tradicionalmente, y ya digo, realizada en determinadas épocas es positiva y además es un elemento de defensa frente al carrizo, que es un elemento muy invasor que crece, que disminuye la biodiversidad e impide que se produzca la existencia de una variedad de flora importante.

En ese sentido, ya los últimos informes que tengo por parte de la dirección del parque, señalan que está creciendo y hay una regeneración muy importante y además con una biodiversidad mayor, con juncos y con otro tipo de plantas.

Quiero decir, que ­yo diría­ en ningún caso se minimiza, pero tampoco pido que se maximice o se dramatice algo que es bastante natural y que en todo caso nunca ha sido un perjuicio importante producido como se ha producido en el parque natural del Hondo, y visto la regeneración que existe, yo entiendo que es positivo y que si, en su momento no se pretendía que el incendio alcanzase esa superficie, pero que los resultados de los incendios en las zonas húmedas, bueno, pues no tienen las desgraciadas consecuencias que tienen en otro tipo de masas forestales porque tienen factores positivos y en este caso, además, pues bueno, la actuación de la administración controlando las brigadas, todos los equipos que estaban pendientes, no de ese punto, que estaban pendientes de todo el parque, porque había una posibilidad real, bueno, pues fue positivo para extinguirlo rápidamente.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor conseller.

Senyories, interrompem el Ple durant cinc minuts.

*(Se suspén la sessió a les 17 hores i 40 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 17 hores i 47 minuts)*

***Preguntes números 4.
623/00, 4.
624/00 i 4.
625/00 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre restes arqueològiques, que formula el diputat Joan Antoni Oltra i Soler, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 57).***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Al conseller de Cultura i Educació, el bloc de preguntes que formula don Joan Antoni Oltra, 4.
623, 4.
624 i 4.
625.
Té la paraula.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, bé, són unes preguntes.
.
.
*pillem* l'exemple de València capital, però jo crec que és un exemple emblemàtic.
Una ciutat amb una riquesa monumental increïble que fa que pràcticament, doncs, en fer un forat, en quasi tota València apareguen restes arqueològiques, cosa que és molt interessant, o a voltes no, ahí està el cas de Castelló capital, per exemple, on se fa justetament els contrari.
En altres llocs, doncs, també se fan barbaritats, perquè no tot el món comprén o assumix la importància o l'handicap que suposa la trobada de restes arqueològiques.

Però sí que és cert que no sempre hi ha una voluntat o una política clara per la gent que se troba estes coses, no?
Perquè, bé, normalment significa la paralització de l'obra, haver de deixar este material en algun lloc adequat, etcètera, etcètera.
I, bé, doncs qui més i qui menys intenta fugir d'esta responsabilitat.
Si a això li unim el que a voltes la mateixa administració tampoc té mitjans suficients o bé d'inspectors per a controlar, catalogar i estudiar el tema, o bé d'instal·lacions a l'hora de poder depositar estos materials, si a voltes s'ha de fer càrrec el mateix constructor o el mateix ajuntament en locals inadequats, doncs, no és rar que inclús determinats materials que poden tindre un valor important, doncs, no arriben allí o, inclús, una volta depositats allí desaparega alguna peça, perquè, doncs, per qüestions de vigilància i este tipus de coses, o d'interés en general, doncs, no siga molt gran, i passa el que passa, no?

Aleshores, bé, se citava l'exemple de València, però evidentment és un exemple que pot passar inclús probablement més agreujat en altres poblacions menys importants i que, en canvi, tinguen també una riquesa monumental destacada.

Nosaltres volíem preguntar-li, doncs, bé, què és el que se sol fer en estos casos?
M'imagine que vosté esta situació la coneixerà millor que nosaltres, com a responsable de la Conselleria de Cultura, i què és el que està passant quan este tipus de coses passa?
I no m'estic referint ja solament als grans monuments, que és difícil que u se'ls enduga en la butxaca, però sí que, quan se troben coses, que per la seua grandària, doncs, a la millor sí que és fàcil que desapareguen.
Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Oltra.

Senyor conseller.

 

**El conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Oltra, anem a vore: està molt regulat el procediment d'actuació.
Tant en matèria arqueològica com paleontològica, ve determinat per la Llei de patrimoni cultural valencià i la normativa aplicable.
I en conseqüència, dins d'eixa normativa, en la resolució en què s'autoritza l'excavació o que s'autoritza l'actuació, ja es determina el centre o museu en què s'han de depositar les peces trobades.

El museu en què s'han de depositar ha de complir una sèrie de requisits: estar reconegut com a tal per llei, estar ubicat a la localitat on s'efectue l'actuació arqueològica, reunir les condicions que permeten l'adequada conservació i millor compliment de la funció cultural científica dels materials, és a dir, instal·lacions amb espai suficient que permeten la ubicació ordenada, fàcil utilització i facilitat d'evacuació en casos d'emergència, condicions de seguretat, que es dispose d'una zona d'estudi i de taller de restauració.

És evident que no n'hi ha en totes les localitats de la comunitat, però també està molt determinat que quan en un terme municipal no hi ha un lloc, museu o local en condicions, que no reunix les condicions a què abans hem referia, els materials trobats es dipositen al museu més pròxim que reunisca eixes condicions.
I, de fet ­insistisc­, pot ser el més important, ja quan se fa l'autorització, se fa una resolució de la mateixa Direcció General de Patrimoni en què s'indica a on s'han de depositar les restes que es puguen trobar.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies.

Segurament per estar regulat no és.
I ara amb això de la Llei de patrimoni, encara menys, no?
Encara que la Llei de patrimoni, doncs, també és aquella llei que a voltes, servix per a una cosa o servix per a l'altra.
Ahí està el Cabanyal, el Palau de Congressos d'Alacant, o siga, a voltes és aixina una llei tan flexible.

Però, inclús, a banda de la pròpia llei, la realitat encara és més dura, no?
Vosté mateix reconeix, perquè no pot ser d'una altra manera, que la majoria dels nostres municipis, doncs, no tenen eixes condicions tan òptimes a què vosté ha fet referència, que si museus reconeguts, tallers de restauració.
.
.
Inclús podríem parlar de memòria quasi dels ajuntaments que se troben en eixes condicions, precisament per la quantitat tan xicoteta que suposa.

Doncs, clar, entre que normalment no sempre s'està a l'hora de quan se troba determinat material, i després el fet més greu que quan se troba, doncs, és un lloc que no té este condicions tan òptimes i tan ideals que diu la llei, però que després se queda en el paperet, perquè després, a l'hora de la veritat això no existix allí o en les rodalies, i a voltes.
.
.
quan se va publicar esta denúncia, estem parlant que a algú se li va dir que havia de dur unes peces quasi a dos-cents quilòmetres del seu poble.
Doncs, evidentment, és cert que ho pot fer, però també cal pensar, bé, que això se pot dilatar, que a la millor no vol, que no sé què, que no sé què més, i que el camí poden passar determinades coses.

A nosaltres ens agradaria que, efectivament, eixa llei es poguera complir més, de manera que entre conselleria i ajuntaments es donaren un major nombre de mitjans per a poder depositar i facilitar la investigació i la catalogació d'aquests béns, però que en aquests moments, la veritat és que no ens estranya la situació que a voltes se denuncia per ahí de pèrdua, d'espoli o de no saber a voltes l'hora que és en estos temes.
Ens agradaria que eixe text legal s'acostara cada volta més a la realitat i no es quedara simplement en això, perquè queixes crec que n'hi ha més d'una i probablement bastant fundada.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Senyor Tarancón.

 

**El conseller de Cultura i Educació:**

 

Anem a vore, senyor Oltra, me sorprén, no?
Vosté se referia a algun tema en concret que s'haja obligat a depositar a dos-cents quilòmetres.
M'haguera agradat conéixer eixa concreció, perquè no és normal que no hi haja museus municipals en condicions, almenys dins de cada comarca.

Jo he dut ací una mostra de resolucions, quan s'autoritzen actuacions, per exemple, una recent de febrer del 2000, pel terme municipal de Cullera.
S'indica que s'han de depositar al Museu Municipal de Cullera.
En València, bé en els depòsits de l'Ajuntament, encara que el mateix Ajuntament ha demanat compartir això amb els depòsits del Servei d'Investigació Prehistòrica de la Diputació per una qüestió d'espai i de millor emmagatzematge, i s'ha fet ahí.
És a dir, realment tenim una xarxa de museus tant a nivell local com comarcal suficientment estesa com perquè no hagen de cobrir distàncies excessives les troballes arqueològiques quan es produeixen.
Per això, bé, podem estar davant d'un cas excepcional o pot ser que el propi valor del que es troba obligue a un altre tipus d'actuacions.
Jo recorde no fa massa en una troballa important a Dénia que directament la resolució va caminar en la direcció de dipositar ­si no recorde malament­ en l'arqueològic nacional per motius de catalogació, valoració i restauració; després s'ha tornat al lloc, però el normal és que s'indique sempre en la resolució de la Direcció General de Patrimoni el museu més pròxim.

Moltes gràcies, senyor president.

 

 

***Pregunta número 4.
892/00 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre inauguració del curs en l'institut públic de Riba-roja, que formula el diputat Ramon Cardona i Pla, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 62).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

La pregunta 4.
892 de l'il·lustre diputat Ramón Cardona i Pla, del mateix grup parlamentari.

Té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, esta pregunta ve de principis de curs perquè entre les diverses coses que van passar a principis de curs ­que supose que comentarem en alguna Comissió d'Educació­ el president Zaplana i vosté van inaugurar també un institut de secundària a Riba-roja.
Durant eixa inauguració de curs es va procedir, tal com consta en notícies de premsa, fins i tot en fotografies, a una cerimònia religiosa, supose que catòlica.

És sobre això sobre el que vull fer-li la pregunta, és a dir: quins són els criteris que el senyor conseller ha barallat a l'hora d'inaugurar el curs mitjançant una cerimònia religiosa, quan fa 22 anys que estem en un estat laic i aconfessional?

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller, senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Gràcies, senyor president.

Anem a vore, senyor Cardona.
Esta, fins este moment, és la pregunta més curiosa que m'han fet en esta Cambra.
És curiosa, però té una resposta molt fàcil.

En primer lloc, està clar que el que vosté diu d'una cerimònia religiosa imagine que es refereix a l'actuació del capellà que va intervindre en el lloc que popularment es coneix com la benedicció de la infrastructura educativa.
Imagine que es refereix a això.
Jo he hagut d'endevinar-ho.
No sé si l'actuació religiosa és que el capellà entrara pel recinte de l'institut o el que va fer després, o la seua participació en ordre personal en els actes lúdics posteriors.
Imagine que està referint-se a eixe acte concret.

Aleshores, partint que eixa suposició meua correspon a la realitat, la única cosa que vull dir-li és que nosaltres no entrem en les tradicions que puguen haver en la localitat, i, per tant, amb independència de a quines persones es convide des de la conselleria a la inauguració d'un centre educatiu, sempre respectem les invitacions que puga fer l'alcalde del municipi.

I en conseqüència, dins d'eixa autonomia, d'eixa discreció i eixa participació conjunta, eixe benestar amb les corporacions locals respectives, hem tingut de tot.
O siga, ha hagut, efectivament, alguna inauguració en algun municipi on ha hagut una participació religiosa, i, altres, que no.
La qual cosa vol dir que no hi ha un criteri, des del punt de vista de la Generalitat o de la conselleria, o sí hi ha un criteri: el criteri és que cada municipi mantinga les seues tradicions, perquè estem davant d'una qüestió que tampoc respon a colors.
O siga, ha hagut de tot i en ajuntaments de tota condició ideològica.

Moltes gràcies, senyor president i senyor Cardona.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Tarancón.

Senyor diputat.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

A mi no em resulta en absolut molest l'expressió pública de qualsevol tipus de fe, siga cristiana o no ho siga, siga musulmana, siga jueva, siga la que siga.
Però, en este cas juguem amb un precepte constitucional, que no se'l vaig a llegir tot, és l'article 16 de la Constitució, però quan arriba al tercer punt diu: «Cap confessió tindrà caràcter estatal.
Els poders públics tindran en compte les creences religioses de la societat espanyola i mantindran les conseqüents relacions de cooperació amb l'Església Catòlica i amb les altres confessions».

Jo pense que el que està bastant clar és que els poders públics no poden fer.
.
.
, a vore, poden fer qualsevol expressió religiosa personal, però els poders públics com a tals no poden promocionar o fer un acte públic en una confessió religiosa.
Jo això li ho dic perquè al nostre país ara està venint, per exemple, gent immigrant de molts diverses religions.
Per exemple, jo no sé si a este institut de Riba-roja hi ha escolaritzats alumnes, per exemple, de creença musulmana.
No ho sé.
Però, la qüestió que em plantege és: es va convidar, per exemple, a un ­diguérem a l'equivalent­ rector musulmà perquè beneira, introduira el centre?
Es va convidar a algun rabí jueu perquè l'inaugurarà?
(Veus)

Pense que ­és que veig algun somriure­, però jo pense que esta pregunta té més calat del que vostés li donen, perquè d'alguna manera estat confessional hem tingut durant molts anys, amb obligatorietat de fer determinades coses, on els poders públics sí que mostraven la seua participació en un determinat credo.
Però, en estes circumstàncies actuals jo pense que, fins i tot, poden ser fomentadors de la discriminació i de la segregació d'unes altres religions.

És a dir, vosté o el president Zaplana, o qualsevol persona dels poders públics com a persona individual té tot el dret a tindre la fe que vulga i tindre-la públicament, però com a poders públics han de cuidar molt bé això.
I, per tant, no poden inaugurar un institut ni qualsevol centre públic amb una cerimònia religiosa del tipus de siga, llevat que vostés mateixos establisquen un ritual que permitisca ­diguérem­ el que es diu l'ecumenisme, és a dir, la participació de les diverses religions que poden estar contemplades en la nostra societat.

Moltes gràcies, senyor Tarancón.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Anem a vore, senyor Cardona.
Té vosté raó, però si em deixa que m'enganxe al que ha dit de la Constitució, doncs, vos-té ho ha dit, cal respectar les creences, respectar les creences.

Si una persona que representa la població, en este cas el senyor alcalde, ha entés que havia de convidar el rector per a fer una cosa que no és.
.
.
, és que vosté diu que la inauguració de l'institut fou una cerimònia religiosa.
Això és una part accidental, no és la part essencial de la inauguració de l'institut, la part essencial va ser una altra cosa.
Si vosté recorda, va ser algun tipus d'intervenció del president de la Generalitat aprofitant, com ha de ser, l'inici de curs per a plantejar una sèrie de programes o una sèrie d'objectius en la política educativa de la Generalitat, i una sèrie de qüestions ­diguem­ que foren la part essencial de l'acte d'inauguració on hi ha, a més a més, com una part més, però que en absolut marca l'essència de l'acte, una cerimònia, si vosté vol dir-li així, religiosa, respectant el que diu la nostra Constitució, les creences dels nostres ciutadans.
I, clar, convindrà vosté amb mi que la persona que convida el rector al acte és significatiu, és una bona mostra de la representació del poble on està, perquè és el seu alcalde i l'han votat els ciutadans.

En conseqüència, jo crec que no cal traure les coses del seu lloc i mesurar-les en la seua magnitud.
No és que li donem més o menys importància, jo crec que li donem la que té.

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyor president, moltes gràcies.

 

***Pregunta número 4.
893/00 i 4.
894/00 al conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, sobre la manca de places al col·legi Cervantes de Riba-roja i sobre el barem d'alumnes procedents del centre María de Iciar, que formula el diputat Ramón Cardona i Pla, del GP Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 62).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Últimes preguntes del senyor Ramón Cardona, la 4.
893 i 4.
894.

Té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Esta última també es refereix a Riba-roja perquè jo pense que vosté en este poble.
.
.
, no puc dir que tinga mala sort perquè em sembla que totes les actuacions que fa en este poble les fa perquè vol i ningú li obliga.

Aleshores, esta vegada, en concret, i també al principi de curs ­vosté ja sap tots els problemes que ha hagut al Maria de Iciar, ho sap perquè vosté mateix va resoldre el concert que tenien amb ell després d'inaugurar el curs l'any passat en eixe centre, aleshores va resoldre el concert i, clar, va arribar el moment d'escolaritzar els alumnes que s'havien quedat sense concert, això, crec, corregisca'm si m'enganye, però crec que era al mes de juliol­ van haver 15 alumnes, concretament, del Maria de Iciar, que van entrar directament a una escola pública.
Evidentment, l'escola pública té l'obligació d'oferir places a tots els alumnes que ho desitgen.
En este cas concret, 15 alumnes que havien deixat d'anar al Maria de Iciar van passar al Cervantes de Riba-roja.

La cosa no seria problemàtica ni hauria plantejat cap problema si no ens haguérem assabentat que un temps abans este centre, com no tenia prou classes per a les sol·licituds que tenia, va haver de baremar els seus alumnes, els alumnes que havien sol·licitat plaça en este centre, i van haver, almenys, 20 alumnes que no van ser admesos i, per tant, van haver de matricular-se a altres centres del poble o d'un altre si ho triaven així.

Per tant, la qüestió que li pregunte està clara, és a dir: tenen alguna previsió per a resoldre la manca de places ­hi ha manca de places evidentment en el centre­?
I també, com justifica que no es bareme els alumnes procedents d'un centre exconcertat, que no es bareme els alumnes procedents d'un centre privat, sostingut amb fons públics, junt amb els que havien demanat plaça en eixe Cervantes i es van quedar fora?
Perquè, d'alguna manera, evidentment, van haver 20 persones que no es van matricular al centre que volien i van haver 15 persones que forçosament es van matricular allí.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Estem davant d'una situació, si vosté em permet l'expressió, excepcional, excepcional perquè està fora de calendari i, en conseqüència, cal prendre mesures excepcionals, que després vorà que no són tan excepcionals quan entrem en el detall.

És evident que si hi ha una Resolució de 24 de juliol ­crec recordar de la Direcció General de Centres­ en la qual es resolt el concert per no complir la normativa vigent que han de complir els centres concertats per a poder ser-ho, i si la baremació d'un curs, concretament del curs 2000/2001, s'ha fet a l'abril, no podem fer en un acte de màgia tornar-nos tres mesos enrere.
És impossible fer la baremació.

Estem, per tant, davant d'una situació excepcional i ha tingut el tractament que els pares pogueren elegir, amb un grau important de llibertat, com sempre, el centre on han volgut que els seus fills estigueren.
Estem parlant també d'una quantitat mínima, vosté mateix ho ha dit, que han estat 15 alumnes, concretament han estat en primària 6 alumnes; i, en infantil, la resta d'alumnes.

Però, també hi ha una qüestió important que nosaltres vam vore en el seu moment.
No sols s'han anat al Cervantes ­si vosté em permet que li afegisca.
.
.
­, al col·legi públic d'Escoto ha anat un altre alumne d'infantil i, a un altre concertat, han anat 9 alumnes.
És a dir, també ha hagut una incidència mínima.
Quan es va resoldre el concert es va reunir a tots els pares perquè triaren, és a dir, perquè sapigueren que anaven a començar un curs al mes de setembre, si el feien en eixe centre que no estava concertat i, per tant, que havien de considerar que acudirien a un centre privat i, en conseqüència, donar-los la possibilitat que pogueren tindre un ensenyament gratuït.

Hi ha una qüestió a la qual vosté no s'ha referit i que és fonamental.
La gran majoria, massiva, d'alumnes que opten pel Cervantes o que demanen el Cervantes tenen germans allí.
I, clar, no semblava massa normal que partirem la família, si la petició dels pares és que anaren al Cervantes.
Hagueren pogut anar ­com deia­ a altres centres, perquè es van triar tres centres diferents.

En conseqüència, no podem parlar tampoc que haja hagut cap tipus de discriminació, sinó que s'ha atés cada cas de manera particular i amb l'acord, a més, del consell escolar municipal que estos 15 alumnes l'any que ve, és a dir, el curs 2001­2002, entraran en la baremació normal.

Per tant, calia salvar una situació que tenia les seues peculiaritats, que era la finalització d'un concert en un moment atípic per les seues característiques, que és entre un curs escolar i un altre curs escolar.

Moltes gràcies, senyor president, i senyor.
.
.
(Inoïble)

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, no crega que no entenc les situacions d'emergència.
El que passa en este cas concret és que esta situació d'emergència es feia sobre el no permís o la no concessió a 20 alumnes perquè no anaren a eixe centre.
És a dir, el problema no està que entren 15 alumnes del María de Iciar, el problema està que entren 15 alumnes sense baremar, quan 20 persones no han entrat ahí pel barem fet anteriorment.

¿No haguera sigut molt més raonable agarrar les 35 sol·licituds, baremar-les i anar ficant els alumnes als centres que hagueren triat per ordre de preferència?
No és això el que correspon realment?

Ara en este moment, com a conseqüència d'esta situació excepcional.
.
.
però, bé, tenim aules de 3 anys que de 20 alumnes que tenien, ara en tenen 23.
Hi ha un de segon de primària que de 25 alumnes que tenia, ara en té 29.
És a dir, ha tingut unes conseqüències d'ampliació, inclús de places, però hi ha hagut 20 alumnes que havien demanat el centre Cervantes que no han pogut anar a ell havent-lo demanat d'una manera oficial, dins dels terminis, i evidentment tenien tots els drets.
Si vosté em diu: «És que tenien germans en eixe centre», raó de més per a baremar-los.
Segurament hagueren eixit també beneficiats.
Però açò no deixa de vore's més que com una injustícia que caldria evitar.

Ara està pensant-se ­pareix ser­ també en posar aules prefabricades en este centre perquè càpiga tota la gent, però es fa quan entren alumnes d'este centre anteriorment concertat, no s'ha fet abans quan eren alumnes del centre públic.

Per tant, a vegades ­permeta'm dir-li­ nosaltres sí que apreciem discriminació, tant en este aspecte com en l'anterior, que vosté ha dit que era una cosa accidental, però nosaltres també apreciem discriminació de cara al conjunt de la societat.
No estan actuant de manera igual segons qui tenen davant.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor Cholbi.

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Anem a vore.
Jo vull començar pel final.
Alguna casuística ens pot conduir a la més absoluta locura, senyor Cardona.
El Cervantes té dos línies, dos línies de primària.
Si vosté multiplica 6 i 6, 12, per 25 ­i estic ara parlant de memòria­, ens deu donar 300 ­efectivament, eixe és el barem, 25 per aula en primària­, ens dóna 300.
I si sumem totes les aules, tots els alumnes que hi ha matriculats després de la incorporació dels que venien del María de Iciar, 150 i 145, me'n donen a mi 301, que està plantejant ja la construcció d'un nou centre.
.
.
.

És que jo crec que hem de posar-li un poc de sentit comú a tot el que és la planificació o programació de l'ensenyament públic, si no volem tornar-nos de veritat tots un poc locos.
O siga, en este moment tenim sobre 300 alumnes en 12 aules, que seria la ratio normal de 25 per aula, en tenim 301.
No és cap tragèdia, no és cap tragèdia, senyor Cardona.
I hem pogut respectar la llibertat d'elecció dels pares incrementant 1 sobre 300, que suposa el 0,3%, o el 3 per mil, si vosté vol, d'increment sobre la ratio que marca la Logse, que són 25, i quan hi ha causes excepcionals es pot augmentar.
Però com vosté veu ací, la mitjana no se'n va massa.

Una altra cosa és que estiguem fent, i de fet estem fent-ho en el cas concret de Riba-roja, on estem en un dels municipis.
.
.
Riba-roja, l'Eliana, potser Paterna, Benicàssim en Castelló i tota la zona de la costa d'Alacant, on hi ha un increment demogràfic molt més allà de la mitjana dels increments demogràfics normals de la població, i estem replantejant quines són les necessitats de futur.
I pot ser que amb un replantejament adequat necessitem un centre més de primària a Riba-roja, però no pel fet que haja deixat d'estar concertat el centre María de Iciar, perquè com vosté veu, es manté en unes proporcions més que adequades des del punt de vista pedagògic i de compliment dels 25 alumnes per aula, després d'haver incorporat al Cervantes tots els que han volgut entrar, els pares que han volgut dur als seus fills allí, una vegada s'ha resolt el concert amb el María de Iciar.

Moltes gràcies, senyor president.
Moltes gràcies, senyor Cardona.

 

 

***Interpel·lació al conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre política general de la conselleria per a tractar la situació de violència domèstica que suporten les dones al País Valencià, que formula la diputada Dolors Pérez i Martí, del GP Esquerra Unida del País Valencia (RE número 12.
486, BOCV número 46).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Punt huit del ordre del dia, que és la interpel·lació al conseller de Benestar Social, que la formula la diputada Dolors Pérez del Grup Parlamentari Esquerra Unida del País Valencià.

Té la paraula la il·lustre diputada.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

(Parla sense micròfon) Gràcies, senyor president.

 

Senyores i senyors diputats.
Senyor conseller.

La interpel·lació presentada pel Grupd'Esquerra Unida.
.
.
(remors) ­¿aixina?
­ ve a dir una cosa aixina com quina és la política general de la conselleria per a tractar la situació de violència domèstica que suporten les dones al País Valencià.

La veritat és que cada dia, a més a més, existeix més violència o, com a mínim, ens adonem més del que vostés vénen a anomenar la violència domèstica, que jo considere que és violència de gènere, no significa que una dona per ser ama de casa tinga una certa violència diferent a la resta.
I per a parlar de la mateixa i per a exposar-li el que jo crec, permeta'm, senyor conseller, que li faça una xicoteta exposició d'allò que des d'Esquerra Unida del País Valencià pensem al respecte.

L'ONU, al mes de maig de l'any 2000, reclamava que la violència de gènere fos considerada com un crim en tot el planeta.
Aquesta definició adoptada en la cimera de Pequín ha estat un dels pocs avanços obtinguts respecte als plans d'acció.
Els prop de 180 països que subscriviren la declaració es comprometen a establir lleis nacionals i enfortir els mecanismes judicials apropiats per encarar les qüestions penals sobre tot tipus de violència de gènere.

L'Unicef adverteix que si no són aplicades mesures concretes sobre aquest fenomen que implica el total de la humanitat, la violència de gènere continuarà negant els drets humans de les dones i els xiquets en totes les nacions, sense distinció de riquesa, religió o cultura.

Segons un informe del Banc Mundial, que estic convençuda que vosté també haurà llegit, perquè vosté està bastant sensibilitzat en el tema, les violacions i les violències al llar familiar comporten la pèrdua de més anys de vida saludable entre dones de 15 a 44 anys d'edat, que, per exemple, el càncer de mama, el part obstruït, la guerra o els accidents de tràfic.

Existeixen diferents tipus d'agressions que, al meu parer, deuen estar partides en dos, com a mínim és el que jo opine.
Existeixen el que són les agressions físiques i el que signifiquen les agressions psíquiques.
Si més no, també al meu parer, l'agressió psíquica és la més greu agressió que les dones sofreixen.
I si les mateixes tenen fills, també de forma indirecta són sers agredits i marcats per a la resta de la seua vida.
I això ho podem constatar en la quantitat de xiquets amb eixa creueta rojeta, que en la majoria de col·legis consideren xiquets conflictius, malauradament sense els mestres saber què és el que això en profunditat significa.

Al nostre Estat, el 39,7% creu que en la mateixa actitud de la dona és on cal buscar l'origen del maltractament.
La majoria a nivell europeu, o siga, un 98%, atribuïa el mal tracte a l'alcoholisme o a l'addicció a les drogues.
Aquesta circumstància, després d'haver comprovat en 300 casos diferenciats les proves, va resultar negativa, ja que cap d'eixes proves indicava que fos motiu perquè les dones per aquestos motius foren agredides.

De l'enquesta realitzada entre 16.
179 persones, 1.
000 d'elles espanyoles, dels 15 estats membres, es desprèn a més que encara que el 94,6% opina que aquests tipus de fets són inacceptables en tots els casos, solament el 62,4% consideren que són sempre castigables per la llei.

A més, existeix un xicotet percentatge del 0,7% ­no molt­ de la població que considera que la violència de gènere és acceptable en totes les circumstàncies, que a més se suma un 2,3% que la justifiquen en alguns dels casos; no en tots, però en alguns dels casos la solen justificar.

A Espanya, el 0,8% la troba justificable sempre, i solament un 0,4% se suma als que la consideren acceptable en alguns dels casos.
De fet, els espanyols es mostren convençuts, en major mesura, o siga, un 73,4%, que la violència de gènere és sempre perseguible per la llei, o deu ser perseguible per la llei, i arriba al 97,1% els que la consideren inacceptable en tots els casos.

A més, a Espanya existeix una major conscienciació respecte a determinats casos de violència, com és la psicològica, que és percebuda com a greu en un 76,3% dels espanyols i espanyoles, front a menys del 65% dels europeus.
Podem considerar que estem en una societat bastant saludable i més sensibilitzada per aquesta situació.

El 23 de maig de 2000, senyor conseller, en unes jornades realitzades al País Valencià, s'incidia que els autors de la violència de gènere solen anunciar la seua acció de forma pública.
I això ho hem vist també en algun tipus de programa informatiu, sobretot en Tele 5, en un dels programes especials mensuals, en protecció o en divulgació del que la violència de gènere significava.

En definitiva, senyor conseller, la violència de gènere constitueix un atemptat contra la igualtat i la llibertat, i des de la nostra comunitat cal buscar els mitjans necessaris per caminar cap a la seua eradicació.
És, per tant, senyor conseller, que a més de l'exigència que se sol·licita a les dones perquè denuncien la violència de gènere, perquè si no, no estem informats dels casos, cal aplicar noves mesures.

Jo m'he basat en unes quantes accions que pogueren solucionar, o si més no, sumar tot este treball en defensa de la igualtat, en contra de la violència, que pot portar la conselleria endavant, però que jo estime fonamental en nom d'Esquerra Unida del País Valencià.
La creació d'un torn d'ofici especialitzat per a protegir també el que significa la llibertat de la dona, a vènit de denunciar, de contar, d'expressar; la creació d'una fiscalia especialitzada; preparació a l'àmbit policial de les persones que han d'atendre a estes dones agredides o en perill de ser agredides, i línies de formació a l'àmbit de l'educació en els currículums educatius.
Això seria fonamental per caminar cap a una societat diferenciada, i no solament en plans d'igualtat, sinó en allò que significa salvaguardar a les dones agredides.

Però sobretot, senyor conseller, jo estime que el més important seria que des de la pròpia conselleria, des del Govern Valencià, es promulgara una llei específica sobre la violència de gènere al País Valencià, que contemple la realitat i circumstàncies específiques de la violència que s'exerceix a les dones: mals tractes en la relació de parella, violació a l'àmbit privat o públic, abusos sexuals a menors, acoso i abús sexual en el treball.
I en eixa línia, senyor conseller, si cal, jo estaré treballant, si ho considera, en companyia de vosté.
Però una llei de protecció a les dones seria fonamental en estos moments, ja que per moltes línies d'actuació que es tiren endavant, per molt que ho perseguim, els casos continuen apareixent, malauradament, cada vegada en més quantitat.

Al País Valencià, senyor conseller, és evident que cada vegada més les dones estan denunciant agressions.
Aquestes agressions, al meu parer, són agressions contra el conjunt del País Valencià.
La violència de gènere que sofreixen moltes dones valencianes per part d'homes, que a més solen anunciar el que van a realitzar.
És curiós, aquesta interpel·lació l'havien d'haver feta en el mes de desembre, i per circumstàncies alienes, tant a vosté com a mi no la vàrem poder fer.
Però concretament en el mes de desembre, senyor conseller, es contava el cas que cinc dones de diferents zones avisaren a la policia que els homes les havien amenaçades de mort.
En un termini de quinze dies moriren totes, a mans dels qui les havien amenaçades i les havien anunciat que les anaven a matar.

Això és greu.
Però al País Valencià, encara que no hi hagueren molts casos i solament n'hi haguera un, senyor conseller, seria qüestió que prenguérem les mesures perquè esta situació, perquè aquesta situació, no continuara endavant.
De totes formes, agraint-li la seua clara atenció, senyor conseller, espere que vosté, des del seu pensament, puga acceptar aquesta proposta, que no estime que siga solament d'un partit sinó del conjunt d'aquesta Cambra, i pel bé d'aquelles dones agredides al País Valencià.

Perquè, per a finalitzar, senyories, els diré que jo hi ha dies que tinc tanta impotència que crec que jo sóc una dona agredida, jo em sent agredida quan agredeixen a una dona, i em sent violada quan violen a una dona, em sent violada, perquè ofendre a una dona significa ofendre al conjunt de dones d'esta societat, i ens sentim impotents.
I per a no sentir-nos impotents, i per a què els plans d'igualtat siguen reals, eixe és un dels temes que haurien d'estar suficientment conscienciats, haurien de posar-nos d'acord per a buscar les mesures oportunes per a eradicar-ho de la nostra societat.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, il·lustre diputada.

Senyor conseller, senyor Blasco.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Pérez.

Senyors diputats i senyores diputades.

Des de la coincidència en la intervenció fonamentada que acaba de fer la senyora diputada, vull, d'alguna forma, també, coincidir en alguns dels plantejaments que vosté ha fet, i al mateix temps explicar-li també quina és la posició que jo voldria defensar hui ací.
I des d'eixa mateixa coincidència i reconeixent la situació dramàtica i les estadístiques que donen, que són prou lamentables, dir-li també, perquè vull d'alguna manera introduir algun factor que done una certa expectació o una certa esperança que les coses van millorant, que com vosté sabrà, per primera vegada, des de fa ja molt de temps, parlar dels maltractaments en la nostra comunitat, pot tindre ja hui en dia ­hui en dia, no sé el que durarà­ una perspectiva positiva, perquè els delictes de violència de gènere, com vosté assenyalava, senyoria, han iniciat una corba descendent en la nostra comunitat.

Són dades donades per esta setmana passada pel mateix Ministeri de l'Interior, que venien a avalar que per primera vegada, així com en altres comunitats autònomes havien augmentat els delictes que es qualifiquen d'esta forma en la nostra comunitat, no d'una forma molt sensible, però havien passat, si no recorde mal, de 1.
700 i escaig a 1.
600 i un poc, havien disminuït.

Jo crec que allò fonamental és que intentem procurar instruments de protecció i de suport per a les dones.
I era necessari que això ho férem des d'una atenció personalitzada a les víctimes, i finalment calia una consciència del conjunt de la societat sobre les conseqüències d'estes opcions.
Perquè com vosté deia també, és un problema en part també conseqüència de la formació, de l'educació i dels valors en què estem immergits socialment.
El primer pas per a intentar avançar en eixa línia, va ser l'elaboració d'un marc polític que s'emmarcara en la política sobre la dona.
Este va ser l'origen del Pla d'igualtat d'oportunitats entre homes i dones, i en ell s'establien ja els objectius i les accions que havia de desplegar la Generalitat Valenciana en col·laboració amb distintes entitats públiques i privades de la nostra societat.

Amb este Pla d'igualtat es buscava unir esforços per a oferir actuacions clares en tots els àmbits de la nostra societat.
L'objectiu era aconseguir la plena igualtat entre homes i dones, i abordar també la problemàtica que vosté assenyalava.
I en estos moments ens tornem a trobar en un punt d'inflexió.
De nou estem immergits en estos moments, com li dic, en l'elaboració d'un nou Pla d'igualtat d'oportunitats, que volem que en esta ocasió faça un aprofundiment clar sobre el que és elevar el nivell de consciència sobre estes conductes antisocials, i també la presa de mesures adequades per part de l'administració.

En estos moments, a través del Consell Valencià de la Dona, del Govern, els sindicats, les associacions i les federacions de dones, estem treballant en l'elaboració d'un nou Pla d'igualtat, conjuntament amb la Comissió Interdeparta-mental, que reuneix i coordina les actuacions dels diversos departaments de l'administració autonòmica.
I això demostra la importància que l'actual Govern de la Generalitat està concedint-li a les polítiques de la dona i als òrgans de participació social.
Puc avançar-los que la principal novetat d'este pla que estem treballant, que estarà vigent fins a l'any 2004, serà la inclusió d'una àrea dedicada íntegrament a la violència de gènere.
Per primera vegada en este Pla d'igualtats anem a dedicar una àrea, i ja s'està treballant amb ella, directament vinculada amb la violència de gènere.

El segon pas que es va a donar des del Govern Valencià per a posar fre a la violència de gènere va a ser l'elaboració d'un pla específic de lluita contra la violència domèstica.
Este pla ens ha permés dotar-nos d'instruments i mecanismes eficaços, amb els quals poder oferir una resposta ràpida, àgil, professional i personalitzada a les dones víctimes dels maltractaments.
D'esta forma, quan una dona, per posar un exemple, crida al telèfon o visita un dels centres Infodona 24 hores, vull dir-li que no passa ni uns minuts fins que tinga l'assistència sanitària corresponent o mèdica.
En només qüestió d'hores, tant ella com els seus fills poden ser internats en un centre, si així ho necessiten.
I en només uns dies poden interposar una demanda judicial.
Podem dir que objectivament a la Comunitat Valenciana tenim uns mecanismes de resposta ràpida i efectiva.
Li dic objectivament.

Del nou Pla contra la violència domèstica, puc apuntar-los com a altres novetats més destacades les següents.
La creació d'una xarxa coordinada de servicis, independentment de les administracions que tenen la seua titularitat.
El reforç del mecanisme de protecció i resposta d'avant d'este tipus d'agressions.
Una aposta pels recursos residencials més humans, com són els pisos tutelats, que permeten una ampliació dels períodes d'estats segons la necessitat de cada dona.
La creació d'una comissaria especialitzada en temes de violència de gènere, que vosté ha assenyalat també en la seua intervenció.
La coordinació dels mecanismes d'acció conjunta amb les instàncies policials, judicials i fiscals.

I també vull dir-li que en estos moments la conselleria té pràcticament ultimat un projecte de llei, que presentarà en el seu moment al govern i a estes Corts, sobre les agressions; una llei encaminada a pal·liar tots els efectes de les agressions sobre la dona.

L'estratègia d'acció establida pel Govern Valencià es fonamenta, fonamentalment, en dues premisses per acabar.
La primera, la violència de gènere no és un problema d'àmbit privat, sinó que es tracta d'un assumpte de drets humans, com vosté assenyalava també, i de llibertats públiques, i no podem continuar creient que el que passa dins de les parets d'una casa és sagrat i que ningú té dret a interferir en la mateixa.
I segon, s'ha de considerar els actes de violència de gènere com uns actes criminals, i s'ha de posar més èmfasi en la càrrega de la culpa en l'agressor, i en la modificació d'este tipus de conductes mitjançant la reeducació durant el compliment de la pena que se le impose.

Este és el camí pel qual vam apostar, i crec sincerament que és pel que hem de continuar.
Les dades registrades ens reafirmen en les mesures que vam posar en marxa.
I esta dada que jo li acabe de dir, que ha sigut significativa en el que ha sigut la reducció dels índexs de delictes d'esta qualificació en la nostra comunitat, vull dir-li que a pesar que és una dada significativa, no per això ens ha de portar a l'autocomplaença ni a deixar de reconéixer que, mentre es done un sol cas de violència d'este tipus, hem de posar en marxa tots els mecanismes que des de l'administració facen possible anar eradicant estes conductes antisocials.

Gràcies, president.

 

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, honorable senyor conseller.

Té la paraula la il·lustre senyora diputada, per a rèplica.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor conseller.

Aniré fonamentalment, perquè a mi em sembla que estem bastant en línia en el que significa esta problemàtica, aniré doncs directament a allò que jo crec que he sol·licitat, i que vosté sembla ser que ja té posat en marxa, o té preparat el poder avançar en este camp.

M'ha dit que la creació d'un torn d'ofici no especialitzat, encara que en altres paraules és una cosa que va a posar en funcionament o que ja està en funcionament.
La creació d'una fiscalia especialitzada, idènticament igual.
I també la preparació a àmbit policial.
És això, els tres punts que jo he entés que va.
.
.
Però sobretot, a mi m'ha agradat, i no sé si és que ho he sentit així correctament, que la promulgació d'una llei és una cosa que van a començar a estudiar, o és una cosa que tenen previst realitzar.
(Veus) O siga està pràcticament redactada.

Bo, doncs, senyor conseller, supose que no tardarem molt en vore-la, poder participar en la mateix, si escau, amb esmenes.
I tant de bo eixa llei sí que significarà que poguera eixir per majoria de tota aquesta Cambra, perquè la sensibilitat davant aquestos casos tan desagradables em sembla que és de tots, sense cap tipus de color polític.

Perquè clar, jo estava preocupada, conseller, perquè ¿què resultat ha donat tota la inversió realitzada durant l'any 2000, per exemple, entre jornades, rodes de premsa o programes de televisió, exposicions, cursos d'educació i autoestima, etcètera?
Doncs la veritat és que, si seguia les estadístiques, conseller, el resultat era pràcticament zero.
I això em preocupava.
O per exemple, quan parlem d'esta llei, ¿en quins col·lectius de dones ­dones que no facen la política activa institucional que en aquestos moments fem tots nosaltres­, quins col·lectius de dones van a participar?
Què és el que diuen?
¿Es posen en contacte en el senyor conseller o no es posen o directament en la conselleria o en la Direcció General de la Dona?
I no per a mirar ni un llibre, ni una situació, ni un curs específic, ni una excursió, ni una visita a les Corts, sinó per a actuar en el que significa política de dona.
Jo no en coneixia, i també em preocupava, per a què li he de dir que no.

¿O no creu, senyor conseller, i de veritat, des del més absolut respecte, que eixe títol de la violència domèstica, l'eradicació de la violència domèstica, un títol tan ressonant ­perquè de veritat és que sonava­, no creu vosté que damunt d'haver-lo dotat de tants diners hem tingut pocs resultats?
Perquè a vegades abaixar.
.
.
Sí, pocs resultats, però que no està gens mal.

O siga, anem a vore, si es pot millorar, si podem aportar millores entre tots, i si a més a més, la seua conselleria les té assumides, per a mi és una satisfacció.
Però per a les dones que represente en estos moments parlant-li d'este tema, és el doble de satisfacció, perquè signifiquen avanços, i signifiquen avanços que no és simplement agarrar un telèfon i dir: "Escolta, que m'estan ací fastiguejant".
"Ah, doncs mira, buscat una advocada, has de parlar en una advocada d'ofici, has de fer no sé què.
.
.
" Quan acaba la conversa, ja l'han morta.
Per tant, a mi tot el que són eixe tipus d'avanços em pareix bé.

I m'agradaria acabar, conseller, demanant una cosa a esta Cambra que s'està demanant en alguns ajuntaments del País Valencià.
Jo no vull diferenciar el tipus d'agressió, i en estos casos parlem de dones, el tipus d'agressió i els assassinats a dones que s'estan fent d'altres tipus d'assassinats que es donen en el conjunt de l'estat.
No vull diferenciar-los.
Llevar la vida d'una persona, de la forma que siga i sota les idees que siguen, no és justificable.
I supose que en això també estarem d'acord totes i tots.

Aleshores, si per a una quantitat d'assassinats les institucions solen fer cinc minuts de parada per eixos temes, ¿què li pareix, senyor conseller ­i li propose que isca de la seua conselleria, sense presentar cap resolució­ que la seua conselleria sol·licite que cada vegada que una dona siga morta, puguem fer també, donar un recolzament parant cinc minuts a la porta d'esta santa casa, per a demostrar la repulsa?
Perquè sobretot si les institucions democràtiques no demostrem la nostra repulsa a aquestos fets, la societat civil no es dóna compte de res.
Seria un acte, un homenatge i un recolzament a eixes persones agredides, a les seues famílies, i sobretot una repulsa clara a tot aquell agressor.

Això estaria bé.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Pérez.
.
.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Acabe senyora presidenta.
Sí que m'agradaria que, estant d'acord en tot, i estic satisfeta per la seua explicació, també es poguera realitzar.
I li brinde, senyor conseller, que siga la seua conselleria la que ho sol·licite.
A mi em tindrà a la porta del carrer cada vegada.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Té la paraula l'honorable senyor conseller, per a rèplica.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Moltes gràcies, presidenta.

Senyora diputada.

Jo crec que l'important de la seua intervenció i de la meua resposta ha sigut que intentem en allò fonamental coincidir i, sobretot, posar en marxa mecanismes d'actuació de l'Administració que, d'una forma progressiva, i ojalá siga de la forma més ràpida possible, se vaja anant fent disminuir esta situació tan problemàtica i tan desgraciada que sofrixen, desgraciadament, les dones.

Jo crec que l'important és posar en marxa estos mecanismes i, sobretot, col·laborar des de totes les instàncies a crear també el clima de cultura política, de cultura cívica, de formació i d'educació que vaja fent possible eradicar estos comportaments antisocials, com li dia abans, i generalitzar un tipus de valors que facen que estes conductes cada vegada siguen menys notables.

Per suposat que açò cal fer-ho, i cal fer-ho i moltes vegades es requerixen les inversions econòmiques necessàries.
No és un problema estrictament d'inversions econòmiques, com vosté sap.
La veritat és que la posada en marxa del Pla d'igualtat d'oportunitats per a la dona i l'home en la nostra comunitat ha representat un esforç considerable per part de l'Administració autonòmica, per part del govern, però ha representat també la possibilitat d'anar creant una xarxa, una infraestructura, que hui en dia pose la informació i l'assessorament el més a prop possible d'aquelles persones que sofrixen estes conseqüències lamentables de què estàvem parlant.
I això ha requerit una inversió important, però això és el que fa possible també que hui en dia hi haja més de 50.
000 consultes formulades a les distintes infraestructures que depenen d'alguna manera de la conselleria i que s'hagen atés, des que està posat en marxa este pla, 8.
000 atencions personalitzades, que han permés en molts casos evitar desgràcies i, al mateix temps, intentar també formular l'assessorament adequat perquè estes persones es puguen orientar en la seua vida.

Jo crec que eixa és la línia en què cal continuar treballant, amb les inversions econòmiques necessàries, però insistint també en allò que vosté assenyalava quant al nivell de gests des del punt de vista de significació política, en gests també que poden representar els compromisos de les instàncies públiques, i fonamentalment dels representants de l'opinió pública i dels representants també dels ciutadans valencians i valencianes.
Però jo crec que això cal fer-ho sense ningun problema.
Jo des de la conselleria li dic que no tinc cap de problema a expressar totes les vegades que faça falta la solidaritat amb estos casos que vosté assenyala.
Ha posat l'exemple d'esta «santa casa» que vosté mateixa ha dit, que per tant, hauríem de tindre les benediccions no solament de vosté i de mi sinó d'algunes altres instàncies d'esta santa casa.

Però en qualsevol dels casos, tot allò que contribuïsca a millorar el nivell de consciència i a generalitzar el nivell de consciència i la presa de consciència per part de la ciutadania front a este tipus de conductes antisocials, jo crec que hem de treballar en eixa direcció, i a la conselleria vosté la tindrà sempre al seu costat.

Sàpiga també que açò no és un problema, com a vegades diem, sectorial; no és un problema que ha de radicar exclusivament en una conselleria.
És una qüestió que ha d'estar en el nivell de comportament personal, individual, de cada un de nosaltres.
Però també absolutament generalitzat en totes les instàncies de l'Administració, siga la que siga.
Perquè la problemàtica esta no afecta a una dona o un home, perquè siga dona o perquè siga home, sinó perquè estem parlant d'unes conductes que és absolutament imprescindible eradicar-les del comportament de la societat.
I això ens afecta a uns i altres, i a unes instàncies que, encara que en estos moments en la Conselleria de Benestar Social estiga allí ubicada la que és la responsabilitat de la política de la dona, per suposat que això ha d'afectar també a altres instàncies de l'Administració, i inclús dels distints nivells en què es puga plantejar des de la mateixa societat civil i des de la mateixa organització.

Jo crec que esta és la línia, i allò important és que algunes de les mesures que vosté ha assenyalat.
.
.
I jo li he dit que en alguns d'estos casos les tenim previstes i en altres inclús en esta llei, que està pràcticament elaborat allò que va a ser l'esborrany.
Per suposat que compte vosté que la conselleria va a posar-la a disposició de vosté i de les seues senyories també, perquè puguen participar en l'elaboració d'un text que, jo també coincidisc amb vosté, ojalá ens permetera arribar a unes conclusions de coincidència que, per damunt d'algunes diferències d'un tipus o d'un altre, fonamentaren també la possibilitat de posar en marxa un instrument que fera avançar l'assumpció d'estos valors i l'eradicació d'este tipus de conductes.

Gràcies, presidenta.

 

 

***Interpel·lació al Consell (resposta del vicepresident primer del Consell, senyor José Luis Olivas Martínez) sobre política general del Consell quan a l'aplicació de la Llei 3/1998, de 21 de maig, de turisme de la Comunitat Valenciana, que formula el diputat Francesc Colomer i Sánchez, del GP Socialista-Progressistes (RE número 12.
636, BOCV número 47).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Punt nou de l'ordre del dia.
És la interpel·lació al Consell sobre política general del Consell quant a l'aplicació de la Llei 3/1998, de 21 de maig, de turisme de la Comunitat Valenciana, que formula l'il·lustre diputat senyor Colomer, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Té la paraula el senyor diputat.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Crec que el pitjor que li pot passar a un diputat o al tema que vol defendre ­en termes d'ordre del dia, clar­ és que li toque la darrera interpel·lació del dia.
Aquesta circumstància horària i vespertina, senyor Olivas, l'hem experimentada més vegades.
Intentaré ser breu en el que és un tema que, efectivament, vosté sap, senyor vicepresident, que ens interessa moltíssim: el seguiment de la Llei 3/1998, de turisme de la Comunitat Valenciana.
Per diversos motius.

El primer motiu són els continguts mateixos.
Hi han títols de la llei que signifiquen una novetat en el que és el cos normatiu que regula l'àmbit turístic, i perquè va despertar una sèrie d'expectatives en el seu moment que ens interessa controlar, ens interessa seguir, ens interessa fer-li seguiment.
Jo crec que eixa és una perspectiva democràtica molt sana, és un deure parlamentari, i per això, d'una manera recurrent, si vosté vol, i sistemàtica, metòdica, portem el tema de la supervisió, de l'examen, de l'exploració de com es va concretant, com va sedimentant, esta llei; que, torne a dir-ho, va nàixer davant del sector turístic com un element fonamental, com un element estel·lar, diria jo en paraules seues, en el seu moment.

Nosaltres també considerem que és molt important refrescar, sempre que siga possible, com evoluciona aquesta llei.
Perquè no ens interessa només al Parlament sinó que, com vosté sap i com tots els alcaldes de pobles turístics saben, és una llei, és un articulat que es ramifica en tot el territori valencià i que ha despertat ­despertat que no satisfet­ expectatives, il·lusions i possibilitats, potencialitats, no diré realitats però almenys sí la sèrie de paraules que he dit abans.
De manera que és un tema, torne a dir-ho i acabe amb este xicotet preàmbul que volia fer, un tema importantíssim.

En esta ocasió no posaré l'accent en el que és la filosofia o les, diguem, coordenades teòriques de la llei, perquè això ens ha ocupat ja moltes vesprades i molts matins, i crec que ahí no ens posem d'acord de cap manera.
Vostés són, ho hem dit moltes vegades, deutors d'un model que no volen capgirar: la locomotora immobiliària, «el que vinga darrere que apague la llum».
És un poc el perfil Zaplana en totes les conselleries, en tota arquitectura institucional del Consell, i Turisme no anava a ser diferent.

Però en eixa qüestió filosòfica no vaig a entrar.
Vaig a entrar en una cosa que crec que, torne a dir-ho, és un deure parlamentari de fer seguiment, que és com s'estan concretant sobretot dos títols que són fonamentals, el III i el IV.
Perquè els altres de la llei, fins a sis que hi havien, no tenen cap rellevància des del punt de vista de la novetat, de la innovació.
Era simplement transformar a escala de llei el que eren decrets o normatives o disposicions jurídiques menors, de manera que no hi havia ahí cap tipus de singularitat ni de fet original.

El títol III, que és el del municipi turístic, les darreres dates que vosté ens ha enviat.
.
.
Almenys vosté les signa.
Ja sé, senyor Olivas, que no fa el dia a dia del turisme, perquè malgrat dos promeses electorals del senyor Zaplana, mai han creat la Conselleria de Turisme; per tant, no hi ha conseller de Turisme ni persona amb grau de conseller, amb el que això, políticament i institucionalment, representa i significa, que s'ocupa del turisme.
Però vosté sí que signa allò que li prepara l'Agència Valenciana de Turisme.
Llavors, els primers resultats que tenim de l'acompliment de la llei, que són precisament de finals de l'any 2000, ens permeten parlar amb cert criteri, amb coneixement de causa, de com ha sigut el primer any d'execució de la llei, que com tots sabem, ha sigut l'any 2000.
La llei és de 1998, però el primer any que entra en pràctica és al 2000.
I ahí trobem vora 70 municipis que van optar a ser classificats com a turístics.
La mitat han estat en disposició de signar conveni, la mitat.
Primera qüestió.

L'altra gran qüestió és que, de 1.
691 milions que hi havia al pressupost 2000, si examinem el que s'han gastat o estan en disposició de satisfer del pressupost 2000 ­que jo no sé això tècnicament com ho faran­, la veritat és que està molt lluny dels 1.
691 milions que havien promés que lliurarien al municipalisme turístic.

De manera que són qüestions que crec que convé significar, perquè vénen a demostrar la falta de voluntat política o, si volen, la falta de diligència tècnica administrativa, la falta d'operativitat, per tal de fer realitat el que va ser, torne a dir-ho, una llei que va alçar moltes expectatives.

Jo crec que també estem en disposició d'afirmar que en el repartiment de recursos l'Agència Valenciana de Turisme, a l'hora d'adreçar les despeses, ha actuat amb arbitrarietat, amb molt poqueta objectivitat, poquíssima objectivitat.
No és possible que el tercer municipi de la Comunitat Valenciana, no la tercera capital, el tercer municipi, que és la ciutat d'Elx, amb tota l'expectativa turística que té, amb tot el projecte de comercialització dels seus productes, que a més ha sigut fa poc, un tema que vostés coneixen, el Palmerar declarat patrimoni de la humanitat, amb quilòmetres de platja, amb tot el que s'està treballant en clau municipal per tal de plantar cara en el turisme nacional i internacional, és inadmissible, inadmissible, el tractament que li han deparat.

Per tant, allò que s'anomena tècnicament en el reglament que varen traure per a ordenar i per a tractar de donar objectivitat a l'acompliment de la llei i a l'hora de designar quantitats als municipis, allò que s'anomenen «els components addicionals», vostés els han interpretat d'una manera arbitrària i partidista.
El tema d'Elx, tercer municipi del País Valencià en quantitat d'habitants i en recursos turístics, etcètera ­això sempre és objectiu, però podríem parlar i podríem arribar a un gran consens en eixa matèria­, vostés en el tema d'Elx, mentre el seguisquen tractant de la manera que l'han tractat, no estan en disposició de dir que actuen d'una manera correcta, d'una manera objectiva.
Perquè la llei i els famosos convenis havien de significar objectivitat, objectivitat d'entrada, objectivitat en origen, objectivitat d'ofici.
I clar, això en la pràctica hem vist que no ha sigut d'eixa manera.

I per últim, dir-li, dir-li o provocar-li des del punt de vista parlamentari, com no pot ser d'altra forma, emplaçar-lo que en la seua intervenció, que és el que a mi més m'interessa ­el que més ens interessa d'esta interpel·lació és escoltar-lo a vosté, per això l'interpel·lem a vosté, perquè parle de política turística­, és el títol IV, el tema del Pla d'espais turístics.

Li recorde que vosté va omplir planes de diaris ara fa un any i mig; a més, va etiquetar el seu nom al títol IV de la llei: «El señor Olivas anuncia el Plan de espacios turísticos».
Vull dir, eixe és el títol IV de la llei.
La Llei de turisme, que té diversos pares ­segurament com un llibre que ha sigut presentat fa poc a Madrid, que té diversos pares, dic el llibre i la llei que estem ara examinant­, segurament res té a vore el redactor d'altres títols amb el del títol IV, que és un títol que nosaltres sempre li hem dit que representa allò millor de la llei, representa l'esperança d'ordenar el territori adequadament i de fer del turisme una activitat racionalitzada i de, d'alguna manera, posar fre al que és la locomotora immobiliària com a dinamitzadora exclusiva i excloent d'un sector i d'una indústria.

Eixe és el títol IV, Pla d'espais turístics.
Clar, fa un any i mig que este Parlament, per unanimitat, a banda del que deia la llei, però este Parlament per unanimitat va aprovar a instància nostra que es presentara d'una manera urgent i immediata el Pla d'espais turístics.
Clar, ha passat un any i mig.
Senyor Olivas, va hipotecar.
.
.
no vaig a dir, no vaig a ser tan presumptuós, la seua imatge, la seua paraula, però sí que va ser valent per a sortir a l'opinió pública i dir que era la gran novetat de la gestió Zaplana.
I ha passat un any i mig i encara, «si te he visto, no me acuerdo».

Per tant, senyor Olivas, són dos qüestions que ens preocupen moltíssim.
Espere que m'haja escoltat.
Espere que m'haja comprés.
He fet el possible.
I ara és el torn en què jo vaig a prestar-li tota l'atenció del món per tal que vosté ens clarifique quina és l'evolució de la Llei del turisme, quan han passat quasi tres anys de la seua aprovació i un any i mig d'acords parlamentaris instant a aprovar com més prompte millor aspectes que eren els més progressius.
Segurament per ser tan progressius estan dormint el somni dels justos.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Colomer.

Té la paraula l'honorable senyor vicepresident primer.

 

**El senyor vicepresident primer del Consell:**

 

Molt Excel·lent Presidenta.

Señorías.

Señoras y señores diputados.

En respuesta a la interpelación formulada por el diputado señor Colomer para conocer la política general del Consell con respecto al título III de la Ley 3/98, de 21 de mayo, de turismo de la Comunidad Valenciana, tengo el honor de informarles de lo siguiente.

En primer lugar, permítame su señoría unas consideraciones previas antes de dar paso propiamente al contenido de la interpelación.
Y en este sentido, y dadas las continuas iniciativas parlamentarias solicitadas por su señoría sobre el contenido y desarrollo de la referida Ley 3/98, iniciativas todas ellas ya contestadas y sustanciadas, y con objeto de no ser reiterativo en mis explicaciones, debo remitir a su señoría a que consulte el Diario de Sesiones y, especialmente, el de la Comisión de Industria, Comercio y Turismo, celebrada el pasado día 19 de octubre del año 2000.
En dicha comisión tuve la oportunidad de explicar con detenimiento el desarrollo reglamentario llevado a cabo por el Consell precisamente en lo que afecta a la aplicación del título III de la Ley 3/98, así como también a las respuestas parlamentarias a sus preguntas 5.
271 y 5.
277 del año 2000.

Del mismo modo, expuse en esta misma tribuna a sus señorías, con ocasión de la Interpelación 2/99, la política general del Consell para el desarrollo de la Ley 3/98, de turismo, de la Comunidad Valenciana, interpelación que suscitó una moción subsiguiente a la misma ­presentada por este mismo grupo parlamentario­ en la que se instaba al Consell a consensuar con los municipios turísticos el desarrollo reglamentario necesario para hacer posible la aplicación de la Ley 3/98 y, en particular, el título III de la misma.

Dado que, al menos, aparentemente, su señoría no quedó satisfecho con lo que en su día le expuse, una vez más el tiempo transcurrido y marcado por los plazos del trámite parlamentario se ha revelado como el mejor exponente de las actuaciones realizadas por el Consell en la materia que nos ocupa.

Su señoría ha manifestado de nuevo un especial interés por conocer el desarrollo de la ley y, concretamente, de su título III.
He extraído un párrafo de mi intervención en la Interpelación al Consell 2/99, a la que me refería anteriormente, para poner de manifiesto que cuando los miembros del Gobierno Valenciano intervienen en estas Cortes, en esta Cámara, no lanzan campanas al vuelo ni al aire, lo hacen y lo hacen con el merecido respeto a esta institución y se comprometen con todo lo que aquí se argumenta y se debate.
Y en este sentido, quiero recordar mis palabras de aquella intervención para poner de manifiesto, no sólo el firme cumplimiento de lo que expuse en ese momento, sino también para destacar lo mucho que se ha avanzado en esta materia.

En octubre de 1999 le decía a su señoría textualmente lo siguiente: 

«Al mismo tiempo, se encuentra preparada para su aprobación una disposición reglamentaria que venga a desarrollar el capítulo V del título III de la ley, dedicado a los municipios turísticos, que regula los tipos de convenio que podrán suscribirse entre la Generalitat Valenciana y éstos con el fin de especificar los criterios a tener en cuenta, así como el procedimiento, plazos de tramitación y duración de los convenios.
Desde su entrada en vigor de la ley, el procedimiento seguido hasta la fecha ha consistido en la recepción de solicitudes de los municipios turísticos.
Se tiene previsto que para antes del próximo año ­es decir, nos referíamos al año 2000­, aparezcan en el Diario Oficial de la Generalitat Valenciana las primeras declaraciones de municipio turístico y que durante los próximos meses se publique en el Diario Oficial el decreto regulador de los convenios.
En este orden de cosas, las actuaciones realizadas al respecto han cumplido todas las previsiones del Consell».

Como su señoría conoce, la creación del régimen especial para los municipios turísticos tiene su inicio en el procedimiento de declaración, el cual ya comenzó en su momento con la remisión de solicitudes por parte de determinados ayuntamientos a la Agencia Valenciana de Turismo, según las diferentes vías posibles y de acuerdo con las exigencias que emanan de la ley, iniciándose los correspondientes expedientes de acreditación del cumplimiento de los requisitos exigidos.
Cada una de las solicitudes debía de ir acompañada de la documentación acreditativa de la inclusión del municipio en alguno de los tres supuestos previstos en la ley para acceder a la condición de municipio turístico.

La calificación prevista en el artículo 25 es la de municipio turístico, siendo las figuras de destino turístico, vacacional y atractivo turístico las tres vías de acceso para conseguir la declaración de municipio turístico.

Con fecha 15 de septiembre de 1999 se dieron las primeras resoluciones provisionales de declaración de municipio turístico de la Comunidad Valenciana, correspondientes a quienes en dicha fecha habían acreditado en su identificación con alguno de los supuestos previstos en el artículo 25 de la ley, abriéndose el correspondiente período de información pública por un plazo de 20 días mediante un anuncio en el Diario Oficial de la Generalitat.
Los expedientes correspondientes a quienes a fecha 15 de diciembre no habían completado la documentación, y los iniciados con posterioridad, continuaron en tramitación conforme al procedimiento establecido en el artículo 29.
Transcurridos ya varios meses desde entonces, vuelvo a reiterar que las actuaciones en materia de desarrollo y aplicación del título III de la mencionada ley y objeto de esta interpelación se ha desarrollado en los términos anunciados entonces, los cuales les acabo de recordar.

Y, en este sentido, en la reunión del día 22 de mayo del Gobierno Valenciano, mediante Decreto 72/2000, de declaración de municipio turístico de distintos municipios de la Comunidad Valenciana, se dispuso declarar municipio turístico de la Comunidad Valenciana a 69 municipios.
Además, la Ley de turismo prevé que permanentemente puedan atenderse nuevas solicitudes de declaración de municipio turístico de la Comunidad Valenciana.
Y, en este sentido, otros 21 nuevos municipios obtuvieron en su día la declaración provisional de municipio turístico.

Dado que para la firma de los convenios, al amparo de la Ley 3/98, era preceptiva la declaración definitiva de municipio turístico, a partir de esta declaración los municipios pueden suscribir con la Agencia Valenciana de Turismo los convenios a que se refiere la Ley de turismo, que son convenios de compensación financiera, de adaptación de los municipios turísticos y de competitividad y comunicación.
Y a este respecto, también en la reunión del Gobierno Valenciano, en el pleno del Consell, de 22 de mayo de 2000, se aprobó el reglamento regulador de los convenios previstos en la Ley de turismo mediante el Decreto 71/2000.

Los 21 municipios que estaban en situación de declaración provisional fueron declarados con carácter definitivo por Decreto del Gobierno Valenciano de 22 de diciembre de 2000.
Así mismo, con fecha 30 de enero de 2001, han obtenido la declaración provisional otros 22 municipios que así lo habían solicitado.

Por lo que se refiere a los convenios previstos en la Ley 3/98, y desarrollados por el reglamento regulador de los convenios, hasta la fecha se han llevado a cabo las siguientes actuaciones:

Excepcionalmente, y según el contenido de la disposición transitoria primera del citado decreto, los ayuntamientos de los municipios declarados turísticos con carácter definitivo, dentro del convenio para la compensación financiera, podían solicitar hasta el 30 de julio del pasado año 2000 las ayudas correspondientes a los gastos del ejercicio 98 y 99, procediéndose al pago de las mencionadas ayudas referidas a 1998 durante el año 2000.
En este sentido, se presentaron 53 solicitudes para compensar los gastos de 1998.

Y según el contenido de la disposición transitoria primera del Decreto 71/2000, con carácter excepcional, el porcentaje al que se refiere el párrafo segundo del artículo 7 se fijaba ese año por el presidente ejecutivo de la Agencia Valenciana de Turismo, y el presidente de la Agencia Valenciana de Turismo dictó resolución por la que el porcentaje que fijaba era del 21%.
Tras aplicar dicho porcentaje al componente adicional de los distintos municipios, la cantidad resultante fue de 579.
713.
082 pesetas, habiéndose transferido a cada municipio el importe que le correspondía según su componente adicional.

El porcentaje a aplicar al componente adicional de 1999 ha sido fijado por la Ley 12/2000, de 28 de diciembre, de presupuestos de la Generalitat para el ejercicio 2001, en su disposición adicional quinta, y es, asimismo, también, del 21%; y la cantidad a liquidar a los ayuntamientos será la de 635.
836.
168 pesetas.

Por otra parte, hasta el 30 de junio de 2001 los municipios que ya tienen la declaración definitiva ­89 en total­ podrán solicitar la compensación financiera correspondiente a los gastos realizados en el año 2000.

Luego, dentro del apartado de convenios.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Olivas.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer del Consell:**

 

.
.
.
para la adaptación de los municipios turísticos, Pla Millor, se presentaron solicitudes para la realización de proyectos, de las cuales fueron seleccionadas 12 correspondientes a 8 municipios: Altea, Denia, Guardamar del Segura, Moncofar, Morella, els Poblets, Santa Pola y Toga, con una inversión total superior a los 111 millones de pesetas, de los cuales la Agencia Valenciana de Turismo financia también 28 millones de pesetas.

Los proyectos seleccionados acogidos al Pla Detalls, debido a su importe, han sido todos realizados durante el año 2000, salvo el de Altea, que debido a su coste superior a 16 millones de pesetas se incluye dentro del Pla Imatge, y, por tanto, es de carácter plurianual habiendo sólo realizado una parte del mismo.

Todos los municipios han aportado en fecha la documentación justificativa de la realización del proyecto, habiéndose tramitado la gestión del pago de la financiación correspondiente a la Agencia.
Hasta el 31 de marzo de 2001 los municipios que ya tienen la declaración definitiva ­89 en total­ podrán solicitar ayudas dentro de este tipo de convenios para proyectos a realizar en el año 2001.

Por lo que se refiere al tercer grupo de convenios, el convenio para la competitividad y la comunicación, se presentaron solicitudes hasta el 30 de octubre de 2000 que acompañan 15 proyectos correspondientes a 14 municipios que en estos momentos se están evaluando sin que haya recaído todavía resolución sobre los mismos".

Por lo tanto, como le he puesto de manifiesto a sus señorías, el gobierno está cumpliendo plenamente sus compromisos, la Ley 3/1998 se está cumpliendo y se está desarrollando debidamente y el gobierno de la Generalitat está cumpliendo también los compromisos financieros que se asumieron al aprobarse esta ley y, al mismo tiempo, llevando adelante ­como he dicho anteriormente­ todo el desarrollo reglamentario que estaba previsto en la misma.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor vicepresident primer.

Té la paraula el senyor Colomer per a rèplica.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor vicepresident.

La veritat és que em pense que no sé si tindré la sort que molta gent estiga seguint el debat, no pel debat, pel ponent, la capacitat de seduir en allò de la paraula i eixes coses.

Però, crec que en la primera intervenció ha quedat molt clar que he parlat del títol III i del títol IV, sobretot he posat l'accent en el títol IV.
Al senyor Olivas, segurament, l'hauran pogut seguir amb més atenció que a un servidor, no?
, però del títol tercer ha parlat i del títol quart no res.
És un tema de lògica molt simple, elemental, vull dir, parla del que li dóna la gana, quan li dóna la gana, i calla del que vol, no?
Jo li he dit que vosté va, no hipotecar, no empenyorar la seua paraula, la seua imatge, però sí que es va guanyar uns quants titulars de premsa dient que la gran novetat del govern de la gestió Zaplana era el títol quart, no?

Fa un any i mig, estes Corts van aprovar per unanimitat, amb signatura dels tres portaveus ­el senyor Pedro Hernández se'n riu, perquè ell va participar de l'acord­, fa un any i mig, per a presentar ràpidament el títol quart.
Jo he intentat, he dit «no el provoque, però sí que l'inste, invoque que em conteste açò», no?
, i ell ha callat absolutament, el senyor ­en este cas­ vicepresident.

No cal seguir amb molt atenció, senyories, el debat, però per a mi, el resultat està clar, no?
, callen quan els dóna la gana perquè no han fet els deures, perquè això està claríssim.

I sota este llenguatge aparentment objectiu ­ho he dit abans­ i tècnic, que pretenen que vullga significar la nova llei, dels percentatges, del component addicional, s'amaga novament l'arbitrarietat i el designar conforme els done la gana els recursos.
Perquè arriben les propostes dels ajuntaments, i l'Agència Valenciana de Turisme, totes les factures de despesa estrictament turística, que és el que cal reglamentàriament presentar, d'una manera arbitrària i molt poc objectiva descarten tot allò que els dóna la gana, i l'exemple claríssim ­i no m'ha dit res, i he posat l'èmfasi moltes vegades­ en una ciutat, la tercera de la nostra comunitat valenciana, Elx, amb tota la projecció, i enguany.
.
.
bé, enguany, este any passat, però encara estem gaudint del que va significar per al conjunt del país en termes turístics que Elx siga declarada patrimoni de la humanitat, pel gran atribut turístic que té al seu terme municipal, doncs, vosté, si examina els papers, la documentació que presenta esta tercera gran ciutat, la tercera gran ciutat de la nostra comunitat, s'adonarà que aquí no han actuat amb neutralitat, no han actuat amb neutralitat, senyor Olivas.

I jo crec que el títol quart, del que vosté no li ha donat la gana dir res, no l'estan incomplint perquè siga difícil, perquè siga ­diguem­ administrativa o tècnicament complicat, l'estan ­és la meua versió, ara vorem vosté què hem contesta­ deliberadament retardant perquè és el títol que parla de l'ordenació del territori, perquè és el títol que parla d'aturar este creixement embogit que hui en dia caracteritza el sector immobiliari, que és el que està acaparant tot el protagonisme de la indústria turística i estan cada dia que passa sense regular tot el que es fa en l'escena territorial turística, cada dia que passa és temps que els regalen als que no descansen mai, als que no s'esperen mai, als especuladors, a la locomotora immobiliària, als que fan inviable un turisme de futur, de qualitat, com el que nosaltres sempre li hem reclamat que vosté hauria d'estar cuidant i preparant.

Per tant, jo crec que, per acabar ­que me queda molt poquet de temps­, el turisme, no descobriré res si li dic que és un cresol de molts interessos, és un mosaic, és allò que déiem és polièdric, té moltes cares, però quan una d'elles pren l'hegemonia i trenca la baralla, descarrila la racionalitat, descarrila la perspectiva de futur i es trenca l'equilibri, i és el tema que ens està passant ara, i és que el sector immobiliari està acaparant tot el protagonisme i està posant en compromís el futur del nostre sector.

Jo li diria, senyor Olivas, per acabar, que més enllà de la cresta amb què s'ha trobat la Comunitat Valenciana, la cresta i la corba alta de turisme i de creixement, que s'ha trobat així tot l'Estat espanyol ­vull dir, que tampoc és un mèrit exclusiu ni de Roc Gregori, ni de l'Agència, ni del senyor Zaplana, no és un mèrit exclusiu nostre­, més enllà de la visió reduccionista que li dóna certes xifres en este moment, la visió del sector immobiliari, més enllà de tot això, hi ha moltes coses a fer, i són les coses que vostés no estan impulsant.

Li diria que li diga vosté a Roc Gregori, al president executiu de l'Agència Valenciana de Turisme, que entre tanta activitat frenètica que li ha de donar el que més bé sap fer, que és repartir propaganda a les fires ­que és molt important, que s'ha de fer, s'ha fet i s'haurà de continuar fent sempre, però, bé, tampoc cal ser molt llest per a repartir propaganda a les fires­, a banda d'això, a banda de gastar de manera irregular milionades en Vela Valenciana, que no sabem quina és la rendibilitat turística que té per a nosaltres, no ho sabem.
Vostés en els criteris que els donen als municipis per a signar convenis reclamen condicions draconianes per tal de sufragar i ajudar a qualsevol municipi en el que és la comercialització del seu poble.
Condicions draconianes.
I aquells de la jet que permeten que el senyor Zaplana, Fabra i companyia es puguen vestir de curt i fer una fotografia al costat del veler.
.
.
jo arribe al final a la conclusió que eixa milionada només aprofita per a eixa estampa, per a aconseguir l'estampa, fotografiar-se en un club nàutic d'eixes formes.

Entre les preocupacions frenètiques que li donarà el xalet d'il·lustres de Calp ­que algun dia ens explicarà de què va això­, entre tanta activitat frenètica ­li ho torne a dir i acabe, senyor Olivas­, espere que el senyor Roc Gregori, i vosté com a màxim responsable, vicepresident del senyor Zaplana, dedicat a estes qüestions teòricament, cuide la llei i sobretot els manaments que són sagrats i consagrats d'aquesta Cambra.
Fa un any i mig que vàrem aprovar una cosa que a vosté avui no li dóna la gana ni de parlar-ne en absolut, per tant, és tot el que he de dir-li, espere no haver-li molestat massa, el senyor Hernández se'n riu, però jo crec que en el fons està d'acord, i senyora presidenta, res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Colomer.

Té la paraula per a rèplica el vicepresident primer.

 

**El senyor vicepresident primer del Consell:**

 

Senyora presidenta.
Senyories.

En primer lugar, decirle a su señoría que la interpelación se refería exclusivamente al título tercero de la ley 3/1998.
Yo tengo el texto de la interpelación y decía: «Quina és la política general del Consell quant a l'aplicació del títol tercer de la Llei 3/1998».
Por lo tanto, probablemente, el que esté confundido sea su señoría, en cuanto a las preguntas o a la interpelación que me ha formulado respecto al título cuarto.
Pero de todas formas, yo no tengo inconveniente en decírselo: con respecto al contenido del título cuarto, a los espacios turísticos, el Consell está realizando, en colaboración con los ayuntamientos turísticos, una serie de trabajos, una serie de estudios piloto, con el fin de que al final se elabore un plan de espacios turísticos de la Comunidad Valenciana.
Porque en este sentido es preocupación importante del Gobierno de la Generalitat la protección de los espacios turísticos de las Comunidad Valenciana.

Y también, y en este sentido, uno de los compromisos más importantes del Gobierno de la Generalitat es la aprobación de una ley de ordenación del territorio en la cual también se regularán toda una serie de medidas tendentes a proteger del desarrollo urbanístico los distintos municipios de nuestra comunidad, incluidos ­como no podía ser de otra manera­ los municipios turísticos.

De todas formas, le quiero matizar, y quiero exponer a su señoría, dos cuestiones.
La primera, recordarle a su señoría que la Ley 3/1998 la aprobó el gobierno actual de la Generalitat, el gobierno del presidente Zaplana, que es la primera ley de municipios turísticos de España que prevé la regulación del municipio turístico, y prevé la compensación económica a los municipios turísticos como consecuencia de los gastos excepcionales que realizan o que tienen que realizar por tener una actividad importante desde el punto de vista turístico en ese municipio, y que, por lo tanto, en este sentido, como en otros muchos, hemos sido los pioneros, los que hemos llevado la iniciativa por delante, y los que hemos tenido la sensibilidad ­el actual gobierno de la Generalitat­ de apoyar a los municipios turísticos.

Yo entiendo la labor de su señoría en cuanto a miembro de la oposición, que su obligación es de controlar la acción de gobierno, y la entiendo y creo que ese es su papel.
Pero el papel mío es defender, como es natural, la posición del gobierno, y en este sentido la puedo defender con la cabeza muy alta.

En primer lugar, porque la Comunidad Valenciana es la primera comunidad de nuestro país que ha regulado ­como he dicho anteriormente- el municipio turístico, que ha contemplado el municipio turístico, y que ha contemplado las compensaciones financieras a esos municipios turísticos como consecuencia de los gastos excepcionales.

Y en mi primera intervención hice referencia ­y lo vuelvo a recordar­ a que por primera vez la Generalitat Valenciana ha satisfecho a los municipios una cantidad como consecuencia de esos gastos excepcionales.
Concretamente, 579 millones de pesetas, que no está nada mal, que no está nada mal teniendo en cuenta que antes no se recibía ni un duro.
Podemos decir que la cantidad podía ser superior, pero comparada con la que ustedes aportaban, con la que los socialistas aportaban a los municipios turísticos cuando gobernaban, pues es una cantidad que tiende casi a infinito la diferencia.

No acepto, desde luego, y no comparto con su señoría la apreciación de que el municipio de Elche es un municipio que sea discriminado en relación con la aplicación de la Ley de turismo de la Comunidad Valenciana.
No la comparto, discrepo absolutamente de usted.
Porque en la ley hay prevista una serie de requisitos que se deben de cumplir en cuanto a qué cantidades deben compensarse, y en el caso de Elche, como en el resto de los casos de los distintos municipios, se ha cumplido escrupulosamente y a cada uno de los municipios se le ha entregado la cantidad que le correspondía en aplicación justa de la ley.

Y en cualquier caso, si usted considera ­o el Ayuntamiento de Elche considera­ que se la ha discriminado, hay procedimientos jurisdiccionales para poder reclamar, para poder recurrir y para que se haga justicia, porque usted nos ha acusado, ha acusado al Gobierno de la Generalitat, de aplicar una ley de forma arbitraria, es decir, de incumplir la ley, de incumplir la ley.
Cuando se incumple una ley, se presenta el correspondiente recurso administrativo y luego el correspondiente recurso contencioso administrativo para poder defender los derechos de ese municipio.

Yo sostengo ­sostengo­ que se ha aplicado la ley con absoluto rigor, cumpliendo los requisitos que en la misma se exigía, y a cada municipio se le ha entregado, se le ha asignado la cantidad que le correspondía con arreglo a lo que ellos mismos habían podido justificar en aplicación de esta ley.

Siempre que interviene usted, hace siempre una referencia crítica al modelo de desarrollo turístico, de la especulación urbanística, etcétera, etcétera.
Eso es algo que se vendía bien hace tiempo en los medios de comunicación.
Pero yo quiero recordarle varias cosas.

En primer lugar, la competencia en materia de urbanismo la tienen los ayuntamientos.
Es cierto que la aprobación definitiva la tiene la Conselleria de Obras Públicas y Urbanismo, pero la iniciativa urbanística la tienen los ayuntamientos y, por lo tanto, existirá una responsabilidad, en este caso compartida, al menos, entre los ayuntamientos y la Generalitat.

Pero, además, debo decirle a su señoría, que desde la Conselleria de Obras Públicas y desde el Gobierno Valenciano se tiene un respeto ­como he dicho anteriormente­ muy escrupuloso por los espacios naturales, por la protección de los espacios naturales y por la protección de los espacios turísticos en nuestra comunidad, porque nosotros entendemos que el sector turístico es un sector importante de nuestra economía y es un sector de futuro de nuestra economía.

Ahora bien, hay que hacer compatible esa protección con la necesidad que tiene la Comunidad Valenciana de desarrollar sus infraestructuras turísticas, y entre esas infraestructuras turísticas ­lógicamente­ está el desarrollo inmobiliario que, por otra parte, tan positivamente ha contribuido.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor vicepresident.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer del Consell:**

 

.
.
.
al aumento de visitantes en nuestra comunidad y más positivamente todavía a la creación de empleo en nuestra comunidad.
Porque con la aplicación del modelo de su señoría llegamos al 23 % del desempleo, y actualmente, como usted conoce, las cifras se han mejorado de una forma espectacularmente notable desde entonces.

Por lo tanto, efectivamente, son dos modelos turísticos diferentes: el de ustedes ya se ha contrastado, y el nuestro se está contrastando.
El de ustedes producía más paro, más crisis y cada día menos visitantes.
El nuestro, afortunadamente, está generando más creación de empleo, más actividad económica y más visitantes para la Comunidad Valenciana.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, honorable senyor vicepresident primer.
Se suspén.
.
.
(Veus)

Per a què demana la paraula?

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

Qüestió d'ordre que crec és important, si no no ho faria, senyora presidenta.

És perquè el senyor Olivas ha dit que el punt 9 tenia una determinada llegenda, una determinada sol·licitud d'interpel·lació i s'ha enganyat.
Vull dir, que no ho dic ni per mi, ni per un debat que ja ha conclòs i que ja es història parlamentària, és per si ha sigut víctima d'un error, i que siga capaç de donar les instruccions necessàries, vull dir, tenia.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Colomer.
.
.

 

**El senyor Colomer i Sánchez:**

 

No res, acabe.
Teníem, senyor Olivas, teníem nosaltres raó, vosté no.
És l'ordre del dia d'avui.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Colomer, senyor Colomer.
.
.

¿Quiere contestar el vicepresidente?

Senyor Colomer, el debate se había terminado y por lo tanto no correspondía intervenir en un debate finalizado, tal y como establecen varios artículos del reglamento.

Si hubiera sido una cuestión en la cual el debate no se hubiera terminado, cabría una intervención, pero no una intervención con un debate finalizado.

Senyor vicepresidente.

 

**El senyor vicepresident primer del Consell:**

 

Como cuestión de orden, para hacer constar ­si me da la palabra, señora presidenta­.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Tiene la palabra.

 

**El senyor vicepresident primer del Consell:**

 

.
.
.
para hacer constar que se debe de haber producido un error de algún tipo.
Yo, en la interpelación que tengo, dice lo que yo he dicho, y con membrete mismo de ustedes y firmada por usted mismo, y en el orden del día, pues debe de haber habido un error a la hora de confeccionar el orden del día, pero desde luego la interpelación dice, y está firmada por usted, lo que he dicho yo y lo que he leído en mi intervención.
Por lo tanto, alguien ha debido cometer un error, y desde luego no he sido yo, porque tengo aquí la interpelación de usted.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchas gracias, señor vicepresidente.

Aclaradas las cuestiones, se levanta la sesión hasta ma-ñana por la mañana a las diez.

 

*(Se suspén la sessió a les 19 hores i 27 minuts)*