Educacio%956843.12.16%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 16 de desembre de 2013.
Comença la reunió a les 10 hores i 42 minuts.
Presideix la il·lustre diputada senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 25.

La senyora presidenta:

(Inoïble) … la Comissió d'Educació i Cultura, li pregue al senyor secretari, per favor, que passe llista per vore si hi ha quòrum.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Gràcies, senyor secretari.

Comencem el punt número 1, que diu: lectura i aprovació de l'acta de la reunió anterior.
Com sempre, senyories, si ningun grup té res a dir, la donarem per aprovada.

Proposició no de llei sobre el pagament immediat pel Consell del deute amb el Centre de Formació de Soldadura Andrés Pérez de Cocentaina, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 62.
297, BOC número 187)

La senyora presidenta:

Per tant, comencem en el punt número 2, que diu: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el pagament immediat del Consell del deute amb el Centre de Formació de Soldadura Andrés Pérez, de Cocentaina, que presenta el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Este punt té una esmena, però de moment la il·lustre diputada senyora Marga Sanz tindrà els deu minuts per a la seua exposició.

Té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Gràcies, senyora presidenta.

Yo espero que mi afonía me permita hacerme entender.

Señorías, en noviembre de 2012 la diputada de Esquerra Unida, Esther López, denunció la difícil situación del Centro de Formación de Soldadura Andrés Pérez, situado en el municipio de Cocentaina, que está sufriendo los impagos reiterados por parte del Consell.

A raíz de esta denuncia, y reconociendo la buena voluntad de la consellera Catalá, la conselleria abonó una parte de la deuda que sirvió a Andrés Pérez a afrontar las deudas que había contraído con la Agencia Estatal de Administración Tributaria y con la seguridad social parcialmente, y precisamente un retraso debido a los impagos del gobierno autonómico.

Con fecha 21 de diciembre de 2012, el director general de Formación y Cualificación Profesional, el señor Felipe Codina, expidió dos resoluciones de pago a Andrés Pérez Martínez, por un total de 66.
471,60 euros, que todavía no han sido abonados a fecha de hoy.

En la Comisión de Política Social de 4 de junio de este año la señora Barceló volvió a plantear la situación límite de esta empresa familiar, una situación dramática, como son muchas de las consecuencias de los impagos del Consell, puesto de continuar esta morosidad el titular de este centro de formación tendrá que cerrarlo, lo ha cerrado ya, y sobre todo podrá perder su domicilio y el domicilio de su madre, que es la avalista de los préstamos que ha tenido que suscribir por los reiterados retrasos de los pagos.

En dicha reunión de junio de la Comisión de Política Social el secretario autonómico de Economía y Empleo reconoció que dicha empresa fue beneficiaria de un total de seis expedientes de subvención de formación ocupacional a través de centros homologados por un total de 248.
253 euros.
De esta cantidad se había propuesto al pago 97.
839 euros y había minorado los expedientes en un total de unos 48.
000 euros, quedando por liquidar un total de 201.
985 euros.
Recientemente, hasta el día de hoy, esta familia solo ha cobrado, de los 200.
000 euros, 20.
000 euros.
Ni tienen calendario establecido para sus pagos ni compromisos concretos.

Pues bien, yo hoy quiero contarles la historia de esta familia y de esta empresa.
El señor Andrés Pérez y su familia son una familia de emprendedores, esos con los que el Consell se les llena la boca y que dicen proteger e impulsar.
Ellos son realmente los que regentan este centro de formación de soldadura desde el 2007, simplemente necesitan ese dinero para poder afrontar los pagos de las hipotecas y para no tener que perder la vivienda, porque la suya prácticamente la dan por perdida.
Pero no para perder la vivienda de su madre que avaló la posibilidad de este centro de formación con su propia vivienda.

Estamos hablando de una situación muy dramática, que no solamente es una situación singular, sino que es una situación que se da en muchos casos por culpa de las deudas y la morosidad del Consell a través del Servef.

Voy a volver a relatar esta situación para que también aquí, en la Comisión de Educación, Cultura y Deporte, quede transcrita.

En 2007 se abrió este centro de formación.
Y aunque no fue hasta 2009 que empezó a desarrollar actividades formativas para personas desempleadas a través del Servef.
Durante 2009 los pagos de dichas acciones siguieron un cauce más o menos normal, pero a partir de 2010 los pagos se retrasaron.
En mayo de 2011 le adjudicaron seis acciones formativas, de las cuales dos dieron comienzo en junio, otras dos en octubre y las dos restantes en diciembre y en abril de 2012.
Para poder realizar esas acciones y confiando en que el retraso en los pagos anteriores era un problema transitorio de la tesorería se hipotecaron dos viviendas procedentes de los padres de Andrés Pérez y se dispuso del plan de pensiones de este señor y de su esposa para poder hacer frente a los costes que representaban esas acciones formativas, esas acciones formativas que no se podían además de dejar de dar porque ya habían sido concedidas por parte de la conselleria, porque estaban ofreciendo un servicio a personas desempleadas y por pura responsabilidad.

Ellos confiaron en la administración y en que los retrasos no seguirían.
Se presentó la documentación final, se le requirió la justificación a este señor de los gastos, los cuales, evidentemente, aminoraban la subvención, como resaltó el secretario autonómico, cumpliendo la orden establecida, ya que con lo anteriormente hipotecado no hubo suficiente dinero y a algunos proveedores no se les pudo pagar dentro del tiempo que dicta la orden, ya que durante la duración de las acciones formativas no se ingresó absolutamente nada desde el Servef.

La situación de esta familia es caótica.
Ahora tienen que estar viviendo de la caridad de los padres y de su suegra, todos ellos jubilados.
Este señor incluso nos ha adjuntado documentación para que sepamos cómo está la situación de toda la negociación de la hipoteca de la vivienda y del aval de la vivienda de su madre, que es el que ahora mismo les quita el sueño, como se podrá comprender.

Las hipotecas realizadas por sus padres tienen vencimiento a finales de este año, y si no pagan sus padres perderán sus propiedades.

Gracias a estos impagos ahora mismo esta familia se quedó sin trabajo, ha tenido que cerrar el centro porque no lo pueden mantener, están negociando en estos momentos con el banco una salida a su situación para el evitar el desahucio de su vivienda y con unas deudas que, si no paga la conselleria, evidentemente, no lo va a poder hacer esta familia.

Esta PNL, señorías, debe contar con su apoyo.
Desde un punto de vista humanitario, señorías, deben darle su respaldo, se lo pido especialmente al Partido Popular.
Lo ha presentado Esquerra Unida como podía haberlo presentado cualquier otro grupo, porque no tiene color ni tiene ideología, nada más que sensibilidad por la desesperación humana y de quienes lo han perdido todo o lo pueden perder todo absolutamente.

Miren, lo de la disponibilidad presupuestaria a veces ya no nos sirve, porque si no hay disponibilidad presupuestaria lo pierden todo.
Imagínense lo que es perderlo todo para una familia.
Esta familia, como otras, sufre en silencio, no salen a la calle, no se manifiestan, no cogen una pancarta.
Han puesto su conocimiento y su patrimonio al servicio de la formación y de las personas desempleadas.
Son emprendedores, como el Partido Popular, ustedes, señorías, dicen que han de amparar, que hay que potenciar, y pueden perderlo todo.
Es la responsabilidad que ha contraído el Consell la que puede dar salida satisfactoria a esta situación.
Y es la responsabilidad de un pago inmediato, de una deuda reconocida por la propia administración de cerca de 180.
000 euros en estos momentos.

Y por eso, señorías, les pido el voto favorable para esta proposición no de ley.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Hi ha presentada una esmena per part del Grup Parlamentari Popular, que diu -està en castellà-:

«Las Cortes instan al Consell a abonar a la mayor brevedad, de acuerdo con la disponibilidad presupuestaria, la deuda que tiene en el Centro de Formación de Soldadura Andrés Pérez, emplazado en la avenida de Xàtiva, número 30, A, del municipio de Cocentaina.

»El Consell dará cuenta de esta resolución en un período máximo de tres meses desde su aprobación.
»

Para la defensa, tiene la palabra la ilustre diputada señora Maite Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Muchas gracias, señora presidenta.

En primer lugar, reconocer dos cosas: la voluntad del Consell por apostar por algo que es necesario en la actualidad, como es la formación.
De hecho, en este ejercicio 2013 se han destinado, nada más y nada menos, que 48, casi 49 millones de euros, y de ellos se han pagado ya 26,5 millones de esta cantidad.
Con lo cual, primero, queriendo reconocer esa voluntad política el Consell de ocuparse de la formación ocupacional y continua, porque conscientes y son conscientes de que a mayor formación, mayor posibilidad de encontrar un empleo hoy por hoy, y son muchas las personas que no tienen lamentablemente ninguna cualificación, pues la Generalitat valenciana, a través de la conselleria pertinente, está haciendo lo que creo que nos corresponde, como bien usted ha dicho, en estos temas no existe ideología ni color.

Si reconocemos ese esfuerzo que está haciendo La Generalitat por destinar partida presupuestaria a una de las áreas que nos parecen fundamentales en la actualidad, como he dicho, la formación y la ocupación, también es menos cierto que hay que reconocer la verdad.
Y la verdad, como usted ha indicado, es que existen empresas a las que se les adeuda una partida importante y que, sin ninguna duda, pues eso les afecta en su devenir interno como empresas que son.

Por eso yo le pido a la señora Marga Sanz que nos apruebe la enmienda porque la voluntad no solo es de destinar dinero a esta ocupación, sino también de pagar, y de pagar en la mayor brevedad posible.

Bien es cierto que los números que tenemos sobre la mesa de esta empresa difieren de los que usted ha expuesto, pero no queremos entrar en una guerra de números.
Nos consta aquí que queda pendiente más, un poquito más de 97.
000, no llega a 98.
000, pero nos da igual.
Es verdad que se les adeuda y lo que hay que hacer es pagar.
La voluntad de la conselleria quiere, y por eso lo que lo emplazo es a que aprueben nuestra enmienda porque inmediatamente significa que hay que pagar ya, eh, que hay que pagar mañana.
Y usted sabe que para el pago pues se tienen que cumplir unos trámites y que la voluntad es pagar en la mayor brevedad, pero además es que a la empresa receptora de esos pagos tiene que estar también en una situación que facilite y posibilite esos pagos.

Por lo tanto, desde aquí le indico que tenga a bien aceptar nuestra enmienda y también le comunico que el director general del área, como es don Rafael Miró, mañana va a estar en Cocentaina entrevistándose con esta empresa, precisamente para solventar esos problemas formales que existen a la hora de hacer inmediato, como usted solicita, los pagos.

Llegando a la buena voluntad y al entendimiento de que mañana se avanzará mucho sobre esta cuestión y verán las posibilidades entre La Generalitat y la empresa para conseguir esas soluciones prácticas que permitan ejercer el pago de La Generalitat a la mayor brevedad posible y ella cobrar, pues confiando en que mañana en ese cara a cara optarán a esa solución que es lo que tenemos venimos aquí a pedir, le pido encarecidamente y nuevamente que admita nuestra enmienda.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Té la paraula la proponent per a decidir si accepta o rebutja l'esmena.

Tiene la palabra.

La senyora Sanz Alonso:

Sí.
Muchas gracias.

Señora Parra, usted me ha emplazado a que acepte la enmienda.
Yo realmente a lo que les emplazo es a que paguen de forma inmediata, que paguen ya, porque es una situación límite la que hay en estas familias, pero límite.
Límite de pensar que en estos momentos puedan irse fuera de España a buscar trabajo.
Es una situación dramática.

Por lo tanto, hay que trabajar en ese sentido.
Fíjese usted que me dice que para la formación ocupacional continua hay destinados 49 millones o han destinado 49 millones y han pagado el 50% en el mes diciembre.
Estamos acabando, estamos en navidades.
¿Usted sabe lo que es una ejecución del 50%?
¿Usted sabe cuántas empresas y cuántas situaciones semejantes a las que yo estoy describiendo de Cocentaina puede haber en esa situación?
¡Eso es tremendo!
Ese nivel de impagos de La Generalitat, de incumplimientos de La Generalitat.

Por lo tanto, efectivamente esta PNL no tiene color.
Lo que tiene color son las prioridades en cómo se gastan el dinero público, en qué es lo que se aborda en primer lugar.
Y desde luego la formación en estos momentos, la formación ocupacional y la formación continua son prioridades, dado el nivel de desempleo que tenemos en estos momentos en nuestra sociedad.

Mire, yo le voy a aceptar la enmienda.
Le voy a aceptar la enmienda por la sencilla razón de que ha puesto un párrafo…, ha puesto una frase que dice en concreto «a la mayor brevedad», a la mayor brevedad, porque si hubiera puesto solamente disponibilidad presupuestaria, yo no me fío ya de tantas y tantas veces que nos dicen lo de la disponibilidad presupuestaria, y más cuando estamos acabando el ejercicio presupuestario.

Por lo tanto, lo acepto porque sé que estamos ante una situación límite; lo acepto porque es la última posibilidad que le queda a esta familia; lo acepto porque si es verdad que mañana va a haber una conservación de la conselleria con esta empresa y se concreta algo, pues hay que dar voluntad a esa salida y a ese acuerdo.

Pero háganse ver, háganse ver que los incumplimientos de La Generalitat, cuando hablamos que se crean situaciones dramáticas en nuestra sociedad, es cierto.
Son situaciones dramáticas, porque es gente que sufre en silencio, que está en sus casas, que no sale a manifestarse -antes le decía que no van detrás de pancartas.

Sin embargo, están viendo que todo el patrimonio de toda su vida, de toda su vida, lo que han ahorrado con el esfuerzo de su trabajo, pueden verlo que se les va de un plumazo, a él, a su madre, las viviendas de ambos, el plan de pensiones, absolutamente todo, que es lo que tiene una familia trabajadora al final de su vida activa.
Y eso es tremendo, eso es una foto concreta de las injusticias que está habiendo en estos momentos en nuestra sociedad por, repito, los incumplimientos de La Generalitat.

Yo, en este contexto, y ante esta situación, yo acepto esa enmienda, señoría.
Y yo espero que sin más dilación, mañana se busque una solución a la situación que se tiene.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Una vegada acceptada, fixem posició.
Un moment, per favor.

La resta de grups polítics.
Té la paraula l'il·lustríssim diputat senyor Pañella.
Li done tres minuts.
¿Suficient?

El senyor Pañella Alcàcer:

Sí.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Té la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé.
En principi, un cert nivell de satisfacció per a, com a mínim, arribar al consens de l'acord en estes situacions.

La pregunta és: ¿quantes empreses més hi han en aquesta mateixa situació?
I això no qüestiona en absolut la proposició no de llei que anem a aprovar i, per tant, que anem a donar també nosaltres el reconeixement votant afirmativament.
¿Quantes empreses hi han en esta situació?
¿Quantes situacions similars origina els impagaments de La Generalitat?
, que no només han estat dirigits als centres públics, en el que són, sobretot, menjadors i funcionament, les despeses de funcionament del centres, sinó també han arribat, lògicament, a les universitats -i ho he citat moltíssimes vegades-, al que és el pagament puntual necessari perquè puguen fer el seu treball, però també als centres concertats.

Ja alguna vegada hem manifestat des de Compromís el problema que representava que no arribaren els diners de les ajudes als centres…, subvencions de funcionament als centres concertats.
I això ha portat també problemes de pagament diversos dins els mateixos centres, algunes vegades centres que han arribat a situacions difícils per a poder tirar endavant.

En este moment estem parlant dins el sector educatiu, però també podríem parlar sobretot en el quart sector, en el qual voríem situacions desesperades.
Ja alguna vegada nosaltres ací mateix vam demanar, precisament per a evitar este problema, que se feren càrrec de les despeses originades per la falta de pagament, vull dir, sobretot quan és la mateixa administració la que ho origina i la mateixa administració qui després li cobra els interessos per no haver pagat allò per culpa que la mateixa administració no li havia pagat.
Això ho debatérem ací.

En este cas, el fet de poder arribar a la pèrdua de les propietats, del seu domicili, era flagrant, però hem de pensar també, senyories, en la responsabilitat que se té en el govern del Partit Popular.
Això ha passat també amb emprenedors directament.
He de recordar que a Borriana es va fer una vaga de fam per un emprenedor també perquè estava en la mateixa situació i se va poder solucionar.
Jo crec que el Partit Popular, amb la seua conducta, és un gestor d'aturats, el Consell és una fàbrica d'aturats en este moment, pels seus impagaments i per la política que porta.

I he de recordar també que això alguna cosa té a vore amb la modificació de l'article 135 de la Constitució, en el qual PP i PSOE estaven d'acord, aquell que dóna preferència als pagaments, a les entitats bancàries per damunt del que són els altres compromisos, que sí que repercutixen directament en l'economia país.

Sobre la disponibilitat pressupostària és una frase que dóna igual que conste o no conste, perquè si no hi ha disponibilitat no es pot pagar, però dóna igual.
El problema no és si hi ha disponibilitat, sinó el problema és si se procura la disponibilitat pressupostària.
I entenem que dins d'esta aprovació el que se vol fer és precisament procurar la disponibilitat pressupostària més immediata per a poder arribar.

Per tant, dins d'eixa situació, nosaltres anem a donar-li la nostra aprovació.
I esperem que quan se donen notícies ací és que açò s'ha donat solució immediatament.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per part del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Vicenta Crespo.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyora presidenta.

Nosaltres, des del Grup Socialista, també volem mostrar la nostra satisfacció per este acord que segurament eixirà per unanimitat.
I també vullc creure'm que demà s'acabarà el drama d'esta família, d'esta empresa de soldadura de Cocentaina del senyor Andrés Pérez.

La veritat és que és injust el que estan patint, perquè ells són beneficiaris de diners que vénen de la Unió Europea, que vénen a un 80%.
Diners que són uns fons finalistes, senyories.

Per tant, no haurien d'haver arribat al que està passant-los, a eixa situació dramàtica que estan vivint, on tenen embargada la seua casa, la casa de la seua mare i en estos moments perilla un desnonament.

El deute que té La Generalitat amb este centre de soldadura Andrés Pérez, a hores d'ara no sabem…, i esperem que demà la visita del senyor Rafael Miró, persona també de la zona, jo crec que anirà amb molta sensibilitat i amb ganes de donar solució perquè estes persones puguen rebre uns diners que se'ls deu i uns diners als quals tenen dret des del 2011.

Com ací s'ha dit, ells han sigut beneficiaris d'uns expedients, d'uns cursos, per a ensenyar a gent al que és soldar.
Una empresa que ha tingut treballadors i que en estos moments està tancada.

Aixina que volem creure que el senyor Rafael Miró demà s'extremarà en aportar una solució a esta família que ja porta dos anys vivint un drama, una angoixa intolerable, perquè -ja ho he dit i ho repetisc- té dret a rebre eixos diners que tenen una finalitat i que no era altra que pagar els cursos de soldadura que havien realitzat durant l'any 2010 i 2011.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Una vegada debatut el punt número 2, passem a la seua votació, en el punt número 2, que ha segut acceptada amb l'esmena del Partit Popular.
¿Vots a favor?
S'aprova per unanimitat.

Proposició no de llei sobre l'elaboració d'un estudi sobre l'assetjament escolar que pateix l'alumnat LGTB als centres escolars, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 62.
520, BOC número 192)

La senyora presidenta:

I passem al punt número 3 que diu: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'elaboració d'un estudi sobre l'assetjament escolar que pateix l'alumnat LGTB als centres escolars, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula l'il·lustríssim diputat senyor Fran Ferri.
Té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Molt bon dia, senyories.

Novament portem ací una proposta basada en una realitat que l'altre dia el Partit Popular va negar en una comissió.

Aquesta realitat és que la població amb una orientació sexual i identitat de gènere diferent a la majoritària continuen patint unes discriminacions i unes problemàtiques afegides.

Aquesta realitat és la que va negar l'altre dia una diputada del Partit Popular en la comissió de governació, amb el gran argument que la política ha d'estar feta per a totes les persones i que els gais, les lesbianes, bisexuals i transsexuals també són persones.

Jo, realment, agraïsc al Grup Parlamentari Popular que se'ns considere persones.
Els ho agraïsc de deveres.
Però que això s'utilitze per a negar la possibilitat d'una política sectorial LGTB, pot acabar carregant-se totes les polítiques sectorials.
I els ficaré exemples.

¿Per què hi ha polítiques d'ocupació concretes per als joves?
Perquè objectivament la població jove pateix una taxa de desocupació molt superior a la d'altres segments de la població.

¿Per què es realitzen polítiques d'ocupació dirigides als majors de cinquanta anys?
Perquè tenen unes dificultats afegides a l'hora de trobar feina.
I quan parlem d'atur, no mirem el poso del café o anem a un tarotista, sinó que mirem i analitzem les dades de l'INE, d'Eurostat, etcètera.

Quan parlem d'LGTBfòbia, no podem caure en simplificacions o suposicions, no es pot caure en una autocomplaença de «¡quant hem avançat, que bons que som!
», perquè realment la situació està lluny de ser la que hauria de ser.

Cal anar a les dades, i totes les propostes de Compromís es basen en dades, en estudis rigorosos, accessibles per tot el món.
Davant la realitat del Partit Popular, però, les dades són tossudes.
Existix una forta LGTBfòbia en una part minoritària de la societat que cal combatre d'arrel, perquè afecta la vida de milers de persones.

I anem a les dades, que, com dic, són, malauradament, molt clares.
En un estudi dut a terme en l'àmbit de la Comunitat de Madrid pels investigadors Generelo i Picardo, al voltant d'un 30% dels estudiants ha portat a terme accions LGTBfobes, com ara insults o comentaris; entorn a un 15% ha comés accions molt greus, com llançar coses, colpejar o aïllar; un 3% diu haver arribat a l'instant de participar en pallisses LGTBfobes i 13,4% diu que és correcte tractar amb menyspreu a les persones homosexuals sempre o en alguns casos.

Des del punt de vista de la víctima, entre els xics exclusivament homosexuals, un 65% ha patit insults, un 30% exclusió, un 20% ha arribat a patir colps i un 10% pallisses.

Com veuen, són xifres superiors a l'assetjament escolar general.
La variable d'orientació sexual o identitat de gènere afegix més probabilitat de ser assetjat o agredit.

Però calen polítiques sectorials específiques.
Per això calen polítiques sectorials específiques, perquè n'hi ha una problemàtica específica.
Si acudim a les poques dades que existeixen sobre els instituts valencians, en un estudi pilot dut a terme per l'organització Lambda, situa el percentatge de rebuig de les persones LGTB entre un 10 i un 20% dels adolescents.

Més dades que podem trobar també en l'exposició de motius.
Segons l'informe de Jóvenes LGTB 2009, coordinat per la FELGTB i finançat pel govern estatal, un 49% dels joves LGTB valoren de manera negativa l'àmbit educatiu quant a la seua acceptació en igualtat i un 57% afirma haver patit algun tipus de violència per la seua orientació sexual en el seu centre educatiu, especialment en el cas dels xics i en centres educatius situats en poblacions de menor grandària.

Les dades, com els deia, són tossudes.
Els joves, xiquets i xiquetes LGTB, o que són identificats com a tal pel seu comportament, pateixen un nivell d'assetjament escolar superior al de la resta, arribant en alguns casos a les agressions físiques.

I, senyories, aquest assetjament té conseqüències molt greus sobre la qualitat de vida de milers de joves en el moment en què estan conformant la seua personalitat.
De vegades, les conseqüències són tràgiques i irreversibles.

En l'àmbit internacional, el Journal of the American Academy of Child and Adolescent Psychiatry ha publicat diversos estudis on es relaciona de manera clara l'assetjament escolar amb la depressió i fins tot amb el suïcidi als Estats Units i Canadà, mentre la taxa d'intent de suïcidi entre els joves LGTB es troba en un 22%, enfront de l'1,1% dels joves heterosexuals.
És a dir, els i les joves LGTB tenen 22 voltes més probabilitat d'intentar suïcidar-se.

A l'estat espanyol no comptem amb estadístiques precises, i és un problema afegit.
El desconeixement sobre la problemàtica dificulta el seu tractament.

Per això, la primera proposta de Compromís en este tema és instar el Consell a realitzar un estudi sobre l'assetjament escolar que pateix l'alumnat LGTB en els centres escolars valencians.

Abans de dissenyar les polítiques específiques sobre una problemàtica, cal conéixer la realitat d'eixa problemàtica, fins on arriba el problema, per quines causes, amb quines conseqüències.
És una manera bàsica de dissenyar i implementar les polítiques públiques per a poder obtindre els millors resultats, i creiem que cal ser rigorosos.

En base als resultats d'este estudi, plantegem altres dos propostes.
Proposem aprovar una estratègia específica contra aquest tipus d'assetjament escolar en el marc del pla de prevenció de la violència i promoció de la convivència en els centres escolars valencians.

I en este sentit, proposem modificar la normativa vigent per tal d'impulsar la presència de la lluita contra l'LGTBfòbia en els plans de convivència escolars regulats pel Decret 39/2008.

Per a fer tot açò, necessitem un Consell rigorós i dialogant, un Consell que base les polítiques en dades, en estudis, amb la col·laboració d'experts, del professorat, de la direcció dels centres i del món associatiu LGTB.

Per últim, proposem la creació d'espais de convivència i de lluita contra l'assetjament al si dels centres escolars.
Estos espais ja són presents a Nord-Amèrica i són conegudes com les aliances gay-straight.

Bàsicament el que busquem en estos espais és transmetre la idea que la lluita pel respecte a la diversitat és cosa de tots i totes, siguem homosexuals, heterosexuals, bisexuals o transgènere.
Tots i totes ens beneficiem d'unes institucions educatives lliures d'LGTBfòbia i que permeten el lliure desenvolupament de la personalitat de cadascú.

En definitiva, senyories, no proposem ací res que no tinga fonament.
Tractem este tema perquè és molt necessari i les dades ho confirmen.
A més, proposem el que proposem perquè s'està fent a tot arreu del món.
En definitiva, només demanem la consideració al grup parlamentari majoritari de respondre a esta proposició tant si és favorablement com negativament amb arguments raonables, i no els que vaig sentir l'altre dia en la comissió a què ja he fet referència.

I tant al grup majoritari com a la rest de grups de l'oposició, evidentment, els demane el vot favorable a esta proposta assequible que pot millorar la vida, el dia a dia de milers de joves, per als quals la seua vida és una tortura constant.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyories.

Per a fixar posició, començarem pel Grup Socialista, ¿no?
(Veus) Com no està.
.
.
¿Eh?
Començaré pel Grup Socialista, per la senyora Pilar Sarrión.
Té vosté la paraula.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidenta.

Como no podía ser de otra forma, el Grupo Socialista vamos a apoyar esta proposición no de ley, esta propuesta de resolución que presenta hoy en este debate el Grupo Parlamentario Compromís.
Y lo vamos a apoyar porque consideramos que la sociedad sigue discriminando y acosando por cuestiones de orientación sexual, y lo peor es que en este acoso, en esta discriminación.
.
.
, no va disminuyendo, sino que, año tras año, se va elevando, unos niveles que la mayoría de las veces son silenciados por los propios individuos que la sufren, por no tener en estos momentos medios suficientes o medios a su alcance para poder denunciarlos.

El señor Ferri ha hecho mención a un informe del 2009.
Hay un estudio del 2013, de la federación estatal de lesbianas, gays, transexuales i bisexuales, donde los datos son todavía peores de los que se nos han presentado.
Un estudio sobre discriminación por orientación sexual y/o identidad de género en España, donde podemos ver los escasos niveles de denuncia y los motivos que llevan a la población afectada a no reclamar una intervención externa en defensa de los derechos vulnerados.

La discriminación en los centros de estudio ha aumentado en los últimos años y los datos actuales son cada vez mayores.
Más del 76% de los encuestados se han sentido en algún momento discriminados.
Voy a coger un párrafo de la introducción de este estudio, porque lo dice o lo explica muy bien: «El inicio del acoso escolar homofóbico suele ser muy temprano.
No siempre coincide con el descubrimiento de la homosexualidad o la bisexualidad de alguien, sino que va asociado a comportamientos disconformes con lo que se espera de cada género.
Muchos son los que refieren experiencias de acoso desde los primeros años de escolarización.
» Estos primeros años de escolarización son los fundamentales para el desarrollo de cualquier persona, para el desarrollo de cualquier sentimiento o para el desarrollo de cualquier inclinación sexual.

En los espacios escolares es donde menores medidas legales se están tomando para prevenir la lacra de la discriminación o acoso.
Más del 50% de las personas discriminadas lo fueron en colegios o institutos públicos y más del 21 en colegios o institutos privados, por la diferencia de alumnado.
En un 93% de los casos, la discriminación proviene siempre de los propios compañeros o compañeras y solo en un 27% proviene de los docentes, dejando claro la diferencia entre discriminación y acoso, porque existe un porcentaje de docentes que es poco respetuoso con la diversidad sexual y de género.

Por eso, nosotros, lo que también nos gustaría es, luego de estos estudios, luego de todas la propuestas de resolución que se plantean desde el Grupo Parlamentario Compromís, que nos parecen las más adecuadas, que no dejemos esto en el aire, que vayamos un poco más allá, que luego de tener este estudio tengamos la necesidad de poder formar a los docentes, de regular cuestiones como la incorporación y el conocimiento de la diversidad afectiva y sexual tanto en los currículums escolares como en los recursos formativos o en la formación de padres y madres, y eso es posible ahora con todas las modificaciones reglamentarias y legales que se están haciendo por la modificación de la ley.
¿Por qué?
Pues, mire, porque de todos los que han sido víctimas de un acoso en el centro, solo el 87% se queja al centro: el 17,21% acude a alguna asociación LGTB; y únicamente el 5% se dirigen a una institución pública.
Consideramos que esto hay que reflexionarlo, porque existe una discriminación en edades cada vez más tempranas, y hay que tener en cuenta que estas edades tempranas son menores de edad.
Esto se ha de proteger y se ha de regular, y para ello nada mejor que apoyar que se haga un estudio sobre el alumnado, sobre el acoso escolar del alumnado LGTB en la Comunidad Valenciana.
Es más que necesaria esta estrategia específica que se plantea.

La normativa está claro que se necesita, pero se necesita también de una regulación nueva que luche contra la LGTfobia y es necesario promover sobre todo lo que se propone, como son los espacios de convivencia y lucha contra el acoso en los centros escolares.

Por todo esto, y no voy a repetir más lo que se ha dicho, nuestro voto va a ser favorable.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Aunque había puesto diez minutos, saben que son cinco, ¿eh?
Tiene la palabra el Grupo Popular.
No obstante, si necesita, por igualdad, algo más, pues, seré considerada a la hora de los tiempos.

Tiene la palabra la señora Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, senyories, la conselleria d'educació de la Comunitat Valenciana considera aquest tipus de violència molt greu.
.
.
, molt greu, i respon amb totes les estructures i totes les ferramentes de què disposa, com en tots els casos d'assetjament escolar de tots els col·lectius de l'alumnat que s'atén a través del pla Previ.

El Pla de prevenció de la violència i promoció de la convivència en els centres escolars de la Comunitat Valenciana té com a objectiu principal fer visible i atendre els problemes de convivència als centres, i especialment els derivats de l'assetjament escolar, ja que es considera un dels casos de violència més greus.
Entre les tipologies que es donen, trobem els casos derivats d'intolerància afectiva i sexual i en la prevenció-intervenció d'aquest de tipus de casos es donen les claus més importants per construir un clima de convivència pacífica i que done seguretat per a tots els membres de la comunitat educativa, «per a tots els membres de la comunitat educativa».

Per tant, des de la conselleria d'educació de la Comunitat Valenciana i des del Pla de prevenció de la violència i promoció de la convivència en els centres escolars, s'estan duent a terme sobre la base de: que el 12 de setembre del 2007 ja es va publicar en el DOCV l'Orde del 12 de setembre de la conselleria d'educació per la qual es regula la notificació de les incidències que alteren la convivència escolar, emmarcada dins del Pla de prevenció de la violència i promoció de la convivència en els centres escolars de la nostra comunitat, que regula la notificació de les incidències que alteren la convivència escolar per mitjà d'una ferramenta informàtica denominada registre central.

En setembre del 2013 s'ha actualitzat eixe registre i en ell s'incorporen variables i diferents tipologies d'assetjament, entre elles, la de violència sexual; com a molt greu, la relació forçada, tocaments amb violència; com a greu, l'assetjament i els tocaments; i com a lleu, els comentaris sexistes.
Per tant, es poden fer estudis de la incidència d'aquesta tipologia de violència i un seguiment de tots els casos, «de tots els casos».

Sobre l'estratègia específica a implementar davant d'aquest tipus d'assetjament, l'actuació tant des dels centres com des de les unitats d'atenció i intervenció de les direccions territorials, ja es realitzen.
Es basa en treballar el tema de la discriminació per raó de diversitat sexual i afectiva.
En tots els casos, tal com consta en les incidències, la direcció del centre ha intervingut amb el coneiximent de la inspecció a través del registre central i s'ha aplicat en cada centre el seu model d'actuació davant de situacions de possible assetjament escolar o bullying, tant amb les víctimes com amb els agressors.

Tal com consta en els diferents plans de convivència, les accions que es posen en marxa són, respecte al centre, s'extremen les mesures de vigilància en el centre i fora d'ell, s'arreplega la informació de la situació, se comunica al registre central i en la inspecció educativa, i, si ha sigut necessari per la gravetat, s'ha comunitat a la unitat d'atenció-intervenció del Previ.

Respecte als implicats, entrevistes amb els alumnes víctimes, amb els agressors i amb els espectadors; entrevistes amb les famílies; intervencions dels departaments d'orientació i orientadors dels SPE, per a treballar amb les víctimes i amb els agressors.
I respecte als grups d'alumnes i famílies, sensibilització a través d'activitats de desenrotllament curricular i de les activitats de tutoria sobre educació en valors, drets humans i educació afectiva i sexual, ciberconvivència, identitat digital, assetjament i ciberassetjament.

Els centres educatius, a través dels plans de convivència en les seues actuacions preventives estableixen accions específiques i, dins del pla d'acció tutorial, treballen els programes d'educació en valors, programes d'educació per a la salut i educació afectiva i sexual a través del PIES, conjuntament amb l'àrea de salut.

El programa d'intervenció d'educació sexual, el PIES, té com a objectiu general l'educació en valors que promociona una vivència positiva de la matèria Sexualitat i uns comportaments sexuals d'acord amb les opcions més saludables.
El programa va dirigit a població adolescent, concretament, a estudiants de tercer d'ESO i de programes educatius específics en este mateix rang d'edat, on té un taller «Som sers sexuals», dedicat a treballar la sexualitat com a experiència vivencial i d'identitat sexual.
Tots els centres de secundària compten amb personal especialitzat d'orientació educativa que poden atendre les necessitats, recolzament personalitzat a l'alumnat que ho requerixca per situacions d'assetjament, i són atesos des de la màxima normalitat i amb la confidencialitat necessària.

La conselleria d'educació, davant de les situacions que es produïxen al centre anirà incorporant accions per visibilitzar aquesta acció específica d'assetjament escolar, oferirà informació i generarà la necessitat de previndre, des de l'entorn educatiu, aquesta situació, que mereix ser tractada com a tal.

No podem acceptar-li, evidentment, la seua PNL, donat que les mesures proposades ja estan la majoria incorporades en els plans de convivència dels centres educatius.
Evidentment, evidentment, sí, jo pense a vegades, senyor Ferri, que si ací, en esta Comunitat Valenciana nosaltres haguérem promogut, com vosté demana, la formació d'espais de convivència, ¿eh?
, per a l'alumnat de diferents orientacions afectivosexuals, tal com està en els gay-straights este que estava llegint jo l'altre dia, i hui també ho tenia ací, perquè són uns espais específics per a que esta gent es reunixca, ens hagueren acusat no vull dir de què.
.
.
, no vull dir de què, del que ens hagueren acusat, perquè considere que els espais de convivència són això, per a conviure, però per a conviure tots, per a conviure tots, senyor Ferri.

Jo estic convençuda que les persones que patixen per.
.
.
, assetjament sexual, per tot el que vosté m'està dient de l'LGTBfòbia, ¿eh?
, s'ha de controlar, però s'ha de controlar, per a nosaltres, dins d'un marc legal i d'una convivència total i absoluta amb tota la resta de l'alumnat.
Per tant, no podem aprovar-li esta proposició, perquè considerem que la majoria de coses que vosté demana ja s'estan fent.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

¿Vols rèplica, senyor Ferri?

El senyor Ferri Fayos:

Sí, bé.
.
.

La senyora presidenta:

Té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Bé, senyora Barrieras, no esperava menys de vostés en aquesta proposició, sabia que vosté anava a traure'm ací una retafila de coses que fa la conselleria, que em sembla molt bé que les faja per al bullying en general, em sembla molt bé, però, com ja li he dit, les polítiques específiques i sectorials s'apliquen a col·lectius que pateixen de forma més important i més incident aquest tipus de discriminació.

I li torne a ficar l'exemple: si es fan polítiques d'ocupació juvenil, es fan perquè el col·lectiu jove té més atur; si es fan polítiques per a desocupats majors de cinquanta anys, específiques, i no per a tota la població en general, és perquè tenen un tipus de.
.
.
, perquè tenen més atur que la resta de població.
I per això considerem que s'han de fer un tipus de polítiques específiques per al col·lectiu jove que pateix discriminació LGTB, perquè, com li he dit amb les xifres, superen de forma molt elevada, de forma molt gran, el bullying per altres motius.

I un altre.
.
.
, i vosté diu que consideren que la violència d'aquest tipus molt greu, cosa que em congratula, però, després, ¿com.
.
.
?
, i diu que prenen mesures i tal.
¿Com les prenen, si no tenen un estudi.
.
.
, no tenen un estudi sobre la violència, no saben en quines zones es dóna més aquesta violència, no saben a qui afecta més, si als homes o a les dones?
.
.
.
¡No ho saben!
, senyora Barrieras.

El que estem demanant en el primer punt de la nostra proposició no de llei és que es faja un estudi per a saber, perquè no se poden aplicar polítiques sense abans haver vist quin és l'estat de la situació, i vostés el que fan és anar fent i.
.
.
que se vagen donant els estats de la situació.

Vosté em diu que és un sistema general que s'aplica a tothom, i jo li he dit que calen polítiques sectorials en aquest cas, perquè la incidència és molt major.
No m'ha donat vosté ni una dada ni una xifra, de les dades i les xifres que té la conselleria.
Si la conselleria li ha donat tota eixa informació que vosté m'ha llegit, li podia haver donat també, si és que estan arreplegant les dades, alguna dada o alguna xifra, i no n'hi ha.
¿Per què no n'hi ha?
Perquè no n'hi ha un estudi.

Vosté m'ha parlat dels plans vigilància.
El plans de vigilància els conformen els centres, i hi haurà centres que faran un pla de vigilància que contemple aquesta realitat, i n'hi hauran centres que no ho faran.
I ací el que es tracta és que tots els centres ho fagen, i per això la proposta de Compromís, perquè, actualment, conforme estan conformats eixos plans de vigilància, ho poden decidir els centres de forma concreta.
I si n'hi ha un centre que no volen o no volen tractar de manera específica aquesta problemàtica, no ho faran.
.
.
, no ho faran, simplement, és aixina.

I, després, els espais de convivència.
Mire, els espais de convivència que li he dit es diuen gray-straight.
Gay és de gay; straight és d'heterosexual, per tant, són espais de convivència per a tots.
Vosté m'ha dit.
.
.

La senyora presidenta:

Senyories…

El senyor Ferri Fayos:

Això vol dir o que vosté no ha entés bé llegint en Internet de què van els espais de convivència o no sé què passa.
Però els espais de convivència és per a tots i amb això estem d'acord.
Vosté diu que vol que siguen per a tots i jo li dic que són per a tots.
És un espai de convivència en el que es puga viure lliurement la sexualitat de cadascú, que se puga parlar lliurement.
No crec que estiguem demanant la lluna amb açò.
Estem demanant el mateix que vosté ha expressat oralment.
Així que, no sé.

Diga'm vosté un altre argument per a valorar, per a que em diga per què no volen votar a favor d'una proposta de fer un estudi específic.
Per què no volen fer un estudi específic, senyora Barriera?

És més, en la resolució 76/VIII, sobre la finalització de la normativa que regularà cada tipus de violència escolar, aprovada pel Ple de Les Corts, en la sessió del dia 25 de setembre de 2013, el seu grup va votar a favor d'una resolució que deia que les Corts Valencianes insten el Consell a finalitzar la norma normativa, que regularà de manera específica cada tipus de violència escolar, en què es regulara assetjament de joves identificats com LGTB i que recolliren protocols d'actuació en qualsevol tipus de violència en l'àmbit educatiu.

Vostés van aprovar això perfectament.
Per què no van a aprovar la PNL que porten hui?
És perquè l'ha presentada Compromís?
És per això, senyora Barrieras?
És que al final dels seus arguments se'n deriva, dels seus arguments se'n deriva que no l'aproven perquè l'ha presentada Compromís.
Sí senyora Barrieras.
És que ací al final pareix que qualsevol cosa que presente l'oposició no es pot aprovar.
I si vosté no està d'acord amb algun punt, presente alguna esmena.

Però és que l'estudi.
.
.
, per a fer unes polítiques serioses cal un estudi.
I vosté està ací parlant-me de que fan unes polítiques generals.
No, no són polítiques generals el que necessiten este tipus de persones.
Este tipus de persones, que pateixen un assetjament molt més greu que la resta de persones, necessiten unes polítiques específiques i uns estudis específics.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per a rèplica té la paraula el Grup Popular, senyora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Senyor Ferri, evidentment, nosaltres quan hi ha coses de Compromís, que li ho pot dir el seu company que està en esta comissió, que quan se poden aprovar s'aproven.
No té res que vore d'on vénen les propostes.
Les propostes que nosaltres considerem que es poden aprovar, s'aproven, les que no, evidentment, no, i estem amb la llibertat de vot de cada grup i, evidentment, votem el que considerem que hem de votar.

Jo no entenc per què me diu açò.
Li he dit perfectament que en l'ordre de 2007, que es va promoure, ahí, ahí, el que es fa és una notificació de totes les incidències que alteren la convivència escolar i regula la notificació de les incidències que alteren eixa convivència en una ferramenta informàtica, que es diu registre central.
Jo no li he donades les dades, però vosté se li interessa pot anar directament a la conselleria i estic convençuda que li les donaran.
Jo no crec que siga allò important les dades.

Però és que el que vosté demana s'està fent, llevant, primera que no ha parlat només de bullying, ha part de moltes més coses, vosté ho ha centrat només en bullying, però moltes més coses.
Després vosté m'està parlant i ahí sí que no li puc dir que té raó de cap de les maneres, vosté m'ha parlat que s'estan fent alguns tipus d'ajudes per als joves per a que puguen treballar, emprenedors.
Perdone, és que dins d'eixos joves estan els LGTB també, són eixos joves, eixes polítiques van per als joves.

Per tant, joves eren tots, els LGTB i els qui no són LGTB.
Per tant, és un col·lectiu… (remors)

La senyora presidenta:

Señoría, un momento, señoría.
Señor Ferri…

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
dins d'eixe col·lectius de joves estan els LGTB que també tindrà això.
I dels majors de cinquanta-cinc anys, que vosté està parlant, els LGTB que vosté diu, també estaran dins d'eixe col·lectiu de cinquanta-cinc anys.

Per tant, nosaltres fem les mesures per a col·lectius.
I dins d'eixos col·lectius estan els que vosté diu.
Estic dient-li el que vosté m'ha dit de que s'han de comparar.
No.
Jo no puc comparar gent de cinquanta-cinc anys que els seus també els tindran, els d'LGTB, perdó, me referixc al col·lectiu que vosté està defensat en este moment, i també ho tindran els qui no són d'eixe col·lectiu.
Per tant, açò hauria de ser específiques d'un col·lectiu, igual que podrien ser d'un altre.
I això ja s'està fent, és que li ho torne a insistir.

Després vosté m'està dient, mire, vaig a dir-li que també hi ha un informe americà on diu.
.
.
, el que passa és que no me'n recorde del nom, però si és precís ho buscaré, que Espanya és un dels països que més gent està completament d'acord, el 88%, el 88%, és un dels països que està més d'acord i que major normalitat en tot el tema de l'LGTB que vosté diu.
Per tant, almenys hem de tindre la satisfacció que ha canviat esta comunitat, que ha canviat este país i que en estos moments s'està treballant per a tots els col·lectius, inclòs l'LGTB.

I després vosté, després, senyor Fran Ferri, jo per descomptat no he estat a vore el que vosté m'ha dit, eixos espais que vosté diu, però ací posa que «.
.
.
está ubicado en las escuelas secundarias lucha para crear un lugar seguro para encontrarse todos, apoyarse el uno al otro, conversar sobre cuestiones relacionadas con la orientación sexual y trabajar para terminar con la homofobia y transfobia».

Per tant, és un lloc on es reunixen ells,… (remors)

La senyora presidenta:

Senyories…

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
ací posa ells… Però, bé, de totes maneres jo considere que això no es conviure.
Per a mi la convivència es fa en la cafeteria, en el menjador, en la biblioteca, en les classes i en tots els llocs.
I els temes, com torne a insistir, que tenen problemes, però tant del col·lectiu LGTB com qualsevol altre col·lectiu, s'han de tractar de la mateixa manera, de la mateixa manera i són greus, molt greus, senyor Ferri.
Amb això estem completament d'acord, són molt greus.
Però considerem que la conselleria està fent el que ha de fer per a poder previndre tots estos casos.

I vaig a dir-li una cosa, són el 6% d'este col·lectiu en tota Espanya.
Per tant, jo crec que s'ha de recolzar de la manera que es pot recolzar a qualsevol altre col·lectiu, que també li diria que a la millor són inclús un percentatge més elevat.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Me gustaría recordarles por cortesía parlamentaria que nos respetemos los turnos de intervenciones.
Todos los grupos tienen sus momentos y, pese a las divergencias, tenemos el micrófono abierto para expresar nuestras opiniones.
Les rogaría a sus señorías que, por favor, por el buen debate y la marcha de la comisión, que nos respetáramos los turnos de intervenciones.

Una vez debatido el punto número tres, procedemos a la votación.
 ¿Votos a favor del punto número tres que acabamos de debatir?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda desestimado, por lo tanto, el punto número tres.

Proposició no de llei sobre el pagament immediat del deute que té La Generalitat amb els centres de música autoritzats i conservatoris, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 64.
588, BOC número 194)

La senyora presidenta:

Passem al punt número quatre: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el pagament immediat del deute que té La Generalitat amb els centres de música autoritzats i conservatoris, que presenta el Grup Parlamentari Socialista.

Per a la seua defensa, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Soto.

El senyor Soto Ramírez:

Buenos días.

Esta PNL tiene una finalidad muy clara, en primer lugar, el recuperar parte de lo que han sido recortes brutales durante los últimos años destinados a lo que es la educación musical, a través de los centros de música autorizados y conservatorios municipales y, por otra parte, garantizar el pago inmediato y efectivo de un sector que lo está pasando muy mal.

Hace dos puntos hemos tenido, digamos, un testimonio vivo y en directo de qué impacto tiene en las familias o en las empresas la política de impagos del Consell que puede, efectivamente, llegar a situaciones dramáticas.
Y, evidentemente, se ha hecho visible, yo creo que se ha vivido perfectamente como representativo de una situación que están pasando miles de personas y empresas, asociaciones, etcétera.

Bueno, pues es un poco también el caso que nos ocupa de los centros de música autorizados y conservatorios municipales, que han pasado en muy pocos años de un presupuesto de 5,1 millones a 1,4 en el año 2013 para remontar un poco en el 2014 a 3,4, de lo que hablaremos también de ese incremento.

En definitiva, estamos hablando de la educación musical, de algo que se valora, parece, por parte del gobierno, de la conselleria de educación, que se piensa que genera convivencia, que se defiende, porque evita el fracaso escolar.
Pero que, después, a la hora de la verdad, vemos cómo hay un castigo, un castigo presupuestario en términos muy claros, porque se ha reducido mucho más de lo que ha sido la reducción media incluso de las partidas de cultura, por no decir otras partidas que no han sufrido esos recortes tan brutales.
Aquí, como siempre, cultura y educación en muchos casos acaban como siendo partidas tremendamente castigadas cuando hay que hacer ajustes y recortes.

Entonces, esa es un poco la situación.
Tenemos unos centros a los que se les pidió que colaboraran para prestar servicio en la educación musical por parte de La Generalitat, porque era incapaz de garantizar la oferta.
Y, por tanto, esos centros, esas entidades sin ánimo de lucro, muchas de ellas vinculadas a sociedades musicales, estaban prestando y están prestando un servicio que solamente puede entenderse que se mantenga por la propia vocación y amor por la música.

Porque las dificultades, desde luego, seguramente, si fueran a través de criterios de viabilidad económico razonables, hace mucho tempo que muchos de ellos ya habrían tirado la toalla.
Pero que lo están haciendo, porque creen de verdad en lo que hacen y porque ponen pasión en lo que hacen, que es lo que de verdad mueve las sociedades y mueve la cultura, la pasión por lo que se hace porque uno se lo cree.

Pero frente a esto uno tiene que ver del otro lado, del que tiene que apoyar, qué grado de estima, qué grado de aprecio, qué grado, en definitiva de apoyo está recibiendo por parte de la institución que tiene la obligación en primer lugar de apoyarlo.

Y vemos que, efectivamente, ha habido grandes bajadas, grandes caídas en términos presupuestarios.
Estamos hablando del 73% hasta 2013, del 73%.
Estamos hablando, por tanto, de unos presupuestos muy menguados, que a lo poco que se presupuesta tenemos que añadir que no se paga lo que se presupuesta.
Por tanto, no solo se presupuesta poco sino que no se paga lo que se presupuesta.

Lo cual es una situación, como hemos visto ya, muy complicada, muy dramática.
En primer lugar, porque está evidenciando cuál es el nivel de prioridad política en lo que se presupuesta y, en segundo lugar, porque a la hora de la verdad tampoco está pagando, con lo cual está haciendo, está asfixiando de una forma clara lo que es un proyecto y un programa educativo, que está basado en unas expectativas de ingresos que no se están cumpliendo y que se están retrasando, estamos hablando de dos años.
No se ha pagado nada desde lo que es el 2011, queda todo el 2012, por pagar, queda todo el 2013 por pagar.
Y, por tanto, es imposible que cualquier institución mínimamente equilibrada en términos presupuestarios pueda hacer frente a esto.

Por tanto, a la deuda explosiva de La Generalitat y absolutamente inasumible para cualquier gobierno sensato en términos de prudencia democrática y prudencia en la gobernanza de sus cuentas públicas, tenemos que añadir la enorme deuda oculta -y aquí hemos tenido también algunos casos- la única deuda oculta que no aflora y que está ahí de los préstamos, las hipotecas, el poner en riesgo el propio patrimonio personal de muchas familias, empresas, instituciones o entidades que tienen que recurrir al endeudamiento para poder hacer frente a los impagos que les debe la propia Generalitat.
Por tanto, es una situación que se agudiza por esa vía, por la vía de la falta de presupuesto y por la vía de la falta de pago.

Y es verdad que se ha recuperado 2 millones para el año 2014, es verdad.
Habíamos caído hasta 1,4 de los 5 y pico y es verdad que para el 2014 ha habido un punto de inflexión, vamos a llamarlo.
Pero con esto lo único que se ha detenido es la caída libre del presupuesto, no se ha levantado el castigo.

Hubo un compromiso concreto por parte de la conselleria de educación, reunida con la plataforma de los centros de música autorizados y de los conservatorios municipales de recuperar y de compensar parte del presupuesto en el año 2013.
Yo mismo le hice una pregunta al secretario autonómico en esta misma comisión y no me contestó, jugó a la ambigüedad.
Ahora vemos cuál es la ambigüedad.

La ambigüedad es para 2013 no se ha recuperado absolutamente nada y lo que se ha hecho efectivamente es recuperar algo, 2 millones, para el año 2014, con lo cual de dos cosas una.
Si efectivamente el compromiso, el compromiso de recuperar parte de los presupuestos menguados y reducidos en el año 2013 se ha traslado a 2014, entonces lo que ocurre es que para 2014 no ha habido ningún tipo de incremento, porque ese incremento habría que imputarlo a 2013.
O, de lo contrario, si de verdad lo que se ha hecho es recuperar parte del dinero para 2014 y el 2013 no se ha tocado, entonces la conselleria ha mentido, ha mentido y ha incumplido su compromiso de recuperar parte de los presupuestos para 2013.

Con lo cual, de dos cosas, una.
O en el 2014 no ha habido ninguna subida y seguimos en 1,4, porque esos 2 millones son imputables a 2013, o si son de 2013 ese dinero en 2014 no hay dinero.
Y, por tanto, lo que hay es una falta real de compromiso y de cumplir con la propia palabra que se dio en una mesa con la federación de centros música autorizados.

Por eso, no nos satisface la enmienda que nos ha presentado el PP.
No nos satisface de ninguna manera.
Ya estamos cansados de dar confianza a palabras tan absolutamente confusas y sin compromiso y sin ningún tipo de voluntad real de solucionar los problemas, como lo de agilizar de acuerdo con las disponibilidades presupuestarias.
Y eso en lo que atañe al compromiso de pago.

Pero, desde luego, en cuanto a lo que es recuperar y compensar los recortes presupuestarios de los últimos años, no hay ninguna oferta de aproximación, no hay ninguna enmienda de aproximación.
Por tanto, evidentemente, no podemos estar contentos.

Ustedes, efectivamente, siguen en esa línea de castigar a los sectores…, bueno, ya a todos los sectores, ¿no?
, porque, claro, ya es difícil hacer diferencias porque todo el mundo está en la larga cola de los acreedores de La Generalitat, angustiados y asfixiados que ustedes…, en muchos casos empresas y entidades viables, viables, con carteras de clientes o con cartera de alumnos, pero viables, en términos culturales, sociales o económicos, están cerrando, están cerrando porque les toca hacer de financieras, les toca hacer de financieras de la propia Generalitat valenciana.
El mundo al revés.
El mundo al revés.

Las entidades que debían nutrirse de las aportaciones públicas para prestar un servicio público son las que tiene que estar recurriendo al endeudamiento, en muchos casos de sus patrimonios personales, para neutralizar el impacto de los impagos de la Generalitat valenciana.

Y eso lo hemos asumido con demasiada normalidad, todos además.
Yo creo que ya pensamos que es normal esto de los retrasos de dos y tres años en pagar los compromisos, los compromisos presupuestados y las convocatorias resueltas.
Y lo hemos asumido con una normalidad que me preocupa, que me preocupa, porque estamos, en definitiva, ahogando, asfixiando de una forma inmisericorde y cruel a mucha gente, muchos ciudadanos y ciudadanas que pusieron su confianza en su gobierno -porque era su gobierno-, creyendo que a partir de esa confianza iba a ser posible hacer viable su entorno de negocio, su entorno educativo, su entidad en definitiva, y se han visto con que tienen un pie encima de la cabeza y no pueden levantarse.
Y eso es absolutamente injusto y no debemos acostumbrarnos.
Y yo clamo contra la rebeldía ante una situación tan absolutamente aberrante.

Por eso, les pido que apoyen esta enmienda y que se dirijan al Consell y que le digan que esto no puede ser y que hay que presupuestar lo que hace falta en términos de necesidad presupuestaria y que hay que pagar lo que se presupueste.

La senyora presidenta:

Gracias.

Señorías, s'ha presentat una esmena, per part del Grup Parlamentari Popular, que diu:

«Les Corts insten el Consell a agilitzar, en la mesura de les disponibilitats pressupostàries, el pagament de les subvencions i ajudes pendents concedides als centres de música autoritzats i als conservatoris de la Comunitat Valenciana.
»

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Aviam, senyor Soto, vinga.
Primer que tot, primer que tot, a nosaltres no ens pareix una normalitat que no es pague el que es deu, ni a nosaltres ni al president de La Generalitat, vaja això per davant.
No és una normalitat per a res.

Però vosté, en la seua afirmació que ha dit, «todo el mundo está desesperado», pense vosté que l'any passat es van pagar dèsset mil milions d'euros, i este any ja en portem pagats més de deu mil milions d'euros.

Però, insistisc, vaja per davant que nosaltres també volem que es pague, també volem que es pague tot el que es deu.
Això vull que quede ben clar en esta comissió.
Volem que es pague tot el que es deu.

Però nosaltres, a banda que som el grup que recolzem el govern, no per això, sinó simplement perquè considerem que s'ha de treballar des de la serietat i des de la responsabilitat, hem presentat una esmena on diguem que instem el Consell a agilitzar, en la mesura evidentment del possible, perquè ja ho ha dit abans un company diputat que si no n'hi ha disponibilitat pressupostària evidentment no es pot pagar res.
Per tant, açò és una frase que dóna igual que estiguera com que no estiguera.
Però agilitzar, que és el que volem, senyor Soto.

Però, evidentment, evidentment, vosté pareix que parle del tema de la música com si en esta comunitat no haguérem tingut sempre una especial atenció.
N'hi han més de.
.
.
, no sé exactament els alumnes que n'hi hauran en estos moments, perquè en règim especial sé que n'hi han cent mil alumnes; per tant, de l'especialitat de música sé que n'hi hauran molts alumnes.

Però sap vosté que en esta comunitat tenim sis màsters també oficials en ensenyaments artístics superiors relacionats en la música.
I se suma també un nou màster d'interpretació operística, que és el primer màster d'estes característiques en tota Espanya.

Sap vosté els diners que es gasten en els conservatoris de música de la Comunitat Valenciana.
Estem parlant de 204.
551 euros el de València; de 65.
000 euros el de Castelló; i 47.
260 euros el d'Alacant.

Després, també, tot l'esforç que s'està fent en la conselleria de governació, quant al tema de les societats musicals.
Vosté sap que l'esforç és històric.
Se destinen 7.
433.
670 euros i s'estan complint, precisament, els acords que es van tindre en la federació de societats musicals en l'any 2010.
Està completament al dia en el pagament a eixes subvencions.
Per tant, l'esforç vull també que quede.
.
.
, que es faça palés en esta comissió que la música és molt important per a esta Comunitat Valenciana, per a este govern i per al president Alberto Fabra.

Vosté el que no pot pretendre.
.
.
I jo crec que ho sap vosté perfectament.
El que passa és que ho fa perquè.
.
.
, no ho sé per què, no sé per què ho fa; perquè després a la millor anirà en esta PNL i els dirà al col·lectiu, doncs que «mira el que jo he posat».
I, evidentment, jo estic molt conforme en que vosté vullga més diners.

Però, senyor Soto, això és una PNL.
En una PNL vosté el que no pot demanar és que es faça un increment pressupostari, res més!
, res més!
, de passar d'1,4 a 5,1 milions d'euros aixina perquè sí.
O siga, en una PNL jo puc demanar que me facen ací tres o quatres torres del Micalet, perquè m'agraden molt i vull cinc o sis rèpliques; però, clar, ni he de dir ni d'on s'ha de llevar ni d'on s'ha de posar.
.
.
Açò és comoditat, senyor Soto.
Açò és comoditat per a l'oposició.
Açò és voler el que sempre he dit jo, les típiques esmenes que es fan en pressupostos, de campanar.
Però vosté ja ha arribat.
.
.
, ha arribat a tal confusió -que m'ha dit a mi que si estem confosos-, a tal confusió.
.
.
, que vosté presenta una PNL com si fóra una esmena als pressupostos.

Vosté ja ha presentat una esmena als pressupostos per a augmentar eixos diners -doncs, bé, si li l'aproven, perfecte, i si no li l'aproven, doncs, mala pata- que és el que fan tots els diputats, val?
, presentar esmenes als pressupostos, cosa que em pareix molt lloable i que a mi m'agradaria, com supose que a tots, que es pogueren acceptar totes les esmenes que incrementen pressupost, perquè senyal que estaríem en el finançament que ens correspon i estaríem en una situació sanejada, que és el que tots volem.

Tots volem el mateix, senyor Soto, és que no sé si se n'ha adonat.
Vosté no sé si ha vist l'informe que van fer tots els.
.
.
, que es van nombrar ací en estes Corts, que es van nombrar per part del seu grup, per part dels altres grups de l'oposició i per part del nostre grup.
Van aplegar tots al mateix acord: que hem de treballar de la mà i que estem mal finançats i que mentre no tinguem un bon finançament, senyor Soto, no podrem eixir d'este caos -que vosté ha dit abans-, este caos a l'hora de fer tots els pagaments que es deuen.

La Generalitat valenciana està prioritzant.
El que passa, el que passa, senyor Soto, és que és molt bonic, des de fora, des de l'oposició, que saps que no has de prendre cap decisió, el criticar totes i cadascuna de les decisions que pren el govern en eixa responsabilitat i en eixa serietat que li toca a l'estar vivint els moments en què estem vivint en esta comunitat i en la resta de l'estat espanyol.
Perquè m'agradaria vosté que mirara les altres comunitat i vegera el que ha passat en els pressupostos d'educació.
M'agradaria que ho mirara, perquè és molt bonic criticar el que tenim ací, però les coses s'han de fer en un context, senyor Soto.
En Catalunya el que s'està rebaixant en educació; en Andalusia el que s'està rebaixant en educació; en.
.
.
Mire el que vullga, me dóna igual el color polític que tinga.
S'està fent una rebaixa en tots, en tots els pressupostos de totes les administracions autonòmiques.
Per què?
Perquè estem passant la situació que estem passant.

I no ens alegrem ningú que no es pague, ningú.
Perquè de veritat li ho dic que estic molt cansada que ací parega que els del PP estem encantats d'haver-nos conegut i que, com es deu, doncs, que es dega, ja.
.
.

Doncs, no, volem que es pague, del primer a l'últim, i quan dic del primer parle del president Alberto Fabra, fins l'últim, fins l'últim.
.
.
, no diputat, afiliat de qualsevol població.
I estic convençuda que inclús els qui no són ni del Partit Popular ni de ningú, tots els de la Comunitat Valenciana volen que es pague, tots.
I aixina vull que quede ací constància i que ací es faça palés, senyor Soto.

Perquè nosaltres no podem aprovar-li el seu, primera, perquè el segon punt és inadmissible i vosté ho sap, senyor Soto, i vosté ho sap que és inadmissible.
I jo estic encantada que vosté recolze les societats musicals, recolze els conservatoris i els centres de música autoritzats i ho recolze tot.
Jo també.
Jo sóc del ram, jo sóc del ram del ball, però jo sóc del ram i també recolze tot el que vosté està demanant.
I moltes coses que vosté ha dit, té raó.
Però no es pot mai en la vida aprovar una proposició en el punt número 2.

I en el punt número 1, sí que m'agradaria que reconsiderara, reconsiderara, que si l'interés que vosté té és que es pague en la major brevetat possible i que es pague el que es deu, que aprovara esta esmena i que poguérem aplegar a un acord, que és el que ens demanda dia rere dia tota la societat civil.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Para fijar posición, (veus) o réplica.
(El senyor Soto diu: «Sí, claro.
») Però ha de demanar-me-la.
El mire i no me diu res.

Senyoria, vol rèplica?

El senyor Soto Ramírez

Per favor, presidenta, pot donar-me rèplica?
(Rialles)

La senyora presidenta:

Val, té rèplica.
Té la paraula.

El senyor Soto Ramírez:

Bueno, pues, sí.
No sé por qué quiero réplica.
(Veus.
Rialles) Sí, es que a mí…

La senyora presidenta:

Para aceptar o no aceptar la enmienda, señoría.

El senyor Soto Ramírez:

…los discursos circulares me parece que llevan muchas veces a la melancolía, ¿no?
Y yo creo que estamos aquí para poner un poco de ilusión al tema.

Pero, efectivamente, yo creo que no ha habido ningún tipo de aproximación.
Es decir, usted me dice: «No, es que en el punto 1 ha habido un esfuerzo de redacción y de aproximación.
» Y es verdad, quiero decir, que de la nada a eso, siempre es un avance.
Y, efectivamente, siempre pendiente y subordinado a disponibilidades presupuestarias, etcétera.

Eso mismo lo podía haber hecho en el otro punto.
Quiero decir, efectivamente, yo lo que pido es que se compensen las brutales retallades patides des de 2010 fins ara.
Val, això és el correcte, és demanar el correcte, que les necessitats que n'hi havien en 2009 ara són majors.
Inclús hi havia un increment de l'índex de la vida.
I ha pujat tot.
I ara estem en 1,4 i ara passarem a 3,4, de 5,1 que n'hi havia.
¿S'imagina vosté gestionar en 5,1 milions i ara haver de gestionar amb 1,4, cinc anys després?
Això és heroic, heroic.
Ja no és una situació normal o d'excel·lència, no.
És que sols pot compensar-se, efectivament, en la passió que es posa en el que està fent esta gent, renunciant a part del seu sou, en definitiva, al que són sacrificis i en molt de voluntarisme.
Això pot entendre's tan sols d'eixa forma, no?

Però n'hi ha un límit.
I n'hi ha un límit també de necessitats bàsiques per baix de les quals és impossible fer sostenible el sistema.
I això és el que està passant.
En estos moments no es pot fer sostenible en eixes necessitats.

Per això, jo li demanava també que en el segon punt tinguera una oferta d'aproximació i diguent: «Impulsar los presupuestos necesarios de acuerdo con las disponibilidades de no sé qué para acercarse, efectivamente, y recuperar los recortes que ha habido durante todos estos años.
» Se hubiera podido plantear un esfuerzo en ese sentido y no se ha hecho.

Por eso, yo no le puedo aceptar su enmienda porque es absolutamente insuficiente para lo que son las aspiraciones del colectivo, no para mí.
Yo no soy más que un mediador en esta historia, porque quien de verdad está sufriendo y padeciendo son los centros de música autorizados -este tema-.
Y, por tanto, no me parece justo, no me parece honesto por mi parte quedarme con la propuesta absolutamente descafeinada que usted me hace.

¿Cuánto me ha dado?
(Veus) ¿Cinco; yo ya llevo…?
No, no me ha dado cinco,…

La senyora presidenta:

Siga, señoría.
Siga.

El senyor Soto Ramírez:

.
.
.
yo no llevo cinco minutos hablando.

Vale, vale.

Bien, por eso le pido que haga un esfuerzo en este sentido.

En definitiva, lo que estamos padeciendo no es algo normal, quiero decir que es algo que responde a un contexto, un contexto de asfixia económica que se une a un desprecio por la cultura, absoluto, un desprecio que pretende difundir ignorancia porque ahí la derecha se encuentra bien difundiendo ignorancia y convirtiendo la cultura en un elemento absolutamente elitista, para el que se lo pueda pagar, y, por tanto, rompiendo los principios de igualdad de oportunidades de, efectivamente, de diez mil alumnos, en este caso, alumnos y alumnas que se están beneficiando de ayudas públicas para poder estudiar música, para poder canalizar su vocación y que no pueden, seguramente, recurrir a grandes escuelas de élite de formación musical para poderse formar.

Por tanto, eso tiene también un impacto social y un impacto de igualdad de oportunidades y de atender realmente a quien lo necesita.

Pero también hay que crear el caldo de cultivo necesario para crear, y la creación no se desarrolla de cualquier manera en cualquier contexto, y por eso a la asfixia económica también tenemos que añadirle la asfixia política, la asfixia social.
Y lamentablemente estamos en muy malas épocas, y parece que desde el gobierno valenciano, en lugar de intentar aprender de los errores y rectificar, estamos volviendo a la época más oscura, donde la asfixia y la falta de oxígeno por la libertad básica están apareciendo, sí.

La señora Llinares seguramente se lo podría explicar mejor que yo, pero estamos volviendo a las listas, a los momentos lúgubres de las listas negras de periodistas, por ejemplo.
Estamos volviendo a los vetos a los actores, porque no pueden participar en producciones financiadas con dinero público.
No, no, no, porque eso es cultura, y tiene que ver con el entorno.
Estamos volviendo a los vetos a los actores, porque se atreven a decir lo que piensan y no quieren ser súbditos de un gobierno autoritario.
Eso también.

Y todo esto genera un contexto, efectivamente, de falta de libertad.
Si le sumamos a eso las leyes mordaza de represión ciudadana, que intentan efectivamente y que lo que quieren es callar a la sociedad, estamos generando un entorno muy poco propicio para la música, para la creación, para, en definitiva, desarrollar lo que es un ámbito de nuestro cerebro, que es un ámbito básico de creación artística y cultural que a ustedes no les importa.
En definitiva.
.
.

La senyora presidenta:

Vaya finalizando.

El senyor Soto Ramírez:

.
.
.
yo creo que, para finalizar -se lo agradezco muchísimo, la magnanimidad que está teniendo, señora, porque yo sé que usted está entendiendo perfectamente mi mensaje-, le pido que reconsidere su enmienda, que haga una oferta un poco más ambiciosa, en el sentido no solo de pagar y de agilizar los pagos, sino también de impulsar la compensación presupuestaria de los recortes habidos en los últimos años.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por alusiones, la señora Linares, que no Llinares.
.
.

El senyor Soto Ramírez:

Perdón.

La senyora presidenta:

.
.
.
como no podía ser de otra manera, respalda todas las decisiones del presidente del Consell.
Las personas pasan y el proyecto continúa.

Y ahora tiene usted la palabra, señora Maira Barrieras, cinco minutos.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Aviam, senyor Soto, tot el que ha dit, perquè a vosté li agrada molt fer el seu discurs polític, que a vegades també, no se pense, que diu coses que no deuria dir, com això de l'altre dia que ens va dir dels bous, que la muntaren gorda.
O siga, que no passa res, però bé.
Jo, el que m'ha dit, és que no vull ni contestar.
«Menyspreu a la cultura» (se sent una veu que diu: «Total.
»), «difundiendo ignorancia» (se sent una veu que diu: «Total.
»), «leyes mordaza» (se sent una veu que diu: «Total.
»).
Bé, mire, tot això, senyor Soto, evidentment és que no vull contestar-li.
No vull contestar-li perquè és que no, és que no, és que crec que és tan, tan, tan, tan, tan bestial el que vosté diu.
I el que li agrada sentir-se, que de veritat és que no vull me senca a mi en eixe tema.
(Veus) Mire, no vull que me senca a mi.
Vosté tindrà la seua opinió, jo tinc la meua, però açò me pareix tan fora de lloc, que no pense contestar-li res.
Ara, sí només que li vull dir una cosa: el menyspreu que vosté també té a estes Corts, senyor Soto.
Apague el micro, perquè si no, no em pot.
.
.
(Rient) Val, si és tan amable.
Bé, doncs, aleshores, el menyspreu que vosté té a estes Corts, senyor Soto, perquè no puc, encara que vullguera, eixe segon punt és inadmissible en una PNL.

Ensenye'm totes les PNL que vosté vullga, on es demane que es modifique el pressupost.
Ensenye'm totes les PNL que vosté vullga en números on s'augmenten els milions que vosté augmenta en una PNL.
Explique-m'ho, a vore, i diga'm, el reglament, on l'empara.
A vore, diga-m'ho, i aleshores parlarem.

Perquè ja que vosté parla de menyspreu a la societat valenciana, jo li dic que vosté té una miqueta de menyspreu a estes Corts.
Perquè és que, primer que tot, situe's, senyor Soto.
Vosté situe's.
Vosté treballe per als valencians, vosté treballe per als músics, que em pareix bé, si és que em pareix molt bé, si és que ja li ho ha dit al principi, llevant que totes eixes afirmacions no estic completament d'acord, però n'hi ha moltes coses que vosté diu que té raó.
Però evidentment, si s'ha passat de no haver augmentat res, sinó haver disminuït, a fer un augment, com vosté ha dit, doncs anem pel bon camí.
El que s'ha de fer és pagar, evidentment.
El que s'ha de fer és pagar.
Això, completament d'acord.
Per tant, senyor Soto, vosté reconsidere una altra vegada, i li ho torne a dir, el segon punt és inadmissible.

I vosté, a més, insistix, vosté ho sap, el que passa és que li agrada poder parlar d'este tema ara, perquè sap que a la millor en pressupostos no tindrà vosté temps, perquè, clar, en cultura s'ho ha de repartir en educació, i a la millor ni parla.
Jo no ho sé.
Però aleshores, clar, és normal, com allí no podrà fer el seu speech, doncs el fa ací, i aixina després va i parla amb les societats.
.
.
Les societats, perdó, amb el col·lectiu i diu: «Heu vist com vos ha defensat?
» Doncs a mi em pareix molt bé.
Si vol, jo aniré a dir-li que tenen un gran defensor en el senyor Soto.
Jo els ho diré.
(Veus) Senyor Soto, jo també me les crec, senyor Soto.

La senyora presidenta:

Señor Soto, señorías, por favor.
Señor Soto, por favor.

La senyora Barrieras Mombrú:

Jo també me les crec, evidentment.

La senyora presidenta:

Por favor, les he dicho antes que se respeten el turno de intervenciones.
Todos tienen su tiempo, por favor.
Señor Soto, por favor.

La senyora Barrieras Mombrú:

Val, doncs no gaste el meu, senyor Soto, deixe'm estar a mi.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, siga.

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
que és el meu.
Vinga, aleshores jo, el que li dic, senyor Soto, que jo estic completament d'acord que vosté defense les societats.
.
.
Torna-li les societats!
Les escoles, el col·lectiu de les escoles i conservatoris.
Estic completament d'acord.
Però, centre's una miqueta en el que volem tots, que és que es pague.
El que volem tots és que es pague.
Doncs aprove la nostra esmena que agilitza el pagament de les subvencions i oblide's d'això, que té vosté una esmena als pressupostos, i allí defenga-la, que li donen temps en el seu grup i agarre vosté el micro i allí diga tot el que haja de dir.
Però no on no toca.
I a més és que el que més me molesta, sap què és?
Que vosté ho sap.
Això és el que més me molesta, que vosté ho sap perfectament.
Vosté, l'estic mirant i sé que ho sap perfectament, que açò no fa res ací.
El que passa és que aixina vosté aprofita per al temps que damunt tan benèvolament li ha donat la presidenta, per a tornar a parlar i fer el seu speech.
Jo li l'agraïsc molt, el seu speech, però m'agradaria que tota eixa vehemència, eixa voluntat que té en recolzar este col·lectiu es notara en aprovar la nostra esmena.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Fijamos ahora posición por el resto de los grupos políticos, empezando por Marga Sanz, por Esquerra Unida.
Té la paraula.

La senyora Sanz Alonso:

Gracias, presidenta.

Mire, me va a ser imposible poder seguir hablando, pero es manifestar mi posición a favor, como Grupo Esquerra Unida, a la proposición no de ley que ha presentado el Grupo Socialista.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Compromís, para fijar posición tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, doncs nosaltres pensem des de Compromís que sí que es pot presentar una proposició no de llei en estos termes, perquè al cap i a la fi la finalitat de la proposició no de llei és marcar-li un camí al Consell, camí que no ha pres lògicament, o que té oblidat en un racó de la seua memòria, com està passant amb tot el que són les ensenyances musicals en este moment.
I per tant, entenem el que vosté diu, que sí que se pot dir, però, clar, ací nosaltres som qui representem el poble i el Consell és una derivació precisament de Les Corts i, per tant, si consideraren ací que calia posar eixos 5,1 milions, doncs el Consell hauria d'arbitrar les mesures necessàries per a posar-los.
I, si no es puguera, donar les explicacions oportunes i dir: no se poden posar cinc milions.
Doncs sí que podem posar, per exemple -és que jo me sorprenc que ningú ho haja dit, avui mateixa s'ha publicat una modificació de crèdits en la qual s'augmenta el que són les ajudes a conservatoris i centres autoritzats en un milió i mig de sobte.

Per tant, si el Consell pot fer de moment, augmentar un dia un milió i mig, pense que el que són Les Corts, pot demanar-li que augmente les quantitats que corresponga per a complir els compromisos que en el seu moment va assumir amb la Federació de Societats Musicals i amb els centres de música autoritzats, també per un altre costat.
Per tant, dins de dir: creem que es pot fer, nosaltres demanem que es faja, i votarem a favor.
I votem a favor, ja no només parlant dels centres de música autoritzats i conservatoris, perquè el senyor Soto ja ha fet l'exposició parlant d'ells, sinó parlant de tot el tema del que és la influència de les societats musicals, centres de música i la resta, en diversos aspectes.

Perquè la pregunta és: se mereixen eixos 15,7 milions que demanen també les societats musicals?
Sí, se'ls mereixen.
I se'ls mereixen no només per dir ahí, que bonic és dir-los que sí.
Se'ls mereixen per diversos aspectes.
I, dins del debat, almenys raonem.
Primer, se'ls mereixen perquè en l'aspecte laboral i econòmic doncs no hi ha massa estudi, però recentment la Universitat de València sí que va fer públic un estudi propi.
Diu que té una repercussió econòmica en este moment de 60 milions d'euros, i que té una creació en este moment de 2.
575 llocs de treball a nivell del País Valencià, xifra gens menyspreable, no?
Gens menyspreable.
Per tant, en l'aspecte laboral i econòmic val la pena que potenciem tots els ensenyaments musicals, perquè són importants.

En l'apartat d'educació, formació, jo diria que el coneiximent musical comporta, per una part l'educació de la sensibilitat artística en general, cosa que caldria valorar moltíssim, porta el que és l'evolució, la millora de la intel·ligència musical, dins de les intel·ligències de Gardner, ho porta també, quan acudim a la formació reglada, que és l'objecte d'esta proposició no de llei, l'accés posterior a professions.

Hem parlat de l'aspecte laboral i econòmic, de l'educatiu i formatiu, però també del cultural.
Les bandes són les associacions culturals, i al voltant d'ahí.
.
.
I per què parle jo de les bandes i no dels centres musicals?
Perquè precisament els impagaments als centres de música autoritzats estan creant problemàtiques profundes en les bandes de música que siguen titulars d'estos, perquè no poden assumir els pagaments que els toca.
I la banda cal cuidar-la perquè és la primera associació cultural que es crea històricament ací al nivell del País Valencià, la que més gent té i que, per tant, cal ajudar-les i no posar-les traves.

Un altre apartat seria el social.
L'activitat de les escoles de música, dels centres de música autoritzats omplin temps, activitats positives.
En les escoles de música -parlava la senyora Barrieras de la quantitat d'alumnes de l'això, no ho he localitzat, però sí que he localitzat les de les escoles de música-, quasi 34.
000 alumnes en les escoles de música.
Per tant, tots estos aspectes mos porten a tindre una consideració especial.
I lògicament, hem d'aconseguir el finançament adequat, clar, senyories, que hem d'aconseguir el finançament adequat per a poder tirar endavant este país, entre ell totes les activitats i tot (inintel·ligible) .
.
.
les bandes de música i els centres de música autoritzats, i les escoles de música.
Però lògicament això no ho aconseguirem quan portem una proposta de reforma del sistema de finançament retirant-la abans que se comunique, abans que se debata en el Congrés dels Diputats, i tampoc amb negatives reiterades a demanar la solució sobre eixos 13.
000 milions d'euros que representen el deute històric assumit unànimement per totes Les Corts i, per tant, pense que aixina malament anem a eixir de la situació.

Per tant, jo demanaria que se passara de l'estadi de les paraules a l'estadi dels fets, a la reclamació política, però ferma, que des de l'estat se tinguen en compte els interessos i els deutes que se tenen amb ell en el País Valencià.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyories.

Una vez debatido el punto número cuatro, pasamos a la votación.
Vots a favor del punt número quatre?
7.
Vots en contra?
8.
Queda desestimat, per tant, el punt número quatre.

Proposició no de llei sobre la revisió i rebaixa de l'IVA de les gaiates de les festes de la Magdalena de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 68.
419, BOC número 207)

La senyora presidenta:

Anem al punt número cinc, que és presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la revisió i rebaixa de l'IVA de les gaiates de les festes de la Magdalena de Castelló, que ha presentat el Grup Parlamentari Popular.
Este punt té una esmena, un text alter.
.
.
Un moment, senyories.
(S'interromp la gravació)

(Ocupa la presidència al vicepresidenta, senyora M.
Âª Elena Bonet Mancheño)

La senyora vicepresidenta:

Bueno, pues, damos lectura al punto número cinco, que es: «Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la revisió i rebaixa de l'IVA de les gaiates de les festes de la Magdalena de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Popular.
»

Hay una enmienda transaccional que retira todos los demás textos, y vamos a dar.
.
.
Exacto, y vamos a dar lectura del mismo.
¿Es así, señor secretario?
Bien.
Secretario, no,  (rient) letrado.
Eso es la deformación de haber estado doce años en un ayuntamiento.

Bien, pues dice la enmienda transaccional: «Els portaveus sotasignats, representants dels grups parlamentaris Popular, Socialista, Compromís i Esquerra Unida, a l'empara d'allò establert en l'article tal i tal, presenten la següent proposta alternativa a la proposició no de llei presentada pel Grup Parlamentari Popular.
El punt número 1: Les Corts manifesten el seu respecte i reconeiximent a les festes de la Magdalena com a festes fundacionals de la ciutat de Castelló, al temps que fan una valoració positiva de tots els actes i elements tradicionals que formen part d'elles com mostres vives destacades de la nostra etnologia.

»2.
Les Corts insten el Consell que sol·licite al Govern d'Espanya la revisió i rebaixa de l'IVA actual al tipus reduït del 10% per al conjunt dels artistes gaiaters aplicable als monuments artístics de les festes de la Magdalena que se celebren a la ciutat de Castelló per l'excepcionalitat, singularitat i caràcter efímer d'estes en el context de… (veus) com expressió cultural de les.
.
.
, per l'excepcionalitat , singularitat i caràcter efímer d'estes.
.
.
Vamos a leerlo otra vez porque (veus), perdón.
Després de «Castelló» ve «com expressió cultural», i ja està.
(Veus) I després «per l'excepcionalitat, singularitat i caràcter efímer d'estes en el context de les exigències de la política de consolidació fiscal».
És aixina, ¿no?
Bé.

»3.
Del present acord es donarà compte al Congrés dels Diputats i al Senat del regne d'Espanya perquè es trasllade a tots els grups parlamentaris perquè es tinga coneixement del seu contingut i actuen en conseqüència.

»4.
Així mateix, el Consell donarà compte a estes Corts del compliment d'esta resolució en el terme màxim de tres mesos.

»Palau dels Borja, 16 de diciembre de 2013.
»

¿De acuerdo?
¿No?

Vale, pues, ahora para fijar posición de menor a mayor, primero tiene la palabra la señora Sanz durante cinco minutos.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias.

Esquerra Unida ha presentado -y soy consciente que lo hemos hecho fuera de plazo por un problema ajeno a mi propia voluntad- una enmienda de modificación de la parte resolutiva que decía lo siguiente:

«1.
Instar al Ministerio de Economía y Hacienda a recualificar el tipo de IVA que se aplica a los bienes culturales para trasladarlos del 21% al 10% reducido.

»Solicitar, en segundo lugar, al Gobierno de España la revisión a la baja del IVA al 10% para el conjunto de los artistas gaiaters aplicable a los monumentos artísticos de las fiestas de la Magdalena como expresión cultural que se celebra en la ciudad de Castellón y dar traslado al presente acuerdo a todas las formaciones políticas del Congreso de Diputados para que le den soporte.
»

Efectivamente, ha entrado fuera de plazo, pero yo con ello quiero dejar y manifestar en esta comisión la misma consideración y el mismo criterio que manifesté en el debate del mismo tema referido a las fallas y a les fogueres en Alacant, y es que nosotros entendemos que toda expresión cultural, todos los bienes culturales deben tener la misma consideración de un IVA reducido del 10% porque entendemos que la cultura tiene que ser un bien accesible a toda la ciudadanía y, por lo tanto, no introducir un elemento económico que supone una barrera para hacer realmente que este derecho a la cultura sea un derecho realmente democrático.

Y, en ese sentido, entendemos que tal consideración debe aplicarse también en este caso a les gaiates como expresión cultural.

Yo votaré a favor de este acuerdo que se plantea porque expresa concretamente que son una expresión cultural y que, por lo tanto, desde nuestro punto de vista merece  una rebaja del IVA del 10% igual que lo defendemos para el resto de bienes culturales y de expresiones culturales.

Muchas gracias.

(Inintel·ligible) .
.
.
por mi imposibilidad de.
.
.

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señora Sanz, y para nada hay que disculparla sino agradecerle en todo caso el esfuerzo que está haciendo en su estado de salud.

Tiene la palabra por el Grupo Compromís el señor Pañella.
Cinco minutos.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Manifeste també la conformitat amb el que la senyora Sanz ha dit i és també comú al que des de Compromís hem plantejat diverses vegades també de reducció de l'IVA cultural en general.
Ací no parlem del 10%, sinó que nosaltres parlàvem d'equilibrar-lo amb el que són els nivells europeus per a poder ser competitius els nostres.
.
.
però no entrarem en una guerra de xifres en este moment perquè -crec- la idea és el que és important més que la xifra en concret.

Per tant -diguem-, dins d'eixa conformitat hem presentat nosaltres també, encara que avui estem debatent la del Partit Popular, una proposició no de llei al respecte perquè ja ho anunciàrem el dia que s'aprovara la reducció per a les falles i fogueres.
Ho dic perquè al 12 de novembre se va aprovar per unanimitat eixa proposició no de llei que presentar el Grup Socialista sobre al fixació especial de l'IVA per al sector faller i fogueres amb una esmena que va presentar el Grup Popular també en aquell mateix moment, i en la meua intervenció jo vaig ja fer constar que creia que les gaiates, si se feia per açò, també haurien d'estar compromeses encara que el fet en el qual se basava en dir que era efímer uns i altres era el fet de cremar-se.
Dins d'este moment,  jo vaig voler elaborar una proposició no de llei assessorant-me amb persones enteses, he de donar les gràcies a les dues persones que van col·laborar, com Àlvar Monferrer, un estudiós etnològic de les comarques valencianes, en general, i molt particularment a Castelló, i Manuel Carceller exactament també és historiador i persona que està dins del món de la Magdalena.
I passaré a llegir l'exposició de motius perquè pense que és interessant que coneguem com se… (Veus)

Ja en l'exposició de motius nosaltres férem.
.
.
com he dit la gaiata és representativa de les festes de la Magdalena de Castelló, unes festes fundacionals, característica sense la qual no tindria sentit eixa celebració ni les gaietes que en paraules de Bernat Artola són «orgull de genealogia» i «el nostre millor pregó».
La festa comença amb un romiatge penitencial que palesa la tradició i documenta la història de la ciutat, al que prenen sentit pairal el gaiato i el rotllo, a més del cant.
.
.
-vullc fer una observació, pot ser no se li done la importància que té- O vere Deus, que ens lliga a l'Escola de Cant Pla de Notre-Dame de París del segle XII, clàssic en tots els antics romiatges valencians i que es cantava també a Elx, Alcoi, Cocentaina, Aiora i la ciutat de València, Sogorb, Les Useres, Catí, Moreia i totes les rogatives penitencials de la nostra província moltes de les comarques de més enllà de la ratlla d'Aragó i Catalunya.

En relació a les gaiates és el pare Vela que ens deixa constància -i vullc fer observació de la data-, a l'any 1750 parlant de la processó de tornada que «va muy acompañada de luces, que convierten la noche en claro día».
Dic la data perquè 1750 seria la data possiblement més antiga de les festes que estem celebrant ací o les que estem demanant, més antiga en este moment que serien les fogueres o que serien inclús les falles.

Per tant, també Espresati fa referència a «las luminarias individuals, transportadas por un hombre vestido a la antigua usanza huertana», d'aquestes penjava un rogle de cintes, a la punta de les quals s'agafaven les famoses -encara conservades avui en el pregó- xiquetes del meneo, «niñas casi parvulitas, vestidas de blanco con huecas y rizadas faldas que revuelan al exagerar sus contornos mientras andan».
Aquestes xiquetes foren creades com acompanyants de les gaiates monumentals a partir de 1852, quan la processó commemorativa del cinc-cents centenari de la fundació de la ciutat.

Quatre anys més tard, un acord de l'ajuntament va situar estratègicament gaiates de vidres de colors i ciris verds en alguns llocs pels quals passà la romeria.
Mundina, en 1873, ja les cita com «una pirámide que forma en su centro un templete donde está la Magdalena penitente, adornada con profusión de vasos y luces de colores, terminando en un cayado que simboliza los mismos que las cañas».
Deu anys abans, 1853, el programa que va editar l'ajuntament parlava de sis d'aquells monuments «de variadas formas y con profusión de luces y colores que desfilan entre los diversos grupos de penitentes».
Cal citar també les monumentals amb disseny del pintor Castell de 1914, la de l'ajuntament, la del Regiment de Tetuan 14, la de la Cambra Agrícola i la del Gremi de Sant Isidre.

Per acabar, el 12 de desembre de 1944 s'editen les normes de les gaiates i destaca que «las gayatas serán armazones de líneas de luces que tendrán la figura que les dé la fantasía del artista, sin sujeción al límite de altura ni de anchura».
El 10 de març següent s'estableix que «en cap forma, ni en el presente año ni los venideros se desvirtúe el carácter simbólico de nuestras gayatas quemándolas».
O siga, hi ha una voluntat expressa de no cremar-les.
Jaume Nos i Eduard Codina coincideixen que la gaiata és llum i color, i no foc, de manera que cremar-les seria anar contra la tradició i la substanciació del monument en si.

El que hem dit demostra que tant per l'antiguitat dels seus orígens com per la importància social, cultural i etnològica de les gaiates són comparables, si més no, a les falles i fogueres, però si a aquestes se li ha reconegut la característica d'efímeres, també ho són les gaiates i ho demostrarem.
Primer, pel significat de l'adjectiu efímer que etimològicament seria aplicable a allò que només dura un dia, ¿eh?
, no és en aquest sentit el que s'utilitza esta paraula, sinó perquè no seria aplicable tampoc ni a falles ni a fogueres.
Per tant és obvi que s'utilitza en el sentit més ample d'allò que és passatger, fugaç, breu, momentani, temporal, transitori.
.
.

Aleshores, aquests adjectius qualifiquen també les gaiates, ja que no són monuments destinats a perdurar indefinidament, no són un monument estable que se situa en una plaça pública per a estar-hi de manera perdurable; la gaiata acaba quan acaba la festa i acaba amb el ¡Magdalena Vítol!
, i és que eixe ¡Magdalena Vítol!
acomiada fins als proper any.
Es guarda…

La senyora vicepresidenta:

Vaya concluyendo…

El senyor Pañella Alcàcer:

…-acabe de seguida-, presidenta, es guarda i abans de la propera es desfà, es modifica i, per tant, el concepte de temporalitat està present tant en les falles, fogueres com les gaiates.

Si més no, simplement vullc citar que la VIU, i ho dic perquè a partir del mateix rector, amb coneixement d'esta situació, es posa en contacte amb mi enviant-mos un vídeo que poden vostés trobar en la web precisament de la universitat, en el qual també parla, precisament, de la característica d'efímeres de les gaiates.

Per tant, pense que seria i no podríem admetre que s'hagueren quedat fora i, per tant, estem avui solucionant l'error que en aquell moment se va…

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

Tiene la palabra por el Grupo Socialista el señor Toledo.

Tiene la palabra.

El senyor Toledo Lobo:

Gràcies.

Bé, per a mi és un honor com a castellonenc defendre el recolzament a aquesta proposició no de llei, és un honor també com a persona sempre implicada en les festes de la Magdalena: en la gaiata 6, Farola-Ravalet, des de 1980 fins al 1984; després en la gaita 14, Castàlia, de la qual la meua filla va ser madrina infantil; i, després, en la gaita 7, Cor de la Ciutat, de la qual el meu fill és vicepresident, i, el darrer any, la seua madrina va ser la meua filla també.

Vullc dir amb això que conec el món de les gaiates des de dins, que sé de l'esforç econòmic i de la quantitat de treball que suposa cada any cadascun dels dinou monuments gaiaters que es construïxen per a desfilar el diumenge de Magdalena pels carrers de la ciutat, protagonitzar l'acte multitudinari de l'encesa de les gaiates i romandre exposades durant tota la setmana de festes en cadascun dels dinou sectors.

És obvi que no falta haver estat en les gaiates per a entendre la importància d'aquesta proposició no de llei i donar-li suport, però entendran que suposa una satisfacció addicional el poder-ho fer.

La gaiata és tan singular que solament pot trobar-se a Castelló de la Plana perquè està íntimament lligada a les arrels de Castelló, a la processó penitencial al Castell Vell documentada des de 1378, a les festes de la Magdalena declarades d'interés turístic internacional des de 2010.

Podem dir que la gaiata és un símbol pairal de Castelló i per això tanca el pregó de Castelló, del geniat Bernat Artola quan diu «i ací vénen manifestes per raons de tradició les festes que Castelló fa seguint la llum antiga perquè la gaiata siga el nostre millor pregó».

Els monuments gaiaters definits molt encertadament per Antoni Pasqual com «un esclat de llum, sense foc ni fum» són monuments artístics que han de ser de nova creació cada any per a participar en el concurs de gaiates convocat per la junta de festes.

Les gaiates són, per tant, monuments tan efímers com les falles i les fogueres, construïts cada any com les falles i les fogueres, impossibles de vendre a ningú com les falles i les fogueres, construïdes per artistes gaiaters com les falles ho són per artistes fallers i les fogueres per artistes foguerers.

Per tant, és just i necessari que aquestes Corts tracten amb igualtat gaiates, falles i fogueres, i ens congratulem que aquesta proposició no de llei estiga recolzada per unanimitat.

Esperem que la mateixa unanimitat puga estendre's prompte per a donar suport a l'IVA reduït a tot el sector cultural perquè és el nostre producte interior no brut, perquè en altres països l'IVA és molt més reduït que ho era a Espanya abans de la brutal pujada, i perquè la tendència internacional és reduir-lo encara més.
No té sentit un IVA del 21% perquè està desmantellant molts dels àmbits culturals al nostre país i és molt elevat en comparació al que apliquen els països del nostre entorn.

Esperem que esta PNL òbriga un camí perquè en un futur molt proper es reduïsca l'IVA a tot el sector cultural.

Gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Toledo.

Tiene la palabra por el Grupo Popular la señora Marisol Linares.

La senyora Linares Rodríguez:

Gracias, presidenta.

Yo, pues, primero que nada congratularme como persona de Castelló -diríem- de soca, l'exposició que s'ha fet ací per part del Grup Compromís, de la lección magistral que nos ha dado el señor Pañella y, también, del currículum que ha expresado el señor Toledo de su vida como gaiater.

Pero yo creo que lo importante al final de todo esto es qué es lo que nos ha llevado a hacer un texto alternativo.

Y yo me congratulo porque este texto alternativo tiene un punto…, tiene cuatro puntos y se ha recogido, precisamente, cada punto de un grupo político.

Pero el espíritu de este texto alternativo es llevar, al final, a igualar en condiciones lo que en el pasado, el día 12 de noviembre, hicimos también en esta comisión, que fue una proposición no de ley, que presentó en su momento el Grupo Socialista, que también fue enmendada por todos los grupos políticos y aprobada por mayoría, igualarlos a las fallas y a las hogueras de la ciudad de Alicante.

Miren, els monuments artístics.
.
.
, jo també vull llegir l'exposició de motius del Grup Parlamentari Popular, perquè no sols se saben les coses el grup Compromís, ni el Partit Socialista, els que som de Castelló, i sentim i portem en el cor les festes de la Magdalena, també ho sabem.

A més, coincidisc, perquè jo havia apuntat ací, a mà, precisament, allò del pare Vela, que la primera vegada que apareix és en 1750 i, també, que en 1944 és la primera vegada que s'ordena, se reorganitza el tema de les gaiates.

Mire, els monuments artístics de les gaiates, igual que les falles i les fogueres, s'han vist afectades per la conjuntura econòmica de l'impost del 8% al 21%.

Les actuals gaiates, com a monument artístic, tal com hui les coneixem, són la representació i el símbol de les festes més tradicionals de la ciutat de Castelló, i constituïxen en si mateixes obres d'art de gran valor, amb l'element afegit que no es tracta d'una obra d'art comú que es puga vendre, llogar o exhibir fora de la pròpia festivitat per la qual s'elaboren, que són les festes de la Magdalena.

Festes que, com també s'ha dit ací, se commemoren el tercer diumenge de quaresma, coincidint amb la data en què el rei Jaume I va concedir als primers pobladors de Castelló les terres de la Plana, els que se servien del denominat gaiató, il·luminat amb un cresol, per a desplaçar-se de la muntanya a la planura, en nits tancades o en dies de boira, del qual les actuals gaiates són una lliure interpretació d'aquell.
Per tant, les gaiates representen i són per a mosatros el cor i l'esperit de les festes de la Magdalena.

També l'Ajuntament de Castelló, a través de la fundació actualment de festes, tots els anys convoca un concurs de gaiates que compta amb unes bases que, respectant la total llibertat dels artistes a l'hora de desenrotllar el seu treball, fixen unes condicions mínimes, entre les quals destaquen: totes seran de nova construcció, altura i amplària màxima, la composició del jurat per a l'elecció de la gaiata guanyadora i la corresponent relació de premis.

En definitiva, les gaiates tenen la consideració, per tant, d'una obra singular, efímera i tradicional, perquè només es construïxen i s'exhibixen per a les festes de la Magdalena i, en conseqüència, tot el seu procés, des de la seua concepció fins al resultat final executat pels artistes, fiscalment ha d'estar, al nostre entendre i, per sort, per tots els grups polítics en esta cambra, subjecte al tipus reduït de l'IVA.

Per tant, una vegada més, agrair a tots els grups de l'oposició el que hàgem segut capaços de fer este text alternatiu firmat per tots els grups polítics, perquè, en definitiva, açò no és un tema de sigles polítiques, és un tema de la població de Castelló.

No res més i moltes gràcies.

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señora Llinares.

Una vez concluida la fijación de posición por parte de los grupos, pasamos a la votación de esta proposición no de ley.
¿Votos a favor?
Se aprueba por unanimidad.
 

Se alza la sesión.
Yo quería darle a la presidenta la posibilidad de felicitar las fiestas a todos, pero bueno, ya lo hago yo en nombre de la presidenta.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 32 minuts)