Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 5 d'abril de 2001.
Comença la sessió a les 10 hores i 7 minuts.
Pre-sideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 41.
Segona i darrera reunió.**

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre reafirmació dels acords de la Plataforma d'Acció­Beijing pel que fa a la violència contra les dones, presentada per la diputada Macarena Montesinos de Miguel i set diputades més del Grup Parlamentari Popular (RE número 21.
941, BOCV número 86)***

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, pregue que ocupen els seus escons.
*(Remors)*

El punt que correspon este matí és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre reafirmació dels acords de la Plataforma de Acción-Beijing respecte a la violència contra les dones, presentada per la diputada Macarena Mon-tesinos de Miguel i set diputades més del Grup Parlamentari Popular.

Per a la seua presentació i defensa, té la paraula la il·lustre diputada senyora Franco, del Grup Parlamentari Popular.

Senyories, pregue silenci.

 

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Señorías.

Esta proposición no de ley surge tras la presentación del manifiesto que los diputados y diputadas del Grupo Par-lamentario Popular, presentamos el 25 de noviembre coincidiendo con el Día Mundial contra la Violencia de Género.
Con ella queremos reafirmar nuestro compromiso con los acuerdos que se firmaron en la cuarta conferencia, celebrada en Pequín en el año 1995; haciendo especial hincapié en aquellos que persiguen la violencia de género como una violación de los derechos humanos y un acto criminal que da lugar al procesamiento.

Reafirmamos y hacemos nuestro el compromiso de tolerancia cero contra mujeres y niñas, sin excepción de raza, cultura, religión y tradiciones.
Solicitamos al Gobier-no Valenciano que estudie la elaboración de una Ley de igualdad como instrumento para alcanzar la igualdad de hecho entre las mujeres y los hombres.
Queremos poner de manifiesto un compromiso firme para defender la igualdad como un valor y un referente de todas las políticas que tengan repercusión directa o indirecta en las mujeres y en los hombres.

La igualdad, señorías, es un derecho consagrado que se recoge en los compromisos mundiales, y es en 1945 cuando se elabora la Declaración Universal de los Derechos Humanos, derechos que más tarde serán recogidos en la Constitución Española y en el Estatuto de Autonomía de nuestra Comunidad Valenciana.

Pero aún así, la desigualdad existe y este es un hecho indiscutible.
Por ello, tanto a nivel mundial, europeo, nacional y autonómico, se están poniendo en marcha acciones concretas para erradicar la desigualdad de género.
*(Remors)* Hemos de reconocer, y no hacerlo sería injusto, que en los últimos años se han alcanzado logros considerables en cuanto a la situación de las mujeres a nivel nacional y especialmente en nuestra comunidad.
Si bien debemos seguir trabajando para que esa igualdad sea plena, y eso se consigue dando una mayor participación *(so per interferència d'un mòbil)* a las mujeres en la vida política, laboral y cultural; creando líneas de actuación básicas, como lo ha hecho el Gobierno de la Generalitat, y que voy a citar algunas como ejemplo.

Fomentar la incorporación de la mujer al mundo laboral mediante su formación, planificar y desarrollar programas de reinserción psicosocial.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Franco.
Per favor, senyories, pregue silenci.

Continue, senyora Franco.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Sí.
Decía que potenciar los centros de Infodona, formar a los profesionales en la problemática contra la violencia, conciliar la vida familiar y laboral ­y lo hemos corroborado con una ley­, impartir programas de formación dirigidos a maltratadores, contribuir a la erradicación de las conductas sociales discriminatorias, promover la investigación relacionada con los estudios de género y estimular la promoción cultural.
Éstas, como he dicho, solamente son algunas de las líneas que nuestro Gobierno, el Gobierno de la Generalitat, ha elaborado a lo largo de estos años de gobierno.

La infra representación de las mujeres en algunos ámbitos, y la violencia de género, entre otros aspectos, pone de manifiesto que continua existiendo una discriminación por razones de género.
Y para hacer frente de un modo eficaz a esta situación, y desde el Gobierno que preside Eduardo Zaplana, se han desarrollado planes de actuación en los que se aplican políticas de igualdad en todas las acciones, que repercuten directa o indirectamente en las mujeres y hombres.

En el diseño y aplicación de estas políticas, hay que tener en cuenta las preocupaciones, las necesidades y aspiraciones de las mujeres.
Por ello es fundamental que se aplique el principio de tranversalidad en todas las políticas que desde las distintas instituciones se pongan en marcha, ya que supone que la perspectiva de género está presente en todas y cada una de las acciones de gobierno.

Para ello, y ustedes recordarán, se crea la Comisión Interdepartamental de la Igualdad de Oportunidades entre Hombres y Mujeres, según un decreto que se firma en julio de 1997.
Como su nombre indica, se encarga de incorporar la dimensión de igualdad en las políticas y acciones de todos los departamentos de la Generalitat Valenciana, sobre la base de coordinación de sus actuaciones.

Señorías, haciendo nuestros los acuerdos que se firmaron el 7 de junio del 2000, y en los que se fijan como prioridades eliminar las desigualdades, no discriminar a la mujer a la hora de acceder a un puesto de trabajo, facilitar el acceso a todos los niveles de formación, evitar la violencia doméstica, la tolerancia cero, es por lo que proponemos se elabore esta ley, ley que recogerá todas las manifestaciones de la desigualdad en un marco legal que permita promover acciones concretas desde ese marco que tiene toda ley.

Nuestra justificación se basaría en que las mujeres todavía se mueven en un mundo complejo de relaciones que se desenvuelven entre la igualdad legal y la desigualdad real.
Se debe acelerar el proceso de cambio hacia la igualdad real.
La igualdad beneficia a la sociedad en su conjunto y no sólo a las mujeres.
Ésta sería la primera ley de España de estas características, y con ella conseguiríamos igualarnos a algunos países europeos que han alcanzado unas cuotas de igualdad inmejorables, como sería Suecia.

La finalidad de esta ley sería conseguir la igualdad de las mujeres en la sociedad, acortando el proceso inercial, que nos podría llevar a ser iguales en un estado social y democrático.
Serviría también para desarrollar un sistema de garantías en el ámbito de la Comunidad Valenciana, dirigido a acelerar el proceso de cambio social y a asegurar la igualdad real entre hombres y mujeres en el momento histórico presente.
Un aspecto clave de esta ley sería la sustitución del término *sexo* por el de *género*.
Daría un nuevo enfoque al principio de igualdad de hombres y mujeres, entendiendo la igualdad como una igualdad de géneros.
Serviría también para reforzar el principio de igualdad, a través de las medidas de acción positiva entre los ámbitos en que las mujeres todavía soportan mayores situaciones de discriminación.
Y algo muy importante que tendría esta ley sería proporcionar un marco jurídico a la estrategia de la transversalidad, recientemente aprobada por la Unión Europea, y que nosotros aceptamos.

Finalmente, señorías, y espero que con estos argumentos voten a favor esta proposición no de ley, les diría que desde mi grupo, el Grupo Parlamentario Popular, queremos manifestar nuestro apoyo al Consell para que siga impulsando políticas integrales que generen un ámbito y un cambio profundo en las actitudes, comportamientos y estructuras sociales, para alcanzar un modelo de sociedad libre, justo y solidario, en donde hombres y mujeres tengan las mismas oportunidades para participar en condiciones de igualdad en todos los ámbitos de la vida.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Franco.

A esta presa en consideració hi ha una esmena presentada, la número 24.
265, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Té la paraula la il·lustre diputada senyora Pérez, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

La dominació del fort sobre el dèbil continua exercint-se diàriament.
Algunes experiències des de diferents administracions han servit per pal·liar algunes de les conseqüències de les agressions de gènere: campanyes informatives, assessories jurídiques, etcètera.
Som conscients, no obstant, que han de passar molts anys d'esforç per canviar certs tics desiguals en el sistema educacional i cultural com a única solució definitiva d'eradicació de la violència, un problema que deu ser resolt a més de forma multidisciplinar i interinstitucional.

Però quan parlem de la proposta presentada, voldria referir-me principalment al que moltes vegades hem comentat ací, com és la Cimera de Pequín, de la qual ix tot.
En aquella Cimera de Pequín parlem del reconeixement al nostre compromís amb la meta i objectius de la quarta conferència de Nairobi.
Així com ens reafirmem en el nostre compromís en implantació de 12 àrees crítiques, que comprenen, entre altres, la violència contra les dones o la violència de gènere.

I sobre aquest punt cal matisar que, solament al País Valencià i en l'últim any, hi hagueren sis assassinats, i en el que portem d'aquest any, han aparegut tres assassinats més.
Es calcula que en el conjunt de l'Estat espanyol s'ha realitzat, malauradament, 60 assassinats a dones.

Diversos i complexos poden ser els desencadenats violents: l'atur, l'alcoholisme, el desequilibri psíquic i un llarg etcètera, per diverses i estranyes qüestions.
Tots ells emmarcats en una societat on els valors masclistes estan fortament arrelats en la nostra cultura.

En esta Cambra hem debatut contínuament sobre les agressions de gènere, i sembla ser que el Govern Valencià ho té tot controlat.
I ho té tot controlat, i faig referència a l'última compareixença del conseller senyor Rafael Blasco per a parlar del tema, el qual va assumir tot el que parlàvem; tot, tot el que se li va proposar.
Per tant, sembla ser que tot estiga encaminat.

No obstant, els assassinats continuen realitzant-se, a pesar d'això, a pesar de tindre-ho tot planificat, tot acordat, tot previst.
I en eixa línia no eixim del mateix rol, com trobades, com varen ser positivament les Trobades Mediterrà-nies.
Però que del seu resultat, grups importants de dones consideraren que, després del que passaven les dones en el tercer món, la veritat és que nosaltres ho teníem tot guanyat perquè pertanyíem al primer món i no teníem cap problema, quan tenim els mateixos.
I taules de debat informatives, per no citar moltes més coses.
Eixes taules de debat que contínuament fem, on repartim llibres, díptics o tríptics, informacions, on casualment les dones que sofrixen agressions no hi estan.
Ni aquelles que solen apuntar-se a cursos com l'autoestima, tampoc estan.
És curiós.

I la informació, vaja, per no parlar de la informació, de diners i diners que es gasten en papers que no van a cap lloc, perquè ningú els arreplega.
És evident que accions que sensibilitzen la societat fan falta i han de ser realitzades.
I nosaltres pensàvem: Bé, i com?
Si tot el que fem simplement es tracta de reivindicar, reivindicar, afirmar-nos, estar contentes, estar contents, satisfactòriament avancem, de quina forma s'ha de cridar l'atenció de la societat a allò més greu del que significa el Pla d'igualtat entre dones i homes, com són les agressions, com són els assassinats?

I és en este "com" en què Esquerra Unida del País Valencià opta per presentar una esmena d'addició a la proposta de resolució presentada pel Partit Popular, per la qual se sol·licita que, cada vegada que una dona o xiqueta siga assassinada, es realitze un minut de silenci en aquesta Cambra anomenant la víctima pel seu nom i cognom.

I per què es preguntaran vostés?
Perquè els assassinats efectuats a les dones són assassinats a la pròpia societat.
I és evident que, com a representants del País Valencià, hauríem de donar exemple a la societat que representem.
És un acte més de principi i sensibilització que altra cosa.
No es busca res més, només que cridar l'atenció i dir-los, a les víctimes en este cas, que estem al seu costat.

Els punts adoptats a Pequín vàrem ser: reafirmem, reconeguem, donem la benvinguda, emfasitzem que els homes han d'involucrar-se en la lluita entre les dones, però han passat anys, han passat anys i anem avançant.
Però sembla ser que a esta Cambra no passa el temps, sembla ser que tot va ser ahí, i sempre comencem de nou amb les mateixes històries.

I estos punts varen tindre com a conseqüència uns acords, i deien aixina: Acordem avaluar el treball i conseqüències al 2005, i preparar noves iniciatives per a dintre de 10 anys, després de l'adopció del PAM i després de 20 anys de l'assemblea de Nairobi.

Jo estime que, pertanyent a un primer món, formant part de la Unió Europea, cal ser solidaris amb tots, però, sobretot, hem d'avançar nosaltres, perquè si no, la solidaritat no existeix i estem al mateix nivell que tots.
I cal ser forts i tindre pràctiques decidides, atrevides, de compromís amb la societat per a donar exemple.

En definitiva, l'esmena d'addició que en aquest cas presenta Esquerra Unida busca el fi que la societat ens considere al seu costat.
I a mi em sembla que és correcte que, a més de reafirmar el que calga, beneir les polítiques que vostés vulguen, sí que fa falta una línia que comprometra els valors de la dona cap a la igualtat entre dones i homes davant d'esta societat i en l'inici d'un nou segle.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Per a l'acceptació o no de l'esmena, té la paraula la senyora Franco.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

En primer lugar, quiero dejar claro y pedirle a la ilustre diputada que no intente desvirtuar todo lo que aquí estamos trabajando y lo que hemos presentado.

A la enmienda que presenta Esquerra Unida, que solicita que se añada en el segundo punto de nuestra proposición no de ley, tenemos que votar que no, no porque no estemos de acuerdo o no compartamos esos gestos y esas manifestaciones que ella pide, sino porque, siguiendo el Reglamento, no es la utilización adecuada la que ha hecho usted.
Yo le pediría a su señoría que reflexione y que, fuera del hemiciclo, en la Comisión de la Mujer, hagamos una petición adecuadamente, por las vías que se tiene que ir y no por la que hace usted en la que insta a que las Cortes hagan.
Usted sabe, señoría, que las proposiciones no de ley son la expresión política de la voluntad de la Cámara sobre actuaciones o pronunciamientos de terceros.
Normalmente ­y usted lo sabe­ todas las proposiciones no de ley lo que hacen es: "Las Cortes Valencianas instan a.
.
.
" 

Yo ya había hablado con usted la posibilidad de que lo hiciésemos por otro camino, pero no podemos aceptar su enmienda que ha presentado a esta proposición no de ley porque técnicamente no es viable.
Entonces, por favor, señoría, reflexione, y hagamos fuera de esta intervención la manera que sea posible de hacer ese gesto.
Porque yo tengo que decirle que no solamente este Gobierno hace gestos, sino que, además, hace políticas, políticas que nos llevan a conseguir la igualdad, que nos llevan a luchar con la violencia de género, y eso es lo que realmente importa a la hora de conseguir logros.
Nada nos impide que hagamos un gesto de un minuto de silencio, o de cinco, en el momento que consideremos oportuno, pero instar a las Cortes a que lo hagan con esta metodología que usted ha seguido no es la adecuada.

Por tanto, yo le pediría que reflexione porque realmente nosotros, nuestro grupo, sí que está de acuerdo en que, en todas las manifestaciones que sirvan para erradicar la violencia, allí estaremos siempre, y allí hemos estado y allí estaremos, pero sigamos la trayectoria que nos marca el Reglamento de estas Cortes.
No hagamos algo de una forma que surge, pues, bueno, "yo quiero que esto se haga y lo pido así".
Usted sabe que puede utilizar el vehículo de la Mesa, de la Junta de Portavoces, y a partir de ahí nos va a encontrar y vamos a estar con usted.

Por tanto, yo espero de su señoría que reflexione y que podamos llegar a un acuerdo.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Té la paraula la senyora Pérez, per a rèplica.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

L'esmena d'addició que presenta Esquerra Unida del País Valencià no insta a esta Cambra, no insta a la Cambra.
I la reflexió, naturalment que la tinc feta.
I no insta a la Cambra perquè simplement diu que estes Corts, cada vegada que siga assassinada una dona o una xiqueta, realitzen un minut de silenci, però no fica: "i les Corts Valencianes insten a les pròpies Corts".
Això no ho fica.
A que no ho fica?
No, no, no.
Però, clar, és que si anem a jugar amb les paraules, juguem tots amb les paraules.

A mi em sembla que és una falta de voluntat.
Em sembla que és prepotència simplement perquè vostés no ho havien pensat.
Mire vosté quin cas!
I que, com no saben fer política de dona, estan reivindicant sobre reivindicar sempre les mateixes històries, situació per la qual, i com que ja una vegada acceptàrem allò inacceptable esperant que es realitzara, si no s'accepta la proposta de compromís presentada per Esquerra Unida del País Valencià, jo me veig no solament en l'obligació, sinó moralment en la necessitat de no ser novament la rialla d'una societat dona que espera un compromís i que no se dóna.

Per tant, m'abstindré, perquè segurament d'ací sis mesos presentaran la mateixa en un altre escritet diferent i amb el mateix fons de contingut.
I això no pot ser.
Això no pot continuar.

Eixa és la reflexió que, naturalment, en menys d'un minut he hagut de fer, i de la qual cosa estic molt satisfeta.

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Franco.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

 

Gracias, señora presidenta.

Ilustre diputada.

Vuelvo a decirle que no desvirtúe la realidad.
Yo le he dicho que entiendo y comparto, como portavoz de la mujer en el Grupo Parlamentario Popular, todas las manifestaciones que se puedan realizar en todo momento.
Pero usted tiene que reconocer que técnicamente está mal hecho lo que ha hecho.

Y sí que insta, porque usted pide que se incluya en una proposición no de ley que ha presentado este grupo parlamentario.
Luego la proposición no de ley recoge en el punto 2.
.
.
, usted dice en su enmienda: "añadir al punto 2".
Añadir al punto 2, ¿de qué?
De una proposición no de ley.

Entonces, no entiendo su empecinamiento a resistirse a algo que yo le estoy ofreciendo.
Le estoy ofreciendo ­y se lo dije en otros momentos­ a hacer la proposición adecuadamente para que realmente se pueda aprobar.
O sea, no juguemos a decir: "Es que ahora se me ocurre pedir que se haga esto y me lo tienen que conceder y, si no, voto en contra o digo que no".
Eso no es justo, ni además es serio, señora diputada.

Y no quisiera hacer ningún tipo de manifestación, que me apetecería mucho, de otras proposiciones que usted hace a esta Cámara, que luego retira libremente y que todos tenemos que conformarnos.
No.
Esto es más serio.
No puede ser.
­No, me da igual.
­ Usted lo que no puede hacer es venir a esta Cámara, presentar enmiendas que de repente surgen en una mesa camilla o con un grupo de amigas *(remors)*, proposiciones de ley que no tienen salida y que sabe que son totalmente incoherentes, y luego, libremente dice: "¡Ah!
, no, es que me equivoqué y la retiro".

No.
Seamos serios.
Estamos hablando de un proyecto de ley de igualdad de oportunidades.
Un proyecto de ley que lo hemos solicitado al Gobierno y que espero que todas sus señorías entiendan la importancia de esta ley para todas las mujeres.
No hablemos solamente de gestos.
Hablemos de realidades y de actuaciones de este Gobierno.
No nos paremos en gestos porque esos gestos nadie nos.
.
.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

 

Silencio, por favor.

 

**La senyor Franco Aliaga:**

 

.
.
.
nadie nos prohíbe que los realicemos.
O sea, nadie prohíbe que en un momento dado, ante una víctima, yo haga un minuto de silencio, usted y todas las personas que consideremos oportuno.
Incluso usted sabe que le di la salida viable para esos minutos de silencio.

Ilustre diputada, reflexione, por favor, y sea coherente y seria a la hora de actuar en esta Cámara y no se deje llevar por sentimientos banales.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Franco.

Pel Grup que no ha presentat esmenes, té la paraula la senyora Català, en representació del Grup Palamentari Socialista­Progressistes.

 

**La senyora Català Pérez:**

 

Buenos días, señora presidenta.

Señoras diputadas y señores diputados.

En primer lugar.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, per favor, pregue silenci.

 

**La senyora Català Pérez:**

 

.
.
.
quiero dar la bienvenida como portavoz de la mujer a la señora Franco, que esta es su primera intervención como portavoz por parte del Grupo Popular.

Pasando al tema de la proposición no de ley, bueno, en principio me la he traído porque voy a seguir la proposición no de ley, porque creo que sus señorías no se han dado cuenta que una cosa es la intención.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Un moment, senyora Català.
Un moment, senyora Català.

Per favor, pregue silenci.

 

**La senyora Català Pérez:**

 

.
.
.
y otra lo que han escrito.

 

**La senyora presidenta:**

 

Continue, senyora Català.

 

**La senyora Català Pérez:**

 

En principio, yo cuando la vi pensé: Bueno, respecto a la Ley de igualdad, creo que es tan importante una proposición de ley de igualdad que la palabra *consenso*, que es una cosa que aquí cada proposición no de ley que ha presentado el Grupo Socialista se ha votado en contra porque no se había hecho el ejercicio de consenso, no se ha producido.
Y a mí me sorprende porque creía que con una ley de ese calado tenía que plantearse.

Pero, además, creo que si hacen ustedes un pequeño ejercicio hacia el pasado tendrían que recordar que en esta Cámara, en una de mis primeras intervenciones, exactamente el 21 de diciembre de 1999, en la Ley de presupuestos, yo hablé de la necesidad de la Ley de igualdad.
Es decir, que tenían indicios racionales para pensar realmente que era posible iniciar un ejercicio de consenso.
Pero, bueno, tampoco voy a pensar que ustedes van a hacer ese ejercicio, porque ni siquiera se citan entre ustedes.

Otra cosa sería el tema que, bueno, lo que presentaban ustedes era una iniciativa tan pionera, tan de romper la pana, que lo que quisieron era hacer una iniciativa para que se lo hiciera su Gobierno, cosa que están en su legítimo derecho.
Pero pasamos a la proposición no de ley y vemos que la exposición de motivos, desde luego, está dentro de la línea de lo políticamente correcto, tan correcto que ustedes, haciendo un soporte del Gobierno actual de la Generalitat, no han puesto ni una sola cifra, cifras tan escandalosas como las que tenemos que han aumentado ­y hoy es la noticia del día­ el 80% las denuncias, ni siquiera.
Es algo que es la Generalidad en su máxima expresión.

Pero vamos a ver lo que realmente proponen.
Y lo que realmente proponen es, el primer punto y el segundo, reafirmarnos en nuestro compromiso público con los acuerdos derivados de la plataforma de Beijing, y el segundo, hacer nuestro el principio de tolerancia.
Yo creo que para decir esto, desde luego, no hace falta alforjas, a no ser que ustedes mismos duden que las políticas de igualdad que este Gobierno está llevando adelante lo cumplan.
Porque, sorprendentemente, todas las proposiciones no de ley que presentamos que dicen: "proponemos", "reafirmamos" y tal, ustedes las enmiendas que nos hacen es "seguir promoviendo", "seguir instando", seguir no sé qué.
Y en esta, en esta concretamente, ustedes usan el de "reafirmamos nuestro compromiso".
Luego, no deben de tener ustedes muy claro exactamente cuál es la concreción.

Y me parece que eso es lo que les ha traicionado, el subconsciente de pensar que creyendo que daban unas pinceladas europeistas de solidaridad y de género, lo que están ustedes dudando realmente es si realmente los principios de Beijing y el principio de tolerancia cero es lo que preside las líneas de actuación de Gobierno Valenciano.

Pero me queda el tercer punto y el tercer punto lo leo textualmente: "Pedimos al Gobierno Valenciano que estudie la elaboración de la Ley de igualdad para las mujeres, como instrumento para alcanzar la igualdad de hecho entre hombres y mujeres".
¿Ustedes piensan que después de seis años de gobernar en esta comunidad es de recibo que el Grupo Parlamentario Popular proponga a este Parlamento que vo-temos para pedir que el Gobierno estudie?
Yo creo que no, yo creo que ustedes tenían que haber planteado que hagan, que elaboren, no que estudien.
Con los datos que hay actualmente, más que estudiar hay que ya ponerse a trabajar.

Entonces, esta es la gran trampa de esta proposición no de ley.
Ustedes, igual con la misma afirmación que hacen en el primer punto y en el segundo, tenían que haber hecho el tercero, "pedimos elaboración de la Ley de igualdad".
Y ahí nos hubiéramos encontrado.
No pedir que estudien.
¿Por qué?
Porque ¿estudiar para qué?
¿Para ver si es conveniente hacer la ley de igualdad o no?
Pero, claro, es que yo creo que ustedes tienen una espinita con lo de "estudiar".
¿Porque ustedes recuerdan la proposición no de ley que se hizo en esta cámara sobre el permiso parental para diputados y diputadas?
¿Ustedes saben cuál fue la propuesta que hicieron ustedes a esta proposición?
Unas jornadas de expertos y de expertas para estudiar, que debía ser tan importante que desde luego nunca más se supo de esas jornadas, nunca más.

Luego exactamente ¿qué es lo que están ustedes pidiendo?
¿Que el Gobierno Valenciano estudie?
Pues en eso no nos van a encontrar.
Y por eso nos vamos a abstener, porque vamos a hacer un ejercicio político de responsabilidad.
Porque, desde luego, esto no es una proposición de ley, y si lo es, es el ejemplo más claro de las proposiciones no de ley que hacen ustedes, descafeinadas.
Porque la primera intervención que ha habido aquí en esta Cámara de la ilustre diputada defendiendo esta proposición no de ley se ha pasado más de la mitad del tiempo hablando de lo que ha hecho el Gobierno, no de porqué es necesario esta ley de igualdad.
Y al final ha hablado de ello, porque realmente ustedes piensan que en esta proposición no de ley están pidiendo que se elabore la ley.
Y ustedes no están pidiendo que se elabore la ley, ustedes están pidiendo que se estudie si es conveniente o no la elaboración de esta ley.

Entonces yo creo que, después de seis años, no hay que pedir que estudie si es necesario o no; hay que pedir, instar, que se elabore ya esa ley.
Pero, claro ¿eso con qué tiene que ver?
Tiene que ver con que en las proposiciones no de ley ustedes hacen un ejercicio tan temeroso de su capacidad como grupo parlamentario que no tengo más remedio que hablar de la famosa última proposición no de ley que presente yo aquí sobre la conciliación de la ley familiar, que aquí se votó que no diciéndome de todo y a la semana siguiente el Grupo Parlamentario Popular en Madrid votaron la misma proposición no de ley, la misma enmienda.
Bueno que no.
Y luego se lo explicaré, y luego se lo explicaré.
*(Aplaudiments en un sector de la Cambra)*

Miren ustedes.
Nos van a encontrar siempre, nos van a encontrar siempre para trabajar.
.
.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

Silencio, por favor.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

.
.
.
Nos van a encontrar siempre para trabajar, pero no para iniciativas descafeinadas y menos para hacer iniciativas.
.
.
*(remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci.
.
.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

.
.
.
que para lo único que sirven es para explicar.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

.
.
.
per favor.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

 

Vea usted el silencio.

Simplemente, yo creo que si querían ustedes entrar pisando fuerte en esta Cámara y en este siglo, para una iniciativa que ustedes proponen, para una, porque que yo sepa, desde luego, en temas de mujer muy poquitas se han presentado, tenían que haber entrado pisando fuerte presentando aquí ya el borrador del proyecto de ley de igualdad.
Y ese hubiese sido un compromiso claro y ese hubiese sido un compromiso de trabajo.
Y, desde luego, para lo que no estoy y lo que no está mi grupo es para apoyar proposiciones no de ley que en definitiva son, como dicen en mi pueblo, fum de canya.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments en un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Catalá.
*(Remors)* Per favor, senyories.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Franco.

**La senyora Franco Aliaga:**

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Voy a intentar ponerme en orden todas la sarta de barbaridades que acaba de decir la diputada que me ha precedido en el uso de la palabra.

Sí, ella habla de sus propuestas.
Y yo le tengo que decir que el 25 de noviembre es cuando este grupo parlamentario presenta su proposición, donde hace un manifiesto, donde se recoge esa proposición.
Y ustedes sí que lo hacen, pero lo hacen cuando se habla de presupuestos, que creo recordar que es en diciembre.
Por tanto, no ha lugar a ningún tipo de comentario sobre esto.

Yo no puedo comprender cómo un partido, un grupo parlamentario, que se llama progresista, va a decir que no a una ley que su señoría dice que no hemos dado cifras, que la exposición la hemos hecho de una determinada manera.
¿Pero va a pretender ahora darnos clases y lecciones de cómo se tiene que presentar una proposición no de ley?
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

Silenci, per favor, senyories.

 

**La senyora Franco Aliaga:**

Cuanto menos parece una osadía, porque de alguna manera si algo sabe este gobierno es hacer las cosas bien, le guste o no le guste.

Yo creo que ustedes se han dado cuenta ya de que el Grupo Socialista, el Grupo Parlamentario Socialista, va siempre dos pasos detrás, por no decir dos kilómetros detrás, de las acciones que hace este gobierno.
Hombre.
Y prueba de ello es que hacen la mayoría de las veces sus proposiciones en función de las manifestaciones que el conseller de una u otra conselleria manifiesta o dice que va a hacer en esta Cámara.

Yo no he dado cifras porque en una exposición de motivos no creo que haya que dar cifras, pero si las quiere están publicadas y usted las conoce sobradamente.

Dice que va a votar en contra o que se va a abstener en esta ley porque instamos a que se estudie.
Bueno ¿pero es que algo se tiene que hacer sólo porque sí?
Eso pasaría en su época.
El decir: "oiga, queremos que se haga lo que sea".
No, señora.
Primero hay que hacer un estudio, porque si no lo que sucede es que pasa como en Castilla-La Mancha, que han hecho esta ley y que resulta que lo único que se saca de esta ley es que salga el nombre de las personas que han cometido algún delito.
¿Para eso se tiene que hacer una ley?
No, señoría.
Las leyes se hacen para dar un marco legal a una serie de actuaciones.
Y eso es lo que nosotros intentamos hacer con esta ley.

Naturalmente que hemos hecho sobradamente, creo, comparado a lo que hicieron ustedes en materias de política de igualdad y en materia de la lucha contra la violencia.
Porque me sabe muy mal recordarles a sus señorías, a las señorías del Grupo Socialista, que ellas cuando estaban gobernando, ellas y ellos.
.
.
Sí, tengo un poco de deformación, porque soy la portavoz de la mujer y entonces voy cogiendo esa costumbre.
Tampoco pasa nada que alguna vez nos dedicamos al público en general en femenino, porque siempre lo hemos hecho en masculino y el hacerlo en masculino y femenino no creo que tenga que molestar a nadie.

Lo que le decía, señoría, es que nosotros cumplimos todo lo que estamos diciendo.
Y además ustedes, cuando estaban gobernando, aparte de que solamente en el año 1994, último año en el que gobernaron porque los valencianos y valencianas les retiraron la confianza, pusieron una partida presupuestaria para el área de la mujer.
Nosotros la venimos poniendo todos y cada uno de los años, y además hemos triplicado en este año las ayudas de años anteriores.

Yo le diría, señoría, que en algún momento o por una vez en su vida sean capaces de reconocer lo que está haciendo el Gobierno.
Estar en la oposición reconozco que no es cómodo, pero es que ahora tienen que estar en la oposición y tienen, sería loable por su parte, que reconocer las acciones que este Gobierno está haciendo.
Y el no hacerlo me parece que es la pataleta de decir "como no hemos sido capaces de hacerlo nosotros, no dejemos que lo hagan los demás".
Pues no, señorías, lo que tienen que hacer es reflexionar y apoyar esta proposición no de ley, que lo que hace es dar un marco jurídico a las acciones que el Gobierno del Partido Popular está llevando a cabo, y además están dando unos buenos resultados.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments en un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyora Franco.

Té la paraula la senyora Catalá, per a rèplica.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

Vamos a ver.
Yo en principio no pensaba que aquí tenía que hacer una.
.
.
, en fin, un esto de lo que hace el Partido Popular, pensaba que estaba fijando la posición de voto sobre dos papelitos que tengo aquí, y entonces yo he ido leyendo y he dicho: me parece tal.
Es mi opinión, es tan legítima como la de cualquiera.
Entonces, si ustedes lo que quieren es que yo diga: ¡qué bien lo hacen ustedes!
, pues no me lo van a oír ¿Por qué?
Porque no me toca ahora.
Y además como no soy de su grupo, pues ándale.
O sea, está clarísimo ¿no?
Entonces, a partir de aquí, yo estoy haciendo lo que me toca hacer, le gustará más o le gustará menos.
Pero yo estoy fijando mi posición con un papel y con tres cositas que pone, que eso es en lo que nos tenemos que definir.

Y yo digo que yo entiendo perfectamente lo que ha pasado aquí.
Es decir, ustedes están convencidos y convencidas de que están instando al Gobierno a elaborar la ley.
Y yo les digo que no, que ustedes lo que piden es que estudie.
Y, entonces, que lo siento muchísimo, porque entiendo que el horno está para hacer una ley, y además estoy convencida de que cuando llegue el momento del borrador nos pondremos ahí, y ya les he dicho.
.
.
Por eso me sorprende muchísimo que se queden con las hojas y no con el rábano, de que yo he dicho "estoy dispuesta a trabajar" y no sé qué.
.
Lo que no estoy dispuesta es a trabajar diciendo: ¡qué bien lo hacen ustedes!
Estaré dispuesta a trabajar diciendo: oiga, esto hay que mejorarlo.
A partir de ahí, pues nos podemos entender.
Si lo que queremos es darle al asunto, pues le damos, si es que no hay problema.

Pero yo les digo a ustedes que se lean sobre lo que yo me he posicionado, y aquí no pone que se elabore la ley, aquí se pone que se estudie la elaboración de la ley.
Y, claro, una piensa: claro, esto es lo típico, porque como no se sabía muy bien si están haciéndola o no están haciéndola, pues para qué vamos a ponerles en un aprieto, que les damos un margen para que estudien, oye, y eso que va por delante.
Entonces, yo creo que esto va por ahí.

Pero además le voy a decir algo.
¿Sabe qué pasa?
Que ustedes siempre miran para atrás, pero miran tan para atrás que les va a pasar como le pasaba al pasaje bíblico de Sara, que se quedan hechos unas estatuas de sal, porque son incapaces de poner iniciativas realmente que vaya hacia delante.
Porque yo de ustedes, con un Gobierno tan fantástico como dicen que tienen, estaría aquí metiendo proposiciones no de ley e iniciativas respecto a políticas de igualdad a todo meter.
¿Por qué?
Porque Europa, Europa es un punto en que estamos todas.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

.
.
.
y todo el mundo tiene esas fuentes.
Pero ¿saben cuál es el problema?
¿Saben cuál es el problema?
Que solamente saben de oído.
¿Por qué?
Porque si ustedes fueran capaces de entender algo dirían.
.
.
Pero, vamos a ver ¿cómo se puede pensar que se pueden elaborar iniciativas que sean realmente motor ­esa palabra tan fantástica que nos gusta a todos­ motor, si resulta que ustedes, como partido Popular, el primer año, el primer año que ustedes celebran el 8 de marzo es en el año 1999?
¿Pero cómo es posible que se pueda pensar que después de eso se tiene el suficiente caletre para tirar para allí?

Pero les digo más.
.
.
*(Remors)*

**La senyora presidenta:**

Por favor, silencio.

 

**La senyora Catalá Pérez:**

Eso lo pone el balance del Senado, y le pido a usted, diputada, que si a usted le parece que estoy mintiendo coja el balance y se lo lea.
Claro que sí.

Y además les digo más.
Ustedes lo hicieron por primera vez el 8 de marzo de 1999.
Creo que el 1 de mayo ni lo han celebrado.
*(Aplaudiments en un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Finalitzat el debat.
.
.
 *(Remors) (Pausa)* 

Per favor, senyories.
Senyories, finalitzat el debat, correspon a continuació la votació de la presa en consideració de la proposició no de llei sobre reafirmació dels acords de la Plataforma d'Acció-Beijing pel que fa a la violència contra les dones, presentada per la diputada Macarena Montesinos de Miguel i set diputades més del Grup Parlamentari Popular.

Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 42 vots a favor, 1 en contra, 37 abstencions.
Queda aprovada la presa en consideració.

Se suspén la sessió que es reprendrà en quinze minuts.

 

*(S'alça la sessió a les 10 hores i 53 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 11 hores i 30 minuts)*

***Compareixença del conseller d'Indústria i Comerç, senyor Fernando Castelló Boronat, per tal d'explicar el Pla Estratègic de l'IMPIVA, sol·licitada a petició pròpia (RE número 21.
053) i pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 21.
186)***

**La senyora presidenta:**

 

Correspon a continuació la compareixença del conseller d'Indústria i Comerç per explicar el pla estratègic de l'Im-piva, sol·licitada a petició pròpia i pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Té la paraula l'honorable senyor conseller.

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

 

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Comparezco ante la Cámara para sustanciar la comparecencia que solicité en su día, el pasado 30 de noviembre, y que posteriormente también solicitara el Grupo Parlamen-tario de Esquerra Unida, y para presentarles, para comentarles, para informarles del plan estratégico del Impiva 2001/2006 y que se presentó ante la sociedad valenciana el pasado 30 de noviembre.

Como todos ustedes ya conocen, el objetivo fundacional del Impiva era, y es, impulsar y ejecutar la política del Consell en relación con la pequeña y mediana empresa industrial valenciana, figura que es predominante en nuestro sistema productivo.
Todos sabemos, todos conocemos que tenemos un sistema productivo en donde las pequeñas y medianas empresas, y en este caso las pequeñas y medianas empresas industriales, son la inmensa mayoría.

Ahora bien, las circunstancias, el entorno económico, las expectativas, nuestra posición, la posición de la Comunidad Valenciana, y la posición especialmente de las pequeñas y medianas empresas de nuestro tejido empresarial, de nuestro tejido industrial, ha cambiado yo creo que radicalmente de cuando se funda el Impiva y de los primeros años de desarrollo del instituto a la situación en la que estamos ahora.

Creo que las políticas que se han venido aplicando en los últimos años, tanto desde el gobierno central como desde el gobierno de la Generalitat, han determinado un cambio de rumbo y un cambio de rumbo a positivo.

Y, por lo tanto, nos planteamos que sería interesante adecuar el instituto, el Impiva, a las nuevas circunstancias, a la nueva coyuntura, y especialmente ­y digo muy especialmente­ a los nuevos retos de futuro para nuestras pequeñas y medianas empresas, para nuestros sectores productivos.

Si repasamos la trayectoria del instituto desde sus orígenes, vemos que, como decía, el escenario ha cambiado y mucho.
En los años 80, momentos de crisis de la industria española y de merma de la competitividad del modelo valenciano de desarrollo industrial, era precisa una acción que contuviera ese declive, esas circunstancias, el declive de ese modelo e impulsara la renovación ante la globalización tecnológica.

Por ello, para ayudar a sobrevivir ­y recalco esta idea, porque creo que fue fundamental en aquellos momentos­, ayudar a sobrevivir a las Pyme en ese entorno delicado, se fundó el Instituto de la Mediana y Pequeña Industria valenciana, el Impiva.

La aportación del Impiva a la renovación del tejido productivo ejercida conjuntamente con otras instituciones ha fortalecido estos sectores tradicionales y ha permitido también la aparición de otros en nuestro escenario económico valenciano.

Quiero recordar que en aquellos momentos incluso se cuestionaba la viabilidad de sectores como el mueble, el textil, la cerámica, el juguete, el calzado, el metal.
.
.
es decir, los sectores básicos, los sectores tradicionales de nuestra economía.

La Pyme valenciana creo que ha logrado establecer una estrategia diferente a la que se tenía antes de la crisis, y los factores de la competitividad de la industria valenciana se asientan ahora en calidad, en el diseño, marca, el servicio y la atención al cliente, la promoción internacional o la transferencia de tecnología.

La cultura empresarial de la industria valenciana se está transformando profundamente y ha tomado la innovación y la internacionalización como fundamentos de su competitividad en el escenario de la economía global.
Yo creo que además, en clara sintonía, el Gobierno Valenciano está aplicando y ha tomado como referencia precisamente esos dos grandes ejes que son la innovación y la internacionalización a la hora de aplicar políticas de ayuda y de apoyo.
Ese cambio, ese cambio se debe trasladar también al Impiva para que continúe siendo un instrumento eficaz al servicio de esa mejora del tejido empresarial de nuestra comunidad.

Esa es la voluntad política del Gobierno Valenciano que constató ­y digo constatamos­ un agotamiento del modelo actual de actuación.
Y digo agotamiento porque creo que en su primera etapa, esa etapa que viene desde su creación hasta ahora, hasta la presentación del plan estratégico, ha cumplido un eficaz servicio para nuestro sistema productivo.
Un agotamiento que afecta en general al planteamiento de las políticas de promoción económica de toda la Unión Europea.

Es hora ­y ese es uno de los motivos del plan­ es hora de dar un salto adelante, es hora de iniciar una nueva etapa, iniciar una etapa diferente, una etapa que pueda ayudar a soportar esos retos que tenemos ya en estos momentos y que nos vienen por delante.

La política industrial en las economías avanzadas ya no tiene como objeto la protección a ciertos sectores productivos.
Su objeto, tal y como venimos defendiendo, es en la actualidad ayudar a crear las condiciones que favorezcan el desarrollo competitivo en el mercado libre.
Y como la innovación ha demostrado ser el instrumento más eficaz para promover esa competitividad de la industria en el ámbito de las economías avanzadas, hemos colocado la promoción del desarrollo tecnológico en la primera línea de nuestras acciones.

El principio que sustenta esta nueva orientación de la política industrial valenciana en pro de la innovación es que las acciones realizadas con recursos públicos deben ordenarse en dos sentidos: ayudando a las empresas a detectar nuevas oportunidades en los mercados y facilitando que puedan explotarlas mediante el acceso y el uso de las tecnologías de la información y el conocimiento, desarrollando instrumentos que minimicen nuestros puntos débiles por tamaño, dimensión o las características de nuestro tejido productivo.

En ese sentido, el Impiva debe facilitar a las empresas el mejorar su competitividad en ese mercado global que está marcado por la irrupción de las nuevas tecnologías en la relación de la empresa con el mercado.
Y, en consecuencia, el Impiva debe ser la agencia de la innovación para las Pyme valencianas.

Creo que con las actuaciones que se están llevando a cabo a través del Ivex y del Impiva, tenemos dos grandes instrumentos para ejecutar esas políticas de ayuda en torno a esos dos grandes ejes que son internacionalización e innovación.

Para ello hemos seguido un proceso participativo fundamentado en el diálogo, y hemos estado comentando con los diferentes agentes económicos, profesionales, que era necesario cambiar el modelo del Impiva, que era necesario realizar un cambio y un cambio razonado.
Y, en ese sentido, tengo que decir que ha habido un consenso amplísimo, yo creo casi unánime, de esa necesidad, de la necesidad de cambiar el modelo del instituto para afrontar los retos del futuro.

Era necesario un nuevo Impiva y un nuevo impulso para el Impiva, y eso es lo que el plan define.
Es un plan ambicioso, novedoso y arriesgado, y queremos ­y así lo hemos manifestado, y lo manifiesto también aquí­ implicar a todos los agentes en la cooperación entre la esfera privada, las empresas, su entorno asociativo y la esfera pública, los gobiernos, tanto valenciano como español, y el de instituciones comunitarias también.

Es un plan viable.
Y también lo que pretendemos es que sea un plan sencillo en su aplicación, un plan que se gestione con sencillez y que sea fácil y que sea poco burocrático, es decir, mucho más desde el punto de vista de la gestión empresarial que de la gestión administrativa y pura.

Es evidente que el plan pretende imprimir un cambio en las relaciones de este organismo, del Impiva, con los agentes sociales a los que dirige toda su actividad.
Este cambio tiene como finalidad acercar los servicios, los del Impiva, los servicios a la Pyme tanto en la programación como en la ejecución de los mismos, de modo que exista una reciprocidad en la comunicación entre Impiva y sistema industrial.

Entendemos que los entes intermedios, debido a su cercanía física a las empresas, pueden ser muy provechosos en la práctica de la política industrial, tanto para conocer las necesidades de las empresas de un sector productivo determinado o de un territorio como para acercar la política industrial y su lenguaje a los centros productivos.

Por esta razón, las asociaciones sectoriales y locales y otros organismos intermedios deben actuar como agentes colaboradores en la realización del plan.
Se pretende también dar un enfoque diferente a ciertas cuestiones con insuficiencias ­y me estoy refiriendo al apoyo al esfuerzo innovador.

La implantación de proyectos empresariales de alto contenido tecnológico y de interés para el tejido productivo de la comunidad precisa de un largo período de maduración que sobrepasa el plazo del presupuesto en muchas ocasiones.

Y desde otra perspectiva, las políticas de fomento de la innovación se plantean en escenarios territoriales concéntricos: a nivel nacional y a escala de la Unión Europea.

Los programas se desarrollan en intersección de organismos promotores que en la mayoría de las ocasiones piden la participación de empresas o instituciones de diferentes estados.

Así, el Impiva, como coordinador de las relaciones con entes semejantes en esos ámbitos, nacional y supranacional, se convierte muchas veces en hilo conductor de las ayudas posibles desde ellos hacia la Pyme local.

Sin embargo, hay que decir que las ayudas administrativas convencionales no encajan con ese tipo de iniciativas empresariales, por lo que el apoyo de la Generalitat debe re-vestir otras formas más eficaces e idóneas a su naturaleza.

No sólo el entorno y la dinámica Impiva-Pyme industriales debe cambiar, sino también, y para que sea eficaz el cambio del modelo del Impiva, debe cambiar internamente el propio instituto.
Es decir, debemos adecuar la organización interna a esa nueva forma de entender las relaciones entre el Impiva y las empresas de la Comunidad Valenciana.

Por lo tanto, el plan tiene una visión de orden interno, una implicación de orden interno y otra de orden externo.

En el orden interno, la misión del Impiva exige unos métodos de trabajo que rebasen la dimensión de simple trámite administrativo de expediente de ayudas.
Por ello, se va a adecuar la estructura del instituto y se van a instalar indicadores periódicos de actividad que proporcionen datos concretos de su incidencia sobre la Pyme.

Esta información se dispondrá en forma de paneles o cuadros de mando que aporten información a la organización, que contará así con medios para autoevaluar continuamente su trabajo.
Al mismo tiempo, la información obtenida permitirá variar directrices en función de las necesidades cambiantes del tejido empresarial.

En este mismo orden de cosas se establecerán mecanismos de gestión plurianual de los programas y algunas convocatorias se mantendrán abiertas durante todo el año.
Decisión que hay abordar para estar en sintonía con la realidad de los proyectos empresariales, cuyo desarrollo ni tiene por qué coincidir con el año natural, ni puede estar sometido a la rigidez del calendario presupuestario.

Son criterios que se aplican con toda normalidad en la dirección de empresas y que no existe ningún inconveniente en que se apliquen en un organismo administrativo que persigue precisamente el logro de objetivos bien definidos.
En definitiva, queremos estar, el instituto debe estar, en la dinámica empresarial.

En el orden externo, es imprescindible redefinir la relación del instituto como entidad prestadora de servicios avanzados a las empresas, con las demás entidades ­organizaciones empresariales, cámaras de comercio, universidades, centros de investigación, etcétera­ que intervienen igualmente en el proceso de creación, oferta y distribución de servicios de la misma naturaleza.

Al mismo tiempo, Impiva va a incrementar la relación que sostiene con los agentes intermedios, como son las agrupaciones empresariales, locales y sectoriales, organizaciones profesionales, etcétera, y que por su cercanía, deben hacer llegar con mayor rapidez, con gran rapidez, si es posible, la oferta de servicios a todos los rincones de nuestro tejido empresarial.

Esta relación debe ser, por lo tanto, bidireccional, debe convertirse en una fuente también de información para el Impiva, señalando cuáles son las necesidades empresariales en cada momento, y ayudando a establecer y reenfocar actuaciones y programas concretos.

Me gustaría ahora hacer una breve referencia, en particular, a la misión de la red de los institutos tecnológicos.
Actualmente más de 4.
800 empresas valencianas están asociadas a la red de institutos tecnológicos del Impiva, una red que abarca los principales sectores industriales.
De hecho, en el período 1995/1999 el número de empresas asociadas aumentó en más de un 60 %.
Asimismo, cerca de 10.
000 industrias se benefician de los servicios que prestan estos organismos, y durante ese mismo período las firmas usuarias se han incrementado en más de un cien por cien.

Queremos dar un mayor protagonismo a la red de institutos como grupo y aprovechar al máximo ese potencial que cada uno de estos centros posee individualmente, y por ello hemos constituido ­estaba previsto ya en el plan y lo constituimos este pasado lunes­ la Redit.
La Redit, que es la asociación de la red de institutos tecnológicos de la Comunidad Valenciana; una asociación, Redit, que nace como asociación sin ánimo de lucro, con personalidad jurídica propia e independiente, impulsada por la Generalitat y compuesta por los dieciséis institutos tecnológicos, el Impiva y con la colaboración con la figura de entidad colaboradora de la Oficina de Ciencia y Tecnología de la Generalitat.

Los institutos tecnológicos ofrecen a la Pyme los servicios y los medios para mejorar su capacidad de innovación industrial, salvando precisamente esa pequeña dimensión de las Pyme y esa dificultad que tienen para acceder a los procesos de innovación y por lo tanto, en el término anterior, hacer desarrollos tecnológicos que puedan ser interesantes.

Desde su origen cada uno de ellos se ha caracterizado por su labor de promoción de la innovación y la competitividad de la Pyme valenciana, facilitando la incorporación de tecnología para la mejora de los procesos productivos.

La asociación nace con el objetivo de tener una mayor coordinación de esos servicios, optimizando recursos y creando sinergias comunes en materia de investigación, desarrollo e innovación.
La Redit debe reforzar también nuestra presencia en los foros europeos y conseguir más fondos europeos para financiar iniciativas en este campo, desarrolladas por los institutos, facilitando su acceso sobre todo a proyectos transnacionales en los que algunos de nuestros institutos ya cuentan con gran prestigio.

La creación de esta asociación creo que es un paso importante y espero que permita obtener beneficios en el futuro para nuestras Pyme especialmente.
Además, quiero resaltar que ha sido una decisión consensuada con todos los institutos y la voluntad de todos del beneficio que podemos sacar, especialmente y por supuesto, quienes tienen que ser sus clientes, que son los empresarios, las pequeñas y medianas empresas de la Comunidad Valenciana.

Un plan como este, un plan que lo que pretende es cambiar el modelo de instituto de cara al futuro, plantea un marco estratégico nuevo para la acción del Impiva, y, consecuentemente, su contenido se mueve alrededor de unos ejes directores principales.
Estos ejes directores principales son tres.

El primero, el de mejorar y aumentar la atención a las Pyme, pretende lograr un acercamiento mayor del Impiva a las necesidades reales de la industria valenciana, impulsando la profesionalización empresarial y tecnológica de nuestros sectores, y con ese objetivo se incentivará la realización de planes estratégicos en su seno.

El segundo se dirige a la puesta en marcha de un nuevo modelo de ayudas, de manera que se establezcan prioridades a los programas ordinarios en función de la tipología de los proyectos presentados, de los efectos inducidos por esos programas y de las necesidades manifestadas por los propios sectores industriales.

Y el tercero se refiere a la puesta en marcha de nuevos servicios y de una manera nueva de prestarlos, que incluya la potenciación de los aspectos de asesoramiento, una mayor utilización de servicios basados en las tecnologías de la información y las comunicaciones y la colaboración con los sectores de servicios avanzados.

Estos tres ejes básicos, que proporcionarán un nuevo impulso renovado a la acción del Impiva, se hacen efectivos mediante actuaciones que podemos agrupar en seis campos, seis campos principales de actividad según su finalidad.

El primero, el de la aproximación a la Pyme, y en esta línea de acción trata de dar respuesta a la exigencia de acercar física y funcionalmente la oferta de los servicios del instituto a la Pyme y especialmente, claro, a sus destinatarios finales.
Para ello es necesario contar con los entes intermedios, que situados en las distintas comarcas y sectores, tienen mayor facilidad para acceder a las empresas.

Un primer paso importante en esta dirección ya se ha dado en los últimos meses con la puesta en marcha del proyecto Proxy, que va a permitir a las empresas realizar la tramitación necesaria para acogerse a las ayudas del Impiva en más de 25 puntos distribuidos por toda la comunidad: entidades colaboradoras, institutos tecnológicos y los CEI.
En este momento existen ya tres experiencias funcionando, y con el objeto de dar a conocer este proyecto se ha fijado un calendario de actuaciones, de jornadas, de presentaciones, que permita tener una presencia física y activa a todo lo largo y ancho de la Comunidad Valenciana y dé contenido a este planteamiento.

El segundo campo de actividad sería ­o es­ la especialización y la reestructuración organizativa del instituto.
Significa trabajar por la mejora del servicio dado desde el Impiva profundizando en lo suyo: la atención directa a la pequeña y mediana empresa.
La creación de la Agencia Valenciana de la Energía va en esa línea de pensamiento, ya que supone o va a suponer en su momento un paso significativo en la especialización de sus actividades, sacando fuera de la estructura del Impiva competencias accidentales.

Así que la dirección del Impiva plantea abordar una reestructuración organizativa del instituto en profundidad, buscando la racionalización en la utilización de los recursos humanos y el progreso en la formación y profesionalización de los mismos.
Todo ello armándolo en un nuevo organigrama más sencillo y horizontal que le permita una mayor agilidad en su funcionamiento.

La conselleria quiere que las empresas conozcan la oferta de programas y servicios y efectúen su seguimiento sin necesidad de desplazamientos inútiles.
Con este propósito, esa reorganización abordará también la virtualización del Impiva por medio de la utilización de las tecnologías de la información y la comunicación, tanto en el trabajo interno como en la relación con los usuarios.

En el ámbito interno, esa virtualización debe servir para agilizar el funcionamiento del instituto reduciendo los tiempos de trabajo y acortando la resolución de las solicitudes al tiempo que permita la evaluación de objetivos, pero sobre todo servirá en el ámbito externo para facilitar el acceso de las Pyme al Impiva y a su red desde sus propios centros de trabajo.

Tercer campo es la diferenciación y liderazgo.
El Impiva es una agencia que tiene un renombre más allá de los límites de la propia Comunidad Valenciana en el contexto español y europeo, ganado por su trabajo en la promoción de la tecnología, por su participación en proyectos nacionales o supranacionales y por ahora como la agencia de la innovación del Comunidad Valenciana.

Impiva es una entidad nítidamente diferenciada de otras estructuras asociativas semejantes.
El instituto va a especializarse y mejorar su oferta de servicios a las Pyme como consecuencia de la realización de este plan.
Este esfuerzo deberá hacer posible que asuma una función diferenciada dentro del conjunto de instituciones que trabajan en esa misma dirección, dentro y fuera de los límites de la comunidad.
Esto sólo es posible si existe una autonomía en su funcionamiento que se perciba nítidamente por los usuarios de sus operaciones.
Por lo tanto, es la voluntad del Gobierno potenciar esta imagen.
Para afirmar esa percepción, el instituto mejorará la comunicación con las empresas, su entorno asociativo que las apoya y la comunidad empresarial y profesional, estableciendo con ese objeto canales de comunicación que transmitan y recojan información instantánea y continuadamente entre uno y otros.

Un cuarto campo de actividad es el seguimiento, la participación y la retroalimentación.
Esto significa, efectivamente, esas tres cosas.
En primer lugar, el Impiva va a realizar un seguimiento continuado de los proyectos a apoyar.
Es decir, no va a haber solo una transferencia de recursos financieros, sino que se va a llevar a cabo una labor de asesoramiento sobre los diferentes aspectos relacionados con el proyecto apoyado y en todos los estadios de su desarrollo.

En segundo lugar, Impiva va a acomodar sus actuaciones en función del cliente, es decir, orientación hacia los demandantes de sus servicios.
Para ello implantará un sistema de ajuste periódico de los programas a las necesidades reales, mediante cuadros de mando que contribuyan a detectar la evolución de estas necesidades y a conocer el grado de aceptación de las actuaciones que lleva a cabo.

Y en tercer lugar, se va aprovechar las posibilidades que permite la ley de creación del instituto para participar directamente en consorcios o en figuras jurídicas de otro tipo, junto con otras entidades públicas o privadas, para poder abordar proyectos singulares de fuerte impacto, de alto riesgo o que requieran una alto nivel de compromiso en su desarrollo, al menos temporalmente.

Este puede ser el caso de acciones de captación de inversiones de alto contenido tecnológico o de interés para el entramado industrial valenciano.
Acciones que se realizarán en colaboración con el Ivex, en ciertos casos, cuando su realización pueda recaer en su ámbito de actividad y requiera de la aportación de sus medios y de su experiencia internacional.

Un quinto campo de actuación es la simplificación y la segmentación.
A través de este eje, de esta línea de actuación, se pretende que la tramitación administrativa se simplifique al límite, de manera que se facilite al máximo la relación directa con los usuarios de los programas del Impiva, empresas o entidades.

Se va a redefinir el modelo de concesión de ayudas ­ya se ha hecho­ guiándolo en función de los destinatarios de las mismas.
En esta línea, se trabaja aprovechando todas las posibilidades de maniobra que permita la normativa que, evidentemente, rige el funcionamiento del Impiva, y a la que nos tenemos que someter, evidentemente.

Quiero hacer una mención particular a los apoyos que recibirán aquellos proyectos innovadores que revistan interés o gran interés por su alto contenido tecnológico y que requieran atención especial por el riesgo que comporten en el estado inicial de su desarrollo, hasta alcanzar cierto nivel de maduración empresarial en el mercado.
Ellos pueden recibir financiación a través de fórmulas como la de capital semilla.
La Generalitat, en ese sentido, participaría directamente en su capital durante el período germinal, dos o tres años, y se retiraría de él lo antes posible cuando los resultados fueran satisfactorios.

El nuevo modelo de ayudas se basa en tres fundamentos, en tres pilares: el recurso a las figuras financieras de los créditos reintegrables y de los créditos a riesgo, los cuales permiten un mayor aprovechamiento de los fondos públicos.
Eso quiere decir que la Generalitat participará temporalmente en el capital social de tales empresas aportando financiación a los proyectos que se consideren de gran interés, con el compromiso de desinversión en el plazo breve, cuando esos proyectos triunfen.

Introducir cambios en los criterios de concesión de las ayudas, dando preferencia al apoyo a los proyectos más acordes con las actuales estrategias de promoción de la innovación, o a aquellos que muestren más signos de orientación al mercado y de los que se espera un efecto multiplicador mayor sobre los sectores productivos.

Y el tercero de esos pilares sería el reorientar y reforzar la política relativa a las microempresas.
Se va a poner en práctica un sistema de discriminación positiva en favor de las pequeñas empresas y, especialmente, las microempresas de base tecnológica, que incluirá la reserva de un porcentaje de ayudas para este segmento.

También se verá fortalecido el apoyo indirecto a estas microempresas a través de las medianas y grandes empresas relacionadas con ellas, primando tanto las operaciones de cooperación entre las grandes empresas, como la subcontratación.

Y el sexto, por último, el sexto campo de actividad es la potenciación e internacionalización de la red de centros.
La Pyme valenciana trabaja desde tiempo en un escenario mundial caracterizado por la globalización de la actividad económica, por la generalización de la transmisión de la información.

Este rasgo no sólo requiere la internacionalización de las empresas por sí, que es uno de los grandes ejes de actuación del Gobierno Valenciano en sus políticas de apoyo a las empresas, sino que también se hace necesaria junto con ella la internacionalización de los institutos tecnológicos, para facilitarla y potenciarla.
Y creo que aquí también tiene mucho que decir y va a ser muy interesante la participación de la red, de la Redit, de la asociación de los institutos.

Es al Ivex, es al Instituto Valenciano de la Exportación, a quien corresponde la primacía en la organización de las acciones de promoción de la economía valenciana en los mercados internacionales, trabajando en colaboración con las entidades de la comunidad que actúan también en ese campo.
El Impiva se compromete a reforzar esas acciones, aportando la contribución de empresas o entidades de apoyo a la innovación, y particularmente, y muy particularmente, las de los institutos tecnológicos propios.

Nunca deben existir duplicidades o faltas de coordinación entre las actividades concurrentes de Ivex e Impiva y que no puedan ser beneficiosas para nuestro entramado empresarial.
Al contrario, esa coincidencia ha de ofrecer mayores ventajas a nuestras Pyme, al potenciar las sinergias que se derivan de los aspectos comunes.

No se olvide que la transferencia de tecnología y de saber hacer es uno de los pasos más elementales en los procesos de introducción de las empresas precisamente en los mercados exteriores, previo a su asentamiento directo en ellos.
La combinación de tales recursos en la promoción internacional de estas entidades abrirá, seguro, muchas puertas a nuestras Pyme y redundará en la consolidación definitiva de nuestra presencia en el exterior, de la presencia también de la tecnología valenciana en el mundo.

Es evidente que el plan estratégico del Impiva marca un antes y un después.
Es una nueva etapa en la actividad del instituto, es una nueva forma de entender las cosas, las cosas que suceden en el mundo y en el entorno empresarial.
En consecuencia, estas líneas maestras se traducen en la construcción de los programas de actuación del instituto, que para este mismo ejercicio ya se han publicitado, para el ejercicio del 2001, y que, muy brevemente, se engloban en cinco grandes apartados: el de mejora de la competitividad y desarrollo del tejido industrial, el de la implantación de la sociedad de la información y gestión del conocimiento y el de fomento de la investigación, el desarrollo y la innovación en empresas de base tecnológica, los tres grandes apartados para las empresas.
El de incentivo al uso eficiente de la energía, el programa de energía, que en su momento tendrá que absorber, tendrá que hacerse cargo la Agencia Valenciana de la Energía, y el de desarrollo de centros de servicios a las empresas.

El primero, el de la mejora de la competitividad y desarrollo del tejido industrial, fomenta las inversiones en aquellos elementos materiales e inmateriales como los métodos de gestión de la calidad, de cuidado del medio ambiente, de mejora de la seguridad en la empresa, de cooperación tecnológica interempresarial y la renovación tecnológica, que inciden directamente sobre el grado de competitividad de la industria.

El segundo, el del impulso a la implantación de la sociedad de la información y la gestión del conocimiento, aporta una nueva dimensión a la gestión de la Pyme, pues le acerca una vía de acceso a la innovación muy eficaz, ya que pone a su disposición mayores posibilidades de información sobre tecnologías y métodos de gestión que redundarán en la mayor competitividad de nuestra industria.

El de fomento a la investigación, el desarrollo y la innovación, en empresas de base tecnológica o que realicen una aportación importante a la innovación, pretende fortalecer las actividades tecnológicas de la empresa industrial valenciana a través del estímulo a la incorporación de productos o procesos de mayor carácter innovador en ellas, y también por medio de la promoción de actividades de contenido tecnológico en la Pyme industrial.

El plan de la energía se dirige a optimizar las condiciones presentes de producción y utilización de las distintas fuentes de energía en la Comunidad Valenciana a escala empresarial y social.
Con este objeto, incentiva el uso eficiente de las mismas, el uso eficiente de la energía, y alienta las medidas de ahorro y sustitución de las fuentes convencionales por otras más limpias ambientalmente que signifiquen a la vez un menor coste de uso.

Y finalmente, el plan de desarrollo de centros de servicios a empresas persigue potenciar la labor de las entidades de apoyo a la innovación, que ofrecen servicios muy cualificados a la Pyme en el campo de la tecnología, tanto las promovidas desde el tejido asociativo empresarial como las creadas desde las instituciones públicas.

Con esto, finalizo la exposición del plan estratégico del instituto, que regirá el diseño de las actuaciones, la dirección y el funcionamiento ordinario del Impiva en los próximos años.
Como sus señorías han podido apreciar, su aplicación a este organismo es poner en marcha métodos, desde nuestro punto de vista, muy útiles en los procesos de gestión continuada.
Ese es un giro yo creo que serio e interesante en la vida del instituto, que ha sido debatido, consultado, comentado, e introduce criterios profesionales de planificación estratégica en la administración de los recursos públicos, entendidos más allá de los elementos materiales o monetarios que integran la gestión.
Impiva es, debe ser, algo más que la suma de todos ellos.
Su valor se contiene en la masa crítica que acumula y que pone a disposición de la innovación de nuestra industria.

Resumiendo, y como conclusión, uno de los rasgos más destacados de la industria en este comienzo de siglo es la duración limitada de las novedades.
La innovación envejece rápidamente, en productos, en técnicas, en la tecnología misma.

La necesidad de atender a la innovación precisa de inversiones en tecnología mucho más intensas que antaño para sostener la posición de las empresas en el mercado.
Este rasgo de la economía global exige la innovación permanente como actitud que guíe la acción empresarial en su desarrollo dentro de un entorno muy competitivo.
La empresa ha de sostener un ritmo elevado de inversión en I+D, sistemas de comunicación y expansión comercial para responder a cambios de la demanda cada vez más acelerados.
Y los medios y el conocimiento no siempre son suficientes para responder a esos retos.

El Instituto de la Mediana y Pequeña Industria Valenciana es el instrumento de nuestra administración autonómica para las políticas de apoyo a estos procesos, a estos criterios, para las medidas de apoyo a las políticas de apoyo a la innovación y de impulso de la competitividad de nuestros sectores productivos.
Y para adaptar su filosofía y su organización a esas nuevas condiciones, ha de acometer, como hemos hecho, una revisión de sus esquemas de trabajo que le permita optimizar los servicios que ofrece al tejido industrial valenciano.

Esa realidad aconseja establecer un nuevo estilo en esas relaciones Impiva-empresas y de las empresas entre sí.
Se hace necesaria absolutamente la cooperación.
Cooperación con todos, para optimizar el potencial innovador; con otras empresas, para reunir medios y reducir riesgos, y entre las propias instituciones, para aumentar su proyección.

Tanto la pequeña empresa que actúa en los sectores productivos ordinarios como los nuevos emprendedores que incuban sus proyectos en actividades iniciales merecen el apoyo absoluto de la sociedad valenciana, y el Impiva es un instrumento creo que muy útil para ello.

El consenso de los sectores económicos y sociales es necesario con objeto de alentar al emprendedor, especialmente en aquellas actividades innovadoras en las que el riesgo es consustancial en la etapa de lanzamiento.
Hablo de proyectos empresariales necesitados de ese apoyo externo tecnológico y financiero en esas primeras etapas, que se desarrollen en actividades en las que las nuevas tecnologías son sujeto y cuyo desarrollo posterior en el mercado vaya a generar oportunidades de empleo y riqueza que no conviene desaprovechar por falta de recursos.
Ahí en esos momentos la aportación pública puede ser absolutamente decisiva para su continuidad.

Aunque el plan está y se ha diseñado, presentado y ya en funcionamiento, no es en absoluto, no queremos que sea, un esquema de trabajo inamovible.
Está abierto, absolutamente abierto, a recibir aportaciones y sugerencias de los usuarios, de las Pyme, de los agentes sociales y económicos significativos, de todo el mundo.
La crítica constructiva siempre será bien recibida, como estoy dispuesto a colaborar con el tejido empresarial la mejora y perfeccionamiento de la actuación del Impiva.
Ofrecimiento que ahora hago también a los grupos de la Cámara en ese mismo sentido.
Estamos absolutamente abiertos a sugerencias y a ir modificando sobre la marcha aquellas cuestiones que se vea que inicialmente habían tenido unas posibilidades pero que han dejado de funcionar, y por lo tanto, ir cambiando.
Precisamente en la rapidez de cambiar, en la rapidez de ir adecuando los cambios en las propias estructuras, creo que está el éxito del futuro.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Té la paraula la senyora Pérez, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida, per a fixar posicions, preguntar o fer observacions.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor conseller.

Quan parlem d'un pla estratègic estem d'acord que per a ell cal aplicar el seu quadre del funcionament per a poder-lo desenvolupar, i després de la seua intervenció, a mi me sembla que bastant complet: el camp fonamental d'acció, que és a qui dirigim, a qui escoltem i com desenvolupem; els objectius i la missió, els elements amb què comptem en estos moments; els punts forts o punts febles, les oportunitats, amenaces o problemes i els objectius estratègics, que jo diria que esta última part ha estat la que la seua senyoria bastant més ha desenvolupat, i està bé.

Les Pime valencianes juguen un paper molt important en l'economia valenciana, per la quantitat de treballadors que ocupen i per la seua importància.
I per la seua importància diria jo de les mateixes 260.
000 empreses en el conjunt del País Valencià.
D'elles, cal tenir en compte que 233.
142 compten amb menys de 6 treballadors; 20.
317, entre 6 i 19 treballadors; 5.
171, entre 20 i 49; 1.
192, entre 50 i 99; 394 entre 100 i 199; 268, entre 200 i 999, i 21 empreses de més i molt més de 999.

Malgrat aquestes dimensions, les empreses valencianes sempre han tingut una clara vocació exportadora.
D'ahí el 28,2% del nostre PIB, front al 21% de la mitjana nacional.
Ara bé, la nostra participació en les exportacions de l'Estat espanyol han passat de ser del 18,9% al 13,1%; és a dir, el País Valencià ha perdut 5,8 punts en el test de les exportacions espanyoles.

Aquestes exportacions han estat fonamentalment del que s'anomena "intensitat tecnològica mitjana o baixa", amb un 91%, front al 82% de la mitjana espanyola.
Tot açò és conseqüència, entre altres coses, de la manca de despeses en innovació tecnològica, el 6,3% de la totalitat d'Espanya, quan representem realment quant a quantitat d'empreses el 10,6%.

Aquesta situació és normal si tenim en compte que en el període 1996/1998 sols 2.
437 empreses industrials poden considerar-se innovadores, és a dir, han fet alguna acció en I+D+I, la investigació, el desenvolupament i la innovació.

Com posa de manifest un informe de l'Ogde, si les empreses gasten en I+D menys d'un 1% del PIB ens trobem davant d'una economia fràgil.
Per davall d'unes despeses del 0,2 del PIB, com sembla ser que és el cas en estos moments del País Valencià.
Un esforç excepcional i concertat deuria fer-se per part del Govern i les empreses.

El llibre verd per al debat sobre el sistema valencià d'innovació, que amb tota pompositat va presentar el president Zaplana el passat 21 de març, diu, i diu el mateix president Zaplana, que el sistema valencià d'innovació té recursos escassos, està poc articulat, feblement vinculat amb el sector socioeconòmic de la regió i compta amb una escassa participació empresarial.
A més a més, cap dels seus elements ha assumit el lideratge.

I a mi em sembla, senyor conseller, que són unes diria jo que declaracions demolidores, que fa falta tindre molt de valor per a presentar-les després de sis anys d'estar vostés governant, i de quatre anys que esta diputada està incidint en el tema de la indústria valenciana.

He demanat la seua compareixença, per a que explique a les Corts el Pla estratègic de l'Impiva.
Per posar de manifest el poc interés, perquè a mi em sembla que poc interés, que tenen vostés en el recolzament a les Pyme valencianes.
I és que amb les dades que els he presentat i seguint l'informe de la Ogde caldria una intervenció contundent i articulada per a la seua millora.
I per això, com els analistes reconeixen, es trobaren vostés en arribar al Govern Valencià, amb dos pilars fonamentals: l'Impiva i la xàrcia Impiva.
Formada per setze instituts tecnològics, quatre CEI, o centres europeus d'empreses innovadores, i un parc tecnològic que tenen vostés paralitzat o ha estat paralitzat fins avui.
Ha estat paralitzat fins avui.

I què feren vostés, senyor conseller?
En una primera etapa intentaren desmantellar l'institut tecnològic.
I després de moltes discussions i de l'oposició del sector afectat, varen fer marxa endarrera, que no està gens mal.
En la passada legislatura, senyor conseller, l'exconseller Diego Such i jo mateix, varen debatre de forma molt continuada al respecte d'esta qüestió.
I després hem tingut el pressupost de l'Impiva pràcticament congelat des de l'any 1995, en aproximadament 8.
000 milions de pessetes, que no han variat molt, eh?
, que no han variat molt.
Mentre, per altre costat, al País Valencià ens gastem cent milions de pessetes en la Ciudad de las Artes y de las Ciencias, o altres 60.
000 milions construint Terra Mítica.

Vostés es dediquen a presentar plans estratègics per a l'Impiva, o el recent llibre verd de la innovació, però no destinen recursos per a fer-ho.
Eixe és el principal problema, senyor conseller.
El que demostra que la seua és una política virtual, que sols existix en la seua imaginació i en la xàrcia.
Però no en els pressupostos de la Generalitat.
I em remet als últims pressupostos de la Generalitat, que no apleguen tan sols als 8.
000 milions de pessetes.

Davant l'opció de fer grans obres o de recolzar una xarxa de Pyme innovadores, amb qualitat *(so per interferència d'un mòbil)* respectuoses amb el medi ambient, i amb cura als riscs laborals dels seus treballadors i treballadores, vostés han optat per les grans obres.
I això és evident, ahí estan.
Si totes les presentacions mediàtiques que fan darrerament -el pla estratègic de l'Impiva, el Llibre Verd de la innovació- on hi ha crítiques molt dures a la situació actual, vol dir que volen rectificar, del que jo també estic satisfeta.
Diré per tant, com diu un refrany castellà: "más vale tarde que nunca".
I en desembre, els pressupostos hauran de contemplar eixa rectificació, que vosté, negre sobre blanc, ens acaba d'exposar en esta cambra.

Per altre costat, i baixant de la xàrcia una part del que significa el pla estratègic de l'Impiva, denote que hi ha cinc punts fonamentals per a poder-lo desenvolupar: la millora de la competitivitat en grans trets; l'accés de la xicoteta i mitjana empresa a les tecnologies de la informació i de la comunicació, que vosté ha fet esment en la seua exposició; el suport a les iniciatives orientades a incrementar la base tecnològica de les estructures productives; la potenciació de l'oferta de serveis de suport a la innovació, i la millora de la utilització dels recursos energètics.
Jo diria que estos cinc punts són aquí els punts principals per a dur endavant el pla estratègic de l'Impiva.

Però seria incorrecte que després de vosté haver comparegut per pròpia voluntat, i jo d'haver-li demanat la compareixença, no li exposara algunes idees que jo crec que eixe pla de l'Impiva haurien de contemplar.
I les he numerades en lletres.

La lletra a), jo entenc que cal comparar en avant el País Valencià no amb la resta d'Espanya, perquè som en estos moments la segona força industrial en el conjunt de l'Estat espanyol, sinó que sent una comunitat exportadora, perquè ho tenim damunt allò de l'exportació, hauríem de comparar-la, per a anar més enllà, per a desenvolupar-la millor, en altres zones del món desenvolupat, que fins i tot podríem buscar zones semblants a les nostres, com pot ser Suècia o pot ser Dinamarca, i ens podríem comparar en ells.

Lletra b), aprofitar el canvi de la PCW 9314 a la ZPZ 6159, versió 2000, que seria important perquè ho recull Europa.
I aplicaríem a les empreses, diguem eixe reconeixement que han de tindre per a poder ser competitives en estos moments.
D'eixa forma, per a canviar el sistema de gestió i innovació de les pròpies empreses, que és una part important, anar creant-ho.
I sé positivament, senyor conseller ­fent un parèntesi­ que això no es pot fer ni en sis mesos ni en un any.
Però es pot anar avançant.
El Pla estratègic de l'Impiva hauria de recollir-ho, per a marcar-se un temps prudencial de desenvolupament de cadascun de tots els punts que el composen.

En la lletra c), buscar vies d'apropament entre la cultura de les Pime i la cultura científic tècnica, modificant les organitzacions per a què recolzen i gestionen la innovació.

La lletra d), recolzament a la xàrcia Impiva com els elements més propers a les Pime, i la relació d'aquestos en la universitat i amb els sistemes públics d'innovació, coordinant-los, evitant la duplicitat de recursos i la competència deslleial entre ells.
Tenim diferents departaments que al ajudar a les Pime competixen indirectament, i això és fer-los un flac favor a les pròpies Pime.
Per tant, hauria de tindre una reconducció el sistema.
Reconducció el sistema, que si més no, faria més viable el poder treballar des de la pròpia conselleria per, diguem, contestar, informar, planificar.
I comptar en la universitat, perquè solament ahir vàrem tindre ací un gran debat sobre la gent que ha acabat la seua carrera i està estudiant, està treballant en beques no reconeguts.
Aleshores és fonamental comptar en la universitat valenciana.

Lletra e), que l'Impiva lidere el procés d'innovació, millore en la qualitat i en el medi ambient.
Ja s'està fent, però a mi em sembla que el Pla estratègic de l'Impiva ho ha de recollir.
A més això ho ha de recollir.
L'adaptació de la normativa de la Unió Europea de seguretat en maquinària, és a dir, la modernització de la estructura de les Pime per a garantir un creixement sostenible.

Lletra f), l'administració hauria d'utilitzar les compres públiques per a fomentar aquest model.
Vosté, també en el seu discurs, ha dit una cosa semblant al que jo li acabe d'exposar.
Per tant, en butlletí en mà, vorem que el fons és el mateix.
Però, com jo ja ho portava planificat, així li ho expose.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Pérez.
.
.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Acabe senyora consellera.
Em queda un minut, un minut.

Lletra g), senyor conseller, cal promocionar la xàrcia Impiva amb molta major força.
Perquè tan sols 10.
000 empreses del total de les 266.
000 del País Valencià, han utilitzat el seus serveis.
I estes són dades de 1999.

Gràcies, senyora presidenta.
*(So per interferència d'un mòbil.
Pausa)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Pérez.

Té la paraula el senyor Pérez Grau, en representació del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Pérez i Grau:**

 

Senyora presidenta.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor conseller.

El passat 30 de novembre vaig estar acompanyant-lo en la presentació del Pla estratègic de l'Impiva.
I cal dir-li que allò va sonar bé.
Allò va sonar bé.
Els empresaris el reberen amb satisfacció.
Els comentaris que jo vaig tindre de tots els afectats, bo, tenien unes grans esperances que allò es desenvolupara correctament.
I per si faltava poc, fins i tot els pareixia bé el director general que hi havia.
O siga, que amb aquestos precedents, no resulta gens estrany que vosté estiga ací avui a petició pròpia per a explicar-nos el pla.
Efectivament.

Però al meu criteri, eixa diligència que vosté ha tingut hauria d'aplicar-la no sols quan les coses venen rodades sinó quan venen costera amunt.
I m'explicaré el que vull dir-li.
Després d'eixir de la presentació, quan vaig arribar ací a les Corts vaig fer una sol·licitud de documentació.
La sol·licitud de documentació consistia en demanar-li a vosté el Pla estratègic de l'Impiva i el Pla d'optimització dels recursos de l'Ivex; li vaig demanar els dos.

Què va ocórrer?
Va ocórrer, que poc temps després vaig rebre l'escrit de la molt honorable presidenta de les Corts donant-me les seus contestacions, que eren les següents: en el cas de l'Impiva, del Pla estratègic de l'Impiva, això que roda bé, vosté em va donar el pla complet.
I jo l'he vist en molta estima a ma casa, perquè això d'estar u tranquil al seu despatx llegint-se'l, el predisposa favorablement.
Però per una altra banda, em va dir que si volia vore el Pla d'optimització de l'Ivex que anara a la conselleria i que allí me l'ensenyarien.

Vaig acudir i no me'l van ensenyar.
Van quedar per a un altre dia.
I un altre dia que vam haver d'acordar que a mi em vinguera bé, acudisc allí i em sotmeten a la tortura malaia d'haver de transcriure durant més de tres hores el pla, lletra a lletra, amb la vigilància -que pareixia que era un alumne castigat pel professor-, amb la vigilància del secretari de la conselleria que no em perdia ull per si de cas fotocopiava alguna cosa.
I la tortura era psicològicament terrible, perquè al costat estava la fotocopiadora.
És que és el súmmum *(rient-se)* I clar.
Vosté ha tractat d'una forma molt diferent un i l'altre.
Jo crec que la diligència que vosté ha tingut en el de l'Impiva, hauria de tindre-la en tots igual.

Bé, dit això anem a centrar-nos en el que ens toca, que és el pla estratègic de l'Impiva i a parlar en futur.
Que és una cosa molt bonica, i del que m'agradaria deixar perfectament compte, d'eixe estudi que ha fet tranquil·let, a casa, ja dic, i en predisposició positiva.
Bé, és que açò ­perdone, senyor Ramírez, no em mire així, és que era una necessitat biològica; si a vosté l'hagueren torturat durant tres hores en un despatx, vigilat per un altre, escrivint a mà, també ho haguera fet­, bé, anant al que estava comentant-li respecte el pla.
L'Impiva ja va nàixer com una idea de situar una nova política industrial de recolzament a totes les petites i mitjanes empreses.

Bé, el que fa el pla és seguir en aquesta línia, i la seua organització, a través dels instituts tecnològics dirigits per les pròpies sectorials, que va ser aleshores valorada com la millor d'Espanya, és el que en estos moments s'intenta adaptar com correspon a l'actualitat.
Es obvi que en aquell moment els problemes que hi havia no són els problemes d'avui.
Aleshores estàvem patint algun tipus de crisi, inflacions altes, etcètera.
I ara estem en una situació en què efectivament correspon replantejar-se la situació com preveu en el pla.

Però no hem d'oblidar, no hem d'oblidar que quan va nàixer ja tenia d'alguna manera la intenció de recolzament a les empreses.
I l'Impiva ha estat sempre a peu de fàbrica.
On hi havia una localització industrial?
Allí teníem una delegació de l'Impiva.
I ara el que diu el pla és que cal recolzar això encara més, que cal estar damunt.
Vosté ens ha parlat fa un moment de l'aproximació de la comarcalització.
Molt bé.
El projecte Proxy.
El projecte Proxy és un excel·lent projecte, jo crec que està molt ben enfocat.
I més encara quan diu que els punts Proxy van a ser atesos per les pròpies organitzacions empresarials.

Crec que això és una cosa molt interessant, i és una tasca apassionant col·laborar en la modernització dels sectors productius de la Comunitat Valenciana.
Per tant, li desitge que tinga èxit en eixe tema.
En els instituts tecnològics sempre van nàixer com a respondre a una necessitat sectorial.
Evidentment, i crec que ha estat molt bé, perquè és la investigació l'I+D+I dut on correspon, al que li cal, a l'empresa en concret o a la sectorial en concret.
I en eixa línia, bo, es va posar a disposició dels empresaris preocupats, els que volien més, un millor disseny, millorar la qualitat dels productes, investigar en totes les seues variants, internacionalitzar-se, etcètera.

I que ara vosté diga que van a crear nous instituts, bo, que preveja el pla.
Ja se n'han creat alguns, va a continuar-se en eixa tasca, dotar-los d'una major autonomia.
Dir que es cree una associació de tots ells, que ara vosté ens acaba de recordar fa un moment per a què aconseguisquen majors ajudes, que puguen funcionar d'una forma ajustada, doncs bo, tot això és una mesura plausible.
Però permetra'm una vegada, i sense que servisca de precedent, que jo em retrotraga a quan vostés estaven en l'oposició que dien que el que calia fer amb els instituts tecnològics és desmantellar-los.
Per tant, ara que es valoren i que pensen recolzar-los, ampliar-los i fins i tot fer que la cosa vaja molt millor, perquè pensen dotar-los tot el que calga, jo crec que és una mesura plausible i té el nostre reconeixement.

És obvi que una xicoteta empresa mai pot tindre tots els recursos que té una gran.
Per tant, llegir en el pla que van a augmentar les ajudes, sobretot en els temes d'assessorament i fins i tot que es contemple la possibilitat de fer plans estratègics individualitzats per a cada empresa, bo, això és una cadena de bones notícies, i cal dir-ho tal com correspon.

El que haja utilitzat durant tot el pla la frase de Impiva empresa de servicis de les Pime, que vui vosté ací li ha dedicat molta part del tema, també és una cosa molt positiva; és una frase que expressa el sentit del naixement de l'Impiva i que no sobra repetir-la totes les vegades que calga, com ha fet vosté ara, en la línia de donar-li un major contingut, que és el que pretén en el pla.
Molt bé, servicis als minoristes, majoristes i clients per utilitzar la forma.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Senyor Grau, vaja finalitzant.

 

**El senyor Pérez Grau:**

Disculpe, senyora presidenta.
Bo, anem finalitzant.

Mire, senyor conseller, és una partitura que m'agrada, és una partitura que es mereix un bon concert.
Ara vostés han d'orquestrar-la, han d'orquestrar-la i criar els solistes que la duguen avant.
Com?
Fent el reglament i posant davant les persones que hagen de dur les àrees cap avant.
Han de fer-ho.

Vull que sàpiga que esperem que acabe en un bon concert i no un soroll, perquè aquells que siguen els solistes no respecte el que està escrit.
Nosaltres acudirem i seguirem tot el temps que faça falta per a intentar controlar que efectivament es respecte i es duga endavant tot el que està escrit.

No em puc anar, com a matemàtic, sense dir-li que espere que quan en el pla es diu que volen que canvie el rumb de l'Impiva completament, diguen que volen que canvie en un arc de 360 graus, perquè jo crec que això és deixar-lo conforme estava.
Espere que haja sigut un lapsus del redactor i no que el subconscient li haja traïcionat.
I anem a pensar que el que volia dir és 180 graus, perquè si no el que pensàvem és que la traïcionat el subconscient i que el que vol és aplicar la famosa frase eixa de: "canviem-ho tot perquè res canvie".

Res més i moltes gràcies.
 *(Remors)*

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Pérez Grau.

Té la paraula el senyor Ramírez, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Ramírez Sorribes:**

Muchas gracias, señora presidenta.

Si tuviera que definir con alguna frase cuál es la filosofía que desde el punto de vista de nuestro grupo parlamentario subyace detrás de esta iniciativa, detrás del Plan estratégico del Impiva, lo podría definir como renovarse para crecer.
Crecer, porque realmente es difícil crecer cuando uno ya está muy alto, es difícil aumentar el número de empresas apoyadas en estos últimos años por parte del Impiva; es difícil aumentar y hacer crecer el número de proyectos apoyados; es difícil hacer crecer también la financiación a los institutos tecnológicos y, sobre todo, es difícil permanecer en el estatus de líder que la Comunidad Valenciana tiene, por ejemplo, en uno de los programas más importantes de apoyo a las empresas que hay a nivel nacional, como es la iniciativa Pyme.

Y decía renovarse, porque este plan estratégico plantea un cambio continuo, porque también continua es la evolución que están teniendo nuestras empresas y sobre todo los mercados en los que nuestras Pyme trabajan.
Pero es una renovación, es un cambio razonado.
Razonado porque parte de un análisis de las necesidades y de la situación que nuestras empresas tienen en este momento, de los retos que nuestras empresas tienen.
Y también un análisis razonado desde el punto de vista interno, es decir, desde el conocimiento de cuáles son los medios necesarios para que el Impiva se convierta en un acompañante en ese trayecto que nuestras Pyme tienen que andar para conseguir la excelencia.

Y se trata también de un cambio consensuado porque es fruto de un proceso de participación, de comunicación, entre los distintos agentes económicos y empresariales y la Administración, en aspectos tan importantes como cuáles son las necesidades que intenta cubrir el plan, cuáles son los objetivos y sobre todo cuáles son los medios.

Plantea también el plan estratégico un cambio tranquilo y un cambio posible, porque intenta implementar mejoras, intenta reorientar sin alterar la marcha diaria y cotidiana del instituto.
Plantea también un cambio eficaz con los objetivos que se plantean.
Por primera vez se constituye el Impiva como una institución que pretende tener la vocación de ser una agencia de la innovación, de ser ese acompañante que debe ayudar a las empresas a innovar y a mejorar.
Y plantea, también por primera vez, la necesidad de aunar las distintas tareas o los distintos cometidos que la red de institutos están llevando a cabo.

Miren ustedes, cada vez más se están planteando en el mundo de la empresa que los problemas no tienen una naturaleza vertical, es decir, no afectan a un sector en concreto.
Los problemas hoy en las empresas son comunes.
Por lo tanto, es necesario establecer una política industrial con un marcado carácter horizontal, porque los problemas son cómo gestionar nuestros recursos humanos, cómo gestionar nuestras relaciones con nuestros clientes, con nuestros proveedores.
Y eso es común, es común para todos los sectores.

Por lo tanto, nosotros creemos que el plantear, a través de una red de institutos de verdad unida, políticas de carácter horizontal supone dar un paso adelante que hasta ahora no se había llevado a cabo.
Se trata también de un cambio, el que plantea este Plan estratégico, que desde el punto de vista temporal nos parece ambicioso.
Se nos plantea que este Plan estratégico tiene una vigencia hasta el año 2006, nos parece que es razonable; ir más allá sería ir un poco en contra, pues, de lo cambiante que está siendo la economía, y hacerlo con una temporalidad menor supondría tener una visión demasiado reducida de cuál es la economía.

Y supone también un cambio práctico.
Un cambio práctico, porque el Impiva va a apoyarse, precisamente, en aquellos que están más cerca de los problemas de las empresas, que son las asociaciones empresariales y las organizaciones sociales intermedidas.

Nos parece también que se plantean cambios serios y cambios también que suponen un compromiso de la propia organización del Impiva, estableciéndose, como se ha dicho por parte del conseller, unos métodos de autocontrol, de autoevaluación y, en definitiva, de medición de la actividad.
Es decir, queremos cambiar, pero debemos cambiar a un ritmo rápido y además debemos controlarlo.

Y, por último, se trata de un plan estratégico que podríamos calificarlo como revolucionario.
Y revolucionario porque rompe con el pasado.
Y revolucionario porque asume que hay determinadas prácticas llevadas hasta ahora que no están a la altura de la realidad actual, porque determinados modelos de ayudas no encajan con las necesidades de nuestras empresas.
Revolucionario porque supone una modificación de la filosofía en cuanto a los plazos, por ejemplo; revolucionario porque incorpora organismos sui géneris, como puede ser la Agencia Valenciana de la Energía, dentro de esta institución, y revolucionario porque diseña, como decía antes, una nueva política industrial de carácter horizontal.

Y poco más, señor conseller.
Yo quería felicitarle de todo corazón, porque estamos ante una nueva política industrial y estamos ante una nueva perspectiva que va a mejorar y va a poder situar a nuestras industrias en un camino que ya habían comenzado a andar, pero que van a permitirle ser las mejores industrias de Europa y posiblemente del mundo.

Y nada más, señora presidenta.
Acabo sumándome a las felicitaciones que los dos grupos de la oposición han hecho al señor conseller, por la bondad, por la idoneidad y sobre todo por la oportunidad de publicitar, de crear y de generar este plan estratégico.

Nada más.
Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor Ramírez.

Té la paraula, per a donar resposta conjunta, l'honorable senyor conseller.

 

**El conseller d'Indústria i Comerç:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

De las intervenciones de los diferentes grupos parlamentarios me voy a quedar con lo que yo creo que subyace en todas ellas y es que, como conclusión, pues hay amplio consenso en la adecuación del plan, en que el Plan estratégico del Impiva está bien enfocado o está bien definido en el momento en que se plantea y en las posibilidades que eso nos brinda de cara al futuro.
Creo que eso subyace en todas las intervenciones.
Y, evidentemente, tenía que haber también, por parte de los grupos de la oposición algún aspecto de la crítica.
Pero es curioso, porque tanto la señora diputada de Esquerra Unida, doña Dolors Pérez, cuando ha hecho, quizá, la mayor crítica, no la hace al plan sino globalmente a ciertas actuaciones del gobierno, y el señor Pérez Grau cuando lo hace, lo hace a una diferencia de trato por peticiones suyas a la conselleria.

Y, por lo tanto, en el asunto que hoy tenemos entre manos, el debate y la presentación y la comparecencia del Plan estratégico del Impiva, pues entiendo que hay un amplio consenso.
Y ahora voy a entrar a comentar algunas cuestiones que me parecen importantes.
Y voy a empezar, precisamente, por esas dos que han sido, creo, la única crítica o diferencia importante de lo que ha sido el debate.

A la señora Dolors Pérez, cuando hace mención de los grandes proyectos, yo creo que es generalmente una cuestión de miopía política, sinceramente; es decir, el impacto en la sociedad, en la Comunidad, y evidentemente en nuestro propio tejido empresarial y económico de esos grandes proyectos, quizás a lo mejor a la oposición le falte pues una visión a más largo plazo.
Pero eso es ya evidente y lo va a ser mucho más en el futuro.
Y creo que, por lo tanto, al margen de considerar la mayor o menor bonanza de un aspecto concreto, pero en su conjunto lo que el gobierno valenciano ha hecho en estos años y está haciendo, porque algunos de ellos se están ejecutando, de lo que denominamos como grandes proyectos y que parecen que sean el dragón de San Jorge para la oposición, creo que es tener cierta miopía política el no ver el impacto que eso está teniendo ya en la Comunidad, en nuestras pequeñas y medianas empresas, en nuestra situación empresarial, en la proyección de nuestra comunidad y, por lo tanto, desde ese punto de vista, beneficioso para todos.
Pero, en cualquier caso, cada uno tiene su opinión, ya digo, creo que eso es importante señalarlo.

Y el señor Pérez Grau, en la crítica que ha hecho en la diferencia de trato, bueno, yo creo que ha sido hábil intentando hilvanar una cierta crítica en su discurso, ha sido hábil.
Pero hay que tener en cuenta que el instituto, el Impiva no es el Ivex, el instituto no es el Ivex, y que tampoco lo que usted pedía era la misma cuestión.
El Plan estratégico del Impiva o el Plan estratégico del propio instituto.
Es decir, que el instituto es un instituto público y el Ivex es una sociedad privada con capital público mayoritariamente, pero sociedad privada.
Y yo me debo a un consejo de administración y en ese caso, en algunos casos en concreto, no quiere decir que yo no pueda venir aquí a explicar claramente o dar información sobre el instituto, pero hay algunos procesos, y usted ha dado en ello cuando estaba hablando del Plan operativo interno, que evidentemente pueden tener, desde el punto de vista de su desarrollo, perjuicios para la propia sociedad, que es una sociedad privada.
En su momento, evidentemente, la información está a disposición de todos y se puede comentar cualquier cosa, porque no hay ningún inconveniente, desde luego, por mi parte.
Pero ya digo, no es lo mismo el instituto público, como el Impiva, con el Ivex, que es una sociedad anónima, una sociedad que se rige por el derecho privado, aunque el capital sea capital público.
¡Cuidado!
Son diferentes instrumentos en su concepción.

Y también lo que usted ha pedido es diferente.
Una cosa es el plan estratégico, que es esto que estamos hablando hoy, y otra cosa es la petición de documentos que hacía sobre el asunto del Ivex.

Es decir, vamos a ver si comparamos cosas similares o iguales, y a similares cosas o cuestiones iguales, el mismo trato.
O sea, aquí no hay trato discriminatorio, es exclusivamente por las cuestiones que le acabo de mencionar.

Doña Dolors Pérez ha hecho una primera parte del discurso, bueno, quizás haciendo mucho hincapié en algo que nosotros reconocemos y que yo en el plan estratégico y ahora, hoy, he dicho, que son las insuficiencias, esas insuficiencias de nuestro propio sistema valenciano de innovación.
Somos conscientes.
Y ese es uno de los motivos por los que el plan estratégico del Impiva se ha desarrollado, porque pretendemos dar un impulso muy importante a todos esos procesos y sabemos que, si no cambiamos ese modelo y ese instrumento va a ser difícil.

Ha traído a colación el que contemos con las universidades.
Nosotros contamos con todo el mundo.
Yo lo que también pido es que las universidades cuenten con nosotros.
Y que la reflexión que nosotros hemos hecho en el tiempo y con un proceso de diálogo con todos los actores, también lo pueden hacer las propias universidades como agentes importantes en el propio proceso de la investigación, el desarrollo y la innovación.
Es decir, que lo hagamos todos, que lo hagamos todos.
Es decir, que no sea solamente la Administración, en este caso, con los instrumentos que tiene: el Impiva para los asuntos de la innovación o la propia Oficia de Ciencia y Tecnología que depende de la Generalitat la que haga sus reflexiones y la que tenga que contar con todo el mundo, que lo hacemos.
También los demás agentes lo hagan.
Y creo que es bueno que se hagan estas reflexiones y que en este caso las universidades reflexionen sobre estos procesos, porque esto es cuestión de todos, absolutamente de todos, y por eso se ha hecho este plan estratégico y de la manera que se ha hecho.

Usted ha dicho que se pretendían desmantelar en la etapa anterior los institutos tecnológicos.
Bueno, si desmantelar un instituto tecnológico significa, de 1995 a 1999, elevar en un 63% las empresas asociadas, elevar en más de un 100% las empresas usuarias o, por ejemplo, pasar de 130.
000 en sellos de laboratorio a 185.
000, o superar o casi acercarse a las 600.
000 horas de formación por alumno, o el centenar de proyectos europeos, de programas europeos, que se desarrollan en 1999 frente a no llega la cincuenta, es decir, 46 concretamente, es que, vamos, yo creo que los datos son muy tozudos.
O sea, la realidad es la que es.
Es decir, eso no encaja para nada con ese discurso de que se quería desmantelar y ahora se pretende otra cosa.
Lo que ocurre es que cada etapa, y, efectivamente, tiene mucho que ver la coyuntura, las circunstancias y las políticas que se vayan desarrollando, porque primero hay que hacer los cimientos y luego hacer el edificio.
Es imposible empezar por el tejado porque, si no, el edificio no funciona y se cae.

Me gustaría comentar, aunque fuera brevemente, las ideas que ha aportado al final de su intervención, creo que eran seis o siete, he ido tomando nota más o menos.
Yo creo que muchas de ellas están en el plan.
Muchas de ellas están, efectivamente, contempladas en el plan.
Y alguna de ellas, pues yo he tomado buena nota.
Ya le he hecho referencia a la de contar con la universidad, que creo que es importante; de recoger.
.
.
, por ejemplo, en el plan los criterios medioambientales están, están contemplados, y la promoción de la red con mayor fuerza, evidentemente, ese es uno de los fundamentos también del propio plan, ¿no?

O cuando dice: "compararnos con otras zonas del mundo", eso es bueno, hacer en ciertos momentos un parón y compararnos a ver cómo estamos y dónde estamos.
Pero, en ciertos momentos, es decir, no tenemos que estar permanentemente comparándonos, porque si no, al final, nos convertimos en algo así como que nos estamos permanentemente mirando el ombligo y no se avanza en nada.

Es decir, el planteamiento que llevamos no está tanto en compararnos, sino en poder colaborar con y estar con.
Y ese es uno de los objetivos del propio plan, especialmente en lo que hace referencia a la Red de Institutos Tecnológicos, Redit, para poder asociarse con institutos y con otro tipo de organismos de otros países y poder conformar proyectos trasnacionales.
Y ese es uno de los ejes fundamentales, de internacionalizar ­lo he dicho­ nuestros institutos, nuestra red de institutos en ese sentido, es decir, con países que en materia de innovación nos llevan, digamos que algún adelanto, es decir, que están por delante de nosotros, con regiones especialmente.

Porque ahora podríamos entrar en el debate de si los sistemas de innovación han de ser sistemas nacionales o sistemas regionales, o sistemas regionales compatibles con el sistema nacional.
Podríamos entrar ese debate.
Yo estoy convencido que el ámbito regional, en este caso el ámbito de comunidad, es un buen ámbito desde el punto de vista territorial para un sistema de innovación y para otro tipo de circunstancias.

Por lo tanto, nuestras miras han de ir, creo, en ese sentido, porque las regiones tienen unas características más homogéneas que los propios estados, y nuestras características de Comunidad Valenciana no son las mismas que las de Galicia, por ejemplo.
Eso sin salirnos del estado español.
Con lo cual, debemos también buscar nuestros socios o las posibilidades de asociarnos y de buscar proyectos trasnacionales con aquellos que nos interese, y no porque sí.
Y también buscar, en esa internacionalización, que sea ese paso previo a la posibilidad de que nuestras empresas se ubiquen y ejerzan actividades de producción en otros países del mundo, que ese es un camino creo que muy interesante y de largo recorrido para nosotros.

Me parece que la referencia que hace a la VKM 8301, bueno, está, evidentemente no con esas palabras y con esa determinación, está implícita en el propio plan.
Es decir, la cultura de la calidad es fundamental para el desarrollo de todas nuestras actuaciones.
Y además tenemos instrumentos, aparte del Impiva, importantes de cara a esas cuestiones: la Fundación Valenciana de Calidad, que creo que está haciendo un trabajo importante e interesante, tiene que ir en ese sentido.

Creo que, de alguna manera, muchas de las cosas que ha planteado como ideas están en el plan.
Por ejemplo, los elementos más cercanos, la cercanía, la cooperación, ahí está todo el programa Proxy que define el plan, creo que es fundamental.
En cualquier caso, creo que es positivo que se aporten ideas y consideraciones al propio plan.
Y ya digo, estamos absolutamente abiertos, considerando cómo desarrollar mejor ese plan estratégico que creo que es interesante para las empresas valencianas y para el futuro de la Comunidad Valenciana.

El señor Pérez Grau ha hecho esa crítica sobre la diferencia de trato a la que yo he hecho referencia, y, en cualquier caso, creo que el resto de su intervención ha sido la de esperar a ver cuál es el desarrollo, que el plan, en principio, parece que le parezca oportuno, incluso habla de tener una cadena de buenas noticias y que la partitura le gustaba, que lo que había que ver es cómo; es decir, luego se interpretaba y que no fuera una jaula de grillos y que fuera un buen concierto.

Yo creo que eso también está precisamente contemplado en el plan, y ya he hecho referencia cuando he explicado la reorganización interna para poder llevar a cabo ese plan dentro del propio Impiva.
Es decir, no era suficiente un plan que fuera exclusivamente hacia fuera, que fuera exclusivamente a cambiar la dinámica entre el instituto y nuestra realidad productiva, de nuestros sectores productivos, de nuestras empresas, de nuestras Pyme; era necesario también que se adecuaran internamente los mecanismos y el funcionamiento del instituto para poder desarrollarlo.

Estoy absolutamente convencido y tengo plena confianza en que eso va a ser así y que va a ser un buen concierto.
Pero, en cualquier caso, bueno, en algún momento determinado alguien puede desafinar.
Y también es verdad que se puede también añadir otros instrumentos.
Y por eso yo he hecho la consideración, el estar abierto a que puedan esos instrumentos aportarlos cualquier agente social económico, que lo saben, o asociación empresarial, y en este caso, aquí, cualquiera de los grupos parlamentarios de la oposición.
Estamos abiertos, evidentemente, a que si son buenos instrumentos, que se añadan a la orquesta, porque así sonará muchísimo mejor, y ese al final es nuestro objetivo.

Así que, de la misma manera que había comenzado, con la conclusión de que entiendo que en el fondo de las intervenciones, especialmente la del señor Ramírez por el Grupo Parlamentario Popular, pero también en las de Esquerra Unida y el Partido Socialista, hay cierto consenso en que es un plan adecuado e importante para el desarrollo de nuestros sectores productivos, pues acabo la intervención.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a rèplica, pel Grup d'Esquerra Unida del País Va-lencià, la il·lustre diputada Dolors Pérez té la paraula.

 

**La senyora Pérez i Martí:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, més que el que és una rèplica, encara que es diga així correctament, és un aclariment de principis.

Anem a vore.
Vosté m'ha fet esment a les grans obres, perquè és la qüestió que sembla que sempre siga la picabaralla entre el que és el Govern i el que és l'oposició.
Aleshores, vaig a explicar-li per què li parle jo d'estes dos grans obres, quan vosté sap positivament que des d'esta trona he dit moltes vegades que una gran obra d'eixes.
.
.
, en fan falta algunes en el conjunt del País Valencià, però que determinem quin País Valencià volem, si volem un País Valencià de serveis o si volem un País Valencià conforme el tenim en estos moments, que tinga indústria, que tinga agricultura.
No, no, jo no critique eixa part.
No és qüestió de criticar-la en estos moments.
I la veritat que entenc que d'estes coses, governe qui governe, sempre se'n solen fer alguna.

Però, sí que critique la situació per què se va a travessar per les Pime.
Li ho conte dintre d'una història ràpida de les Pime i des que el senyor Diego Such i jo, el senyor exconseller d'Indústria, començàrem a discutir.
I jo dic: si nosaltres havem gastat 160.
000 milions de pessetes en dos grans obres, haguérem gastat una mica menys i haguérem invertit en allò necessari que realment dóna diners, dóna llocs de treball, reinvertix en la pròpia casa i, de més a més, fa un teixit industrial de primera magnitud, jo opine que haguera estat encertat, encertat.
Que al cap de sis anys està bé el que fem però al cap de sis anys és tardar molt.
I simplement li he anomenat eixes dos grans obres per eixes dos qüestions, ni més ni menys.

Vosté sap, senyor conseller, que, en nom d'Esquerra Unida, a mi em tindrà a la seua disposició quan realment realitzen projectes de les característiques que ara la conselleria acaba de realitzar.
En este pla, que és important per a rellançar la indústria, evidentment em trobarà sempre que em necessite, perquè puguem debatre'l, per a aportar-li les idees que humilment puga aportar i també per a presentar-li i debatre amb vosté tots aquells punts que estimem que no són convenients en el moment que calga o que estimem que li faça mal a tot el que és el col·lectiu Pime.
Naturalment que sí.
En eixe camí ens vorem.
I en eixe camí vosté em trobarà sempre.

És positiu coincidir en les insuficiències, quan vosté me diu: "Vosté parla d'insuficiències".
Jo pense que és positiu, perquè parlar d'insuficiències i estar d'acord amb elles és avançar, és reconéixer que cal trencar, cal aplicar un pla estratègic i cal avançar.
Per tant, per a mi és una satisfacció que vosté també coincidisca que això és un punt primordial per a partir a una millor faceta.

I, després, vosté m'ha dit, senyor conseller, que jo he parlat del desmantellament dels instituts tecnològics ­ho he comentat moltes vegades­, i no és una broma el que li dic, i no és una mala sensació, i no és una cosa que a mi se m'ocórrega per dos visites realitzades, perquè quan tinc les coses clares no solc fer visites.

Mire, quan començàrem la legislatura passada, la V Legislatura ­vosté estava ací de diputat, igual com jo que continue, vosté ja és conseller­, els dos primers anys la indústria va tindre una baixada.
.
.
, anem a vore, no baixada perquè no s'ajudara, sinó perquè no hi havia reconeixement a la pròpia indústria.
La situació que es travessava en els instituts tecnològics era, de veritat, patètica.
La gent, la gent del sector que estava treballant en eixos instituts tecnològics.
.
.
, que li he de dir?
Sota el meu parer, va ser una de les millors coses fetes per al País Valencià: crear un parc tecnològic.
Això va ser el millor que varen poder fer.
Clar, parlem d'economia, parlem de riquesa, alguna cosa s'havia de fer.
Però eixos dos anys, vaen ser cruels, fins a tal punt que jo, vosté se'n recordarà que en l'any 1997 vaig tindre el primer debat per a parlar exclusivament sobre les Pime amb l'exconseller Diego Such.
I és de veritat que en eixos moments varem tindre punts de coincidència fortíssims per començar a atendre a tot un sector importantíssim que donava suport a les Pime valencianes.

O siga, que jo no l'he enganyat en el que li he dit, he intentat, de quatre anys de treball, fer una xicoteta recopilació i marcar-li en el que eren les grans obres la diferència que havera suposat restar-li menys diners en eixes grans obres, encara que haveren tardat dos anys més en fer-se, i atendre més al sector Pime, al sector Pime, perquè són atrevits, perquè són arriscats, perquè val la pena, perquè val la pena, i jo estic satisfeta que a hores d'ara la Conselleria reconega que és una font importantíssima de llocs de treball i de riquea per a la Comunitat Valenciana.
I que això s'ha de fer dintre d'una globalització, poder competir amb qualsevol part del món.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes té la paraula l'il·lustre diputat Pérez Grau.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Senyor president.

Senyores diputades, senyors diputats.

Senyor conseller, mire, en resum, el pla està estructurat en dos pilars que són molt difícils de rebatre com a estructura escrita.

En primer lloc, parlen de l'intent de corregir els defectes que té.
Clar, tots volem corregir els defectes que té.
Diuen que s'ha de simplificar l'acció administrativa.
Tots volem simplificar l'acció administrativa.
També diuen que s'ha de propiciar la utilització de noves tecnologies.
Bé, eixe debat és mundial, evidentment, no hi ha ningú que puga parlar en contra d'això, i si damunt diuen: "És que la utilització de les noves tecnologies per part de l'Impiva pot fer l'efecte senyal, el que diem l'efecte senyal, a efectes que les empreses, les Pime que estiguen consorciades, puguen pensar que això és important i que ho utilitzen també".
Perfecte, si és que estem parlant d'una estructura i en eixa estructura, doncs, s'escriu per professionals i per gent que està capacitada, coses que efectivament són de raó.

Allò de fomentar la retroalimentació: estupend.
Que hi haja el que s'ha comentat ací que es funcione a nivell pla, lineal, com correspon hui en dia: per suposat que és aixina.
S'ha de rebre informació de les empreses per a autoavaluarnos, per a vore si la cosa va bé o no va bé, per a canviar en funció d'allò que rebem.

Però jo el que voldria que tinguera en compte és que nosaltres no hem vingut ací per a dir "mire, està molt bé això, està molt bé que ara es replantegen la forma d'actuar respecte a les empreses que també donen servicis", com puguen ser les cambres de comerç, les universitats, que sí que apareixen relacionades en el pla o les organitzacions empresarials.
Bé, que replantegen, evidentment que replantegen, però no diu el com va a replantejar-se i de quina manera.
S'entén que és perquè prenguen més protagonisme les organitzacions empresarials sectorials que estan en instituts tecnològics, s'entén, però no està ­diguem­ expressat.

Això per una costat, que és el costat que parla de ­diguem­ millorar allò que està funcionant mal.
Per un altre parlen de futur, i quan parlen de futur, parlen de comarcalització.
A mi m'agrada moltíssim la referència que fan a la comarcalització, bé, que això que hi haja una situació industrial que estiga al costat l'oficina de l'Impiva perquè es puga funcionar d'una forma molt ràpida, això és meravellós.
O siga, que això són coses que estan ben dites.
Allò de subvencionar les Pime reals i allò de la discriminació positiva.
Moltes voltes ho hem dit ací tots els grups de l'oposició, cada vegada que hem vingut i hi han hagut pressupostos, demanant que es subvencionaren; bé, que ara aparega escrit, encara que siga amb la referència per a aquelles que tinguen base tecnològica, doncs, seguim parlant de coses estupendes.
La gestió plurianual, doncs està molt bé.
Que vaja a augmentar-se el servici a les empreses que està donant-se, i allò de totes les col·laboracions, inclosa la de l'Ivex.
Tot això està molt bé.

Però el que nosaltres volem fer-li vore i dir-li, senyor conseller, que això és un esquelet.
És com al xicon que va a ensenyar-se biologia i li posen un esquelet davant.
L'esquelet no té cap, i no sabem si eixa persona que estava allí, que podia ser un home o una dona, després acabarà sent una persona agradable, ideal, ben estructurada, o no.
Perquè el que estem veient únicament són els ossos, i el que és pla estratègic de l'Impiva és únicament els ossos, i clar, el que nosaltres volem és que la forma que se li done siga la correcta, la que cal per a l'empresa valenciana i per a tots els seus interessos.
I això és el que estem dient-li, que estarem atents a vore com van reomplint eixe esquelet i com va estructurant-se tot el que significa el pla estratègic de l'Impiva dirigit a les empreses.

Damunt, per si quedava alguna cosa, perquè veja que sí que ens ho llegim tot amb molt de *cariño* i ho hem consultat amb tot el món que jo pensava que fóra entés al respecte, el que òbriguen una porta per a contracrear noves estructures com, per exemple, l'Agència Valenciana de l'Energia, que pot tindre inclús competències alienes al que és l'Impiva i que vagen estructurant-se pel seu compte, doncs, també és una camí nou.
Com anem a dir a un camí nou que ens pareix mal, ens pareix molt bé, després vorem com acaba, però que el camí és nou i interessant, sense ningun tipus de dubte.

En definitiva, senyor conseller, pense, des de l'òptica més humil, que estem per a col·laborar, per a col·laborar en el que faja falta.
Vosté té un esquelet de funcionament futur i present ja del que és l'Impiva.
Ara cal reomplir-lo: ens ha de fer les ordres reglamentàries que el duguen endavant, com va a crear tot els nous tipus d'ajudes que vosté ha estat comentant-nos, qui va a posar enfront de l'organigrama i tot això perquè la cosa puga funcionar.
Bé, tot això està per vindre, estem a l'espera que tot això vaja produint-se.
Per tant, l'emplacem, que ja crec que ho he deixat clar en la intervenció anterior, però l'emplacem, per favor, que vinga de nou ací, d'ací un any, un temps prudencial, a dir-nos com està anant la cosa.

I també voldria fer-li una pregunta, astò ja és una pregunta: el que han fet de l'Agència Valenciana de l'Energia, va a quedar ahí o és un precedent perquè es puguen fer altres tipus d'estructures per a atendre necessitats que satisfaguen les Pime valencianes fora del que és l'arc de l'Impiva?
És que com ha eixit com a idea nova i només està esta i no sé si açò acaba ahí o és un primer pas per a seguir endavant en altres situacions.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Per a rèplica, té la paraula el conseller, don Fernando Castelló.

**El senyor conseller d'Indústria i Comerç:**

 

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Bien, creo que hay que empezar agradeciendo la colaboración que han manifestado los grupos de la oposición, y especialmente el señor Pérez Grau en su intervención; yo estoy absolutamente abierto a eso, a poder colaborar y a poder mejorar.

Y ciertamente, señor Pérez Grau, me quedo más con la referencia musical del concierto.
Ha hecho ahora una referencia biológica en cuanto al esqueleto y.
.
.
ahí rellenando ese esqueleto.
Pero, en cualquier caso, le tomo también la palabra, en cuanto a esa referencia ideológica, y creo que sería bueno que, bien, si ustedes tienen buenos alimentos para poder ir alimentando, valga la redundancia, ese ser que según ustedes solamente está en esqueleto, y que sea fuerte y robusto, pues mejor que mejor.
Ya digo, prefiero la referencia musical, la del concierto, creo que es más adecuada a lo que podría ser ese símil con el Instituto.
Yo, desde luego, estoy muy ilusionado con lo que puede dar de sí este plan, un plan que tiene ese ámbito temporal 2001/2006 y que tenemos que ir trabajando seriamente y que lo estamos haciendo en estos momentos.

Es cierto que se les da mayor protagonismo a las asociaciones empresariales, pero lo que se pretende, lo que se pretende, es que todos podamos conformar ese sistema nuevo y ese modelo de relaciones nuevo entre el instituto y la red de empresas, es decir, de nuestras empresas.
Por eso, bueno, yo creo que se le da más protagonismo porque no lo habían tenido.
Es decir, es elevarlas a un nivel, a un rango en donde creo que todos debemos estar en esa cooperación de ese nuevo modelo del propio Instituto, simplemente es eso.

Y cuando pregunta sobre si la Agencia Valenciana de la Energía es un precedente o se va a seguir con iniciativas de ese tipo, pues, hombre, decirle que nosotros pensamos en su momento, y está ya en trámite, está creo que si no me equivoco en el Consejo Jurídico Consultivo en estos momentos la ley de creación de la Agencia.
Pensamos en su momento que desde el punto de vista estratégico de la comunidad y de dotar a la comunidad de infraestructuras en cuanto a materia prima y de lo que se refiere a mejorar todas esas posibilidades, era muy interesante tener un organismo que se dedicara exclusivamente a ese tipo de cosas que es la Agencia o que será en su momento, después del debate en estas Cortes y la aprobación, por lo tanto, de estas Cortes, esa Agencia Valenciana de la Energía.

Yo no estoy cerrado a que pueda haber otros instrumentos en otro tipo de actuaciones, pero de momento ­ya digo­ creo que con el plan estratégico conformado y como lo tenemos en estos momentos, el Impiva, yo creo que orientado perfectamente, el Ivex también, el Sepiva que está desarrollando otro de nuestros problemas en el presente.
.
.
y especialmente de futuro que es suelo industrial, progreso industrial, está el esquema bastante, desde mi punto de vista, bien orientado.
No estoy cerrado a otras posibilidades, pero es porque ellas tienen que venir precisamente de esas necesidades de nuestros propios sectores industriales y, por lo tanto, lo estudiaríamos, no creo que sea mi actitud en absoluto la de apriorismo y estar cerrado a posibilidades de futuro, sino todo lo contrario.

En cuanto a la intervención de doña Dolors Pérez, muy breve, muy breve, porque creo que estamos hablando de cosas diferentes y además motivadas de diferente forma.
Yo solamente quiero decirle lo siguiente: esos años a los que usted ha hecho referencia aquí fueron crueles para todos, pero porque la situación, en términos de empleo, en términos de expectativas, en términos de ilusión, en términos económicos y en términos sociales, en el año 1995, eran dramáticas, y precisamente por los cambios que se han producido y, entre otras cosas, también por la incidencia que han tenido algunas de esas iniciativas, como los grandes proyectos, ahora estamos hablando de manera totalmente diferente, y ahora estamos tratando un plan estratégico del Impiva como lo estamos tratando, en el que además hay cierto consenso de la necesidad de ese cambio y de la bonanza, en términos generales, de ese planteamiento.

Nada más y muchas gracias.

 

 

 

***Compareixença del conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, per tal d'informar sobre la política de la conselleria en matèria de participació de mares i pares d'alumnes i la seua representació en les institucions educatives de la Generalitat Valenciana, sol·licitada pel GP Socialista­Progressistes (RE número 21.
356).
Pàgina 2664.***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller, moltes gràcies, senyor Castelló.

El punt 13 de l'ordre del dia és la compareixença del conseller de Cultura i Educació per a informar sobre la política de la Conselleria en matèria de participació de mares i pares d'alumnes i la seua representació en les institucions educatives de la Generalitat Valenciana, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

Té la paraula el conseller don Manuel Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Comparec per a informar sobre la política de la Conselleria de Cultura i Educació respecte a la participació de pares i mares d'alumnes i la seua representació en les institucions educatives de la Generalitat.

El Govern Valencià aposta per una educació de qualitat, lliure, plural i participativa de tots els sectors socials implicats en l'educació com a motor de futur i progrés del nostre poble.

Volem una política feta des del diàleg, coparticipada amb la comunitat educativa, perquè l'educació de qualitat requerix la participació de totes les persones i entitats que intervenen en ella: professores, professors, alumnes, sindicats, mares i pares d'alumnes.

La política de la Conselleria de Cultura i Educació està dirigida a impulsar i fomentar eixa participació per a aconseguir el projecte d'una escola participativa.

Com a pas important cap a este objectiu, la Conselleria de Cultura i Educació, entenent la necessitat de crear un òrgan directe de participació dels pares i mares, per Ordre de 18 d'abril de 1996, constituí la mesa de pares com a òrgan col·legiat de participació de les associacions de pares d'alumnes, integrada paritàriament per huit membres del sector de pares d'alumnes pertanyents a les dos confederacions de pares més representatives en l'àmbit de la Comunitat Valenciana.

La mesa de pares nasqué ­i aixina ha sigut la seua activitat­ amb la finalitat de ser un òrgan d'estudis, de discussió i de negociació d'assumptes que afecten a la comunitat educativa, de les propostes rellevants de disposicions normatives sobre ensenyament que elabore la Conselleria de Cultura i Educació i de proposar l'adopció de mesures sobre la millora de la qualitat de l'ensenyament i realitzar un seguiment de la seua execució.

Amb la constitució d'esta mesa, es produïx un major acostament entre l'administració educativa i els ciutadans, en facilitar la participació als pares i mares de l'alumnat i de les seues organitzacions més representatives en l'elaboració o aplicació de les disposicions que afecten l'àmbit educatiu.
I s'aconsegueix que tots els agents socials que intervenen en el sector educatiu valencià estiguen implicats en la seua gestió per a consolidar el futur d'una cultura participativa real i fonamentar unes bases importants de convivència, tolerància i pluralitat als centres educatius de la Comunitat Valenciana.

Des de la seua constitució en l'any 1996, entre la mesa i l'administració educativa s'han celebrat nombrosos reunions per a tractar temes que afecten l'educació, destacant, entre altres, el mapa escolar, llibres de text, reglament orgànic de centres d'infantil, primària i secundària, construccions escolars, informació sobre currículums dels cicles formatius, requisits mínims dels centres d'educació infantil, criteris de plantilles en secundària, adscripció de col·legis a instituts i un llarg etcètera.

En l'àmbit de la realitat de la relació entre l'administració educativa i pares i mares d'alumnes i legítims representants, i com a reflex de la voluntat del Govern Valencià i del Partit Popular de fomentar i consolidar la participació dels agents socials en l'àmbit educatiu, l'any 1999 es produí un fet ben significatiu, ja que per primera vegada es firmà el 27 de maig un pacte entre la Conselleria de Cultura i Educació i les confederacions d'associacions de pares i mares d'alumnes de la Comunitat Valenciana per a impulsar la participació i millorar la qualitat de l'ensenyament en la nostra comunitat.

Este pacte arreplegà el present i futur de la política de la Conselleria de Cultura i Educació en matèria de participació de pares i mares d'alumnes en establir-se els compromisos d'actuacions, destacant com a projectes bàsics: Difondre entre les associacions de pares i mares d'alumnes les campanyes per a la celebració de les eleccions a consells escolars, incentivant la participació d'este sector de la comunitat educativa.
Analitzar, estudiar i elaborar les mesures necessàries que milloren la participació i representació de les organitzacions de pares i mares en els consells escolars en tots els seus àmbits.
Impulsar i crear un centre d'informació i d'assessorament permanent per als pares i mares d'alumnes.
Incrementar la partida destinada a la subvenció de les activitats de les confederacions, federacions i associacions de pares i mares d'alumnes amb una línia pressupostària específica pròpia.
Potenciar la mesa de pares i administració educativa com a fòrum fonamental del debat, negociació i col·laboració amb l'Administració.
Iimpulsar la participació de les confederacions de pares i mares d'alumnes en els òrgans i en les institucions que intervinguen directament o indirectament en l'educació.
I establir convenis que permeten el desplegament estatutari de les funcions de les confederacions de pares i mares d'alumnes, per a facilitar les seues competències i responsabilitats en l'organització de les seus activitats.

Per a la consecució dels objectius marcats en el pacte, es va crear, a través de la Llei de pressupostos per a l'any 2000, una nova línia pressupostària dotada d'un crèdit de 100 milions de pessetes per a l'establiment de convenis de col·laboració per a millorar la formació i l'assessorament permanent dels pares i mares dels alumnes de la Comunitat Valenciana.

Junt a l'aparició d'esta nova línia, cal destacar la partida pressupostària anual per al foment, participació i associacionisme de pares i mares d'alumnes, que té com a finalitat ajudar estes associacions en el funcionament i la participació en el sector de l'ensenyament.

Cal destacar, de la mateixa manera, que en el marc de les institucions educatives de la Generalitat Valenciana, els pares i mares de l'alumnat tenen 11 representants en el Consell Escolar Valencià, màxim òrgan consultiu en matèria d'educació de la Comunitat Valenciana.

La designació dels representants de mares i pares d'alumnat que forma part del Consell Escolar correspon a les confederacions més representatives de la Comunitat Valenciana, com així resulta de la normativa aplicable.

Senyories, el Govern Valencià, del Partit Popular, defensa i desplega, i ha desplegat, una política real de defensa de la participació dels agents socials en l'educació com a element integrant i necessari d'una educació de qualitat.

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyories.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Intervenció del grup sol·licitant per a fixar la seua posició.
L'Il·lustre diputat senyor Baltasar Vives té la paraula.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Amb la vènia del president.

Senyories.

Jo, abans d'analitzar la compareixença del conseller, que havíem sol·licitat perquè s'havien produït uns fets que fins i tot havien tingut repercussió en els mitjans de comunicació, i sobre tot uns fets que ens havien aplegat de les confederacions i federacions de pares d'alumnes que ens preocupaven, abans d'entrar en la compareixença del conseller i de fer la meua primera anàlisi, vull fer dos consideracions prèvies que me pareixen importants.

Quan el conseller planteja inicialment que el Govern Valencià està per la participació, jo vull recordar-li al conseller ­i jo supose que ell ho sap, perquè jo crec l'article 27 de la Constitució se'l coneix­, que el tema de la participació no és voluntat que puga tindre un conseller o no, o un Govern o no.
El tema de la participació és que és un mandat constitucional.
És a dir, no és ni tan sols un mandat legislatiu, és constitucional.
Perquè ja sap vosté que l'article 27 de la Constitució té deu punt, dos dels quals parlen de la participació.
En concret, l'apartat 5 de l'article 27 el que diu és que els poders públics garanteixen el dret a tots a l'educació, i ho garanteixen mitjançant tres coses: mitjançant una programació general de l'ensenyament amb la participació col·lectiva de tots els sectors afectats i la creació de centres escolars.
.
.
I després el 7 diu que els professors, els pares i, en el seu cas, els alumnes intervindran en el control i la gestió de.
.
.
etcètera, etcètera.
Val?

Per tant, el problema no és un problema legal, és un problema constitucional.
I la Constitució només diu dos coses, això i l'autonomia universitària, que també és constitucional, que no és legislativa, que també és constitucional.
Molt bé.

L'altre element que jo volia dir prèviament és que, com sempre, de la seua intervenció primera el que he vist és que jo és que trobe que el Govern del PP, el Govern del senyor Zaplana no creu en les coses i, per tant, sempre busca només l'elements instrumental d'allò a què estem referint-nos.
I, en este cas, vosté ha fet una intervenció a l'ús sense creure en el tema este, o almenys això m'ha paregut a mi, i sense donar cap explicació convincent a la situació.

Quin és l'estat de la qüestió en aquest moment, des del meu punt de vista?
Miren vostés, per si ses senyories no ho saben del tot, jo els explicaré breument, molt breument, perquè no tinc massa temps, quina és la situació.
Hi ha una Covapa, que és la Confederació de Pares i Mares d'Alumnes de la Comunitat Valenciana, que en teoria agrupa a totes les federacions i associacions de pares de la comunitat.
Hi ha tres Fapa provincials, tres federacions de Fapa provincials: una de València, una d'Alacant, una de Castelló, i almenys dos d'Alacant que estiguen en este moment registrades.
No sé si n'hi ha alguna mes, perquè li he fet una dotzena de preguntes al conseller, que encara no ha contestat, sobre tot este tipus de coses, i supose que ho sabrem quan les conteste.
Hi ha a més unes altres Fapa, unes altres federacions de pares d'àmbit territorial diferent, per exemple, comarcal, com la de la Marina Alta, com la d'Alcoi, com la d'altres entitats.
I després a nivell central, a nivell federal, a nivell de tot l'Estat espanyol, hi ha dos grans federacions, la Concapa, que és la de la federació catòlica, i la Ceapa, que és la de l'escola pública.
Molt bé.
Eixa és la situació.

I aleshores, el problema que tenim és el següent.
Segons eixa situació que tenim, la federació de pares d'alumnes de València té aproximadament unes 544 associacions de pares federades en la federació de València.
La federació de Castelló té 250 federacions federades a Castelló.
I la federació d'Alacant està dividida entre la de Gabriel Miró i la d'Enric Valor, la Gabriel Miró té aproximadament ­no ho sé, però, bé, ja m'ho dirà vosté perquè vosté té les dades més concretes­ unes 200 i *pico* associacions, i la Enric Valor un centenar d'associacions, si considerem que ja estan incloses ahí la Fpma de la Marina Alta i la de Sanchis Guarner d'Alcoi.

Però, clar, això significa que unes 894 associacions de pares i mares d'alumnes no estan en la Covapa, no estan en la confederació de pares d'alumnes.
I per quina raó no estan?
Primer, perquè la federació de pares d'alumnes de València no hi ha cap associació que estiga en Covapa perquè se'n varen eixir, és a dir, no es reconeixen en Covapa.
La de Castelló tampoc i la d'Enric Valor d'Alacant tampoc.
Vol dir que el 70% de totes les associacions de pares d'alumnes, és a dir, el 70% del pares i mares d'alumnes d'esta comunitat, no estan representats ni reben pràcticament ni un duro, o molts pocs, en relació a l'altre 30%.
És a dir, un 30% pràcticament se'n porta quasi el centenar de milions de pessetes i un 70% pràcticament no rep res.
Inclús enguany, que ja hi ha una quantitat assignada, 51 milions de pessetes per a la Covapa, 5.
800.
000 per a la Fapa de València, que és més que les dos juntes, va i resulta que diuen, segons les meus notícies ­i si no, ja les desmentirà el conseller­, que quan arriben allí només van a rebre unes 820.
000 pessetes.
Ja explicaran per què.

Clar, això és una cosa complicada, perquè si realment resulta que el 70% dels pares no reben quasi ni un duro i un 30% dels pares reben pràcticament tots els diners, el tema comença, com a mínim, a sospitar que l'assumpte no va massa bé.
Però és que fa uns dies, el dia 3 de març, si no recorde malament, dos de les federacions de pares, perquè la Covapa està formada per federacions provincials, dos de les federacions, la d'Alacant i la de València i la de Castelló, diuen que dissolen Covapa.
Jo no sé si la .
.
.
Això ho diuen ­i estan els documents, jo els tinc ací; si vol, li'ls ensenye, conseller­, i ho envien a tot el món.
Jo supose que s'haurà recorregut o el que siga, però jo no ho sé.
La qüestió és que eixos diuen que dissolen Covapa.

Però és que després d'haver dissolt Covapa, o almenys de vosté haver rebut com a conseller que una part important d'això han dissolt Covapa, es tornen a nomenar els representants de pares en la mesa de pares.
Saben vostés qui ha dit quins pares han d'anar al consell escolar valencià i quins pares han d'anar a la mesa de pares?
No el 70% dels pares que estan representats en estes associacions que deia jo, sinó el 30% que està en Covapa és el que designa tots i cada un dels membres tant de la mesa de pares com del consell escolar.

Se'm dirà que és un problema de legislació vigent.
Jo el que plantege és: què pretén la Conselleria d'Educació amb este tipus d'actituds?
Què pretén la Conselleria d'Educació quan s'està d'alguna manera negant la participació a la majoria de pares i mares d'este país i només s'escolta a uns quants?
I dóna la casualitat, la casualitat ­no és només que una casualitat­ que quan se fan les plataformes en defensa de l'escola pública, se fan les manifestacions, el 70 % dels pares i les mares recolzen la manifestació.
Però eixos no són els oficials.
I els que reben els duros, ni un recolza les manifestacions en defensa de l'escola pública.
Però és una casualitat, no és res més.
Vull dir jo que això no va més enllà, això només és una casualitat, que el 70 %, doncs, resulta que recolzen les manifestacions per l'escola pública, i el 30 % que rep els duros, ni una pesseta.
És a dir, eixos no sols no van, sinó que es dediquen a anar per les associacions diguent que això és un muntatge dels partits d'esquerres que són molt roïns, del Psoe, que són un desastre, i que estan per ahí marejant el personal.
Eixa és la situació que tenim, però això, com vosté sap perfectament, és una casualitat.

La mateixa casualitat que, per primera vegada en la història de la participació, en l'última constitució del Ple del Consell Escolar, Fapa, la federació de pares de València, que és la més nombrosa, va nomenar els seus representants, i quan van arribar al Consell Escolar Valencià, és la primera vegada, que jo recorde, perquè jo he sigut president del Consell Escolar i, per descomptat, en els meus temps li puc assegurar que no passava, estava ­diríem­ la gent de.
.
.
com es dia això.
.
.
els servei d'ordre de la conselleria, perquè trobe que és una empresa privada que està allí al servei de la seguretat de la conselleria, no ho sé com està l'assumpte, però, una cosa pareguda, i va.
.
.
dic jo, no ho sé, jo és el que m'han contat i el que he vist en les fotografies i tal, perquè jo no ho sé si és aixina o no, ja m'ho dirà vosté, i resulta que no va deixar entrar a representants de la Fapa València perquè hi havia ordre concreta del president del Consell Escolar, que també hem demanat la reunió de la comissió per a vore si podem fer que vinga a les Corts a dir-nos què és el que passa, doncs, no havia deixat entrar els representants dels pares i mares.

Clar, això ens preocupa enormement, però ens preocupa encara més que en este moment, el que plantejava el conseller, que són ordres que estan plantejades per al tema de les subvencions, encara no hi haja una resolució en què diga eixes ordre com s'han donat, i per tant, no sabem quants diners han anat a parar a cada costat.
Jo li ho he preguntat a vosté, conseller, i encara no m'ha contestat.
Supose que hui contestarà alguna cosa, i si no, supose que contestarà després, encara que les preguntes que li faig no sempre les contesta i he de passar després a altre tipus d'indrets, perquè realment el tema de l'opacitat és un element important en la defensa d'alguns interessos, que nosaltres creguem que no és així.

Com que resulta que la participació és constitucional, com resulta que la participació és imprescindible per a un ensenyament de qualitat, estem molt, realment, preocupats, no del discurs, perquè una cosa és predicar i l'altra donar blat; no del discurs, sinó estem preocupats de la realitat, i la realitat és que la majoria de pares i mares d'esta comunitat no són escoltats.
Des de fa més d'una any té peticions per part de Fapa València de rebre el conseller.
Encara no ha pogut rebre el conseller.
Li passa exactament igual com la Federació d'Escola Valenciana.
No sé què li passa que amb eixe tipus d'associacions, no hi ha manera que el conseller tinga mai un minut per a rebre'ls.
Als altres si que els pot rebre, moltes vegades, però a eixos no.

I, per tant, només preguntar-li, per acabar, perquè després ja li preguntarem alguna cosa més.
N'hi ha un registre en la Conselleria d'Administracions Públiques i Justícia, però ara n'hi ha una altre registre, pareix ser, en la Conselleria d'Educació.
Ens agradaria que ens explicara què passa amb eixos dos registres?
Per què cada un dels dos?
I amb quins criteris, si amb els criteris de la Conselleria d'Educació o amb els criteris de la d'Administració i Justícia, són els que se repartixen els diners o com està eixa situació.
Perquè nosaltres entenem que per a les associacions de pares d'alumnes regix la norma general, que s'han de registrar en el Registre General d'Associacions, però no sabem encara quins són els criteris pels quals en la conselleria funciona un altre registre amb què s'està, d'alguna manera, dient a les associacions que n'hi ha algun tipus de dificultats amb algunes associacions que, precisament, estan associades a les federacions de pares que no estan ­diríem­ entre les majories.

Per tant, tot això és el que volem saber en principi, encara que després vorem més coses, i una vegada que sapiam això, ja anirem d'alguna manera tractant d'aprofundir en com i de quina manera se gasten els diners els pares d'eixos 100 milions de pessetes tan generosos que la Conselleria està fent, per què uns tenen un tipus de plantejament a l'hora de presentar la documentació per la qual acrediten que eixa subvenció s'ha gastat i altres tenen altre tipus de raser per a poder-ho fer.

Moltes gràcies, president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Per a fixar la seua posició o fer observacions, té la paraula l'il·lustre diputat d'Esquerra Unida senyor Cardona.
Esquerra Unida del País Valencià té la paraula.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats, senyores diputades.

Com que l'il·lustre diputat que m'ha precedit en l'ús de la paraula ha explicat la situació en què es troben hui en dia les associacions de pares d'alumnes, les seues relacions, les federacions i les confederacions, jo no vaig a repetir-ho, però estic bàsicament d'acord amb l'explicació, amb la descripció de la situació que s'ha fet.

És a dir, que existix una divisió substancial, hi ha hagut un trencament en el moviment de pares, i eixe trencament està resultant molt negatiu per a l'escola pública.

Els pares han sigut tradicionalment un sector molt reivindicatiu en l'educació.
I això és molt normal, perquè ells són, moltes voltes, els usuaris o les persones que representen els usuaris dels centres escolars.
Allí tenen els seus fills, i quan ressaltem que l'educació és tan important per a la formació, per al desenvolupament de la persona i tot això, els que creguem que això no són paraules buides pensem que realment s'ha de controlar i s'ha de vigilar la qualitat educativa.

Clar, els pares que estan damunt, que estan a més afectats pels problemes educatius, siguen els que siguen: falta de centres, ineficàcia d'algun professor, dificultats horàries, etcètera, etcètera, i per tant, sempre han sigut els pares un sector que s'ha mobilitzat molt i en gran quantitat per reivindicar la qualitat educativa.

Però clar, el que ens trobem ara ací és una divisió realment greu i molt negativa.
Nosaltres pensem que eixa divisió ve causada perquè la conselleria o els poders públics del Partit Popular no reconeixen la majoria d'edat dels pares i de les seues associacions per a participar d'una manera autònoma i d'una manera suficient en l'educació.

Que la participació és una exigència constitucional ja ho ha anomenat el diputat que m'ha precedit, però què diu exactament l'article 27.
7?
Que els professors, els pares i, si escau, els alumnes, intervindran en el control i gestió de tots els centres sostinguts per l'Administració amb fons públics.
"Tots els centres" vol dir els públics i vol dir també els privats concertats, que n'hi ha també moltes diferències a l'hora de participar els pares en els públics i en els privats concertats.
Però és que a més diu "en el control i gestió".

Les altres lleis, que poden procedir de la Constitució, han de respectar-la, encara que baixen un poquet la possibilitat d'intervindre.
Per exemple la Lode diu que els pares intervindran en l'organització i en el funcionament.
La Llei de participació i avaluació i govern dels centres docents també diu que la comunitat educativa participarà en el govern dels centres docents.
És a dir, que totes les lleis reconeixen eixa participació i també el conseller, almenys quan parla, o de *boquilla*, diu que eixa participació és essencial, importantíssima, etcètera, etcètera.

Però nosaltres pensem que eixe no-reconeixement de la majoria d'edat dels pares, de les seues associacions, ve causat per eixa sensació, o per uns altres motius hi ha hagut un intent per part de la conselleria de controlar el moviment de pares, de controlar el que podien fer en el que correspon a les seues reinvindicacions.
I, per tant, este intent de control ha acabat produint un greu enfrontament i una greu divisió entre els mateixos pares.

Nosaltres no sabrem mai si el procés és que se li ha escapat a la conselleria de les mans o és que realment volien arribar a esta situació en què estem ara.
Però nosaltres pensem que probablement el conseller està molt còmode en esta situació, està molt còmode perquè ha trobat una part dels pares que li dóna suport, i a eixa és a la que li dóna representació.
I per això la comoditat: s'ha llevat de damunt a tot el sector de pares crítics i els pares que poden reivindicar.

Nosaltres, si el Partit Popular considera això una victòria, una victòria personal, una victòria política, nosaltres considerem, per descomptat, que la que ix perdent en tot este procés, és l'educació i l'escola pública, que no té la participació de tot un sector crític que és molt necessari perquè l'educació avance.

Per tant, nosaltres pensem que tot el procés que ha portat la conselleria, totes les actuacions que ha mamprés des de fa uns anys fins ara, que va tindre probablement la seua inflexió en el pacte per l'educació, que va ser signar el pacte per l'educació i la Covapa abandonar la plataforma per l'ensenyament públic, i, d'alguna manera, eixa relació és la que ha portat els pares a una desmobilització molt gran des de fa dos anys.

Nosaltres pensem que el conseller, la conselleria, sí que és responsable de la divisió dels pares, i sí que és responsable d'un intent de fer callar este sector tradicionalment reivindicatiu i que tradicionalment li posava problemes, li dia aquelles coses que no li pareixien bé i a voltes li fea la cara roja.

Nosaltres sempre intentarem donar suport a tot el sector de pares, pensem que els pares deurien anar units, però sempre estarem al costat d'aquelles persones que defensen l'ensenyament públic, que defensen l'escola pública, i nosaltres sí que confiem en la majoria d'edat dels pares per a participar i per a dir la seua opinió, encara que siga contrària a la nostra, en els fòrums en què haurien de participar.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Sí.
Pel Grup Popular.
.
.

 

**La senyora Mombrú Barrieras:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor conseller.

En primer lloc, com no podia ser d'altra manera, en nom del Grup Parlamentari Popular, vull donar-li les gràcies per vindre a comparéixer en esta Cambra, que clar, que d'alguna manera, com el veiem ací tan sovint, que jo sé que ho fa molt gustós, igual que la resta del govern de la nostra comunitat, doncs alguna vegada pareix que ens oblidem d'eixa cortesia parlamentària, per tant jo vull que no se'm passe el donar les gràcies per la seua compareixença en nom del Grup Parlamentari Popular.

Vosté ens ha vingut a parlar hui de la participació de pares i mares d'alumnes, i la seua representació en les institucions educatives de la Comunitat Valenciana.
Ens ha donat unes explicacions que jo sí que considere que són molt convincents, senyor conseller.

Per descomptat, el Govern del Partit Popular, he de dir que es caracteritza per la seua política participativa, jo diria que amb majúscules.
I parlant ja de la seua conselleria, també li diria que mereix *sobresaliente*.
Mereix *sobresaliente*, senyor conseller, perquè si ens basem en fets, en fets concrets, podrem vore quin és el diàleg, quin és el consens, quina és la participació que s'està duent a terme des de la seua conselleria.

Hem de tindre en compte que el primer acord de plantilles de la Comunitat Valenciana es va fer amb el Govern del Partit Popular, des de la seua conselleria.
Hem de tindre en compte, com vosté molt bé ha dit, la constitució de la mesa de pares, que es va constituir en l'any 1996, i la va constituir també el Govern del Partit Popular.
També hem de ressaltar, com vosté també ha ressaltat, perquè creem que és una cosa de summa importància, el pacte per la millora de la qualitat del sistema educatiu, pacte consensuat, consensuat amb eixa participació que se'ns demana que d'alguna manera, ací amb este pacte que és ­torne a repetir­ un document consensuat, diu que un dels objectius que pretenen les diferents lleis marcs en el camp educatiu és d'aconseguir l'escola participativa, en la qual tots els sectors socials en ella implicats intervinguen en la seua gestió, desenrotllament i control.

En la mesa, en la mesa que es va constituir, com he dit, en l'any 1996, té una finalitat que és facilitar la participació de les associacions de pares, mares i tutors legals dels alumnes a través, tal com diu el mateix pacte consensuat, de les confederacions i federacions d'associacions de pares més representatives, en aquelles qüestions relacionades amb el sistema educatiu valencià, a fi de proposar l'adopció de mesures sobre millora de la qualitat de l'ensenyança, així com fer un seguiment de la seua execució.

Amb la creació d'esta mesa s'ha aconseguit un major acostament entre l'administració educativa i els ciutadans, al facilitar la participació dels pares i mares de l'alumnat i de les seues organitzacions ­torne a repetir­ més representatives en l'elaboració o aplicació de les disposicions que afecten l'àmbit educatiu a estos efectes, a través de les federacions i confederacions de pares.
En l'objectiu es torna a parlar de potenciar la participació mitjançant les organitzacions, altra vegada, més representatives en l'elaboració o aplicació dels dispositius que afecten l'àmbit educatiu.

N'hi han unes mesures que no vaig a llegir-les totes, perquè es faria molt pesat, una de totes diu: "potenciar la mesa de pares com a fòrum fonamental de debat, negociació i col·laboració amb l'administració educativa, i facilitar la formació i assessorament permanent per als pares i mares d'alumnes destinant una partida pressupostària a este fi".
Partida pressupostària que vosté ja ha explicat quin era el repartiment d'eixes partides pressupostàries, que va ser una acord, precisament, d'eixa mesa de pares, que, clar, volem la participació i després es prenen les decisions en eixa mesa de pares, que és a on està la participació abans tan reclamada, i resulta que ara, bé, ja es va vore en els pressupostos, que es van presentar una sèrie d'esmenes per a canviar tot el que s'havia decidit en eixa mesa, que és a on està la participació de pares.
Que es pren una decisió i al moment es ve ací i es demana que es canvie tot.
Però, bé, jo veig que els pressupostos van seguir pel mateix camí, que era el camí que havien de seguir.

Parlen de representació també.
Vosté ha explicat que la representació en el Consell Escolar Valencià són 11 persones, 11 pares i mares.
I que són designats per eixes confederacions i federacions d'acord amb la seua representativitat i d'acord amb el nombre d'afiliats, amb les dades que té el cens de la Conselleria d'Educació i Cultura.

No obstant, senyor conseller, jo el que vaig a dir-li, perquè el temps també se m'acaba, que les crítiques a les polítiques del Govern últimament, en un mateix tema són tan per defecte com per excés.
Vull dir, o es critica la poca participació o es critica que n'hi ha massa de participació i podem atacar algun tipus d'autonomia.
Per tant, l'única cosa que em ve a donar jo crec que la raó és que la política, encara que sàpia mal a més d'u, és la política centrada i centrista.
I com es demostra, sense anar molt més lluny, es va demostrar esta setmana en un dels periòdics de la Comunitat Valenciana, que, bo, ens han dit que vosté busca el recolzament d'eixa societat; doncs, bo, si és el que busca, l'ha trobat, senyor conseller.
Si és que el busca l'ha trobat.

Per tant, com té eixe recolzament, només em queda que dir que la política que s'està duent a terme des del Consell de la Generalitat Valenciana, des del Consell presidit pel senyor Eduardo Zaplana, és la política justeta que demana la majoria de la Comunitat Valenciana.

Res més i moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora diputada.

Señor conseller, señor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Senyor president.

Senyories.

Moltes gràcies, per les seues intervencions, senyor Vives, senyor Cardona i senyora Barrieras.

S'ha plantejat ací una qüestió en què s'ha volgut centrar tot el debat, i que ha conduït, tant al representant del Grup Socialista com al representant d'Esquerra Unida, a tremendes contradiccions que jo volguera intentar assenyalar.

En primer lloc, se reclama majoria d'edat per als moviments de pares.
Però al mateix temps se diu a la conselleria, i això és normal des de l'esquerra: intervinga vosté.
La majoria d'edat dels moviments de pares vol dir això, la seua majoria d'edat, la seua autonomia; la seua capacitat, legítima, com ha ocorregut en els fets.
Jo estic d'acord en la descripció dels fets, no en l'anàlisi, senyor Vives, no en l'anàlisi que vosté fa d'eixos fets.

La descripció dels fets és que hi ha unes associacions de pares d'alumnes *(so per interferència d'un mòbil)* que decidixen donar-se de baixa d'una federació provincial i muntar-ne una altra.
Eixa és la seua autonomia.
És correcte.
Pareix ser, pel que se llig en els mitjans de comunicació i per les intencions que manifesten, que els qui ixen d'una confederació a Castelló, els que han eixit d'una confederació a València, *(so per interferència d'un mòbil)* més una federació nova minoritària feta a Alacant, volen fer una altra confederació.
Benvinguda siga, benvinguda siga, la pluralitat i la participació.
En el moment en què això ocórrega, si ocorre, aplicarem la normativa legal, i en conseqüència donarem participació.
Que no la donem nosaltres, que no la donem nosaltres, són representants nomenats per les pròpies confederacions en tots els òrgans en què hagen de participar.
I li posaré un exemple ben clar.

La mesa de pares.
.
.
Per cert, jo ara vull tornar al principi de la intervenció del senyor Vives.
Diu que és necessari.
Clar que és un mandat constitucional, però al mandat constitucional cal posar-li voluntat, cal posar-li voluntat.
El mandat constitucional parla d'una educació de qualitat per a tots, però vostés no van fer res per aplicar la Logse en la construcció d'infrastructures.
El mandat constitucional diu que participen els pares.
¿Com han de participar els pares si no se crea una mesa de pares, que la creem nosaltres, i se donen línies pressupostàries perquè puguen participar?
El mandat constitucional diu que participen els alumnes.
¿Com han de participar els alumnes si no es crea una mesa d'alumnes fins que el Govern del Partit Popular la fa possible i, per tant, els alumnes tenen veu en els òrgans de la conselleria?

Clar que el mandat constitucional.
Es evident.
Però el mandat constitucional precisa voluntat política de fer-lo possible.
I els únics que han fet, els únics que han tingut voluntat política de fer possible la participació de pares i d'alumnes, han sigut els governs del Partit Popular en la Generalitat.
Perquè són els que posen en marxa la mesa de pares, on es debaten tots els temes, tota la normativa legal.

Bo, vostés podran dir el que vulguen, però la mesa de pares naix en 1996 i la d'alumnes en el 2000, i que jo sàpia en 1996 hi havia un Govern del Partit Popular i en el 2000 continuava, i continuarà per molts anys segurament, perquè els ciutadans *(remors)* són sensibles a les coses.
*(Aplaudiments des d'un sector de la cambra)* L'any 1996 és quan naix la mesa de pares i l'any 2000 la d'alumnes.
No sé qui ha fet possible la participació.
A mi els anys me resulten molt clars.

I eixa participació del sector *(remors)* se creu quan se donen mitjans o se posen mitjans a l'abast dels moviments, tant d'alumnes com de pares.
I després tenim una realitat en funció d'unes ajudes que mosatros posem en marxa, una realitat que està configurada en funció de quina és la realitat del mapa de l'any 2000.
Són ajudes de l'any 2000.

Per cert, no espere, senyor Vives, perquè es pot quedar assentat ahí fins el dia del juí final, no espere vosté les resolucions de les ajudes als pares.
Les ajudes als pares són convenis, són convenis.
I en els convenis no hi ha resolucions.
S'ha fet per convenis, vosté si ha vist els pressuposts de l'any 2000 vorà que són uns convenis, els convenis es firmen en funció d'uns criteris que són participació, activitats i representativitat.
Els diners que s'assignen a cada federació o confederació se justifiquen.
Si estan justificats en funció de la finalitat del conveni, se paguen o se pagaran o s'intervenen, i si no, no.
És evident que les despeses d'alguna federació llogant la megafonia de les manifestacions contra la conselleria no està dins de l'esperit de la formació de pares, mos ha paregut a nosaltres.
I algunes altres coses.

Per tant, en funció dels convenis que s'han signat, se donaran les quantitats que corresponga.
I li puc assegurar que ahí serem absolutament estrictes.
I segurament eixa confederació que vosté diu que són tan amics, seran els que més descompte tindran respecte el conveni signat, en funció de les activitats de formació, que és pel que es va signar en el conveni, s'havien proposat a l'Administració en funció del pacte per la qualitat en l'educació.

Vol dir que ací no hi ha favoritisme de ningun tipus.
I li donaré un altre exemple del fet que no és aixina la cosa.
La mesa de pares, la mesa de pares són huit en este moment.
Quan es constituix la mesa de pares diem: estarà representada de manera paritària *(so per interferència d'un mòbil)* per les confederacions més representatives.
Hi havien dos confederacions.
Per tant, són quatre i quatre.
D'eixos quatre, en la pública, en la Confederació Valenciana de Pares, u representa, diguem, a la confederació de la comunitat, i n'hi ha u de cada província.

Quan qualsevol de la federació provincial demana la substitució, se substituïx de manera immediata.
S'ha substituït de manera immediata, i ahí està el cas de Penyagolosa de Castelló.
Se demana a la confederació: substituïsca vosté el representant, i està substituït.
Quan ha demanat la de València que es faça la substitució?
No mos consta.
Però ha de fer-la al representant de la confederació.
Nosaltres volem respectar l'autonomia dels pares en la participació, no volem dirigir-la.
I segurament ahí està el problema de la divisió dels pares.
La direcció que se pretén és a algun lloc.
És a dir, que se reconega la majoria d'edat, però al mateix temps que la conselleria faça bones i faltes.

No senyor.
En la seua llibertat, alguns moviments de pares estan muntant una altra confederació autonòmica.
A partir del moment que estiga muntada, si està muntada i està registrada, en funció d'eixe registre procedirem a modificar en el Consell Escolar Valencià la representació.
I modificarem la representació en funció de la representativitat que tinga.
És a dir, si una confederació té més representació, més associacions a nivell local dins, al seu si, tindrà més representants en el Consell Escolar Valencià.
I en la mesa de pares també se substituirà la seua representació, si és que n'hi ha alguna altra confederació que se constituïx.

Però hem de deixar que funcione amb absoluta autonomia, sense intromissions de ningun tipus.
Perquè jo recorde, *(so per interferència d'un mòbil)* el debat en l'opinió pública d'algun mitjà de comunicació quan es produïx un plet respecte els estatuts de la Confederació Valenciana de Pares.
"Senyor conseller, ha fet vosté que la qüestió arribe als tribunals".
Home, el senyor conseller no ha fet res, en primer lloc.
I en segon lloc, els tribunals li han donat la raó a la Covapa, fent bons eixos estatuts.
I en funció d'eixos estatuts i dins de la seua sobirania, els moviments de pares poden fer el que entenguen oportú.

Per què eixa divisió, senyor Cardona?
No serà a la millor que la divisió que existix en el moviment de pares respon a aquells que pensen que els instruments que l'Administració del Govern popular ­la mesa de pares d'un costat, la mesa d'alumnes d'un altre costat­ ha posat a disposició de la participació, hi ha moviments de pares que entenen que són instruments per a millorar la qualitat educativa, i altres moviments de pares que no els pareixia que haguera de ser eixa la funció, sinó convertir això en un boomerang contra la política de Govern, han entés que des d'ahí no es podia fer política contra el Govern?

Jo crec que segurament eixa és la divisió que hi ha hui, hui en dia en el moviment de pares.
Els pares que entenen que s'ha de tindre un instrument de participació per a millorar des del diàleg la qualitat de l'educació, i els pares que entenen que ha de ser un instrument més d'oposició, des d'un punt de vista purament polític respecte a les polítiques educatives del Govern, convertir els moviments de pares en alguna cosa que vaja a cavall d'interessos polítics de l'oposició.

I eixa és la divisió segurament que hi ha.
Vore efectivament que el moviment de pares, la participació autèntica, ha d'estar en funció d'aportacions per a millorar les condicions de l'educació.
I altres que ho entenen d'una altra manera, i crec que estan donant-ho a vore ben clar des del moment que s'han constituït.

Però tot això naix, com dic, de l'absoluta sobirania en el funcionament de les associacions mateixes, dels seus processos electorals, en què hem sigut absolutament neutres.
La conselleria se limita a reconéixer els resultats.
Quan la federació valenciana, la federació de la província de València, era un titular, per a nosaltres era la federació de la província de València.
Quan va haver una assemblea en un moviment de censura i van canviar el president, i ara hi ha una altra presidenta i un vicepresident absolutament lligats al Partit Socialista, el seguim reconeixent com a tal.
*(Remors)* És exactament igual.

Per a nosaltres les coses no canvien, absolutament igual.
No eren bons els anteriors i són roïns estos.
Eren legals els anteriors i exactament iguals de legals els que en este moment tenim.
I tenim amb ells les relacions de normalitat i de diàleg que ha de tindre l'administració educativa en el moviment de pares.

Per tant, estan tractats tots, senyor Vives, estiga vosté tranquil, amb els criteris legalment establits i amb el mateix tracte uns i altres, exactament igual.
I amb el mateix tracte hem vist i hem analitzat els convenis subscrits, i hem vist i hem analitzat les activitats que són conseqüència d'eixe conveni i que han de ser finançats per l'Administració.

Però jo vull acabar esta intervenció deixant molt clar que la participació arreplegada en la Constitució necessita instruments.
I els instruments de participació els ha posat el Govern popular des de l'any 1996 en funcionament en la mesa de pares.
Que per cert, no hi ha més que fer un repàs.
Any 1996, 32 reunions; any 1997, 21; 35 en 1998; 32, en 1999.
No hi ha matèria normativa, disposició, decisió política, iniciativa parlamentària en l'àmbit de l'educació, que no haja abans passat per la mesa de pares, on estan representades les confederacions, que quan se constituïx tenien la representativitat de la comunitat.
Si ara la representativitat canvia perquè han canviat les coses i hi ha un altre mapa d'associacions, mosatros canviarem també ahí la representativitat.
Sempre serà un diàleg amb la representació més genuïna i més autèntica dels moviments de pares i mares.

Per tant, si açò no és participació, si haver estat en la taula prèvia de tot tipus de normativa, tot tipus d'iniciativa, tot tipus d'actuació, en l'estudi previ dels pressuposts de cada any de la Conselleria d'Educació i Cultura, no és participació, bo, ja m'explicarà vosté el que és participació.
Hem posat els instruments i hem posat, en un pas més endavant, a partir de l'any 2000, mitjans, mitjans econòmics per a fer possible que eixa participació siga efectiva.

I exactament igual en la mesa d'alumnes, que era el que faltava.
Perquè, clar, per a vostés segurament la participació de la comunitat educativa se circumscrivia, i és molt important, als representants del professorat, als sindicats.
Per això tenim en este moment 180 alliberats sindicals en el terreny de l'educació.
Però, clar, no sols la comunitat educativa són els professors, no sols els sindicats han de tindre la capacitat material per a poder intervindre en el procés educatiu i per a poder estar en tots els òrgans de decisió; també els pares i també els alumnes.
Per això, crec que fins que no ha arribat un Govern del Partit Popular no ha hagut una real participació de tots els sectors, tots, són tots, de la comunitat educativa.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a rèplica, senyor Baltasar Vives i Moncho, del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Conseller.

Jo també una prèvia.
Ací, com ha hagut felicitacions, i jo que també vull que això de la cortesia parlamentària no siga cosa que m'ho diguen a mi que, jo, *faltaria plus*, després que nosaltres estem ara en una etapa de cortesia, jo li volia dir que m'hagueren pogut anomenar a mi, perquè el conseller no ha vingut ací a petició pròpia, he sigut jo el que ho ha demanat, i com a mínim em podrien haver agraït a mi que vinguera el conseller, perquè, clar, si ho demane jo, *(remors)* doncs, és perquè he sigut jo el que ho ha demanat, no el conseller que ha vingut; ha vingut perquè té l'obligació de vindre perquè ho ha demanat el grup de l'oposició.

Però, en fi, dit això com a cortesia parlamentària, jo el que sí que voldria dir-li és algunes qüestions.
Jo ja sabia perfectament que el conseller d'Educació m'anava a contestar, no exactament, però, bé.
Fins que no ha vingut el PP en este país, afortunadament, jo no sabia ni com vivíem abans que vinguera el PP.
És una cosa que em preocupa a mi saber, és a dir, què passaria abans que vinguera el PP ací?
Però, clar, i menys mal.
.
.
Perquè vosté sap una altra cosa que no ha dit avui ací, haguera pogut dir que fins i tot han augmentat els mòbils des dels temps de Viriato fins ara.
Vull dir jo que segur.
És a dir, en temps de Viriato no hi havia mòbils com n'hi ha ara.
Això és una cosa claríssima.

Però, però, dit això, que el tema queda ­jo crec­ perfectament clar, el que sí que és evident és que no tenim, no tenim ­diríem­ la mateixa sintonia amb el que significa la participació.
I és clar una cosa.
És cert que quan es planteja el tema de la participació vostés han fet la mesa de pares, vostés han fet la mesa d'alumnes, i que abans, que no hi havia ni mesa de pares ni mesa d'alumnes, no es participava.
Això és una cosa evident.
Però, resulta que la mesa de pares va acompanyada d'uns diners.
Vosté em diu que jo vaig a esperar-me tranquil.
.
.
Jo li he fet una pregunta i quan vosté em conteste la pregunta per escrit, i jo tinga la signatura del conseller diguem-ne alguna cosa, després parlarem, després parlarem.
Perquè, el que es diu en la trona i el que es fa moltes vegades no té res a vore.
I, per tant, jo preferisc que vosté signe el que haja de signar i després ja parlàrem de si és d'una manera o és d'una altra manera.
I ja vorem com es donen els diners a uns, com es justifiquen uns i com es justifiquen uns altres.
D'acord.

Però, el que sí que és evident, el que sí que és evident, és que vosté té ­perquè ho té perquè jo ho tinc ací, vosté també ho té, igual ho ha enviat a la conselleria­ que la Fapa-Valencia y la Fapa-Penyagolosa han dissolt la confederació.
Bé.
No, no, anem a vore.
La confederació es dissolt perquè està formada per tres associacions provincials, per tres associacions provincials, i, si dos de les tres es dissolen, una de les tres, que és la Gabriel Miró, d'Alacant, que ni tant sols ja està completa, sinó que, com vosté bé ha dit, ja té gent que diu que no vol estar i tal i que qual, doncs, resulta que no pot complir els fins de Covapa.
I això el que diu, diu: "Ha de tenir-se en compte la dissolució de Covapa, no és per voluntat dels socis de l'assemblea, sinó per causa legal de l'article 39 del Codi Civil, imperativa i automàtica, en ser impossible que una sola federació, la Gabriel Miró, d'Alacant, puga complir els fins de l'associació".
I això ho diuen, i vosté ho té, i ho té la Conselleria d'Administració Pública i Justícia.

Després d'esta comunicació, vosté ha tornat a nomenar en la mesa de pares, amb una representació que no és esta, que és la majoritària, sinó la representació de la minoria -després d'açò, eh?
, no estic parlant d'abans, després d'açò-, ha tornat a nomenar en nom d'una Covapa ­que ja vorem qui representa eixa Covapa!
­ unes pares per a la mesa de pares.
Això, des del meu punt de vista, jo no vull hui donar-li cap adjectiu, ja el donarem si pertoca quan corresponga, perquè tampoc no vull anar més enllà del que és estrictament la meua activitat parlamentària.
Si els tribunals han de dir ja diran, perquè ací quan algun tribunal diu una cosa hem de demanar perdó, i quan els tribunals donen la raó a uns altres ningú demana perdó de res.
Però, bé, eixa és una altra història i ja parlarem un altre dia.

El que és ben evident és que hui en dia la majoria de pares i mares que estan afiliats a associacions de pares i mares de la nostra comunitat, del País Valencià, de l'antic Regne de València, com vosté més li agrade, com vosté més li agrade, resulta que no tenen representació ni en els òrgans de govern que estan negociant en la conselleria ni estan representats, ni tenen accés a les subvencions.
I des d'eixe punt de vista, el meu dubte i la meua preocupació com a demòcrata i com sí que es creu el tema de la participació.
.
.
perquè creure en la participació no és només dir el que s'ha fet i el que no s'ha fet, que s'han fet moltes coses i que en alguns moments eren uns i, en altre, altres.
Ací cadascú té el seu pedigrí.
I el pedigrí no es pot de cap manera llavar encara que es gaste tot el lleixiu del País Valencià.
Cadascú té el seu pedigrí penjat.
I hi ha qui des de molt xicotets, i des de molt joves, i quan.
.
.
 *(inintel·ligible)* defensaven la participació.
I uns altres, que ara la defensen molt, en aquell moment anaven amb la porra darrere per a arrear als que estaven defensant la participació.

Eixe és un pedigrí difícil de llevar.
I en eixe pedigrí nosaltres no tenim cap problema en posar-nos.
Ja poden llavar currículums, que és igual, és igual.
Hi ha qui estem per la participació i hi ha qui no està per la participació, gasta la participació com a pretext per a poder anar guanyant vots.
Però, això, al final, des del meu punt de vista, és una política mesquina, que no portarà no només a trencar un moviment de pares, que ja s'ha intentat, els pares eixiran endavant a pesar de vosté, a pesar de mi i a pesar de tots.
Eixiran endavant.
I faran el que vulguen fer.

Però, el que no és possible és que des dels poders públics, des dels poders públics s'entrebanque el que és la participació real i efectiva dels pares basant-se en *artilugios* legals que moltes vegades són ajudats per la pròpia Administració i que moltes vegades tenen dificultats els pares que volen fer les coses per part de l'Administració.
I això no està bé, conseller.
I això no està bé, perquè quan des de l'Administració es potencia als més poderosos i es tracta de debilitar als més dèbils no es fa el que s'ha de fer des de l'Administració.
L'Estat ha de recolzar precisament els més dèbils.
I ha de recolzar precisament a aquells que tenen més dificultats per a poder-se organitzar.

Des d'eixe punt de vista, és imprescindible i arribarà el moment que es restablisca la situació de legalitat real.
I és que una persona, un vot.
Si hi ha 30 pares que pensen d'una manera i 10 que pensen d'una altra, que es done els diners i la representació en funció d'això, i no que es busquen *artilugios* legals perquè després es paguen certs favors i parega que certes polítiques tenen gent que els recolza, quan en la realitat eixe recolzament no és un recolzament popular.

Moltes gràcies, conseller, per escoltar-me.

Moltes gràcies, president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Pel Grup d'Esquerra Unida del País Valencià, senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats, diputades.

Senyor conseller, a mi em sembla que vosté iguala participació amb assentiment i quan no hi ha assentiment diu que està manipulat per l'oposició, i així resulta extraordinàriament fàcil funcionar.
És a dir, tots els que assenteixen són els que, a més, després tenen permís per a participar.

Jo no crec que la conselleria no intervinga.
De fet, la conselleria intervé i de manera molt clara.
Si mirem els pressupostos de.
.
.
, mire, eixa distribució que vosté diu de l'any 2000.
En eixa distribució de diners, que hi havia 100 milions per a formació adreçats a confederacions i federacions, hi havia també, no sé, ara no recorde, si 25 o 30 milions, adreçats a confederacions, federacions i APA individuals.
Doncs, d'eixos 25 o 30 milions a les APA individuals els van arribar 600.
000 pessetes.
És a dir, justet a les organitzacions de base, les que estan treballant a les escoles, les que estan fent activitats, en total, tot l'any 2000: 600.
000 pessetes.
Però, és que, a més d'eixe pressupost de l'any passat, que era de 25 a 30 milions de pessetes, ha baixat enguany fins a 10 milions de pessetes.
És a dir, que encara vorem que eixes 600.
000 pessetes encara es voran probablement retallades.

Per tant, la conselleria sí que actua, i actua amb les eines que li són pròpies: amb els pressupostos, amb els seus òrgans de representació.

En este moment concret, en este moment, els pares que estan en els diversos òrgans de representació no representen al conjunt, no representen la proporció, la distribució de pares que hi ha en el conjunt de l'educació.
I no la representen perquè així mateix ho han dit les organitzacions que els representen: les APA de a peu, les federacions provincials.
.
.
I vostés s'agarren a la idea que la Covapa, com és la confederació, és la que representa a tots els pares.
És fals.
La Covapa actualment no representa a tots els pares.
Ja ens agradaria a nosaltres que representara a tots els pares!
Ja ens agradaria que es pogueren donar eixos processos democràtics en l'interior que feren que els dirigents representaren realment la voluntat de les federacions i de les APA que les constitueixen!
Però, és que està bloquejada la situació, està bloquejada de manera que els dirigents no estan representant el que tenen de base i la base no està d'acord amb el que estan fent estes persones que diuen que els representen.

Per tant, nosaltres considerem que ahí s'han produït, naturalment, modificacions de reglament molt poc clares, que el que han produït, al final, ha estat una no representació real de les opinions que tenen actualment els pares.
Nosaltres no entenem com és possible que les entitats que han format una organització i que la composen no puguen participar.
No ho entenem.
Però, això és el que s'està donant.
I, al final, la conclusió a la que han arribat les federacions de Castelló i la federació de València és que dins de la Covapa no van a poder participar.
Per això el tema de la dissolució.

No entenem com és possible que en un registre d'associacions apareguen sis-cents seixanta i escaig APA federades en la Fapa de València, i en el registre de conselleria només apareguen dos-cents i escaig.
I no entenem com no es fa cas al registre d'associacions normal i corrent que és el que dóna entitat a les associacions, el que diu que són associacions.
No les ha després de confirmar o reconfirmar la conselleria.
Si estan en el registre d'associacions ja deuen poder participar.
Però, vostés han donat les ajudes a les federacions d'acord amb els registres que vostés tenen, no d'acord amb els registres que existeixen.
.
.
, en el registre d'associacions, com si no tinguera una vigència legal eixe registre.

Per tant, nosaltres pensem que els pares tenen tot el dret del món a pensar el que vulguen, tenen tot el dret del món a tindre la ideologia que els done la gana, que per això estem en democràcia, però realment el que està passant ací és un intent de control de l'agrupació, del conjunt dels pares, que fa que al final la mateixa unió dels pares salte pels aires.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller, senyor Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyor Vives i senyor Cardona.

Em demanen vostés un impossible, però l'impossible és d'impossible impossibilitat.
I, a més, estan intentant pervertir el debat, que és el pitjor.
Perquè estem debatent sobre.
.
.
, perquè ha arribat ahí la qüestió, al final ha arribat al que pareixia que tenien vostés interés que derivara, no en el que era la compareixença en sí, per la qual cosa la van demanar, sinó en la convocatòria d'ajudes.

Estem parlant de la convocatòria d'ajudes de 2000, que naix d'uns convenis de 2000.
I vostés, poc menys que m'estan demanant que s'apliquen criteris de la realitat 2001.
Capacitat d'adivinació!
La conselleria no té capacitat d'adivinació, té capacitat de comprovació.
I la realitat de 2000 sustenta els convenis de 2000, i sustenta les activitats de les confederacions i de les federacions de 2000.

I si l'any 2001, per discrepància i divergències de la política d'una confederació, algunes federacions decideixen eixir-se d'eixa i formar-ne una altra, tindrem altra realitat.
I la realitat del dia, perquè estem en un estat de dret i s'ha d'aplicar la normativa legal, la realitat del dia que es convoquen les ajudes de 2001 marcarà els convenis, les resolucions o la participació en eixos fons econòmics l'any 2001.
Però, el que no pot ser de cap de les maneres és que la realitat d'hui en abril de 2001 poguera determinar quins són els convenis que se signaren en l'any 2000, perquè quan nosaltres signem els convenis de l'any 2000 és sobre la realitat d'eixe moment.
I la realitat és la que és.
I no ha hagut de modificar cap reglament, senyor Cardona.
El que s'ha modificat és la realitat, el que s'ha modificat és la realitat.

Però, la realitat s'ha de modificar de manera legal, no pel fluir de les coses, no perquè les enquestes polítiques hui ens diguen que ha crescut el Partit Popular i ha baixat un poc el Partit Socialista vinguera algú ací a dir: bo, sobren tres escons allà i en falten dos més ací.
És a dir, quan acaba un període i quan hi ha unes eleccions és quan es marca una realitat política, el fluir entre tant no marca *(so per interferència d'un mòbil)* la situació legal.
I la situació legal en este moment és que sols hi ha una confederació i eixa actuació que han feta les dos federacions provincial porta a la dissolució, puix es dissoldrà, seguirem la normativa legal que haja d'aplicar-se.
Però la realitat legal en el moment en què es convoquen les ajudes a confederacions i federacions és la que teníem en aquell moment.
I nosaltres hem de subjectar-nos a eixa realitat.
I, el que vosté demana, deixar que els moviments de pares i mares tinguen majoria d'edat i, per tant, que ells tinguen la seua pròpia dinàmica i que no siga l'Administració la que vulga marcar la dinàmica.

Per cert, abans s'ha dit alguna cosa que no responia tampoc amb la realitat.
I és que eixa confederació que suposadament, segons deia el senyor Vives, està més en la línia de la política de la conselleria, segurament si està més en la línia de la política de la conselleria la confederació està més en eixa línia és perquè segurament estavem fent una política encertada.

Però també es va sumar en el seu moment aquelles manifestacions que van haver les últimes en defensa de l'ensenyament públic.
Una altra cosa és ja que si entenem des de l'Administració, des de la conselleria que estigueren més o menys justificades.
Però eixa confederació a la que vosté es referia, senyor conseller, també va estar en eixa manifestació.

Vull dir que, senyor Cardona, ací no es tracta de callar la boca de ningú; això és absolutament absurd.
Jo en alguna ocasió he dit que seria el mateix que pretenguérem que, pel fet que en la comunitat educativa tenim una determinada quantitat de alliberats sindicals, que és una forma claríssima d'ajuda a la participació, si no, no seria possible, estem intentant dirigir les opinions dels sindicats.
Segurament està ben clar que no les dirigim pel fet que hi hagen alliberats sindicals, de la mateixa manera que no es dirigeixen quan es pren la decisió política de què cal entendre la participació amb mitjans, i els mitjans a favor dels moviments de pares és el fer possible una línia pressupostària.
No és eixa la qüestió.

I en estos moments tenim una realitat que està menejant-se en els moviments de pares que portarà, a la millor, a un altre mapa respecte a les federacions i confederacions.
En el moment que eixe altre mapa siga un mapa legal, és a dir, que si hi ha una altra confederació estiga registrada i per tant existisca com a tal, procedirem, com no pot ser d'altra manera, a ajustar la realitat dels moviments de pares, des del punt de vista legal, als òrgans de participació de la conselleria.
Ho farem absolutament en funció del que és la nostra missió, que és aplicar les representacions en funció dels propis agents educatius, no determinar-lo nosaltres sinó que siga la pròpia realitat dels moviments de pares qui ho determine.

I, torne a dir una vegada més, perquè abans ha dit que s'està impedint l'accés a la participació.
No és veritat.
En la mesa de pares el representant de la federació provincial de Castelló, de Penyagolosa, ha canviat i va a canviar la Covapa a petició de part, a petició de la pròpia federació provincial de Castelló.
I si la federació de València fa la petició de canvi a la Covapa, a la confederació de comunitat autònoma, també es produirà eixe canvi.
Però ha de fer-la, lògicament, no anem a fer-la nosaltres; no anem a dir nosaltres qui ha de ser, no ha d'anar l'Administració a dir qui ha de ser el representant de la província de València de l'ensenyament públic en la mesa de pares, hauran de ser els pares.
Vostés el que no poden és dir: "cal deixar-los en la majoria d'edad, però vosté, conselleria, faça el favor de canviar-lo".
Seran els pares.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Cultura, Educació i Ciència:**

Sí, acabe ja.

Seran els pares a petició d'ells mateixa els qui demanen el canvi i nosaltres el tramitem de manera immediata.
De forma ­i acabe­ la participació no sols està garantida perquè s'han posat els mitjans sinó que es fa des del més estricte respecte a la legalitat i a la realitat dels moviments de pares.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, a continuació es reunirà la Mesa de les Corts i la Junta de Síndics.

S'alça la sessió.

 

*(S'alça la sessió a les 14 hores i 16 minuts).*