Untitled Document


<!--
body {
color:black;
}
.text18 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text17 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text13 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text15 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
font-variantsmall-caps;
color:black;
}
.para7 {
text-align:justify;
}
.para4 {
text-indent:35,4px;
text-align:justify;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 10 de juny de 2010.
Comença la sessió a les 10 hores i 2 minuts.
Presideix la presidenta de les Corts Valencianes,
senyora María Milagrosa Martínez Navarro.
Sessió plenària número 73.
Segona i darrera reunió.

Compareixença del president del Consell, senyor Francisco Camps Ortiz, per a respondre les
preguntes d'interés general per a la Comunitat Valenciana formulades pels grups parlamentaris (RE
números 60.
784, 60.
766 i 60.
778)

La senyora presidenta:

Es reprén la sessió.

La senyora presidenta:

Compareixença del president del Consell per a respondre les preguntes formulades pels grups
parlamentaris d'interés per a la Comunitat Valenciana.

Té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Popular, il·lustre diputat senyor Blasco.

El senyor Blasco Castany:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt honorable president de La Generalitat.

Honorables consellers.

Senyores i senyors diputats.

La profunda crisi econòmica, social, institucional i política que patix Espanya, està tinguent una sèrie de greus conseqüències per al teixit industrial al nostre país: quasi cinc milions d'aturats; 1.
300.
000 famílies sense recursos econòmics a final de mes; el 40% dels joves sense trobar ocupació; 60 empreses mercantils, societats mercantils que desapareixen al dia, segons l'Institut Nacional d'Estadística, expressen la catàstrofe i el fracàs de les polítiques socialistes, expressen el fracàs d'un govern, un govern que està acabat, un govern que ha sigut incapaç de reconéixer la crisi tal com venia, un govern que front a esta crisi l'única cosa que fa és posar ocurrències en el nivell del debat nacional, i, inclús, en compte d'afrontar d'una forma responsable esta crisi, està responent exclusivament a un país que està tutelat, està intervingut pels organismes internacionals i que se veu, tard i mal, obligat a
prendre una sèrie de decisions que, en compte d'encarrilar l'eixida de la crisi, el que està fent és empitjorar encara les circumstàncies de tantes i tantes famílies; especialment pel que ha significat el retall de drets socials que alguns
col·lectis, com els dels pensionistes, havien adquirit ja en èpoques passades i que ha representat, ni més ni menys, que tornar a col·locar els col·lectius més vulnerables de la nostra societat davant d'unes circumstàncies dramàtiques.

Eixa circumstància del fracàs de les polítiques socialistes posa de relleu la conveniència i l'interés de confrontar diferents maneres d'entendre les crisis polítiques i econòmiques.
El Partit Popular ja va demostrar en el seu dia, quan va aconseguir la
responsabilitat de governar Espanya, que podia fer eixir de la crisi que havia
deixat el govern socialista.
El govern del Partit Popular, a nivell de la nació, va agafar un país que tenia un 24% de l'atur i el deixat en un 7, en un 8% de desocupació, va agafar un país que tenia un deute del 66% i la va deixar en un 42%.
És a dir, les polítiques del Partit Popular han demostrat que són eficients, que són eficaces i que aconseguixen, inclús, traure de la crisi en què el Partit Socialista l'havia deixat.

A la Comunitat Valenciana es dóna també la circumstància que les polítiques actives que ha desenrotllat el govern del president Camps estan donant un
impuls per a eixir primers de la crisi i per a incentivar els sectors
productius, especialment els sectors productius clàssics de la nostra comunitat, com són el taulell, el calcer; com són també el tèxtil, i, com són altres emergents, com la sanitat i, en alguns altres punts que estem
treballant, com són en les noves tecnologies.
Això ha fet que en un moment de crisi generalitzada, la Comunitat Valenciana siga en
estos moments la que està demostrant a través d'indicadors que l'eixida de la crisi serà més prompte en esta comunitat que en altres llocs, ho demostren dades com, per
exemple, segons l'Institut Nacional d'Estadística, que la producció industrial a la nostra comunitat en el mes d'abril ha pujat un 2,7% en relació al mateix mes de l'anterior, com en estos moments som la segona comunitat en exportacions i estem
un 20% per damunt de la mitja nacional i com, inclús, s'està incentivant la creació d'empreses mercantils que a la nostra comunitat representen ja quasi un 10% de
diferència en la resta de la mitja d'Espanya.

En estes condicions i reconeguent el fracàs de la política a nivell nacional, i, especialment, la discriminació en el recolzament als sectors productius clàssics de la nostra comunitat, li volem fer des del Grup Parlamentari Popular, al
president de La Generalitat, expressant-li el reconeixement a estes polítiques d'impuls que s'estan fent, com valora les mesures que el seu govern està prenent perquè la Comunitat Valenciana, en relació als sectors industrials, puguen ser dels primers en eixir de la crisi, mesures
que s'estan prenent a medi, a curt i a llarg termini i que faran possible que els
sectors industrials de la nostra comunitat tinguen en esta comunitat un govern
que se responsabilitza d'ajudar-los i d'impulsar les seues activitats per a poder eixir de la crisi el més aviat possible.

Moltes gràcies, senyor president.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell per a respondre.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señor portavoz del Grupo Parlamentario Popular.

Efectivamente, medidas para impulsar el sector industrial, medidas que, además, se fueron adoptando en los momentos de bonanza y medidas que, ahora, también, en momentos de crisis tenemos que seguir trabajando, para salir de la crisis
y para consolidar la salida de la crisis hacia nuevos proyectos y apuestas de
prosperidad y de crecimiento.
Apostar por los sectores productivos de la
Comunitat Valenciana es apostar por todos sus sectores y, además, apostar por aquellos que son sectores tradicionales en nuestra tierra, todos
ellos, y apostar, también, por la puesta en marcha de sectores emergentes.

Cuando oigo hablar del nuevo modelo económico -y nadie lo materializa en ningún proyecto ni iniciativa en concreto- me doy cuenta qué es lo que durante estos años ha ocurrido en el Gobierno de España, que no ha dejado de ser un gobierno de eslóganes, de palabras huecas y de titulares, en los que no ha habido un proyecto
claro de apuesta por los sectores de verdad, económicos, productivos, de nuestro país, y no ha apostado tampoco por sectores que, al final, también, en su desarrollo e innovación pueden mejorar, modernizar los sectores que en estos momentos funcionan en
España y otros sectores que pueden venir a nuestro país.

Nosotros, en cambio, hemos seguido hablando de nuestro modelo económico, abriendo puertas a nuevos sectores productivos o abriendo, también, las puertas a iniciativas que permitan una mejora de la carga tecnológica, del valor añadido, de los sectores de nuestra comunidad.
Por eso, no hemos hablado nunca de
palabras huecas ni de eslóganes, hemos puesto en marcha planes específicos que tienen que ver con la agricultura, con los servicios, que tiene que
ver con el turismo, que tiene que ver, también, con la industria.

Por eso, y en momentos de crisis, pusimos en marcha acuerdos con los agentes
sociales, sindicatos y empresarios, el Pavace.
Nosotros sí que hemos encontrado acuerdo con los agentes sociales, el Gobierno de España no hay forma de que encuentre acuerdo alguno con nadie, absolutamente con
nadie.
Nosotros pusimos en marcha los planes de competitividad que han
movilizado muchos recursos económicos hacia cada uno de los sectores productivos de nuestra tierra.
Nosotros
hemos puesto planes específicos también, fuimos los primeros en poner planes específicos, por ejemplo, para la industria del automóvil -recuerden el plan Prever, que fue un éxito, y que copia literalmente el Gobierno de España y otras comunidades autónomas-, y nosotros hemos puesto en marcha apuesta para mejorar el precio del suelo
industrial, para que las empresas se incorporen a la innovación, para abrir nuevos mercados a través del Ivex y apoyos desde el Impiva, en definitiva, hemos puesto iniciativas y
planes, proyectos concretos a favor de nuestra economía y a favor de nuestros sectores productivos.

Pero, no nos quedamos aquí, porque hay que seguir trabajando: unos, el ruido, y, otros, el trabajo.
El
trabajo ha sido constante, permanente e intenso, y, además, ha sido un trabajo que siempre se ha caracterizado por estar en contacto
permanente con la necesidad real de cada uno de los sectores productivos.
No
hemos impuesto nada, cosa que vemos que el Gobierno de España no sabe otra forma de actuar, el Gobierno de España impone, el gobierno de La Generalitat ha consensuado con los sectores
productivos, con cada uno de ellos, aquellas cuestiones que podían mejorar su circunstancia y sus expectativas para juntos salir hacia delante.

Y, ahora, en concreto, a la pregunta del portavoz del Grupo Parlamentari
Popular, una propuesta que se presentó hace unas semanas y que el vicepresidente Vicente Rambla está negociando con los sectores industriales y, también, con los sindicatos, se trata de una estrategia concreta dentro del gran
proyecto de apuesta por nuestros sectores productivos, por nuestros planes de
competitividad, por salir cuando antes de la crisis, que tiene relación con la industria.
Seis ejes, uno de ellos, el de formación de las personas, de todas las personas que trabajan en el sector industrial,
desde las personas que trabajan en cualquier nave industrial hasta las personas
que tienen que dirigir cualquier empresa -estamos hablando de una formación integral de todos ellos-, la innovación, la diversificación industrial, el crecimiento de nuestras empresas -tamaño de las mismas-, la internacionalización y las apuestas estratégicas.
Seguimos teniendo la red de institutos tecnológicos más importante de toda España.

Por lo tanto, más iniciativas, más esfuerzos, más acuerdos y más proyectos para seguir dando confianza en nuestra sociedad y en nuestros
sectores productivos.
No se trata de inventar modelos económicos, se trata de apostar por la gente que todos los días sabe qué tiene que hacer en nuestra comunidad para crear empleo y generar prosperidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Socialista, il·lustre diputat, senyor Luna.

El senyor Luna González:

Gracias, señora presidenta.

¿Cree que su Consell está haciendo todos los esfuerzos exigibles a un buen gobierno en materia de
contratación administrativa, en lo que se refiere a la adjudicación y a la posterior ejecución de contratos?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señor Luna, sigue usted sin contestarme quién le dio (remors) -es que es muy importante- el informe que estaba bajo secreto del sumario (remors) y que esgrimió en esta cámara.
Porque, además, un día que se lo fueron a preguntar, usted se fue corriendo de este pleno porque no
pudo aguantar la presión de no poder contar.
.
.
(Aplaudiments)

Mire, el documento se lo pudo dar, porque estaba bajo secreto del sumario, o la
policía o la fiscalía o el juez.
Me gustaría saber exactamente quién de los tres le dio a usted el documento.
Y me gustaría saber exactamente quién de los tres le dio a usted el documento.
Y me gustaría saber exactamente qué piensa usted de que la fiscalía, cuando se trata de miembros del PP, persigue hasta sus últimas consecuencias; y, cuando se trata de personas del Partido Socialista,
miran a otra parte.
Me gustaría saber su opinión al respecto.

No nos ha contestado todavía por qué se fue a trabajar con la empresa que más contratos había recibido de su ayuntamiento cuando usted era alcalde.
Y no me ha dejado claro
por qué en la pregunta habla de crisis económica, por primera vez los socialistas hablan de crisis económica, y en la pregunta que me acaba de hacer usted no ha hecho relación alguna de la pregunta que por escrito me llegó el otro día para contestar en esta cámara.
¿Le da vergüenza a usted reconocer que el gobierno socialista del presidente Zapatero ha
llevado a España a la mayor crisis económica de su historia?
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Socialista.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señora presidenta.

Mire, más allá del caso Gürtel, a nosotros nos preocupa la gestión del dinero público -como luego se verá-, pero nos dan ustedes todos los días un motivo para valorar el asunto del Gürtel.
Hay relaciones personales que, si se mantienen en el ámbito de la intimidad, no molestan a nadie, pero que si se exhiben en la plaza pública resultan obscenas.

Ayer, el abogado del señor Crespo y del señor Ulibarri tuvo 18 minutos en la televisión pública valenciana.
Dieciocho minutos, no para defender a sus clientes -que no lo hizo-, para defenderle a usted, para atacar a las instituciones del estado y para
realizar un ejercicio que a mí, personalmente, me resultó un tanto chocante por su posición procesal.

Mire, usted ha exhibido, con los miembros de la trama, un grado de intimidad
procesal -en la televisión pública que usted controla- que resulta obsceno políticamente hablando, señor presidente.
(Aplaudiments) Usted, empezó su mandato trayendo bajo el brazo al señor Álvaro Pérez y marchará de su mandato de la mano, con los miembros de la trama, por los juzgados de
España.

Vamos a hablar del contexto Gürtel, señor presidente, del contexto que ha hecho posible el caso Gürtel.
Y tomemos un ejemplo: la Ciudad de las Artes y de las Ciencias.
Según la Sindicatura de Cuentas, en el año 2006 arrastraba un sobrecoste de un 132%, más de 400 millones de sobrecoste.
Según la Sindicatura de Cuentas, a finales de 2008 arrastraba un sobrecoste de 587
millones de euros, un 188%.
¿Esto es un modelo de gestión austera y eficaz?

Mire lo que dice la Sindicatura de Cuentas en el año 2004: «A 31 de diciembre, el sobrecoste sobre el precio originario ha sido del 261%,
sin que se haya formalizado contractualmente la modificación ejecutada.
Asimismo, esta modificación no queda justificada en el expediente mediante la propuesta motivada del
director de obra junto con el proyecto modificado y su consiguiente aprobación por el órgano competente».
Esto lo dice la sindicatura en el 2004, en el 2005, en el 2006, en el 2007
cambia y dice: «Me remito a lo que he dicho años anteriores», y, en el 2008, también.

Eso quiere decir, para que todo el mundo se dé cuenta, que 1000.
000 millones de pesetas, 100.
000 millones, se ha gastado su
gobierno -600 millones de euros- sin que se haya formalizado contractualmente nada, sin que quede justificado el
porqué se realiza el gasto, sin que haya propuesta motivada del director de la obra,
sin que haya proyecto modificado y sin que el órgano competente haya aprobado absolutamente nada de nada.
100.
000 millones de
las antiguas pesetas.

Bueno, ¿esto qué es, señor Camps?
¿Esto es el modelo de fiscalización y de control del que usted habla cuando habla de su gobierno?
¿Esto qué es?
¿Esto es un desastre de gestión?
¿Esto son irregularidades o aquí hay algo más, señor Camps?
¿Cómo se ha decidido, adjudicado y controlado este desfase de 100.
000 millones de
pesetas de gasto?
¿Cómo?
¿Quién es el responsable de que esto se haya producido así?

Señor Camps, en el tema de Palma Arena se ha puesto en la picota a un querido amigo
suyo -todavía, lamentablemente, embajador de la Comunidad Valenciana- y a medio gobierno del Partido Popular de Baleares por 50 millones de euros de
sobrecoste.
Aquí hay 600, había 600 a finales de 2008.
¿Qué hay que hacer aquí?
¿Qué está pasando aquí?
El caso Gürtel es un problema de dos docenas de millones de euros.
Aquí hay más de 600 millones sin control de ninguna clase.
¿Qué está pasando aquí, señor Camps?
¿Cuántos Gürtels caben en 600 millones de euros sin control, sin aprobación, sin justificación de nadie, como dice la Sindicatura de Cuentas?
¿Puede contestar a esto, señor Camps?
¿Cuántos Gürtels caben aquí?

Señor Camps, aquí no hay ningún montaje, aquí no hay ningún lío, aquí lo que hay es un agujero abismal, el agujero que le va a dejar a ustedes, que
le va a dejar a usted, sobre todo, a los que vengan detrás, el agujero con que nos va a obsequiar el futuro de todos los valencianos.

No sé si esto le incomoda o no le incomoda, no sé si estos son insultos o no son insultos.
Son números, son actuaciones de la Sindicatura de Cuentas, a las que estoy convencido
de que usted no va a contestar.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Es lamentable, señor Luna.
Todo su proyecto personal consiste en destrozar la imagen de la
Comunidad Valenciana.
Es todo su proyecto personal.
No ha podido durante este año y medio, porque todo era una tremenda falsedad y un montaje.
Y, por cierto, no
es el abogado del señor Crespo.
Se ha equivocado usted.
Se ve que el lapsus mental le ha llevado a
cometer un error de principiante.
(Rialles) Como toda España, gracias a Dios ya.
Es el abogado que fue grabado ilegalmente en la cárcel y que tuvo una conversación exculpatoria, que alguien tendrá que dar cuenta por qué se ocultó para iniciar un montaje (aplaudiments) de un proceso vergonzoso.
Eso es lo que es.
(Aplaudiments)

Pero yo estoy convencido de que usted, por su forma de ser, está más con los que graban ilegalmente que con los que defienden la verdad y la
justicia.
(Aplaudiments)

Segunda cuestión.
La Sindicatura de Cuentas fiscaliza las cuentas de la Generalitat valenciana.
Yo sé que están perfectamente bien fiscalizadas.
Yo sé que, además, cada una de las decisiones que se han tomado en la Ciudad de las Artes y las
Ciencias, que es uno de los emblemas de la Comunidad Valenciana de modernidad,
que tanto le duele a ¡usted!
, ¡a usted!
, que, por cierto, también hay otros elementos de modernidad en la ciudad que usted dejó sin obra ni infraestructura alguna, como la avenida de Denia, como el metro o
como tantas inversiones que hemos hecho en la ciudad de Alicante.

Como aquí ha hecho, utilizando esta tribuna, algún tipo de acusación, yo sí que le voy a pedir a los servicios jurídicos de la Generalitat valenciana que analicen hasta dónde ha vuelto a llegar a usted.
Y espero que, alguna vez, alguna vez, algún fiscal, sus palabras o sus hechos intenten dictaminarlo, porque detrás de cada una de sus palabras y cada una de sus insidias estoy completamente
convencido de que hay algún tipo de irregularidad.

Señor Luna, me parece lamentable que año y medio después continúe intentando ensombrecer la imagen de una comunidad que lo que ha hecho durante
estos años es, con sus propios recursos económicos y sin el apoyo del Gobierno de España, trabajar para ser un ejemplo de modernidad y de vanguardia.
De aquellas cosas
de las que nos sentimos profundamente satisfechos, de aquellas cosas que los
valencianos hemos puesto en marcha, usted se empeña constantemente en destrozarlo y en destruirlo.
Usted ha intentado generar una
imagen que no es cierta de nuestra comunidad.
Usted es el vivo ejemplo de todo
aquello que algún momento hizo de nuestra comunidad un territorio gris y triste.

Por encima de gente como usted hay mucha gente que sigue creyendo en esta
comunidad, que sigue trabajando por ella y que sigue proyectando una imagen de
fuerza y de prosperidad.
Y, desde luego, este gobierno y este grupo
parlamentario seguirán en esa línea, y, con nosotros, la inmensa mayoría de los valencianos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Luna.

El senyor Luna González:

Señor Camps, a mí lo que me duele, como a muchos valencianos, son los 100.
000 millones de pesetas
sin justificar que hay en ese proyecto.
Eso es lo que duele.
Porque dice la
sindicatura que lo que contesta CACSA es que, al final de todo, se aprobará el proyecto modificado.
Es decir, ustedes van haciendo no sé sabe qué, improvisando día a día, se gastan sin justificar y sin aprobar nada y, al final, lo justificarán todo.

Señor Camps, un destacado miembro de su gobierno ha dicho en alguna ocasión que cuando al arquitecto se le ocurría algún capricho y le ponían pegas para hacerlo, bastaba con que se reuniera con usted para que esas pegas
se eliminaran y el capricho del arquitecto se pudiera llevar a efecto.
¿Es verdad eso?
¿Asume usted las decisiones de satisfacer los caprichos del arquitecto para que
una cosa que empezó presupuestada en 300 millones de euros vaya ya por donde va, con más de 600 millones de sobrecostes sin justificar, sin proyectos modificados, sin
aprobaciones, porque no puede haber proyecto donde se va improvisando día a día?

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

President.

El senyor president del Consell:

Gracias, señora presidenta.

Me parece tremendo hablar de caprichos del trabajo de uno de los arquitectos
que más esplendor ha dado, desde luego, a nuestra comunidad y mayor reconocimiento y
prestigio internacional tiene de todo nuestro país.
Hablar de Santiago Calatrava como un arquitecto caprichoso me parece una vergüenza de primera magnitud.
(Aplaudiments) ¡Una vergüenza!

Y, además, que lo sepa todo el mundo, que sepa todo el mundo que el señor Luna acaba de llamar «caprichoso» al arquitecto más importante que ha tenido toda nuestra historia, toda, que, además, tiene prestigio nacional e internacional y que ha hecho, desde la época de los gobiernos socialistas a la época de los gobiernos del Partido Popular, un cambio de identificación arquitectónica y urbanística reconocido en todo el planeta.
Eso sí que es de reconocimiento de todo el planeta: la catástrofe del gobierno Zapatero y la grandeza del arquitecto Calatrava.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Luna.

El senyor Luna González:

Gracias, señora presidenta.

Tuve ocasión una vez aquí, desde la tribuna, en recomendarme un libro que se llamaba La arquitectura del poder, para que comprenda usted que determinado tipo de megalomanías tampoco las ha inventado usted, son consustanciales en gobernantes
autoritarios a lo largo de la historia.

A mí, Calatrava me puede gustar más o menos -que no sé lo voy a explicar aquí en público-; lo que me preocupa es lo que se está haciendo y cómo se está haciendo y lo que nos está costando, porque esos 100.
000 millones de pesetas se detraen de otro tipo de
partidas de los presupuestos de La Generalitat.

Pero, en fin, la diferencia, señor Camps, entre el Gürtel y CACSA es que los papeles del Gürtel hemos conseguido llevar a verlos gracias a un juez que ha intervenido y a
otros jueces que han venido después y que han hecho lo que están haciendo.
¿Está usted dispuesto a que conozcamos los expedientes de CACSA?
¿Está usted dispuesto a poner encima de la mesa los expedientes que han provocado
100.
000 millones de pesetas de sobrecostes sin justificar?
Eso es a lo que
tiene usted que contestar y dejarse de zarandajas, de insidias, de tal y de
cual.
.
.
No, no, 100.
000 millones exigen que se puedan ver papeles.
Si está usted dispuesto a que se vean, que se vean.
.
.
(Remors) Sí, usted se pasa también de la hora.
Me tiene que llamar la atención la presidenta.
Yo sé que le molesta que yo hable, pero conteste muy simplemente,.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Luna.
Por favor.
.
.

El senyor Luna González:

.
.
.
¿usted está dispuesto a que veamos los expedientes?
¿Sí o no?
Tan sencillo como eso.
Si es que no.
.
.

La senyora presidenta:

Señor Luna.
.
.

El senyor Luna González:

.
.
.
sabremos que podemos.
.
.
(La senyora presidenta desconnecta el micròfon de la trona)

La senyora presidenta:

Señor Luna, mucha gracias.
(Aplaudiments)

President.

El senyor president del Consell:

Señor Luna, voy a intentar ser muy rápido porque hay cosas muy interesantes que contar.

Me dicen que capricho, capricho, el que usted hizo cambiando los bordillos de
las aceras de Alicante, que en vez de poner granito nacional puso granito
escandinavo.
(Veus).
 Y, luego, por cierto, me enteré que se fue, además, de crucero por los fiordos, seguramente a ver dónde estaban los minerales.
Iría, ¡a lo mejor!
¿O no fue nunca?
Bueno, pues, no fue a los fiordos.
¡Qué más da!
No fue a los fiordos escandinavos.
(Rient) Ya sabemos que nunca ha estado ahí.
Yo tampoco he ido de crucero por los fiordos escandinavos.

Bueno, megalomanía, megalomanía, megalomanía.
Uno, usted ha llamado caprichoso a Santiago Calatrava.
Megalomanía.
Cambiamos una torre de telecomunicaciones de 400 metros de altura por un
palacio de ópera de 60 metros de altura.
¿Dónde está la megalomanía?
La del socialismo.
(Veus)

Y, dos, dos.
Les recuerdo que cuando nosotros contratamos arquitectos son ellos
los que diseñan, no como ustedes que intervienen, incluso en el diseño de los propios arquitectos.

Y tres.
Acaba de decirme usted que por un juez supo no sé qué tipo de informes.
¿Está acusando usted al juez de haberle dado el informe del secreto del sumario?
(Veus) (Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Té la paraula el síndic del Grup Parlamentari Compromís, senyor Morera.

Señor Vicente, le llamo al orden por primera vez.
Le llamo al oden por segunda vez
con la advertencia de que a la tercera será expulsado de este pleno.

Señor Morera, cuando quiera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt honorable president de La Generalitat.

Jo venia a preguntar-li ací sobre la paràlisi del seu govern i les mesures per a reduir el dèficit públic i l'economia valenciana.
Però, vam tindre coneixement ahir que el Grup Popular, representat pel síndic conseller, ha presentat una querella contra la nostra diputada Mònica Oltra.
I jo li vull preguntar, també, si vosté ha donat l'ordre perquè es presente esta querella contra la nostra diputada, perquè això explica en gran mesura la paràlisi del seu govern, un govern que actua contra l'oposició i que no fa el treball de govern que li tocaria fer.

Per tant, vull una resposta, si és vosté el que ha donat l'ordre per a presentar una querella contra la nostra diputada Mònica Oltra.

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gracia, señora presidenta.

Señorías.

Interesante silogismo.
Si el Grupo Parlamentario Popular ha presentado una
querella contra un miembro de la oposición y, por lo tanto, hay parálisis, ¿qué significará que la oposición presente querellas contra los miembros del gobierno?
Que la oposición está paralizada.
Aquí lo que está paralizado es la oposición, toda la oposición.
(Aplaudiments) Curioso silogismo.
Por fin, año y medio después sabemos la verdad.
Paralizados y atenazados.
Y lo ha contado usted, que no lo
hemos contado nosotros.

Respecto de la cuestión que usted me preguntaba esta mañana, el gobierno de la Generalitat no ha parado de trabajar, como usted bien
sabe, so pena que no salga de esta casa.
Si usted se recorre la comunidad verá nuevos colegios, nuevos hospitales, nuevas carreteras, nuevas depuradoras,
nuevas balsas de riego, como el otro día tuve ocasión de inaugurar, nuevos hospitales, como el hospital de la ciudad de Elche, que
ya se ha puesto en marcha, inauguraremos en unos pocos días.
En definitiva, este gobierno no ha dejado de trabajar.

No hemos dejado de ser austeros.
Pero le voy a decir una cosa a ver qué le parece.
El gobierno de La Generalitat recibe una financiación para cuatro millones de personas y trabajamos para cinco millones de personas.
Nosotros hemos cuantificado en unos 1.
500 millones de euros la falta de
financiación de nuestra comunidad.
En cambio, estamos a la cabeza de la excelencia de la
prestación de los servicios públicos.
Significa que este gobierno gasta 1.
500 millones de euros menos que el
resto de las comunidades autónomas que de manera proporcional significaría que todas las comunidades autónomas podrían gastar 15.
000 millones de euros menos que lo que están gastando en estos momentos.
Somos el gobierno más austero, porque con menos recursos damos más servicios.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Morera.

El senyor Morera Catalá:

Vosté, president, no contesta, tira la pedra i amaga la mà.
Vosté és el govern que perseguix l'oposició i perseguix milers de valencians demòcrates, perquè vosté no aguanta la crítica i és un problema.
Vosté no aguanta l'oposició, perquè vosté representa el pitjor govern de la democràcia valenciana.
Els número ho indiquen, els números d'atur, els números d'atur, de deute.

Parla vosté del finançament.
Si és el seu finançament el que ens ha situat en una situació de discriminació, la que va aprovar el senyor Zaplana i el senyor Aznar.
Però, mire vosté, sabem des del Grup Compromís que des d'altes instàncies de l'ajuntament es va insistir a la policia perquè es fera un atestat que ha donat pas a eixa querella.
I ara sabem que el
president de La Generalitat, que li molesta l'oposició ferma del nostre Grup Compromís, és el que presenta una querella contra l'oposició.
Això és inaudit.

Però, mire, nosaltres ens sentim molt acompanyats amb tot aquell que està patint la censura del seu govern, els professors d'institut que estan represaliats per defensar la llibertat d'expressió, la llibertat d'expressió.
I li diré una cosa.
És mentida, i si vol em posa una querella, que els 365 col·legis.
.
.
és fals.
Hem rebut informació que vostés acrediten com a noves instal·lacions el que són reformes xicotetes o són col·legis pagats amb diners de la Unió Europea.
És fals, és una mentida i si vol vosté em posa una querella.

Però, mire, vosté va a passar a ser el president que ha perseguit els joves valencians, més de 80.
000, que volen ensenyança en valencià o a les societats musicals, que el 80% tancarà perquè vosté es gasta els diners en altres coses i el 80% de les societats musicals van a
tancar per culpa de les seues polítiques.

Però si parlem del govern meravellós que vosté parla, un govern dedicat a perseguir, li vaig a dir una cosa.
Vosté va ser el responsable que els valencians perdem un nou instrument financer, que
és Bancaixa.
Ja hem perdut la CAM, ja hem perdut la CAM que serà un banc controlat des de Cajastur.
I va a deixar vosté, i ja hi han hagut veus que alerten del seu fracàs, va ser el president de La Generalitat que va suposar que perdem l'instrument financer com Bancaixa.
Vosté.

I vosté va ser el responsable també de la pantomima de presentar un pla de rodalies que suposava quatre fulls mal
grapats amb el ministeri José Blanco.
Un Power Point.
Vosté no defensa els interessos valencians?
Perquè tot el pla de rodalies que vosté va presentar és un Power Point, simplement.
I aixina defensa vosté els interessos, que estem els últims en inversions de l'estat?
Quan manava Aznar, pitjor.
O els centres educatius.
O parlem d'austeritat, parlem d'austeritat?
Si vosté és el líder del deute públic, del dèficit.
Si vosté s'ha negat que es reduïren el 25% d'alts càrrecs i personal de confiança, ací, una proposta que el PP ha defensat a Madrid, vosté s'ha negat ací.
Si vosté no reduïx ni conselleries.
Si vosté.
.
.
, el que li hauríem de regalar tots, vaig a estar a punt de portar-li-ho, de l'escuradeta de Sant Vicent, una guardioleta perquè vosté fera estalvi, perquè vosté és un
manirroto.
Vosté mos porta al desastre com a poble, a perdre els instruments financers, a
condemnar els xiquets valencians als barracons, a un deute esgarrifós, a no tindre infraestructures.
Eixa és la realitat.

Si el Banc Mundial ha dit que Espanya està mal, que està mal, com podem qualificar el seu govern que els números són encara pitjors?
És que jo crec que vosté no està en la realitat, no està en la realitat, cada dia el veig pitjor.
I, per tant, jo li torne a preguntar:
va a deixar vosté de perseguir els demòcrates, actuar.
.
.
(remors).
Una persecució.
Vosté va a deixar, vosté va a governar com un president demòcrata i vosté va a dir hui ací si és l'autor, el qui ha decidit presentar la querella contra Mònica Oltra?
Sí o no?
Perquè si no ja sabem que vosté és dels que tira la pedra, com altres, i amaga la mà.
Volem saber si el govern de La Generalitat ha presentat una querella contra un
líder de l'oposició.
És el que volem saber, perquè indica que és un govern que no governa i està pendent únicament de censurar l'oposició.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.

Té la paraula, per a respondre, el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Bueno.
.
.
Gracias, señora presidenta.

Señorías.

¿Cómo es posible que usted venga aquí a hablar de querellas y de persecuciones?
Es impresionante, es impresionante,
después del año y medio que estamos viviendo todos nosotros que usted hable de democracia, en
la que no cree, que usted hable de libertad, en la que no cree, que usted hable
de pluralidad, en la que no cree.
Porque usted, además, tiene un concepto de la vida diferente a la democracia liberal, de
alternancia, de gobiernos que tienen mayorías y que permite hacer cosas al servicio de los ciudadanos.
Usted eso nos lo ha
demostrado durante estos años, no cree en absoluto, no cree en las leyes autonómicas, no cree en las decisiones municipales, no cree en el voto del pueblo, no
cree.
Porque usted se ha opuesto constantemente a proyectos de gobiernos legítimamente elegidos por el pueblo y se ha opuesto clara y frontalmente a la elección popular de aquellos que al final representan las instituciones.
Y eso
significa no creer en la democracia, no creer en la libertad y no creer en el
pueblo.
(Aplaudiments)

Porque me parece una paradoja que usted hable de persecuciones cuando no ha
dejado de perseguir a los que legítimamente hemos sido elegidos por el pueblo.
Porque nosotros hemos sido
mayoritariamente elegidos por el pueblo.
Me parece antidemócrata intentar llegar a los bancos azules no a través de las urnas sino través de los tribunales.
Y me parece una burla a la democracia intentar con una
pancarta parar proyectos de gobiernos democráticos.
Eso me parece una burla, eso sí que es antidemocrático.
(Aplaudiments) Eso es antidemocrático.

También es antidemocrático vivir de forma paradójica.
Decir unas cosas y hacer otras y tenemos ejemplos inmensos para poderlo
hacer.
La paradoja de aquellos que viven de una manera y dicen otras cosas.
Pero, en cualquier caso, quiero decirles que este gobierno, legítimamente elegido por el pueblo, seguirá trabajando solo persiguiendo una cosa: la mejora de la calidad de vida de
nuestros conciudadanos.
Solo con un empeño: hacer grande a la Comunidad Valenciana.
Y solo con un objetivo: seguir
sirviendo los intereses de nuestros conciudadanos.
Pese a ustedes, pese a
ustedes, pese a ustedes así continuaremos, pese a ustedes así continuaremos.
(Aplaudiments) Llegaremos con los golpes correspondientes para embocar en el par que
corresponde a esta calle.
Pero le puedo asegurar una cosa, le puedo asegurar
una cosa: que, pese a sus insidias y pese a sus insultos, este gobierno sigue
fuerte e ilusionado trabajando al servicio de la Comunidad Valenciana.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gracias, señora presidenta.

Señor president, hoy sabemos, después de muchas sesiones de control, que usted no conoce la diferencia entre
preguntar y responder; que usted, incluso, hoy ha demostrado que tiene
dificultades para leer; que usted tiene muchos aires de grandeza; que usted se
cree el rey Sol.
Usted no es la Comunidad Valenciana.
Y cuando usted dice que
quiere hacer grande la Comunidad Valenciana, todos sabemos a lo que se refiere,
a su inmenso ego que no cabe ya en esta cámara.

Usted, el problema que tiene es que no solo tiene intimidad procesal con los de
la trama Gürtel, es que tiene intimidad de la otra.
Usted es amigo íntimo y eso se ha sabido y eso es un problema.
Usted tiene proyectos de grandes
continentes vacíos de contenido.
Y ahí es donde ha enterrado el dinero de los valencianos.
Y ahora se niega a decirnos
dónde está el dinero público.
Ese es su problema.

Y tiene un gobierno paralizado, porque usted solo está pendiente y obsesionado de lo que hace la oposición, a la que efectivamente intenta acallar, con reprobaciones al señor Luna, con querellas a diestro y siniestro firmadas por un miembro del
gobierno.
Y sabe qué: no nos va a callar.
A los bancos azules se llega por las unas, lo sabemos muy
bien.
Y usted perderá en las urnas.
(Remors)

La senyor presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Gràcies, senyora presidenta.

Esta constància de parlar en castellà imagine que serà també intentant buscar este àmbit mediàtic nou en el que vosté s'ha convertit en una nova estrela de la televisió mundial.
En qualsevol cas, pareix ser que vostés no saben ni el que escriuen, perquè la pregunta de hui és una pregunta que parla de crisi econòmica, que parla, pareix ser, dels problemes reals dels valencians i al final
acabem parlant de vosté.
El seu portaveu ha acabat parlant de vosté, no sé exactament molt bé perquè, a la millor és que és un pacte dins de vostés per a intentar defendre eixe grup que està trencat des de fa ja alguns anys.

En qualsevol cas, este govern continua treballant pel futur de la Comunitat
Valenciana.
I, una cosa important, jo de vosté m'enrecorde hui, hui, i ja no pense en vosté fins al dijous que ve.

Gràcies.
Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor president, no li estranye que al final no li preguntem per les qüestions econòmiques perquè mai contesta quan parlem de qüestions econòmiques.
Per tant, al final, li contestem a allò que vosté sí que està disposat a entrar en el joc i avant, perquè si no, no tenim cap de contestació.

Jo li demanaria que fóra més conscients en les seues contestacions.
Perquè, clar, si ens diu que no són plurals però vosté sempre està tirant per terra a tots aquells que no pensen com vosté.
És eixe el pluralisme que vosté té?
Diu que no perseguix, però estan perseguint, estan fent una persecució política contra una persona que s'ha distingit per fer-los oposició a vosté.
(Remors) Està fent una persecució a la federació de societats musical perquè no li diuen «amén».
Estan fent una persecució als sindicats, com la Intersindical, perquè no els diuen a vosté «amén».
Estan fent una persecució als directors dels centres docents que es planten.
Estan fent una persecució a les universitats a les quals ofeguen econòmicament quan no els donen la raó.
Estan fent una persecució als periodistes, quan fiquen fotos que a vostés no els agraden.
I avui fan una persecució també a la nostra diputada.

Senyor president, quan diga com a ella vaig a dir-li una cosa també:.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

El senyor Pañella Alcácer:

.
.
.
jo també sóc Mònica Oltra i el que li diga ella.
.
.
(rialles)

La senyora presidenta:

Té la paraula el president del Consell.

El senyor president del Consell:

Moltes gràcies, senyories.

Vosté, ni es creu el que acaba de dir!
(Rialles) No, no que no siga Mònica Oltra -que no ho sé-, però que no se creu en absolut el que acaba de dir, que perseguim a no sé qui o a no sé quants, que on estan els diners públics.
.
.
En col·leges, en instituts, en hospitals, en centres de salut, en carreteres, en
depuradores, en bases de reg; els diners públics estan invertits a la nostra comunitat.

És la comunitat autònoma que major esforç pressupostari fa per la sanitat.
És la comunitat autònoma que major esforç pressupostari fa per l'educació.
És la comunitat autònoma on més ha augmentat el personal al servici de la salut pública de la nostra comunitat i on més professors n'hi han.
I, a més, hem acabat amb la interinitat -ja pràcticament- que hi havia quan governaven els socialistes, que eren percentatges
vergonyosos, perquè la quantitat de professors i mestres que estaven en posició d'interinitat, hui, ja estan en el seu lloc de treball.

Si perseguir és augmentar el sou, si perseguir és fer a més una carrera professional, si perseguir és fer que l'interí tinga un lloc de treball com Déu mana; això, me pareix que és tindre una visió de la comunitat autònoma molt diferent de la que és.

El que vosté ens diu no s'ho creu; a la millor, sí, que vosté és Mònica Oltra.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre el rebuig a l'anunci del govern pel qual es proposa la supressió de la revaloració de les pensions contributives, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 59.
955, BOC número 236)

La senyora presidenta:

Señorías, continuamos con el punto siguiente de este pleno: toma en consideración de la Proposición no de ley, de tramitación especial de urgencia, sobre el rechazo al anuncio del gobierno por el que se
propone la supresión de la revalorización de las pensiones contributivas, presentada por el Grupo Parlamentario Popular.

Para su presentación y defensa, tiene la palabra la ilustre diputada señora Linares.
(Veus) Señora Linares.
(Remors)

Señores diputados, ¿serían tan amables de ocupar sus escaños y abandonar los pasillos del hemiciclo?

La senyora Linares Rodríguez:

Gracias, presidenta.

Señorías, el Grupo Popular, en estas Cortes, tiene la satisfacción de traer a esta cámara una proposición no de ley, que por su contenido e importancia hacia el colectivo de
pensionistas a la que va dirigida, espero que sea debatida y aprobada por todos
los grupos con representación en esta cámara.

Una reciente encuesta celebrada por el Instituto Nacional de Estadística nos daba datos.
.
.
-por favor, señorías- nos daba datos.
.
.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Per favor, guarden silenci.
Respecten les intervencions.

La senyora Linares Rodríguez:

.
.
.
que nos tienen que hacer reflexionar.
Señorías, a más desempleo, más nivel de pobreza.
Más de ocho millones de españoles viven en la pobreza, casi un 20% de la población actual.

Los estragos de la crisis económica han provocado que el 19,5% de la población esté bajo esta situación de pobreza.
La debacle económica y financiera ha ocasionado que uno de cada tres hogares no pueda afrontar
sus gastos, ni llegar a final de mes.
Y los más pobres, según el Instituto Nacional de Estadística, son los mayores de 65 años; concretamente el 25,7% de este colectivo está por debajo del umbral de la pobreza.

Y es a este colectivo, al que el Partido Popular dirige esta proposición no de ley para que un gobierno, que se llama progresista, no le pegue el «zapatazo» que quiere darle con la no revalorización de las pensiones contributivas.

Fue el presidente del Gobierno de España el que anunció, el pasado día 12 de mayo, en el Congreso de los Diputados, algunas decisiones que, de
llevarse a cabo, van a lesionar injustificadamente los derechos adquiridos de
nuestros pensionistas.
La decisión del señor Rodríguez de no revalorizar las pensiones ha supuesto un «zapatazo» ni más ni menos que para 3.
700.
000 personas que perciben una pensión de jubilación; 1.
500.
000, de viudedad; 845.
000, de incapacidad; 144.
000, de orfandad, i
20.
000, a favor de familiares.

Señorías, este decreto ha supuesto un mazazo, ni más ni menos, a 6.
000.
000 de pensionistas que tenemos en España y que afectará de forma directa a más de 700.
000 en nuestra comunidad, que van a perder 150 millones de euros en su
ya limitada economía.
Con este «zapatazo» se rompe de forma unilateral uno de los logros mayores de nuestra reciente
democracia, el Pacto de Toledo.

El déficit, la inseguridad de poder cobrar las pensiones e incertidumbre de los
pensionistas para mantener su poder adquisitivo fueron, entre otras, las
razones para que todos los partidos asumieran el pacto de Toledo y sus
recomendaciones.
Y, fruto de ello, fue el pacto que se alcanzó en 1995 entre todos los grupos parlamentarios y mereció el respaldo de los sindicatos en el año 1996, mediante un acuerdo sobre consolidación y racionalización del sistema de pensiones.

Estos acuerdos fueron fruto de un amplio y responsable diálogo político y social, y garantizaron un sólido compromiso de todos para hacer viable y sostenible nuestra Seguridad Social
y, por ende, garantizar a nuestros pensionistas poder mantener su poder
adquisitivo.

La ley 24 del año 1997, de 15 de julio, fue el resultado directo del pacto de Toledo, y contó con la participación de todos los grupos parlamentarios, constituyéndose una comisión que ha ido evaluando el cumplimiento y recomendaciones desde que entró en vigor, y que lo ha hecho con eficacia y con rigor bajo diversos gobiernos de
distinto signo político.

Pero el «zapatazo» del señor presidente a los pensionistas viene a romper el pacto de Toledo y deja sin
efecto el derecho a la revalorización automática de las pensiones en función del IPC, tal y como señala el artículo 11 de la citada Ley 24/1997.

El Partido Popular cree que no revalorizar las pensiones es una medida
arbitraria, injusta, injustificada, improvisada e impuesta que contraviene
claramente los principios de nuestra Seguridad Social.
Es injusta porque el
recorte se hace hacia las economías más débiles.
Es injustificada porque actualmente el fondo de reserva de la Seguridad
Social es de 60.
000 millones de euros, y cargamos con un recorte de 1.
500
millones de euros sobre nuestros pensionistas.
Es improvisada, señorías, porque la decisión del señor Zapatero ha sido sin contar con nadie; se ha tomado la decisión de forma unilateral, creando alarma social.
Y es una decisión impuesta, ya que no se ha negociado ni con los partidos políticos ni con los agentes sociales.

Por lo tanto, señorías, estos recortes privan de derechos a casi seis millones de pensionistas y nos
hace retroceder a los tiempos en los que el gobierno de turno, según criterios de oportunidad y conveniencia política, daba o denegaba la revalorización de las pensiones, y por lo tanto, es como decir que en sus manos está el poder adquisitivo de las más debilitadas economías de los pensionistas.

Por eso, en el Partido Popular estamos muy orgullosos de ser el partido que ha
garantizado durante estos años el poder adquisitivo de las pensiones.
Porque garantizar el poder adquisitivo
de los pensionistas fue uno de los mayores logros en los años del gobierno de José María Aznar.

Queremos que el jubilado, en España, pueda participar del progreso económico y que ayude a mejorar el bienestar del resto de los ciudadanos.
El Partido
Popular, señorías, no se opone a la reducción del déficit; era una tarea que se tenía que haber hecho, ya, hace mucho tiempo.
Y, por eso, desde el Partido Popular,
nos preguntamos: ¿por qué el recorte tienen que sufrirlo las economías más débiles?

Es falso que estas medidas las haya impuesto Europa.
Eso no lo dice nadie en
Europa.
En este momento, se podía haber seguido el modelo de Francia e Inglaterra, que para nada han tocado las
pensiones a los jubilados.
Está claro que le obligan al recorte.
.
.
, que se fija la cuantía.
Pero que nadie le ha dicho al presidente en qué partidas tiene que meter la tijera.
Por lo tanto, la decisión ha sido exclusivamente suya, y sólo suya.

Pero, además, señorías, con esta medida, se producirán efectos colaterales e indeseables de empobrecimiento de los pensionistas, ya
que se paraliza sine die la base sobre la que se actualizan las pensiones, con el bloqueo de su cuantía que plantea ahora el gobierno.

Y si no son suficientes estos argumentos, la experiencia nos indica que este
tipo de medidas combinadas con la elevación de impuestos que se va a producir en julio con la entrada en vigor de la
subida del IVA en dos puntos va a generar problemas añadidos en el consumo y en el empleo.
Y esto puede poner en peligro los ingresos
por cotizaciones que son esenciales para mantener nuestro sistema de Seguridad
Social.

En España, las pensiones percibidas por los jubilados son cortas en relación con el coste medio de la cesta de la compra.
Son personas que ajustan su nivel
de vida a la pensión que cobran, por lo que cualquier variación en los precios, como es la subida del IVA, que no vaya acompañada de la revalorización correspondiente en sus pensiones, tendrá un efecto muy negativo en un número muy elevado de pensionistas.

Señorías, apelo a su sentido de la justicia, y hagamos como el día 25 de mayo, que se aprobó por mayoría en el Congreso de los Diputados una moción instando a que el gobierno dé marcha atrás y mantenga el poder adquisitivo de las pensiones dentro del marco del Pacto de
Toledo; también, la semana pasada, el Senado aprobó por mayoría una moción del Partido Popular en el mismo sentido y, hace dos días, una de Izquierda Unida e Iniciativa per Catalunya.

El Partido Socialista debe tomar nota y ver que esta medida tiene el rechazo de
todos los grupos políticos y de toda la sociedad.

Señorías, si se actúa adecuadamente, se podría compensar ese ahorro y evitar la congelación de las pensiones.
El Partido Popular no está dispuesto y no va a permitir que los pensionistas pierdan su poder adquisitivo;
es irrenunciable para nosotros.
El Partido Popular no va a consentir que los
pensionistas paguen los errores del gobierno y de la mala gestión del señor Rodríguez Zapatero.
Las políticas del señor Zapatero han sido equivocadas e inexistentes.
(Aplaudiments) Equivocadas, porque en vez de apostar por la austeridad, ha sido el gobierno
que más ha incrementado el gasto y, con ello, el déficit y el endeudamiento.
Inexistente, porque durante este gobierno no ha sido
posible cerrar ningún tipo de acuerdo con los agentes sociales ni económicos.

Estos días se ha hecho famosa la frase, «rectificar es de sabios, pero hacerlo todos los días es de necios».
Pues bueno, señorías, es el momento de hacerle caso al señor González, y rectificar y dejar sin efecto esta medida que abocará al precipicio a los pensionistas.
O hagamos caso a las famosas frases del señor Rodríguez Zapatero: «El sistema público de pensiones es la joya de la corona y mi grupo va a defender con todo su
empeño su fortaleza, su garantía y que los españoles tengan cada vez unas pensiones más dignas.
» O ésta otra, que dice: «Lo que define y caracteriza a un proyecto socialista son las políticas sociales.
» «Mi gobierno se ha empeñado en cumplir su principal compromiso, mejorar las condiciones de vida de
quienes menos recursos poseen en esta sociedad.
» «Hoy estamos mejor que hace un año y dentro de un año estaremos mejor que hoy.
» «Estamos en la Champions League de la economía.
» «La crisis es una falacia, un catastrofismo.
»

Señoría, éstas son frases del megapresidente interplanetario que preside actualmente la
Unión Europea y que se llama Rodríguez Zapatero.
El presidente que nos ha llevado a la situación en que se encuentra España, engañando a la ciudadanía y no reconociendo una crisis, que de haberse tomado medidas en el momento
adecuado, no estaríamos en la situación en que ahora nos encontramos.

El señor presidente se ha gastado todo de forma incoherente y estamos ahora peor que
antes.
Su política económica ha sido un fracaso.
Y podemos afirmar con rotundidad que este gobierno del
Partido Socialista es un riesgo para el estado de bienestar social que tanto
nos ha costado conquistar.

Por ello, señorías, para finalizar mi intervención, solicito a esta cámara que se inste al gobierno de la nación que elimine las medidas que impiden la revalorización de las pensiones y, en segundo lugar, tal y como se viene haciendo desde el año 1995, se convoque el pacto de Toledo con los sindicatos, con los empresarios,
y se estudie conjuntamente las reformas que en supuesto hay que hacer en
nuestro sistema.
Pero lo que no se puede es hacerlo de forma injustificada,
improvisada e impuesta precisamente a los más débiles.

Las personas mayores deben merecer siempre nuestro compromiso y respeto.
Y eso
hay que demostrarlo todos los días con hechos y no con frases grandilocuentes que luego con la gestión y los decretazos del gobierno se caen por si solas.

Apelo a todos los grupos con representación en esta cámara que instemos al gobierno de la nación, que retire esta medida de ese decreto profundamente antisocial.
Sino, señorías, al Partido Socialista que gobierna actualmente la nación tendremos que decirle aquella famosa frase: dime de lo que presumes y té diré de lo que careces.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchísimas gracias a usted, señora Llinares.

Senyories, per a fixar la posició de l'Agrupació de Diputats No Adscrits, l'il·lustre senyor diputat Lluís Torró, té la paraula.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, esta moció que hui presenta ací el Partit Popular per a la seua aprovació és una mostra més del fariseisme que caracteritza a este parit, no?

He de dir, per començar, que anem a votar a favor, estem d'acord en la proposta de resolució, i fins i tot en quasi tota l'exposició de motius, no?
Encara que està tot escrit en una ambigüitat molt calculada i en el que hi ha dos coses, que aixina com aquell que no
vol, deixen caure dos coses en què nosaltres no estem d'acord.

En primer lloc, que si és cert que ens obliga Europa a fer algunes mesures de retall, el tema que vostés admeten que el dèficit públic és desmesurat i que és una qüestió en la qual nosaltres no estem d'acord.

És cert que està obligant-se des d'Europa a fer tota una sèrie de coses.
I és una cosa ben curiosa, i vull reflexionar sobre això, com les finances internacionals que han estat molt laxament regulades ens han
abocat a una crisi, i que precisament l'enfonsament d'eixe entramat financer és el que ha provocat que els governs hagen acudit massivament a socórrer-lo i que el preu d'això haja sigut un creixement importantíssim de l'endeutament públic.
Eixe és el problema.

Ara, quan eixe entramat financer experimenta canvis i una certa estabilitat,
ara exigixen condicions per assegurar els seus beneficis, no?
, atacant a més el deute públic.
Primer ha sigut Grècia, després Espanya, el tercer no sé, probablement serà Hongria, França, no ho sabem encara, no?

Estan forçant els governs a adoptar determinades condicions, estan establint una dictadura
dels poders financers a la qual estan plegant-se de forma increïble tots els governs europeus en una carrera embogida que ens durà a l'absoluta recessió.

I com que no n'hi ha prou, a més exigixen la reforma del mercat del treball.
Vostés també en la moció diuen que sí, que s'ha de reforma, no?
També de forma un poc taimada, no?
Admeten que hi ha problemes de consum, d'ocupació, i diuen textualment que l'evolució de la qual, de l'ocupació, si no s'aconseguix amb mesures adequades que indirectament està al·ludint a eixa reforma del mercat de treball.

Hui en dia els governs conservadors, Alemanya, Gran Bretanya, estan
anunciant-nos amb lletres grosses la fi de l'estat del benestar.
I lamentablement són governs socialdemòcrates, com el de Grècia o el d'Espanya, els que s'han posat al capdavant d'aquestes retallades.

En compte de forçar els mercats financers que no poden sobreviure ni existir sense regulacions,
en compte de forçar-los i de reformar-los i sotmetre'ls, l'elecció és just la contrària, és a dir, sotmetre el govern al dictat dels mercats financers.

I la mesura de la congelació de les pensions pot ser siga la més repugnant particularment perquè estem per la part de baix de les pensions de l'Europa.
El 9% només del PIB quan la mitjana de la Unió Europea, dels 15, és 12%.
Però la Unió Europea dels 25, dels 27, està quasi en el 12% també.
En Espanya només el 9%.
I això la responsabilitat és del govern del Partit Socialista i dels governs del Partit Popular.

Les pensions per habitant, en paritat de poder adquisitiu, estan en la tretzena
posició.
En Espanya la mitjana és de 1.
778 unitats, mentre que a la Unió Europea és de 1.
486.
Però la Unió Europea dels 27, és a dir, tots els que paguen molt més pensions que nosaltres, està en 2.
186.
Molt per damunt.

Ja ho vaig dir, açò és antisocial i és injust, perquè van a pagar justos per pecadors.

I el PP què pensa d'açò?
Accepten l'ajust del deute públic i l'única raó que aporten és que s'ha fet massa tard.
Ara es posen ací mocions per a criticar les mesures, però sense aportar ni una sola alternativa perquè, entre d'altres coses, tenen, com sembla ser en el govern del Partit Socialista també, una espècie d'al·lèrgia fiscal i no volen fer pagar als més rics allò que deurien, no?
, ja que han de pagar els pobres.

L'única motivació que tenen vostés, no són els pensionistes, sinó traure avantatge polític.

I per acabar, una sèrie de reflexions adreçades al Partit Socialista.
Si de totes maneres els han de criticar, fins i tot
quan fan la política, quan els fan el favor de fer la política que farien ells.
No seria millor que ho feren per fer una política econòmica justa i redistributiva?

Tres reflexions més.
Quin és el major problema?
El deute públic o la pobresa galopant està estenent-se a amples capes de la població i que es farà més grossa amb les mesures que vostés han pres?

Segona reflexió.
És just que ens hàgem endeutat per resoldre el problema dels qui l'han provocat la crisi i que ara ens creen un problema que es vol solucionar a
costa dels més desafavorits?

I finalment.
Jo els pregunte: és això una política socialista, siga quina siga l'accepció d'eixe terme?

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Compromís, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Josep Maria Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

He de manifestar en principi també la meua conformitat amb el text escrit.
Per tant, la meua coincidència, però també pense que caldria fer algunes reflexions al voltant d'allò que no s'escriu i tots sabem que està ahí, darrere d'eixa proposició no de llei.

Per una part, senyories, pense que avui és el moment, davant la situació que tenim, d'adjurar públicament tots nosaltres de la imprevisió, de la incompetència, de la covardia i de l'oportunisme, de tots ells.
De la imprevisió i la incompetència que porta a realitzacions des del govern de l'estat que demostren una miopia política de primer ordre -si fem un repàs en el temps- no veient a temps allò que anava a passar, no reconeixent que anàvem a entrar en una situació de crisi, no fer cas als avisos que havien, prendre mesures costoses a nivell d'estat i a més que podem parlar d'antisocials i regressives, com aquella dels 400 euros.
I dic «antisocial i regressiva» per indiscriminada, per una aplicació indiscriminada a tots els contribuents, que ni és útil, però tampoc és socialment necessària ni útil, perquè això no és.

Les ajudes i els impostos per a ser progressistes han de ser escalonats.
Les
ajudes inversament a les potencialitats econòmiques, els impostos directament.
Per tant, això no (inintel·ligible) .
.
.

Jo també dic que caldria que tots nosaltres d'adjuràrem de la covardia, de la covardia que porta a, quan tenim un problema, acudir a
la solució fàcil.
Quina ha estat la solució fàcil que han proposat?
Doncs aquells que depenen directament des del govern de l'estat, des de l'administració, perquè també toca a les tres administracions -l'estatal, l'autonòmica i les entitats locals, la local també-, són els funcionaris i els pensionistes, actuar directament sobre ells.

A vore, i dic «covardia» perquè no són els responsables de la crisi.
Jo subscrit també totalment les paraules que el senyor Torró ha dit anteriorment.
Si la crisi té unes motivacions, s'hauria d'actuar sobre eixes causes.
L'origen de la crisi estarà inicialment més en la banca, més en les entitats financeres, recordem totes aquelles hipoteques subprime que han envaït tots, estaran en les activitats d'algunes empreses que se descapitalitzen per fugir del que és la seua activitat productiva i anar a una activitat purament especuladora.
El
tindrem, ací ja més centrat en nosaltres, en el nostre país, en la dependència excessiva de l'economia del sector constructiu.

Però d'això sobre quina d'estes situacions s'actua?
Sobre cap.
Jo he de recordar una frase que se li va dedicar precisament
al president Zapatero, «vosté -li van dir- és dèbil amb els forts i és molt fort amb els dèbils».
Eixa és la realitat.

Però no només he de parlar d'això, hem de parlar també de denunciar i adjurar, hauríem avui si volem donar solució, de l'oportunisme.
Perquè està clar, he dit que parlaríem d'allò que no diu, d'allò que està darrere de la proposició.
I és que el Partit Popular està aprofitant la situació.
Però també és veritat que el Partit Popular no fa els deures ací, al País Valencià.

De fet, hi ha una qüestió que diu com és d'oportunista, però jo la pregunte ara: per què només parlen dels pensionistes?
Per què no parlen dels funcionaris?
Per què no parlen dels funcionaris?
Perquè estan d'acord.
Però no és que el fons estan d'acord, és que vostés és la política que aplicarien en el seu moment: la reducció immediata.

Per tant, avui estan fent un oportunisme, no vaig a criticar-lo com a inici,
però crec que impropi, que no toca, que avui el que toca és posar-se a treballar.

Mire, com a exemples.
La paraula clau va dir el president fa uns dies que era «l'austeritat».
Quina austeritat?
La de comprometre 90 milions d'euros en la formula 1.
Això és austeritat.
La de seguir en la seva política de grans esdeveniments.
Jo crec que la paraula clau es l'austeritat.
Però el fet clau que definix el que fa el govern de La Generalitat és el balafiament dels recursos, és el malgastament i dilapidar contínuament els recursos que vostés tenen.

Simplement la seua posició és una posició crítica a les propostes que vénen de l'estat.
Jo també, també sóc crític, perquè eixes propostes són principis de dreta.
I no és el que els correspon fer a un govern socialista.

Per tant, i ara, a més, recordàvem ahir, llegíem la ministra Salgado el que dia «i el que vindrà» darrere de tot açò.
Estan ara en la reforma laboral i del que se parla de la reforma laboral és d'abaratir l'acomiadament.
Jo també voldria que vostés es pronunciaren al respecte.
I una vegada ens posem a parlar de tot allò que fa el govern, parlem de tot, perquè m'agradaria saber la postura del Partit Popular sobre l'abaratiment de l'acomiadament que estan en este moment estudiant i intentant negociar.

Seguirem.
No s'actua sobre la causa de la crisi, no es proposa.
I jo li diria que quan un fa un
estudi històric no només mira les causes immediates, que segurament eixes estarien més d'acord, sinó les causes profundes, les causes primeres.
I ahí he de marcar distàncies a les dos.

Mire, jo he recordat estos dies, repassant tota esta situació, els discursos que feren.
Perquè, clar, l'excusa és que ho mana Europa.
I per què ens ho mana Europa?
Perquè és «l'Europa» que vostés van voler.
Jo recorde en este moment el debat que tinguérem quan parlàrem de la constitució europea, i no és banal tornar-ho a recordar, en la qual, tant el Partit Popular com el Partit
Socialista, van estar d'acord en crear un acord, una Europa, que consagrava el neoliberalisme.
Una
Europa que consagrava sobretot els criteris de funcionament purament
economicistes i una Europa en la qual trobàvem a faltar els criteris socials.

En aquell moment uns i altres digueren que sí.
En aquell moment tots els components de Compromís van dir que no.
I ara me diuen que ho mana Europa.
Sí ho mana la seua Europa, l'Europa neoliberal, l'Europa del poder econòmic, l'Europa de la deslocalització, l'Europa de la globalització econòmica.
Però nosaltres ja hem dit que no creiem en eixa Europa.
La nostra és una altra, era l'Europa dels drets socials, l'Europa de la globalització dels drets, l'Europa de l'equilibri social, l'Europa dels pobres.

Vostés van decidir quina era, i recordem que no tota Europa va estar d'acord.
De fet, la constitució no s'aprovà, encara que s'està aplicant exactament els mateixos principis que es consagraven allí.

L'altre dia em va dir que no sabien on estàvem els de Compromís, que eixa equidistància.
.
.
Mire, ja se veu on estem, ja se veu on està el Partit Socialista i Partit Popular.
I quan parlen d'equidistància, almenys en estos termes, en els termes que estem parlant ara, jo diria que
no vull equidistància, sinó vull maxidistància de les propostes que vostés, uns i altres assumixen.
Uns protesten perquè no les poden agarrar ells en este moment i els altres les defendran, supose,
perquè els ha tocat amb elles.

Crisi actual.
S'ha fet molts paral·lelismes de la crisi actual i la crisi del 29.
Jo vaig a dir algunes coses que
pense que hem deprés.
Perquè la pregunta és: vam aprendre socialment alguna cosa del crac del 29?
Doncs sí, algunes coses vam aprendre, senyories.
Vam aprendre.
.
.
O alguns van aprendre!
Els que van aprendre van ser els especuladors.
Jo recorde, repassant la premsa,
fent estudi d'això, una imatge d'una publicació de l'època en la qual una persona anava per Manhatan amb un paraigües quan no plovia, perquè el que queia eren especuladors que s'havien arruïnat i que estava de moda tirar-se per les finestres.
Els especuladors han aprés, no es tiren per les finestres.
Avui, Díaz Ferrán és el president de la CEOE.
Han deprés.
I no és que és el president de la CEOE, sinó que el govern es reunix amb ell per acordar la reforma laboral, senyories.
Això és un insult a tots els treballadors, això és un insult a tots els treballadors.

Però també ha deprés la banca.
La banca en el seu moment allí, en la crisi del 29, va dir: «Tanque per falta de liquiditat», i va originar el pànic social (inintel·ligible) .
.
.
Ara no.
La banca ho ha deprés.
Li passa la capacitat de pànic al govern i li diu: «Mira, si no vols que tanque, dona'm.
.
.
» I, efectivament, rep.
Ja han aprés.
I sobre això no s'actua.
Perquè, a més, rep per a solucionar-se el seu problema.
Què fa la banca ara?
Amb els diners o avals o tal que se'ls ha facilitat, la banca -i no vull donar un nom perquè és prou estés- dóna hipoteques a aquells que compren el producte d'ells, amb la qual cosa està competint amb altres empreses que tenen producte al carrer i que no poden
vendre'l perquè la banca no els fa la hipoteca.
No han ficat cap condicionant, veritat que no?
Estan fent el que volen.
Ja han deprés.
Clar que han deprés!
Han deprés a passar el pànic al govern.
I a canvi de què?
A canvi de res.

Jo acabaré, senyories.
.
.
Daniel Cohn-Bendit va dir l'altre dia, fa pocs dies, precisament al Parlament Europeu, es va dir, quan
estaven parlant sobre les mesures (inintel·ligible) .
.
.
«deixen de marejar la perdiu i vagen al que és essencial.
» Senyories, uns i altres, per favor!
, deixen de marejar la perdiu, vagen a les
causes i donen solució, perquè el que estan fent és purament oportunisme.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

Tiene la palabra el señor Sarrià.

El senyor Sarrià i Morell:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Linares, potser siga debades esforçar-se a contestar tanta barbaritat com vosté ha dit, i com no paren de dir, sobre este tema i sobre molts.

La seua proposició forma, en definitiva, part d'una estratègia de fustigació i d'atac al Govern d'Espanya.
I la veritat té poca cabuda en ella la rigorositat i l'electoralisme té molta cabuda i l'oportunisme té molta cabuda.

Malgrat això, vaig a intentar fer-li algunes consideracions prèvies sobre la seua proposició, que, per suposat, fa que no la puguem recolzar.
Clar que el pacte de Toledo,
des de l'any 1995, va establir com a principi general la revalorització automàtica de les pensions en funció de l'evolució de l'IPC.
Ho diuen com si ho posaren vostés.
Va ser un acord de tots.

Esta recomanació el que pretenia era garantir el manteniment del poder adquisitiu de les
pensions i la seua evolució en paral·lel al creixement de les bases de cotització, que ho solen fer al voltant de la inflació.

Posteriorment, la llei de consolidació i racionalització de la Seguretat Social de 1997 establia que les pensions contributives serien
revaloritzades cada any en funció de l'IPC previst i que en cas de revisió a l'alça, es faria un pagament únic al primer trimestre de l'exercici posterior.

Però també establia que en cas de revisió de l'IPC a la baixa, la diferència resultant seria absorbida, consolidada, en la revalorització del següent exercici econòmic.

Coincidiran amb mi que eixa possibilitat no s'ha aplicat quan els preus han augmentat menys que les pensions.
Doncs durant
2009, totes les pensions varen ser revaloritzades en un 2%, i les mínimes tingueren, a més, una apujada addicional, senyora Linares, del 4%.
Mentre que la inflació real, de novembre a novembre, va ser d'un 0,3%.

Cal dir, a més, perquè això no ho diuen, que des de l'any 2004, les pensions mínimes s'han incrementat més que la pensió mitjana i, per tant, han guanyat més poder adquisitiu.
Tot el contrari del que succeïa en l'època dels governs del PP, i recordem-ho.

Des de l'arribada del PSOE al govern, les pensions s'han incrementat en més d'un 30%, però és que si anem a les pensions mínimes amb cònjuge a càrrec, les que eren més baixetes, han guanyat 24 punts de poder adquisitiu, enfront dels 4 punts que
varen guanyar en huit anys de govern del Partit Popular.
De què estan parlant?
Què els provoca tanta alarma -fingida, per suposat, fingida?

Anem a vore què va a passar enguany, què va a passar a l'any 2011 amb les pensions.
Un, que el govern ha anunciat que va a mantenir en
2010 la compensació als pensionistes si es produïx una desviació per damunt de l'1% de la previsió d'inflació a novembre de 2010 respecte a novembre de 2009.
Compensació que es materialitzarà en una paga al mes de gener de 2001 i que es traslladarà, més a més, en la quantia de la nòmina mensual de cada pensionista.

Que a l'any 2011 es continuaran revaloritzant les pensions mínimes, les pensions no contributives, les pensions del SOVI que no concorren amb
altres.
Això només directament ja suposa que més de tres milions de pensionistes voran, malgrat el que vostés diuen, com les seues pensions continuaran creixent en poder adquisitiu.

Es tracta -i reitere-, de les pensions més baixes, les d'aquells pensionistes que no tenen altres ingressos, que és, per cert, una prioritat que sempre ha tingut el govern socialista.
I per a
vostés no ha deixat de ser més que una arma electoral quan estan a l'oposició, com és ara.
(Aplaudiments)

Cal aclarir, a més, que cada any el nombre de pensionistes, pel que parlaven del llindar de la
pobresa, però el nombre de pensionistes que se situen per davall de l'anomenada línia de pobresa ha disminuït sostingudament fins arribar al 13,5, i segurament continuarà fent-ho en els propers exercicis.
I eixa evolució d'eixe indicador contrasta, i és un bon indicador, en la mesura que ha hagut una baixada més important d'eixe índex de pobresa en els pensionistes en comparança amb altres països.
Per suposat, en comparança amb el punt des d'on partíem cadascú.

Però què passa amb la resta de pensionistes, els de les pensions contributives?
Que
voran créixer la seua quantia en la desviació d'inflació que tinga l'any 2010.
A hores d'ara, les previsions d'organismes internacionals, com l'OCDE o el fons monetari, preveuen una inflació molt baixa per al 2011, al voltant d'un 0,4 o 0,5%, pel que si esta previsió es complix, la possible pèrdua de poder adquisitiu serà, en tot cas, molt inferior a la diferència positiva que varen tindre a 2009.
És a dir, que el més probable és que continuaran guanyant poder adquisitiu.

En resum, mentixen, no es baixa cap pensió.
Deixen d'alarmar als pensionistes.
(Aplaudiments) Es tracta que el poder adquisitiu, que enguany han guanyat per damunt de la
inflació, es consolide a l'any que ve.
Al 2011, els que tenen pensions contributives van a guanyar el
mateix, mentre que els beneficiaris de pensions mínimes i contributives cobren més.
És a dir, quasi la meitat dels pensionistes percebran una pensió més alta en 2011, i l'altra meitat, que en cap cas són cinc o sis milions, com diuen vostés, tornen a mentir, cobraran el mateix, però sense perdre poder adquisitiu.

És a més, mentida, radicalment mentida, que aquesta mesura trenque el pacte de Toledo.
És més, si la seua proposició només es referida a això, li tindríem de dir que estem d'acord, perquè és que el Pacte de Toledo està convocat i va a reunir-se en breu precisament perquè vostés intencionadament barregen peres amb bacores.
No es canvia el marc establit al
pacte, no es retallen drets dels pensionistes.
Simplement a l'any que ve no podem augmentar les pensions al ritme que ho hem fet fins al
moment.

I això no té res a vore amb altres reformes estructurals de futur que ja estan proposades
damunt la taula del pacte pel govern, reformes que estan debatent-se a tota
Europa i no només a Espanya, i sobre les quals els únics que no tenen posició són vostés.
Perdone.
(Aplaudiments) Sí que la tenen, però no la diuen.
Perquè vosté ha anomenat Anglaterra, que encara no ha fet públic el seu paquet de mesures, ha anomenat França, no anomenat Alemanya, que enguany ja té congelades les pensions i l'any que ve també.
La senyora Merkel, la seua referent política a Europa.
(Veus) Hauria de vore si governaren les mesures.
.
.
Qui mos té de donar les pistes, la senyora Merkel, el senyor Cameron, el senyor Sarkozy?
Per cert, ells també improvisen, també estan intervinguts per Europa?
Què pensen del seu gamberrisme irresponsable?
Perquè estem parlant d'una mesura que es traduïx en un escàs 10%, un 10% del conjunt de mesures per a reduir el dèficit, perquè este govern, i a més conscientment, ha fet un esforç per acotar al màxim l'estalvi en la despesa social.

És, a més, una mesura temporal, una mesura que suposa un esforç i un sacrifici, però que pren un govern amb un mal gran de cor, sense dubte, però un govern que ha fet sempre de les pensions una prioritat fonamental de la seua
política social.
Ho vàrem fer ja als anys huitanta, quan milers de jubilats no tenien pensió en este país, ho hem fet (aplaudiments) en estes legislatures i ho farem en el futur.
Vostés, malauradament, no poden dir el mateix.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Turno de réplica.

La senyora Linares Rodríguez:

Gracias, señora presidenta.

En primer lloc, voldria donar les gràcies al grup de no adscrits i al Grup Compromís per recolzar esta proposició no de llei.
Jo crec que estan fent vostés el que cal, no aixina el Partit Socialista.

Señor Sarrià, con su actitud acaba usted de romper quince años de consenso entre los agentes sociales y los grupos políticos.
(Protestes i aplaudiments) Sí señor, acaba usted de romper el consenso y el pacto de Toledo.
Ya veo, señoría, cuál va a ser el sentido de su voto.
Una vez más, va a ser el Partido Popular quien demostrará ante los pensionistas quiénes están con ellos y quiénes son los progresistas, porque a ustedes se les llena la boca toda el día de decir que progresan, pero una cosa es progresismo y otra que la política que está aplicando el señor Zapatero dé resultados progresistas.

Y mire, tengo hasta los datos, porque sabía usted con qué argumentos me iba a salir.
Sabía que saldría con el argumento de la subida de las pensiones por encima del IPC.
Pero me va
permitir que yo le recuerde a su señoría que esta desviación del IPC entre el real y el previsto, ya se produjo en los años que gobernaba el Partido Popular en el año 1996, 1997 y 1998, y que tuvo una ganancia acumulada para los pensionistas del
1,6%.

Por lo tanto, señorías, no es la primera vez que los pensionistas ganan con esta desviación, pero jamás al Partido Popular se le ocurrió bajar las pensiones, jamás.
Por mucho que les pese, el Partido Popular fue quien garantizó el gasto social (aplaudiments), porque en los ocho años del partido Popular se incrementó en un 65% el gasto global en pensiones.
Sí, señorías, un 65%.
Porque fuimos capaces de generar cinco millones de empleos, los
mismos que ustedes están destruyendo, cinco millones de nuevos afiliados a la Seguridad Social y
conseguimos sanear cuentas que ustedes habían dejado en la ruina.

Memoria histórica, señores del PSOE.
¿Se acuerdan que el Partido Popular tuvo que pedir préstamos para poder pagar las pensiones?
¿Se acuerdan que dejamos la Seguridad Social con superávit?
(Veus) Eso sí que es ser progresistas.
(Aplaudiments) Y no recibir unas cuentas con un déficit del 6%, como nos las dejaron ustedes en el año 1996.
O del 13 o el 14%, que será como las recibiremos el año que viene o el siguiente cuando ganemos las próximas elecciones.
(Aplaudiments) A eso le llaman ustedes progresismo.

Mire, usted ha hablado de todo, pero no de aquello que nos preocupa y nos ocupa
en esta proposición no de ley.
Pasa usted de puntillas en el tema de las pensiones, pero, claro, comprendo, menudo papelón le ha tocado hacer y salir aquí, señor Sarrià, a defender lo indefendible en lugar de posicionarse al lado de quienes más lo necesitan.

Señorías, nosotros claro que tenemos propuestas y alternativas, y así las hemos puesto sobre la mesa con propuestas en el senado y en el congreso, en
Madrid, y ustedes, como siempre, hacen oídos sordos: reducir ministerios, altos cargos, la alianza de las civilizaciones,
asesores, la propaganda del plan E, la ayuda a los sindicatos, empresarios,
grupos políticos, medidas como la reforma laboral, la reforma fiscal, la ley de morosidad,
una adecuada política energética y una apuesta por la internacionalización de las empresas, son propuestas que nosotros ponemos encima de la mesa y que
ustedes, una vez más, ni caso.

Ante eso, ¿qué hacen ustedes?
Malgastaron 8.
000 millones de euros en dar 400 euros a las
familias, que en nada solucionó a la economía familiar de los españoles, se han gastado 13.
000 millones en el plan E en arreglar aceras y jardines.
Miren, mientras ustedes ponen sobre la mesa entre arreglar aceras o revalorizar
las pensiones, no lo duden, nosotros revalorizar las pensiones.
(Aplaudiments)

Ustedes no se aclaran, ¡no se aclaran!
, dijeron que iban a crecer un 1,8 del PIB y, al final, han
tenido.
.
.
, al anunciar su zapatazo, han tenido que bajar el crecimiento al 1,3.
Claro está, ustedes asustan a los consumidores subiendo el IVA, bajando las pensiones,
bajando los sueldos a los funcionarios, paralizan la inversión pública y, para acabar de rematar, con la puntilla, para que puedan crear empleo,
ustedes amenazan a los empresarios con más impuestos.

Pero, claro, a ustedes no hay quien los entienda.
Por un lado, suprimen por
valor de 1.
800 millones de euros el impuesto de los llamados.
.
.
, de patrimonio,
de los llamados.
.
.
«el impuesto de los ricos», ¿eh?
, y, en cambio, ustedes congelan por un importe de 1.
500 millones.
(Veus) Vamos a ver, ¿por qué no hacen o reducen ustedes algunas de las 2.
654 empresas públicas que arrastran más de 40.
000 millones de euros?

No tienen argumentos, es un gobierno desnortado, es un gobierno acabado, es un
gobierno que hace agua por todas partes y un gobierno que, ante todo,.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.
.
.

La senyora Linares Rodríguez:

.
.
.
es antisocial y que se ceba con los más débiles.
Por lo tanto, o cambian o los ciudadanos les seguirán manteniendo a ese lado de la bancada.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Senyor Sarrià.

El senyor Sarrià i Morell:

Gràcies, presidenta.

Senyora Llinares, diu que jo he passat de puntetes per les pensions, doncs, vosté, és clar, ha parlat de tot menys de pensions.

Li insistixc, encara que siga debades: al govern el que més li agradaria és poder incrementar les pensions amb la mateixa intensitat que ho ha vingut fent
fins als darrers anys.
I abans parlava vosté del fons de reserva de 60.
000 milions: ¿qui és qui ha dotat eixe fons de reserva perquè tinga 60.
000 milions de pessetes de superàvit?
(Aplaudiments) ¿També els han posat vostés?
¡A sant de què!

Evidentment, els increments que hem produït any darrere d'any poden semblar-mos insuficients «als que ens preocupa l'estat dels nostres majors», i possiblement als grups de l'esquerra.
Ma mare és pensionista d'una pensió de les baixetes.
.
.
Però, com dia abans, s'ha permés en els darrers anys dignificar les pensions mínimes que vostés no ho van fer, augmentant el seu poder (aplaudiments) adquisitiu en 24 punts des de l'any 2004, en el cas de determinades pensions mínimes amb cònjuge a càrrec.

Precisament, l'altre dia, el vicepresident Camps presumia d'haver posat en marxa en l'etapa de govern d'Aznar l'augment del finançament de l'estat per als complements a mínims de les pensions, però no va dir que ho va fer a l'any 2001, quan eixa aportació era de 97 milions d'euros.
¿Sap vosté en l'any 2009 de quant ha segut eixa aportació de l'estat?
De 2.
400 milions d'euros.
(Veus i aplaudiments) Ha segut un canvi, jo crec que substancial.

Quan ha estat possible s'han augmentat totes les pensions per damunt de l'IPC.
Jo no li he dit que no hi haguera anys del Partit Popular.
Ja he dit que,
molts anys s'augmentava per damunt de l'IPC, però que la llei permet incorporar això a l'exercici posterior, que és el que es fa enguany.
No es lleva.
.
.
, no es rebaixen les pensions, no es lleva
poder adquisitiu, és que n'hi ha un saldo positiu enguany d'adquisició de poder adquisitiu.

Cal reiterar, i ho torne a reiterar, que estem parlant d'una mesura per un sol any, que s'ha dimensionat per tal que en cap cas les pensions contributives puguen perdre
poder adquisitiu, i les mínimes continuen guanyant-ne.

Però a vostés, senyora Llinares, els importa un rave les pensions i els pensionistes.
(Aplaudiments) A vostés l'única cosa que els interessa és traure profit electoral de la crisi econòmica i de les dificultats que provoca eixa crisi.
Diuen que són un partit d'estat i es comporten com a conradors de la política de com pitjor, millor, o a l'enemic, ni auia, i per a tombar a Zapatero, no dubten en posar per terra la
imatge d'Espanya.

És clar que no és una nova estratègia, li l'hem vist aplicar des del primer moment.
Van utilitzar el terrorisme com a arma
política, van intentar (inintel·ligible) .
.
.
les mateixes eleccions que van perdre, muntant-se conspiracions delirants,
van convertir comunitats com esta, on governen, en armes d'oposició al govern, i als seus ciutadans, a tots nosaltres, en ostatges d'una política d'agravi i de confrontació, han atacat jutges i policies quan els han tret els colors i les vergonyes, i
ara, és clar, són incapaços de tindre una miqueta d'altura política i patriotisme a l'hora d'afrontar la crisi.

Altura de mires com han tingut, per exemple, col·legues europeus de vostés com els socialdemòcrates portuguesos, que si que han donat suport al govern en les mesures contra
la crisi.
Es deixarien arrancar un ull per deixar cego a Zapatero.
(Aplaudiments)

No són capaços de reconéixer que tots els països, governats en molts casos per partits del seu signe polític han estat prenint mesures extraordinàries i fent plans d'austeritat que fa poc, en pocs mesos, fa pocs mesos, en alguns casos setmanes,
ni contemplaven.
I, reitere, la senyora Merkel, del seu partit, (veus) ha congelat les pensions, ¡no el 2011, ho ha fet ja el 2010!

Vostés, l'altre dia, varen estar pregant en el congrés, varen estar pregant, al nostre senyor, supose, ¡que s'aprovara el decret!
, que s'aprovara el decret, es retallara el dèficit, perquè sabien que anaven a quedar com uns cotxers davant dels seus homòlegs de la Unió Europea, (veus) perquè, la veritat és que per a intentar homologar-los a vostés, a Camps o a Rajoy amb alguna altre d'Europa, és missió impossible, per no dir impossibilíssima.

I vaig a acabar dient-li una frase de Jyrki Katainen, que no sé si ho pronuncie bé, però que és ministre finés d'economia i coordinador del PP europeu: «Animamos a nuestros gobiernos y partidos en la oposición a actuar de forma responsable.
No es tiempo de buscar réditos políticos a corto plazo.
Es nuestro mensaje a nuestros partidos hermanos.
» ¡A vore si s'apliquen el cuento!
(Aplaudiments i veus)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Sarrià.

Señoría, vamos a proceder a la votación.

Señorías, comienza la votación.
Votos a favor, 57; votos en contra, 32.
Queda aprobada la proposición no de ley.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre la recuperació de la inversió realitzada en les obres de construcció i adequació del circuit urbà que acull a València el Gran Premi d'Europa de Fórmula 1, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 60.
190, BOC número 236)

La senyora presidenta:

Pasamos al siguiente punto: toma en consideración de la proposición no de ley.
.
.
Señorías, si son tan amables, tenemos un pleno denso, así que vamos a ver si podemos hacer que transcurra dentro de esa moderación que ustedes saben.

Toma en consideración de la proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre la recuperación de la inversión realizada en las obras de construcción y adecuación del circuito urbano que acoge en Valencia el Gran Premio de Europa de Fórmula 1, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Para su presentación y defensa, tiene la palabra el ilustre diputado señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, presidenta.

Senyories, quan en febrer de 2007 Camps afirmava des de Fitur que el projecte
de construir un circuit urbà a la ciutat de Valencia tindria un cost econòmic neutre o cost zero, molts ja vàrem intuir que el president estava amollant una de les tantes mentides a què ens té acostumats, com la de «mis trajes los pago yo», per exemple, o aventurava un milacre, que, com la majoria dels milacres, cada
dia que passa és més difícil de contrastar.

S'assegurava inicialment que el cost del circuit seria de 37 milions, quan a hores
d'ara les despeses de la Conselleria d'Infraestructures i Transport a través de l'ens gestor GTP ascendixen ja a 110,4 milions distribuïts de la següent forma: 101,4 milions adjudicats en 2008; 1,3 milions adjudicats en 2009; i
286.
484 euros en el que va de 2010.

Per tant, senyories, mentí descaradament el vicepresident segon, Gerardo Camps, el passat dijous en la
comissió d'economia quan va afirmar que el Consell solament ha assumit 85 milions del cost
de la construcció del circuit.
Mentí (inintel·ligible) .
.
.
: 85, no, 110,4 a través de GTP.

També va mentir Gerardo Camps en afirmar que el Consell, a banda del cost de
construcció i els 90 milions del cànon, solament havia assumit a través de l'ens gestor una campanya de divulgació.
No, senyor vicepresident.
Any 2008: estudi d'opinió de la població afectada per les obres, 29.
988 euros; any 2009: servei de manteniment,
conservació i neteja dels coberts 4 i 5, 26.
303 euros; anys 2010: servei de seguretat i
vigilància dels coberts 4 i 5 per un període de dos mesos, juny i juliol, 33.
163 euros.
Tots adjudicats per GTP.

I no és esta, senyories, l'única ajuda extra de La Generalitat a Valmor Sports, ja que la maquinària de La Generalitat s'ha posat permanentment al servei del gran premi amb la cobertura de
Radiotelevisió Valenciana, de la qual encara esperem saber si li produïx beneficis o pèrdues, o la cessió gratuïta d'edificis públics com el centre de desenvolupament turístic de l'Alameda, convertit en centre d'acreditació de premsa, només per citar dos exemples menuts.

Senyories, el 30 d'abril de 2009, el meu grup preguntava al conseller d'Economia si el Consell o les entitats, organismes o ens autònoms dependents havien adquirit algun compromís verbal o escrit adreçat a equilibrar el compte de resultats de Valmor.
La resposta del vicepresident
segon, el 26 de juny d'eixe mateix any 2009, fou que «no existe compromiso alguno con la empresa Valmor por parte del Consell o alguna
de sus entidades, organismos o entes autónomos en los términos expuestos por su señoría».

Senyories, una de dos, o Gerardo Camps mentia, o la vigència de la seua resposta durava a penes dos mesos, dos mesos, fins primers d'agost de l'any passat, quan, sorprenentment, en contra de tot el que s'havia dit fins a aquells moments, La Generalitat, en els moments més greus de la crisi econòmica, anunciava que assumia el cànon de 90 milions d'euros, 18 milions entre 2010 i 2014, que corresponia pagar a Valmor.

Deixe, senyories, al seu criteri si eixa decisió i altres que han vingut després i de les quals després parlarem, tenen a vore una vegada més amb el fet que un membre de la família Cotino és soci d'una de les empreses que participen en Valmor, Worldwide Circuit Management, SL.

L'any 2009 deixà, una vegada més en evidència la resposta de Gerardo Camps al nostre grup quan Circuito del Motor y
Promoción Deportiva, que gestiona el circuit de Xest, com saben, i el director del qual és Julio García, germà de Pedro García, va licitar contractes per al circuit urbà per valor d'un milió d'euros en els conceptes de «subministrament de material de senyalització, megafonia, pantalles gegants i televisió LCD o plasma».

Este 2010, senyories, de nou, la mateixa empresa pública, la de Xest, ha adjudicat les següents dades: 20 d'abril d'enguany, 4 de maig i 24 de maig, a les empreses Abega, SL, Sagarmanta, SL i
Molca Comunicación Visual, SL, els mateixos serveis de senyalització, megafonia i pantalles gegants que l'any passat 2009, segons apareix al Diari Oficial de la Unió Europea, de 3 de juny; fa set dies, només que set dies, per cert, el dia en què Gerardo Camps compareixia en la Comissió d'Economia per a parlar d'estos temes.
Adjudicacions, senyories, de les quals únicament sabem, perquè únicament hem pogut saber que el tipus de licitació d'una d'elles, la de senyalització, ascendia a 561.
440 euros.
Però, el que tot fa pensar que l'aportació del Circuito del Motor y Promoción Deportiva a la prova de la fórmula 1, d'enguany, serà superior al milió d'euros de l'any passat.

Vull recordar-los també que en 2008 l'Agència Valenciana de Turisme va adjudicar a Valmor, per procediment negociat i
sense publicitat, un contracte d'un milió d'euros per la difusió i promoció de la imatge de la Comunitat Valenciana amb motiu de la primera prova del Gran
Premi de Fórmula 1.
Però, això no és tot, senyories.
El 30 d'octubre de 2008, Valmor Sports va sol·licitar a l'Institut Valencià de Finances un préstec de huit milions d'euros per set anys, amb 24 mesos de carència, a l'euríbor+1 punt, revisable trimestralment, amb el 0,75% de comissió sobre el nominal.

Senyories, l'informe de l'institut, a 4 de desembre d'eixe mateix any 2008, dia que la titular, l'informe tècnic, dels tècnics, deia que: «La titular -és a dir, Valmor Sports- se encuentra en situación de quiebra técnica con fondos negativos a noviembre de 2008 de 2,4 millones de euros, con
unas pérdidas acumuladas de ejercicio de 3,3 millones.
Según la previsión de obras y pagos de 2008 aportados por la sociedad, se estima que el ejercicio
se cerrará con pérdidas superiores a 5,4 millones de euros.
Los ingresos -dia l'informe tècnic- futuros de la sociedad se estiman del todo inciertos y no hacen previsible el
retorno del préstamo solicitado.
» L'endemà, el 5 de desembre, el director d'àrea de l'Institut Valencià de Finances, concloïa: «La situación patrimonial y de tesorería de la sociedad solicitante -Valmor- nos impide expresar una opinión técnica sobre la operación solicitada, instando a que sea la propia comisión la que resuelva al respecto.
» I, senyories del Partit Popular, com no hi ha res millor que tindre amics i
familiars a l'Institut Valencià de Finances, en Economia i en el Consell, apenes uns dies després, l'11 de desembre, s'aprovà el préstec.

Senyories, jo els pregunte: quantes empreses que han hagut de tancar portes
hagueren volgut tindre el mateix tracte del Consell que Valmor Sports?
Quantes
empreses?
Qualsevol, senyories, de les 60.
000 que desapareixen al dia -com dia abans, ací, el senyor Blasco-.
Tot açò, senyories, és austeritat que propicia el senyor Camps quan parlava despús-ahir.
Però, saben senyories, només, només amb els 90 milions del cànon que, tan graciosament ha regalat Camps i el seu Consell, quines actuacions s'hagueren pogut executar?
Mire, a la província de Castelló, els hospitals de la Vall d'Uixó i Peníscola, reiteradament promesos, a més d'uns altres, 12 centres de salut que necessita la província per a complir la mitjana estatal; o, a la província de València, 15 dels múltiples centres educatius que fan falta.
Saben, senyories, amb eixos 90 milions
del cànon, quantes centres de dia podrien construir-se a la província d'Alacant?
30 centres de dia.

Però, vostés, senyors i senyores del Partit Popular, han prioritzat, una vegada més, afavorir els seus amics que atendre les demandes dels valencians.
Com a bons
defensors de la família, han preferit tirar-los una maneta a alguns familiars d'algun membre del Consell, dilapidant uns diners que haurien pogut dedicar als
prop de 600.
000 aturats que n'hi ha en estos moments a la Comunitat Valenciana, o a disminuir el seu
desorbitat endeutament.

Diuen que els preocupa la reprogramació d'infraestructures del Govern d'Espanya, però, ¿saben quants diners tenen al pressupost de la Conselleria d'Infraestructures en 2010 per a actuacions noves a la nostra comunitat?
Jo els ho
diré: 26,6 milions per actuacions noves.
I saben això què vol dir?
Vol dir que amb els 110 milions que s'ha gastat GTP, la Conselleria d'Infraestructures, en el circuit, s'abasta 3,4 voltes tot el que la conselleria disposa al pressupost d'enguany per a executar noves infraestructures.
Vergonyós!
Vergonyós!

S'han gastat, senyories, molt més d'allò al que s'havien compromés i també allò que no era la seua obligació gastar-se.
I això, en una situació econòmica, de la Comunitat Valenciana, que el que requeria era contenció de la despesa i inversions productives que frenaren la sagnia d'aturats i ens ajudaren a eixir de la primera posició de les comunitats autònomes pel que fa a atur, en relació al PIB.
Han actuat com a malgastadors i malversadors que són, generant atur i corrupció.
I, ara, es troben en una situació difícil, injustificada, per exigir que altres facen a la nostra comunitat el que
vostés ja no poden fer perquè han malbaratat tots els nostres recursos econòmiques, en esdeveniments inútils i megalòmans, fruit de l'estat psicopatològic de deliris de grandesa i compulsió eufòrica de qui sublima els seus complexes d'alt d'un Ferrari.
(Aplaudiments) I no m'estic referint, evidentment, no m'estic referint a Fernando Alonso, com molt bé saben.

Ha arribat l'hora que rectifiquen, en general.
I en aquest tema que ens ocupa, en esta PNL,
ha arribat l'hora, senyories, que recuperen ja els recursos econòmics que poden recuperar, perquè eixe és el seu compromís i la seua obligació plasmada en l'acord d'11 de setembre de 2007, del conseller d'Infraestructures.
Eixe és el compromís del conveni a l'Ajuntament de València, de 28 de setembre de 2007.
I eixe és el compromís de la Comissió d'Economia de dijous passat, pres per Gerardo Camps, respecte del retorn, pel
Valmor Sports, d'aquelles quanties de serveis que li corresponien a esta empresa i han assumit
altres empreses públiques de La Generalitat, o, per préstecs concedits -com el que m'he referit abans-.
Una recuperació de recursos econòmics, senyories, que permetria l'execució d'actuacions en infraestructures i la creació d'ocupació.

Per a aclarir dubtes.
¿Estem els socialistes a favor de la celebració del Gran Premi de Fórmula 1 a la ciutat de València?
Ho estem?
Sí, sí, però, sense que este esdeveniment es convertisca, com està passant, en un pou sense fons que només genera malbaratament i tractes de favor.
Sí, però, sense que este esdeveniment siga una actuació més del Partit Popular i del Consell opaca en els seus comptes.
Sí, però, sense que este esdeveniment servisca per fer favors a amics i familiars,
convertint-se en un
chiringuito més del seu partit, del Partit Popular.
Sí, però, sense que Camps i el Consell passen un minut més sense posar amb llum i taquígrafs a qualsevol euro que isca de La Generalitat i vaja adreçat a este esdeveniment esportiu.
Amb eixes condicions, sí que recolzem la fórmula 1.
Com està passant ara, senyories.
És difícil.
Si el que demanem no és així, perquè el contracte secret amb Eccleston -que es neguen a fer públic reiteradament- els ho impedix, impedix complir el que nosaltres estem demanant, els
socialistes no tenim cap por, cap, a dir «no» a la fórmula 1, amb les condicions actuals.
I estem segurs que els valencians ho
entendran i aplaudiran.

Senyories, per acabar, nosaltres, els socialistes, haguérem fet la fórmula 1, però puc assegurar-los que no haguérem actuat igual si haguérem hagut d'organitzar eixe gran esdeveniment esportiu.
No haguérem actuat igual que vosaltres, que el seu grup, no ho haguérem fet.

Per tant, eixa és la situació i espere que en la intervenció que van a tindre a continuació donen complit compte de totes aquelles dades que acabe d'explicar.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies a vosté, senyor Signes.

Per a fixar la posició de l'Agrupació de Diputats No Adscrits, la il·lustre diputada senyora Marina Albiol té la paraula.

La senyora Albiol Guzmán:

El proper diumenge 25 de juny se celebrarà a la ciutat de València el Gran Premi de Fórmula 1, per tercera volta, un exemple més de l'aposta dels governs municipals i autonòmic del Partit Popular pels grans esdeveniments, una aposta a la que a banda de
la lluita molt digna dels col·lectius veïnals i socials, només ha comptat amb l'oposició decidida i argumentada d'Esquerra Unida, mentre la resta de partits de l'oposició van decidir donar el seu recolzament, quedant-se només en crítiques a la seua gestió.
La fórmula 1 suposa una despesa milionària de les administracions públiques.

Des d'Esquerra Unida volem que la despesa pública s'oriente cap a la despesa social, a cobrir les necessitats dels treballadors i
treballadores i no a les megalomanies del president Camps.
No cal oblidar
tampoc que els grans esdeveniments responen ja a un model que l'actual crisi ja ha donat com a fracassat.
Aquest model respon a un sistema molt
poc diversificat, que té com a conseqüència principal la baixa productivitat i una ocupació temporal i de baixa qualitat.
L'aposta per la construcció i els grans esdeveniments estan darrere que el País Valencià siga una de les comunitats autònomes més castigades per l'augment de la desocupació.

A més, després de dos anys de fórmula 1, ja sabem que les carreres han sigut un autèntic fiasco econòmic per a la ciutat.
Ningú va tindre un benefici digne de ser destacat amb la notable excepció, evidentment, dels patrocinadors i organitzadors directes com el senyor
Eccleston, per cert, admirador de Hitler i del règim nazi, per cert.
No van tindre grans beneficis econòmics ni el sector de l'hostaleria, ni el sector del taxi, ni per descomptat els treballadors i
treballadores de la ciutat, ja que la creació de llocs de treballs va ser mínima, i, tot això, consagrant un model de ciutat absolutament insostenible.
Les obres per a la
construcció del circuit van tindre un fort impacte negatiu, no sols perquè van atacar directament el patrimoni arquitectònic de la ciutat, sinó perquè, a més, han furtat als veïns i veïnes de València l'ús d'un espai públic, consolidant així,
de facto, la privatització que ja es va iniciar amb la Copa de l'America, i, tot això, sense que des del govern central, en mans del Partit Socialista, s'haja posat el més mínim inconvenient, a més de totes les molèsties que el Gran Premi de Fórmula 1 causa als veïns i veïnes dels poblats marítims: carrers tallats durant dies, aglomeracions en el transport i el soroll
provocat pels vehicles que participen en la cursa, que van convertir la façana marítima de València en un autèntic infern acústic.

Encara n'hi haurà qui pense que este malbaratament de diners haurà servit perquè València siga el destí principal turístic nacional i internacional.
Però, no ha sigut així, ni de lluny!
Perquè, València encara continua ocupant un trist sisé lloc en les preferències dels turistes, molt lluny del tercer lloc que hauria d'ocupar pel seu pes demogràfic i per la seua situació geogràfica.

València, necessita un govern municipal que tinga com a principal objectiu fer front
a la crisi econòmica, posar fi a les desigualtats, millorar el benestar ciutadà, fer la ciutat més sostenible i més verda, i salvaguardar la seua història i el seu patrimoni, conservar i rehabilitat el barri del Cabanyal i no
destruir-lo.
I per això, sí que valdria la pena que València fóra una ciutat visitada pels turistes, per això sí.

Jo crec que queda ben clar en la meua intervenció que el rebuig d'Esquerra Unida al circuit urbà és un rebuig des del principi.
Nosaltres, ens hem oposat des del seu inici perquè mai hem contemplat com a positives les inversions que es feien perquè després foren recuperades, perquè açò és la típica coartada dels grans esdeveniments, és l'excusa per a donar el suport al gran esdeveniment i dir que, després, es recuperaran les inversions i que, després, se recuperar les obres.

La proposició no de llei partix de dir que el Gran Premi de Fórmula 1 és positiu si al final es recuperen les inversions.
Nosaltres no estem d'acord.
Sincerament, amb aquesta proposició no de llei el Partit Socialista del País Valencià tracta d'amagar una crua realitat, i és que el Partit Socialista del País Valencià no va fer res per demanar, com a part de l'autoritat del port que és, un informe d'impacte ambiental que haguera impedit la celebració de la carrera.
I, sobretot, una altra cosa, que el Partit Socialista va estar
també coparticipant del malbaratament de diners de la fórmula 1, de diners públics, perquè no es van oposar des del principi a la fórmula 1 -heu estat també coparticipants-.
Al contrari, el Partit Socialista.
.
.
, o alguns dirigents del Partit Socialista
van estar espectadors vip de la fórmula 1; van estar espectadors vip i, a més, el seu secretari general, el senyor Jorge Alarte, va donar el vistiplau l'any passat a la fórmula 1 i al pagament del cànon, d'un cànon de 18 milions d'euros en cada gran premi, que suma un total de 126 milions d'euros.

Per tant, des d'Esquerra Unida, anem a abstindre'ns davant d'aquesta proposició no de llei, perquè Esquerra Unida.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Pregue acabe, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

.
.
.
-un segon i acabe; gràcies, senyor president-, des d'Esquerra Unida, sols donarem suport a la renúncia a fer la fórmula 1 i, així, que el Consell renuncie a pagar la resta del cànon i que eixos diners vagen a parar als barris de la ciutat i als treballadors
i treballadores.

No val el «sí, però»; en un moment de 600.
000 aturats al País Valencià.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

.
.
.
val el «no a la fórmula 1».

El senyor vicepresident primer:

Gràcies.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Compromís, té la paraula la il·lustre diputada senyora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Bon dia, diputats i diputades.

Senyor Signes, el Grup Parlamentari Compromís va a recolzar la seua proposició no de llei.
De totes formes, sí que voldria fer un matís, perquè si bé és cert que compartim totes les motivacions que vosté ha plasmat en la seua intervenció, al final, ha fet una reflexió que, lògicament, hem de.
.
.
, bé, matisar-la i dir clarament que no la compartim.

Vosté ha dit uns peròs, però amb un sí que nosaltres lògicament no podem recolzar; més que res perquè creguem que tots els peròs que vénen d'eixe sí, de dir sí al circuit, doncs, són una conseqüència directa que es celebre aquest circuit.
I, per tant, el fet de no
celebrar-lo no comportarà eixos peròs que vostés denuncien.
Perquè en tots ells vosté ha denunciat les diferents corrupteles que hi ha darrere del circuit i els
diferents malbarataments, però no ha dit una de les coses, també, peça fonamental per a dir «no» a este circuit, i és l'enorme impacte ambiental i l'enorme destrossa que s'ha fet per a.
.
.
, bé, per fomentar i perquè es celebrara aquest circuit.
I, per això, nosaltres no estem pel mateix.
És a dir, quan un argumenta un «sí» amb uns peròs, ha de vore si eixos peròs són justament derivats de la celebració d'este circuit.
I, per tant, no compartim eixa reflexió.

De totes formes, nosaltres volem centrar-nos única i exclusivament en la part de la proposta de resolució, és a dir, en la part que s'aprova.
I la part que s'aprova és una evidència, que és que se necessita recuperar en esta època de crisi quan.
.
.
, més en esta època, doncs, inversions, diners per a infraestructures i per a crear ocupació.
.
.
Vosté ha dit una cosa molt clara, i és que en els pressupostos de La Generalitat, la Conselleria d'Infraestructures ha vist reduïda per a este any la consignació pressupostària, però no solament en la Conselleria d'Infraestructures; sinó en la d'Economia, en la de Medi Ambient, en la d'Indústria, en la d'Agricultura, i tots ens vam posar d'acord en fer la reflexió que tocava.
I és com és possible que totes estes conselleries, que són justament les que creen ocupació, les que fomenten els nous jaciments d'ocupació, la reconversió econòmica que fa falta en aquesta comunitat, doncs, que per a 2010 el govern de La
Generalitat reduïsca la seua consignació pressupostària.
Doncs, la Conselleria d'Infraestructures és una d'elles, i és pel que és necessari reconduir la política econòmica per a recuperar recursos; a més, per a crear ocupació.

És a dir, els recursos que vostés preveuen que se recuperarien, que són evidents, que els han posat vostés ara mateix en l'argumentari damunt de la taula, els enfoquen justament per a actuacions en
infraestructures i per a crear ocupació.
Nosaltres, això ho compartim.

Però més compartim, doncs, d'on surten estos recursos.
I és d'uns compromisos que han vulnerat sistemàticament el Partit Popular, i és este.
.
.
, bé, nomenament que feren, este coste cero, que en un moment donat se va anunciar quan se va promoure la construcció d'este circuit i d'este esdeveniment.
Si ja en un moment donat el cost zero s'ha demostrat que no va ser així, si firmen convenis o acords que el que diuen és que, a més a més, després de fer les actuacions, se formularan els mecanismes convenients per a
recuperar la inversió, què estem fent que no ho estem fent ja?
Vull dir, no sé si m'explique.

Basant-nos literalment en la seua proposta de resolució, nosaltres la compartim i, per tant, anem a votar.
Sí és cert que jo voldria deixar molt clar que no compartim l'última reflexió que ha fet vosté respecte al sí del Partit Socialista a aquesta celebració del circuit de la fórmula 1.
Nosaltres, Compromís no està per açò, -ja dic- no solament perquè quan hi han corrupteles, s'han de denunciar, s'han de posar damunt de la taula i s'ha de solucionar eixe tipus de polítiques; sinó perquè hi ha una cosa fonamental, i és que el circuit atempta al territori, atempta al medi ambient, atempta a la
sostenibilitat d'una ciutat com València que deuria ser emblema de la nostra comunitat, de ciutat mediambientalment
sostenible, i lògicament és incompatible, ho miren vostés per on ho miren, amb un circuit urbà de fórmula 1.

A nosaltres ens crida l'atenció com després de les coses que s'han fet públiques, que a més deurien ruboritzar el govern del Partit Popular, perquè, home!
, ho han intentat amagar, però quan ja esclata tot l'entramat Gürtel o totes les malifetes del deu vegades Gürtel que és en persona el senyor Cotino, doncs, quan tot açò es reproduïx als mitjans, a la societat, a nivell polític, deuria avergonyir-los i, almenys, intentar reconduir unes polítiques que han suposat no solament un malbaratament de recursos, sinó que també han suposat cometre, com a poc, actuacions irregulars.

Per tant, compartim totes les reflexions que vostés han fet i han posat damunt de la taula sobre la gestió que fa Valmor Sports amb el senyor Aspar, soci del senyor Cotino en l'empresa participant, que, a més, tot això comporta que hi haja també un pagament que se fa des de l'empresa que gestiona el circuit de Xest, que al seu mateix moment és germà de l'exdirector de Radiotelevisió Valenciana, etcètera.
.
.
Vull dir, totes este coses que hi ha, quan un les llig o les sent,
resulten insultants, perquè veus que és una dinàmica sistemàtica en totes les fases que comporten qualsevol actuació que fa el govern del Partit Popular.

És a dir, se posa un exemple avui, el circuit de fórmula 1, el circuit urbà, un gran esdeveniment, un dels pilars bàsics de les polítiques que fa el Partit Popular, que són els grans esdeveniments, i se posa un exemple.
I d'eixe exemple, en totes les fases que ha comportat fins a l'execució final d'eixe macroprojecte o gran esdeveniment, doncs, totes i cadascuna de les fases
comporta, com a poc, una irregularitat que va, a més, de la mà d'un entramat corrupte, que va també de la poca vergonya que s'ha fet amb l'opacitat de la gestió dels recursos, etcètera, etcètera.

Vull dir, quan Compromís déiem que Gürtel no és causa, sinó que és conseqüència, està en açò, no?
, en açò, en estes qüestions; és a dir, que totes les qüestions que posen damunt de la taula com a grans projectes del Partit Popular,
al final, el que hi ha darrere és, de nou, muntar un cercle viciós dels diners públics, que tot comporta els beneficis de les amistats íntimes, dels empresaris que en un moment donat poden ajudar a guanyar campanyes
electorals, etcètera, etcètera, etcètera.

I, aleshores, tenint en compte açò, tenint en compte que els costos estan molt més que clars, quasi tots, i no justament perquè hagen segut dades oferides per este govern, que, bé, fa gala de transparència, però que tots sabem que després hem d'acudir a les hemeroteques dels diaris per a poder trobar algunes declaracions
que haja pogut fer algun empresari cabrejat o algun directiu d'alguna empresa pública que s'haja anat de la boca, etcètera, etcètera.
.
.
Vull dir, eixa és la font més fiable que tenim l'oposició per a gaudir de les xifres, és a dir, dels diners públics, on anat a parar o en què s'han gastat.
Tenint en compte que estos costos, almenys, esta part de la bancada
la tenim clara; tenint en compte que la política del Partit Popular d'anar al rescat de qui no tinga suficiència econòmica, de qui puga.
.
.
, doncs, no sustentar la seva activitat per fallides, etcètera, que ho fan en les fundacions.
El que vosté ha dit de Valmor Sports és exactament el que fan en les fundacions públiques; és a dir, se denuncia que les fundacions públiques -estes fantasmes- tenen riscos i La Generalitat, a l'endemà, va corrent per a salvar-les d'estos riscos que han contret elles mateixes per la seva mala gestió.

És a dir, tenint en compte tot açò, tenint en compte la necessitat de reconduir la política econòmica que està promovent el Partit Popular en, per exemple, la reducció que se fa de la Conselleria d'Infraestructures, que nosaltres creem que és peça fonamental de l'activitat del govern en època de crisis.
.
.
, fa falta.
Tenint en compte tot açò i la literalitat -ja dic- de la proposta de resolució; si no, la seva reflexió final, doncs, el Grup Parlamentari Compromís, lògicament, es sumarà a esta demanda que fa el Grup Parlamentari Socialista.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

En representació del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora Verónica Marcos té la paraula.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Signes, aquí no hubiera habido fórmula 1 si ustedes hubieran gobernado en esta comunidad, porque nadie confía en ustedes y, muchísimo menos, los organizadores de este gran evento.
(Aplaudiments) Tenga por seguro que no, ya lo dijo el principal organizador del evento, que
confiaba única y exclusivamente en el Partido Popular para organizar un evento tan
importante como la fórmula 1.

En su propuesta, ustedes instan al Consell a poner en marcha de forma inmediata
los mecanismos para recuperar la inversión realizada en la construcción y adecuación del circuito urbano que acoge Valencia en el gran premio de la fórmula 1.

Sus señorías saben, y así lo expone usted en su propuesta de resolución, que la Conselleria de Infraestructuras suscribió un protocolo con el Ayuntamiento de Valencia, por el que, por un lado, el ente
gestor de la red de transportes y puertos de La Generalitat asumía la redacción del proyecto, licitación, contratación y ejecución de las obras de acceso y conexión viaria a la ciudad de Valencia y al puerto de Valencia, a través de la prolongación del paseo de la Alameda, la avenida de Francia y la dársena interior del puerto y, por otro lado, el ente gestor recuperará la inversión efectuada, con cargo a los recursos económicos generados por el Ayuntamiento de Valencia, mediante los correspondientes
procesos de planificación y gestión urbanística del sector de suelo urbanizable de El Grao.

Por tanto, señoría, la conselleria, a través del ente gestor de la red de transportes y puertos, hace todas estas obras y,
posteriormente, el Ayuntamiento de Valencia, una vez apruebe la reparcelación e ingrese el importe en la tesorería municipal correspondiente, devolverá el coste de las obras a la Conselleria de Infraestructuras.

Por tanto, los mecanismos de recuperación de las inversiones, tal y como se expone en su propuesta, señoría, se llevarán a cabo tras desarrollo urbanístico de la zona de El Grao, de la que ayer hablaba la alcaldesa Barberá, del PAI de El Grao.
Ayer mismo, la alcaldesa Barberá hablaba precisamente de este PAI de El Grao, y decía que consideraba que era un proyecto fundamental a llevar a cabo por el
Ayuntamiento de Valencia, señorías.

Por tanto, una vez se haya desarrollado urbanísticamente la zona en cumplimiento del convenio entre el ayuntamiento y la conselleria, se recuperará la inversión realizada en las conexiones viarias del paseo de la Alameda, avenida de
Francia y acceso norte al puerto de Valencia.
Un plan de actuación integral de El Grao, por cierto, señorías, donde se desarrollará un delta verde de 140.
000 metros cuadrados.
Eso sí que es desarrollo sostenible, señorías.

Por tanto, indirectamente, el Partido Socialista les está pidiendo a ustedes, los miembros de Izquierda Unida y del Compromís, que apoyen una propuesta que lo que pide es desarrollo urbanístico en la ciudad de Valencia.
Lo digo para que ustedes lo tengan
meridianamente claro a la hora de votar y apoyar al Partido Socialista en esta
propuesta.

La primera conclusión, señor Signes, que yo saco cuando leo su propuesta es que ustedes siguen siendo el
partido de la contradicción, del bandazo, de la improvisación a la que nos tiene acostumbrados el señor Rodríguez Zapatero.
Y le diré por qué.

Ustedes, los que demonizaban el sector de la construcción y el urbanismo valenciano en instancias europeas, hoy piden que rápidamente se desarrolle urbanísticamente una parte de la ciudad de Valenciana.
Ustedes, que niegan el
desarrollo, la rehabilitación y la protección de un barrio como es el de El Cabañal, hoy quieren que el de El Grao, sí; y, el de El Cabañal, no.
Ustedes, que pertenecen al partido que iba a limitar el crédito a los ayuntamientos hasta el año 2012 y tuvieron que rectificar porque los propios ayuntamientos socialistas se
les pusieron en contra.

Ayer mismo, la alcaldesa Barberá hacía referencia al PAI de El Grao, y dijo que: «Uno de los principales problemas por el que se estaba ralentizando el desarrollo
urbanístico de El Grao es, precisamente, por la falta de financiación del Ayuntamiento de Valencia y de todos los ayuntamientos de España.
»

Señorías, ustedes pertenecen al partido donde los municipios no son una prioridad.
Y,
ayer, lo demostraron votando en contra de la Ley de régimen local en esta cámara.
No les basta con haber abandonando a los ayuntamientos a su suerte,
incluso a los ayuntamientos socialistas que sí que apoyaban esta ley, sino que, además, ahora quieren que solicitamos ya a un ayuntamiento el desarrollo urbanístico, es decir, ustedes les ahogan, y, después, les piden desarrollo.
No tienen ustedes ninguna credibilidad, señoría.

Saben ustedes que el sector de la construcción está padeciendo la crisis de forma mucho más fuerte que el resto de sectores.
Por lo tanto, señorías, toda una contradicción.

Primera conclusión.
Ustedes, desde luego, son los de la improvisación, la contradicción y los bandazos.
Primero, demoniza el urbanismo, acaban con él, dejan en el paro a miles de personas que trabajan para el sector de la
construcción, llevan a la ruina a los ayuntamientos, les cortan el grifo incumpliendo su
compromiso de financiación local, y, ahora, quieren que el Ayuntamiento de Valencia nos devuelva a la voz
de ya el dinero que se ha invertido para la mejora de las conexiones viarias de
la ciudad de Valencia.
¡Cuánta contradicción, señorías!
Conexiones que, por cierto, señoría, a usted no sé si le parecen bien o mal, porque parece ser que le parecen muy mal, conexiones
de las que disfrutan los vecinos que viven en Valencia, la gente que viene a
disfrutar la ciudad de Valencia, los que trabajan por allí.
Yo creo que conexiones muy positivas para el desarrollo de la ciudad de
Valencia.

Y la segunda conclusión que puedo sacar de la presentación de esta propuesta es que, una vez más, los socialistas valencianos pretenden estrangular y asfixiar a las
administraciones locales -yo lo decía anteriormente, ayer lo demostraron con su voto en contra de la ley-, y, en este caso, al Ayuntamiento de Valencia.
Curiosamente, el Ayuntamiento de
Valencia está gobernado por el Partido Popular y por Rita Barberá, a la que ya es costumbre por parte de la izquierda y del socialismo intentar
paralizar su gestión.

Y, la tercera conclusión, es que ustedes ya han dado por perdido el Ayuntamiento de Valencia, señorías, porque esto lo pueden solicitar ustedes a través de su grupo municipal en el Ayuntamiento de Valencia, y, sin embargo, no lo
hacen.
Ningunean constantemente, incluso a sus compañeros del grupo municipal.
Por lo tanto, ¡pobre señora Alborch que no confían en ellos ni sus propios compañeros de partido aquí en las Cortes Valencianes!
(Aplaudiments) ¡Pobre, señora Alborch!

Probablemente, señor Signes, si su secretario general, el señor Zapatero, pagara lo que debe al Ayuntamiento de Valencia y al Consell de La
Generalitat, no estaríamos teniendo este debate.
Probablemente, si el señor Zapatero hubiera reconocido la crisis económica a tiempo, el sector de la construcción no estaría en ruinas.
Probablemente, si Zapatero hubiera tomado medidas a tiempo, los
bancos abrirían el grifo, fluiría el crédito, se concederían más hipotecas, habría más gente comprando una vivienda y el desarrollo urbanístico de cualquier parte de España, y, en concreto, el del sector de El Grao, hubiera podido llevarse a cabo de
manera inmediata.

Y, la cuarta conclusión, es que ustedes han traído este debate a la cámara para demonizar, una vez más, los grandes eventos, como la fórmula 1.
Esta mañana, su propio portavoz, el señor Luna, ha llamado «caprichoso» al arquitecto de la Ciudad de las Artes y las Ciencias.
Sin embargo, señorías, para nosotros, para el Partido Popular, la fórmula 1 constituye una nueva ventana de proyección para Valencia.
Para nosotros, los grandes eventos son generación de empleo y prosperidad para la Comunidad Valenciana, además de un apoyo imprescindible para el nuevo sistema de política turística en cualquier territorio que quiera estar al primer nivel.

Y, mire, señoría, para nosotros no sólo son la imagen de nuestra comunidad, sino que son -como decía-, motores de desarrollo económico porque sí que se traducen en empleo y en calidad de vida para los valencianos, más empleo y más riqueza, y todo ello para poder atender a los cinco millones de valencianos
que vivimos en esta comunidad, para seguir construyendo hospitales como el
hospital La Fe -por cierto, sin ayuda del gobierno central-, para poder seguir construyendo colegios en esta maravillosa comunidad como es
la Comunidad Valenciana.

Y, mire, Señor Signes, yo siempre recuerdo una época, la época que se le ha denominado ya la de «España 92, Valencia 0», que era cuando gobernaban ustedes en la Comunidad Valenciana, que aquí no pasaba absolutamente nada y nadie confiaba en la Comunidad Valenciana ni en
la ciudad de Valencia.
(Aplaudiments) ¡Eso es lo que ustedes quieren!
¡Parálisis total para la Comunidad Valenciana, demonizando los grandes eventos y
haciendo demagogia barata con los grandes eventos!

Y, mire, señoría, hoy tenemos el orgullo de decir que aquí en la Comunidad Valenciana y en Valencia se hacen todos estos eventos, porque
esta es tierra de oportunidades y de confianza.
Y como esto es una ciudad en la
que confía mucha gente, por eso, por eso, multinacionales como Appel y como es Microsoft
confían en la Comunidad Valenciana para llevar a cabo sus proyectos.
Y esto no
ocurriría -y téngalo por seguro- si ustedes hubieran gobernado en esta comunidad, porque antes estábamos en el furgón de cola, España 92, Valencia 0.
Y eso era cuando gobernaban ustedes.

Y, señoría, yo, de verdad, le animo a que ustedes, los socialistas valencianos, junto con
el Partido Popular, le digan al señor Zapatero que abra ya el grifo para los ayuntamientos porque, desde luego, eso
sí que sería garantía de desarrollo.
.
.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias.
.
.

La senyora Marcos Puig:

.
.
.
para Valencia, para la Comunidad Valenciana y para España.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señor Signes, para el turno de réplica.

El senyor Signes Núñez:

Senyora Marcos, només li ha faltat parlat de Viriato o dels reis godes per a no parlar del que havia
de parlar, que és.
.
.
(Aplaudiments) De veritat, és a dir, anem a vore.
Quan es va a fer la devolució a La Generalitat d'aquella part de la inversió de GTP que no està dins del conveni de l'Ajuntament de València?
Per exemple, la que correspon al port i la responsabilitat de la qual
correspon a La Generalitat no haver executat, dins del protocol de carreteres
2005-2010.

La pregunta que vosté no m'ha contestat és: quan se va a fer la devolució de Valmor a tot el que s'ha gastat l'empresa de Xest?
El que vosté no m'ha comentat és com i quan es va a fer la devolució del préstec que l'Institut Valencià de Finances, en contra dels informes tècniques de l'institut, va fer a Valmor.
El que vosté no m'ha contestat és: Quan se va a acabar eixe malbaratament i eixe pou sense fons, que és Valmor, i , perquè n'hi ha familiars i amiguets seus dins, contínuament estan absorbint recursos econòmics de La Generalitat que fan falta per a altres temes -com hui s'ha dit ací-, temes com la dependència, temes com sanitat, temes com l'educació, temes com salut, temes d'austeritat, en definitiva.
I vosté d'això no ha parlat res.

Vosté diu: «Si vostés hagueren governat no s'haguera fet la prova de fórmula 1 a la Comunitat Valenciana.
» Si ja ho sabem, senyora Marcos!
Si no ho ha descobert vosté hui!
Si a hui, a Eccleston!
Si Eccleston ja ho va dir a la campanya electoral!
:
«La prova només se farà si governa Camps.
» Però, això, per què era?
Perquè Eccleston tenia les promeses de Camps de muntar estos chiringuitos i fer estos finançaments irregulars (aplaudiments), que s'han estat fent i que continuen fent-se, que continuen fent-se perquè l'últim s'ha produït fa set dies, publicat al Diari Oficial de les Comunitats Europees.
Continuen fent-se!
I això ho sabia Eccleston!
I sabia que nosaltres n'érem honrats i vostés no!
I sabia Eccleston que amb vostés podria fer tot el que vulguera perquè l'empresa que es fera càrrec del circuit de fórmula 1, amb les pèrdues que poguera tindre, podria seguir endavant, perquè vostés seguiren amollant-los irregularment tots els diners que feren falta, però nosaltres no.
I per això, Eccleston ho tenia molt clar.
Per tant, vosté, hui, ací, no ha descobert Amèrica en absolut.

Mire, li he dit abans moltes coses que hagueren pogut fer-se amb els 90 milions
del cànon; li he parlat de sanitat, li parlant d'educació, li he parlat de centre de dia.
Vosté m'ha insistit molt en el pla, a més, amb uns arguments un poc esotèrics, en el pla del Grau.
El pla del Grau, doncs, bé, eixos diners se recuperaran quan el pla del Grau s'execute, que, per cert, la sindicatura, en l'informe de 2008, diu que no preveu ni termini ni sap quant, ni la sindicatura
arriba a comprendre quan eixe PAI va a executar-se, i, per tant, GTP va a
recuperar eixa part només que ha invertit en el circuit de fórmula 1.

Però, bo, jo, el que vull dir-li és una cosa, és a dir, ¿per què de qualsevol d'estes despeses que vostés han gastat del circuit de fórmula 1, no han detret només que 9 milions d'euros per a posar-los a l'arribada de l'AVE València ciutat?
Que és l'única cosa que La Generalitat havia d'haver posat!
I, a hores d'ara, xiulant l'AVE, xiulant a les portes de València ciutat, vostés encara no han posat els 9 milions d'euros!
Tants diners que tenen per a posar en la fórmula 1, un negoci desastrós per a Valmor -que vostés els ho estavan apanyant molt bé, i no a altres empreses-, no han tingut set milions per a posar a l'arribada de l'AVE València ciutat, senyora Marcos?

És a dir, no tenen cap justificació.
Vosté ho sap perfectament.
No tenen cap justificació.
Este tema és un tema que és un chiringuito, que és l'exemple del malbaratament i corrupció de la seua gestió, l'exemple de malbaratament i corrupció de la seua gestió, que no ha acabat, que està ahí, que continua dia a dia, que l'últim episodi va ser fa set dies, que continuarà sent, senyora Marcos.
I això, a vostés, els posa molt nerviosos quan se'ls explica, però és la realitat, perquè tot està documentat i molt ben documentat.

Jo, senyora Marcos, en estos cinc minuts va a contestar-me, jo voldria que vosté me contestara el que estic dient-li: quan van a recuperar les inversions, que són recuperables, i justifiquen per què han fet les despeses i han donat els diners a Valmor, que no havien d'haver donat?
Això és el que vull que m'explique, no que me parle de Viriato ni dels reis godes.
Per favor!
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Signes.

Para finalizar este turno de réplica, tiene la palabra la ilustre diputada, señora Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Señor Signes, en política y en esta trona no todo vale.
Usted, ha hecho aquí una afirmación, ha dicho que el señor Eccleston no iba a confiar en el Partido Socialista porque ustedes son los únicos honrados.
¡No todo vale en política, señor Signes!
Yo no sé lo que usted ha querido insinuar, pero, desde luego, ustedes, los socialistas,
no son ejemplos ni de honradez ni de democracia.
Así que, lecciones de esas, ¡ni una, señor Signes!
¡Ni una!
(Aplaudiments)

Usted y su grupo, en general, a lo que se dedican en esta cámara es a querer desprestigiar a la Comunidad Valenciana y a sembrar dudas sobre
un gobierno que lo único que hace en esta comunidad es generar la atmósfera de la confianza en los emprendedores.
Y, por eso, vienen aquí grandes eventos como la fórmula 1, por eso vienen aquí empresas internacionales como Apple y como Microsoft a dar puestos de trabajo a
la Comunidad Valenciana.

Y, señor Signes, ya que me habla usted de chiringuitos.
.
.
, apóyenlos ustedes con nosotros, apoyen los socialistas valencianos los chiringuitos
que pretende cerrar José Luis Rodríguez Zapatero aquí en la Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments) ¡De esos chiringuitos son los que sí que quiero que se hable aquí en esta cámara, señor Signes!
¡No otros chiringuitos!
Yo no entiendo de otros chiringuitos que no sea la pérdida de dos mil puestos de trabajo por culpa de la ineficacia y de la
zancadilla que quiere poner su presidente del gobierno, el señor Rodríguez Zapatero, a la Comunidad Valenciana, como siempre.

Y, mire, señoría, ustedes dejen ya de intentar sembrar dudas de un Consell transparente que,
pregunta tras pregunta, es respondida y da la cara en esta cámara, aquí, todos los jueves, el president de La Generalitat, que no hace otra cosa que gastar de cada 100 euros del
presupuesto, 80 en políticas sociales; en hacer colegios, en hacer hospitales.
.
.
.
Mientras tanto, su
gobierno, el señor Rodríguez Zapatero, niega la realidad y hace invisibles a uno de cada cinco
valencianos.
Y no nos da la financiación adecuada para hacer esos colegios y esos hospitales.
¡Y eso sí que es política social!
¡Y eso sí que es una reivindicación positiva!
Y no usted, que viene aquí a esta trona, a darme a mí y a mi grupo parlamentario lecciones de honradez, señorías.
Ustedes no tienen la patente ni de la honradez ni de la democracia.
No hay
ninguna responsabilidad contable sobre el gobierno de La Generalitat, señoría, en ninguno de los informes ni de la Sindicatura de Cuentas ni del Tribunal de
Cuentas.

Sin embargo, señor Signes, ustedes no pueden decir lo mismo.
Ustedes no pueden decir lo mismo,
porque el otro día se hizo público el informe del Tribunal de Cuentas a su gobierno, al gobierno del señor Rodríguez Zapatero.
¡Y qué casualidad!
, señoría, la Sindicatura de Cuentas sacaba una conclusión muy clara, que el Partido Socialista no remitió al órgano fiscalizador los términos en los que se ha producido una renegociación con una entidad bancaria a la que le condonó al Partido Socialista 33 millones de euros.
Y ustedes lo han ocultado.
Si desde
luego para ustedes es transparencia, para mí no, señoría.
Yo no quiero su transparencia, yo no quiero la transparencia del señor Rodríguez Zapatero y de su gobierno.

Y mire, le voy a decir una cosa, señor Signes.
Nosotros vamos a seguir velando por los intereses de los valencianos.
Ustedes se han quedado solos, solos aquí en las Cortes Valencianas, ni siquiera con los propios alcaldes socialistas,
porque ayer votaron en contra de una ley a la que sí que habían votado a favor los propios alcaldes socialistas.
Ustedes no han resuelto el
problema de la financiación local, su gobierno no lo ha resuelto.
Sin sus alcaldes y toda la cámara sin apoyarles a ustedes, solos, sin su izquierda querida, señor Signes.
Sigan así, sigan así.
Nosotros seguiremos con nuestros alcaldes, los socialistas y los populares,
construyendo colegios, construyendo hospitales y, sobre todo, poniendo en
marcha cada día la Comunidad Valenciana para que sea elegida para realizar eventos como la fórmula 1 y que nos coloca como escaparate nacional y mundial, señoría.
Sigan ustedes en su soledad, que nosotros seguiremos haciendo de esta
comunidad la más próspera de la Unión Europea.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muy bien.
Señorías, vamos a proceder a la votación.
Señorías, comienza la votación.
Votos a favor, 37; votos en contra, 47; abstenciones, 3.
Queda desestimada la
proposición no de ley.

Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'acompliment immediat del pla oncològic pel que fa als xiquets i adolescents, presentada pel Grup Parlamentari
Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 60.
444, BOC número 236)

La senyora presidenta:

Y continuamos con la siguiente proposición no de ley de tramitación especial de urgencia sobre el cumplimiento inmediato del plan oncológico en lo que respecta a niños y adolescentes, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Señora Oltra, tiene la palabra para su presentación y defensa.

Cuando quiera, señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

No esgotaré el temps que tinc, perquè la veritat és que esta proposició no de llei se defensa amb molts menys minuts.

Nosaltres plantegem, des d'una realitat, que és el càncer infantil, que cada vegada té millor pronòstic des del punt de vista mèdic, que cada vegada hi han més avanços científics, que fan que la malaltia, tant en adults com en xiquets, ja no siga la
paraula càncer sinònim d'un destí fatal, i sobretot en xiquets es produïxen moltíssimes curacions.

Des d'esta realitat, també és evident que una família patisca al seu si un xiquet amb càncer és una realitat duríssima i que encara que després se puga produir una curació o una cronificació de la malaltia, el que és el tràngol de passar per eixa malaltia és un infern tant per al xiquet que patix la malaltia com per als pares i
familiars.

Fins a la dècada dels setanta, sempre havia sigut el càncer considerat una malaltia mortal, però, com dic, hui en dia, i sobretot, ja dic, en l'edat pediàtrica, la supervivència se situa prop del 70%.
És per això que un xiquet amb càncer tinga gran possibilitat de sobreviure hui en dia, però que eixe procés pot ser llarg, com dic, difícil i un tràngol molt complicat per a la família.

Hi ha un pla oncològic aprovat per la Generalitat valenciana que nosaltres el que estem proposant és que es complisca.
Vull dir, algunes de les intervencions que tenim de fer ací a vegades podrien semblar supèrflues, perquè dir-li a un govern que ha de complir amb allò que ha aprovat, doncs la veritat és que no tindria d'entrar dintre de la normalitat.

Però, en fi, com que sí que sembla que tingam de reivindicar el que és evident, per a donar resposta de manera global, des del punt de vista mèdic, psicològic, social, un suport integral a les famílies que patixen una situació aixina, que passen per una situació aixina, nosaltres el que estem plantejant és, primer, que se complisca amb el pla oncològic, perquè és una norma aprovada per la Generalitat valenciana.

Que es pose en marxa amb caràcter immediat el protocol multidisciplinar per a adolescents que està aprovat en el pla oncològic.

Que s'articulen en els centres hospitalaris unitats per a adolescents amb malalties
oncològiques, almenys en les grans ciutats de València, Castelló, Elx i Alacant.

Que se facilite l'acompanyament dels xiquets ingressats als hospitals per llarga dura i reiteració en els ingressos hospitalaris.
Hem de tindre en compte que estes malalties
solen ser de molt llarga durada, amb molts ingressos per assistir a les teràpies que els apliquen.
I que se facilite l'acompanyament en el sentit de qüestions molt senzilles, molt xicotetes, que estan reivindicant les famílies, com és, per exemple, que no tinguen d'eixir a pel menjar, que se'ls facilite una safa amb menjar hospitalari, igual que la que se li puga
facilitar als malalts.
Són coses xicotetes, com dic, que no tenen aparellada molta despesa, però per a una família que està passant per este tràngol són un món, perquè al final estes xicotetes coses són les que te faciliten o no la vida.

Que se promoga i finance la investigació de les seqüeles neurocognitives dels xiquets i xiquetes afectades per la malaltia.
Fan
falta inversions en la investigació d'estes seqüeles, perquè si bé pot haver una curació o una cronificació de la malaltia, el que passa amb les seqüeles pels tractaments i les teràpies, algunes d'elles molt agressives, és una cosa que encara no se sap.
I a banda d'estar investigant en les curacions de les malalties, considerem, perquè els familiars dels xiquets aixina ho consideren, que s'han d'estudiar estes seqüeles neurocognitives per a vore si se poden pal·liar, curar o, almenys, minimitzar tot el que se puga l'impacte.

Que els neuropsicòlegs, que ara se financen a través de fundacions, s'incorporen a les plantilles de la Conselleria de Sanitat i siguen pagats per
esta, tal i com establix el pla oncològic.
Com diem, estem plantejant simplement coses que se complisquen que ja estan
aprovades per La Generalitat.
És a dir, que la despesa dels neuropsicòlegs no corra a càrrec de fundacions, que al final són les sufragen els mateixos familiars, sinó que puguen formar part de la plantilla de la Conselleria de Sanitat.
Tampoc és una qüestió molt gravosa, perquè no estem parlant de mil neuropsicòlegs, estem parlant de molts poquets que se podrien incorporar a la plantilla,
sobretot llevant-li l'obligació als familiars i als pares de tindre d'estar fent-se càrrec d'allò que la conselleria hauria d'assumir, perquè, a més, hi ha un compromís.

Que s'avaluen periòdicament els plans oncològic amb les associacions d'afectats i els agents socials.
És a dir, que tant les associacions de familiar, sobretot de pares i mares de
xiquets amb càncer, com els agents social que estan en la comunitat sanitària i que estan treballant dia a dia amb esta problemàtica, bé, doncs se puga avaluar periòdicament, junt amb l'administració, este pla per a poder millorar.
.
.
I qui millor, per a donar consells de com
millorar-lo, que els mateixos afectats.

I que se reta compte a Les Corts del compliment d'esta resolució en el termini de tres mesos.

Nosaltres l'únic que fem ací és traslladar una reivindicació, una reivindicació dels familiars i una reivindicació d'allò que pot, sense molta despesa, perquè açò realment no estem parlant de molta despesa.
.
.
Estem parlant que els neuropsicòlegs, que són poquets, s'incorporen a les plantilles, estem parlant de fer unitats per adolescents.
Perquè qualsevol pot entendre que un xic de 18 o de 19 anys, que tinga d'estar al costat d'una persona ja major, a la millor en fase terminal, doncs l'afectació psicològica pot ser molt important.
Estem parlant de coses xicotetes que faciliten l'acompanyament de les famílies, que faciliten, en definitiva, passar un tràngol aixina.
Si ix bé, bé; i si ix mal, almenys que siga el menys gravós i impactant possible per a les famílies, que ja de per sí han de passar per una situació molt difícil, com és tindre un fill o un familiar, xiquet o xiqueta, amb càncer.

I és per això que jo demane el recolzament a esta proposició no de llei per part de tota la cambra, perquè pense que, bé, si no tenim sensibilitat amb més els xiquets i xiquetes que patixen càncer i amb els seus familiar, doncs no sé amb qui l'anem a tindre.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Des d'Esquerra Unida, evidentment, anem a recolzar aquesta proposta.

La veritat és que el tema d'aquesta proposició no de llei que ens planteja el Bloc és tremendament dur, el càncer infantil.
Clar, diagnòstic de leucèmia, de càncer d'ossos, de pulmó o de ronyó, o qualsevol altre tumor en una persona adulta és una situació realment dolenta, però si aquest diagnòstic es produeix en un xiquet, en una xiqueta o en un adolescent, la veritat és que el drama adquirix ja proporcions encara majors.

Des d'Esquerra Unida sempre diem que el progrés d'una societat no es pot mesurar ni pel nombre de carreres de cotxes, ni de
cavall, ni pel nombre de parcs temàtics, sinó que el progrés d'una societat s'ha de mesurar per com s'atén als col·lectius més necessitats, com és el cas de xiquets i xiquetes i adolescents amb malalties oncològiques.

I en açò, tant a nivell estatal com a nivell de País Valencià, encara estem molt lluny d'assolir uns nivells que tenen els països més avançats d'Europa.
I estic parlant no només del càncer infantil, sinó dels serveis públics en general i de la sanitat pública en concret, que ara per ara estan en perill; estan en perill, per una
part, per les ànsies del govern autonòmic de privatitzar el que fins ara ha sigut un dret conquerit per la classe
treballadora.
I estic parlant també dels retalls del govern central en matèria de despesa social.

Però cal tindre en compte que sols des de la sanitat pública de qualitat i destinant tots els recursos necessaris podem continuar avançant i combatent el càncer infantil.
Quan parlen de funcionaris, quan parlem de serveis públics, de despesa social, estem parlant també d'aquestes coses, estem parlant també de l'atenció als malalts oncològics infantils.

Cal una aposta decidida per la sanitat pública i per continuar avançant.
El País Valencià som els que menys diners per càpita destinem a sanitat.
Només augmentant els recursos podrem augmentar les prestacions i millorar l'atenció.

És necessari que tinguen els malalts oncològics infantils i adolescents un tractament integral, mèdic, social, econòmic, psicològic, educatiu, que tinguen equips multidisciplinars.
Es necessita invertir més en investigació.
De fet, la gran majoria de tumors infantils continuen sent d'etimologia desconeguda.
Es necessiten les unitats d'hospitalització domiciliària i de cures pal·liatives.
Es necessita facilitar l'acompanyament dels xiquets ingressats en els hospitals.
I es necessiten més pediatres per a poder destinar més temps en les consultes d'atenció primària, perquè està demostrat que quan els tumors es detecten amb suficient antelació, les probabilitats de supervivència augmenten moltíssim.

I, per suposat, es necessiten les unitats per a adolescents amb malalties oncològiques, que estan aprovades en el pla oncològic de 2006-2009, però que encara no s'han posat en marxa, com moltes altres mesures, que jo espere que el representant
o la representant del Partit Popular que isca a aquesta trona explique per què tot allò aprovat en el pla oncològic no s'ha posat en marxa, o per què moltes coses de les aprovades no s'han posat en marxa.
Espere tindre alguna explicació.

L'associació de pares i mares de xiquets i xiquetes amb càncer del País Valencià, Aspanion, va denunciar fa uns mesos que 190 adolescents amb càncer estan sent tractats en les mateixes unitats que els adults o en unitats
infantils, però resulta que els adolescents ni són xiquets ni són adults, tenen unes característiques especials.
I a més, l'impacte psicològic pot ser molt més devastador a aquesta edat.
I, per tant, necessiten personal especialitzat que
els ajude.
Necessiten també un ambient específic, han de compartir experiències també amb adolescents.
Necessiten una atenció específica i personalitzada i especialitzada.
I per això, des d'Esquerra Unida reclamem aquestes unitats per a adolescents amb càncer.

I per a tot açò, la veritat és que es necessiten més recursos, es necessita invertir més en sanitat.
Estem a la cua de l'estat espanyol en inversió en sanitat per càpita.
Es necessiten més recursos.

I és per qüestions com aquestes que Esquerra Unida ens oposem a retalls en matèria de serveis públics i ens oposem a les privatitzacions.
No és un capritx, és per qüestions com aquestes.
Quan nosaltres diem «no» als retalls en matèries socials, quan nosaltres diem «no» a la privatització de la sanitat, estem dient «sí» a una sanitat pública de qualitat i estem dient «sí» a una millor assistència i a una millor atenció als xiquet i xiquetes i adolescents amb càncer.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Albiol.

Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Buenos días, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

El cáncer sin duda es un problema sanitario muy importante tanto por el número de las personas a las que afecta como por la todavía elevada tasa de mortalidad.
En los últimos años se han producido sin duda avances importantes gracias al mejor conocimiento
de la etiología, a mayores posibilidades de prevención, mejoras en las técnicas diagnósticas, mejoras en los diversos tipos de tratamiento que se emplean y avances en
el campo tanto de la biología molecular como de la genética que permiten dar tratamientos individualizados, y todo esto son grandes
avances.

Todo ello es importante, pero igualmente es importante la aplicación de un plan de acción que abarque todos los aspectos que cubre esta patología.
El objeto debe de ser aumentar la supervivencia y la calidad de vida.
Todo lo
que he comentado hasta ahora sirve para cualquier tipo de cáncer, para cualquier tipo de tumor.
Pero cuando hablamos de los tumores
infantiles el tema toma otra dimensión.
No olvidemos que es la segunda causa de muerte en la infancia, que la
incidencia es de unos 160 casos por millón de habitantes, los tipos principales, las leucemias, los linfomas, el sistema
nervioso central, osteosarcomas, y que la supervivencia alcanza ya entre el 70
y el 75%, con grandes diferencias, hay algunos tumores de una gran
supervivencia y otros, en cambio, que la supervivencia es menor.

En el caso de los niños, la prevención en los screening tiene menores efectos como consecuencia básicamente de la edad a la que se presentan, y los mejores resultados se obtienen
por la colaboración entre oncólogos, cirujanos y radioterapeutas.
Luego, lógicamente, ha de haber un enfoque multisectorial cuyos objetivos tienen que ser
conseguir el mayor número de curaciones posibles, la mejor calidad de vida posible y la disminución de los efectos secundarios, dada la edad de la que estamos hablando: efectos
como trastornos del crecimiento, problemas endocrinológicos, trastornos de la fertilidad, problemas psicológicos y, desde luego, que no se vuelvan a producir otros tumores.

Por todo ello, y así lo recomiendan los expertos, el lugar idóneo para tratar este tipo de tumores, son las unidades de oncología pediátrica, que permiten, por una parte, la mayor experiencia de los profesionales y,
en segundo lugar, unas unidades con mejores recursos.

La experiencia demuestra que en estas unidades se tiene mejores resultados, sin
duda de ningún tipo, que en las unidades de pediatría general.
Se estima que sería suficiente la aparición de 50 nuevos casos en una zona determinada para que se justificara ya una
unidad de oncología pediátrica.
La realidad es que en la Comunidad Valenciana solo tenemos 3 unidades de
oncología pediátrica: en el clínico, en La Fe y en el Hospital General de Alicante.
Ninguna más.
En la provincia de Castellón, ninguna; en la provincia de Valencia, las dos que he dicho; y en la provincia
de Alicante, solo una.

Es evidente que se necesitan más unidades de oncología pediátrica, unidades que han de tener una serie de características: hospitalización, sin duda de ningún tipo, consultas externas, hospitalización de día, hospitalización domiciliaria y otra serie de unidades que deben tener como escuelas, zonas de
juegos, de acuerdo con las características de estos pacientes.
No nos olvidemos que las hospitalizaciones pueden ser
largas, los tratamientos, complejos, molestos, dolorosos, y, por todo ello, se
ha de tener en cuenta a las unidades comentadas.

Han de conformar estas unidades equipos multidisciplinarios con pediatras, oncólogos, cirujanos, radioterapeutas, «sicólogos», «trabajadores sociales», enfermería.
.
.
, en fin, para abordar los problemas de forma multisectorial e
interdisciplinaria.
Resulta básico para mejorar la calidad de vida de estos pacientes y de las familias el
intentar acortar la estancia en los hospitales mediante el tratamiento tanto en
los hospitales de día como en la hospitalización domiciliaria.
El entorno familiar favorece la recuperación del niño tanto en la fase curativa como en la fase paliativa.

Estos servicios de atención domiciliaria mejoran la calidad de vida y cubren cuidados complementarios que
requieren los niños, que algunos van a necesitar en las posibles diversas fases de la enfermedad,
no solo cuando el tratamiento es curativo, que también, sino también en estadios terminales durante su estancia en el domicilio.
Pero, para esto,
han de poder tener los cuidados necesarios cuando están en sus domicilios, para esto, ha de haber ese tipo de unidades, porque, si no,
se encuentran en una situación muchas veces de desamparo.

Hay que intentar evitar la hospitalización, pero, para evitar la hospitalización hay que tener los recursos.
Mire, les leo el relato de una madre que define
perfectamente lo que yo estoy diciendo y mucho mejor de lo que yo lo estoy
diciendo.
Decía: «Me hubiera gustado que mi hija muriera en casa, pero sin sufrir.
» Este es un relato doloroso que acompaña alguna de las realidades que estamos hablando.

Cuando se está en el domicilio pero no se tienen los servicios correspondientes, las
atenciones necesarias, se suma.
.
.
, a la sensación de no saber qué hacer, a la de tener un hijo o un familiar enfermo, se suma la angustia por
todo este proceso doloroso y de no saber qué hacer en un momento determinado.
Estas unidades de las que estamos hablando,
suponen una rentabilidad social, sanitaria, moral y económica, y llegado a este punto no nos podemos olvidar de los problemas oncológicos de los adolescentes, pues tienen sus propias características en esa transición entre el niño y el adulto, problemas de confidencialidad, de rebeldía, de formación de la autoimagen y de la identidad, de desarrollo del pensamiento abstracto,
de terminación del desarrollo puberal, de mayores necesidades educativas.
Todo ello hace más complejo el manejo de estos pacientes.
La incidencia del cáncer en estos jóvenes es de 200 cada millón de habitantes.
Los cánceres más prevalentes, los
(inintel·ligible) .
.
.
, linfomas malignos, tumores (inintel·ligible) .
.
.
, cerebrales, osteosarcomas.
.
.
Los resultados de estos tumores son,
lamentablemente, menos buenos que en la edad pediátrica, quizá por las razones de su propia biología, la propia biología de la enfermedad, menor frecuentación de los servicios sanitarios por parte de los jóvenes y peor colaboración en el tratamiento.

Aquí, nuevamente, el esfuerzo ha de ir dirigido al diagnóstico y al tratamiento, y se han de crear unidades funcionales que atiendan
estas necesidades y que consisten en la agrupación de los recursos para atender a estos jóvenes.
¡Hay que dar esa respuesta integral!

Quisiera recordarles que ustedes, el Partido Popular, aprobó el plan oncológico, y en ese plan oncológico se decía, entre otras cosas, «garantizar que todos los niños con cáncer puedan ser tratados en unidades de oncología pediátrica, que las unidades de oncología pediátrica estarán unidas a una organización multidisciplinar nacional o internacional de oncología pediátrica, ofrecer apoyo sicológico y social integrado en la asistencia, facilitando terapia individual a cada
miembro de la familia que lo necesite, prestar asistencia integral e integrada
con todos los recursos en estrecha relación con los pediatras de atención primaria, potenciar las consultas de alta resolución agilizando el diagnóstico y el tratamiento, establecer mecanismos de interrelación de las unidades de oncología pediátrica y médica en unidades «funcionales» para el diagnóstico y tratamiento del adolescente con cáncer, posibilitando, en los casos que sea necesario y que esté protocolizado, que ingresen en unidades de oncología pediátrica.
Y ofrecer la atención de la hospitalización domiciliaria a los niños con cáncer.
(Remors)

Por todo lo expuesto, yo creo que nos ha de hacer reflexionar a todos, pero
sobre todo a ustedes, que son los que tienen la responsabilidad de gobierno,
impulsar las medidas para que se cumpla el plan oncológico de una forma equitativa en nuestra comunidad, siendo para ello necesario el
desarrollo de unidades de oncología pediátrica, como mínimo, una en Castellón; que las dos que hay en Valencia, que tengan todos los servicios adecuados,
como lo tiene La Fe, que la tenga también la del clínico, y posiblemente crear otra unidad más.
En Alicante solamente lo tiene el general de Alicante: habría que crear otra unidad como mínimo en Elche.

Pero, claro, si no hay ni cirugía pediátrica en Elche, ¿cómo va a haber una unidad de oncología?
Tienen que completar todo esto para que tenga el desarrollo correspondiente.

Con todo ello mejoraremos la calidad de vida de los pacientes y de los
familiares, se evitarán desplazamientos innecesarios.
.
.
Escuchen, tienen que hacer esfuerzos, además, para completar todas estas unidades, hay que introducir los sicólogos, los neurosicólogos, como decía antes, no puede ser que estén dependiendo de las asociaciones de enfermos.
Esta prestación tiene que darla el servicio sanitario público.

Escuchen, si no escuchan lo que decimos la oposición, escuchen por lo menos, ¡por favor!
, en este caso, por lo que estamos hablando, lo que dicen las
asociaciones de familiares de enfermos.
¡Escuchen!

Por todo ello, evidentemente, vamos a apoyar esta proposición no de ley, que yo creo que debiéramos apoyarla, lógicamente, todos los partidos, porque con eso se intenta mejorar las condiciones
de los pacientes oncológicos, pediátricos y adolescentes.

Yo no sé lo que van a decir, pero, miren, no nos digan que ya lo están haciendo.
Yo no sé lo que van a decir, pero no nos digan que nos unamos a ustedes.
¿A qué?
No sé lo que van a decir, pero no digan, hagan.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Tiene la palabra la ilustre diputada señora De Miguel.

La senyora De Miguel García:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señora diputada, agradezco muchísimo el tono de su intervención.
Yo creo que en este tema en concreto hemos de intentar estar todos a la
altura de lo que se merecen esas personas, esos niños que están con una enfermedad que verdaderamente es terrible, aunque, como usted también ha dicho muy bien, hay motivos para la esperanza, y pensar en los familiares
que sufren esa terrible angustia hasta ver si, efectivamente, el niño o niña que está padeciendo ese cáncer cae dentro de ese 70%, aproximadamente, de curación, lo cual, insisto, es un motivo para la esperanza.

Nosotros no vamos a aprobar esta proposición no de ley, pero espero ser capaz, señoría, de explicarle por qué, puesto que me he puesto en contacto tanto con la Conselleria de Sanidad como
con estas áreas de oncología pediátrica y también con algunas de las asociaciones, y espero humildemente ser capaz de explicarle
a usted el motivo por el que nosotros no vamos a apoyar su moción, aunque, efectivamente, consideramos que es muy importante seguir avanzando en
el cumplimiento del plan oncológico y, de manera muy especial, en todo lo que se refiere, por esa sensibilidad
que todos tenemos, como es lógico, a los niños y a los adolescentes.

Decirle que es cierto que los avances en el campo de la oncología han sido enormes en estos últimos años, tanto en la prevención como en el diagnóstico, efectivamente, molecular, citogenético, de la epigenética, y en el tratamiento.
Y estos tratamientos son consecuencia del mayor
conocimiento que tenemos de por qué una célula benigna repentinamente, por una serie de alteraciones que se producen en su
genoma, se transforma en una célula maligna que es capaz de multiplicarse y expandirse hasta el infinito
produciendo el tumor, produciendo esa patología que tiene una serie de consecuencias muy graves en todo el organismo.

Los factores que gracias a la investigación que se ha producido también en nuestra Comunidad Valenciana y en resto del mundo por los que esa célula escapa lo que biológicamente nuestro cuerpo está preparado para hacer, que es detectar que algo se ha producido, que algo se ha
alterado, y hacer que la propia célula se suicide, lo que se conoce como la apoptosis, y perdonen que les explique
un poquito este tema, porque yo creo que es muy importante, ese fracaso, ese
conocimiento de ese porqué molecular, hace que los tratamientos sean cada vez más personalizados, hace que estos efectos colaterales sean cada vez menores,
porque se va directamente hacia la célula maligna, hacia la célula patológica, dejando cada vez más indemne al resto del organismo.
Esto es lo que se conoce como medicina
personalizada, y se está avanzando mucho.

La oncología pediátrica y la oncología en general requiere de unidades de altísima especialización, requiere de unidades donde, por supuesto, además de ser multidisciplinares, haya una enorme experiencia de aquellas personas
que están tratando a estos niños, en este caso, adolescentes, de los que estamos hablando.
¿Por qué?
Porque, si no, si no, los efectos de esos tratamientos no son iguales, porque
si no existen esas unidades con la experiencia suficiente, con la investigación adecuada y con esa constitución multidisciplinar, la evidencia científica es que los resultados no son los mismos.
Eso lo sabe cualquiera y yo creo
que también el señor diputado del Partido Socialista, que es médico, también lo ha señalado así.

En este sentido, el plan oncológico, que les recuerdo a ustedes que fue firmado y fue consensuado por una enorme variedad de personas y de personal
sanitario directamente implicado, pero también de las asociaciones implicadas también en lo que son las patologías cancerosas, se está cumpliendo de manera satisfactoria.

Evidentemente hay que seguir haciendo esfuerzos y yo he hablado concretamente
de lo que usted señala aquí.
Y los esfuerzos se van a seguir haciendo.
Evidentemente en la medicina, y en
todo lo que tiene que ver con la salud, nos caracterizamos por ser insaciables,
es nuestra obligación.
Nunca tenemos bastante presupuesto, nunca tenemos bastantes estructuras.
Y yo
creo que es obligación de los sanitarios realizar esa continua y constante reclamación.

Pero es bien cierto que es tarea también de la administración, y yo creo que en este caso de manera ejemplar por parte de la Conselleria de
Sanidad, establecer prioridades y establecer lo que podríamos llamar la sensatez presupuestaria suficiente para que el sistema sea
sostenible.
Y más en la situación en la que estamos en este siglo XXI que, desgraciadamente por la crisis económica, todo el sistema de bienestar está en estos momentos tambaleándose.
Por lo tanto, más que nunca tenemos que ser muy eficientes y eficaces en el gasto público y más que nunca tenemos que ser muy decididos a la hora de establecer esas
prioridades.

Le voy a explicar porqué sí se está cumpliendo el plan oncológico y, concretamente aquello que usted pone en su proposición no de ley, en qué situación está en estos momentos.

Mire, el plan oncológico en el primer punto que usted dice, en lo que respecta a niños y a adolescentes, está preparándose las unidades para adolescentes en la nueva La Fe, porque es un tema,
primero de espacios; es un tema también de gran discusión dentro de los propios profesionales, porque se está discutiendo, incluso en el consejo territorial de sanidad, si los adolescentes
se tienen que tratar más por la propia patología tumoral, es decir el concepto osteosarcoma dirigido a traumas o a oncólogos especialistas en oncología traumatológica, o bien, efectivamente, se tiene que estar más preocupado por aquello que supone una edad, que es difícil, y estoy de acuerdo obviamente con ustedes.
Y, por tanto, se intenta tanto
ahora en La Fe actual, como en el Clínico, como en el general de Alicante, realizar todo un proyecto y realizar toda
una serie de actuaciones para agrupar de alguna manera a estos adolescentes e
intentar, desde muchos puntos de vista, que coincidan lo menos posible con
otras patologías, etcétera, etcétera.

Desde luego, le puedo garantizar a usted que en la nueva La Fe este protocolo
está ya consensuado y ese protocolo está en marcha.
Pero también le insisto en que es algo que se está discutiendo en el consejo territorial para intentar tener un criterio unitario
en toda España con respecto al tema de los cánceres en los adolescentes.

En segundo lugar, poner en marcha con carácter inmediato este protocolo multidisciplinar.
Vamos a ver, los protocolos
multidisciplinares, tanto para los niños, la oncología pediátrica, como para los adolescentes existen ya.
E insisto en que se va a mejorar y
se va a implementar esta parte del plan en la nueva La Fe y también en los servicios oncológicos de los distintos hospitales.

En cuanto a la compañía de los niños ingresados.
Mire, usted debe de saber, puesto que usted también se ha puesto en contacto con las asociaciones implicadas, que en los tres
centros o en las tres unidades que existen en la Comunidad Valenciana en estos
momentos, se tiene un tratamiento, como no podría ser de otra manera, muy especial para aquellos familiares que acompañan a los niños.

Por ejemplo, junto con la CAM, en el Hospital General de Alicante, se está poniendo en marcha un proyecto especial y específico para poder colaborar con la manutención de estos padres, de estas madres o de estos familiares que están padeciendo la enfermedad de su hijo y están acompañándole ahí durante muchísimas horas.

Es cierto que en el hospital La Fe, que se ha tratado este tema y también se está haciendo un esfuerzo en este sentido, es un hospital de referencia de muchas
patologías.
Y, claro, ahí también la equidad tenemos que ponerla encima de la mesa, porque es un poco complicado
decir unos sí, otros no.
Y se tiende más, fundamentalmente, a intentar tener recursos desde distintas áreas de la sociedad civil para implementar y ayudar a lo que son los propios
presupuestos de la Conselleria de Sanidad, porque además es una obligación; que la sociedad civil también la tenemos que implicar, que no solamente el estado tiene que estar trabajando
en estas áreas, es que la sociedad civil también debe ayudar, trabajar y colaborar con los gobiernos y con las distintas
asociaciones.

En cuanto al tema de la investigación, yo creo que usted sabe que nuestras tres unidades oncológicas pediátricas están en la primera línea de vanguardia de España, pero de Europa, son magníficas, magníficas.
Son unidades puestas de ejemplo y sirven de referencia para otras muchas
unidades.
Y están en constante contacto con el resto de unidades tanto europeas como en Estados
Unidos, etcétera, etcétera.
Y la investigación que se está haciendo en este campo es muy interesante.

En cuando a los neuropsicólogos parece que está funcionando bien desde el punto de vista de la colaboración con las asociaciones.
Y, en cualquier caso, usted sabe que no puede pasarse
directamente a que sean funcionarios de la Conselleria de Sanidad puesto que,
claro, esto no puede ser, es absolutamente ilegal.
Y de momento parece que la
colaboración con Aspanion y con otras asociaciones es lo suficientemente interesante e
importante.
Psicólogos sí que existen de plantilla: en mi hospital, concretamente, existen psicólogos de plantilla.

Y acabo diciéndoles, señoría, que se evalúa periódicamente.
Y se evalúa con las asociaciones y se evalúa con los propios profesionales.
Y termino, señoría, diciéndole que nunca es bastante en sanidad; que tenemos que ser todos conscientes de
que tenemos que realizar permanentes y constantes nuevos esfuerzos.
Pero que
hay lugar para la esperanza con respecto a la respuesta para los niños que padecen cáncer y para sus familias.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyor presidenta:

Señora Oltra, para el turno de réplica.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Señora De Miguel, créame que lamento la posición que usted ha defendido aquí.
En primer lugar, antes de entrar a la réplica, quiero agradecer al Grupo Socialista y al grupo de diputados no adscritos
el apoyo.
Pero lamento mucho la postura que ustedes mantienen aquí, porque les costaba muy poco en este tema haber dado el apoyo al cumplimiento
del plan oncológico, señora De Miguel.

Porque yo aquí lo que estoy pidiendo, y se lo digo desde la admiración profesional que le tengo.
.
.
Yo no soy médico, pero me estoy sacando media carrera de medicina con eso de estar en la
Comisión de Sanidad.
Y yo le agradezco muchísimo toda la clase que nos ha dado sobre los tratamientos de cáncer.
Yo, como no soy médico, no voy más allá de leer la prensa y lo que sale de las investigaciones del genoma.

Pero aquí de lo que se está hablando es de la aprobación del plan oncológico, que esa aprobación y que ese plan oncológico se cumpla.
De eso estamos hablando.
Yo podría coincidir con usted, yo podría coincidir con usted y entender los argumentos que usted da en cuanto a la
sensatez presupuestaria para que el sistema sea sostenible, en cuanto a la
equidad.
Si yo le quiero trasladar la primera idea esta.
Yo tengo unas
entendederas muy grandes.

Si eso es así, ¿por qué aprueban un plan oncológico donde se comprometen a cosas que luego no cumplen, señora De Miguel?
Eso es lo que no es lícito.
Es decir, si ustedes piensan que es muy caro hacer unidades en las
capitales de provincia y en las grandes ciudades ¿por qué luego lo ponen en un plan oncológico que, efectivamente, pactan con las asociaciones, pero que luego incumplen?
A mí esto, como usted comprenderá, me lo cuenta la gente de las asociaciones de padres de niños con cáncer, porque yo de esto -y toco madera- no tengo experiencia personal.

Entonces, cuando ustedes ponen en el plan oncológico «poner en funcionamiento las unidades de adolescentes con cáncer y le ponen el plazo 2009», y estamos en 2010, señora De Miguel, ustedes han incumplido un pacto, un pacto que ustedes tienen con
la sociedad valenciana y, en particular, con la comunidad sanitaria, que ha
firmado esto y con las asociaciones de padres de niños con cáncer.

Cuando ustedes dicen «la creación de unidad de hospitalización domiciliaria» y le ponen fecha y luego no lo cumplen, le ponen fecha 2007-2008 y estamos en
2010, señor De Miguel, eso no vale.
Cuando ustedes dicen proporcionar atención al acompañante del niño con cáncer durante el ingreso respecto a alimentación y hospedaje y lo fechan en 2008 y no lo hacen, están incumpliendo un contrato social que tienen ustedes.

Y entonces yo le digo, yo puedo entender que usted me diga: «Oiga, porque para los niños con cáncer sí y para los niños con otra patologías no.
» Lo puedo entender.
Pero entonces no lo aprueben en el plan oncológico.
No le digan a las familias de niños con cáncer que va a hacer una cosa que no van a hacer y no me argumente después que es que hay que tener en cuenta la equidad y la sensatez presupuestaria.
Si
yo, incluso, podría estar de acuerdo con usted.
Pero en lo que no estoy de acuerdo es que ustedes
prometan, pacten con las asociaciones y luego incumplan, porque eso es lo que
desde mi punto de vista no me parece lícito.

Y, por otro lado, coincido con usted en que la administración, según la idea que le quiero trasladar, la administración tiene que priorizar.
Por eso usted me va a permitir, que como coincido con
usted, que viviendo en una comunidad autónoma donde se está gastando el dinero de la manera que se está gastando, donde esta mañana hemos podido hablar, precisamente, de los sobrecostes de determinadas
ciudades de las artes y las ciencias, sobre el dinero que empresas como Valmor
no están devolviendo e inversiones que no se recuperan; cuando estamos viendo cómo se tira el dinero a espuertas en esta comunidad en cuestiones, si me permite
que le diga, como mínimo, superfluas, cuando no ilegales.
Señora De Miguel, cuando el dinero se está yendo en eso, entonces no me puede hablar de sensatez presupuestaria.
Porque si
esto fuera un gobierno que gasta el dinero con sensatez en servicios públicos, con equidad, en las prioridades de las personas, en la felicidad de
todos los días, en la sanidad, en la educación; si se gastará el dinero en eso, entonces yo le diría: señora De Miguel, tiene usted razón; hay que soñar con tener más, reivindicar siempre más en sanidad, pero hay que tener sensatez presupuestaria.

Pero cuando ustedes se están gastando los dineros en las fiestas y las pompas del faraón, pues yo le tengo que decir que hay que cumplir los pactos, que hay que
cumplir los pactos.
Yo de medicina no sé, pero pacta sunt servanda.
Ustedes tienen un pacto con la sociedad, un pacto con los padres que tienen niños con cáncer y deben cumplirlo.
Porque aquí se fijaron unas fechas.
Yo estoy leyendo lo que ustedes han aprobado.
Se
fijaron unos palazos, unas fechas.

Y yo le tengo que recordar que esto no se ha cumplido.
Y se lo tengo que
recordar porque creo que tenemos obligación todos de defender los pactos a los que se llega con las asociaciones y con la
sociedad civil.
Y si se trata de un tema tan sensible como los niños con cáncer, señora De Miguel, más todavía.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Señora De Miguel, para finalizar este turno de réplica, antes de proceder a la votación.

La senyora De Miguel García:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señora diputada, me parece muy interesante las dos líneas que usted ha apuntado.
Y voy a contestarle empezando por la última y luego seguiré con la primera.

Mire, este es un gobierno que sí se gasta bien el dinero, sí se gasta bien el presupuesto.
Porque deberíamos todos reflexionar de cómo se consigue financiar la sociedad de bienestar.
Es decir, yo no conozco ningún país que no progresa, que es un país económicamente débil, que es un país pobre, que tenga una sanidad pública, una educación pública y una financiación de la sociedad de bienestar.
No existe la sociedad de bienestar.

Por lo tanto, el gobierno del Partido Popular lo que hace, a través de sus distintas actuaciones y recibe el apoyo de la ciudadanía, es poner en marcha una serie de medidas, una serie de proyectos y una serie
de acontecimientos que a usted le podrán parece mejor o peor, pero que desde nuestro punto de vista, y así lo demostramos, lo que conseguimos es mejorar la prosperidad de la comunidad,
mejorar el crecimiento económico, intentar con todas nuestras fuerzas que ese crecimiento económico se distribuya de una manera justa y poner encima de la mesa un presupuesto
en el que el 80% se dedica a sanidad, educación y bienestar social.

Claro, oiga, suficiente es, pues ojalá hubiera más, ojalá nos dieran un poquito más de presupuesto para la sanidad, que nos deben 6.
000 millones de euros y se lo
puedo demostrar a usted cuando quiera.
Ojalá pudiera el gobierno del señor Zapatero comportarse de una manera equitativa con la Comunidad Valenciana y
le puedo demostrar que no lo hace.

Pero, en cualquier caso, le respondo a usted a ese argumento que usted ha
esgrimido aquí, que me parece muy interesante, y le respondo con lo que yo honradamente pienso
y es que el gobierno valenciano, el dinero y el presupuesto lo gasta muy bien y
todos aquellos proyectos que pone encima de la mesa son para crear más riqueza, para generar más prosperidad y poder, por lo tanto, tener presupuesto para poder tener sanidad
y educación y poder tener dinero para poder gastárselo en eso.
(Aplaudiments) Porque, claro, si el problema es que estamos con cinco millones de parados,
porque hay un señor que se llama Zapatero que no ha hecho ni una sola medida en el momento en que
la tenía que hacer y que ha traicionado a su base, y que se ha traicionado a sí mismo, y que todo lo que ha dicho hasta hace quince días no vale para nada, porque se lo ha saltado y es el que mayor recorte social,
después de llenársele la boca, ha hecho en la historia de la democracia.
.
.
Pues, oiga, claro, nosotros, por lo menos, lo que sí que le puedo garantizar es que somos coherentes.

Sí, señor, nosotros creemos que para poder tener una sociedad de bienestar y para poder
pagar una sanidad y una educación, tenemos que hacer, entre otras cosas, grandes proyectos que le den a la
Comunidad Valenciana visibilidad, que venga gente, que se cree empleo, etcétera, etcétera.
Y no traicionamos a nadie, no decimos primero a y, luego, z.

Esto, en esa línea interesante, que además es un debate que a mí personalmente me gusta mucho y le agradezco el que lo haya puesto encima la
mesa.
.
.
, yo le contesto, usted podrá estar de acuerdo o no, pero yo le contesto lo que yo pienso.

En cuanto a la primera de sus objeciones, mire, es que yo le garantizo que el
plan oncológico se está cumpliendo.
Yo le garantizo que el plan oncológico se está cumpliendo, que se evaluará a finales del año 2010, que habrá cosas que, efectivamente, no se habrán podido poner en marcha, y que eso servirá para volver a insistir.
.
.
, como todo plan, ¿eh?
Garantizo que.
.
.
, en fin, en mi corta o larga experiencia de gestión, le aseguro que los planes se cumplen al 98%, al 90% o al 95%, y algunas veces
al 100%.
Pero lo que sí que se hace es aprender de aquello que no se ha podido poner en marcha, y que
hay que apretar para el siguiente.

Pero es que en lo que usted, concretamente, me pide con toda.
.
.
, en fin, honradez moral -que yo le agradezco-, aquí, en su PNL, le puedo garantizar a usted que se está cumpliendo, que se va a hacer un esfuerzo extraordinario para que se acabe de
cumplir.
Y que, concretamente, en la atención a los familiares y en el tema de la manutención se está haciendo un enorme esfuerzo, no sólo presupuestario, sino de la sociedad civil, que también es una obligación que tenemos todos, y, desde el punto de vista de las unidades
multidisciplinares, también, aunque no estén en marcha como tal, que lo estarán en La Fe, están en estos momentos, tanto en el Clínico como en el General, con unos protocolos específicos y especiales para los adolescentes.
Y, a pesar de ello, le insisto, hay
una discusión científica de los profesionales: si eso es mejor para ellos o no.

Porque, oiga, lo importante es que ese cáncer se cure de la mejor manera posible, se cure de la mejor manera posible y
que esté en manos de los mejores profesionales posibles.
Y yo comprendo que es muy
doloroso, porque lo he visto y lo he vivido, que para estos chavales que tienen
una leucemia aguda, estar viendo en un hospital de día que hay otras personas con una situación horrorosa, pero es que es igualmente horroroso cuando ven a su colega -adolescente también- que muere de la leucemia; quiero decir, es que esto es muy duro, oiga.
Es que
esto es muy duro.

Y, por lo tanto, lo que tenemos que esforzarnos todos es en tener a los mejores
profesionales posibles y en valorar todo el campo de lo que es la oncología para, de verdad, conseguir.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora De Miguel.

La senyora De Miguel García:

.
.
.
el mayor número de curaciones.

Señoría, muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 39; votos en contra, 46.
Queda desestimada la proposición no de ley.

Moció subsegüent a la interpel·lació al conseller d'Indústria, Comerç i Innovació, senyor Vicente Rambla Momplet, sobre la política general de la conselleria en matèria d'indústria, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 60.
023, BOC número 236)

La senyora presidenta:

Pasamos a las mociones: moción subsiguiente a la interpelación al conseller de Industria, Comercio e Innovación sobre la política general de la conselleria en materia de industria, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Para su presentación y defensa, tiene la palabra el ilustre diputado señor Macià.

El senyor Macià Antón:

Senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

En 1996, en els primers anys de govern del Partit Popular, de la
responsabilitat del Partit Popular al front de la Generalitat valenciana, el
pes de la indústria en la comunitat era del 22,19% del producte interior brut; en l'any 2008, era del 15,30%, set punts menys que en 1996.
Mentres en 1996 la
Comunitat Valenciana estava quatre punts per damunt de la mitjana nacional; en
l'any 2008, tan sols estava un punt per damunt.

Segons les dades de les cambres de comerç, en 1997, el pes de les exportacions valencianes eren del 13,3%; en el 2008, hi
havien caigut a un 10,29%.

Senyors diputats, la Comunitat Valenciana, desde el punto de vista económico, se ha caracterizado tradicionalmente por una rica agricultura, una pujante
industria turística, un importante tejido industrial y por su vocación exportadora.
Sin embargo, lejos quedan aquellos años en el que el dinamismo de nuestra comunidad fue esencial para incrementar el
bienestar de los valencianos y valencianas, mejorar su nivel de vida y para dar
estabilidad al conjunto de la economía española.

En la última década, la Comunidad Valenciana ha pasado de tener un producto interior bruto por
encima de la media española y estar entre las comunidades más prósperas y con mayor crecimiento a situarse por dejado de la media.

Durante los últimos años, se ha descuidado lo que constituyen hoy las bases de una economía competitiva, es decir, una política industrial moderna que permita a nuestras empresas adaptarse a la
globalización evitando sus efectos más negativos, mediante la inversión en investigación, desarrollo, innovación y la promoción del capital humano.
La total ausencia de política industrial desde 1995 hasta hoy nos ha llevado a esta preocupante situación.

He elegido este periodo, este periodo temporal entre 1996 y 2008, porque todos
somos conocedores del argumentario del Partido Popular, y sé que, una vez más, intentarán esconder su responsabilidad amparándose en la crisis internacional e intentarán responsabilizar de todo al presidente del Gobierno de España, como hizo en la interpelación el conseller y ha hecho esta misma mañana el señor portavoz del Grupo Popular, el señor Blasco.

Podrán argumentar lo que quieran, pero saben que los problemas de nuestra industria
tradicional -textil, mueble, juguetes, calzado, la propia industria agroalimentaria, etcétera- vienen de antes de la crisis financiera estadounidense, si bien es cierto que
con ésta se han agravado considerablemente.

Como ustedes saben, desde finales del siglo pasado -los últimos años de la década de los noventa-, los sectores industriales tradicionales tuvieron que hacer frente a
importantes cambios derivados de la irrupción de las nuevas tecnologías, la liberalización del comercio internacional y la irrupción de países de reciente industrialización.
Y para adaptarse a estas nuevas condiciones internacionales, algunas
comunidades autónomas -Navarra, Cataluña, el País Vasco, etcétera- y el Gobierno de España pusieron en marcha distintas estrategias de fomento a la industria.
Sin
embargo, esta comunidad se caracterizó por el total abandono de los sectores industriales tradicionales, por la total
ausencia de política industrial.

El espejismo de una supuesta buena marcha de la economía valenciana, gracias a la construcción y al turismo, sirvió en aquellos años como coartada para la inacción y la ausencia de una estrategia que sirviera para mejorar el tejido productivo
y garantizara un empleo de calidad.
Recordemos que llegó a desaparecer la propia Conselleria de Industria del organigrama del gobierno.

De aquella primera época del gobierno del señor Camps, hay una.
.
.
-podemos denominar- perla, escrita por el señor conseller -entonces- de Universidades y Empresa en la introducción a lo que quisieron ser los primeros planes de competitividad, que no me
resisto a recordar, decía así: «La violencia del despertar diario al mercado -se refería a las empresas- tiene sentido si encuentran el respeto de la sociedad y la simpatía del gobernante.
»

Señores del Partido Popular, no sé lo de la simpatía, lo que sí que creo es que los empresarios lo que quieren del gobernante, lo que esperan
es trabajo, gestión, iniciativas, propuestas y, sobre todo, dinero para impulsar los planes y las (inintel·ligible) .
.
.
comprometidas.
(Aplaudiments)

Para ser más concretos, lo que el empresario necesitaba, y necesita, es suelo industrial a
precio razonable, que se coordinen las acciones para abrir nuevos mercados a
nivel nacional y a nivel internacional, ayudas para asistir a las ferias
nacionales e internacionales, personal cualificado que pueda entrar en sus
empresas, más apoyo a los institutos tecnológicos y un largo etcétera.

Y eso es lo que estamos proponiendo, hoy, aquí, con esta moción, que el gobierno valenciano elabore, consensúe con los agentes sociales y económicos e impulse una estrategia de recuperación de la industria, la tradicional y de los sectores emergentes.
Algo que,
lamentablemente, no escuchamos, el pasado 19 de mayo, en la respuesta del señor conseller a la interpretación sobre.
.
.
, a la interpelación -perdón- sobre la política general de la conselleria en materia de industria que formuló la ilustre diputada de nuestro grupo la señora Marco.

En su respuesta, sólo había vaguedades, un más de lo mismo: mucha crítica al Gobierno de España, pero ausencia total de iniciativas para cumplir con su responsabilidad como
gobierno de los valencianos.

Así, esta moción pretende, desde la responsabilidad de quien está en la oposición, impulsar una propuesta que es hoy ampliamente demandada por las
organizaciones empresariales y sindicales de la comunidad.
Lo que pedimos en
esta moción no es más que lo que vienen demandando -y ustedes lo saben- los agentes sociales y económicos de la comunidad en los distintos documentos estratégicos que han visto la luz en el último año en los que se analiza la situación de la economía valenciana.
Documentos que muestran claramente su preocupación por la situación, pero que presentan aportaciones muy valiosas para hacer frente a la crisis y
orientar la senda que debe seguir la economía valenciana en el futuro.

Lo que se pide es que se elabore, debata e impulse un nuevo modelo de
crecimiento económico para la comunidad y, en este marco, particularmente, la urgencia de un plan
de fomento de la industria.
Y partimos de la coincidencia de algunos elementos
comunes presentes en esos documentos estratégicos: la necesidad de un marco institucional estable, la necesidad de
incrementar la dimensión media en la empresa valenciana, el fomento de la educación y la formación, la orientación de la economía hacia la calidad y el incremento del esfuerzo en I+D+I.

En resumen, elaborar una estrategia industrial que permita mejorar la
productividad y competitividad de la industrial tradicional valenciana, que son
la base de la nuestra economía, y apostar, también, por la diversificación de la industria hacia actividades emergentes de mayor valor añadido.
Sólo de ese modo, volveremos a crear riqueza en la comunidad y, lo más importante, a generar empleo de calidad.

Y, en este momento, es cierto que sufrimos una crisis financiera global que
afecta a todos; sin embargo, su intensidad es diferente en cada país y en cada región.
Y nuestra comunidad -creo innecesario extenderme en ello en este momento- presenta una tasa de paro casi cuatro puntos porcentuales superior a la que se
registra a nivel nacional.
Es, por tanto, urgente actuar, pasar de la inacción a que nos tiene acostumbrado este gobierno a liderar las medidas que nos
permitan recuperar el peso que la industria -elemento fundamental en la creación de empleo- ha tenido siempre en nuestra comunidad hasta que gobernó el Partido Popular.

Así, con este objetivo, nuestra propuesta incluye, primero, la necesidad de
elaborar y poner en funcionamiento un plan de recuperación de los sectores tradicionales de la Comunidad Valenciana.
Los sectores
industriales tradicionales valencianos creemos que tienen futuro y requieren
esa respuesta integral del gobierno valenciano.
Y este plan de recuperación de los sectores tradicionales debería articular importantes medidas en aras a que las empresas puedan reorientar su
estrategia productiva y dirigirla a productos de mayor valor añadido, apoyar con importantes ayudas las iniciativas en materia de I+D+I para
mejorar su capacidad tecnológica e impulsar acciones potentes para la promoción nacional y exterior de sus productos que han de ser identificados en el mundo
como productos de calidad.

Y, en segundo lugar, una sociedad como la valenciana debe abrirse a nuevos
sectores, pues es evidente que hay un claro agotamiento del actual modelo de
desarrollo valenciano, lo que obliga a identificar los nuevos motores del
crecimiento que permitirán afrontar los nuevos retos con garantías de éxito.

Por ese motivo, pedimos la elaboración y puesta en marcha, de forma inmediata, de estrategias de impulso a sectores
emergentes y de nuevas tecnologías relacionadas con el conocimiento, tecnologías de la información y comunicación, la sostenibilidad y la creatividad; estrategias de impulso a la industria
cultural audiovisual; aprovechando los espacios que habla la ley de economía sostenible, también, introducirnos en esos sectores económicos o de conocimiento en los que la Comunidad Valenciana está bien posicionada.
Es necesario recuperar el empuje de la red de institutos
tecnológicos como captadores y difusores del conocimiento y apostar económicamente por los parques científicos empresariales de las cinco universidades públicas valencianas.

La apuesta por el I+D+I es la única vía para hacer frente a la competencia que proviene de economías cuya competitividad está basada en bajos costes de la mano de obra.

Pero miren, no nos valen los anuncios de planes, los anuncios de más planes.
Si algo le sobra al gobierno, a este gobierno, al gobierno valenciano
son los planes que sólo buscan la propaganda.
Un ejemplo lo hemos tenido esta mañana con el anuncio o con la respuesta que ha hecho el presidente a la pregunta
del portavoz del Partido Popular.
Lo que hace falta es que este gobierno
entienda, esté convencido de que deben priorizarse las políticas que ayuden al crecimiento económico, políticas que generen riqueza y, por tanto, lo más importante, empleo, que generen puestos de trabajo y bienestar.

Si se analiza la distribución presupuestaria del Consell en los últimos años, desde el año 1998 al año 2010 veremos que las políticas relativas a los sectores productivos, industria, agricultura, comercio,
turismo, también de educación y de investigación, han ido perdiendo peso relativo a lo largo de estos últimos años.

Todos sabemos también cuáles han sido las principales prioridades, están blanco sobre negro en los sucesivos presupuestos del Partido Popular.
No han
sido los servicios públicos, pues tenemos la menor inversión en sanidad por habitante de España, no ha sido la educación pues estamos por debajo de la media española en inversión en educación, tampoco ha sido la aplicación de la Ley de la dependencia.
La prioridad han sido las grandes inversiones en
proyectos dedicados al ocio sin ninguna viabilidad económica, como se está demostrando.
Proyectos que han generado una enorme deuda, la más importante, la más alta per cápita de toda España.
Por no hablar del descontrol presupuestario y el despilfarro que han supuesto
este tipo de proyectos que ahora hipotecan nuestra capacidad de reacción ante la crisis.

En época de bonanza no fueron capaces de prevenir y se gastaron, malgastaron, el
dinero de los valencianos.
En definitiva, el gobierno de la Generalitat
valenciana apostó por un modelo económico que está hipotecando nuestro futuro económico, social y ambiental.
Y ahora hay que recuperar el tiempo perdido.

El Partido Popular y el gobierno valenciano actúan ante la situación de la industria en la comunidad como hacen siempre en casi todos los
problemas.

Primero niegan la realidad.
Ustedes sí que negaron la existencia de la crisis de los sectores industriales valencianos
cuando empezaba a verse la destrucción de empleo y cuando se veía ya un ajuste doloroso en términos de empleo en nuestra comunidad.

Más tarde aceptan la existencia del problema, pero atribuyen la responsabilidad, ¿cómo no?
, a otros, en este caso, como siempre, al Gobierno de España.
Y lo más grave, con esto retrasan la puesta en marcha de la solución.

Y tercero, finalmente, presentan un plan, o muchos planes, multimillonarios, al
que cambian cada cierto tiempo de nombre y que nunca llega a reflejarse en
presupuestos.
Como ejemplo, los planes de competitividad industrial.

Para los planes de competitividad 2005-2007 anunciaron varias veces, repetidas
veces, 300 millones de euros, e invirtieron sólo 100.

Para los segundos planes de competitividad industrial anuncian nuevamente 300
millones de euros.
Y en el año 2008 presupuestan 32, en el 2009 casi 30, 29,8, y en el 2010, 33.
En total
nuevamente menos de cien euros.

Actúan con retraso y en seis años invierten 196 millones de euros en los planes de competitividad industrial.

Como este ejemplo tiene relación con varios planes, varios años, varios sectores y puede hacernos perder la visión relativa de las cifras, pondremos un ejemplo concreto reciente.

El conseller se reúne el 27 de abril de este año con la patronal del calzado y el sector plantea acciones relacionadas con el
diseño, la producción, comercialización y promoción.
Se plantea la presencia (inintel·ligible) .
.
.
internacional en la promoción de la imagen de la marca del calzado España, la creación de plataformas de márquetin online, etcétera.

Bien, este sector, que agrupa más de dos mil empresas y da trabajo a más de 35.
000 personas en nuestra comunidad, podrá recibir este año de los planes de competitividad tres millones de euros.
Ésta es la realidad.
Ahora la propaganda.
El 31 de mayo el conseller se reúne con los empresarios valencianos y con los sindicatos y anuncia la estrategia
de política industrial de la Comunidad Valenciana, para lo cual -dice- que se invertirán 1.
050 millones de euros.
La realidad, 3 millones.
La propaganda, 1.
050
millones de euros.

Termino.
Estamos planteando algo fundamental para el futuro de esta comunidad.
Estamos planteando la posibilidad de impulsar desde la responsabilidad del
gobierno con todos los agentes sociales y económicos un impulso para impulsar un plan, una estrategia, que haga posible que
nuestra comunidad, que el sector industrial en nuestra comunidad que ha creado
y debe seguir creando tantos empleos sea una realidad.

Ese es el fin último de nuestra moción: que seamos capaces de trabajar todos unidos para conseguir que la industria
vuelva a ser en nuestra comunidad algo que nos caracterice a los valencianos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Macià.

En representació de l'Agrupació de Diputats No Adscrits, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Lluís Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Vaig a començar fent una breu reflexió sobre la sessió de control que hem tingut este matí.
En una situació que hem tingut este matí digna d'una ficció de Kafka, de Beckett o d'Ionesco.
I no em referisc al pseudodebat este de preguntes no respostes, etcètera, sinó em referisc a la part eixa que el president ha tractat de defensar la política industrial del Consell.
Això també ha sigut digne de Kafka.
Perquè ha estat incapaç de citar cap mesura concreta, val, i menys encara d'explicar quines despeses s'han realitzat, com s'han realitzat, quins programes es duen a terme, res absolutament de res.

En tot cas, com sempre, el que fa el Partit Popular és criticar el govern central.
I en la crítica del govern central encara que hi ha un part que és acceptable, a mi em fa l'efecte, quant sent eixes crítiques, quan els tire totes les culpes dels mals del país al que fa el govern central, em fa l'efecte de vore a aquella persona que no està molt bé, eh, i que es mira a l'espill i es pensa que és un altre, no?
I que quan fa una cosa i va i li critica a l'altre el que està fent, que en realitat està fent-ho ell mateixa.
Doncs eixa és poc la situació que em dóna.

Compartixen el model en moltes coses, però haurien de reconéixer almenys que el govern de l'estat complix els seus compromisos quan els posa, no?
Vostés, a mi m'agradaria que explicaren algun dia quants diners els deuen als empresaris de
subvencions que no se les han concedit.

En l'únic que poden penjar-se medalles és en el tema dels acords.
I en el Pavace o el Pavaco II, eh, és de nou un bon exemple d'això i del que no s'hauria de fer.
Perquè vostés -torne a la metàfora de l'espill- sempre estan acusant Zapatero sobretot que no ha reconegut la crisi, però vostés tampoc es veu que la van vore molt prompte perquè el Pavace va nàixer mort ja, precisament per culpa de la crisi.
I perquè els problemes dels sectors valencians, i això és una cosa que ací no han volgut reconéixer mai, són anteriors a la crisi.

I ací s'han donat dades, però jo donaré algunes que són anteriors a la crisi, no?
Per exemple, la caiguda de l'índex de producció industrial entre el 2005 i el 2007, eh, ja va ser d'un 93 a un 89% anterior a la crisi.
La caiguda lliure que té el PIB per càpita per davall de la mitjana seguix sent anterior.
Això en 2004 estàvem en un 93,3%, en el 2007 en un 90,7%.
L'enfonsament del saldo comercial també és anterior a la crisi, probablement inclús ara estiga recuperant-se una miqueta.
Era positiu en el 2004 en un 43,6
milions i en el 2007 era negatiu en 320 milions, caient, per tant, la taxa de
cobertura.
Les importacions industrials que van créixer, eh, han passat a.
.
.
, a preus corrents.
.
.
, han passat a tindre taxes
negatives.
I és normal això, no?
, perquè tenim una Conselleria d'Indústria que és una microconselleria que a penes suposa l'1,6% del pressupost de La Generalitat i que en esta època de crisi ha tendit a caure.

I tenim una sèrie de problemes importantíssims, una estructura productiva amb una baixa productivitat.
Amb una inversió, en I+D+I per davall del que seria mínimament consentible, abandonant els sectors de noves tecnologies, amb uns
elevadíssims costos socials, com demostra l'índex d'atur molt per damunt de la mitjana o amb uns elevadíssims també costos ambientals.

Nosaltres en les mesures que es plantegen podríem entrar en matisos, no?
, sobretot podríem entrar en omplir de continguts, perquè són mesures que es telegrafien, no?
, pràcticament.
Però bé, inclús, encara que no fóra, encara que poguérem tindre alguna discrepància, que és possible, front al que hi ha és molt difícil empitjorar, és a dir, front al que està fent el Consell qualsevol cosa, qualsevol iniciativa quasi semblarà interessantíssima.
I tenim instruments, instruments en forma d'Impiva i d'instituts tecnològics, instruments que de tant en tant no vindria mal que reconegueren, que són una herència de governs anteriors al de vosté i que caldria posar-los al dia, i sobretot alimentar-los en recursos
suficients.
I especialment canviar criteris.
I en citaré quatre perquè no tinc més temps:

Abandonar la política de deslocalitzacions.
Prou!
Ja està bé de deslocalitzar empreses amb ajudes del govern valencià!

Prioritzar la creació d'ocupació per damunt de qualsevol altra consideració.
Hui en dia això seria l'element fonamental.
I sobretot impulsar i posar en valor el treball com a
element motor de creació de riquesa.
Recolzar la innovació, el desenvolupament i la innovació, i sobretot la formació que vostés tenen abandonada.
I especialment la transferència del coneixement.

I finalment, sobretot els nous sectors, tant en energies alternatives i una
cosa especialment important, que seria la reconversió ecològica de la indústria i en general dels sectors productius valencians.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Compromís, el seu síndic, il·lustre senyor diputat Enric Morera, té la paraula.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

No sé què estem fent hui en este debat quan acabem de perdre l'últim instrument financer que tenia l'economia valenciana.

Com li he dit al president, un govern que no governa, un govern que està lligat, un govern que ha de pagar favors, ha deixat que la CAM siga absorbida
en una SIP i ara Bancaixa és absorbida per Caja Madrid.

Crec que és un dia molt trist per a l'economia valenciana, és un dia molt trist per a la nostra indústria i el nostres sectors productius, perquè ens hem quedat sense instruments financers.

Jo no sé si valdria la pena que hui les Corts Valencianes, si realment defensàrem els interessos valencians, paràrem la sessió i emetérem un comunicat de repulsa negatiu respecte al que ens ha passat al poble
valencià.
Crec que això és el que tocaria fer ara.
Perquè un poble que és incapaç de defendre els seus interessos estratègics, com és un instrument financer com Bancaixa, doncs ens mereixem el que tenim.

És un dia molt trist.
Sabem que tenim una situació molt delicada, que el nostre president està imputat, que ha de prestar favors, que ha estat incapaç de defensar els interessos valencians, però que la seua debilitat i la debilitat del govern valencià la pague tot un poble que perd un instrument financer important per a la nostra
economia productiva, crec que és massa exagerat.

Ha guanyat el pacte Zapatero i Rajoy.
Ha guanyat Rato.
I és incomprensible que una caixa, Caja Madrid, que és la pitjor entitat financera, segons tots els rànquings i totes les informacions que tenim, pitjor per les variables bàsiques, pitjor per la capacitat de generar recursos, pitjor per la seua
rendibilitat, la que té més morositat, el eje de la prosperidad es el eje de la morosidad, haja finalment aconseguit el seu interés estratègic, que és fer-se amb l'única caixa que té teníem ja en disposició de prestar un servici a la nostra economia.

És un dia molt trist.
Li ho he advertit al president, li ho he dit, li ho hem
reclamat des de fa tres anys.
I ha estat incapaç de defendre els interessos com a poble.
I aixina ens anirà.
És un mal dia, senyories, pèssim dia.

Ja sap, tan difícil era fer una SIP entre la CAM i Bancaixa?
Tan difícil era?

El senyor vicepresident primer:

Senyor Morera, pregue vaja a la qüestió, que és fixar posició del que ha defensat el senyor Macià.

El senyor Morera Català:

Estic en la qüestió, estem parlant dels sectors industrials.
Qui va a prestar, qui va a prestar
ningun element de finançament a les nostres indústries, al nostre sector productiu?
Qui?
Hauran d'anar a Madrid.
Qui va a finançar l'economia valenciana?
Eixa sí, en seu en Madrid.

Jo crec que és un dia molt negatiu.
I, per tant, ni impuls als sectors emergents, ni
recuperació dels sectors tradicionals ni res.

Però és que, dit això, dit això, que no és poc, i ara vorem en què es confirma l'absorció pel centralisme del nostre sistema financer, s'acaba de dir una cosa que jo m'he quedat.
.
.
Doncs li he preguntat a la diputada Alicia de Miguel, li he dit,
escolta, diu, es diu, que segons la diputada Alicia de Miguel el govern central
deu 6.
000 milions d'euros a la nostra sanitat.
Aleshores què fem ací?
Si som els líders olímpics en deute!
Ja sé que som els últims en finançar la nostra sanitat.
Però què estem fent ací, què estem reivindicant, què estem aconseguint?
Estem penalitzant el benestar del nostre poble.
Ens faltava
allò de Bancaixa.
És que no es pot tolerar.

Jo els propose això, els propose a tots els diputats de la cambra que parem la sessió i que emetem un comunicat que fem alguna cosa per a demanar no perdre un
instrument financer, com és Bancaixa.
És que la situació gravíssima.
Jo no sé si són conscients de les conseqüències econòmiques i socials que anem a patir.
Ens hem quedat sense instruments financers.

El segon que podem fer, si no ho volen, és derogar la llei de caixes.
Total, per a Caixa Ontinyent, deroguem la llei de
caixes i se acabó, perquè és que la situació és esta.
Esta és la realitat.
I si volen que continuem, continuem, però és dramàtic, és penós.
És demostrar la incapacitat d'un govern que fins i tot anuncia, anuncia que «seremos los primeros en salir de la crisis».
És que si Zapatero no va diagnosticar ve la situació, és que ací encara no s'han adonat de la realitat.
És que el govern que tenim no s'ha adonat de la situació que patixen les famílies i les empreses valencianes.
És que no se n'han adonat!
És que en un mes bo per al
paro, com és el més de maig i abril, resulta que hem sigut els últims en reduir desocupació.
És que som els líders en paro, senyories.

I anem a ser els primers en eixir de la crisi?
Si el fallo és total, és del sistema, és del model econòmic que vostés han impulsat durant quinze anys i que ara es vorà privat d'un instrument financer.
És un model econòmic basat en la baixa productivitat, en la construcció extensiva, que mos ha portat al desastre.
I ara anem a ser els primers en eixir
de la crisi?
Basant-nos en què, com, de quina manera?
Amb empreses com Valmor, que si perden diners, pagarem
tots?
Amb empreses com l'Aeroport de Castelló, que si no trauen beneficis, pagarem tots?
Però amb quins diners, amb quins diners?
Però si no anem a tindre'n, si no hi ha un duro en caixa, si som líders en deute.
Com anem a eixir d'esta situació?
Si és que mos hem de situar en la realitat, en la realitat, i la realitat és que hem perdut l'únic instrument
(colpejant en la trona) financer que teníem, l'hem perdut.
I ací estem.
Com anem a eixir de la crisi, si ja no disposarem d'eixe instrument?
Com anem a eixir?
«Anem a ser els primers en eixir de la crisi.
» Com, de quina manera, amb quin model productiu, de quina manera, de quina
forma?
És que no.
.
.

I, clar, quan parles amb empresaris, quan parles amb treballadors, quan parles
amb alcaldes de diferent signe polític, estan espantats de vore un govern inactiu, que no respon, que perseguix a l'oposició.
En això s'esforça i molt, però és l'únic.
Tota la resta són anuncis de plans.
És que la nit de cap d'any mos va anunciar una inversió de 33.
500 milions d'euros, senyories.
Però ací a què estem jugant?
Però si és que se presenta amb el ministre senyor José Blanco un pla de rodalies, que vam anar amb molta il·lusió, perquè les rodalies són necessàries i l'obra pública en estos moments és molt necessària per a poder eixir de la crisi, i resulta que són quatre quartilles mal grapades el que es va presentar allí.
El senyor José Blanco, sí.
Mos han contestant dient que l'únic que hi ha per part del ministeri és un Power Point.
I se continua enganyant la gent, que si se farà la connexió Gandia-Oliva-Dénia.
.
.

És que realment la situació és esperpèntica.
I tenim un govern que no s'ha adonat de la situació que tenim.
Senyories, hi ha 55.
000 valencians i valencianes que són atesos per Càritas, 55.
000 valencians i valencianes que són atesos per Càritas, perquè ni el govern valencià està en condicions d'atendre'ls.
Aleshores, o baixem de la figuera, com està el nostre president, o no n'hi ha res a fer.
Mos passarà el que mos està passant, que mos toregen amb plans d'inversió de rodalies, que després mos furten els instruments financers, sense que ací ningú se n'adone, i el govern no ha fet res per solucionar-ho.
I aixina una rere altra.

I, bé, el súmmum del súmmum és que ha parlat el president dient que el sistema de finançament autonòmic mos ha marginat.
Però, efectivament, però si era el seu sistema de finançament autonòmic.
Què va reivindicar ell a Aznar del model de finançament autonòmic passat?
Si fins i tot informes de l'IVIE parlen del deute, del perjudici de la falta d'ingressos que hem tingut en aplicació d'eixe sistema, el mateix sistema del PP.
I ara ve ací a plorar?
Eixa és la realitat.

Jo els propose això, que fem, com a Corts Valencianes, davant un govern incapaç, que fem alguna actuació solemne, seriosa, en matèria de defensa dels nostres interessos estratègics, en este sentit, les caixes d'estalvi.
Jo no sé si és el preu que ha tingut de pagar el president per deixar-se perdonar.
Supose que
per ahí va el tema, supose que va per ahí la situació.
I amb esta debilitat extrema no se poden afrontar els reptes de la nostra
economia, de buscar un nou model productiu i de superar la situació que patim, que patim i que cada dia és més extrema.
És més extrema perquè per eixir de la gravíssima crisi econòmica i social, que en Espanya és molt forma, però ací encara és més greu, necessitem uns bons governs, que facen un bon diagnòstic, que sàpiguen la realitat, que defensen els nostres interessos i que actuen amb
responsabilitat.
I és el que no trobem en este govern.

En eixe sentit, nosaltres esta moció l'anem a recolzar.
Sabem que és un brindis al sol, perquè van a dir que no, però considerem que és una aportació positiva, en la bona línia.
Mos han estranyat algunes coses, però, en tot cas, l'anem a recolzar, perquè considerem que, com a mínim, se fan aportacions interessants per eixir de la crisi.

Però, en tot cas -torne a repetir-, hui, de veritat, si estes Corts Valencianes volen ser Corts Valencianes que
defensen els interessos del poble valencià, hauríem de dir-li no a eixa decisió i recolzar una acció urgent per evitar que el poble valencià perda, com ha perdut la CAM, perda hui Bancaixa.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora María Milagrosa Martínez Navarro)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Morera.

El senyor Morera Català:

Eixe és l'objectiu que tenim d'aprovar hui tots ací.

La senyora presidenta:

Tiene la palabra el ilustre diputado señor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señor Macià, una vez más, las propuestas de su grupo parlamentario llegan tarde y mal.
Y, lamentable,
debe ser la tónica que impera dentro de las filas del Grupo Socialista, porque para mal de
todos los ciudadanos españoles, no hay más que contemplar el rumbo que lleva el barco que dirige el señor Rodríguez Zapatero.

No tenemos más que abrir cualquier periódico y ver las imágenes de los funcionarios en huelga manifestándose contra las medidas que el presidente del gobierno concibió con nocturnidad y al dictamen de otros.
Pero ya dice el refrán, el que siembra, recoge.
Y señor Macià, mal que le pese, es el gobierno valenciano, el gobierno del presidente Camps,
el único que toma la iniciativa y sigue trabajando para superar la crisis.

Desde el gobierno del president Camps se ha puesto en práctica una política industrial acertada y adaptada a las circunstancias del momento económico.
Y como muestra, un botón.
En los últimos meses, la Conselleria de Industria, Comercio e Innovación ha bajado el precio del suelo industrial para hacerlo más accesible a las empresas, ha anticipado las convocatorias de ayuda del Impiva,
ha agilizados los trámites telemáticos con el mismo fin y ha congelado las tarifas de la ITV.

En estos precisos instantes, mientras el Ministerio de Industria toma medidas,
como la de aumentar la tarifa eléctrica entre un 5 y un 10%, que supondrá un agujero más en los ya maltrechos bolsillos de los españoles, la Conselleria de Industria trabaja en la elaboración de la estrategia valenciana de política industrial 2010-2015, una estrategia a corto, medio y largo plazo que
reforzará el modelo competitivo de la Comunidad Valenciana y que retoma la senda del
crecimiento, la generación de empleo y el bienestar.

En esta línea se está trabajando desde la conselleria, que ya ha iniciado una ronda de contactos con organizaciones empresariales,
patronal y sindicatos.
Es la forma de trabajar del gobierno de La Generalitat,
aunando esfuerzos para, entre todos, tratar la política industrial que module nuestro modelo productivo con el objetivo puesto en
el mañana.

La EPI tiene previsto movilizar 1.
050 millones de euros hasta 2015, una inversión con la que La Generalitat pretende además de agilizar la recuperación económica, desarrollar un tejido industrial más potente y diversificado y de mayor tamaño.

Esta estrategia se vertebra en seis ejes de actuación: el capital humano, la innovación, la diversificación industrial y la capacidad emprendedora de nuestras empresas, especialmente en áreas de importancia estratégica para la comunitat; el crecimiento empresarial, con medidas que apoyen políticas activas para tal fin y el desarrollo de grupos empresariales; la
internacionalización, que no deslocalización, fomentando la creación de multinacionales valencianas, impulsando el liderazgo internacional de
nuestros sectores y reforzando la imagen de la comunitat como un territorio con proyección internacional; y por último, las apuestas estratégicas, que supondrán una mejora de la eficacia y eficiencia del sistema regional de innovación, potenciando la red de institutos tecnológicos y apostando por tecnologías de futuro, como la biotecnología o la nanotecnología.

En definitiva, la estrategia valenciana de política industrial se convierte en la hoja de ruta para conseguir un sector
industrial más competitivo e innovador tanto a nivel nacional como internacional.

En 2015, gracias al esfuerzo del gobierno del president Camps, nuestra comunitat dispondrá del tejido industrial dotado de una mayor inversión tecnológica y de una amplia proyección debido al crecimiento y a la diversificación de nuestras empresas, un ambicioso proyecto que conseguirá que la industria de la comunitat cuente con sectores más consolidas, fuertes, generadores de empleo, tecnológicamente más avanzados e innovadores y que se traducirá en un tejido industrial más competitivo y robusto.

Por eso les decía al principio de mi intervención que ustedes, los socialistas, llegan tarde y mal.
Su propuesta de elaborar y
poner en funcionamiento un plan de impulso y recuperación llega tarde.
En el Partido Popular ya estamos de vuelta, ya hemos presentado
un plan, ya estamos poniendo en marcha un proyecto que nace del consenso, no
como las medidas drásticas y apresuradas que su gobierno aprobó en el pleno del Congreso por un solo voto y sin el respaldo prácticamente de ningún partido político.

A diferencia del gobierno central, que improvisa vías de escape, como la Ley de economía sostenible, que solo garantiza la sostenibilidad de la crisis, el Consell
aborda con realismo, ambición y propuestas futuro la situación económica actual.

Así, el gobierno del Partido Popular en la comunitat ha acometido un plan para reducir su sector público empresarial y fundacional en cerca de un 25%, una reorganización de contribuirá a aumentar la eficiencia y eficacia del sector público empresaria y fundacional y a reducir a su vez el gasto que comporta.

Y tras el anuncio por parte del Consell de esta medida, el Gobierno de España remite una propuesta de acuerdo marco aprobado en el último Consejo de Política Fiscal y Financiera, que obliga a las comunidades autónomas a aprobar un plan de racionalización de sus respectivos sectores públicos en el plazo de tres meses desde la aprobación del mismo.

Al igual que en el plan Prever, un total de 27 millones de euros en ayudas
directas para la compra de vehículos, que ha tenido un impacto positivo, tanto en consumidores como en el
sector del automóvil, fue la Comunitat Valenciana, junto con Navarra, la primera autonomía en poner en marcha esta acertada medida que ha dinamizado el sector.

El Consell, una vez más, se anticipa a la actuación del gobierno central mediante actuaciones rigurosas, sin improvisaciones y
poniendo en marcha todos los mecanismos a su alcance para que la Comunitat
Valenciana sea de las primeras autonomías en salir de la crisis actual.

Somos, hemos sido previsores y volvemos a serlo.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Betoret.

Per al torn de rèplica, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Macià.

El senyor Macià Antón:

Señora presidenta.

Señor Betoret, más de lo mismo.
Ha utilizado tres palabras antes de volver a echar las culpas.
.
.
,
de utilizar su argumentario y volver a echar la culpa de todo al señor Zapatero, tres palabras.
Si quiere usted, las mide.

Mire, en lugar de aprovechar esta moción para debatir, para discutir, debatir, exponer propuestas, y así cumplir la responsabilidad que tienen ustedes como grupo que apoya al gobierno
para poder, como hemos intentado el resto de los grupos políticos, poner sobre la mesa propuestas, medidas y hablar con responsabilidad del
problema tan importante que tiene en estos momentos la industria y, por tanto,
todas aquellas personas que hasta hace poco tiempo tenían su trabajo en cualquiera de los sectores tradicionales industriales, o de los
jóvenes que piensan que pueden tener algún futuro laboral cuando esta comunidad sea capaz de poner en marcha actividades
económicas ligadas a nuevos sectores emergentes, bueno, pues, una vez más, ustedes dedican al tiempo a lo que ustedes saben.

Pero realmente lo más preocupante es ese permanente desprecio que ustedes tienen al trabajo
parlamentario y al trabajo que hacemos aquí todos los diputados.
De hecho, ya lo hizo el señor conseller, cuando en la interpelación del día 19 de mayo, en la interpelación en la que se le pedía que hablase de cuál iba a ser la política industrial, ni se nombra lo que usted después ha hecho referencia hoy aquí y que él mismo, el 31 de mayo, es decir, doce días después, presenta a los sectores empresariales como la gran apuesta industrial, una
vez más, un nuevo plan, un nuevo proyecto, en este caso, con 1.
050 millones para el
2015, y dice usted que nosotros tarde y mal.

Pues, mire, los problemas de la industria tradicional en esta comunidad vienen
de los años anteriores al 2000, en los que sabe usted que la Organización Mundial del Comercio preveía la ley de libre comercio y que íbamos a tener competencia de países de reciente industrialización que iban a ser capaces de colocar en los mercados internacionales productos a
más bajo costo por motivos que no voy a entrar ahora y que todos conocemos.
1996,
que es el año en el que yo hacía referencia.
.
.
Bueno, la ley entraba.
.
.
, o el libre comercio entraba en el año 2000: desde el 1995, que tiene usted responsabilidad de gobierno hasta el año 2000, es cuando ustedes tenían que haber tomado medidas, ¡y no es casualidad!
, o en todo caso, haber seguido las políticas de promoción industrial que habían tenido los gobiernos anteriores, a los que no voy a hacer referencia, porque
hace más de veinte años.

Pero han tenido ustedes veinte años para reaccionar y anuncian ustedes un plan, un magnífico plan con 1.
050 millones, para el año 2015.
Mire, seré muy breve, pero, le diré, estamos a meses o.
.
.
, a pocos meses de saber la verdad de lo que ustedes están diciendo.
Antes hablaba de las promesas de los planes de competitividad
industrial en los que ustedes anunciaban más de trescientos millones para los planes de competitividad, 100 millones en
total para todos los sectores industriales en tres años, y otros 100 en tres años posteriores.
Veremos, veremos muy pronto, en cuánto se presupuesta alguna cantidad de esos 1.
050 millones que anuncian ustedes
que dicen que van a dedicar a potenciar la industria, la política industrial en nuestra comunidad.

Y no piense que lo que le dice este diputado, lo que plantea este grupo
parlamentario, y agradezco también el apoyo de otros grupos, lo decimos solo aquí, por.
.
.
, bueno, estamos en la actividad parlamentaria y tenemos que hacer
oposición, es verdad, tenemos que plantear propuestas, y lo que queremos es,
simplemente, cuestionar todo aquello que hace el gobierno.
Mire, no lo decimos
solo nosotros.
Primero, una voz suficientemente autorizada que me permitirá que utilice y que hace que también yo tenga dudas de que ustedes puedan financiar este plan que anuncian: el 29
de mayo del 2008, repito, una voz autorizada, el presidente del gobierno
valenciano, señor Camps, admite, titular de un medio de comunicación, dificultades presupuestarias para financiar los planes de competitividad.
Eso
dice el presidente.
Y dice el subtitular, y esto lo aporta ya el periodista,
dice: «El programa de competitividad pasa de 300 millones en dos años a 30 en 2008.
» Eran 300 en tres, a 30 para el 2008.
22 de noviembre del 2009: «El sector de componentes del calzado pide a la Conselleria de Industria más celeridad en el abono de subvenciones.
» 14 de febrero del 2010, titular: «Vamos hacia la mayor destrucción de la historia del tejido productivo.
» Eso no lo dice ningún miembro del Grupo Socialista, el presidente de Femeval, Vicente Lafuente.
Subtítulo del periódico: «Varias federaciones patronales levantan la voz ante la parálisis del Consell.
» 11 de mayo del 2010: «La Confederación Empresarial Valenciana considera urgente reformar el modelo económico de la Comunidad Valenciana.
»

Termino.
.
.
Termino porque el tiempo también me lo pide.
.
.
, me obliga.

Señores del Partido Popular, lo decía antes, una cosa son promesas y otra cosa son realidades.
Por desgracia, cuando
hablamos de generación de empleo, de crecimiento, de bienestar, de calidad de vida para los
valencianos, ustedes no están a la altura de la responsabilidad que tienen como gobierno de todos los
valencianos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Para finalizar este turno de réplica, tiene la palabra el ilustre diputado señor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, si la política industrial que vostés proposen ací i el que van a proposar en eixe pla a què vosté se referia, és allò de regalar bombetes de baix consum, apujar la llum a les pimes o apujar l'IVA, doncs, la veritat és que anem arregladets.

Jo me pense que el que vostés el que estan és absolutament desnortats i estan intentant plantejar propostes que no tenen.
.
.
, propostes que,
evidentment, no tenen cap de sentit i propostes que no van a ser capaços de plantejar-les per escrit perquè es mantinguen ací en un debat.

Però vull fer referència a una sèrie de frases que ha fet vosté.
Vosté ha parlat de crear un nou model econòmic en la nostra comunitat.
Eixes frases, eixa frase que vosté ha dit, concretament, me recorda al seu cap de files, el senyor Rodríguez Zapatero, que parlava de canviar el model econòmic en el nostre país, i a osades que sí que ho ha fet.
Hem passat de tindre un model de prosperitat a tindre un model
de tots en l'atur.
Per descomptat, si eixa és la proposta que vostés fan de canvi de model econòmic, mosatros per ahí no anem a passar.

Quant al pla de recuperació dels sectors tradicionals, és oportú, a més, que hasca segut vosté el que ho diga.
Mos explicarà si ha arribat algun duro del pla del calcer que s'anuncià amb bombo i platerets amb tres ministres en la seua ciutat, i jo li dic a vosté que no ha arribat ni un sol cèntim d'euro.
És una mostra evident del pla de suport del Govern d'Espanya a un sector tradicional com el calcer i que vosté coneix perfectament.

Parlava també de recuperar l'espenta de la ret d'instituts tecnològics.
La veritat que això és cada vegada més complicat, i no per res, sinó perquè l'espenta de la ret d'instituts tecnològics el té de suportar, com en altres qüestions, el govern de La Generalitat.
¿Per què?
Perquè les transferències per part del Govern d'Espanya, per part del ministeri, han caigut casualment en esta comunitat d'una manera important.
S'han incrementat en altres comunitats com, per exemple, Catalunya i el País Basc, i mos alegrem per ells, però per desgràcia per a mosatros, sempre el mateix.

I té mèrit que vostés parlen de dèficit i de malgastar amb alegria, quan el seu cap de files mos ha dut a la
situació més complicada econòmicament a nivell de malbaratar i a nivell de dèficit que ha vixcut mai la història d'este país.
Per tant, bé, produïx.
.
.
, no pot produir només que somriure, per no dir una altra cosa.

En qualsevol cas, si vosté té alguna proposta, alguna cosa nova a presentar, jo el convoque que ho faça i que no siguen eixes cinc mesures que venien per desenrotllar en la moció, i que siguen un poc més desenrotllades, que no siguen eixos cinc titulars que supose que vostés hauran intentat buscar i que els desenrotllen un poquiniu més i, si vosté vol, podrem discutir en relació a eixe tema.

Com li he dit abans, la Conselleria d'Indústria, en este cas, La Generalitat, té una estratègia de política industrial que està negociant en estos mateixos moments, que és dotarà econòmicament, que està parlant-se (inintel·ligible) .
.
.
parlar, que són els sectors productius els sindicats, la patronal, i que li assegure jo a vosté que donarà els fruits oportuns.

Si vosté ho considera, plantege eixe propostes, i estem disposats a discutir-les i a
debatre-les amb vostés.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Betoret.

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 38: votos en contra, 45.
Queda desestimada la moción.

Moció subsegüent a la interpel·lació al conseller d'Educació, senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre la política general de la conselleria en matèria de construcció de centres educatius públics d'infantil i primària a la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 60.
391, BOC número 236)

La senyora presidenta:

Y, señorías, vamos a continuar con la última moción de este pleno, con el permiso del señor Olano.

Moción subsiguiente a la interpelación al conseller de Industria, Comercio e Innovación sobre la política general de la conselleria en materia de industria, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.
(Veus)

Tiene la palabra.
.
.
¡Ah, perdón!
, perdón, perdón.
Corresponde a una interpelación al conseller de Industria, Comercio e Innovación.
.
.
(Veus) Bueno, ya llegaremos.
(Veus) Perdón, perdón.

Interpelación al conseller de Educación sobre la política general de la conselleria en materia de construcción de centros educativos públicos.
.
.
(Veus) Pero, ¡perdón, es esa!
(Veus) Moción subsiguiente a la.
.
.
Pero, vamos a ver, ¿no es al conseller de Educación?
Entonces, sí es, ¿no?
(Veus) Al conseller de Educación sobre la política general de la conselleria en materia de construcción de centros educativos públicos, infantil y primaria, presentada por el Grupo Compromís.

Señora Oltra, para su presentación.
.
.
y defensa.

La senyora Oltra Jarque:

¿Ha canviat el conseller d'Educació?

Gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Buen conseller, ¿no?
(La diputada diu: «Sí, més guapo és, guapo és.
») Estamos de acuerdo.

La senyora Oltra Jarque:

Doncs, lamente que no haja vingut el conseller d'Educació, es veu que no li interessa este tema, però, bé, em conformaré que el senyor Fabra ocupe el seu escó i que faça com que està.

Presente esta moció subsegüent a la interpel·lació que vaig tindre l'honor de fer-li al conseller d'Educació sobre la construcció de centres educatius, en la qual, si bé no vam traure molt en clar, ell me va passar un mapa de centres educatius que
havien construït, que encara conserve, que és el mateix mapa que ara han fet.
.
.
, ¿com era?
, ¿publipanda?
, ¿publi.
.
.
?
 Esta, publicada avui, ¿eh?
, amb els 365 centres, el mapa que tingué l'amabilitat de donar-me el conseller, ara el paguem tots els valencians en
propaganda (veus) per al Partit Popular, però pagada amb diners públics.

I com que, la construcció de centres, damunt, hem sabut que arreglen un dependència i ja la donen com a construcció de nou centre, i ja inauguren, tallen la cinteta, bé, doncs, nosaltres anem a fer una moció subsegüent que sí que intenta posar-li rigor i seriositat al que té de ser una prioritat d'un govern.
.
.
, abans he tingut l'oportunitat de parlar de sanitat, ara d'educació, jo crec que precisament açò deuen ser les prioritats del govern.
Això que diu el senyor Camps del que tenim de parlar i quan parlem d'això mai està, doncs, bé, tinc l'honor ara de parlar d'educació, que, a més, és un dret fonamental, un dret fonamental no en el sentit estricte jurídic, però sí un dret fonamental dels xiquets i xiquetes, que ve consagrat com a dret en l'article 27 de la nostra Constitució, com a dret dels ciutadans i ciutadanes, i que, segons el nostre entendre,
doncs, depén el futur d'una societat, depén molt de la formació que hui se'ls done als xiquets i xiquetes.

En eixe sentit, nosaltres proposem en la moció que la construcció.
.
.
, referent a la construcció de centres, el primer és que s'elabore en el termini màxim de tres mesos una programació de necessitats d'infraestructures educatives al territori valencià, allò que va voler ser el mapa escolar, però que mai va aplegar a ser, doncs, diguen-li com vullguen, però necessitem una programació on estiga clar quines són les necessitats, on no se construïxquen els centres en funció del color polític del qui governa en el municipi on se va a construir, sinó en funció de la necessitat real i de la demanda que n'hi ha en eixe municipi.

I en la dita programació se tenen de fixar els criteris, les necessitats educatives, les
infraestructures a construir en funció de criteris, ja dic, no d'arbitrarietats, el termini en què han d'estar acabades, els compromisos han d'anar sempre.
.
.
, les promeses, han d'anar sempre acompanyades del pressupost i del termini de quan han d'estar acabades, per a saber si u complix o no, perquè és molt fàcil anar a dir que u n'ha inaugurat 365, però, clar, si t'has compromés a 500, que és com li vaig dir al
conseller, te'n falten 135, ¿eh?
No te pots jactar del que has fet si, segons una programació, te falta.
Clar, per això millor no programar, perquè aixina no se veu si hem complit o no, ¿no?

I, a més, és necessari que esta programació se negocie amb els agents socials de la comunitat educativa, sindicats,
associacions de mares i pares, alumnes, personal no docent, etcètera.
I el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana.

S'ha de retre comptes a través de la Conselleria d'Educació a la comunitat escolar almenys cada sis mesos, i també a estes Corts, del compliment de la programació d'estes infraestructures educatives.
S'ha de garantir en el termini de dos anys places públiques que cobrixquen la demanda educativa en primer cicle d'Educació Infantil de zero a tres anys.
És a dir, ací tot el món s'ha omplit la boca de conciliació familiar i laboral, ací tot el món s'ha omplit la boca de ser els defensors de l'educació pública.
I l'educació infantil de zero a tres anys, llevat d'alguns esforços que fan els ajuntaments per tindre escoles públiques municipals, brilla per la seua absència.
I en grans ciutats, com la que estem ara, com la ciutat de València, no els vull dir el panorama com està.

La gent no es pot permetre, tot el món no es pot permetre pagar les escoles infantils privades als preus que estan,
que amb la subvenció i tot ronden entre 300 i 400 euros al mes.
I això totes les famílies no ho poden pagar i menys, per exemple, si tenen dos fills de zero a tres
anys.

S'ha de garantir l'eliminació progressiva de les aules prefabricades en el termini de dos anys.
I s'ha d'aplicar un criteri perquè cap xiquet o xiqueta estudie durant més d'un curs o d'un any natural en les instal·lacions d'aules prefabricades.
És a dir, l'aula prefabricada ha de ser una cosa passatgera, una cosa provisional mentre s'està construint un centre.
El que no pot ser és que hi hagen promocions senceres de xiquets i xiquetes que han estudiat en
barracons.
Això és el que no pot ser, sense un horitzó de quan va a estar el centre nou o quan va a estar la instal·lació educativa permanent que calga.

Tenim promocions senceres ja de xiquets i xiquetes que han cursat tot un cicle
en barracons.
Per tant, hi ha d'haver un compromís clar que els barracons siguen una cosa passatgera.
Efectivament, si s'ha de refer una infraestructura o s'ha de construir un centre nou això es pot fer perfectament en un any, perquè coincidiran amb mi que si es pot fer un circuit urbà de fórmula 1 en huit mesos es pot fer un centre educatiu en un any.
És qüestió de voluntat i de diners.
Garantim que un mateix xiquet o xiqueta no estiga més d'un any en un aula prefabricada.
I que estes aules només s'empren precisament pel moment provisional en què s'està construint la infraestructura definitiva.

I a més s'han d'aplicar criteris de racionalitat i de funcionalitat a les construccions.
Mire,
vostés en el seu afany de construir unes infraestructures per a mirar, perquè vostés estan construint la comunitat de l'enveja.
Vostés estan construint ciutats i una comunitat autònoma per a mirar-la, perquè la gent vinga i diga, «que bonic açò de la Ciutat de les Arts i les Ciències».
.
.
Però no entren.
Els seus estudis, els seus propis estudis demostren que no entren.
Són grans continents que no tenen contingut.

En les escoles estan fent el mateix.
Als qui dissenyen les escoles es veu que
els assessora el dimoni, perquè, tanmateix, no estan fetes, no estan fetes, per albergar a qui han d'albergar, que és sobretot a xiquets i xiquetes.
I estan pensades per a ser molt boniques a la
vista, per a tindre molt de vidre de colors, per a tindre materials que són cars, que són excessivament cars -i per això els col·legis de CIEGSA són tan cars- que queden opulents, però són molt poc funcionals i sobretot són molts cars de mantindre i que després els centres no poden mantindre'ls perquè no tenen pressupost de manteniment.
I s'han de fer centres funcionals, que estiguen pensats perquè estiguen els xiquets, els professors, el personal no docent, etcètera.

I, per tant, plantegem que s'apliquen una sèrie de criteris a les construccions, com és que s'apliquen criteris de bioclimatisme.
Vull dir, no poden ser microones, els col·legis no poden ser microones que a força de vidre i de pegar-li el sol tot el dia els xiquets a partir del mes d'abril estan asfixiats.
Aplicar el bioclimatisme també perquè siguen eficients quant al consum energètic.
L'estalvi energètic, vostés tant s'omplin la boca del canvi climàtic, però quan cal ser eficients i estalviar en matèria d'energia, no s'apliquen el conte.
I el bioclimatisme aplicat a l'arquitectura, precisament, i en estos dies hi ha hagut un congrés precisament sobre este tema, afavoreix la ventilació natural i millora la qualitat de vida del personal que treballa en els centres
i també dels alumnes.

S'ha de procurar que al voltant dels centres educatius hi hagen espais verds.
Els
patis no poden ser un torrador de xiquets, sense una ombra, i l'ombra si és natural millor que si és artificial.
Espais vegetals, vegetals, quan parle d'espais verds parle d'espais vegetals i per això ho he posat entre parèntesi, no el pati pintat de verd, que això també ho fan en alguns col·legis, pinten el pati de verd i així ja hi ha un espai verd.
No.
L'espai verd es refereix als vegetals.
Jo li ho fique pedagògicament entre parèntesi perquè vostés ho tinguen clar.

Les instal·lacions esportives s'han de situar, sempre que es puga, en la planta baixa.
Ara està la moda de posar el gimnàs, per suposat el trinquet, la galotxa i la galotxeta, en plantes altes i com més alt millor.
I a més tots els centres educatius tenen trinquet i galotxa, perquè algú s'ha obsessionat, perquè com vostés funcionen per obsessions, algú s'ha obsessionat que en tots els centres ha d'haver una instal·lació així que servix al final de magatzem.
Al final les galotxetes i els trinquets estan
servint de magatzem, perquè no en tots els centres educatius cal una galotxeta o un trinquet.
Però, bé, vostés s'han encabotat i ho posen en les plantes altes, així perquè baixen i es pugen prou escales a vore si així es trenquen les cames.

Per tant, les instal·lacions esportives han d'estar en plantes, si es pot, baixes i a més estar ben ventilades, de manera que el personal docent no haja de jugar-se la
vida pujant a dos metres per a obrir una finestra, que s'entén que l'esport fa suar i això requerix almenys que hi haja una bona ventilació.
Tot açò que els estic dient és que és així, no es pensen vostés.
.
.
Açò és així i quan vulguen vostés van a vore les instal·lacions i ho veuen.

Que els menjadors tinguen amplària suficient perquè no s'haja de menjar per torns a l'hora de dinar.
Que les aules se situen de manera que s'eviten al màxim les escoles als menors.
Jo sóc conscient que això depén del sòl que hi haja disponible.
Per això sempre dic sempre que siga possible, però sempre que siga possible s'haurà de tindre sòl disponible per a fer instal·lacions raonables i racionals.
Que es tendisca a una arquitectura horitzontal,
evitant la verticalitat en els centres educatius.
Que s'elimine de l'arquitectura els elements no segurs per als menors, tenint especial cura en les
instal·lacions d'educació infantil i primària, en què els xiquets són més menuts i per tant més vulnerables.

Que les escales i altres elements arquitectònics, que suposen canvis d'alçada, tinguen baranes en les que els menors es puguen agarrar, que no estiguen
només d'alçària de les majors sinó que tinguen baranes on es puguen agarrar, que no siga un vidre on un no pot
agarrar-se, tenint en compte l'alçària física dels xiquets.
Els xiquets tenen una alçaria, van creixent, però quan són menuts són més xicotets, no tenen la mateixa mida que nosaltres.
I això s'ha de pensar quan un dissenya un col·legi, evitant baranes de vidre o d'altres materials que impedixen que els alumnes puguen agarrar-se.
I no se
situaran elements arquitectònics a l'alçada del cap dels menors i si són inevitables es protegiran adequadament.
De manera que quan un xiquet va
corrent no es pegue justament en el cap amb un element arquitectònic que o bé no hauria d'estar o bé hauria d'estar protegit.

I sempre prevaldran els criteris i els materials funcionals.
En cap cas s'utilitzarà el material sumptuari, com algunes fustes nobles que s'han utilitzat en alguns centres educatius, en la construcció dels centres escolars.
I es primarà la funcionalitat i la practicitat sobre l'estètica, sempre tenint en compte la funció de cada instal·lació en concret.

Com veuen, són coses molt raonables, són coses molt senzilles, però que eviten, primer, el malbaratament que està havent per part de CIEGSA en la construcció de centres.
De manera que amb els diners de dos centres es podrien construir
tres.
I també la seguretat i la funcionalitat dels centres.

Vostés, el que volen és tindre centres per a poder ensenyar, tindre centres, alguns amb materials, amb
elements superflus, sumptuaris, jo diria que fins i tot de certa obscenitat per
l'opulència.
Nosaltres estem plantejant que prime la funcionalitat, que prime l'austeritat en la despesa pública, perquè això el que fa és garantir més instal·lacions i per tant millor qualitat de vida, menys barracons i, en definitiva,
unes instal·lacions que estiguen d'acord amb una societat avançada que volem construir; una societat, tanmateix, que no pot sentir-se
representada amb el que vostés representen de les ciutats i els territoris de l'enveja i de mirar, sinó que volem pobles, ciutats, una comunitat autònoma per a viure-la en tots els sentit no només amb la vista.
Si alguna vegada entenen això, doncs, entendran esta moció subsegüent; si no ho entenen, ho lamente molt per vostés.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Señora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Yo anuncio el voto favorable a la moción presentada por la diputada Oltra, porque es también este un debate que viene ya siendo muy recurrente, pero por necesario, en las
Cortes Valencianas.
Y por necesario porque constata que realmente existe una
necesidad de construcciones escolares en primaria y en educación infantil.
Que hay un mapa escolar que está sin terminar, pero que en estos momentos no se podría ni tan siquiera terminar y atender a las necesidades escolares, porque está desfasado el de 1997.

Pero tenemos también la evidencia de que faltan tantos centros por construir que todavía tenemos niños que deberían estar escolarizados en secundaria y están en centros de primaria, porque faltan institutos.
Yo no me quiero ir más lejos, pero la ciudad de Valencia este año se escolarizarán otra vez niños en centros de primaria, cuando deberían de estar en el primer ciclo en los institutos.
Y porque faltan IES, por
ejemplo, en Patraix, en Jesús o en Benimàmet, que todavía no tienen fecha de construcción y hace que los niños se vayan quedando en los centros de primaria.

Por tanto, yo sigo diciendo y seguimos diciendo en Esquerra Unida que es
necesario un mapa escolar pactado con las nuevas necesidades con la comunidad
educativa y escolarizar a los niños, que escolarizarlos no es tenerlos con un profesor y en clase, una profesora
en clase, es tenerlos en las condiciones adecuadas.
Y a mí me parece que aquí se introduce un tema que es muy llamativo de construcciones escolares de unos
diseños estupendos, pero absolutamente afuncionales y cuando no peligrosas para los
niños.

Que barandillas de cristal, escaleras que los niños no llegan a cogerse a las barandillas para subirlas, las tenemos en muchas
nuevas construcciones y es algo que se debería revisar, porque son diseños que más vale la funcionalidad que el diseño estético, que muchas veces es más dinero y realmente no obedece a las necesidades de escolarización.
Como escolarizaciones con aulas de informática, con gimnasios, con comedores como toca para las necesidades que tienen en
estos momentos y además ahorradores de energía.

Pero yo me quiero referir sobre todo y especialmente a las necesidades de
construcción en educación infantil, porque estas necesidades en educación infantil, que son sangrantes en estos momentos, porque nosotros escolarizamos
un 5,3% menos que la media nacional para el primer ciclo de Educación Infantil y un 2,5 menos para el segundo ciclo de Educación Infantil del conjunto del estado, con lo cual aquí hay un déficit, por tanto, en plazas para atender esas necesidades.

Pero no solamente eso, es que, además, como la conselleria ha optado por privatizar este sector, la escolarización de cero a tres años sigue siendo absolutamente insuficiente.
En estos momentos es capaz la conselleria de trasladar a los 386 centros privados autorizados de Educación Infantil, de guarderías y escuelas infantiles, 32 millones de euros, cuando es incapaz de poner 11
millones para el plan Educa 3 y poder empezar a construir una red pública que aborde las necesidades de escolarización en este sector.

Por tanto, esto, que entiendo yo que es sangrante, lo que da es al final algo
tan escalofriante como que de las 31.
000 y pico plazas de cero a tres años que se ofertan, que se han ofertado este año, solamente 10.
303 plazas son públicas.
Con lo cual se escolariza la red pública solamente a un 10% del conjunto de los niños que están escolarizados.
Pero una cosa es los niños que están escolarizados y otra es los niños que deberían estar escolarizados en esta etapa que no es obligatoria, pero que es
sumamente necesaria para la posterior educación y desarrollo educativo y de conocimiento de los niños, que solamente se abarca en un 6,6 desde el sistema público con estas redes que dependen o bien de ayuntamientos o bien de La
Generalitat, al conjunto de la población menor de tres años.
Y yo solamente lo quiero comparar con el País Vasco.
En el País Vasco el 50% de los niños de estas edades tiene oferta en los centros públicos.

Por tanto, no hablemos de elección de centro, no hablemos de que los padres tienen libertad de centro cuando, al
menos en estas etapas de la educación infantil, solamente una tercera parte de los niños están escolarizados en centros públicos.
Y yo digo que si existiera una red pública que abarcara a todos los niños que lo necesitan, a todas las familias que necesitan estar escolarizados en
estas edades, yo me pregunto y entonces ahí sí que habría, yo podría decir, capacidad de libertad de centro.
Pero así no hay capacidad de libertad de centro.
La habrá para hacer negocios privados, eso sí, aquellos a quienes les están llegando las ayudas, pero no para escolarizar en condiciones democráticas y dignas al conjunto de los niños y niñas que necesitan ser escolarizados en estas edades.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Sanz.

Señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

Buenas tardes.

Sí que vamos a dar apoyo a la moción que presenta la señora Oltra.
Y, además, me parece que con buen criterio, tanto la señora Oltra como la señora Sanz, han apuntado cuáles son los problemas que ocurren, o cuál es el problema fundamental que ocurre a nivel educativo.
Y es que nunca ha
habido un seguimiento de las obras educativas.
¡No lo ha habido!
Tiene usted razón, señora Oltra, nunca ha habido unos criterios, ni un seguimiento por el cual se
instalaban los colegios en determinada localidad: dónde se construyen, en relación a qué necesidades, dónde hay más matricula, cómo se atienden o no.
Nunca ha habido una planificación por parte del Partido Popular.
Eso fue lo primero que se eliminó en el momento en que accedió a la Conselleria de Educación el Partido Popular, eliminar la planificación.

Ahora mismo, cualquier ayuntamiento.
.
.
, un alcalde quiere llamar a la conselleria y preguntar: «¿Cómo está mi colegio?
», «A mí, ¿cuándo me toca?
», «¿Dónde está el turno en la relación?
» Y no hay, no lo saben, porque no hay turno, porque no hay relación, porque lo que más miedo ha dado ha sido priorizar y poner justamente los compromisos por
escrito.
Porque, claro, cuando no se ponen los compromisos por escrito, pues
uno la misma promesa la puede realizar diez veces y a diez pueblos diferentes.

Pero, claro, eso lo que ha hecho, ha sido que se estaba trabajando, primero,
con planificaciones desfasadas, y nos hemos encontrado colegios nuevos que nada
más inaugurarse se ha puesto el barracón en el centro del patio, porque faltaban aulas.
Eso.
.
.
¡Sí!
Me mira así la diputada del Partido Popular como diciendo «no exagere».
No exagero, váyase usted a Manises, Quart.
.
.
a los pueblos que quiera y verá cómo hay colegios e institutos que se construyen, y el barracón en medio.

Pero, en segundo lugar, no solamente es que se queden pequeños, sino que, efectivamente, no hay una proyección de qué se va a hacer en el curso que viene.

Y, ¿cuál es la realidad?
Pues la que ustedes estaban definiendo -y es verdad-, la realidad que tenemos es que educativamente hay toda una generación de niños que ha estudiado con el Partido Popular, que no son justamente los que entran
en la propaganda, sino los que están fuera, que, o bien han estudiado en barracones, y yo todavía recuerdo a Esteban González Pons que decía que él daba clases en barracones, y qué bonitos eran, y qué bien se estaba, y qué fresquitos, pues bueno, estos niños han estudiado en barracones; o bien han estudiado en colegios no adaptados a
la ley, con lo cual su calidad educativa ha empeorado, puesto que no han tenido
gimnasio, o biblioteca, o sala de informática.
.
.

El otro día estaba visitando yo un colegio en Onteniente que tienen los ordenadores, desde
febrero del 2008, empaquetados porque no han conseguido que les instalen el
aula de informática, y eso que fue reivindicación del propio centro.
Pero.
.
.
falta de calidad educativa en innumerables centros.
O, como decía la señora Sanz, centros en la ciudad de Valencia donde todavía no se puede matricular en el instituto porque el colegio sigue atendiendo la
ESO.
Esa es la realidad.

Pero enfrente nos hemos encontrado todos estos años un gobierno que está mucho más preocupado en hacer un ataque por tener una buena defensa que en realidad
solucionar estas demandas.
Y, ahora, la respuesta es el anuncio que usted nos
trae, un anuncio que aparece en todos los medios de comunicación, que es intentar, como un testamento político del señor Camps, de combatir con publicidad las demandas sociales que hay en la calle;
cuando las demandas se combaten lógicamente con gestión y no con propaganda.

Pero yo haría dos preguntas.
La primera es: ¿se han cumplido los compromisos electorales por parte de Camps?
, pero no los de
esta legislatura, sino los de la anterior, cuando ya vino en el 2004 y dijo,
tres cosas: «Voy a crear escuelas infantiles de cero a tres años.
» Y allí apareció él con su pancarta detrás, con su gran mapa, diciendo que iba a crear escuelas infantiles.
Hoy la
realidad es que esta comunidad es la que tiene menos oferta pública, más plazas privadas, pero donde, además, el Consell de La Generalitat se ha negado a poner la cofinanciación de las escuelas infantiles.

En segundo lugar, dijo Camps -todo ufano él-: «¡Voy a terminar con los barracones!
» Y ahí tenemos al señor Font de Mora continuamente dando explicaciones de que los barracones están porque.
.
.
supongo que a alguien le será rentable económicamente; pero lo cierto es que más de 1.
000 barracones en la Comunidad Valenciana.

Y su tercer compromiso fue: «Voy a llevar adelante el Creaescola.
» Y el Creaescola que se anunció a luz y taquígrafos, pues hoy, en estos momentos, es más agónico que otra cosa.

Y mi segunda reflexión o pregunta sería: ¿Se han hecho colegios?
Sí, claro.
¿Se han hecho centros educativos?
Claro, sólo faltaba más, que en 13 años de gobierno del Partido Popular no se hubieran hecho centros educativos.
Claro, que se han hecho centros educativos.
¿Suficientes?
No, claramente, no se han hecho centros suficientes.
¿Educación ha sido una prioridad para el gobierno de Camps?
No, y no sólo porque se hayan gastado el dinero en grandes eventos o en grandes
infraestructuras y en grandes despilfarros -que lo han hecho-, incluso algunas infraestructuras que no saben qué hacer con ellas, el Ágora, fíjese si podríamos haber hecho colegios con el Ágora; sino porque esta mañana estábamos viendo, con los sobrecostes, lo que sí podríamos haber hecho y nadie pide cuentas, ni responsabilidades.

Con los 600 millones de sobrecostes que tiene CACSA o los 90 millones que ha
costado la fórmula 1 -el canon de la fórmula 1-, pues tendríamos, ni más ni menos, 140 colegios nuevos; 140 que hubieran estado en una planificación educativa, que casualmente vienen a ser, más o menos, los mismos centros nuevos que ha hecho el Partido Popular.

Porque, según la memoria de la cuenta general de la Conselleria de Economía, página 40, -por si la señora Oltra también lo quiere consultar- aparece el número de centros reales.
En el año 1996, había 1.
410 centros; en el año 2009, 1.
559 centros.
Eso quiere decir que sí se han hecho centros; ¡nuevos!
, 149.
149, los mismos que podíamos haber hecho con los sobrecostes de la Ciudad de las Ciencias, es decir,
hubiéramos duplicado; no 365.
365, lógicamente, son reformas, mejoras, arreglos, cambios de persianas, un nuevo
aulario.
.
.
¡Que hace falta!
Sin ninguna duda.
Y, claro, que hace tanta falta, como que
incluso los ayuntamientos, tanto del Partido Popular como de cualquier color
político, han tenido que pedir en el plan Zapatero hasta 100 reformas y mejoras de
colegios de primaria.

Pero el problema no sólo es que no haya planificación, que no la hay, y no la ha habido intencionadamente, creo yo; sino que tampoco
ni siquiera hay control económico.

En marzo de 2010, hace apenas un par de meses, el señor Font de Mora decía en una intervención, aquí, contestándome a una pregunta, y además está así registrado, que los centros construidos, tanto colegios como institutos, tenían un coste de unos 1.
500 millones de euros.
El señor Camps, en su última intervención de hace un mes -menos-, cuando hablaba de centros educativos, dijo que más de 1.
800 millones de euros.
Y, hoy, vemos anunciados que son 1.
650 millones de
euros.
¡Hombre!
, que por el camino nos perdamos 300 millones de euros significa, cuanto
menos, que allí nadie está controlando nada o que, desgraciadamente, -lo que decíamos ayer- se está controlando con otras intenciones que no son las educativas.
Porque, ¡hombre!
, perder 300 millones de euros por el camino no es cualquier cosa.

Pero lo peor no es que se hayan perdido 300 millones de euros.
Lo peor es que
cuando yo miro las cuentas, las observamos y las comparamos, dices: si toda la
construcción de centros educativos desde el año 1996 a aquí nos ha costado, no sé si 1.
500, 1.
600, 1.
800, da lo mismo, pero la deuda de CIEGSA son 2.
400 millones
a ejercicio 2009 cerrado, ¿significa eso que no se ha pagado nada, nada, nada, nada?
-cosa poco creíble- o, ¿en qué se ha gastado el resto del dinero?
, porque estamos hablando de otro tanto, como
un mapa escolar completo.

La realidad, y supongo que ahora el Partido Popular saldrá a decir que este es el gobierno que más centros ha hecho, que más esfuerzo inversor y que más preocupado está en la educación, la realidad es que nuestros alumnos son los que pagan 40% de fracaso escolar.
Y eso sí que es una responsabilidad muy clara y muy directa, señora Barrieras.
Y debido además a mala planificación, debido además a ocultación de datos, debido además a derroche y despilfarro y a falta de reconocimiento de errores, pues aquí subiremos, y subirá el Partido Popular a decirnos, «esto son anécdotas lo que usted nos trae», que es lo que más lamentaría que le contestaran, señora Oltra, como tantas veces han dicho, «viene aquí a traer usted anécdotas de un colegio.
»

Pero, mire, la comarca Ribera Alta y la Ribera Baja, conjuntas, tienen el 80%
de sus compromisos del Creaescola por hacer, lo que significa que prácticamente no han tocado ni un solo colegio público renovado: ni el Severí Torres de Castelló de la Ribera, que está en una condición inhabitable; ni el Carrasquer de Sueca, que la semana pasada protestaba en la
puerta de la conselleria y nadie los recibió; ni el colegio público del Perelló, que está en barracones, una y dos generaciones.
O, por ejemplo, en Alcoi han tenido que
recibir la contestación a través del plan Milloraescola, que no se pueden arreglar las medidas de seguridad de
una escuela infantil porque no hay dinero, contestación exacta; o, por ejemplo, las madres de Ruzafa protestan todas las semanas, sin
que nadie de conselleria las reciba, porque no hay plazas educativas y los tienen que escolarizar, no sólo fuera del barrio, sino fuera de la ciudad de Valencia, en colegios privados o
concertados; o, por ejemplo, los colegios de la ciudad de Elda, hay 12 colegios
públicos, todos, menos uno, pendientes de rehabilitar y de adecuar a la nueva ley
del año 1995 de la LOGSE; o, por ejemplo, Benicarló ya es el exponente de lo que puede ser instalar un colegio público en dos pisos 100% de barracones, mientras todo el resto todavía espera la reforma.
Pues, quizás sean sólo para el Partido Popular ejemplos, pero la realidad es que esto no corresponde
efectivamente con la propaganda que la señora Oltra nos estaba enseñando.

Nada más y felicidades por la (inoïble) .
.
.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé, en primer lloc, com no podria ser d'altra manera, dir que el conseller està realitzant les tasques que com a executiu li corresponen, però ell va estar ací a la interpel·lació, que és el que va dirigir al conseller.
Per tant, ara, jo estic ací a defendre la moció i a defendre la posició del Grup Parlamentari Popular, per tant, crec.
.
.
(aplaudiments) crec que això sobrava.
Però bé, com és l'únic que ens dediquem a fer, dir coses i dir.
.
.
a vore, si aixina algú pensa que és una oposició seriosa; doncs, jo estic convençuda que no, senyora Noguera.
.
.
, estic convençuda que no, senyora Oltra.
Però bé.

Jo el que volia dir, en primer lloc, és que anem a votar en contra, com no podria ser d'altra manera, però no perquè no estiguem molt a favor, a la millor, del que vosté ha dit, senyora Oltra; n'hi ha moltes coses que vosté té raó, n'hi ha moltes coses que vosté té raó.
Però el que és evident és que no són per a portar una moció a estes Corts Valencianes, perquè ja n'hi han altres instàncies que estan fent el que vosté precisament està demanant.

El que està clar, eh?
, que la característica del nostre govern, del govern del president Camps, i les polítiques que han dut a terme, per descomptat, és inversió en infraestructura educativa, que és la construcció de la major xarxa pública de centres educatius que mai ha tingut esta comunitat.
Jo crec que és una aposta clara per una educació pública, de qualitat i de futur, amb polítiques reals, efectives i tangibles.
No n'hi ha una comarca que tinga un centre educatiu posat en funcionament en els últims set anys.
Jo crec que ha sigut temps i esforç ben invertit; a vostés els pareix que no, però jo estic convençuda que sí.

S'han posat en funcionament, des de setembre de 2003 fins a juny de 2010, els 365
centres educatius, senyora Oltra, en 187 municipis.
Això vol dir, això vol dir 1.
479.
821 metres quadrats construïts, amb una inversió de 1.
658.
.
.
-perdó- 56,8 milions d'euros, que són centres nous o reformes integrals.
Una inversió a la qual vosté hauria de sumar també 248 milions d'euros en mobiliari, equipament informàtic, material didàctic, etcètera, etcètera, però que no estan sumats en eixa quantitat.

Això ha sigut tan sols en set anys, perquè hem de tindre en compte que abans n'hi havia un pla, n'hi havia un pla de l'any 1996, que era el mapa escolar.
Perquè també ens hem de recordar que, mentres va governar el Partit Socialista, en l'època del president Lerma, en tretze anys de govern socialista ací només es van fer 77 centres.
I hem de saber que la LOGSE era de l'any 1990, senyora Oltra; fins a l'any 1995, que va governar el Partit Popular, van tindre temps per a poder fer
centres, per a poder adequar el sistema educatiu valencià a la LOGSE.
I no va ser aixina, senyora Oltra!
No va ser aixina, perquè no hi havia ni mapa escolar!
O siga, que el primer document de planificació en esta comunitat el va haver de fer el Partit Popular cinc anys després d'haver-se aprovat una llei que dia que s'havia de pla-ni-fi-car.

Però és que després d'això, després d'això, li dic jo que en este, en este, eh?
, en este d'ací, només en estos set anys, s'ha invertit 374% més que en els anys del govern del senyor Lerma, que només va invertir 98 milions d'euros per a construir centres.
Per tant, la diferència jo crec és notòria i jo crec que mereixeria, com a mínim, una felicitació.
S'han invertit 648.
454 euros diaris en infraestructures educatives, que és el mateix que 236 milions d'euros -és que parlem de milions d'euros com si no parlàrem de res- anuals en matèria de construcció.
S'han posat en funcionament 5.
785 unitats educatives, això són 165.
925 llocs escolars de nova construcció, senyora Oltra, de nova construcció!
S'ha posat en funcionament un centre educatiu nou cada setmana, cada setmana!
Si a
vostés açò els pareix un ritme lent,
que venga Dios y lo vea, que diu el refranyer espanyol.
Això vol dir la creació de 33.
375 nous llocs de treball.
Han de tindre en compte que estem en una
plantilla, en una plantilla, senyora Oltra, que arriba als 55.
200, i això és un 60% més que en l'any 1995.
Un altre esforç.
.
.
, que tampoc he sentit eixa felicitació que crec que deuria vindre dels grups de l'oposició.

Per tant, jo crec que és una satisfacció poder dir que, en esta comunitat, un de cada tres alumnes de la xarxa pública estudia en instal·lacions de menys d'onze anys d'antiguitat.
I, tot això, sense el recolzament, en matèria de construcció, del govern central.
Ni una pesseta!
Igual que en altres autonomies sí que s'ajuda en les construccions.
Ací ni una pesseta.
I a més hi ha 47 centres que són els que en estos moments es troben en execució, que permetrà la creació de 5.
000 llocs de treball més.

Vosté demana programació.
Nosaltres tenim el pla d'infraestructures Creaescola i el pla Milloraescola.
El de Creaescola contempla
505 actuacions, que és el total, que vosté a la millor per això es mareja, eh, dels 1.
800.
.
.
, bé, no sé si era vosté o la companya de l'oposició.
Per això era 1.
831 quan estiga tot finalitzat eixe pla.
Perquè sí que n'hi ha pla, senyora Oltra, sí que n'hi ha pla.
Hi ha el pla Creascola i el pla Milloraescola.
Que hi ha en el
Milloraescola, que són per a reformes no integrals, eh, hi ha 130 milions d'euros per a 295 actuacions.
En el pla Confiança, senyora Oltra, també ha de tindre en compte que hi ha 62 actuacions amb 27,33 milions d'euros, que hi ha un 40% que són 25 exactament actuacions que són escoles infantils.

Bé, jo estic convençuda, estic convençuda que davant una crisi i un desgovern estatal està el Consell està caminant, i avançant i apostant cada dia més i en tots els moments per més qualitat, més formació, més preparació i més oportunitats de futur per als nostres alumnes a través de la millor educació.

Vosté parla de les aules, de les aules.
Bé, les aules prefabricades, jo no cal que li ho diga perquè jo crec que li ho ha dit el conseller mils de vegades, i els ho hem dit
nosaltres ací.
Les aules prefabricades és perquè s'estan construint centres.
Hi ha només, hi ha només d'aules prefabricades un.
.
.
bé, ha baixat un 20%, que vosté preguntava l'altre dia, ha baixat un 20%.
Hi ha -que li ho va dir el conseller-, hi ha en este moment un 2,7 de l'alumnat ja van en aules prefabricades, un 2,7, que són 22.
000 alumnes, un 2,7.
Però és que la majoria són que s'estan construint.
Un 80% és perquè s'estan construint.

I vosté hauria de saber.
.
.
No, no ho hauria de saber, és que ho sap, és que ho sap.
Vosté sap que esta comunitat en estos moments té més de 90.
000 alumnes immigrants.
Vosté sap que la programació es pot fer tenint en compte un xiquet que entra en col·legi en zero anys o en tres anys, eixa programació la pots fer.
Però quan te vénen alumnes immigrants, que te vénen igual en el mes de gener, que en el mes de febrer, que en el mes d'octubre, eixa planificació no es pot fer.
I hi ha molts.
.
.
I li ho dic, per exemple, com per exemple el
poble meu, que s'ha fet un centre, mentres s'ha fet centre hi han hagut aules prefabricades, i quan han anat a llevar-les,
com s'ha necessitat un altre centre, un altre centre perquè ha augmentat la població però en barbaritat d'alumnat, s'ha hagut de fer un altre centre i s'han quedat les aules prefabricades per a substituir, eh, per a substituir eixe
nou col·legi que se construirà.
Ara comença la construcció.

És una cosa normal, senyora Oltra, normal, que ens agradaria que no en quedara
cap?
Clar que sí!
Clar que sí!
Però les coses es fan en el ritme que es poden fer.

Però no em negarà vosté les 365, les 365 que li va donar el conseller, això, eh, i ahí està.
Però és que quan vam anar a CIEGSA també se'ls va fer una visita per a explicar-se tot el que es vullguera preguntar i vostés no van ni vindre, vostés no van ni vindre, només van anar els diputats del Partit Popular.
Allí se van tornar a donar totes les explicacions.

Jo estic convençuda que quan ix el senyor Pañella o la senyora Oltra, perquè ja no sé si és el senyor Pañella, perquè este matí ha dit que també era la senyora Oltra.
.
.
Però bé, ja no m'aclarisc molt quin dels dos, dient que és mentira el que diu el senyor president, que és mentira el que diu el senyor conseller.
Doncs no és mentira, no és mentira.
Ell parla, parla el senyor Pañella que Torrent, Nàquera, Almàssera, Benifaió o Sellent, no cap d'eixos està en la llista, no cap d'eixos està.
No siguen vostés mentirosos, perquè els que diuen mentires sap vosté que van a l'infern i no van al cel, i no m'agradaria vore-la per eixos
lares, eh, que ahí crema molt.
(Aplaudiments)

Això, això, 365, 365, amb noms i cognoms, i no n'hi ha cap dels qui diu el seu company Pañella-Oltra, Oltra-Pañella, no n'hi ha ni un.
Per tant, mire-s'ho bé, mire-s'ho bé, i vaja vosté a dir a tota esta gent que no li agrada com està fet el seu centre, perquè vosté parla que hi haja participació.
No vaig a entrar ací en tots els decrets, lleis que diuen i que tornen a dir qui és el que.
.
.
el consell escolar mateixa, eh, és el que té a vore en la construcció dels centres.

Però mire, no me dóna temps de més perquè la moció era prou llargueta.
Només li dic que no és molt seriós el que vosté demana ací.
No que no es faça, perquè és normal que vullguem baranetes baixetes, es normal que vullguem que hi haja
zona verda, això ho volem tots, vostés, ells, els altres, tots, tot el món ho vol, però això ja ho fa qui ho ha de fer, no som nosaltres els que hem de fer això.

Però jo només vull dir-li una cosa.
Jo sí que crec que el conseller és molt seriós, és molt responsable.
I si vosté diu al conseller que no és el que ha fet, que el que ha fet no té cap importància, que el que té importància només és el que falta.
Doncs mire, vaig a dir-li una cosa per acabar.
Treballen bé, treballen millor, facen una oposició una miqueta més seriosa, perquè vostés només en tenen quatre de diputats, o siga, que els en falten 46 per a la majoria
absoluta, i Déu vullga que no ho vegem mai.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señora Oltra, para finalizar este turno de réplica, y antes de pasar a la votación.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyora Barrieras, som quatre i en necessiten vostés set per a querellar-se contra mosatros.
Fixe's si fem soroll!
(Rialles)

Mire, en primer lloc agrair a Esquerra Unida i el Grup Socialista el suport a
esta moció, sincerament, i les seues intervencions.
I després jo li agraïsc a la senyora Barrieras també la seua intervenció perquè a mi m'ha aclarit molts conceptes, molts conceptes.

Perquè vosté puja ací i diu: «Anem a votar en contra, com no podia ser d'una altra manera, però no perquè estiguem en contra.
.
.
».
Hola!
Hola!
Perquè si vostés voten en contra i no estan en contra.
.
.
, en fi, al diván, Grupo Parlamentario Popular, al diván.

I després diuen: «No, és que no és així, perquè açò ja ho farà qui ho haja de fer».
I introduïxen ja el misticisme, a banda que han introduint l'infern, que supose que el papa eliminarà un dia d'estos, igual que ha eliminat els llimbs, no?
No han eliminat el limbe?
Bé.

I aleshores introduïxen misticisme que no és el parlament valencià, no és el parlament valencià el que ha de decidir sobre les escoles dels nostres fills, la xarxa educativa,
els drets.
No, «ja ho farà qui ho haja de fer.
.
.
».
Introduïxen ahí un misteri que dius, però anem a vore, açò no és el parlament?
Clar, vostés és que tenen una imatge de la democràcia i les institucions molt distorsionada, perdone'm que li diga, senyora diputada.

Vostés tenen una imatge de la democràcia molt distorsionada.
Perquè qui ha de vindre?
L'autoritat competente que alguns encara estan esperant?
Qui ha de vindre a fer-ho?
Si no som
nosaltres els que hem de dir quins són els criteris rectors de la política educativa, que som els depositaris de la sobirania popular, que tant li
agrada a vosté dir.
.
.
Eh!
Doncs en tenen vostés 54 per a alguna cosa, no per esperar l'autoritat competente.

I aleshores diuen que tenen la major xarxa pública i polítiques reals i efectives.
I vosté diu que no cal que estiga el conseller, i té vosté raó, perquè vosté ha calcat la intervenció que va fer l'altre dia el conseller en la interpel·lació.
L'ha calcat.
I me conta les mateixes xifres i els metres quadrats.

Vosté me pot dir a mi, a la gent que està estudiant en barracons, què li interessa els metres quadrats del conseller?
I les mentides?
Perquè açò és mentida, senyora Barrieras, açò és mentida, açò és mentida, ho desmentixen els documents oficials.
Però no perquè ho diga jo, que sóc una insignificant diputada ací.
No, és que estan cridant, des que ha eixit este anunci estan cridat i des que van
publicar el mapa que mos va donar el conseller, mos està cridant gent dient, «escolte, ací no han fet ningun centre educatiu nou».
Ací diu 365 centres escolars construïts a la Comunitat Valenciana en només set anys.
I un centre escolar és un centre escolar.
I una reforma d'un menjador és una reforma d'un menjador.
I són coses distintes, senyora Barrieras, per molt que vosté s'enteste en dir el contrari, i en diners públics en temps de crisi, plans d'austeritat.
No tenen vergonya?
Açò paguen-s'ho vostés!
Paguen-s'ho vostés!
Me té igual, de la seua caixa A o de la seua caixa B.
Però açò és propaganda del PP que han de pagar vostés, no les institucions valencianes.
Que no tenen vostés vergonya.

I ací, posats a dir, posats a posar vehemència, eh, hi ha tant a dir de vostés!
I jo vinc ací a defensar la meua moció, eh, ben raonable i ben raonada.
I vosté me ve ací a parlar-me dels metres quadrats dels (inintel·ligible) .
.
.
I ho tenim tot mes «gran», i més «bonico».
No sé quins complexes tenen vostés de grandària, que tenen la necessitat de fer tot el més gran del món i el més gran d'Europa, quan les coses, eh, les coses, senyora Barrieras, han de ser funcionals
i servir, servir a la funció perquè estan pensades.
No cal que siga el més gran.
Sense dubte, tenen vostés els pisos de barracons més grans de tota Espanya.
D'això sí que.
.
.
, sí que saben vostés.

Per això vosté diu «no me negarà els 365».
Sí li ho negue jo i li ho neguen, li ho neguen la gent dels municipis on no s'ha fet.
I la falta de programació, efectivament, senyora Noguera, la falta de programació obeïx a poder fer arbitrarietats i política clientelar.
Eixe és el tema.
Jo et promet una escola i tu, a canvi, doncs el que siga; ja no vull
ni entrar.
Però anem a quedar-se en el més normal, doncs tu a canvi me recolzes dintre del partit.
O coses aixina,
senyora Barrieras.
I no és així, i no és així.

Vosté me diu: és que abans estàvem pitjor.
Mire, faré meues les paraules, eh, del president de la Junta d'Andalusia, no?
, que dia l'altre dia, escolte, els possibles errors de Zapatero no fan bons a Rajoy, eh.
No
me vinga vosté a parlar-me el que dia ací abans de l'any 1995, perquè és evident que hi havia moltes coses que s'han millorat després.
Només faltava que des de 1995 fins ara, que han passat quinze anys, vostés no hagueren fet res més que omplir-se les butxaques!
Només faltava!
Eh!
Només faltava, senyora Barrieras!

Però és que és insuficient.
Vostés no estan planificant.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
perquè aixina poden fer polítiques clientelars.
I la meua moció, la moció de Compromís, és del més raonable.
I parla de la qualitat de vida dels xiquets, que vostés, com sempre, els donen l'esquena.

Moltes gràcies.

La senora presidenta:

Muchas gracias, señora Oltra.

Señora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Vaig a tornar-ho a explicar.
El vot en contra, el vot en contra, perquè pareix que no ho ha entés, li he dit que la participació que vosté demana de la comunitat educativa en la programació de l'ensenyament s'instrumenta a través dels consells escolars.
Per tant, el que vosté demana ja s'instrumenta a través dels consells escolars.

Li he dit que hi ha molts decrets legislatius que són els que regulen tot el que vosté està demanant.
És que no li he dit que el que vosté demana siga cap barbaritat.
Però és que ja ho estan regulant eixes lleis, senyora Oltra.
Per tant, no hem ací d'anar a aprovar el que ja està.

Però no és lògica la seua moció.
Jo no dic que no siguen coses raonables, però no és lògic que presente açò aquí quan ja està regulat en reglaments, i en lleis i en decrets.
Això és el que jo li he dit, però pareix que no m'havia explicat bé, pareix que no m'havia explicat bé.

Jo també vull dir-li que això de negar l'evidència ja al final els portarà per mal camí, senyora Oltra, els portarà per mal camí.
No es pot negar l'evidència, no es pot anar per ahí dient mentires.
Acabe de dir-li jo, i aixina és, que és mentira els centres que han dit vostés en premsa que estaven entre els 365 i no és cert que no hi ha cap dels quatre o cinc que vostés han dit que estiguen en el llistat dels 365.
Això sí que és mentira.

I és mentira.
I aplega un moment que l'oposició ne diu tantes de mentires que vaig a dir-li una cosa, inclús hi ha APA, fins i tot hi ha APA, i li dic a més el municipi, el municipi de Crevillent, que han d'enviar cartes al regidor d'educació per a dir que el que diuen algunes diputades que van allí és mentira, que ells no han dit res del que ix en premsa.
Què li pareix a vosté, senyora Oltra?
Això és la manera de treballar de l'oposició.
(Aplaudiments) Eixa és la manera de treballar de l'oposició!
Mentir en premsa i mentir en premsa, eh.
Això sí que és mentir, senyora Oltra!
Això sí que és mentir.

No, no hi ha molt de temps per a fer moltes més explicacions perquè, sap què li dic?
Que les explicacions és com picar ferro fred, eh, picant ferro fred dóna igual que piques com que no piques.
Picar en ferro fred, gelat, eh.
O siga,
el ferro si no està calent no servix de res que li piques, per tant, això és el mateix.

Vaig a dir-li he parlat del cel i de l'infern perquè vosté havia parlat del dimoni, eh, que jo de cos celestials ni del dimoni no tinc cap
interés més que un altre.
Ha sigut vosté qui ha tret primer el dimoni, i jo li he contestat en l'infern, que té relació.

Només em queda per a dir, perquè és hora de dinar, i jo crec ens n'anem ja quasi tots, que hi ha qui recomana llibres en l'oposició, hi ha qui recomana llibres; hi ha qui també, se m'havia oblidat, qui va a la televisió i al «conseller le ofrece su inestimable ayuda».
Ojo, eh!
Ojo on hem aplegat a arribar, eh!
«La inestimable ayuda de la ilustre diputada la ofrecen al conseller».
Vull dir que estem en un nivell d'oposició que jo estic fins i tot espantada, i això està en la cinta, està en la cinta, no ho invente, que quan vullga jo li la puc ensenyar.
No, no dic
que siga vosté, he dit una il·lustre diputada d'esta casa, la que siga que s'entenga.

Però bé, jo el que li vaig a dir és que vosté diu al president «rey Sol» també, com a membre d'oposició li diu al president «rey Sol».
A mi això me molesta molt, a mi em molesta molt.
Però vaig a dir-li, igual que me molesta, i crec que vosté no hauria de fer, igual que me molesta, però moltíssim, que a vosté li diguen «lady samarreta», «lady samarreta», «lady samarreta».
M'ha sentit?
Sí.
(Aplaudiments) Em molesta molt, molt.
I quan m'ho diuen, la gent que em troba pel carrer, perquè jo també parle amb la gent, i em diuen «i la lady samarreta que fa?
», i jo faig, «home no!
No sigueu aixina, que això és ofensiu».
I n'hi han coses que no es tenen de dir, que no es tenen de dir, perquè cada u té de fer la seua faena de la manera que crega convenient, de la manera que crega
convenient.

Però una cosa sí que m'atreviria jo a dir-li, m'atreviria jo també, ja que tots mos atrevim a fer coses ací.
Jo només li diria, senyora Oltra, que por la boca muere el pez i qui a ferro mata a ferro mor.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

La senyora presidenta:

Señorías, vamos a proceder a la votación.
Comienza la votación.
Votos a favor, 38: votos en contra, 45.
Queda desestimada la moción.

Señorías, por favor, me recuerda la presidenta de la Comisión de Gobernación que estaba prevista que esa comisión se reuniera esta tarde a las cuatro.
En vez de a las cuatro, se reunirá a las cuatro y media de la tarde, por la hora que hemos finalizado este pleno.

És closa la sessió.

(S'alça la sessió a les 15 hores i 4 minuts)