Economia20190924HTML.html





Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda realitzada el dia 24 de setembre de 2019.
Comença la reunió a les 10 hores i 31 minuts.
Presideix la diputada senyora Eva Ortiz Vilella.
Reunió número 3/I.

La senyora presidenta:

Buenos días.

Abrimos la sesión de la comisión de economía.

Y paso la palabra a la secretaria para que vea si hay quórum.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

La senyora secretària:

Hi ha quòrum, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora secretaria.

Las actas las tienen todos en las carpetas a su disposición por si hay alguna aclaración o cambio que tengan que hacer.

Recordarles que los tiempos los hacemos de menor a mayor de los grupos parlamentarios, con un tiempo sin límite por parte del senyor Llinares en su comparecencia y, luego, las intervenciones de seis minutos.
Y, después, si alguien quiere replicar, posibles réplicas de tres.

Comentarles antes de empezar la comisión que en el orden del día de la sesión del día 2 nos ha propuesto…, a raíz del Síndic de Comptes que tiene que comparecer, nos ha hecho llegar que si podíamos cambiar el orden de los puntos porque preferiría hacer su intervención al principio y luego ya el debate de las propuestas de resolución al final.

Por tanto, eso significaría que los puntos 3, 4, 5, 6, 7 y 8 pasarían al final, y el 9, 10, 11, 12, 13, 14 y 15, que son los que tienen que ver con su comparecencia, pasarían al principio.
Tenemos que aprobarlo por la comisión y, si estáis de acuerdo, yo creo que es una cosa razonable y lo podemos aprobar.

Dicho esto vamos a empezar con el orden del día, con la intervención del director de la agencia de prevención… (Veus) ¿Perdón?
Ah, bueno, ¿el acta se ha aprobado?
¿Hay alguna cuestión?
Vale, el acta está aprobada.

Memòria anual d'activitat de l'Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana, corresponent a l'exercici 2018 (RE número 124.
495 i 4.
429)

La senyora presidenta:

Vamos a dar paso a la intervención del director de la Agencia de Prevención y Lucha con el Fraude de la Comunidad Valenciana, el señor Llinares.

Suya es la palabra sin límite de tiempo.
Muchas gracias por su asistencia.

El senyor director de l'Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana:

Muchas gracias, señora presidenta de la Comisión de Economía, Presupuestos y Hacienda de les Corts.

Buenos días y muchas gracias también por el venir a oírme als senyors diputats i diputades.

Permeten-me que comence per dir que esta és la segona compareixença meua.
La primera fa ja més d'un any va estar relacionada amb la memòria del 2017 i la de hui serà al voltant de l'exercici del 2018, però també tractarem algunes qüestions que s'inicien en l'exercici del 2018 i que s'han vingut a desenvolupar o acabar… o a manifestar en el 2019.

M'han de permetre que comence la meua intervenció amb el que és una cita de l'OCDE, de l'Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic.
Una institució internacional que van tindre molt a veure a finals dels noranta en promoure davant de Nacions Unides la convenció de Nacions Unides contra la corrupció, que Espanya va subscriure en el 2006 i que, si vostés la lligen, i per un principi constitucional, que és l'article 96, és una convenció internacional que està plenament vigent en l'ordenament jurídic nostre, malgrat que és molt desconeguda i reconegut per molts juristes que tot el que aporta esta convenció internacional realment no s'està posant en pràctica o molt poques vegades s'està posant en pràctica.

L'OCDE ens diu que la corrupció és una de les qüestions més corrosives del nostre temps, malbarata els recursos públics, augmenta la desigualtat econòmica i social, alimenta el descontent i la polarització política, i minora la confiança en les institucions.

Des del nostre punt de vista és un fenomen tan nociu que fa tremolar els principis sobre els quals es recolza el sistema democràtic.
La imparcialitat i objectivitat del servidors públics, siguen electes o sigam funcionaris, i de la confiança de la ciutadania amb els poders públics i les seues institucions és una de les conseqüències que genera l'existència de la corrupció.

La corrupció no té ideologia.
És un risc que està ahí amagat i que pot prendre i se pot infiltrar en qualsevol estructura, siga política, siga empresarial, siga social, siga sindical, etcètera, etcètera.

En qualsevol dels àmbits, si mirem totes les circumstàncies i tots els casos que hem pogut anar analitzant durant estos anys, ens trobarem que esta afirmació que la corrupció no és una qüestió ideològica és una realitat.

Han passat poc més de dos anys des que vaig ser nomenat pel Ple de les Corts de l'anterior legislatura per una majoria superior a les tres cinquenes parts, tal com ordena la llei i sense cap vot en contra.

Vaig assumir des d'aleshores l'enorme responsabilitat de ser el primer director de l'Agència de Prevenció i Lluita con el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana i, per tant, de la seua posada en marxa i de la seua entrada en funcionament.

I encara que el temps transcorregut en termes institucionals és molt curt, estem en condicions per poder començar a veure balanços, sobretot un balanç inicial amb els resultats obtinguts, que, per suposat, hagueren desitjat tots que també foren majors, que foren… superior dels objectius que ens marcàrem des del principi, que els havérem pogut assolir tots.

També vull assenyalar-los les perspectives i les necessitats del futur més immediat, aprofitant esta compareixença per a donar compte de la memòria d'activitat del passat exercici 2018 que, com saben, és una compareixença obligatòria en compliment de l'article 81 del Reglament de funcionament i règim interior de l'agència en relació amb l'article 22.
3 de la Llei 11/2016 pel qual se crea la pròpia agència.

2018 ha sigut el primer exercici complet que ha tingut l'agència.
Fins eixe moment del 2017 només vàrem estar funcionant els últims mesos de l'any.
Els últims mesos en els quals partíem pràcticament de zero i sense l'existència dels recursos bàsics i imprescindibles per posar en marxa qualsevol estructura.

Ens vam haver de dedicar a resoldre qüestions tan bàsiques com les de tindre un pressupost, tindre el disseny organitzatiu, tindre els mínims mitjans materials que van des del material d'oficina als ordinadors, taules i, sobretot, una seu.

Una seu que vàrem aconseguir obtindre i tindre i que som veïns del propi palau de les Corts, atés que estem ací en el carrer Navellos, ja ben entrat l'any 2018, l'any del qual he vingut a donar-los compte a vostés.

La realitat que ha marcat el meu treball i el dels meus col·laboradors, entre els quals ací tenim presents al consell de direcció, les persones que m'han acompanyat i m'estan acompanyant en tot este procés, que s'han anat incorporant conforme ha anat sent possible a través dels processos oberts, de processos de selecció oberts a totes les administracions públiques, conforme diu la llei.

Ací tenim la directora de prevenció, formació i documentació, Silvia Bernia; el director d'anàlisi i investigació, Marcial González; la directora d'assumptes jurídics, Teresa Clemente, i l'administradora Mercedes, també.

Ells configuren l'equip i el nucli essencial de la nostra estructura i amb ells és amb els que ha sigut possible fer este recorregut del 2018, encara que alguns d'ells no estaven incorporats en el 2018, però ja hi són i una bona part de la memòria que vaig a explicar-los està molt directament relacionada en haver tingut un equip de persones tan competents com les que m'acompanyen i, sobretot, no puc oblidar la resta dels 29 funcionaris i funcionàries que en estos moments componen l'agència.

Per tant, remarcar que no és fàcil posar en marxa una estructura partint de zero.
És menys fàcil encara que eixa estructura no siga la còpia d'altres estructures que ja poden existir en els nostres àmbits geogràfics o en els nostres àmbits institucionals.

El precedent en la Comunitat Valenciana de crear una agència de prevenció i lluita contra el frau i la corrupció no sempre s'ha entés.
Hem hagut d'estar explicant contínuament quines són les nostres funcions, les nostres tasques, el que diu la nostra llei, que específicament ens convertix en un òrgan especialitzat en tot allò que és prevenir i eradicar el frau i la corrupció de les institucions públiques valencianes; en impulsar la integritat i l'ètica pública, a més de fomentar una cultura de bones pràctiques i de reacció front al frau i la corrupció en el disseny, execució i avaluació de polítiques públiques en la gestió dels recursos públics.

I establir un sistema eficaç de protecció de les persones denunciants de corrupció.
I així mateix, establir un canal segur de comunicació de denúncies d'aquelles males pràctiques o d'aquells comportaments que els ciutadans, siguen funcionaris o no ho siguen, poden deduir per ser testimonis del que està passant, poden deduir…, poden conduir a comportaments corruptes.

Les coses que tenim a la nostra terra moltes vegades passen desapercebudes per a tots nosaltres quan a la millor estem tenint el resultat d'un treball fet per vostés en definitiva, per la pròpia cambra, davant de la qual estic retent comptes com és la llei de creació de l'agència.

Esta llei pel que he pogut anar contrastant durant estos dos anys que vinc exercint de director i en el qual he tingut l'oportunitat de compartir reunions, sessions i seminaris, no sols amb personalitats d'Espanya, sinó també de l'àmbit internacional, la nostra llei és una de les més avançades que en estos moments tenim en matèria de prevenció i lluita contra el frau.

Altres lleis que existien amb anterioritat com pot ser la de la creació de l'oficina antifrau de Catalunya estan intentant copiar aspectes o traslladar al seu ordenament aspectes com els que formen part de la nostra norma jurídica.

De fet, entre una de les peticions que vaig rebre va ser la d'una institució com la del Govern de Canàries i del seu parlament d'anar a explicar-los en l'anterior legislatura en què consistia l'existència i el funcionament d'una agència com la nostra.
El mateix he fet en altres àmbits del territori.

El plantejament en estos moments el podem resumir també que a nivell d'estat la llei valenciana és un referent.
Hem vist en esta legislatura tan efímera que acaba d'acabar tres projectes de llei: el que presentà el Grup Parlamentari Vox, el que presentà Compromís i el que va presentar el Grup Podem.

Estes lleis tenen…, encara que el que se plantegen com a objectiu és traslladar una futura directiva europea que està a punt de ser aprovada pel Parlament Europeu el 20 d'octubre, en definitiva, si tot funciona, que és la directiva de protecció de les persones denunciants, el que estes propostes de lleis venien a traslladar, especialment el projecte de Vox és el que més agarra de la nostra norma… de la nostra de la Comunitat Valenciana, el que vénen a intentar és avançar-se, una cosa que a partir del 20 d'octubre, quan se publique en el DOCE la directiva europea de la protecció dels denunciants, serà obligat per a l'estat espanyol al llarg de dos anys de legislar per a transposar en l'ordenament jurídic espanyol la nostra…, la tan desitjada directiva europea.

El que la nostra llei s'haja avançat a un manament europeu tampoc és especialment rellevant des del punt de vista d'una cosa que ha sigut una demanda des de fa molts anys, que és…, i en particular des que en 2003 Nacions Unides aproven la convenció internacional contra Nacions Unides l'existència d'òrgans especialitzats dins de l'administració, però que a la vegada siguen independents, siguen neutrals, siguen imparcials i que tinguen mitjans per a poder treballar en el seu àmbit.

En definitiva, en el nostre àmbit la imparcialitat, la neutralitat la garantix el que sigam una institució, una estructura adscrita a les Corts i no a cap conselleria o no a cap altra administració.

En l'àmbit normatiu, el que és en un futur pròxim, en el que va a haver-hi, a nivell de legislació estatal, una gran activitat, el que podem aportar nosaltres -i que, de fet, ho estem fent- és molt important.
En l'experiència en la que estem treballant podem, precisament, assenyalar on es troben els principals problemes, els principals conflictes.

Per a nosaltres és molt important que des dels àmbits, i vostés ho poden fer perquè, en definitiva, estan emmarcats dins de grups polítics que tindran la seua representació en les mateixes Corts, el de treballar en una aliança en la que tingam una normativa estatal, una llei estatal, que pose a l'estat espanyol al dia d'una cosa que ha vingut inexplicablement endarrerint-se anys darrere anys, de tindre una llei integral de prevenció i lluita contra la corrupció de l'estat espanyol.
Esta llei, abans he parlat de tres projectes que anaven més dirigits a la protecció de les persones denunciants però, en l'anterior de l'anterior legislatura, també va haver-hi un projecte de llei presentat pel Grup Ciudadanos que no va prosperar i que ni tan sols va arribar a ser debatut perquè es quedà en comissió.

Per tant, tenim precedents, n'hi ha hagut intents, i després, sobretot, tenim lleis a nivell estatal en els països europeus nostres que són tot un exemple.
I la que, des del meu punt de vista, és digna de ser estudiada perquè perfectament encaixaria en el que són les necessitats que tenim a nivell d'Espanya, és la llei de 2012, italiana, que crea l'autoritat nacional anticorrupció de l'estat italià, que estructura totes les administracions italianes amb l'obligació de generar les seues pròpies responsabilitats organitzatives en matèria de prevenció de la corrupció.
Genera una xarxa regional, i inclús municipal, sobretot en els grans municipis, en la que existixen les figures dels responsables de prevenció de corrupció que estan coordinats per la mateixa autoritat nacional anticorrupció italiana.

És a dir, esta llei, com un element i com un antecedent, ha sigut per a nosaltres també una guia en la forma de proposar -en el que després entrarem- en el que són els eixos d'actuació de l'agència en la via que les nostres estructures administratives, de les administracions valencianes, del sector públic valencià, siga de la Generalitat o siguen de les administracions locals, tingueren també estes xarxes i estructures semblants.

En el nostre cas tenim…, l'anterior legislatura ha sigut molt prolífica en la creació de normes de prevenció, de normes que configuren un marc i un quadre d'integritat que, en principi, el tenim a nivell normatiu, i este nivell normatiu és molt potent.
A principis del 2015, es va promulgar la llei de transparència, la llei de transparència valenciana; després, hem tingut lleis com la d'incompatibilitats i conflicte d'interessos d'alts càrrecs no lectius; hem tingut la llei, l'última, pràcticament al final de la legislatura, la llei que intenta controlar o intenta gestionar els grups d'interés.

És a dir, grups d'interés, conflictes d'interés, transparència, incompatibilitats, són en definitiva normes que ben estructurades i ben desenvolupades a nivell reglamentari i, sobretot, amb un vincle i un ancoratge amb estructures administratives i polítiques que les desenvolupen, en estos moments pense que en l'actual legislatura, des del punt de vist de l'agència, l'inventari de normes creades és molt important, és amplament satisfactori; però després, com tota norma -i vostés ho saben, són legisladors- el problema és posar-la en pràctica, desenvolupar-la i, sobretot, aplicar-la a través de reglaments i altres figures jurídiques.
I ahí és on ens trobem problemes.

La nostra agència, saben que té competència no sols sobre l'àmbit de la Generalitat sinó sobre l'àmbit de tota la resta d'administracions del territori valencià, excepte l'administració de l'estat.
Quan vegem amb satisfacció que hem creat unes normes molt importants en estructurar un marc d'integritat institucional i de bon govern, doncs ens trobem amb determinades limitacions.

D'estes quatre lleis que els he citat, tres són pràcticament d'aplicació a l'àmbit de l'administració de la Generalitat, no arriben als ajuntaments, no arriben a les diputacions.
La que sí que arriba és per imperatiu legal, sí que afecta a tota la resta d'administracions, excepte la de l'estat, és la llei de transparència, però en la llei de transparència ens trobem amb coses tan curioses com que quan s'incompleix en administracions, com és l'administració local, l'òrgan que ha de sancionar el seu incompliment és precisament el que pot ser que haja sigut l'infractor.

Per tant, la vigència de quatre anys que tenim de la llei de transparència bé estaria que li férem una lectura perquè es converteix en un text de molt difícil aplicació, pels casos que han entrat en la nostra agència.
El mateix consell de transparència s'ha vist impotent davant de determinades conductes de corporacions locals a l'hora de, senzillament, mostrar o entregar una documentació, que no tenia pràcticament cap restricció, que la pot haver-hi en molts expedients però sense cap restricció, sense que tampoc des de l'agència poguérem plantejar l'auxili perquè la negativa a entregar documentació a les persones que demanden transparència no és un acte ni de frau ni de corrupció, a no ser que el que s'estiguera plantejament és un expedient en el que poguera haver algun d'este tipus de conducta en el que sí que podríem entrar.

Però, el dret a saber, el dret a saber que tenen tots els ciutadans sobre aquelles qüestions de la gestió pública doncs tenim una molt bona llei però amb flocs, com el que pot significar que els òrgans a sancionar siguen els mateixos que tenen la potestat i la competència sancionadora, la qual cosa és evident que això no es va a produir.

Per tant, seria desitjable que en la present legislatura, dins de la funció que tenim com a agència de fer recomanacions, estes fallides o estes incongruències que es donen en un ordenament jurídic d'integritat tant important com el que tenim doncs que les poguérem resoldre.

Traslladar qüestions com és el conflicte d'interés, que es regisca també en l'àmbit de les corporacions locals, les obligacions en l'àmbit d'incompatibilitats que es dirigixen a normes més generals i, per tant, més abstractes en la seua concreció a l'hora de poder ser portades a la pràctica, són també qüestions que hem intervingut.

N'hi ha hagut una llei en la qual des de l'agència vàrem fer al·legacions durant el 2018, que és la llei de la inspecció general de serveis i el sistema d'alertes.
Vàrem fer una sèrie d'observacions en la línia, precisament, de coordinar estructures preexistents amb les que s'estaven reformant, com era el cas de la Inspecció General de Serveis.

He de dir que en estos moments estem treballant, ja ho estàvem fent abans que s'acabara la legislatura, estem treballant en un protocol de coordinació del que seria l'estructura de prevenció del frau o de les males pràctiques dins de l'administració de la Generalitat, la inspecció de serveis, i la mateixa agència.

En este sentit, seria desitjable que no sols una administració com la de la Generalitat sinó que els grans ajuntaments també generaren este tipus d'estructures al seu tamany, a les magnituds pròpies de cada administració, les que correspon, però a través de les quals es poguera establir un sistema de coordinació i d'intercanvi d'informació amb l'agència.

Ho dic perquè, a més, ho estem fent a altres nivells, estem fent-ho a nivell de l'estat espanyol que, com els he dit, no té una llei estatal de prevenció i lluita però sí que per imperatiu de les directives europees ha hagut d'anar creant òrgans, i n'ha creat dos especialment.

Un és l'oficina de coordinació de la lluita contra el frau en els fons europeus, és a dir, és una oficina que es dedica a coordinar aquelles denúncies que els arriben o aquelles notícies que tenen respecte a la mala gestió dels fons europeus.
És un imperatiu que la Unió Europea quan va crear en 1999 l'OLAF, que és l'Oficina Europea de Lluita contra el Frau, exigia a tots els estats membres, els que tenen agències antifraus doncs són les mateixes agències, l'estat espanyol no la té, per tant l'OLAF es coordina amb l'estat espanyol a través d'esta oficina, està adscrita a la intervenció de l'Administració General de l'Estat, a l'AGE, actua amb dependència de la intervenció general de l'estat i, a més, estem coordinats, i de fet els hem portat casos, en concret un, molt important, relacionat amb el que considerem presumptament mals usos de fons europeus, també fons autonòmics i fons de l'estat relacionats amb cursos de formació.

Amb l'oficina de coordinació de la lluita contra el frau dels fons europeus dons n'hi ha una relació fins al punt que se'ns van demanar que atenguérem a una delegació del Tribunal de Comptes Europeu, que vam fer en el 2008, que estaven interessats en saber de quines estructures comptaven les administracions públiques més enllà dels controls interns, en l'àmbit de l'especialització en la investigació de conductes fraudulentes.
La seua atenció, en una llarguíssima sessió, doncs ha generat uns vincles i, bé, que en l'informe del primer semestre a la Comissió Europea, des d'este àmbit, en matèria de lluita contra el frau, la Comunitat Valenciana haja aparegut com una de les que ha donat passos molt avançats en este àmbit.

L'altra oficina creada molt recentment també per l'estat, i també per un imperatiu de la Unió Europea i les seues directives, és l'Oficina de Supervisió i Regulació de la Contractació Pública.
És un nom llarguíssim però, en definitiva, és l'oficina antifrau en l'àmbit de la contractació pública i a nivell estatal.
També esta oficina està vinculada al ministeri d'hisenda, no tenen personalitat jurídica pròpia.
A diferència de nosaltres, ni la primera, ni l'oficina de fons estructurals europeus, ni l'oficina contra els fraus en la contractació pública, tenen recursos limitadíssims des d'un punt de vista, i tant el manifestat per una oficina com l'altra el que compten és amb l'existència d'estructures en l'àmbit autonòmic perquè de forma coordinada es puga estar treballant en aquells casos que els vinguen a afectar.

De fet, la llei de contractes del sector públic, la Llei 9 del 2017, que entrà en vigor en el 2018 i que crea en l'article 332 esta oficina de supervisió i regulació de la contractació pública, combinada amb l'article 62 de la mateixa llei de la necessitat de crear estructures que lluiten contra la corrupció, és la primera vegada que en una llei de contractes de l'estat apareix com un objectiu de la mateixa llei la lluita contra la corrupció i contra els conflictes d'interessos, esta llei -com he dit- crea esta oficina.

I en un llarguíssim article, que és el 332, n'hi ha un paràgraf, que és el paràgraf 12, que diu «que les comunitats autònomes podran establir les seues estructures pròpies en coordinació amb l'estructura de l'estat.
» Açò és una qüestió que, de fet, d'una manera informal, i a través d'un protocol informal, la mateixa oficina estatal estem portant però que, d'alguna manera, és millorable si li donem forma normativa en el seu moment.

El que ha sigut esta relació amb les estructures de l'estat se combina també amb les reunions que hem tingut amb la fiscalia especialitzada de delictes econòmics i de lluita contra la corrupció, depenent de la Fiscalia general, és dir, la Fiscalia central, en el que, a l'igual que tenim establerta en la pròpia Comunitat Valenciana quan apareixen qüestions que entren dins del que podria considerar-se tipificació penal o conductes que entren en l'àmbit de conductes previstes en el Codi penal, el protocol que tenim establert és la de donar trasllat a la fiscalia prèvia reunió o previ estudi compartit de si se veu de la mateixa manera o no se veu.
I d'ahí que hagen hagut casos que no són agarrats i casos que sí que són agarrats; o casos que no sent admesos, després sí que ho han sigut; o casos que en un principi van ser admesos però que després se'ns han tornat.

Per tant, hem estat durant este temps, i el 2018 ha sigut fonamental, treballant en el que és la generació de xarxes de relació i de compromís organitzatiu, encara que a nivells informals tots aquells que estan treballant en un mateix objectiu que el nostre, i que és la de poder extirpar o almenys reduir a l'expressió més baixa, més homologable al que són els països del nostre entorn europeu, les conductes com les nostres, com les que té per objecte la nostra agència.

Este treball de generació de xarxa ha culminat en la creació de la red espanyola d'oficines i agències antifrau.
És una xarxa en la qual ara s'incorporarà també l'oficina estatal de supervisió de la contractació pública, però que va nàixer amb una proposta compartida de les tres oficines o agències que venien existint: que és l'oficina antifrau de Catalunya, l'Oficina antifrau de Balears i nosaltres, l'Oficina valenciana antifrau, en la qual s'incorporaren dos estructures també existents des de fa un parell d'anys, que tenen caràcter municipal: l'oficina per la transparència i les bones pràctiques de l'ajuntament de Barcelona i l'oficina antifrau de l'Ajuntament de Madrid.
Són dos estructures precisament, seguint eixe esquema que abans comentava de la llei italiana, que totes les administracions han de tindre estructures i òrgans especialitzats en la prevenció del frau, doncs està ja funcionant, i de fet estan integrats dins de la pròpia xarxa espanyola d'oficines i agències.

A l'igual que també s'ha creat i existix en una àrea supramunicipal, que és l'Àrea Metropolitana de Barcelona, una estructura semblant, que també està integrada.

I com hi ha molts models, també està Galícia.
Galícia va optar en el seu dia per crear una divisió de lluita contra el frau i de prevenció, però en este cas adscrita dins del que és el seu Consello de Contas, eh, i que està també integrada en la nostra xarxa i funcionant i fent aportacions molt importants.

En este procés queden per entrar en funcionament, perquè estan creades per llei, les agències u oficines d'Aragó, de Navarra i d'Astúries, tenen lleis aprovades, però l'estructura encara no s'ha posat en funcionament.
I que tinga previst crear-se, perquè així apareix en el programa de govern de l'actual Junta d'Andalusia, la creació de l'oficina andalusa de lluita contra la corrupció, apareix en el programa de govern de l'actual govern andalús.

Per tant, anem treballant a nivells territorials d'una manera prou contundent i ens falta, conforme he dit i torne a repetir, que en l'àmbit estatal puga haver una reacció semblant.

La setmana de principis d'octubre presentarem precisament, dins d'esta relació i coordinació amb organismes també d'àmbit estatal, el que és la bústia de denúncies de la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència.
És una bústia que ha estat, que quan entre en funcionament en el mes de novembre tindrà exactament les mateixes característiques que la que vostés poden visitar en la web de la nostra agència.
Està fet en un software lliure, permet que les administracions puguen anar passant-se este programa informàtic.
De fet, nosaltres el vam transposar de la primera bústia a nivell d'administració pública que va funcionar en Espanya, que era la de l'Ajuntament de Barcelona, i amb la que dos persones de les que estem ací vam tindre una especial intervenció en la seua posada en funcionament.

La Comissió Nacional dels Mercats i la Competència, en esta relació en què… i en els intercanvis que hem estat tenint, introduirà un element molt important, que és el de la corrupció privada.
Ens estem movent en l'àmbit de la corrupció pública, però en l'àmbit de les empreses, les que configuren el mercat i l'economia del nostre país, esta bústia, quan estiga funcionant en el portal de la comissió nacional, va a ser molt important a l'hora de detectar pautes que desequilibren o pautes que falsegen la llibertat de mercat, conforme ve fent esta comissió des de la seua creació.

I en l'àmbit de corrupció pública-corrupció privada és en el que entra també la directiva europea, que no se queda només en el nostre àmbit d'administracions públiques.

Si en algo destaca el que es la nostra llei i en el que se genera este intens intercanvi d'experiències és en l'article 14 de la llei nostra, que és la defensa de les persones denunciants de corrupció.
Som la primera llei d'Espanya que tracta un assumpte tan delicat com este.
I bé, i és el que s'està intentant que siga una realitat en poc de temps quan tinguem esta transposició de la directiva a nivell estatal.

En este sentit, en estos moments el marc jurídic en què ens movem la nostra institució és la llei que es va crear, que es va aprovar en el 2016 i que ha servit per a la posada en funcionament i el Reglament de funcionament i règim interior en vigor des de juny de 2019.
La nostra llei ens remet que el que no se regule en estes dos normes que ens emmarquen ens serà d'aplicació el que són les lleis comuns de règim jurídic de les administracions públiques: la Llei 39, la Llei 40, totes elles configuren conjuntament amb estes normes específiques configurem l'arquitectura jurídica en la que mos podem moure.

Com hi ha persones que no estaven en la primera comissió sobre la que vaig comparèixer, he vist interessant, perquè a més ens servirà per comprendre millor el desenvolupament de la memòria.

Esta és l'estructura que té l'agència, sostinguda sobretot en tres grans àrees operatives, que és: la prevenció, formació i documentació; la direcció d'anàlisi i investigació, i el que és l'àrea d'assumptes jurídics.
Apart, com som una entitat que disposa d'una autonomia pressupostària i de funcionament, hem hagut de dotar-nos d'una estructura administrativa encapçalada per una administradora que s'encarrega de tot el que és la gestió econòmica administrativa i de personal.
I després el que és normal, el gabinet, una secretaria del propi director.

Estes tres columnes sobre les que se recolza l'agència és a la vegada els tres grans eixos estratègics de la nostra actuació, del nostre funcionament.
I el primer al que ens hem de remetre és el de la prevenció, la formació i la documentació.

En la prevenció no és gratuït que en el nom de la nostra llei, de la nostra agència, aparega com la primera missió de les que se'ns encomana.
I en l'àmbit de la prevenció ens trobem en un auxili que ens han vingut a donar durant estos últims anys i que els estem utilitzant documentalment i a l'hora de dirigir-nos a les administracions públiques, que són sentències.
Són sentències que acrediten, amb fets provats, determinats comportaments que han produït un dany a l'erari públic, al prestigi de les administracions, al funcionament dels propis serveis públics perquè els han dificultat.
Hem utilitzat, dins del que és l'àmbit de la prevenció, dirigint-nos a les administracions públiques, plantejant-los que han de treballar en uns eixos també d'establir ells els mecanismes preventius a través del que les empreses privades ja estan fent a través de les compliances, quan en l'àmbit privat comente que en les nostres empreses públiques no hi ha actuacions ni hi ha programes dirigits precisament a desenvolupar el que en l'empresa privada, les grans empreses sobretot són els programes de compliment, conegut en l'argot empresarial com les compliances, se sorprenen que açò no estiga passant, que nosaltres en el nostre sector públic, les nostres empreses, les nostres fundacions, les nostres corporacions públiques, no tinguem plans o no tinguem mecanismes dirigits expressament a la prevenció de la corrupció, que passa per una operació, diguem, permeta'm que puga dir fins i tot, una operació psicològica, és la que els òrgans de govern d'estes entitats, d'estes institucions, entenguen que, encara que tots siguen persones honestes, la corrupció és un fet que està ahí i no sabem per quins mecanismes pren, i acaba actuant, i acaba aprofitant precisament les escletxes, els badalls d'allò que no hem cobert o que no hem tapat.

Les sentències són un magnífic material perquè ens diu com ha funcionat la corrupció, i ens ha de servir a tots perquè a través d'elles veiem on se va fallar, on no se van articular els mecanismes de control suficientment forts per haver impedit a temps que allò passara.

El que hi haja esta consciència, este convenciment per part dels òrgans d'administració, polítics, patronats, que configuren tot el que és el nostre sector públic, que és on majoritàriament, però on immensa i majoritàriament s'han produït les conductes que han estat condemnades amb sentències firmes o que s'està processant, perquè hi haja este convenciment que això pot passar, eh, i pot passar en qualsevol moment perquè les estructures són molt complexes, i a les persones electes, les que ho viuen des de l'àmbit de la política, ho he dit moltes vegades, és dir, un electe pot ser una persona honesta i la seua estructura de la qual ell és responsable produïx fets de corrupció sense que ell ni tant sols ho perceba, perquè tenim unes estructures de govern, unes estructures de gestió administrativa que són molt complicades i on hi ha franges en què se treballa amb informació, se treballa amb capacitat de guiar les preses de decisió de la pròpia estructura política i sense tindre precisament ninguna responsabilitat des de l'àmbit polític.
Hem trobat i tenim casos en què la corrupció en el fons no està en la representació política.

Dit d'una forma molt resumida, perquè un polític puga fer un acte de corrupció, necessitarà sempre d'una estructura funcionarial.
És impossible que un… en la nostra administració, una administració moderna, amb tota una sèrie de mecanismes que són passos concloents per a poder acabar decidint les coses, sense l'auxili una estructura interna, el polític que vullga fer un acte de frau de corrupció ho té pràcticament impossible.

Però no al revés, no al revés.
Des d'estructures amb molt de poder, des del punt de vista de la presa de decisió, que no són electes, no són càrrecs polítics, sí que se pot estar produint situacions de frau i de corrupció.
I això és l'alerta que nosaltres plantegem en el sentit de creació de programes d'integritat dins de totes estes estructures.

En el 2012, dins del que eren les lleis d'estabilitat, perquè estàvem en el nucli de la crisi econòmica que hem patit, i de la qual s'està intentant eixir, en el 2012 es varen dictar lleis que venien precisament a introduir mecanismes de millora de la gestió.
I es va crear la figura de l'auditor intern en les empreses públiques valencianes, figura que no tenim constància que estiga coberta pràcticament en ninguna de les administracions, en ninguna de les empreses públiques depenent del que diguem sector públic de la Generalitat.

És a dir, no pot haver una excusa des del punt de vista del que me costa crear este lloc de treball en una entitat pública que a la millor té 200 milions de pressupost anual i que la figura de l'auditor intern, que està manat a més per llei, per una llei del 2012, no estiga creada.
I si està creada, que no estiga coberta i que no estiga coberta a través de les vies que s'ha de buscar els millors professionals i els millors especialistes en este àmbit.

Per tant, en el que nosaltres diguem la creació o la construcció de mapes de risc, les anàlisis de risc que apareixen en la llei, precisament la Llei 20/2018, de la inspecció general de serveis, se crea l'obligació per part de la Generalitar de fer informes de risc i generar decisions a través de plans de prevenció de la corrupció dins de tot el sector públic depenent de la Generalitat.

El problema que en estos moments ens trobem és que una cosa tan ben implementada que en la pràctica ningú estiga fent ni cas.
I una expressió del poc de cas que s'està fent és que ja hi havia normes anteriors, fins i tot a la llei del 2018, que creava mecanismes de prevenció que no estan sent coberts.

En estos moments pensar que crear sistemes de prevenció de conductes fraudulentes és incrementar la despesa, jo els recomane que es lligen la llei de Emarsa, per posar-los un botó.
La llei d'Emarsa… Perdó.
La sentència d'Emarsa, les sentències de Gürtel, les que puguen tindre al seu abast.

És a dir, els 30 milions que ixen, perquè no n'hi han sistemes de control, que ens diguen que no hagués servit el d'establir precisament sistemes preventius perquè allò passara.
I els dic que en els fets provats en les sentències -i els ho dic per experiència meua com a protagonista en una sentència, com és la del cas Palau-, els puc dir que el que recull la sentència no té ni molt menys el que ve a ser allò que hem vist els que auditem.

El que passa és que la falta de proves que puguen acreditar que, efectivament, la malversació de fons o la desviació de fons és en la quantitats que en els nostres informes venim a dir, després el procés penal és un procés molt garantista i agafa aquelles qüestions que són indubitatives i deixa com a no certes o com a qüestionables aquelles que no hem pogut aportar totes.

Però quan estem parlant de 30 milions de desfalc, de malversació, 35 en el cas Palau, etcètera, etcètera, estem parlant d'un període prou curt de temps en què la pròpia instrucció no ha volgut anar-se'n a etapes que hagen prescrit, perquè això sempre és un problema en el procés penal.
I s'han agafat estrictament aquells períodes en què no hi ha prescripció.
Allò que ha quedat fora perquè el perill de la prescripció porta que la instrucció puga ser qüestionada, d'allò no parla ningú.

Però els puc dir que dins d'estos períodes de prescripció, que són els que fixen les quantitats, hauríem de sumar aquells que estan en els… en què s'ha dit açò ha prescrit i que són molts més milions.
I que d'alguna manera, com a exercici de les pròpies administracions, quan se donen estos casos, s'hauria de fer purament per quantificar fets que no deurien haver passat mai.

Però continuem trobant-nos en què -i és el gran problema que tenim quan ens dirigim a les administracions públiques perquè treballen en l'àmbit de la prevenció- n'hi ha una idea que la corrupció sempre és el passat.
La corrupció és aquell cas que ha eixit en la premsa, que ha tingut transcendència, que ja s'ha jutjat, que s'ha condemnat en els casos que aixina és.
I, per tant, forma part d'un imaginari que no té res a vore en el present.

Quan nosaltres diguem Emarsa era una depuradora, gestionada d'una forma autònoma en forma d'una empresa pública, cent per cent pública, però en la Comunitat Valenciana tenim quatre-centes depuradores.
És a dir, la nostra pregunta és: tenim la seguretat que no s'estan produint més casos Emarsa?
I ací ningú posa la mà en el foc, absolutament ningú, com és lògic, perquè, automàticament, la resposta que tenim és: «no tenim mitjans per poder contrastar-ho, per poder garantir que açò no estiga passant.
»

Per tant, estos mitjans són estes estructures que nosaltres estem plantejant a través, primer, que se tinga consciència que açò pot ocórrer.
I aquell que li salte, sent una persona honesta, passarà a lamentar-ho, per allò de: per què no ho he vist, ho tenia d'haver vist, conforme els passa a moltes persones honestes, que els ha esguitat situacions de corrupció.

I, per tant, és una de les insistències que tindran sempre des d'esta agència.
La prevenció de la corrupció no és una despesa, sinó que és una inversió.
Reporta molts més guanys, molts més beneficis que els que se puguen generar.

Cobrir els llocs o crear els llocs d'auditors interns en totes les empreses del sector públic de la Generalitat, com de qualsevol administració local, és molt important.
I sobretot que els consells d'administració sàpien que tenen responsabilitats, que és una qüestió que ens trobem moltes vegades que no estan informats.

Quan ens dirigim als membres dels consells d'administració, que moltes vegades són persones que van cada tres meses o cada sis mesos per l'empresa i que aproven coses tan importants com són els comptes anuals de la mateixa empresa i firmen i se conformen amb unes diapositives de powerpoint, bé, doncs que sàpien que el risc que tenen les persones que formen els òrgans d'administració d'estes empreses va molt més enllà que la mera responsabilitat teòrica.

En l'àmbit penal està contemplat que aquelles empreses, i no diu ni si públiques ni privades, sinó que aquelles empreses que no prenen les mides de compliance, de compliment, és a dir, l'adhesió als òrgans de direcció, als òrgans d'administració, als alts directius d'aquelles conductes que no se poden consentir i que no se poden tindre… Aquelles empreses que no hagen passat per estos processos i, per tant, hagen establit mecanismes, mecanismes preventius i ordenat la seua organització perquè tinguen eficàcia, estes persones davant un fet de caràcter penal poden tindre responsabilitats penals, encara que no s'ho imaginen i puguen dir: «No, no, és que el gerent a mi me presentava estos comptes i jo confiava en el gerent.
Fins i tot tenia ahí unes signatures d'auditors externs, etcètera, etcètera.
»

És a dir, s'ha de treballar en estos… en la construcció d'estos marcs d'integritat i en què nosaltres plantegem que tot el sector públic estiga dotat d'uns codis ètics, d'uns processos de selecció dels seus professionals que realment complisquen els principis de mèrit, capacitat, igualtat.
En estos moments és una de les qüestions més crítiques que ens podem trobar.

El sistema de selecció dels responsables de moltes de les estructures empresarials o econòmiques de la nostra administració no està regulat.
I al no estar regulat, se fa de qualsevol manera.
Si ens volem paréixer… o establir estos mecanismes de prevenció en aquelles persones que gestionen, la cura i la vigilància que responen a perfils professionals i, a més, seleccionats amb processos en els quals no tinguen servituds de què depenen estos càrrecs és molt, molt important el gestionar-ho a través de normes legals, de normes reglamentàries, però que serien passos necessaris en el que és el nostre eix de la prevenció.

La formació del funcionariat és una de les activitats que hem estat desplegant durant el 2018 i continuem durant el 2019.
Formació cap a l'estructura interna nostra i formació cap al funcionariat extern en matèria de contractació pública, en matèria de gestió de personal, en matèria, en definitiva, del que són els àmbits en què venim treballant.

La formació és una gran aliada de la prevenció.
La lluita perquè tingam personal molt preparat, personal capaç d'enfrontar-se a les situacions més complicades és un dels reptes de la nostra administració, perquè la llei nostra ho diu, però també perquè és de sentit comú.
Estem en relació amb l'IVAP, amb l'Institut Valencià d'Administració Pública, des d'on s'articulen els cursos de formació del funcionariat.
Hem articulat allí ja diversos cursos en què pràcticament en poques hores s'esgoten les places dels cursos.
Cursos sobre integritat en la contractació pública, es veuen els places esgotades de forma ràpida.

És a dir, el funcionariat està demanant ser format i està demanant que hi haja una acció en este àmbit per saber…, sobretot quan n'hi ha una legislació en matèria de contractació tan nova, com és la llei de contractes del sector públic, esta demanda… I tenim molt poca oferta que donar-los.
De fet, se busca altres àmbits universitaris que estan cobrint d'alguna manera els dèficits que tenim des de la mateixa Generalitat.

L'IVAP, a la vegada -ho hem dit, i ho tenim sol·licitat-, quan va nàixer era un institut de formació de tot el funcionariat, sense distinció de si era funcionariat de la Generalitat o eren funcionaris d'ajuntaments, en estos moments únicament i exclusivament poden assistir a la formació de l'IVAP el personal funcionari de la Generalitat.

És a dir, deixen fora a desenes de milers de funcionaris dels municipis que podrien estar tenint esta formació i que no la tenen.
Dic en una primera etapa, en la meua etapa de secretari d'ajuntament, vaig fer cursos en l'IVAP, estic parlant dels anys 80, sense que hi haguera ningun problema.
Ara en estos moments el personal de l'agència no pot fer cursos en l'IVAP i som els que els organitzem.
Al personal nostre tenim dificultat de matricular-lo perquè no és personal de la Generalitat, és més personal adscrit a l'àmbit del parlament valencià.

Per tant, bé, en l'àmbit de formació també tenim un eix en el que és la prevenció, que se configura com una de les línies imprescindibles i necessàries amb què caminar i amb què l'agència està treballant perquè hi haja…, i durant 2018 i en este 2019 ha sigut intens este treball, perquè puga haver-hi esta oferta dirigida… He parlat del funcionariat, però no sols del funcionariat, sinó també dels càrrecs electes, dels càrrecs de confiança dels…, perquè pràcticament tots necessitem estar al dia en la normativa administrativa en tots aquells àmbits que condicionen el nostre fer diari.

Per tant, una de les nostres recomanacions és la de reforçar l'IVAP, perquè l'argument que se mos dóna és que no n'hi ha estructura per a poder donar satisfacció a tots estos àmbits.

En este sentit, doncs, estem també treballant amb les universitats, en les quals hem oferit activitats nostres.
Han tingut una gran acollida, no sols per les cinc universitats públiques, sinó també per les privades, en què s'està treballant i s'estan preparant actuacions en l'àmbit de la prevenció i de la formació.

Per a nosaltres, l'impuls d'un marc d'integritat en l'àmbit de les administracions públiques, que en este àmbit d'integritat se configure la necessitat d'una formació i la necessitat d'una assumpció de responsabilitats és a què dediquem un dels eixos estratègics fonamentals, per part de la nostra agència, i de què s'encarrega, tal com he comentat al principi, l'àrea de prevenció, formació i documentació.

La part de documentació és, un dia, conforme se vaja cobrint la plantilla completament, doncs, poder disposar també d'una estructura documental a què qualsevol institució pública puga dirigir-se per tot document que estiga relacionat, des de llibres que es publiquen, sentències que es publiquen, treballs, assajos, puguent tindre unes referències de caràcter documental, que servisca per a complementar esta formació de què estem parlant.

I el següent eix, la següent gran àrea estratègica de la direcció és la d'anàlisi i investigació.
És l'àrea a què li correspon treballar, primer en una fase d'anàlisi, després, si se passa eixa fase, en una fase d'investigació, a què li correspon treballar en tot el que són conductes, comportaments, que per qualsevol de les vies que la nostra llei contempla poden arribar a la mateixa agència.
Vies que són el sistema establert en la nostra llei que les mateixes Corts puguen demanar a l'agència, com a organisme adscrit, una sèrie d'actuacions en este àmbit, en l'àmbit de l'anàlisi o de la investigació, les que mos puguen vindre d'altres administracions -com també s'ha produït- o bé la mera denúncia de persones que, utilitzant els canals que l'agència té, bé per via informàtica a través de la web, la bústia de denúncies, o bé en les formes ordinàries, correu electrònic o via presencial, entrega de documentació…, la producció de l'activitat d'esta gran àrea.

N'hi ha una altra via que és la d'ofici.
La via d'ofici és que la mateixa agència, doncs, davant d'informacions que li arriben, pren la iniciativa i obri un expedient d'anàlisi i d'investigació.
Esta via, conforme també els vaig dir en l'anterior compareixença meua, en estos moments, està pendent d'escometre's en alguns casos, però, en estos moments, d'ofici no hem seguit ningun dels, en estos moments, 300 expedients que hi ha oberts des que se posa en marxa l'agència fins al dia d'avui.

En el 2018, que és el motiu d'esta compareixença, les denúncies que se van produir van ser-ne 181.
A això se sumaven les 37 que havien entrat en el 2017, quan no teníem pràcticament ni personal per a poder atendre l'anàlisi o la investigació, i que se sumaren a estes, i les que han entrat en este exercici.

Per una qüestió metodològica i també perquè ens serveix com a indicador, a l'hora del nostre treball i la nostra relació amb les administracions públiques, hem vingut a classificar en estos àmbits el tipus de denúncia que ens entra.

Les poques denúncies que havien entrat quan vaig explicar la memòria del 2017, el número majoritari era la contractació pública; i és la que, des d'un plantejament d'aquells que portem moltíssims anys en l'àmbit de l'administració pública, on hem vist i on ens hem trobat les màximes dificultats i les conductes de males pràctiques, qui s'ha emportat, per regla general, el rànquing ha estat la contractació pública.

També he de fer una salvetat.
A la millor, fa deu anys, abans de la crisi, hagués sigut urbanisme i medi ambient.
En estos moments, les que entren, ahí ho tenen, pràcticament la quinta part, la quinta posició.

Però, sorprenentment, en el 2018, han sigut denúncies relacionades amb els processos vinculats a la gestió de personal.
Processos de selecció, processos de promoció, processos de cobertura de places.
La quantitat de qüestions que han entrat… També he de dir, algunes de elles amb escàs recorregut, perquè ens plantejaven que l'agència ocupara una posició de revisar al tribunal, cosa que no li correspon a l'agència, de si havia puntuat pel doctorat tant i per la validació de tal altre títol tant i que ens han arribat denúncies qüestionant estes…

No hem entrat ahí.
Nosaltres no estem per a qüestionar un tribunal.
Estan les bases de convocatòria de qualsevol concurs, de qualsevol oposició.
Estan els processos d'impugnació dels resultats, que poden arribar, fins i tot, a la impugnació via jurisdiccional, que pot, a més impedir, de forma cautelar, que continue eixe procediment.

Per tant, hem rebutjat casos que han entrat per una mera disconformitat amb la valoració que feia el tribunal pel que sempre he dit: l'agència té un principi, a part dels comentats de la independència, la neutralitat, la imparcialitat, que és el de la lleialtat institucional.
No entrem en les competències d'altres i, per tant, som respectuosos amb les competències que té cada organisme de l'administració, siga del tipus que siga.
Per tant…

Però sí que han entrat casos que ens han obligat a intervenir i ens han obligat a intervenir en el sentit que se podia comprovar que s'havien generat comportaments que trencaven els principis sagrats dels processos de selecció de personal, que són els de mèrit, capacitat, igualtat i publicitat, sobretot el d'igualtat.
I el d'igualtat, se trenca eixe principi quan se filtren les preguntes d'un examen o quan se dóna la plantilla del test que han de contestar.
I, en estos casos, això sí que ha entrat.

I, en estos casos, doncs, tenim situacions que, en estos moments, algunes d'elles han entrat en via judicial o bé perquè la mateixa agència ho ha portat, al comprovar que podien haver-hi comportaments, en concret, de vulneració del deure secret per part dels funcionaris públics.
Filtrar preguntes d'un examen és un delicte, en este sentit, i fiscalia ha acceptat aquells casos que hem traslladat i s'estan investigant.

En este sentit, n'hi ha processos que s'han suspés, entre altres coses perquè la mateixa acció de l'agència va ser entesa pel tribunal que més valia no continuar fins que se resolguera definitivament esta situació.

En l'àmbit d'estes conductes, n'hi ha una bona part de les denúncies de les persones que han vingut a l'agència.
I ens hem hagut de trobar que, fins i tot, la resposta, per part de les administracions afectades ha sigut tal que…, el que després explicaré, que és la protecció dels denunciants, una part de les persones que estan protegides en estos moments per l'agència han sigut denunciants de casos vinculats a la incorrecta gestió dels processos de selecció de personal.

En este sentit, també ens alarma que, d'estos casos, hi haja un percentatge important que afecta a un cos tan important, des de tots els àmbits, com és el de la policia local.

Nosaltres estem en l'Ivaspe fent formació.
Hem traslladat a la mateixa direcció general de seguretat esta preocupació.
El que passa és que les competències de la Generalitat són molt limitades perquè ací n'hi ha un principi que és el de l'autonomia local i en el procés de selecció dels funcionaris locals eixa autonomia està consagrada per la Constitució i s'ha de fer a través de convenis, que és la via que nosaltres considerem que seria proactiva, per part de tots.
És a dir, que, en estos processos de selecció, l'objectivitat i la neutralitat del tribunal estiga configurada perquè siguen persones que no estiguen vinculades a la mateixa estructura on estan moltes vegades treballant els mateixos opositors.

Després, també n'hi ha mecanismes.
Amb la nostra relació continuada amb el col·legi de secretaris, interventors i tresorers, hem intercanviat fórmules que podrien utilitzar-se i que ells les tenen plantejades com a recomanacions en aquells ajuntaments on estan, que és que les preguntes no se decidiren fins a, pràcticament, cinc minuts abans de començar l'examen.
És a dir, que no hi haguera una preselecció de les preguntes en aquells processos d'oposicions o de concursos en què se presenta molta gent.

En este àmbit, i d'esta relació continuada amb un cos funcionarial de la importància, des del control de legalitat i des del control financer, de les corporacions locals, com són els col·legis de secretaris i d'interventors, doncs, naixen idees com estes, però que, després, se tracta que puguen portar-se a la pràctica i que puguen realitzar-se.

Però, dita esta qüestió, n'hi ha un altre aspecte també que ens he trobat i hem analitzat i són les taxes que se fixen i les formes en què se fan els exàmens.
Ens hem guiat en l'estat.
L'estat és l'administració nostra de referència per a moltíssimes coses, i, entre elles, la de selecció de personal.

La taxa per a presentar-te a unes oposicions de policia nacional o de la Guàrdia civil és de 12 euros.
Hi ha ajuntaments que estan cobrant 150 euros per la taxa per a poder-te presentar a unes oposicions de policia local.
És a dir… I està aprovat per ordenances, perquè és el que nosaltres ens hem trobat.
O siga, quan hem intentat dir: bé, açò és una discriminació, una discriminació econòmica cap a les persones, en què, en certa manera, s'inscriu aquell que diu: bé, com tinc possibilitats de ser el que guanya, doncs, ho pague i ho pague ben a gust… Però aquelles persones que van únicament amb el seu esforç i que s'estan presentant a moltes oposicions i que l'estat cobra 12 euros, que, en definitiva, és el cost de la mínima gestió electrònica d'això, que hi hagen ajuntaments cobrant estes quantitats no s'entén de ninguna manera.

Després, també, en estos processos en què hem vist discriminació i males pràctiques, ens hem trobat amb allò que és la realització de les proves.
En l'estat, les huit proves per les quals passa un policia nacional es concentren en dos dies.
Eh?
, de manera que la persona que s'ha de traslladar a Madrid o a la capital de província on es realitzen estes proves limita el seu cost.

N'hi ha ajuntaments que les distribuïxen en huit dies diferents.
En huit dies diferents, a més separats per setmanes.
A la qual cosa, doncs, aquella gent que vol presentar-se a estes proves, si és de municipis distants, doncs significa viatge, desplaçament, estada per les hores del matí en què comencen les proves.
Es a dir, totes estes pràctiques ens les hem anat trobant en l'àmbit de allò que és la gestió de personal.

I, doncs, d'ahí l'expressió que a través de la nostra memòria els fem i les recomanacions que intentem fer als ajuntaments.
Com pràcticament la nostra acció és tan jove i tan recent no estem en condicions de poder comprovar si d'estes recomanacions hi ha algun resultat, si ha hagut algun canvi de pauta o ha hagut algun canvi de comportament.
Però, en definitiva, esta és una de les constants que en la matèria que ha guanyat, diríem, el rànquing del 2018 en quant a denúncies de ciutadans, i alguns d'ells funcionaris, és esta gestió de personal.

La contractació pública és la segona, quan allò habitual que haguérem pogut pensar és que anava a estar, doncs com venia estant, els primers casos de denúncies, de reclamacions, era la contractació.
Bé, ací, doncs ja veuen que es queda en el 29 % de les denúncies, i en elles ens concentrem, sobretot, en qüestions vinculades a processos de contractació en què s'abusa del sistema de contractes menors.

S'abusa de dos àmbits que hem vingut denunciant i hem vingut advertint: ajuntaments -considerant-ho després dels processos d'al·legacions als quals sotmetem el nostre informe provisional i les explicacions que ens donen- en alguns casos s'ha vist i s'ha comprovat que és falta de planificació.
També alguns al·leguen falta de personal, és una realitat que l'administració ha patit una contracció en les seues plantilles importantíssima.

Però ens hem trobat amb casos clarament fets a propòsit i fets amb tota la intencionalitat de fraccionar un contracte en diversos contractes per a què no isca a concurs públic i, per tant, evite la competència i, per tant, evite una cosa tan important que és el contrast de preus.
I una cosa tan important per l'economia d'un país i és que totes les empreses tinguen igualtat d'oportunitats per a poder accedir a la contracció pública.

La contractació pública suposa entre el 16 i el 20 % del producte interior brut d'Espanya, depenent de l'any i depenent de l'exercici, enguany crec que estem al voltant del 17 %.
És un motor de l'economia imprescindible i importantíssim, i fonamental per a que la gent tinga ocupació, per a que les empreses puguen funcionar i per a que les empreses puguen prosperar.

Si en la contractació pública es produïxen pràctiques col·lusòries com les de no traure a concurs allò que hauria d'eixir a concurs, fraccionar contractacions per evitar la publicitat i la transparència, doncs, aleshores ens estem a un dany d'unes proporcions que van més enllà del fet i del cas concret o de l'expedient concret.
Entren en un element que distorsiona el funcionament de l'economia i, sobretot, genera la desconfiança de la classe empresarial amb l'administració.

Jo m'he trobat amb empresaris que quan els he dit -per la situació de crisi que te comenten i això- els he dit per què no veuen en la contractació pública una via per a poder obrir noves perspectives econòmiques de l'empresa, una resposta molt repetida ha sigut la de: «Per a què anem a fer papers si això ja està donat?
»

És a dir, este desprestigi de la pròpia administració respecte dels administrats és una de les realitats que hem de combatre.
I això, combatre-ho significa que la contractació pública és absolutament transparent i, a més, se la dota dels mitjans i dels recursos perquè puga evitar conductes i comportaments com aquells que ens hem trobat.

Un cas en què una obra es dividix que era…, una obra, uns subministres, es dividix en dos projectes -ni tan sols eren projectes, dos memòries valorades, dos informes econòmics- que s'adjudica a la mateixa empresa amb una diferència de 15 dies.
Que anem a vore en què ha consistit esta obra, estos subministres, i el que veiem és que és impossible separar allí res.
O siga, d'allò que és una memòria valorada d'una altra memòria valorada.

Este cas concret és un dels que és tan descarat que sí que l'hem portat a la fiscalia.
Perquè ahí ha hagut una intencionalitat claríssima i, per tant des del punt de vista de l'agència, una conducta prevaricadora d'adoptar resolucions manifestament injustes sabent, a més, que són il·legals.
I en este sentit, doncs bé, són dels procediments que estan sent investigats i en els quals l'agència és l'organisme que ha col·laborat en què es depuren totes les responsabilitats.

Altres casos, com he dit, es produeix esta situació de fraccionament en una ratlla on n'hi ha més dubtes, on hi ha informes de la secretaria municipal o de la intervenció que justifiquen estes situacions.
Per la qual cosa, des del nostre punt de vista, donem valor a estos informes a no ser que es puga acreditar que hagen sigut forçats.

En la pràctica contractual es produix una altra de les conductes que hem detectat en els nostres procediments i és el pagament de factures sense contracte, el pagament de serveis no realitzats, recorrent a una institució del dret civil que es diu l'enriquiment injust.

L'enriquiment injust ha estat sempre en l'àmbit del dret privat, del dret civil, però de fa uns anys cap ací, sobretot coincidint amb les penúries de les administracions públiques, s'ha convertit quasi en una constant que es dona.
I ací n'hi ha molt poques diferències entre administracions.

Es dona en l'àmbit de la Generalitat, especialment en l'àmbit de la sanitat.
És dona en l'àmbit dels ajuntaments, davant d'unes necessitats en què -segons ens testimonien- plantegen que no n'hi ha hagut possibilitat de preparar el plec de condicions, la necessitat era peremptòria, era urgent, n'hi havia que resoldre un problema i s'ha tingut que recórrer per esta via.
És, diríem, l'argumentari que es ve donant.

En l'àmbit de la sanitat són les famoses factures en el caixó, que durant tants anys venint coneixent.
Factures en el caixó que no tenen cobertura pressupostària, per tant tampoc poden tindre cobertura jurídica per a que es faça un contracte de subministrament.
Seria, des del nostre punt de vista, un dels casos més paradigmàtics.

Però, a més, un dels casos que, si comparem en allò que han fet altres comunitats autònomes, ens està generant una despesa enorme que podria ser evitada.
Andalusia tragué a subhasta els subministres de…, a concurs, de medicaments; de manera que els laboratoris que subministraven de manera directa i sense concurrència es van veure obligats a presentar ofertes fent les baixes que corresponien.
L'abaratiment dels costos en farmacèutiques va ser del 30 % en el primer any.

És a dir, parlant amb la intervenció general -amb la qual tenim, com no pot ser d'una altra manera, una relació fluida i de col·laboració- de per què no podíem fer açò mateix en el nostre àmbit de la Comunitat Valenciana, ens trobàvem en què el problema és pressupostari.
El problema és que mai tenim el pressupost suficient per poder traure estos plecs i per poder traure estos contractes.
Per tant, si no pots fer el contracte difícilment pots fer el concurs, perquè si no tens partida pressupostària suficient per a fer-ho la pròpia legalitat t'impedix obrir estos expedients.

I s'està funcionant d'esta manera tan costosa i, a la vegada, tan anòmala, on difícilment podem veure responsabilitats de tipus penal perquè en definitiva si es deixara de fer, deixaria d'haver el subministrament farmacèutic necessari per als nostres hospitals, ambulatoris i persones malaltes.
Per tant, és una qüestió que té un rerefons que és que, des de l'anàlisi nostre com agència, venim a plantejar-los -jo sé que ho saben, no ho desconeixen- però la necessitat de pressupostàriament tindre les cobertures necessàries.

Sé que està vinculat als problemes de finançament de la comunitat, però es bo que tots sàpiguen i la ciutadania sàpiga quines són les conseqüències…, que és que estem pagant, possiblement, si s'agafa el cas andalús, estiguem pagant una quantitat sobrevalorada pels medicaments subministrats en l'àmbit del que és públic.

En el món de la contractació pública n'hi ha qüestions que giren al voltant d'estes insuficiències i d'estes impossibilitats que generen disfuncions i que generen, al final de tot, generen perjudicis econòmics per a tots.
I és en les quals, per part nostra, plantegem la necessitat d'estudiar-ho molt a fons i buscar les solucions que siguen pertinents.

En l'àmbit de les subvencions, que seria la tercera part, vostés saben que tenim una llei de subvencions que establix com a sistema general el de la concurrència pública i competitiva.
Després planteja les subvencions nominatives, que tenen un debat a part perquè es fixen en els pressupostos, van en els pressupostos, siguen municipals, siguen pressupostos autonòmics o de les diputacions provincials.

I després n'hi ha una part de discrecionalitat que la llei contempla, però que la llei també la contempla com excepcionalitat, que són les subvencions directes.
En l'àmbit, doncs, de les subvencions directes hi ha una sèrie d'entrades, de denúncies que han obert expedients, també situant-nos en els mateixos problemes.

És a dir, no tenim competència per a jutjar per què un òrgan ha atorgat una subvenció directa si ha complit els requisits que la pròpia llei manava.
El que sí que hem analitzat, doncs, són els processos per els quals s'ha consumat eixe procediment.
I ens hem trobat en situacions de males justificacions.
Saben que en la part final d'una subvenció està la justificació, i si la justificació és correcta l'entitat, si ha rebut els recursos els consolida i si no els ha rebut acaba rebent la subvenció.
Però quan la justificació no és correcta naixen dos efectes: si la subvenció no ha sigut pagada no es paga i si ha sigut pagada es pot reclamar el seu retorn.

Aleshores, doncs, ens hem trobat amb situacions on les subvencions han estat mal justificades o s'han justificat tard.
I ahí és on l'òrgan corresponent també té que ventilar si este incompliment significa l'incompliment de les condicions de les subvencions o no.

En l'àmbit de les subvencions és on majors diferències ens podem trobar si parlem de quanties.
Perquè ens trobem d'ajuntaments que donen 600 euros a una associació juvenil del poble o a la banda de música de la localitat o a organitzacions que esporàdicament puguen estar creant.
El que venim a trobar-nos és el mateix, la manca de coneixements per part dels beneficiaris de les subvencions, i de vegades per part dels mateixos òrgans.

Uns, els beneficiaris de les obligacions que tenen en la justificació.
I la dels òrgans, les responsabilitats que tenen en el cas que accepten o que acaben acceptant i tramitant subvencions que no se complixen eixes condicions.

Falta de formació és un dels elements que floten sobre tots estos processos.
Però també ens hem trobat casos en què senzillament s'ha incorregut i s'ha incomplit les normes legals.

Altres són aquells casos no enquadrables en estes altres qüestions, i que podríem establir en el que són relacions dels càrrecs amb les seues pròpies estructures.

Va des de casos que ens han entrat, si se cobren quilometratges o no se cobren quilometratges, quan correspon o quan no correspon.
Si se cobren dietes o no se cobren dietes.
Ho venim a emmarcar dins d'este grup.

En este àmbit, el que sí que no ens cansarem de dir és que en tot el que és la relació entre la gestió econòmica del càrrec, siga funcionari o siga electe, i l'administració, siga la local o siguen les seues pròpies estructures, està perfectament taxat.

De manera que en estos àmbits no deuria per què produir-se estes situacions.
Però aixina i tot apareixen ombres d'interpretacions molt diverses.

Un cas que hem tingut i que afectava les mateixes Corts, el de si un diputat cobrava quilometratge per desplaçament d'on té el domicili personal, però vivia a València.
Si això corresponia o no corresponia.

Va hi haver un informe del lletrat de les mateixes Corts.
Quan la denúncia havia entrat també a l'agència ens arriba que havia sigut judicialitzada.
Per tant l'obligació nostra d'abstenir-nos i d'evitar qualsevol pronunciament fins que per la via judicial n'hi haja.

Al final, este procés acaba que fiscalia arxiva, considerant que no n'hi ha un acte en este àmbit que puga afectar els recursos públics.
En qualsevol cas, jo els ho comunique en el sentit que açò forma part d'un debat, tant en l'àmbit judicial com en l'àmbit de la mateixa agència.

La compensació d'este tipus que la persona que viu fora, que és membre de la cambra, que cobra per via quilometratge, o per les vies que estan previstes, però després està vivint a València, arriba a la conclusió que arriba en l'anàlisi des de la fiscalia és que també té una sèrie de despeses que d'alguna manera el que caldria fer és reconéixer com a tals.

I estes fórmules típiques que estan instaurades des de fa molts anys, que passaren a tindre una interpretació més acord amb el que és la realitat, que en el que és el simple pagament d'una cosa que, com podem veure pel procés que ha generat, ha tingut els seus dubtes i els seu debat.

En l'àmbit de l'urbanisme, queda en la segona divisió, si podem dir, però també continuen entrant coses.
Continuen entrant coses relacionades amb reclassificacions, llicències d'obres.

I algunes de les coses que també han entrat, i per la qual cosa s'ha confós l'agència com si fos una instància de revisió de processos que estan acabats, és sobre qüestions que fins i tot tenien les seues sentències.

A l'agència s'ha vingut plantejant, a través de denúncies, una via de reobrir coses jutjades, amb la qual cosa hem hagut de plantejar-ho d'una manera molt clara.
No podem entrar en les coses que estan jutjades, en els processos, fins i tot amb terminis vençuts, perquè el mateix interessat no ha volgut seguir-los.

Estic parlant d'informació pública, de determinats plans, de determinades reparcel·lacions, de determinades qüestions.
En este sentit, configura l'urbanisme encara un element de controvèrsia, sobretot en l'àmbit municipal, però des del punt de vista nostre té un recorregut prou curt en estos moments.

És a dir, aquelles reclassificacions, a través de compensacions que se produïen abans, allò que es deia els maletins, en estos moments i conforme està el mercat immobiliari, almenys no ens ha entrat res, i tampoc hem pogut detectar res.

L'ús indegut de recursos públics està relacionat en denúncies, com ens han entrat, de si determinat càrrec públic deixa el seu cotxe en el pàrquing municipal o si l'arregla en els tallers públics.

Bé, qüestions que estan dins de l'àmbit de males pràctiques i dins de l'àmbit de recomanacions que este tipus de qüestions no se facen, tret que tingueren una transcendència econòmica important i avaluable.
Però en esta línia té una de les qüestions relacionades amb eixos recursos públics mal utilitzats.

L'àmbit de la concessió de serveis, com bé saben, una bona part dels nostres serveis se gestionen a través de persones jurídiques interposades, que són les concessionàries.

La situació de males pràctiques en este àmbit, nosaltres on venim a situar-les en un sector en què venim a dir que la ciutadania és en certa forma presonera, perquè està sotmesa a taxes o a tarifes que deriven d'un servei públic gestionat per una concessió.

Des de l'àmbit administratiu i des de l'àmbit de les nostres normes de gestió econòmica, qualsevol petició d'una concessionària d'increment de les tarifes que van a pagar els ciutadans, però que requerix l'acord de l'administració pública que ha fet la concessió, deuria sotmetre's a una anàlisi molt a fons de si realment està justificat este increment de taxes o de tarifes, tal com demana la concessionària, sobre la base d'una institució que es coneix com l'equilibri pressupostari.

Que quan este equilibri s'acredita, és quan n'hi ha un dret a reclamar una pujada de tarifes o una pujada del cànon de la concessió.
Les anàlisis que se puguen estar realitzant per part de les administracions, i ací parle sobretot per part dels ajuntaments i reconegut en els àmbits de la gestió econòmica dels ajuntaments, són prou deficitaris.

És a dir, l'empresa, per regla general, grans empreses, tenen enormes recursos per a portar l'expedient pràcticament fet, que eixe cànon s'ha de pujar, o eixes tarifes s'han de pujar.

I no entrar en el fons ens podria estar generant que l'anàlisi econòmica obligatòria que ha de fer l'administració a l'hora d'autoritzar increments de cànons o increments de tarifes han de ser molt rigorosament estudiats.

Perquè si no, el que estem també generant són pràctiques abusives cap al ciutadà, en definitiva cap a l'usuari, que no hauria d'estar patint.

En algunes concessions, també n'hi ha unes relacions econòmiques amb l'administració concessionària, com són assumir facturacions diverses, que estan relacionades amb les feines que fa el mateix concessionari.

Estes facturacions, que són pagades o són abonades per les administracions, en funció del plec de condicions per les quals se regulen estes concessions, el dèficit sobre l'anàlisi i conformitat que efectivament estes despeses que són reintegrables s'estiguen produint, també és un senyal d'alerta derivat de casos com els que els he comentat abans respecte a les sentències com les comentava, tipus Emarsa.

En el món nostre de la gestió de les depuradores se funciona tot a base de concessions, se funciona tot a base d'assumir que la concessionària ens està presentant els comptes correctes.

Però no tenim estructures de verificació i de comprovació, açò és reconegut pels mateixos gestors, de comprovació i de verificació que tot açò és exacte i que tot açò és correcte.
Per tant, ahí, en l'àmbit de la nostra recomanació o de la nostra observació, els ho venim a deixar.

Quant a la gestió d'actius o patrimonis, si se produïxen usos o abusos sobre el que és la gestió econòmica o la gestió patrimonial de les nostres administracions.
Són uns casos prou residuals, els que vénen a donar-se, i sobre la base de les anàlisis i de les investigacions realitzades, pràcticament no han tingut ninguna transcendència.

Quant a les formes en què ens han arribat les denúncies, per via bústia de denúncies, que comença a funcionar, en maig del 2018 entraren el 53 %.
És a dir, 97 entraren via bústia telemàtica.
Per via registre general, és a dir, correu ordinari o presencial, el 28 %, 50 denúncies.
I per correu electrònic, 34, el 19 %.
Fins a sumar les 181.

D'estes denúncies, els anònims han sigut la mitat d'eixes.
91 de les 181, el 50 %.
La resta, és a dir, el 50 % d'estes denúncies, han sigut identificades.
Estan identificades, bé perquè les persones físiques que les han presentat donen el seu nom i cognom, o bé perquè les persones jurídiques, en els casos que s'ha donat, han sigut sindicats, institucions, grups polítics o associacions i ONG.

En els casos particulars, persones sense ninguna responsabilitat ni càrrec públic, ha sigut un 16 %, ha sigut la majoria, 28 denúncies.
Càrrecs polítics que han presentat denúncies han sigut un 13 %, 24.
I empleats públics, és a dir, funcionaris, un 13 %, és a dir 24 persones del subtotal.

Els he de dir que en l'àmbit… Si ho mirem per gènere, hòmens han sigut els més denunciants, majoritàriament, el 78 %.
Dones, sols el 22 %.

Per distribució, quant a afectava a administracions ubicades en les províncies, València és la majoritària, amb un 53 %.
Alacant, amb el 19 %.
El conjunt de la Comunitat Valenciana, és a dir, que afectaven estes denúncies estructures que tenien un àmbit territorial, el 16 %.
I a la província de Castelló, és la menor, només 21 denúncies, que són un 12 %.

L'estructura anterior és la mateixa que esta, però esta és més… Per administracions, ha afectat l'administració 81 denúncies, el 45 %, és una de les administracions majoritàries.
Tampoc oblidem que la Comunitat Valenciana té 542 ajuntaments i tres diputacions, més nombrosos organismes supramunicipals, consorcis.

En la Generalitat han sigut 52 denúncies, amb un 29 %; les diputacions provincials, 16, i el 9 %; sector públic de la Generalitat, 9 denúncies, amb el 5 %; universitats, 7, amb el 4 %; sector públic provincial, el 3 %; sector privat, el 3 %; sector públic local, el 2 %; sector Corts Valencianes, el 2 %, 3 denúncies.

En este àmbit, una denúncia seria la que abans els he comentat del membre de la cambra, que ha quedat arxivada, i les altres dos denúncies estan relacionades amb dos denúncies anònimes dirigides a l'agència i que afecten directament al director, al que els està parlant.

Són denúncies que tenen entrada, pràcticament al mateix temps.
Una planteja que el director fa molts viatges i que els fa en profit particular i per interés particular.

L'abstenció meua és automàtica.
És a dir, tinc l'obligació d'abstenir-me en qualsevol fet que puga afectar-me.
Per tant, la meua abstenció significa que passa a un òrgan col·legiat de l'agència, que és el consell de direcció, qui analitza estes denúncies mateixes.

La qüestió és l'anàlisi d'eixos viatges que vostés poden comprovar en la pròpia web i que he portat… -i que els deixaré- una relació que se pot traure de la pròpia web, se pot mirar viatge a viatge, i també els seus costos.
La majoria dels viatges són sense costos perquè responen a seminaris o conferències en el compliment i l'exercici del meu càrrec, doncs sóc convidat i sóc convocat i participe en tots ells.

En bona part d'estos seminaris quant que pronuncies conferències n'hi han unes retribucions; retribucions des que ningun directiu de l'agència, done conferències, done classes o participe en taules, ningú accepta.
O siga, se renuncia…, en la mesura en què estem en l'exercici del nostre càrrec renunciem a qualsevol retribució que no siga la nostra nòmina (inintel·ligible) …

Les dades estan ahí, les tenen vostés.
El consell de direcció acordà la falta de fonaments de la denúncia i el donar comptes a vostés com a Comissió d'Economia, Hisenda i Pressupostos a la qual me correspon donar totes les explicacions en este sentit.

I l'altra denúncia exactament també afectant el director -i, per tant, amb abstenció i passa a l'òrgan col·legiat de la direcció de l'agència- que planteja que, a resultes de l'informe de la intervenció corresponent a l'exercici 2017, que havia fet ús de la meua autoritat perquè la intervenció no recollira un qüestionament d'una cosa tan corrent com és el compliment de carrera professional que cobren els funcionaris de…, cobraven en aquell moment els funcionaris de la Generalitat adscrits a l'agència, és a dir.

I que en la intervenció general no fa falta que els diga que les relacions són unes relacions òptimes de col·laboració i d'estreta confiança.
L'informe està penjat en la web també, en el portal de transparència de la web perquè qualsevol de vostés el puguen analitzar.
Fan recomanacions com és normal i és natural, recomanacions que ja les tenim complides.

I pel que respecta al que era el qüestionament del complement de carrera, l'agència estava -este complement- pagant als funcionaris per la senzilla raó que el venien cobrant en la seua administració d'origen, que és la Generalitat, i que el no haver-lo cobrat haguera sigut un perjudici econòmic difícil de poder aguantar.

I en realitat açò se va fer seguint un criteri que venia aplicant, que era el Consell Jurídic Consultiu, del qual la pròpia intervenció, eh?
, perquè vegen que se plantejava si havia hagut un plantejament meu cap a alterar o modificar el seu informe.
La intervenció general mateixa és la que em va dir en aquells moments, en els quals pràcticament estava absolutament sol i intentant que vingueren funcionaris, entre ells funcionaris de la Generalitat, va ser el Consell Jurídic Consultiu ho aplica d'esta manera, escolta, l'agència per les seues similituds ho pot aplicar.

Açò està totalment resolt també, perquè l'únic dubte no era si se podia cobrar o no se podia cobrar, sinó se podia cobrar abans de tindre el reglament o només a partir de tindre el reglament.
Per tant, açò s'ha resolt en el reglament que vostés coneixen amb la seua…, la remissió que van fer a les pròpies Corts, on està perfectament regulat i on no ha hagut ningun problema ni ningun qüestionament d'això.

L'òrgan col·legiat del consell de direcció de l'agència també acordà el mateix, la falta de fonament.
En definitiva, si algú se sentia pressionat, havia d'haver-ho denunciat -el mateix pressionat-, cosa que, com ja els he dit, la bona relació i coordinació que tenim…, vam ser els primers en sorprendre'ns, però la qüestió està que són dos denúncies anònimes, i dos denúncies anònimes que, com totes la resta de denúncies anònimes, nosaltres les analitzem i se'ls dóna el tractament.

I en les denúncies anònimes mos trobem en situacions clarament que s'ha aprofitat una eina, com és una bústia que permet eixe anonimat.
S'ha utilitzat precisament per a poder posar dubtes sobre persones o institucions i moltes vegades difamatòries.

Hem tingut alguna denúncia falsa que, al ser anònima, no ha hagut possibilitat de poder castigar.
Alguna, que no siguent anònima, però no havia mala fe i se feren les seues advertències perquè no tornés a passar.
Però, en definitiva, el que sí que els puc assegurar que aquelles denúncies que entren utilitzant el sistema d'anonimat, que se considera un mecanisme de defensa de les persones denunciants i que va en la directiva europea com una obligació que han de tindre totes les administracions.
El establir una barrera sobre l'ús del sistema de denúncies anònimes per a la difamació sols se pot aconseguir mitjançant estructures especialitzades.

Vostés, ni ningun ciutadà tindrà ninguna referència de les denúncies que han entrat de forma anònima i que afecta a l'honorabilitat de persones i d'institucions, perquè, verificades sense molestar absolutament ningú ni sense obrir ningú procés que poguera qüestionar eixa honorabilitat, s'han comprovat que són falses o s'ha comprovat que no corresponien i, per tant, s'han arxivat.

Curiosament les úniques que van tindre una certa publicitat varen ser estes que afecten al director, perquè el que va presentar eixa denúncia se n'anà ràpidament a un mitjà de comunicació que les va fer públiques, sense contrastar ni comprovar absolutament res.

Però bé, està assumit com una de les càrregues que correspon a l'exercici d'esta responsabilitat i, per tant, el donar comptes a vostés perquè sàpiguen de la nostra gestió els majors detalls possibles d'aquells que no impliquen trencar el principi de confidencialitat al qual legalment estem obligats.

En estos moments, el 2018 va ser un exercici en el qual acabàrem l'exercici amb 24 de les 32 places cobertes…

La senyora presidenta:

Señor Llinares, disculpe.

Simplemente decirle que en estos momentos llevamos dos horas de intervención…

El senyor director de l'Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana:

Sí, pues acelero.

La senyora presidenta:

No, no… tiene usted tiempo sin límite.
Pero sí que le quería señalar que llevamos dos horas.
No pasa nada, pero por ponerlo de manifiesto.
¿Vale?
Muchas gracias.

El senyor director de l'Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana:

He hablado de dos ejes: el eje de prevención, el eje de análisis y de investigación, que estoy acabando ahora, por ponerles al día…, como estamos ahora en el 2019.

El 2018 va ser un exercici que vam tindre problemes per poder cobrir els llocs de treball, entre ells eixos dubtes de si la carrera se podia cobrar, no se podia cobrar.
També, la càrrega i la responsabilitat sospesada per persones que havien vingut, doncs també van preferir tornar a la seua administració.

També cal dir que han hagut persones que mentres han estat en l'agència han ascendit dins de la seua carrera administrativa i han passat a llocs de superior categoria i, per tant, també retribució.

La qüestió està que el 2018 vam començar amb set persones, vam acabar amb 24 i, ara, en estos moments, som 29 els funcionaris i funcionàries de l'agència.

I esta última espenta, sobretot amb la incorporació de la direcció d'anàlisi i d'investigació de l'actual director, ha significat en este gràfic que tingam el que és… la línia vermella els casos pendents a principis d'exercici, 146 i, malgrat que s'ha anat assumint tots els que han anat entrant, al voltant d'una mitjana de 13 casos mensuals, en estos moments hem començat a baixar els casos pendents.
A la vegada, hem començat a pujar els casos resolts i el que són els que estan en tràmit, exactament el mateix.

Els interromputs se corresponen genèricament amb aquells que han estat judicialitzats.
O bé judicialitzats perquè l'agència els ha enviat a l'autoritat judicial o a la fiscalia, o bé perquè ens ha arribat comunicació o informació, de vegades des de la pròpia instància judicial, perquè els férem arribar totes les dades que nosaltres teníem.

Per acabar en l'àrea del que és anàlisi i investigació, una càrrega que s'ha sumat a les funcions del nostre personal és el de les peticions d'anàlisi i informes pericials per part de l'autoritat judicial, que en estos moments són quatre.
I molts d'ells tenen una enorme complexitat i una enorme dificultat per poder-los desenvolupar.
Entre altres coses, perquè també se depén d'informacions que han d'oferir altres administracions o altres instàncies que porten el seu temps per a aconseguir que vinguen.

I passaríem al que és l'àrea jurídica i tercer eix sobre el que versa la memòria de l'exercici 2018.

El número de sol·licituds de protecció de denunciants generades durant el 2018 varen ser 21.

El canal de presentació de les sol·licituds… per registre, per correu electrònic al principi, però totes elles acaben en entrevistes personals d'aquells casos que s'acredita que n'hi han motius.

La procedència de les persones que han sol·licitat la protecció de l'agència són -de l'administració local és la majoria-: societats mercantils de l'administració local, administració de la Generalitat, empreses contractistes de la Generalitat, entitats públiques també de la Generalitat, fundacions i altres.

En este detall, el que significa a nivell provincial: Alacant en són 12…, -perdó- ne són 8; Castelló, una, i València, 12.

El vincle i la relació de les persones que han demanat la seua protecció amb els sistemes, amb els àmbits de la gestió pública, de les administracions públiques.
Genèricament, han sigut el funcionament dels serveis públics de policia local.
Són quatre demandants de protecció, alguns d'ells funcionaris de la pròpia policia local; gestió de personal, accés a la funció pública, són els casos que són majoritaris.
Després ja tenim la contracció administrativa, l'urbanisme, les subvencions i els altres casos.

La majoria, deu, són funcionaris de carrera; funcionaris interins, un; personal laboral, sis; personal d'empreses contractistes, dos; personal eventual, un, i ningun dels casos anteriors, un, que és el cas en el qual no tenim competència tampoc per a…, perquè procedix d'administracions sobre les quals no tenim competència.

En el 2018 s'han resolt 15 expedients.
Les sol·licituds estimades, en principi, han sigut 14 i no estimades una.

Els casos…, els òrgans amb els que n'hi ha relació amb les persones que denuncien essencialment residixen en els jutjats.
Coincideix el denunciant protegit per part de l'agència amb el testimoni que forma part d'un procés judicial per casos de corrupció.
Esta coincidència ens planteja una qüestió, és a dir, si tenim, en base a la Llei d'enjudiciament criminal, tenim la figura del testimoni protegit, què fa l'agència atorgant la protecció, a estes persones que són testimonis?
Bé, doncs, només cal que els diga que alguna de les peticions de protecció d'estes persones ha vingut des dels mateixos jutjats, des de la mateixa fiscalia.

És a dir, la insuficiència de la normativa estatal que tenim en la protecció de testimonis protegits convertix en un complement molt important la norma que desplega l'article 14 de la nostra llei, que és la que regula l'estatut de persona protegida.
De manera que -com vostés saben-, impedix i prohibix qualsevol actuació dels superiors o dels iguals en l'àmbit que les persones protegides no patisquen cap represàlia, cap recriminació, cap alteració del que és la seua vida laboral o de la seua vida personal.
La vida laboral és la primera que es ressentix quan un funcionari, una funcionària, procedeix a denunciar comportaments o conductes que no són legals.

Per tant, la protecció va unida a una resolució que dicta la direcció de l'agència, previs informes, en els casos que procedixen de l'àmbit judicial, previs informes judicials o de la fiscalia, i també previ informe jurídic dels mateixos serveis de jurídics de l'agència.
Finalment, s'atorga l'estatut de persona protegida i, d'acord amb la persona protegida, es comunica o no es comunica a l'administració d'origen.
Per què no comunicar?
Doncs, no n'hi ha casos en què la investigació està en secret de sumari i es desconeix que esta persona és el testimoni que està ajudant a la fiscalia o que està ajudant al jutge d'instrucció.

Per tant, preventivament s'ha plantejat tindre este estatut perquè vostés saben que quan s'alce el secret de sumari automàticament estos noms i estes persones ixen a la llum.
I, conforme ha passat en algun cas, és en eixe moment en el que es comunica a les administracions la condició de persones protegides.
També, s'han produït situacions en estos casos, en els que n'hi ha hagut una desobediència cap el compliment de les obligacions derivades de l'estatut de protecció de persones vinculades a estes administracions.

No estic trencant la confidencialitat nostra deguda i obligatòria perquè estos casos han eixit en la premsa; han eixit en la premsa i són públics i notoris i, en alguns d'ells, determinats detalls nosaltres els hem conegut per esta via.

Estem parlant doncs d'un secretari interventor, el cas de Benitatxell; estem parlant d'un tècnic d'integració en l'àmbit dels serveis socials; estem parlant d'una ordenança d'una empresa destacada en un organisme autònom de la Generalitat; estem parlant de l'Institut d'Investigació Sanitària La Fe, on este cas ha estat d'una forma prou recurrent en la premsa, on un empleat de l'institut que, col·laborant amb la fiscalia, doncs va ser acomiat per part de la gerència i amb la nostra resolució de persona protegida vam fer gestions perquè el resultat de la sentència, que es va dictar per part dels tribunals del social, adquirira fermesa.
És a dir, els tribunals del social van declarar nul este acomiadament però la institució pública va mantindre el seu acomiadament sobre l'argument que anava a presentar recurs contra eixe acomiadament.

L'argument de l'agència, directament en comunicació amb la gerència, era que, vista la sentència, el treballador s'havia d'incorporar de forma immediata, independentment que la direcció de la institució presentara recurs o no presentara recurs, però en l'àmbit d'allò públic el treballador ha d'incorporar-se de forma immediata amb una declaració judicial d'acomiadament nul, de despido nulo, com era el cas.

I, a més a més, plantejàvem que, des del punt de vista nostre, des del punt de vista jurídic de l'anàlisi que fèiem de la sentència, els recomanàvem que es dirigiren a l'advocacia de la Generalitat perquè els assessorara perquè el recurs consideràvem que no anava a prosperar i, per tant, anàvem a sotmetre durant mesos a una situació de tensió i d'incertesa d'este treballador.

Es va fer cas a l'agència en un dels aspectes, és a dir, el treballador en el temps de les 24 hores que donaven per a la seua incorporació es va admetre, i el treballador va ser incorporat a la plantilla, no es va desistir del recurs.
El recurs va continuar endavant i, fa molt poc de temps, la sentència definitiva del TSJ va ser la de despido nulo de ple dret, conforme s'havia dit des del principi, conforme també nosaltres vàrem advertir.

Hem plantejat que ahí n'hi ha una sèrie de despeses, primer, que no es va voler recórrer a l'advocacia de la Generalitat, que hi havera significat un procediment sense cost, i es va recórrer doncs a bufets i a despatxos que cobren les seues minutes i, des del nostre punt de vista, doncs és no sols una despesa innecessària sinó que al treballador també se li ha obligat a haver d'estar assistit per advocats i també amb les seues despeses.

I deixe al final l'Ajuntament de Los Montesinos, perquè este ajuntament no sols no està complint l'estatut de persona protegida sobre un funcionari del seu ajuntament sinó que, a més a més, evidentment, dins del seu dret, ha presentat dos recursos contra la resolució de l'agència i que en estos moments tenim en la sala del contenciós: un recurs pel mateix alcalde a títol personal; i un altre recurs per la mateixa corporació al·legant la manca de competència de la nostra agència en el que són assumptes interns del mateix ajuntament.

I, bé, la sala determinarà què és el que considera que és correcte però açò no impedeix que l'obligació de no pertorbar la vida d'este funcionari al qual se li han obert fins a sis expedients disciplinaris, tots ells arxivats per la sala de l'Audiència Provincial del Contenciós d'Elx, amb una de les sentències, amb una advertència diguent que s'està utilitzant el procediment administratiu per a castigar a funcionaris que complixen amb les seues obligacions i condemnant en costes al mateix ajuntament per la seua permanent i continua, doncs açò no impedirà que acabem també obrint expedients sancionadors, que -com vosté saben- és una potestat que té la mateixa agència, en aquells casos concrets que es puguen acreditar i que pugam verificar.

La protecció de les persones denunciants és una qüestió que per part nostra, per part de la comunitat autònoma hem sigut una avançada, una avanzadilla; en el cas de la resta de l'estat espanyol haurà de traslladar-se mitjançant la directiva que els he comentat diverses vegades i de forma reiterada durant la meua compareixença.

En estos moments, continuen entrant casos i n'hi ha casos pendents de resoldre.
No és una qüestió que es plantege com automàtica, eh?
, no n'hi ha un automatisme per la persona que ho demana sinó -ja els ho he dit abans- que n'hi ha una sèrie de comprovacions i, sobretot, informes dels àmbits en els quals s'està produint la situació.

Dins del que és l'àmbit jurídic i relacional institucional, l'agència va fent convenis amb altres institucions semblants en les que s'intercanvien experiències, s'intercanvien mecanismes profitosos per a la investigació i per a la formació, i els que s'han produït en el 2018 doncs són estos tres: amb l'Oficina Antifrau de Catalunya, la de prevenció i lluita contra la corrupció a les Illes Balears, i l'Ajuntament de Barcelona.

N'hi ha pendent, per una qüestió que també ens arriba per via institucional, un assessorament dins del 2019, des de l'àmbit del que és el ministeri de funció pública, secretaria de la funció pública de l'estat federal de Mèxic, que han adoptat la bústia de denúncies exactament partint del nostre programa informàtic.

I en el que ha sigut l'explicació i les formes de funcionament i d'atenció, doncs van haver-hi diversos intercanvis a nivell institucional entre els responsables de la secretaria de funció pública i de la unitat anticorrupció d'este ministeri i la nostra agència, i també s'està en marxa d'una mateixa col·laboració amb l'estat de Puebla de Mèxic, amb el que és la seua secretaria de lluita contra la corrupció.

És a dir, són actuacions que venim treballant i que venim desenvolupant dins del que són també les nostres limitacions, les nostres limitades possibilitats.

Contenciosos, els he comentat dos contenciosos del 2019 però en el 2018 també hem tingut dos contenciosos presentats per la central sindical UGT: el primer contra la primera relació de llocs de treball, la provisional; i, el segon, contra la relació definitiva aprovada en 2018.

També, els he de dir que després de presentar-se estos recursos sense que n'hi haja hagut cap tipus d'intercanvi, ni cap tipus de resposta per part nostra, els contenciosos han sigut desistits, o siga que s'han retirat.
Per tant, del 2018 no arrossegaríem cap situació contenciosa.

Durant el 2018, es va produir la integració de l'agència en l'European Partners Against Corruption.
Som membres actius en la mesura que estem, a més, en els seus tres grups de treball: l'adjudicat a la investigació, el dedicat a la prevenció, i el dedicat a la protecció de denunciants.
És un fòrum europeu que té la seua capitalitat a Àustria, està sota els hospicis del ministeri de l'interior austríac i de la seua agència antifrau.
El conformen al voltat de cent entitats vinculades a la lluita contra el frau, totes elles públiques.
Per part d'Espanya, estem l'agència valenciana, l'oficina balear i l'oficina antifrau de Catalunya, i en el qual és la divisió policial, perquè l'EPAC té una divisió policial, està la UCO i la Udef.

Assisteix, també, a estes reunions la fiscalia de l'estat i, si bé l'assemblea general és una vegada a l'any, la circulació de documentació de propostes i de materials és molt interessant, sobretot perquè pràcticament tots els països d'Europa, no sols de la Unió Europea sinó d'Europa, estan integrats en esta institució internacional.

Al voltant de tot el que és la protecció de persones estem pendents de si s'obren expedients sancionadors -conforme els he dit-.
La protecció en estos moments, en 2019, tenim huit persones que tenen l'estatut de persona protegida, perdó, quatre que s'han donat en el 2019 que s'afegixen a les del 2018, que en total seran 19, i tenim pendents 18 casos.
Perdó, estic tornant…

Durant el 2018, s'han fet activitats dirigides a la ciutadania.
Ací està un documental que és molt conegut, que el presentarem en les tres províncies, a les tres capitals -Castelló, Alacant i València-.
En el cas de València la persona que va fer la conferència introductòria és el fiscal, el primer fiscal anticorrupció que va tindre Espanya, que és Carlos Jiménez Villarejo -res a veure amb este altre Villarejo que prolíficament està eixint-.
Carlos Jiménez Villarejo és un exemple per a tots nosaltres, ha sigut un mestre i una persona d'una honestedat incommensurable.
En la memòria tenen el text complet de la seua conferència que es va fer pues davant quasi 200 persones en la ciutat de València.

I estem ja en la part de gestió.
La part de gestió, conforme els he dit, la nostra autonomia de funcionament comporta a tota una sèrie d'actuacions en l'àmbit de gestió de personal, se convoquen els concursos des de dins de l'administració, se realitzen els contractes, les compres, etcètera, etcètera.
Tot ho tenen explicat en la memòria corresponent, els detalls vull dir.

Des de sempre hem buscat el compliment de les normes respecte a paritat.
No obstant, se dóna una correlació en este sentit, entre el que és el nombre de dones i el nombre d'hòmens en les administracions publiques, majoritàriament el número són dones, i d'alguna manera esta proporcionalitat s'està produint en la pròpia agència.
És dir, el personal en 2018 que estava treballant ,15 persones, eren15 funcionàries, eren dones, i 9 eren hòmens.

El consell de direcció, l'òrgan col·legiat que des que el reglament està vigent regula, m'acompanya en la gestió, doncs tres persones són dones i dos són hòmens.

Respecte al pressupost de 2018, el pressupost que vostés ens van aprovar, va ser un pressupost més que suficient, els problemes, la dificultat i sobretot de cobrir plantilles, doncs vam portar que s'executés poc més del 50 % del pressupost.
Sobretot és el capítol 1 el que generà més sobrants que altres capítols que se vingueren a executar en major mesura.

En l'exercici 2019, en estos moments el nivell d'execució del pressupost és del 75 %.
És dir, i pensem que a finals d'any este tant per cent l'haurem superat en tant i en quant que s'incorporaran els concursos que ara, durant estos dies, estan realitzant-se i que significarà la incorporació de quatre persones més; més diverses que esperem que abans de final d'any acabem cobrint la plantilla de 37 persones.

Per tant, no vegen que ací ens sobren recursos, sinó que el pressupost ajustat per una agència funcionant al cent per cent, durant el 2018 no se va estar funcionant al cent per cent, sinó que les capacitats en què se va funcionar va impedir se pogués gastar estos diners.

Ací una qüestió que nosaltres plantejàrem, per si ho volien considerar, i era que els recursos que sobren d'un any se pogueren utilitzar a l'any següent, cosa que sé que és un tema polèmic, la Conselleria d'Hisenda ho planteja fins i tot a les mateixes Corts, que estos recursos per a nosaltres l'únic que significa és que en el pressupost corrent no s'haja de fixar una quantitat major perquè els recursos ja se tenen del pressupost anterior.

En qualsevol cas, en definitiva, del que se tracta és que estos recursos ens permeten a l'agència poder complir en les nostres obligacions i que nosaltres els utilitzem i els gastem de la manera correcta i més eficient possible.

En este sentit, els comptes els tenen vostés ahí, el que van ser els crèdits pressupostaris inicials, els finals i estos romanents que ahí, en la Conselleria d'Hisenda, per tant, el Decret 204, retira, no els que els tornem, sinó que senzillament deixa de fer-nos aportacions fins que cobrim, fins que tenim necessitats.

I en este sentit, també hem de dir que no tenim ningun problema que quan s'ha necessitat tresoreria la Conselleria d'Hisenda ha respost de forma immediata, ràpida i sense cap generació de problemes.

Açò és un simple càlcul.
Ve a compte del que se pregunta moltes vegades a les agències antifrau: quin cost tenen i quins beneficis reporten, quin és el resultat, el balanç en definitiva des d'un punt de vista econòmic que el puga representar.
Són dades, els 0,31 cèntims per habitant.
El cas de l'OLAF no, en relació a nivell europeu i el seu pressupost quadruplica, i estem molt pareguts al que és l'oficina antifrau de Catalunya.
L'oficina Balear pràcticament este és el primer any que comença a funcionar.

Si mirem casos resolts, casos resolts que estan de camí del Tribunal de Comptes, eh, tenim casos d'1.
200.
000 euros, eh, pel que són percepcions o actuacions que han generat un perjudici a l'administració pública; o tenim casos que ronden els 800.
000 euros per avaluar i que el Tribunal de Comptes determinarà el que és… La documentació és la que envia l'agència sobre la base de si hi ha responsabilitats o no.
Però, en qualsevol cas, si es dóna el cas que se recuperen estos diners, pues d'una manera prou sobrada vindran a significar més recursos dels que ha gastat l'agència.

Si anem a un cas que també està en investigació judicial, com és el cas dels cursos de formació, ahí estem parlant de desenes de milions d'euros.
Per tant, el que venim a plantejar és que les agències són un factor de millora de la percepció per part dels ciutadans que s'està lluitant contra la corrupció, esta percepció pensem que genera confiança amb la funció política, amb la funció representativa, no debades continuem veient les estadístiques on se qüestiona la corrupció com un dels problemes que tenim els espanyols, col·locant-lo en el segon o el tercer lloc de preocupació.
I des de la nostra obligació també de fer estes reflexions hem comptat amb l'inestimable treball, que tenen vostés en la xarxa, que participarem en la seua presentació a València, que és l'estudi fet pels professors Fernando Jiménez i Francisco Alcalá, sota els auspicis de l'Institut Valencià d'Investigacions Econòmiques i la fundació del Bilbao-Vizcaya, i que fa un càlcul molt detallat, d'una manera molt raonable i científica, dels costos econòmics del dèficit de qualitat institucional i la corrupció a Espanya.
Parla de l'1 %, menys que la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència, que arriba a xifrar en 40.
000 milions els costos de males pràctiques en l'àmbit de les administracions.
Este estudi se queda en 10.
000 milions a l'any, però en els que pensem que la construcció de marcs d'integritat en els àmbits de les nostres administracions reduirà considerablement.

En qualsevol cas, estem parlant de 10.
000 milions d'euros a l'any a Espanya, o siga, que no és qualsevol quantitat, donat que si seguim les recomanacions que en l'informe se demana seria un considerable estalvi per a tot l'Estat, és a dir, recuperar 10.
000 milions del producte interior brut només per millorar la nostra bona gestió és ben important, per tant.

Del recurs d'enriquiment injust he parlat abans, de tots els dubtes legals que tenim, d'una pràctica que hauria d'eliminar-se en el nostre funcionament quotidià.

De febleses en els sistemes de control de legalitat i financers de les administracions locals, és una qüestió que ja no és perquè jo vinga d'eixe cos, dels secretaris interventors i tresorers, i ho pogut viure, sinó per una constatació en l'actualitat -jo fa moltíssims anys que vaig passar a altres administracions-, i la constatació continua i permanent dels funcionaris d'habilitació estatal que continuen en els ajuntaments, que continuen en les diputacions, de tots els problemes que se troben a l'hora d'exercir la seua funció, que és la del control de legalitat per part dels secretaris i la del control financer per part dels interventors i dels tresorers.

Ací hi ha una espasa de Damocles que s'ha de resoldre d'alguna manera, i és que estos funcionaris les seues retribucions depenen dels òrgans als quals han de fiscalitzar.
El complement específic d'un habilitat estatal en els ajuntaments depén de la pròpia corporació municipal.
El propi complement de destinació és un complement de destinació que se fixa per les pròpies corporacions locals.
Hi ha corporacions, tenim detectades corporacions que han reduït tant eixos complements de destinació i complements específics que ningú vol anar, i aleshores les persones que estan cobrint estos llocs són persones que no estan preparades, almenys no estan habilitades legalment per a complir eixes obligacions.
Després poden ser magnífics funcionaris, però no tenen l'habilitació estatal que la llei ordena per a complir estes…

Sobre estos funcionaris, esta llibertat en la disponibilitat de les seues retribucions, és un factor de distorsió de la seua independència.
No eres independent quant al senyor que fiscalitzes és el que decidix el que te va a pagar.
És de sentit comú, i això ens està passant, no en les nostres administracions locals de la Comunitat Valenciana, sinó en les de tota Espanya.
Per tant, la resposta ha de ser a nivell estatal.
La resposta és utilitzar modificacions en les actuals lleis que regulen el règim local.
I estos funcionaris, en funció de tots, estan perfectament quantificables, especificar i fixar des de l'Estat unes retribucions que no puguen ser trastocades.

El procés de selecció de personal, ja l'hem tractat.
Sistemes d'integritat i control en la compliance, exactament el mateix.
La transferència en la despesa a càrrec de subvencions dels partits polítics és una constant també, jo l'he viscut en altres administracions i abans de fer-me càrrec, en les aportacions ha hagut sempre una nebulosa de dubtes sobre si les aportacions al sosteniment dels grups polítics, bé siga en parlaments, bé siga en municipis i corporacions locals, si ha d'estar fiscalitzat o no ha d'estar fiscalitzat, si ha de ser transparent o no ha de ser transparent.

La fiscalització, des del nostre punt de vista, és dels propis grups i de les pròpies estructures amb la intervenció, en el cas del Parlament, de les mateixes Corts, no?
Però, des del nostre punt de vista, és important que siguen transparents.
Al mateix nivell que tenen altres administracions, de forma que totes les administracions pogueren caminar de forma igual i que no pogueren aparèixer en situacions en les que se puguen estar qüestionant el compliment d'una llei tan important per a nosaltres com és la de transparència.

Aquí -i estic ja acabant- hi ha una qüestió que també ens preocupa.
És aquelles indemnitzacions que a la Generalitat li toca pagar després de molts anys o a la millor no tants anys després, però els resultats de sentències en les quals de les sentències apareixen que van haver o males pràctiques, o incompliment de la legalitat o conductes com a mínim reprotxables.
És el que es diu la institució o la figura jurídica de la repetició d'allò pagat per imperatiu de sentències judicials.

Si volem entrar en exemples, la Generalitat en 2018 va haver de proveir 70 milions d'euros per una sentència condemnatòria que significarà l'enderrocament de dos edificis en la línia de costa de Benidorm.
És dir, la Generalitat va a pagar perquè així ho ordena la sentència, perquè van ser resolucions i decisions en un àmbit de l'administració de la Generalitat les que van generar això.

Jo no dic que ho hagen de pagar aquells que prengueren decisions perquè també té el seu risc, podria haver situacions en què ningú les firmara, que es diu la vaga de bolígrafs.

Però el sí, almenys, obrir expedients informatius, saber què és el que va a passar.
¿Que se va a complir amb les obligacions i que jurídicament es varen seguir els informes i se va fer tot el que estava?
Doncs, bé, interpretacions diferents en l'àmbit legal sempre n'hi ha.
I per això estan els tribunals, per a donar la raó a uns i llevar-la als altres.

Però estem parlant de l'urbanisme, estem parlant d'edificacions, que, a més, se declaren d'una manera contundent, que estaven fora d'alineació, fora…, etcètera, etcètera.
És un dels casos que si fem cas al remors…, si fem cas a les dades, 70 milions estan aprovisionats.
És a dir, la Generalitat, de l'exercici 2018, ha tingut de reservar 70 milions.

Però si atenem a comentaris en l'àmbit de l'administració la indemnització podria acabar perquè no sols està pagar als propietaris dels apartaments perjudicats, sinó pagar l'enderrocament del mateix edifici.
Podria arribar a més de 100 milions d'euros.
Eixa és una qüestió que també els deixem sobre la taula en l'àmbit de la protecció dels denunciants, que forma part també de les nostres conclusions -ja ho hem estat explicant.

I tornem al mateix que també hem dit: molts dels dèficits o problemes que tenim ací està també en una mala o deficient legislació estatal.
He parlat al principi de la necessitat d'una estratègia estatal contra la corrupció, d'una llei integral de lluita contra la corrupció, en la línia del que els grups parlamentaris han intentat fer en estes dos últimes legislatures, però portant-ho fins al final, que és el que no hem aconseguit.

I a continuació ja me sotmet a les preguntes i les qüestions que vostés vulguen fer.

La senyora presidenta:

Muy bien.
Muchísimas gracias, señor Llinares.

Pasamos al turno de preguntas de los grupos parlamentarios.
Comienza el Grupo Podemos.

Señor Martínez, tiene usted la palabra por seis minutos.
Muchas gracias.

El senyor Martínez Ruiz:

Gràcies, senyora presidenta.

I agrair la compareixença del director de l'agència antifrau.
Moltes gràcies també per la seua tasca.

Volia formular-li algunes preguntes en el context de la seua intervenció i també del que hem pogut llegir en la memòria.

La primera pregunta fa referència a la llei de transparència, que vosté ha citat abans.
Volia preguntar-li si considera que és, per tant, necessària una reforma de la llei de transparència i si hi ha algun tipus de col·laboració entre l'agència i la conselleria per tal d'abordar aquesta reforma.

Un altra qüestió, veient les conclusions de la memòria, sembla, segons les dades de 2017, que estem a la cua en el rànquing autònomes quant a qualitat de govern i nivells de corrupció.
Volia preguntar-li si s'han actualitzat aquestes dades del 2017 i quines polítiques podria desenvolupar la Generalitat que ja estiguen resultant eficaces en els casos d'altres comunitats autònomes.
Ens ha posat com a exemple…, de cara a altres comunitats autònomes d'Espanya potser també podem aprendre alguna cosa d'elles.
I especialment, volia preguntar-li en matèria de prevenció.

Sobre la llei de contractes del sector públic a la qual també s'ha referit, jo crec que cal posar en valor aquesta llei, que fou a més fruit d'un important consens, tant en el Congrés dels Diputats com en el Senat d'Espanya, en la legislatura anterior.
Crec que és una llei que no es coneix molt perquè és molt tècnica, però que és probablement un dels fruits més importants d'aquella legislatura.

Volia preguntar-li com avalua vosté aquesta llei, la implementació d'aquesta llei, sobretot pel que fa als ajuntaments.

I després una qüestió que ens preocupa bastant, que té a vore amb la contractació d'empreses que han estat vinculades a trames de corrupció, que és una cosa que coneixem molt en el País Valencià.
Empresaris, empreses que ja han estat no només imputades, sinó que han estat condemnats per aquestos casos de corrupció i que, tanmateix, la Generalitat continua contractant, entre altres coses, perquè no es presenten altres empreses, perquè aquestes altres empreses que podrien existir no existixen perquè en el passant se'ls adjudicaven contractes de manera fraudulenta.

Sobre la qüestió de la selecció del personal, també volíem plantejar-li preguntes.
Volia saber si tenen dades sobre els casos comprovats de filtracions d'exàmens, (inintel·ligible) … de les taxes entre administracions públiques i divisió de les oposicions en vàries proves.
Si hi ha casos comprovats i si hi ha també estimacions sobre això.

Sobre la qüestió del finançament dels partits polítics, que és una qüestió que també ens preocupa bastant, volia preguntar-li si considera que caldria plantejar canvis normatius en el seus finançament.

I, per acabar, compartim el que… l'apartat de les conclusions de la memòria que parla de les carències legislatives a nivell estatal, entre altres qüestions, sobre l'establiment de terminis de prescripció més amples per als processos per delictes de corrupció.
Però també ens preocupa que no totes les formes de corrupció estiguen degudament regulades i que hi hagen formes de corrupció que fins i tot estan legalitzades.

I volia preguntar-li sobre dos qüestions molt concretes, que no apareixen en les conclusions, per a saber la seua opinió.
En primer lloc, què opina sobre la regulació del fenomen conegut com les portes giratòries, que connecten la política i els consell d'administració de les grans empreses.
I també sobre una qüestió que ressuscita de manera recurrent, i que és la qüestió dels aforaments, que també ens afecta en el cas del País Valencià.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Martínez.

Ahora le corresponde el turno al Grupo Vox.
La señora Criado es la que tiene la palabra.

La senyora Criado Gonzálbez:

Muchas gracias.

Buenos días, señor Llinares.

Con todo respeto, después de la lectura de más de trescientas páginas… casi trescientas páginas de la memoria y de escucharle durante más de dos horas y media, no nos convence y sí que nos reafirma en nuestras primeras conclusiones.
Mucha palabrería, mucho curso, mucho seminario, mucho gasto inútil.

Lo primero que tenían que hacer los políticos para ser éticos es no crear este tipo de agencias, que sirven para el enchufismo de sus afines.
Los beneficios para los valencianos no los vemos por ninguna parte.
Los perjuicios, sí.
Este año, en el 2019, se van a dedicar 3,3 millones de euros del dinero de los valencianos para esta agencia, que para nosotros es del todo inútil.

Mire, señor Llinares, a diferencia de la mayoría de los grupos de esta cámara que apoyaron la creación de esta agencia, Vox se habría opuesto, ya que tras la lectura de la Ley 11/2016 y de la memoria que acaba de explicarnos, y tras comprobar sus competencias, hemos llegado a la conclusión que tiene el mismo fin que otras entidades ya existentes para combatir el fraude.
Nos referimos al Tribunal de Cuentas, a la Sindicatura de Cuentas, a la Inspección de Servicios, al síndico de agravios, a la policía, a la Guardia Civil, a la Fiscalía, a los juzgados.

Por otro lado, interesa destacar que no existe independencia en las decisiones y estrategias de esta agencia, ya que la elección del presidente, que es usted, está vinculada al tripartito y porque los puestos se cubren casi todos por libre designación.
El 76% del presupuesto del 2018 va destinado a gastos de personal.

Mire, señor Llinares, la agencia sirve para colocar a amigos del tripartito.
Vox propone suprimir instituciones públicas en lugar de crear cada día más.
En los dos últimos años más treinta nuevos organismos, con todo lo que lleva de presupuesto.

Si se sospecha que la corrupción se genera en algunos de estos organismos, hay que acabar con ellos.
Muerto el perro, muerta la rabia.

Esta agencia nos ha costado de momento casi tres millones de euros del bolsillo de los valencianos y lo que nos costará en años sucesivos, porque estas instituciones las crean para consolidarlas, aumentando cada año su presupuesto.
En el 2017 fue de 1,5 millones; en el 2018, de 2,7 millones; en el 2019 ya llegamos a 3,3 millones.
Sirvan o no sirvan, estas agencias continúan y cada año aumentado el presupuesto ¡una barbaridad!

Señor Llinares, esta agencia no es necesaria.
El esfuerzo del trabajo de los valencianos no está para subvencionar inútilmente más puestos burocráticos y locales donde ubicarse.

Llama poderosamente la atención todo el esfuerzo dedicado en su memoria a crear una ética pública, a formar a los funcionarios en ética, a abogar por la transparencia.
Señor Llinares, no sirve hablar de ética en la memoria anual.
Es muchísimo más sencillo.
Simplemente hay que ser ético.

Para finalizar, nos gustaría que nos contestara a las siguientes preguntas.
En la página 67 de su memoria reclama remanentes no gastados de ejercicios anteriores, como ha dicho usted antes.
Es curioso, un ejemplo de eficiencia.
¿Podría explicárnoslo mejor que lo ha explicado antes?
¿En qué van a gastar esa cantidad?

Otra cuestión.
En el portal de transparencia sale como informe final de investigación un único caso, el de un contrato de la plaza de toros, y en la memoria no detallan casos relevantes.
Tanta opacidad es contraria a la transparencia de la que tanto presumen.
¿Pueden especificarnos los casos importantes que están llevando?
O ¿el único relevante que consta es este que le he indicado y que de momento nos ha costado casi tres millones de euros a los valencianos?

Por otro lado, ¿por qué aumentan el presupuesto en 2019 en un 22 %, cuando el del año 2018 solo se ejecutó en un 56 %?

Y ya -perdón-, por último, ¿usted ve correcto engañar a los valencianos creando organismos públicos que se solapan con otros ya existentes?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muy bien, señora Criado.
Muchas gracias por su intervención.

Le corresponde el turno al Grupo Compromís.
La señora Mas tiene la palabra.
Cuando quiera.
Muchas gracias.

La senyora Mas Mas:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyora Llinares, l'enhorabona per part del Grup Parlamentari Compromís pel treball fet i, sobretot, per l'exercici de rendició de comptes que ha fet vosté hui en esta comissió.

Bé.
Resulta xocant que després de quasi tres hores encara no s'haja entés la importància de la tasca que desenvolupa l'agència antifrau per part d'alguns.

Mire, és que en esta comunitat en els últims quatre any ens hem posat les piles, i ens hem posar les piles per a combatre una lacra que és la corrupció que s'ha donat de manera sistemàtic durant molt anys en este territori i que per part del nou govern del Botànic, d'eixe primer Botànic, se va posar de manifest de manera seguida que s'havia de combatre.
I es va fer en la creació d'una conselleria de transparència, però també en l'aprovació del naixement d'esta agència antifrau.

Totalment, a més, avançant-nos a una situació que, per exemple, l'estat encara no ha arribat.
Per això dic que la importància de la seua tasca és vital per a no cometre els errors que se van cometre en el passat i per a tindre eixes eines de treball necessàries per a previndre la corrupció.

Com vosté ha dit, bé, hem tingut uns inicis durs.
I a mi em recorden precisament als de la conselleria de transparència.
Però, clar, quan parlem de lluita contra la corrupció, quan parlem de transparència, parlem d'eixe passat que comentava abans, del present que hem tingut al llarg d'estos quatre anys, però també parlem del futur, perquè la corrupció no caduca.
Vosté ho ha dit també al llarg de la seua intervenció, que ningú està exempt de poder tindre un cas de corrupció al seu voltant, fins i tot sense adonar-se.

I, per tant, eixa inversió en transparència, eixa inversió en lluita contra la corrupció en el bon govern és, com dia l'exconseller Alcaraz, eixa rereguarda de les polítiques públiques.
Tindre eixes mesures, eixa prevenció, eixe tallafocs de la corrupció el que ens garanteix és que puguem invertir els recursos públics en els serveis públics, diguem, de l'estat de benestar necessaris i que cap cèntim s'escape per ningun costat.

I si, a més, eixa inversió en transparència són 0,31 euros per habitant, benvinguts siguen.
I a més, tant de bo poguérem estar incrementant, perquè això revertirà de manera positiva, com he dit, perquè cap cèntim més se'n vaja, s'escapa a la butxaca de ningun aprofitat o aprofitada.

I també agraïda que l'agència no caiga en el parany de la cultura de la sospita, ni de la generalització dramàtica en alguns casos, que sembla que a voltes vivim sotmesos a una corrupció constant.
També és important no generar frustració en la societat.
I per això estes eines, esta lluita o esta prevenció de la corrupció és essencial per a no generalitzar, diguem, eixa cultura de la sospita constant i crear un marc de retorn de la confiança cap a les institucions públiques i també cap a la política.

També ha fet vosté menció al marc normatiu.
Comentava que era amplament satisfactori, però jo crec que coincidim que és insuficient.
En el cas de la llei de transparència, la 2/2015, en la nostra opinió ha quedat obsoleta i el que necessitem és una nova llei autonòmica.

De fet, hi ha un projecte, un esborrany, per part del Consell, de bon govern, de la llei de govern obert, que ha de ser -i nosaltres ho entenem així- més ambiciós, que modifique eixes qüestions puntuals, com eixa que vosté comentava, quant als ajuntaments i les sancions; també, que introduïsca el concepte de lluita contra la corrupció, que no l'introduïx la Llei 2/2015; i que parle també d'altres coses, com, per exemple, l'open data o la intel·ligència artificial.

Però, clar, això també ha d'anar associat d'una estratègia estatal.
I eixa estratègia ha de passar també per una nova llei estatal bàsica de transparència.
La Llei 19/2013 va quedar obsoleta el mateix dia en què va entrar en vigor.
I, a més, comporta unes dificultats importants a l'hora de no tindre eixe règim sancionador que ens vindria tan bé a l'hora de regular després.

I, òbviament, també introduir eixe concepte de lluita contra la corrupció.
Sé que, per part de la conselleria de transparència, se va traslladar als anteriors dos governs de l'estat la necessitat de crear eixe pacte de lluita contra la corrupció estatal.
I, per tant, ahí coincidim amb vosté en eixa necessitat.

Voldria fer-li una pregunta, és: com valora vosté la llei d'incompatibilitat?
Si creu vosté que necessitaria d'alguna modificació i si pensa que cal una nova llei del sector públic instrumental que incorpore mesures més en l'àmbit del bon govern.

Quant a les xarxes de què vosté ha parlat, comentava que tenia un protocol de coordinació amb la inspecció general de serveis.
M'agradaria saber si existeix o s'està parlant de l'existència d'algun altre amb el consell de transparència i amb la conselleria de transparència.

Després, m'ha sorprés que el 53 de les denúncies siguen via bústia anònima, potser perquè m'ha paregut baix eixe 53 %.
És una falta de comunicació de l'existència d'esta bústia, sobretot, per exemple, en les províncies d'Alacant i Castelló, vistes les dades, o considera que és que els denunciants ja no tenen eixa sensació de por a l'hora de denunciar?

Per la nostra part, res més.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muy bien.

Muchas gracias, señora Mas.

Le corresponde el torno al Grupo Ciudadanos.
Por un turno de seis minutos, tiene la palabra el señor Woodward.

Muchas gracias.

El senyor Woodward Poch:

Sí.
Muchas gracias, señor Llinares.

Bueno, agradecerle su exposición y, realmente…, bueno, su exhaustiva exposición y, realmente, felicitarle por el trabajo llevado a cabo, a usted y a su equipo, al frente de la agencia antifraude.

Yo creo que valdría la pena recordar, aunque usted creo que ya lo ha hecho al principio, que qué es la agencia.
Es un instrumento de prevención, investigación y de combate del fraude y de la corrupción, con capacidad para proteger a las personas denunciantes.

Yo creo que una idea de lo que ha dicho usted es muy interesante volverla a sacar, que es que la corrupción no tiene colores y que la idea de que la corrupción pertenece al pasado es algo que nos debería hacer reflexionar en estos casos.

Es más, le voy a decir -usted también lo ha nombrado- que nuestra ley es una de las leyes más avanzadas en el contexto de la prevención del fraude, que es un referente.
Y una de las preguntas que tengo para usted es que qué es lo que le falta a esta ley.
Ha hablado de la directiva europea, de la protección del denunciante, que va a ponerse en vigor a partir de octubre.

Y no soy yo el que le va a preguntar si ha notado una relajación, por parte de este Consell del Botànic II, igual que el Botànic I, en la lucha contra el fraude.
Sí que le preguntaré por las trabas, por parte de la administración, en estar en marcha la agencia de antifraude, si ha tenido trabas por parte de conselleria, la diputación o las diputaciones y los ayuntamientos; si piensa que han cambiado las conductas de los dirigentes de nuestra comunidad; quién es el que le pone pegas, realmente, a su agencia; si hay una verdadera conciencia realmente, después de su exposición y leyéndonos el informe del 2018, hay una verdadera conciencia de lo que es la corrupción y lo que es el fraude.

Yo creo que, si nos vamos a uno de sus puntos, en la página…, creo que es la 74 o la 75, cuando habla de la protección del denunciante (soroll de papers) -ahora se lo digo-.
En la protección del denunciante nos viene…, el primer punto a que usted hace referencia del informe es la situación que se vivió en el ayuntamiento de Poble Nou de Benitatxell que, al final, el denunciante es el que ha acabado siendo denunciado.
¿Qué es lo que ocurre para que ocurran estos tipos de praxis dentro de la propia administración?
Y eso es lo que me gustaría que me dijera usted, su opinión.

También me gustaría que…, usted lo vuelve a remarcar en las páginas 181 y 182, en la protección de las personas denunciantes, qué es lo que echa en falta para ayudar a estas personas, que si hay algún… Debido a los problemas que se encuentran, que luego…, bueno, denuncian y, al final, quedan siendo ellos los denunciados.

Me ha gustado mucho, también, en la página 175 de su informe habla del enriquecimiento injusto que se produce en las administraciones que, pese a que por activa y por pasiva se dice que es una práctica que no se debe utilizar, pues, se sigue utilizando.

Y sí que es verdad que es muy interesante el tema de la formación del funcionariado.
Una de las ideas que tiene la agencia para llevar a cabo: formación en el funcionariado para saber exactamente de qué estamos hablando, aunque es incongruente que su propio personal, pues, se quede fuera de estos cursos.

Y ya, por último, resaltar en expedientes el tema de los fondos europeos, los fondos europeos, el mal uso que se ha dado en los temas de cursos de formación.
Yo me iría mucho más allá, porque hay una denuncia y un informe, por parte suya, por parte de la agencia valenciana, que es el expediente 1219/2017, de cursos de formación, a través de una denuncia de un particular, pero a través de su informe y su trabajo vemos cómo se han estado pagando cantidades por cursos o por horas prácticas que no se han realizado.

Un curso de 220.
000 euros presupuestados, ¿cómo puede ser que el 15 % de ese curso, por valor de 28.
000 euros, aproximadamente, pues, se haya pagado a la empresa que ha realizado el curso de formación, pero, realmente, no se han dado esas clases prácticas?
Usted lo tiene, al ser una denuncia individualizada, el resumen en esa única persona que hace la denuncia, que son 640 euros al final, que se le ha pagado a la agencia por el curso que le ha dado a esta persona, pero, trasladado a todo el curso, pues, nos vamos a los 28.
000.

Si esto lo ampliáramos a todos los cursos de formación que está dando el gobierno valenciano, pues, estaríamos en unas cantidades muy importantes.
Y, de ahí, una de las cifras que usted ha dado: nueve mil millones de corrupción en la Comunidad Valenciana.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muy bien.

Muchas gracias, señor Woodward.

Le corresponde el turno de palabra al Grupo Parlamentario Popular.
Tiene seis minutos el señor Nando Pastor.

Muchas gracias.

El senyor Pastor Llorens:

Muchas gracias, presidenta.

Señor Llinares, buenos días.

Yo quiero ser conciso en el turno que nos corresponde al Grupo Popular.
Por lo tanto, quiero empezar preguntándole por el principio.
Puede ser que usted, en sus cerca de dos horas y media de intervención lo haya comentado, pero me gustaría que explicase cuál es el criterio que ustedes manejan en la agencia antifraude respecto al orden de entrada de las denuncias que les llegan.
Sería importante y esclarecedor para conocer, de verdad y de cerca, el funcionamiento de la casa, ¿no?
, de la agencia antifraude.

Quería comentarle también que la Ley 11/2016, de 28 de noviembre, es decir, la ley que regula la agencia antifraude, establece en su artículo 5, en concreto el artículo 5.
5, lo que es la delimitación de funciones y colaboración de la propia agencia antifraude que usted dirige con el Consell de la Generalitat Valenciana y dice, textual, que la agencia se relaciona con el Consell de la Generalitat mediante la persona titular de la conselleria competente en materia de transparencia.
Es decir, si no me equivoco, esa persona, esa interlocutora válida y reconocida por la ley entre la agencia valenciana antifraude y el Consell de la Generalitat es la consellera de transparencia, la señora Pérez Garijo, la señora Rosa Pérez, si no me equivoco y si no leo mal la ley, la ley que a usted le regula.

Pero es curioso que, a principios del mes de septiembre, usted se reunió con otro miembro del Consell, que la ley no le ampara para ello, como es la consellera de justicia, con la señora Bravo.
Una reunión que, por cierto, no formaba parte y no figuraba en la agenda pública de reuniones, ni en la suya ni en la de la consellera Bravo, pero que sí trascendió a la prensa.
Eso, si no tengo mal la información que a mí me llega, fue entre el 4 y el 5 de septiembre.

Es curioso que el 13 de septiembre se reunió con la verdadera titular de la coordinación entre el Consell y la agencia antifraude, con la señora Pérez Garijo, y esa sí que se hizo pública y esa sí que formaba, curiosamente, parte de las agendas públicas.

Yo creo que sería conveniente y oportuno que usted diese alguna explicación al respecto porque a nosotros, al Grupo Popular, cuanto menos nos parece un tanto chocante y llamativo por dos motivos: uno, porque contradice, parece ser, el propio texto de la ley; y, dos, porque establece usted una relación con la consellera Bravo que, también parece ser, está al margen de la ley que a usted le regula.

Quiero hablar también de tiempos… Ha hablado usted de Navellos, 14, como la sede de la agencia valenciana.
Y yo quería preguntarle que, como vienen tiempos de crisis, tiempos de recortes, si la sede de la agencia antifraude va a ser definitivamente esa, ya que usted está pagando, desembolsando…, usted no, todos los valencianos, cerca de diez mil euros al mes en concepto de alquiler… Ya no le hablo de los tres millones que cuesta abrir la persiana todos los años de sus agencia, pero sí que quería preguntarle por los diez mil euros que cuesta todos los meses mantenerle a usted y a su equipo en pleno centro histórico de Valencia.
No sé si es oportuno, razonable o conveniente en estos momentos, repito, donde se avecinan tiempos de ajustes, tiempos de recortes, pero es una impresión, de verdad, que queremos conocer de primera voz de usted, que dirige dicha agencia y que, por lo tanto, es quien tutela los gasto y quien los compromete.

Ha hablado mucho de los ayuntamientos, de las administraciones locales.
Yo quería… un caso significativo, llamativo, que ha aparecido en los medios de comunicación y que, por lo tanto, con su regla de tres de que lo que aparece en prensa podemos hablar, y yo quiero preguntarle porque hay un titular interesante que dice que Ribó desoye a la agencia antifraude y rechaza su informe sobre una contratación irregular.

Esto lo hizo el 15 de diciembre de 2018, es decir, ha transcurrido casi un año desde que Ribó desoyese sus advertencias.
Unas advertencias que, por escrito, usted, en el informe, llegaba a calificar diciendo que había constatado presuntas irregularidades -las de Ribó- y conductas calificables como fraude o corrupción -las de Ribó, las de la junta local de gobierno de Ribó-, que acabó, finalmente, desoyéndole a usted y a su informe y procediendo con lo que tenían previsto antes de que su informe llegase.

Y yo quería preguntarle, en sede parlamentaria, si usted nos puede decir, desde el 15 de diciembre de 2018 -es decir, casi hace un año de ello-, ¿qué ha hecho al respecto, si ha llevado usted a la fiscalía al señor Ribó y a la junta local de gobierno o qué es lo que ha hecho exactamente, porque es interesante?
Y, repito que, como es un caso que ha aparecido en los medios de comunicación, pues, usted nos puede ilustrar sin ningún temor a caer en las cuestiones de confidencialidad y demás, ¿no?

Y también me gustaría saber, porque Ribó es ejemplo de otras muchas cosas también… Usted ha advertido, ha dicho al ayuntamiento, al Ayuntamiento de Valencia, de las malas prácticas porque tiene servicios caducados por los cuales desembolsa cantidades importantes, millonarias, de euros para la prestación de servicios públicos sin contrato alguno.
Me gustaría saber, a esas advertencias de Ribó -que sigue haciéndolo exactamente igual-, cuáles son sus planes y cuáles son sus actuaciones al respecto.

Y me gustaría saber si las mismas recomendaciones las ha hecho con la vicepresidenta del gobierno valenciano, con la señora Oltra, que, si no me falla la información de la que dispongo, creo que tiene cerca de cien millones de pagos anuales sin contratación alguna.

Me gustaría saber la agencia antifraude qué hace al respecto con la vicepresidenta porque, si lo hace con el señor Ribó, por una cantidad bastante inferior, creo que entorno a los siete millones de euros, me imagino que también lo estará haciendo y, por lo tanto, sería interesante que eso se supiese y se conociese de primera voz.

Y quiero preguntarle por último, que también es un caso que ha aparecido en la prensa, si ustedes han iniciado investigación alguna sobre las conductas o sobre las andanzas o lo comportamientos, como se le quiera llamar al final, de las empresas vinculadas al hermano del presidente Puig.

Lo digo, porque también ha aparecido en la prensa que la Agencia Valenciana antifraude está investigando en estos momentos.
Y cuando se supone, según el artículo 12 de la propia ley, que usted está investigando alguna cuestión es porque usted ha encontrado indicios razonables, porque si no la ley le imposibilita o le prohíbe investigar.

Todas estas cuestiones yo creo que serían interesantes -presidenta acabo ya- que usted en la siguiente intervención, que también tiene tiempo ilimitado, pues las aclarase, porque sería realmente, como digo, ilustrativo y convincente para la comisión.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muy bien, muchas gracias señor Pastor.

Le corresponde el turno de palabra - si me aclaro con la máquina esta-.
Le corresponde el turno de palabra al Grupo Socialista.
La palabra por 6 minutos la tiene el señor Muñoz.

Gracias.

El senyor Muñoz Lladró:

Gracias, señora presidenta.

Buenos días, señor Llinares.

Yo intentaré ser breve, pero sí que quería compartir con usted una serie de reflexiones.
La agencia antifraude, yo creo que si tenía sentido en algún sitio de España, en alguna comunidad autónoma de España, era aquí en la Comunidad Valenciana.
De hecho, tanto…, como decía mi compañera Aitana Mas en relación a la propia conselleria de transparencia que se llegó a crear porque había una necesidad, yo creo que social, por esa alarma que se había creado derivada de tantos y tantos casos de corrupción de 20 años de gobierno del Partido Popular.

También generaba una necesidad de que se creara precisamente una agencia antifraude.
De hecho fue una petición y una exigencia de Podemos que fue negociada en el seno del Parlamento y no tanto desde…, o sea, bueno, no se presentó, de hecho, como un proyecto de ley sino que se presentó como una proposición de ley que fue negociada en el seno del parlamento.

Y, evidentemente, es cierto que cuando se hacen proposiciones de ley, al contrario de los proyectos de ley, en ocasiones digamos que están menos pensados, o sea, y en la práctica esto tiene una serie de consecuencias.
Los proyectos de ley -todo el mundo sabemos- pues que tienen una serie de informes; las proposiciones de ley, es verdad que la autonomía del parlamento y del poder legislativo, pero en ocasiones están menos reflexionadas.

Y precisamente, y atendiendo a su comparecencia, había una serie de cuestiones que a mí, personalmente, me preocupan.
La primera, lo acabamos de ver ahora, muchas veces la Agencia Antifraude o la sensación es que se utiliza por parte de…, se veía, ¿no?
, cargos públicos como una arma arrojadiza respecto a otros partidos políticos o instituciones.
A usted le ha pasado.

Usted nos ha explicado lo que le ocurrió y, evidentemente, cuando se denuncia al director de la agencia antifraude y en el minuto cero se va a los medios de comunicación para que todo el mundo conozca esta denuncia -que solo quiere decir que ha sido denunciado- lo que busca es, precisamente, perjudicar la honorabilidad, en este caso, de la persona que está al frente de la Agencia Antifraude.

Esto, en contraposición, también nos pasa a aquellos que nos dedicamos a la labor pública y, especialmente, los que tienen responsabilidades de gobierno.
Por tanto, mi primera pregunta sería: ¿qué criterios utilizan ustedes para admitir/inadmitir las denuncias?
Y, igual -no lo he visto y perdóneme si no ha sido así- pero ¿cuántas denuncias se han inadmitido por parte de la Agencia Antifraude desde el momento de su nacimiento?

En segundo lugar hay una cuestión que me preocupa también, porque aquellos que se han dedicado a la gestión de lo público y a la administración, en ocasiones, tienen una serie de complicaciones por el propio trabajo de la administración.
Y esto no quiere decir que tengan una mala fe en sus actuaciones.

En primer lugar, se han demonizado una serie de palabras como es el enriquecimiento injusto, como es el fraccionamiento de contratos, especialmente el enriquecimiento injusto.
Usted sabe que estamos generando una administración y una legislación que a base de incrementar los controles sobre las actuaciones públicas genera más burocracia que, a su vez, producen que los plazos de adjudicación y ejecución de los contratos sean mayores.

Evidentemente hay una serie de servicios que son fundamentales, que se necesita una continuidad en el servicio y ahí se genera un problema.
Porque hay empresas que sí que tienen, obligatoriamente, tienen que seguir llevando a cabo esta…, o la administración tiene la obligación de que haya una continuidad en el servicio y, por tanto, debe contratar con esas empresas, pero a la vez se debe abrir una licitación nueva.

No obstante, ese incremento de la burocracia hace que el gestor público tenga que decidir respecto a una situación muy compleja que es: o no pago enriquecimiento injusto o corto el servicio.
No quiero decir que esto no pase o no se exceda.
Pero es un problema que existe y creo que, en ocasiones, utilizamos el enriquecimiento injusto y ya parece que es una especie de corrupción que iguala, pues, al que roba o al que se mete dinero en el bolsillo con el que actúa, o que no le queda más remedio que actuar de esta manera.

Y la tercera reflexión que le quiero hacer es que yo pertenezco a un partido político y, precisamente por mis ocupaciones, en el caso de las elaboraciones de las listas electorales le puedo asegurar que cada día son más complicadas.
Porque dedicarse a la política se ha convertido, de alguna manera, en un trabajo de alto riesgo, sinceramente, de alto riesgo.

Porque hay agencias antifraude -ojo, nosotros estamos muy de acuerdo con que las haya y que lleven a cabo su labor- pero cuando empezamos a teorizar sobre las cosas sin aplicar lo que es el día a día de los trabajos, de la gestión pública, del tomar decisiones, acaba ocurriendo que las incompatibilidades cada vez son mayores.
Hay gente que debe abandonar su trabajo privado para dedicarse a la política y luego no puede volver a su trabajo privado.
Hay conflictos de intereses que ya no solo implican a la persona en concreto sino cada vez se amplía el círculo familiar, con lo cual ya no es solo una decisión personal, de la persona que decide entrar en política sino que lo tiene que consultar con su familia.

E incluso podemos llegar al caso de las responsabilidades patrimoniales, fíjese, no por dolo sino incluso por imprudencia.
Con lo cual hay personas que se pueden arruinar por haber intentado que esa vocación de servicio público, oye, con mayor o menor acierto, con errores, pero que pueden, en definitiva, condicionar ya no solo su propia vida sino la de sus familiares.

Entonces -y ya acabo con esto- creo que en algún momento deberemos parar, reflexionar e intentar armonizar toda la legislación que se está haciendo, todas las agencias que existen, fundamentalmente para ver, exactamente, qué queremos construir y qué queremos evitar en este caso.

Y, sobre todo, que esto de la política no sea una profesión de alto riesgo sino que esa vocación de servicio público que otros la perjudicaron en algún momento… Ya no digo que la honorabilidad entre en todo esto, porque ser político desde siempre ha sido poco honorable para la opinión pública.
Pero, en cualquier caso, sí que no se convierta en una profesión de alto riesgo a la que cada vez es más difícil que la gente válida, con talento, concurra por el riesgo a que se perjudique el resto de su vida.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muy bien, señor Muñoz.

A partir de este momento el señor Llinares tiene tiempo indefinido para contestar, únicamente, a las preguntas que se le han formulado por los grupos políticos.

Muchísimas gracias.

Señor Llinares, suya es la palabra.

El senyor director de l'Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana:

Gracias.

Bueno, por el orden de intervención si…, pienso que es lo lógico, ¿no?
Al señor Martínez, sobre lo que ha planteado sobre si la ley de transparencia necesita una reforma o una colaboración, desde luego la ley de transparencia hay que actualizarla.
He dicho en mi intervención cuáles son los problemas más directos.

Nosotros con el Consell de Transparencia estamos en contacto -como no puede ser de otra manera- y nos intercambiamos los problemas que tenemos.
El Consell de Transparecencia, bien por medios, bien por su definición y su ubicación dentro de lo que son sus competencias dentro de la ley, tiene muchísimas dificultades.

El hecho de que no pueda tener una potestad sancionadora.
Es decir, que alguien no le envíe la documentación y no lo pueda sancionar.
En el caso de la agencia podemos sancionar y, de hecho, no hemos tenido nunca problemas, algunos retrasos sí que se han dado.
Pero lo que es problemas de negarse de plano a entregarnos documentación no lo hemos visto.
Pero el Consell de Transparencia si no tiene potestad sancionadora, pues, sus potestades reciben como respuesta el de que nadie le tiene miedo, es una cuestión testimonial y pasan como ha ocurrido -y como nos han informado ellos mismos- pues, de esas negativas sin ninguna consecuencia.

Que, en el caso de los ayuntamientos, el incumplimiento de la ley de transparencia quien tiene que imponer la sanción sea el propio alcalde, cuando el funcionario pregunta -dependiendo de los tamaños de los ayuntamientos-, pero si esto lo colgamos o no lo colgamos en el portal de transparencia, pues… podemos estar repasando toda una serie de casos donde nunca ha habido ninguna clase de sanción.
O sea, que la ley de transparencia hay que reformarla, está claro, y en esas líneas.

Que estamos a la cola, otra de las cuestiones que me ha comentado el señor Martínez, si la Comunidad Valenciana está a la cola en cuanto a calidad de gobierno.
Realmente, no sé la estadística esta de dónde ha salido.
Porque las estadísticas más próximas que tenemos, que es la del Instituto para la Gobernación de la Universidad de Upsala, un estudio que se publica cada dos años y que por primera vez en el 2017 incorporó el estudio por regiones, es decir las 240 regiones de Europa aparecen clasificadas, la Comunidad Valenciana, teniendo en cuenta que ese estudio se hace con datos antiguos -se publicó en el 2017, por lo tanto estamos hablando de 2014, 2015, 2016- no aparecíamos en el último lugar.

No aparecíamos en un especial lugar destacable, estábamos por debajo de la media europea.
Pero, desde luego, el último lugar le voy a decir quién es quién lo tiene: El último lugar lo tiene Canarias.

Si vamos de peor a mejor, en este estudio que tiene todos los respetos de la comunidad europea a los efectos de ser una guía en cuanto a los marcos de integridad de los gobiernos y desde 2017 de los gobiernos regionales, seguía Andalucía.
Perdón, en el último puesto era Andalucía, le seguía Canarias, luego las Islas Baleares y a continuación la Comunidad Valenciana.
Es decir, en este ranking, por la cola estaríamos los cuartos, no los últimos.

Desde mi punto de vista, y conociendo además la metodología con la que se hace este estudio, pienso que aquí pesaron datos antiguos.
Y esto contrasta con que la propia Comisión Europea reconozca en su informe semestral, presentado al parlamento a principios del 2019, que la Comunidad Valenciana ha dado pasos en el proceso de mejora de su situación a nivel de integridad en la gestión pública.
Que la propia Unión Europea lo reconozca y que, además, cite como ejemplos la agencia antifraude, la propia conselleria de transparencia y su sistema de alertas tempranas, es decir, creo que algo vamos avanzando.

Y en este avance si tiene unas consecuencias directísimas es en la regeneración de la imagen de una sociedad, de una comunidad.
Yo he vivido muchos años fuera de Valencia y la pregunta de ¿qué pasa en tu tierra?
Era realmente cansina, era agotadora.
Bueno, pues, si vamos consiguiendo que por otra parte se reconozca que vamos avanzando, pues, también tengámoslo en cuenta.

En cuanto a la evaluación de la implantación de la ley, me imagino que de nuestra ley, en nuestro caso estamos empezando.
Antes, al principio de todo, he dicho que desde un punto de vista institucional no llega a dos años, si hablamos de tener personal, tener un lugar donde poder trabajar, es muy poco.
Muchísima gente nos dice, no se os conoce y deberíais, de alguna manera, divulgarlo.

A mí es incontable el número de funcionarios que dicen -funcionarios jubilados- ojalá cuando yo estaba hubiera tenido una agencia donde poder ir a denunciar.
Y funcionarios en activo, los funcionarios en activo que denuncian y que he oído que tienen tantos sitios donde ir, pues resulta que vienen a la agencia, y por algo será.

Y entre los motivos por los que viene es porque da miedo la falta de protección que existe en todos los demás ámbitos.
A un empresario que viene y nos dice: «Está ocurriendo esto y a mí me han obligado a participar, pero yo sé que esto es ilegal y que nos van a pillar algún día, o vosotros u otros, y por lo tanto, ¿qué hacemos?
».

Cuando a este empresario se le plantea que esta denuncia puesta en marcha, y él, como testigo, va a estar imputado, tenemos que reconocer que hay una carencia en nuestra normativa porque no se protege a lo que en otros países se llama los arrepentidos.
No tenemos prote… Y el convenio de Naciones Unidas nos obliga a legislar, y no lo hemos hecho.

Es decir, nuestra ley la estamos desarrollando y con todas las dificultades del mundo.
Perdonen, pero también aprovecho, porque entre las cuestiones que tenemos en el desarrollo es esa creencia de que la agencia es un chiringuito o que es un grupo de enchufados.

Perdone, y me tengo que dirigir a usted, nadie de la agencia tiene ninguna necesidad de venir a la agencia para tener resuelta nuestra vida.
Somos funcionarios de carrera.
Todos, todas.
Funcionarios de carrera.
Estaríamos en otros sitios mucho más tranquilos, mucho más tranquilos.

Sin preocuparnos de nada, de ocho a tres y me voy a mi casa.
Estaríamos… Pero no: el funcionariado de la agencia es gente comprometida.
Es gente comprometida.
Y es gente que además lo está sufriendo.

Y he hablado aquí únicamente de la protección de los denunciantes, pero la protección de los funcionarios y las funcionarias de las oficinas antifraude, la protección que tienen en Europa y que tienen en Estados Unidos y que tienen en Canadá, porque, ojo, allí también el Tribunal de Cuentas allí también y fiscalía, allí también hay interventores, allí también sindicaturas.

Pero las agencias antifraude de los cincuenta estados de Estados Unidos son un ejemplo, y las de Canadá son un ejemplo, y en Europa tenemos muchas que son un ejemplo en la lucha contra el fraude y en la capacidad que tienen de intervención.

Decir, llamar a mis funcionarios o a mí mismo que somos enchufados, bueno pues vamos a ver cómo le explicamos que algo tan elemental, que el estado está dando a los funcionarios que proceden del estado servicios especiales en nuestra agencia, que significa que el día que se cansen de la agencia, el día que no puedan más o el día que sencillamente digan: «Esta etapa la he terminado», porque está dentro de nuestros derechos como funcionarios, que puedan volver a su puesto de trabajo.

Resulta que la Generalitat nos lo niega.
Los funcionarios que vienen de la Generalitat, ¿te vas a la agencia?
, excedencia.
Bueno, si fuéramos botánicos, por llamar lo del Botànic, o enchufados del Botànic, oiga, se nos pondría una alfombra roja para que nos fuéramos a la agencia, y desde allí el montar el chiringuito.

Pues no, mire, resulta que la Generalitat valenciana primero no nos admitió en la central de compras.
Luego, visto el ridículo, terminó admitiéndonos.
El estado nos había admitido.
Luego, no nos dio locales.
«Los locales, iros al mercado inmobiliario a buscarlos.
» Y eso es lo que hicimos y esto es lo mejor que hemos encontrado.

Se habla de 10.
000 euros, pero yo les invito a que vengan.
Son unas oficinas completamente montadas.
No tuvimos ni que comprar nada.
Completamente montadas.
Allí había una empresa, se fue y entramos nosotros, totalmente cableado, totalmente funcionando al día.
Mobiliario, todo.

Forma parte, cuando hablamos de esos 10.
000 euros, que yo soy el primero que lo consideró una exageración, he de reconocer que, dentro de esto, entran muchas más cosas.

Y a cada dirección general de patrimonio que cambia en nuestra Generalitat, yo les recuerdo que nos tengan en cuenta para, cuando haya alguno de los edificios disponibles por parte de la Generalitat, que se nos entregue, que se nos otorgue.
E insistimos, y así estamos.

En principio, no es una decisión nuestra la de estar pagando un alquiler.
Es que en el despachito donde estábamos, en las Cortes, de poco más o menos de diez metros cuadrados, llegamos a estar siete personas, con dos ordenadores.

Le aseguro que si fuéramos una agencia que tiene todo el recibimiento del actual gobierno, nos irían mucho mejor las cosas desde el punto de vista del funcionamiento y desde el punto de vista de nuestra actividad.

Por lo tanto, somos funcionarios de carrera.
No le debemos a nadie nada más que a mi esfuerzo el sitio donde estamos.
Hemos adquirido un compromiso con la función pública y con el servicio público ejemplar y que debería reconocerse.

Primero, protegiendo a estos funcionarios y a estas funcionarias, con esto mínimo que yo estoy planteando, los servicios especiales, para que sencillamente puedan volver a su sitio de origen, cuando se cansen y no aparezca que lo mandan a trescientos kilómetros de su casa.

Como puede ocurrir, porque en definitiva estamos tratando con situaciones que son molestas para quienes están gobernando.

Y perdonen mi vehemencia, pero la ley que ha presentado Vox en el Parlamento es la copia de la ley valenciana.
Hable usted con la diputada Macarena Olona, que es la que nos dijo: «Cojo vuestra ley porque me parece una ley magnífica».
Sencillamente se lo dejo para su consideración.

Siguiendo con las preguntas que ha planteado el señor… La contratación de empresas que han estado en procesos de corrupción.
Tenemos una ley muy garantista, la ley de contratos de las administraciones públicas, saben que prohíbe la contratación pública para aquellas empresas o empresarios que hayan estado vinculados con casos de corrupción.

Pero lo prohíbe a partir de que haya sentencias firmes.
Y ese es un poco el contraste que se produce, que empresas que están involucradas en determinados casos investigados o pendientes de sentencia definitiva sigan concursando.

Y ahí no podemos, desde mi punto de vista y manteniendo un principio de legalidad, no podemos hacer nada más que ayudar a la justicia para que todos estos casos se aceleren.

O reformar la Ley de enjuiciamiento criminal o el Código penal para que puedan aparecer medidas cautelares, donde precisamente una de ellas sea la de que no puedan estar contratando, como medida cautelar.

Pero de momento, nuestro ordenamiento jurídico eso no lo contempla, y mientras no haya sentencia firme, empresario o empresa vinculado a un caso que se esté investigando o a un caso juzgado, pero que la sentencia no sea firme, podrá continuar trabajando para la administración.

En cuanto a la selección de personal, la pregunta que se ha planteado desde el Grupo de Podemos, no sé si ha sido realmente una pregunta.
Pienso que lo que he venido a explicar de que tenemos casos donde se dificulta el acceso a la función pública, a través de unas tasas abusivas o a través de unos procesos fraccionados en días, cuando el estado lo tiene concentrado para funciones idénticas…

¿Qué diferencia hay entre un policía nacional y un policía local?
¿Por qué uno tiene que hacer ocho viajes al pueblo donde se hace la oposición y pagar 150 euros, cuando en el estado lo estás haciendo en dos días y estás pagando doce?
Eso está puesto ahí.
¿Cómo lo podemos hacer?

Bueno, pues planteando a través de la acción de gobierno o a través de normas que permitan la colaboración con los ayuntamientos que buena parte de estos procesos selectivos terminen recayendo sobre tribunales configurados desde el ámbito de la propia Generalitat, desde el Ivaspe.

Con participación municipal y con todas las participaciones que se quiera, pero planteándolo de una forma muy seria.
Porque es que, además, son demasiados los casos que nos afectan y que hablan de una desconfianza absoluta sobre los procesos selectivos, sean oposiciones o sean concursos.

El control neutral, objetivo e independiente de esos procesos es imprescindible y es una necesidad.

Sobre la financiación de los partidos políticos.
La legislación que hay es la que es.
O sea, no le corresponde a esta agencia plantear que hay que modificar la ley.
Simplemente no hay que hacer lo que la ley no te permite, no hay que hacer lo que es ilegal.

A partir de ahí, nada más fácil que las propias formaciones políticas con las mayorías suficientes que lleven al parlamento las modificaciones que hagan falta.
Porque, cuando se ha producido tantas veces esa financiaciones ilegales, a través de empresas, a través de aportaciones fuera de lo que está permitido, pues es que el problema lo tenemos.

Pero lo que sí que está claro es que, sin resolver esto, las conductas contrarias a ley de financiación de los partidos ya son delito.
Y por lo tanto tendrán que tener un tratamiento en ese sentido y sufrir las consecuencias.

La contratación, sabemos que ha sido un canal tradicional por el que tanto para hacer el servicio, tanto para hacer la obra y tanto para la campaña del partido.

El pago de facturas por parte de instituciones públicas, que en realidad eran servicios que beneficiaban campañas o beneficiaban formaciones, no me lo van a decir a mí, que yo destapé el 3 % en el Palau de la Música, con las facturas que aparecían como mailings y que eran servicios hechos para Convergència i Unió.

Es decir, ¿esto se ha terminado?
Pues seguramente no se ha terminado, porque no ha terminado de resolverse el problema o porque no tenemos los suficientes mecanismos para resolverlos, o los suficientes controles o lo suficientes sistemas de prevención.

Mi pregunta es: con todos esos controles en cuanto a la financiación de partidos y lo que se ha derivado, porque en la corrupción hemos visto que la excusa era la financiación del partido, que en cierta manera le daba una cierta justificación…

Pero luego, había gente que se enriquecía, la gente que se lo llevaba, la gente que… A título particular y hasta sin saberlo el propio partido.
Los enriquecimientos por las vías ilegales terminan siendo enriquecimientos de mucha gente.

Pero en estos procedimientos donde la contratación pública son los mecanismos, bueno, pues pongamos el foco sobre la contratación pública, sobre que los concursos sean realmente concursos abiertos, concursos públicos, concursos…

Y la respuesta a una pregunta, con otra pregunta: es decir, si teníamos tantísimos controles y nosotros venimos a solaparnos porque tenemos las mismas funciones, que me expliquen por qué ha pasado todo lo que ha pasado, con esos controles.

Es algo que yo todavía estoy esperando, porque el estudio del fenómeno de la corrupción es una tarea nuestra.
Queremos saber por qué la gente se corrompe.

Y queremos saber por qué se ampara a gente corrupta dentro de formaciones políticas honestas, con buenos fines, con objetivos honorables y cómo se les cuela, cómo se meten ahí dentro, cómo se aprovechan luego del poder que alcanzan.

¿Esto nos lo explicarán los sistemas de control que hemos tenido hasta ahora?
Ojalá, porque ese día pedíamos el cese y nos íbamos todos a sitios más tranquilos.
Por lo tanto, va a ser una necesidad, pero ya no porque nos hayamos adelantado, como he dicho.
Es que la Unión Europea, con la directiva europea, nos lo va a imponer.

La agencia estatal se va a tener que crear.
¿Por qué?
Porque lo ha dicho la Unión Europea.
Por el mismo motivo que ha creado las dos oficinas que he dicho.
Que no se solapan esas oficinas con la Intervención General del Estado.

¿Por qué ha creado la Intervención General del Estado una oficina de coordinación de lucha contra el fraude, si los interventores del estado tenían que ser suficientes?
Pues no, han ido a crear un organismo especializado en la lucha contra el fraude.

Porque yo, que tengo una relación muy buena con muchos auditores de sindicaturas, de tribunales de cuentas, ellos mismos te lo dicen: «Dentro de nuestros objetivos no está la lucha contra la corrupción, está que la administración funcione bien y que contablemente las cosas estén bien hechas».

Lo que llamamos la auditoría forense, la que descubre que una factura que está perfecta y que encaja con el sistema contable y con el sistema de pagos y con las transferencias, la que descubre que detrás de esa factura no hay un mailing, sino que hay una campaña electoral, esos somos nosotros, somos nosotros.

Porque el interventor ve que todo está correcto, y él no tiene ni tiempo, ni capacidad, ni medios para realizar el análisis forense de todo esto.
Porque si lo tuviera que hacer, estaría pidiendo que en su municipio, en su conselleria se cree un órgano antifraude especializado para hacer los análisis forenses de aquello que tiene pagar.

Estoy…, disculpen, porque estoy contestando a diferentes preguntas y de procedencias distintas.

En cuanto a la prescripción.
El problema de la prescripción es el de la seguridad jurídica.
Es decir, que toda la vida una persona que en su día hizo algo que no debía de hacer que no se vea en que cuando han pasado muchísimos años se puede haber reformado o puede ser otra persona, pues no se vea que surge algo que no tenía que…, que en ese momento le destroza completamente la vida y, además, no sirve para mucho el poder represaliar cuando han pasado veinte años, cuando han pasado diez, quince años.

Pero es que la prescripción que tenemos en el ámbito de la corrupción es muy corta, es muy corta, porque durante años las personas que pueden haber manejado los sistemas contables, económicos, de gestión por los que han actuado de una forma fraudulenta o de una forma corrupta lo siguen controlando y a lo mejor es cuando ellos salen y entra la oposición la que destapa este tipo de cosas.
O cuando entran otros compañeros del mismo partido, pero que no tienen ganas de pringarse en lo que ha hecho el anterior.
Y a lo mejor han pasado años.

Es decir, la prescripción en materia de corrupción y desde mi punto de vista, que es un delito contra la Constitución, porque se carga el artículo 14 en cuanto a la igualdad de todos los españoles ante la ley, ante el derecho a concursar en una oposición, ante el concursar a un contrato público, ¿eh?
, es un delito contra la Constitución y debería de ser tratado como un delito gravísimo.

Y, entonces, que te encuentres que a los seis años ha prescrito un movimiento de fondos multimillonario, pues no encaja.
Y la ciudadanía eso percibe y la ciudadanía está viendo la prescripción tan corta como una causa de impunidad, como que continúan haciendo lo mismo y continuaran…

De ahí, que sí, estoy totalmente de acuerdo con ustedes en que revisar los mecanismos de la prescripción alargando los plazos en aquellos casos concretos donde el presunto corrupto ha disfrutado de unos beneficios, que es el de haber podido estar ocultando los datos que hubieran demostrado que había corrupción, en estos casos está clarísimo que la prescripción necesita un repaso y una relectura para modificar estos preceptos.
No lo digo yo, lo ha dicho la Fiscalía General del Estado en su último informe.
O sea, se rebela contra esas situaciones de prescripción tan cortas que dificultan o llevan al archivo muchos de sus casos.
Por lo tanto, en ese sentido coincido con las dudas que puedan haber…

Las puertas giratorias…, tenemos una ley de incompatibilidades y de conflictos de interés de los de los altos cargos y tenemos también unas leyes de incompatibilidades de los cargos electivos, tanto de los…, desde mi punto de vista, ¿qué es lo que ocurre?
No se vigila, no se controla.
Es decir, todos hacemos la declaración de bienes y de actividades.
Pero, ¿cuál es el organismo que se encarga de comprobar, al menos por muestreo, de que esto es verdad?
Pues a lo mejor algún periódico, algún periodista que le llega algo, se pone a investigar y lo destapa.

¿Pero tenemos mecanismos para que haya una comprobación… por sistema de muestreo, de que todo lo que…, de que nuestras declaraciones son ciertas, de que no tenemos negocios detrás de nuestra…, de las actividades que declaramos, de que cuando dejamos la función pública como cargos electos o no electos y nos podemos ir a cualquier sitio de una manera encubierta para aquello de cubrir los expedientes, hay alguien que siga esto?
No tenemos organismos.

De hecho, nosotros, en materia de incompatibilidades, no podemos entrar.
Los casos que nos llegan de incompatibilidades lo derivamos a la oficina de conflictos, porque es nuestra obligación y porque no podemos invadir competencias de otros.
Pero en estos momentos no hay medios para hacer ese seguimiento.

Por lo tanto, las puertas giratorias van a seguir estando ahí, en tanto y en cuanto los plazos, que hay unos plazos, tenemos dos años para no volver a la actividad sobre la que has tenido o has conocido por razón de tu cargo o por razón de tu empleo, teniendo en cuenta que además ese cargo político, ese alto cargo, cuando cesa, no se le da una indemnización como puede ocurrir en una empresa privada.
Se va y se tiene que buscar la vida por otro lado, pues durante dos años no va a poder estar…, no va a poder trabajar en ámbitos que…, de los cuales puede haber adquirido una serie de conocimientos por su pase por la función pública.

En estos momentos, esto, de hecho, tampoco se controla.
También tiene que venir de una denuncia o tiene que venir de alguien que, por lo que sea, a esa persona se la está buscando.
Pero no tenemos ahora esos mecanismos.

La regulación de puerta giratorias, que funcionen los órganos que tenemos por ley establecidos que deben de cubrir esta…, pero para funcionar significa también medios.
Porque, claro, conozco los medios que tiene la Oficina de Conflictos de Interés y le encargamos que haga todos estos seguimientos y le puede dar un ataque a la persona que lo está dirigiendo.

En cuanto a aforamientos.
Aquí me van a permitir que no me defina.
El aforamiento nace como una garantía de que no vas a caer en el primer juez, donde…, donde se lleve donde…, donde el que te denuncia quiera llevar el caso.
Y esa garantía es que unos tribunales superiores puedan establecer esas garantías.
Tampoco pasaría si se quitara.
O sea, hay países donde el único aforado es el jefe del estado y no hay más aforados.

Es decir, en este sentido pienso que es una materia y un motivo de reflexión.
Es cierto que los miles y miles de aforados que tiene la normativa española, en la práctica no tiene mayores consecuencias que aquellos casos judiciales que se puedan generar, pero sí que ha aparecido unido a esa sensación de que el aforamiento generaba impunidad.
Y, en ese sentido, es más la percepción de la sociedad, de una institución, que la institución en sí mismo.

En este aspecto, la agencia no ve a la hora de nuestras…, los expedientes que pasan de análisis e investigación si se da el caso de que el aforamiento nos afecte para nada.
Si fuera trascendiera el comportamiento como una conducta ilícita… tipificable penalmente, entonces sí que el juez que instruyera sí que se las tendría que plantear, si aforamiento sí o aforamiento no.

Pero, en sí mismo, a mí permítame que, siendo algo que aparece como muy escandaloso, en su nacimiento tuvo ese objetivo, que era el de las máximas garantías para aquellas personas que, estando en lo público, pueden tener muchos más enemigos que cualquier ciudadano normal.
Y que esos enemigos a veces se traducen en el ámbito local en aquellas jurisdicciones donde de forma natural, si no estuvieran aforados, les correspondería caer.

Pero esto también formaba parte de una época donde la propia integridad había que reclamarla en los propios tribunales, en los propios juzgados, donde pasaba de todo.
Yo creo que ahora no es la situación en la que nos movemos.
La profesionalidad de nuestros jueces, magistrados y tribunales creo que está al máximo nivel de cualquier país de nuestro desarrollo y, por lo tanto, tal vez pues tanto aforamiento fuera innecesario y facilitaría muchos de los trámites a nivel judicial.

En cuanto a los remanentes no gastados.
Los remanentes no gastados no es porque no estuviera previsto gastarlos o porque se pidiera más de lo que se necesitaba, sino sencillamente porque el proceso de implementación y de desarrollo del funcionamiento de la propia agencia no siguió los tiempos que teníamos previstos inicialmente.

O sea, el tiempo para encontrar un lugar donde trabajar constriñó la posibilidad de que viniesen más personas al capítulo I.
Si no tienes funcionarios adscritos, pues no lo gastas y, por lo tanto, se va a remanentes y esa es la causa principal.

En el caso de contrataciones muy complejas, como estamos en proceso de desaparición de papel a través de la contratación… a través de la administración electrónica, los programas y los planes de una administración electrónica de esa complejidad, pues bueno esperábamos que en el 2018 se hubiera podido contratar y solo se pudo contratar una parte; la otra se ha tenido que contratar en el 2019.
Hemos tenido que coger recursos del presupuesto del 2019 porque, al no estar ejecutado ese contrato en el 2018, esos recursos, con arreglo al Decreto 204, los pierde…, no es que los pierda, sino que se reintegran a hacienda.

Y esa es la razón de que…, he dicho este año es el 75 %, pero tenemos una parte de la plantilla hasta 37 trabajadores.
Ahora somos 29.
Pues ese remanente de capítulo I, en tanto y en cuanto no lo cubramos o la parte no cubierta durante el ejercicio del 2019, se va a acumular y va a aparecer al final del ejercicio.

El por qué plantear que ese remanente lo puedas utilizar.
Porque, en principio, es un gasto que ya estaba previsto, que ha sido aprobado, que su finalidad no cambia, sigue siendo la misma y, si tienes esas cifras, no pides para los ejercicios siguientes, porque ese remanente te permite desarrollar la actividad sin necesidad de nuevos recursos.
Esa es la única razón y por esa es la razón que así lo tienen sindicatura, así lo tienen las Cortes -no sé si os lo han quitado, pero creo que iba por ahí-, pero que al final vence el que no, que lo que no se ha comprometido y se ha ejecutado al final el 31 de diciembre debe de ir a la caja común de los presupuestos, pues ningún problema.
Yo llevo casi 40 años trabajando así como funcionario público, o sea, que tampoco me… Ahora me facilitaría…, nos facilitaría cosas.
Pues si no es posible, pues no es posible.
No es un impedimento que nos lleve a ninguna situación dramática.

El aumento del 22 % que se ha planteado de un presupuesto al otro.
Si se mira las relaciones de puestos de trabajo esencialmente, está relacionado, porque yo no he sido nunca partidario de crear una estructura -en mi experiencia anterior nunca lo he hecho-, una estructura teórica, sino una estructura a partir de necesidades calculadas y perfectamente evaluadas.
Y conforme las necesidades van saliendo, entonces se va pidiendo más, justificándolo y explicando el porqué.
Eso es lo que nosotros hacemos.

Y, en ese sentido, la RPT, la relación de puestos de trabajo del 2018 eran 32 personas, de las cuales solo 24 llegamos a cubrir durante todo el ejercicio y en el ejercicio 2019 somos 37.

Y luego hay cuestiones relacionadas con el equipamiento de la propia agencia, pues que también se necesita adquirir.

En cualquier caso, como saben ustedes, estamos sometidos a la fiscalización y a la auditoría de la intervención de las propias Cortes -el interventor- y de la propia Sindicatura de Cuentas.
Las cuentas de la agencia es la sindicatura quien las fiscaliza y están bien.

Si lo hacemos mal, tendremos que corregir.
Pero ustedes lo sabrán seguro, porque no nos autoevaluamos a nosotros mismos.
Como no puede ser de otra manera, los controles precisamente han de ser independientes y separados de las administraciones que lo…

En cuanto a solapar, yo creo que ya he explicado mucho.
Yo soy un habilitado estatal.
Vengo de los cuerpos de secretarios, interventores y, lo que he dicho antes, es decir, ojalá hubiera habido una agencia como la que yo dirijo en la época en la que ejercían los ayuntamientos.
Ojalá, ¿eh?
Que además fuera independiente, neutral e imparcial, porque seguramente cosas donde fui impotente para poderlas plantear o para poderlas acometer no hubieran ocurrido.

Yo confío en que -contestando a la señora Mas- que la ley estatal surja o sea a partir del proyecto de Vox o a partir del proyecto que presenten los demás partidos.
O a partir del que presentó Ciudadanos en la legislatura anterior, que todos sabemos que cada uno hace las leyes conforme sus criterios y sus planteamientos políticos.
Pero para eso están las comisiones, para negociarlas, para discutirlas, y para eso también, creo, estamos los expertos si se nos pide opinión, para poder hacer también nuestras aportaciones, llegado el momento que esto ocurriera.

Por lo tanto, ley estatal sí, y además la habrá; además la habrá porque el estado ya está reaccionando creando organismos que están desconectados y que están desconexionados, y porque hay una directiva europea que en octubre va a decirle al estado español que tiene dos años para implementar esta directiva, y si no lo hace pues ya sabemos lo que pasa cuando las directivas no se cumplen.

Por lo tanto, si nosotros no existiéramos, se tendría que crear o bien en forma de agencia propia de la Comunidad Valenciana, o bien en forma de la estructura regional de la agencia estatal, ¡igual me da!
Es como funciona Italia.
A efectos prácticos tendrá que hacerse.
Como tantísimas otras cosas que aquí nunca se han comprendido, es Europa la que nos lo explica, sin ir más lejos en todo lo que es la normativa medioambiental.

La ley de incompatibilidades, ya lo he contestado.

Que hace falta una ley del sector público instrumental, desde luego hace falta introducir modificaciones importantes.
Aquello que la propia Generalitat se ha planteado para sí misma, que es lo de hacer análisis de riesgo, lo de hacer planes de prevención de la corrupción para dentro de sus propias consellerias, y además ha creado un sistema y ha puesto a cargo de él una estructura de funcionarios de la propia Generalitat, hay que llevarlo al sector público, y en el sector público no solo eso, hay que plantearse los procedimientos de nombramientos y de selección de los profesionales y tantas otras cosas.

Pero, al sector público se ha recurrido históricamente, no es un invento de ahora.
Los que empezamos como funcionarios desde principios de los ochenta vivimos esta externalización y esta huida del derecho administrativo, ha sido una constante por aquello de que la burocracia municipal o la burocracia de los funcionarios impide que determinadas cosas que requieren rapidez no se hagan.
Y de ahí nacieron la mayoría de las empresas públicas, buscando agilidad que en el ámbito de la administración ortodoxa no se alcanzaba.
Luego, hemos visto que por esa vía han pasado muchas cosas que no tenían que haber pasado.

La ley de contratos actual, la que entró en vigor en el 2018, ya arrastra hacia el derecho administrativo buena parte de todo el sector público y les obliga a seguir toda una serie de pautas, y ya les exige además que tomen toda una serie de medidas.
Y aunque deja en el aire que el conflicto de interés hay que evitarlo pero ya separa, dentro de lo que son las mesas de contratación, cargos públicos, ¿eh?
, y sitúa cargos funcionariales, pero ahora lo que hay que establecer son los mecanismos de control de los cargos funcionariales porque las tentaciones van a seguir estando.
Cuando las mesas de contratación podrían estar presididas por un alcalde, por un teniente de alcalde, o por un alto cargo de la Generalitat, las tentaciones estaban; pero, ¡oiga!
, ahora las mesas de contratación son de personal funcionario, personal profesional, y las tentaciones ¿han cesado?

Lo he dicho, es que es un riesgo que está ahí y que, por lo tanto, los mecanismos que tengamos que instaurar los tenemos que instaurar con medidas de reforzamiento, bien las leyes del sector público, bien las que buscan evitar las puertas giratorias.

Con la conselleria de transparencia; con la conselleria de transparencia hemos establecido el canal que plantea la ley de relación normal, como la teníamos con anterioridad para aquellas cuestiones que son comunes en la gestión.
¿Qué es lo que ha ocurrido?
Que en la remodelación del gobierno, servicios que estaban en la conselleria de transparencia han pasado a la conselleria de justicia, y un servicio tan importante como es la Inspección General de Servicios.
La Inspección General de Servicios, que es la oficina antifraude interna, es asuntos internos de la propia Generalitat, no está adscrita a transparencia sino que está adscrita a la conselleria de justicia.

Entonces, bueno, ahí tenemos que establecer los protocolos que teníamos en un principio, que era la relación directa que no tenga que ser a través de cargos políticos sino directa con los funcionarios que desempeñan sus tareas en la Inspección General de Servicios.
Y eso es de lo que hablamos, aparte de dos cosas más.
Lo digo porque eran cosas que entraban dentro de una competencia directa de esa conselleria.

Las cuestiones del Ivap -que antes he comentado-, el Instituto Valenciano de Administración Pública, me petición formal de que el instituto se abra a todas las administraciones, y que además se facilite el que no haya ningún impedimento para poder tener estos servicios que hasta ahora están circunscritos únicamente al personal de la Generalitat.

Y la tercera cuestión, también función pública depende de esa misma conselleria, el convenio que está firmando función pública, o la conselleria con otras administraciones públicas, para el reconocimiento de la carrera profesional de los funcionarios que tienen origen en la Generalitat, para que cuando vuelvan a la Generalitat el periodo que han servido en la agencia les contabilice a los efectos del complemento de productividad.
Estas eran las cuestiones que formaban parte de esto.

La forma simple, directa, de ir a donde está el núcleo de decisión, el Ivap, función pública, inspección de servicios, depende de una conselleria en concreto.
Pienso que si cuando se redactó la ley de la agencia, en vez de la inspección de servicios estar en justicia como hasta ahora, hubiera estado ya en justicia, bueno, pues, la ley se hubiera redactado de otra manera porque la conexión nuestra con un órgano, con un servicio tan importante como la inspección general es necesaria, es que el flujo de información, entre otras, porque hay cuestiones que le corresponden a la Generalitat resolver en materia de disciplina de sus funcionarios, nosotros no tenemos competencia para abrir expedientes disciplinarios al personal, al personal, pero sí que lo tiene.

Y estos vínculos han existido con función pública, han existido desde que la agencia funciona, sin necesidad de pasar por la conselleria de transparencia; entre otras cosas, porque se ha manejado también información confidencial que afectaba a ese servicio específico.
Y en las cuestiones confidenciales el circuito cuanto más corto sea menos probabilidades hay de que se escampe.

Por lo tanto, para aspectos que puedan tener directamente el Consell, y el Consell como órgano de nuestro gobierno, evidentemente la conselleria de transparencia, pero la agencia trata con todas las administraciones, trata con alcaldes, trata con diputaciones, trata con universidades, trata con todos sin que en la ley se especifique que un asunto de la universidad se tiene que tratar de esta manera o de otra porque forma parte de la relación institucional y de la relación; eso sí, desde el claro principio de que las actuaciones que se realizan a través de estas relaciones son dentro del marco que nos permite nuestra ley y no dentro de ninguna cuestión como las que se puedan plantear a nivel de sospechas, que desde mi punto de vista son infundadas, dándoles las explicaciones que les he venido a dar.
(Soroll de papers)

Evidentemente, falta difusión tanto de la bústia, falta difusión de la agencia, y también les señalo que pronto tendrán que determinar, con la directiva europea de protección de los denunciantes, cómo resuelven el buzón de denuncias que toda administración estará obligada para instalar en sus webs.
Las Cortes tendrá que tener su buzón de denuncias; las consellerias tendrán que tenerlo; los ayuntamientos tendrán que tenerlos, excepto los más pequeños que estarán obligados a agruparse, y seguramente eso significa diputaciones, o bien plantear que hay un buzón, como hace la Dirección General de Fondos Europeos de la Generalitat que en su web tiene el buzón de la agencia como la vía, porque también se lo exigió la Unión Europea, como la vía segura de denuncias que cumpla los requisitos que dice la directiva, que es el de que hay que guardar la confidencialidad y hay que permitir las denuncias anónimas.

Esto va a estar en el orden del día porque se tendrá que resolver desde el ayuntamiento más pequeño hasta la empresa más importante, tanto pública como privada, porque la directiva viene dirigida contra la corrupción pública y contra la corrupción privada, y para proteger a los denunciantes que denuncian ilegalidades, no solo de corrupción sino también sanitarias, de medio ambiente.
Y de esa directiva nace la implementación de los buzones, y con la implementación de los buzones viene lo otro: ¿quién se hace cargo de los buzones, la gestión de esos buzones, de lo que entra por ahí, de la información que entra por ahí?
Y tendrán que decidirlo, o bien funcionarios de carrera sobre los que está la ley que puede caerles por vulnerar principios de confidencialidad, que están obligados, o bien personas que no tienen esa preparación.

Todo eso va a estar ahí, y nosotros se lo adelantamos, y lo adelantamos pues, bueno, con el caso práctico que tenemos instalado y que, en el caso de aceptarse y de utilizarse, podía ser el que pudiera plantearse como un link en cualquier portal de cualquier administración.

Eso lo dejo sobre la mesa como una cuestión que, seguramente, habrá que volver sobre ella.

Las denuncias efectivamente entran, y hay un criterio que puede ser el criterio temporal, el histórico; la primera que entra es la primera que se coge y las que van detrás van detrás, y dentro de nuestra capacidad se va haciendo.

Ese ha sido un criterio que ha estado rigiendo durante bastante tiempo hasta que hemos añadido elementos correctores, y esos elementos correctores son los de la cuantía económica que pueda estar en juego, el de que se pueda estar produciendo una situación que vaya a ser irreversible y que, a partir de ahí, y a propuesta, no del director, sino a propuesta de la propia dirección y de los funcionarios técnicos que son los que evalúan, los que hacen el primer análisis, se puede alterar el orden de tratamiento de una información; el orden de tratamiento de una información que llega en forma de denuncia o en forma de documentación.
Es un criterio, bueno, que tiene sus complejidades a la hora de…, el de la cuantía no, si hay una cuantía clara, aquí nos llega un caso real donde con pagos irregulares se suman 800.
000 euros, pues esto tiene una importancia porque además se continúa haciendo, y esto ha asaltado todos los demás casos.

Con lo cual, hay una lógica dentro de esa evaluación que se hace en la primera fase, que es la de análisis, de coste y consecuencias de que esto se queda a la cola y que puede significar un retraso de seis meses, siete meses, dependiendo de nuestra capacidad y de la complejidad de los casos que puedan estar delante.
Esos son los criterios que le puedo explicar en estas cuestiones.

En las resoluciones que planteamos que un asunto ha vulnerado normas y que pueden ser normas administrativas en un sentido que, hecha la evaluación, y además, a veces, esa evaluación compartida con la propia fiscalía se queda como un ilícito administrativo donde, además, hay informes justificativos de los propios funcionarios pero donde constatamos que esa no era la forma de actuar y que eso se ha hecho mal, y además se ha hecho mal citando qué preceptos no se les ha dado cumplimiento, lo que venimos haciendo es el plantearle a las administraciones que corrijan y, luego, haciendo seguimiento de esas correcciones, porque les exigimos que nos den cuenta de cómo han corregido ese comportamiento y esa conducta.

Casos que han salido en la prensa.
El tema de la grúa donde por la vía del enriquecimiento injusto se venía pagando unas facturas que si hubieran salido a concurso estamos seguros que serían unas facturas mucho más reducidas.
Bueno, pues al ayuntamiento le exigimos que esto ya no habían excusas con el tiempo que llevaban así para que este concurso se realizara.
La respuesta del ayuntamiento ha sido: se está tramitando y se está realizando.
Y como agencia estamos en observación para que esto se cumpla.
¿Que no se cumple?
¿Que no se cumple en los casos donde hemos hecho requerimientos?
Ustedes lo tendrán aquí, ustedes lo tendrán porque cuando ya llegamos a un comportamiento, como he citado los casos que no han respetado a los denunciantes, ustedes tendrán aquí que a este ayuntamiento se le han planteado tres meses, o si el caso era más complejo se planteó seis meses.
No se ha cumplido, continúan igual.
Bueno, pues esta comisión es la receptora de nuestras investigaciones y, por lo tanto, con el derecho a saber cómo acaban los procedimientos.

En el 2018 prácticamente procedimientos acabados y con el personal que teníamos y los problemas que teníamos prácticamente es que no los había.
En el 2019 van a tener muchos.

El caso que está colgado en nuestra web, la plaza de toros, estuvo colgado también el caso de la EMT, se colgó porque tuvimos una avalancha de llamadas de los periodistas que tenían información y tenían una documentación que, por lo que nos demostraron, era la información nuestra, pero en alguna de las llamadas y en alguna de las preguntas veíamos que no toda la documentación completa se había dado.
Con lo cual, son los que casos que, habiéndose producido una publicidad no generada por nosotros, tuvieron y se colgaron en la red.

¿Y el planteamiento es colgar en la red todos los informes?
Yo pienso que los informes terminados, terminados y con los elementos confidenciales anonimizados, han de estar a disposición de ustedes, han de estar a disposición de ustedes.

El colgar en la red como hacen algunas oficinas de control, sean sindicaturas, sean, pues bueno es una cuestión que la estamos debatiendo por todo lo que puede representar desde un punto de vista de publicidad de determinadas conductas.

Pero, en cualquier caso, informes definitivos, saben que los expedientes pasan por la fase de análisis, por la fase de investigación que deriva de un informe provisional.
El informe provisional se remite a las administraciones o a las personas en concreto que hacen alegaciones y luego se convierte en definitivo.
Pues esos informes definitivos, que cada día y a lo largo de 2019 van siendo más, tanto los que tienen conclusiones como los que tienen menos archivos, eh, porque de archivos, que ha habido una de las preguntas, en estos momentos, en el 2018, prácticamente archivos tuvimos cantidades simbólicas que no llegaron ni a una décima parte de todo lo que había entrado.

Pero ahora, en estos momentos, estamos en condiciones de plantear que los archivos, o bien porque no son competencia de la agencia, o bien porque los remitimos a otras instancias, o bien porque están judicializados y, por lo tanto, se quedan pendientes.
Nos estamos moviendo entre un 45 y un 50 % de lo que en el 2019.
Del 2019 les daré cuenta del mismo, eh, perfectamente ordenado como hemos hecho con el 2018.

Y, en cualquier caso, ningún inconveniente en que todo lo que sea no vulnerar el principio de confidencialidad, a disposición de ustedes para toda la información que necesiten.

Repaso por si se me ha quedado alguna cuestión.
Sí, sí, me quedan.
(Veus) Sí, sí, lo que antes hemos comentado.
Hay unas resoluciones donde se hacen reconvenciones al Ayuntamiento de Valencia y a otros ayuntamientos que no han salido a la prensa porque, en definitiva, no han sido del interés de quien ha conocido estas resoluciones.
Pero en estas reconvenciones planteamos las correcciones y el de que comuniquen a la agencia qué actos han realizado en la línea y en la dirección de lo que se les ha dicho que administrativamente está mal.

Lo que ha entrado, lo que pueda entrar en materia penal le puedo asegurar que al mínimo indicio de cumplimiento de incurrir, al mínimo indicio de incurrir en un comportamiento que pueda ser calificado de conducta punible penalmente, la agencia se abstiene, establece contacto con la fiscalía, se examina en el caso y, en el caso de coincidencia, el asunto se traslada a la fiscalía.
Y en el caso de que fiscalía no lo considera material punible legalmente, la agencia continua como malas prácticas, como ilícitos administrativos y planteando pues sus respuestas en esa línea.

Ha hecho alusión, porque ya ha salido en prensa, que la agencia de entre sus expedientes de investigación hay alguno o algunos que afectan al máximo representante de nuestro gobierno.
Yo lo único que le puedo decir es que en el estado en el que se encuentran los expedientes no podemos ni afirmar ni podemos romper nuestro principio de confidencialidad hasta que todo el procedimiento no haya terminado.
Cuando haya terminado habrá una resolución y habrá una decisión en el ámbito en el que se haya podido detectar.

¿Que se cruza lo que es la fase de análisis y no acaba en archivo o no acaba en derivación hacía otras administraciones y la agencia continua investigando?
Bueno, pues porque los funcionarios que lo han analizado ven indicios que llevan a que esto se tiene que investigar.
Pero eso no supone nada.
Ha habido casos donde ha habido investigación y al final las conclusiones ha sido el de un archivo, una reconvención o una recomendación en el sentido de modificar comportamientos, si no los ha modificado ya.
Por eso no le puedo dar más información.
Únicamente la prensa lo ha publicado rompiendo lo que nosotros cuidamos tantísimo de que no trascienda.
Pensamos que hasta que no se acaba una investigación y además aparece un elemento de reproche o un elemento punible pues no se debería de estar tratando el asunto, sobre todo porque hay una presunción de inocencia para todos, no estoy utilizando esta presunción aquí para muchísimos más casos que no han trascendido a la prensa ni trascenderán.
Creo que esa presunción en nuestra ley nos obliga a contemplarla y nos obliga a respetarla, bueno, pues por el bien de todos.
En ese sentido, no sé si he terminado de contestar.

Los gastos sin consignación presupuestaria por parte de… Sí, en estos momentos tampoco le puedo decir por una cuestión de confidencialidad si este tema forma parte de expedientes abiertos o no abiertos.
Cuando en 2019 tenga que dar cuenta seguramente podremos hablar mucho más de informes finalizados, de resoluciones adoptadas y de conductas que hemos detectado y que además hemos de poner en conocimiento de ustedes.
(Pausa)

Bueno, yo no sé si el cruzado de unas notas a otras he ido contestando…, sí, vale.

La senyora presidenta:

Bien, muchísimas gracias, señor Llinares.
Como luego también hay un turno de tres minutos, aunque tenga que pasarse algún minuto más, podría complementar, si hay alguna cuestión que ponen de relevancia.

Estamos en el turno de réplicas.
¿Qué grupos políticos van a querer utilizar tres minutos de réplica?
Vox, Popular, Ciudadanos.
¿Vosotros no?
Vale.

Pues vamos a empezar por el Grupo Vox, la señora Criado tiene tres minutos para utilizar su uso de réplica.

Tiene la palabra, señora Criado.
Muchas gracias.

La senyora Criado Gonzálbez:

(No està connectat el micròfon) Me gustaría que nos hiciera una breve, contestar brevemente, ya que no se ha hecho mención a ello, si están siendo investigados o han sido investigados antes de su judicialización, por ejemplo el tema de la operación (inintel·ligible) … una nefasta gestión del erario público en beneficio de personas y partidos políticos.
(Inoïble perquè no està connectat el micròfon) … al PSOE y a Compromís costó 1.
122.
055 euros de los valencianos, según dice El Mundo.

Por otro lado, es uno de los fines de la agencia el impulso de la ética pública.
Suponemos que también habrán investigado el tema del cloro en las playas para ocultar la contaminación fecal.
Asimismo nos interesa saber si la quita por el Instituto Valenciano de Finanzas de 1,3 millones de euros a las empresas participadas por el señor Puig han sido investigadas.
Íbamos a incidir en lo de los hermanos del señor Puig que ya ha salido aquí.
Y el tema de la plusvalía no pagada por el PSOE por la venta de su sede.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muy bien.
Muchas gracias, señora Criado.

Ahora le corresponde el turno al señor Woodward por un tiempo de tres minutos para su réplica.
Gracias.

El senyor Woodward Poch:

Sí.
Nada, solo tres apuntes.
Volvemos con el tema del enriquecimiento injusto y solo lo habíamos traído a colación porque aparecía en el informe, y le recuerdo lo que aparece en la página 175, y dice: en numerosas ocasiones la utilización de este tipo de expedientes puede ser debida a la ausencia de la necesaria planificación y no una conducta para encubrir una práctica corrupta, pero, en todo caso, puede dar paso a irregularidades en que concurren un elevado riesgo de fraude y corrupción.
Al final lo estamos denunciando últimamente todo los partidos, pero lo continuamos haciendo, y yo creo que aquí es un fiel reflejo con sus palabras.

Y ya solo dos apuntes más.
Me gustaría saber -y ya un tema más personal y de la agencia- cuál es su relación con la Conselleria de Transparencia, antes estaba en manos de Compromís y ahora está en manos de Podemos.
Podemos es el que impulsó la Ley de la Agencia Antifraude.
Y es en relación más que nada a esta pregunta porque ya ha comentado que se ha vaciado un poco de competencias lo que es la Conselleria de Transparencia.
Y si apuntamos a lo que debería ser, entendemos desde nuestro partido, que la Oficina de conflictos de riesgos o de intereses, perdón, estuviera adscrita a la Agencia Antifraude, en lugar de la conselleria, pues tal vez con una agencia antifraude al cien por cien pues ya tendríamos una conselleria que entendemos no es necesaria en estos momentos.

Y ya la última pregunta: ¿se arrepiente del paso que dio al aceptar el cargo de director de la agencia?
.

La senyora presidenta:

Muy bien, señor Woodward.

Pasa el turno al Grupo Parlamentario Popular, por un turno de tres minutos para su réplica, señor Pastor.

El senyor Pastor Llorens:

Gracias, presidenta.

Nosotros también de manera muy breve y gráfica.

Lo primero respecto a la cuestión del alquiler.
Usted comenta que no es un deseo suyo, que es prácticamente una obligación derivada del desoír llevado a cabo por parte del gobierno valenciano, que no le ha hecho caso cuando usted pedía insistentemente alguna dependencia de la Generalitat valenciana donde poder ubicarse y al final usted acaba yendo a un alquiler.
Y yo le he dicho que vienen tiempos de recortes y yo quiero que usted sepa, y yo sé que lo sé, que en otras zonas de Valencia que no son el casco antiguo los alquileres no valen 10.
000 euros al mes para las necesidades que usted tiene.
Y eso, ahora que vienen tiempos de recortes, es importante que se lo hagan mirar.
Yo me imagino que les convocarán a ustedes para decir de dónde recortamos, puede ser una partida interesante la del alquiler.

Quiero una segunda cuestión: hablar de la Inspección General de Servicios.
Y decirle que, bien, puede parecer lógico que porque se haya ido a justicia, usted tiene que hablar con justicia, pero mientras la ley diga lo que diga, convendrá usted conmigo en que tenemos que cumplirla.
Proponga usted una…, a quien corresponda, una…, las propias Cortes, de los grupos, a quien sea, que se modifique la ley, porque mientras, le guste más o le guste menos, su representante, su coordinador, digamos, con el Consell es la consellera de transparencia y no la de justicia.
Por lo tanto, que se cambie la ley.

En el tema de Ribó, me sorprende mucho que todo acabe en una serie de recomendaciones, porque usted mismo reconoce en su intervención, cuando me contexta, que está plenamente convencido que si hubiese concurso, las arcas municipales hubiesen ahorrado barbaridades, cantidades ingentes de dinero a todos los valencianos.
Y me sorprende que eso acabe simplemente en unas recomendaciones.
En otros casos se ha hablado en un denuncia ante el Tribunal de Cuentas o ante otras entidades u organismos.
Y aquí acaba en una serie de recomendaciones al gobierno valenciano de Ribó cuando Ribó le desoye.
Me sorprende, de verdad, y mucho.

Y, finalmente, sí que quiero decirle que entre sus tres horas de intervención, pues al final hay un conclusión importante, interesante, y es que al final la agencia antifraude trabaja, la agencia antifraude analiza o investiga en estos momentos -lo digo con todas las reservas con las que usted y con toda la prudencia con la que usted lo ha dicho y lo ha insinuado-, como digo, trabaja la agencia antifraude, analiza la agencia antifraude nada más y nada menos que a la primera autoridad del gobierno valenciano y a la segunda autoridad del gobierno valenciano, al presidente Puig y a la vicepresidenta Oltra.
Es cuanto menos una noticia importante la que usted acaba de dar esta mañana aquí.

Muchísimas gracias, presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señor Pastor.

Y ahora por un turno de tres minutos, para finalizar esta comparecencia y todas las intervenciones y respuestas a las preguntas, tiene el turno de tres minutos el señor Llinares para concluir.
Muchas gracias.

El senyor director de l'Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana:

Gracias, por también la síntesis con la que han planteado las repreguntas.

Los casos que la señora Criado ha planteado, me va a permitir…, excepto el asunto del cloro de las playas, que no tenemos absolutamente ninguna noticia, los demás casos, en la situación en la que están, tengo la obligación de guardar reserva, en la situación y en la fase que están.

Lo de los cloros en las playas, sí que le tengo que decir que ni nos hemos ocupado ni ha entrado ninguna denuncia que nos obligue a abrir expediente.

En cuanto al asunto del enriquecimiento injusto, que de alguna manera enlaza con el planteamiento que nos ha hecho.
Una de mis obligaciones aquí no solo está el de rendir cuentas ante ustedes, sino también escucharles y recoger aquellas cuestiones que puedan, como resultado de estas reflexiones conjuntas, puedan también ayudarnos.

Tal vez cuando en un enriquecimiento injusto, que sabemos que dificulta lo que es la economía de mercado, la fijación de los precios justos, que es: sales al mercado… En lo público ya sabemos cómo es: concursos públicos, concurrencia y apertura al máximo de empresas posibles.
Cuando esto no se hace, nos encontramos con que todos perdemos.
Se están pagando unos precios que son los que ha fijado el concesionario, el contratista y, además, se aprovecha de esa posición de dominio.

Ahí hemos tenido nuestros debates y reflexiones, o sea, cómo evaluamos las pérdidas… Porque el Tribunal de Cuentas nos pide cantidades.
Cuál es el alcance que se ha producido en esta…, y nosotros tenemos varios expedientes, podemos decir: el alcance es 800.
000 euros; el alcance es 1.
200.
000.

En el caso concreto del enriquecimiento injusto, las prórrogas indefinidas sin cobertura legal para poderlas hacer, el llegar a una conclusión taxativa, que el Tribunal de Cuentas nos pudiera aceptar el expediente, es mucho más completo.
Ya ir a la malversación de fondos públicos, que sería también otra derivada, que podría ser, porque… puesto si la administración pública está perdiendo el dinero, lo normal sería que alguien respondiera de él y, por lo tanto, que hubiera malversación.

Todas estas figuras jurídicamente las estudiamos, las tratamos y, además, lo hacemos de forma cruzada con quienes deben de recibir esto.

¿Qué es lo último que hemos hecho en esa dirección?
El plantearle a la Comisión Nacional de los Mercados y de la Competencia que esto son prácticas colusorias y que ellos sí que tienen potestad sancionadora.
Y estamos esperando su respuesta.
Si su respuesta llegara, la capacidad sancionadora… Ustedes saben, porque sale habitualmente en la prensa, que cuando se considera una práctica colusoria, pues son cantidades importantes.

Y se me ha agotado ya el tiempo, porque…

La senyora presidenta:

Le voy a dejar un minuto para que termine de contestar.

El senyor director de l'Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció de la Comunitat Valenciana:

Los alquileres.
Cuando salimos al mercado, efectivamente, más lejos, no en el centro histórico, encontramos espacios.
Cuando fuimos a formalizar el contrato, y con todas las exigencias que un agencia antifraude tiene que poner a la hora de acreditar la titularidad, la representatividad, los intermediarios o los gestores aquellos espacios mucho mejores que estos, aunque estaban, estaban lejos del centro, no pudimos hacer aquel contrato, ojalá lo hubiéramos podido hacer.

El planteamiento de haber ido a la administración de la Generalitat para decirles: «Locales vacíos, oye, cedérnoslos», probablemente tengamos que plantearnos el de si abaratamos costes mediante…, porque encontramos locales, sin ninguna duda que iremos.
Lo del centro está muy bien, pero no es una cuestión que nos afecte en particular.

Efectivamente, la ley dice que es la conselleria de transparencia.
La ley debería de decir que la realidad con las administraciones es con aquellos titulares de las competencias con las que la agencia tenga, tenga compartidas, o tenga relacionadas.
Esa debería de ser.

Y, bueno, le cojo la palabra, porque a lo mejor si en la ley de acompañamiento se puede plantear, lo lógico sería hacerlo.
Y en ese sentido, fuimos por la vía directa por la cuestión de la agilidad.

No sé si llegar al final, que es la de si me he arrepentido de haber… (Rient) Bueno, arrepentido, no, porque yo lo tengo muy fácil.
El día que me arrepienta, les digo, a la Mesa de las Cortes, les digo: «Miren, busquen a otra persona, porque yo ya no puedo más.
» De momento, es muy duro, lo tengo que reconocer, y no faltan presiones desde ámbitos muy cercanos, pero el compromiso es clarísimo, es taxativo.

Yo creo que todos estamos en la voluntad de que la imagen de nuestra Comunidad Valenciana sea limpia, mejore, se vea que cumplimos con lo que nos manda Europa y que somos los primeros y, además, somos referencia.
El ser referencia, como lo estamos siendo, no se pueden imaginar que es un aliciente que nos anima a todos, a mi gente, a mis funcionarios y funcionarias y a mí mismo.

La senyora presidenta:

Muy bien.
Señor Llinares, ahora sí le tengo que cortar.

Muchísimas gracias a todos, especialmente al señor Llinares por sus explicaciones y por contestar a todas las preguntas, porque la verdad que en eso también ha sido bastante diligente.

Y la próxima comisión será el día 2, a las diez y media de la mañana.

Muchísimas gracias.

Se levanta la sesión.

(S'alça la sessió a les 14 hores i 55 minuts)