RTVV%088245.03.03%20macro.html





Comissió de Radiotelevisió Valenciana i de l'Espai Audiovisual realitzada el dia 3 de març de 2016.
Comença la reunió a les 10 hores i 33 minuts.
Presideix el diputat senyor Marc Pallarès Piquer.
Reunió número 4/IV.

El senyor president:

Bon dia.

S'obri la sessió.

Reprenem el nostre treball en la comissió.

En primer lloc, el senyor secretari passarà ordre, per tal de constatar si hi ha quòrum.

Senyor secretari, té vosté la paraula.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Molt bé.

Tenim quòrum perquè, a més a més.
.
.
(Se sent una veu que diu: Â«¿Tenemos o no tenemos?
Â».
El secretari, amb el micròfon desconnectat, diu: Â«Ha venido Fernando, además.
Â») Tenim quòrum perquè, a més a més, acaba d'entrar el senyor Delgado, a qui li donem el bon dia.
(Veus)

Molt bé.

Compareixença del senyor Vicent Moreno i Baixauli, president d'Escola Valenciana-Federació d'Associacions per la Llengua

El senyor president:

Començaríem amb la primera compareixença, que correspon a Escola Valenciana.
Ens acompanya Vicent Moreno.
I, com que m'ha dit que coneix el funcionament de les compareixences, podem donar ja començament.

Té vosté la paraula.

El senyor Moreno Baixauli:

Molt bon dia.

En primer lloc, voldria presentar-me.

Sóc mestre.
Sóc, en este moment, el president d'Escola Valenciana i represente una entitat que està formada per vint-i-nou entitats federades.
Aleshores, la meua veu és la veu de moltíssima gent que, en este moment, doncs, sóc jo la cara visible.
I remarque això de mestre perquè vaig a fer incidència en algunes coses concretes.

En primer lloc, vull agrair la invitació que ens han fet des de Les Corts per a participar en esta comissió.
I crec que és amb una bona intenció d'intentar ajudar esta comissió a definir molt bé i remarcar com ha de ser una radiotelevisió valenciana -i marque l'erre que, de vegades, ens queda un poc aixina coixa, no?

Durant la meua intervenció, intentaré desplegar aspectes fonamentals que ha de tindre el canal de televisió i l'emissora de ràdio perquè veritablement siga de tots els valencians i valencianes i no siga solament un ens professional i al servei del govern que estiga en eixe moment, sinó que ha de ser dels valencians i valencianes.

El primer punt important per a nosaltres, i que crec que ja s'ha manifestat en altres entitats que han manifestat la seua al respecte, la RTVV ha de ser íntegrament en valencià.
I això és així.
Ha de ser cent per cent en valencià.
És una realitat, és una obvietat, però resulta que encara ens toca recordar-ho, val?
Duguem més de trenta anys de la llei d'ús; n'hi han dos llengües oficials i, aixina i tot, n'hi ha un moment en què este trosset ens queda per aclarir.
I ho diguem aixina perquè tenim moltíssima oferta de canals en castellà i d'emissores en castellà, totes.
Aleshores, una ha de ser la que ajuda a redreçar açò.

N'hi ha un trosset en què l'escola en valencià necessita eixos mitjans de comunicació per a normalitzar i donar-li el prestigi que li pertoca a una llengua oficial com és la nostra, la nostra dins de l'altra llengua oficial que és el castellà.
En ningun cas s'està qüestionant que no siga una més que l'altra; les dos són iguals i, aleshores, han de tindre el mateix prestigi i el mateix nivell d'utilització.

L'escola no ho pot fer tot.
L'escola ha fet feina i ha ficat la llavoreta per mantenir la flama de la llengua durant molts anys, i l'ha fet dins de l'escola.
I la llengua s'aprén quan s'utilitza i hem d'eixir fora de l'escola.
I això és on estem.

L'ús d'una llengua en un mitjà de comunicació li dóna el prestigi i li dóna la utilitat que li dóna als usuaris, però també als estudiants.
Eixa pregunta que encara fan alguns estudiants de secundària, de: Â«Mestre, ¿per què m'ensenyes valencià, si jo puc viure en castellà tot el temps?
Â», doncs, eixa pregunta sobraria.
Li hem de donar l'ús que correspon per al nivell que li correspon a la llengua que és oficial també.

L'escola no ho pot fer tot, i ja hem dit que n'hi han moltes cadenes en castellà, cadenes i emissores, o siga, que no tenim ningun problema que el castellà no se vaja a aprendre.
En l'escola s'aprén, i s'aprén començant pel valencià.

A l'escola és on se formen els ciutadans del futur i són els qui, més tard, faran aquest país.
De manera que hem de prendre de referència l'escola com a epicentre, en el qual es porta a terme la formació i l'educació en valors de solidaritat, de respecte cap a les diferents llengües i cultures i cap al medi ambient.
És més, insistim, hem de prendre l'escola com a punt de partida, en la qual els xiquets i xiquetes aprenen la tolerància, la inclusió, la convivència, la companyonia, el diàleg.
.
.
, entre altres valors, que després s'aplicaran a les seues relacions personals i socials.
I això s'ha de reflectir en la manera de fer ràdio i televisió; ha de transmetre estos valors que s'estudien en l'escola.

Amb aquest enraonament, vull palesar la importància de l'escola pública de qualitat i en valencià.
També la radiotelevisió ha de ser pública, de qualitat i en valencià, igual que l'escola.

Plantegem una inserció d'un espai educatiu en la graella de la programació de Canal 9 i de Ràdio 9.

El dissabte passat, sense anar més lluny, 27 de febrer, Escola Valenciana va desenvolupar un intercanvi de bones experiències entorn de la ràdio: Â«Ràdio a l'escolaÂ».
Va ser a l'escola de Magisteri, a la facultat de Magisteri.
I estiguérem tot el matí de dissabte debatent i raonant sobre bones pràctiques de com utilitzar la ràdio per a traure-li un rendiment adequat a la llengua en un mitjà de comunicació i d'expressió, en este cas de la ràdio.

Esta experiència engrescadora volia introduir la ràdio com a eina pedagògica a l'abast de l'escola, per a transformar i millorar la qualitat educativa.
I tot s'ha de dir, que fou un èxit, com vos estic contant, i.
.
.
, bé, ahí està enregistrat.
Totes les sensacions que recollirem varen ser bones.
I, bé, doncs, se va visualitzar com se pot fer una ràdio en directe.

Després, amb açò, ¿què és el que volem explicitar?
Directament, volem posar de relleu que les escoles estan receptives, estan.
.
.
, que diríem.
.
.
, a punt perquè els llancem propostes, a punt per a desenvolupar noves experiències en benefici dels seues alumnes.
I, per esmentar alguns dels elements formals que reverteixen en l'aprenentatge dels xiquets i xiquetes, al·ludim a: la creació d'un llenguatge específic, la planificació i la preparació per a la posada en escena, la confecció d'un guió adaptat al mitjà, la creació de projectes innovadors, el foment de la capacitat d'improvisar, el domini del discurs, l'accés al coneixement de les noves tecnologies de forma igualitària i la creació de nous elements informatius i culturals, així com el fet de posar en joc un imaginari amb les eines de la ràdio, sense comptar amb el suport de la imatge, el desenvolupament d'un programa en equip, accions de cooperació i participació, però centrant-mos amb el valencià com a llengua vehicular.

L'escola del segle XXI necessita aquests mecanismes per a garantir al seu alumnat una qualitat educativa i una millor formació.
Si Escola Valenciana comptara -i és una proposta- amb un espai lúdic i educatiu a la nova RTVV, faríem extensible les bones pràctiques pedagògiques a tot el país.
I això repercutiria en el treball diari de cada mestre que, de vegades, es queda molt a soles a la seua classe o al seu poble, on està treballant; i, per descomptat, evidenciaríem que l'ensenyament en valencià és sinònim de plurilingüisme, perquè és l'únic programa que assegura el domini equilibrat de les dues llengües oficials del nostre país.

Estudiar en valencià afavoreix la ductilitat i facilitat per a l'aprenentatge d'una tercera llengua, com pot ser l'anglés.

Ara com ara, aquesta destresa, aquest atribut, resulta imprescindible perquè els xiquets i xiquetes desenvolupen autonomia personal, establisquen relacions interculturals amb altres persones i puguen comunicar-se amb èxit en una tercera llengua arreu del món.
L'alumnat escolaritzat en valencià sol presentar actituds més favorables a l'aprenentatge de llengües, com han demostrat tot un seguit d'estudis realitzats -i que us convidem perquè mireu i que observeu o que els llegiu.

Per posar-vos un exemple, citem un treball de Laura Portolés, Â«Multilingüisme precoç: anàlisi de la consciència pragmàtica i actituds lingüístiques en infants consecutius multilingüesÂ», de la unitat d'educació multilingüe de la Universitat Jaume I de Castelló.
Este està fet.
.
.
, és un treball fet en base a uns alumnes que han estudiat tot el seu temps en valencià, comparativament amb altres alumnes que no ho han fet així.

La nova RTVV, com ha de ser?
Això que hem dit està clar, que és en valencià, però ha de vertebrar el país.
Nosaltres, des d'Escola Valenciana, podem quedar-nos satisfets perquè gràcies a les trobades i a tot el treball que se fa anònimament des de les comarques hem vertebrat el país -i, quan nosaltres parlem de país, no parlem de províncies exactament, malgrat que hagem de distribuir-les aixina per a aclarir-mos mitjanament més fàcil; però realment les comarques són importants, molt importants per a nosaltres.

Ha de vertebrar el país.
Ha de donar a conéixer el nostre territori, poble a poble i comarca a comarca.
Ha de ser del poble.
I és pública esta RTVV.
Aquesta Radiotelevisió Valenciana ha de ser un centre d'emissió, però també un centre de recepció.
Totes les comarques, tots els pobles que formen part del país han d'estar representats en el nou model de ràdio i televisió valencianes.
La realitat social i cultural, així com la riquesa lingüística dels pobles valencians s'ha de fer visible.
Som un poble ric en varietats dialectals, i hauríem de posar-ho en valor en els continguts que es desenvolupen en la programació.

Aquestes accions afavoriran l'autoestima de la ciutadania i el respecte entre la comunitat de parlants d'una mateixa llengua amb accents diferents.

Des d'Escola Valenciana fa més de trenta anys que treballem per la cohesió social i la vertebració del territori, a través de les trobades d'escoles en valencià, les festes per la llengua que agermanen les comarques, amb la llengua com a nexe d'unió.

La ràdio i la televisió dels valencians i valencianes ha de ser la llengua pròpia dels valencians i valencianes.
Tanmateix, és bo insistir en aquest aspecte que reflecteix l'Estatut d'autonomia i que, malgrat recollir-ho, no s'ha portat a la pràctica mai -i ho diu l'Estatut, els dos estatuts.

La nostra llengua necessita estar present als mitjans de comunicació autonòmics per a poder viure i desenvolupar-se.
El valencià necessita aquests canals de transmissió per a arribar a tots els valencians i valencianes.
La funció social de la ràdio i la televisió està clara.

Si, a més, afegim la funció de mantenir i extensió de la llengua pròpia dels valencians i valencianes, aconseguirem la recepta perfecta per a la normalitat de la llengua.

En este sentit, quan estem parlant de vertebrar el país i de la riquesa que hi ha en el tema de les varietats dialectals, quan se fa una selecció de personal, és molt important tenir en compte que els professionals de la ràdio i de la televisió, en la seua pronúncia, siguen variats, o siga, no siguem solament d'una zona.
.
.
Ací, a la zona de València ciutat, ja sabeu que el tema de l'apitxat està molt a l'ordre del dia i és el que hi ha, però és una variant més, i nosaltres no pronunciem igual que els nostres companys de Castelló, però els de Castelló no pronuncien igual que els de l'Alacantí ni els de Sueca, que està ahí al costat.
O siga, que eixes variants estan ahí.
Per tant, estaria bé que eixa variació, en la selecció del personal, estiguera contemplada.

I ara, vaig al tema dels treballadors.
Els treballadors de la RTVV han de comptar -i açò és molt clar i ho tenim també molt clar- amb el requisit lingüístic que nosaltres diguem per a la funció pública, i ací estem parlant d'un ens que correspon normalitzar la llengua del territori, la llengua minoritzada, la llengua xicoteta, la llengua que encara està criant-se, malgrat més de trenta anys.
.
.
I això és el que tenim.
Aleshores, nosaltres no tenim cap dubte que eixa selecció.
.
.
, n'hi ha un previ que diu, Â«¿com anem de valencià?
Â», i ha de tindre una titulació adequada.

Des d'Escola Valenciana pensem que és indispensable que els professionals de la comunicació, tant els periodistes que estan directament relacionats amb la informació com el conjunt d'empleats que formaran part del mitjà de comunicació, ja siguen operaris de càmera, tècnics o el personal de manteniment, tots i totes els qui contribuiran a fer realitat la RTVV, sense excloure ningú, haurien de tindre la competència lingüística en valencià.
Tots i totes haurien de ser capaços de comunicar-se en la nostra llengua amb un nivell acceptable, depenent del lloc de treball que ocupen, evidentment.
Però, com a mínim.
.
.
, no val això de: Â«No te entiendo.
.
.
Â», i Â«que no puc llegir això.
.
.
Â», o Â«¿què m'has dit.
.
.
?
Â».
No.
El de la càmera que està darrere també està ahí, escoltant el que hi ha.

I ací n'hi ha un tros que és molt fàcil: que corresponga al C1 del marc europeu comú de referència de les llengües, anomenat funcional -o siga, és un bàsic, bàsic-, i gràcies al qual l'interlocutor està capacitat per a desenvolupar gairebé tots els intercanvis comunicatius amb èxit, pot entendre el doble sentit i el rerefons cultural de l'idioma.
I, per la qual cosa, amb aquest nivell, pot treballar perfectament en valencià.

A més, els professionals de la comunicació, com a referents de llengua que són, haurien de saber expressar-se amb naturalitat i amb correcció.
Haurien de conéixer i posar en pràctica el registre estàndard -això no lleva que u pronuncie d'una manera o d'una altra, però sap el registre estàndard- per a transmetre un bon model de llengua -açò és condició sine qua non- i per al desenvolupament del valencià en condicions òptimes.

Faig un incís ací.
A l'escola el que mos passa és que el referent que tenen els alumnes.
.
.
, ja sabeu que molts alumnes no parlen valencià a casa, tenim un percentatge molt gran que participen d'eixa metodologia d'immersió, i el referent que tenen directament són els mestres.
Aleshores, els mestres han de ser curosos en la seua manera de pronunciar i d'utilitzar la llengua, malgrat que molts d'ells també parlen castellà a casa -estic parlant dels mestres- però ells en classe saben com ho tenen de transmetre.
I l'estima no és ensenyar llengua només, és ensenyar també una qüestió d'estimar el que estàs aprenent.
Una cosa s'estima quan la coneixes.
Doncs, això és el que anem a fer.

En este trosset, ací també necessitem que els periodistes, els locutors de ràdio i de televisió, estiguen preparats i que tinguen eixa sensibilitat, en això.

Els comunicadors tenen una tasca decisiva en el procés de normalització de la nostra llengua.
Els oients i telespectadors de la nova RTVV han de percebre que la seua llengua és tan vàlida i útil com qualsevol altra.

En valencià es pot transmetre ciència, cultura, política, educació, esport, informació.
Totes les coses que vullgam.
Hem de recuperar l'autoestima com a poble i l'RTVV pot contribuir a fer-ho.
Un exemple evident és que milers de xiquets i xiquetes van créixer en els anys huitanta i els noranta amb els dibuixos animats de Son Goku i Arale Menjatot i el programa radiofònic del Trencanous, cosa…, -i abans, abans, el de Toni Mestre, De dalt a baix- cosa que va tindre una repercussió directa en el seu parlar, ja que imitaven la llengua dels seus referents i, en el temps, dins i fora de l'aula.
Ara, actualment, els seus referents i herois no els tenen, són en castellà.
Per tant, el seu joc simbòlic continua sent en castellà.

Jo treballe en una escola, jo acabe de vindre ara d'escola, i els meus xiquets, que estan en sisé, tenen nou anys en l'escola i si no forces la situació, se'n va.
Val.
Bé.
És que m'estan marcant el temps…

Es cohesionaven en valencià dins i fora de l'aula.
Amb un bon model d'RTVV ajudarà que les relacions humanes i la cohesió social es produesca en la nostra llengua.
I això contribuirà a aturar el procés de castellanització dels infants -que no és que no vullgam que aprenguen castellà, l'han d'aprendre, però és que el tenen, no patiu, que el tenen-, els joves i les persones majors que a hores d'ara no disposen de mitjans de comunicació en llengua pròpia i, en este cas, deixar ahí aturada la substitució lingüística, que a algú li pot sonar això molt estrany però, realment, no és aixina, està ahí, eh?
, està a l'ordre del dia.
Vol dir que a la mínima s'han canviat a castellà.

Com ha de ser l'RTVV?
També, un altre punt.
De qualitat.
Els continguts, hem d'exigir que tinguen qualitat, modernitat i innovació.
La nova radiotelevisió valenciana, la de tots els valencians i valencianes, ha de ser un servei públic, plural, i no l'òrgan de propaganda de cap govern, siga quin siga el color polític.
Nosaltres, en el tema de valencià, hem dit moltes vegades que el valencià no té color polític.
O siga, jo puc mantindre una conversa bilingüe amb qualsevol persona, i el respecte està ahí, no passa res.
En anglés, segurament que no la podria mantindre, eh?
, també vos ho he de dir, no estic encara en eixe nivell, però la situació del valencià i el castellà està en igualtat de condicions a l'hora d'entendre'ns.

Quan diguem que el valencià no té color polític volem que l'RTVV no tinga color polític.
És un ens oficial que ha de defensar la vida i totes les informacions objectivament, d'ací, del nostre territori.

Els mitjans de comunicació estan al servei de la ciutadania per a evitar els abusos de poder.
Per aquesta raó, remarquem que han de ser plurals.
Sols així s'asseguren els principis democràtics.

I ara, ací, fem una puntualització i una proposta concreta i si està en marxa, em disculpeu.
La nostra informació és que no està en marxa del tot perquè si no, açò, no estaríem fent-ho, estaria solucionat: necessitem el consell audiovisual valencià, que en altres territoris que tenen llengua pròpia, el tenen.
Eixe consell audiovisual valencià és el que garantiria que això que estic diguent, que no té color polític, se mantinguera, per a aconseguir uns mitjans de comunicació de qualitat, objectius i en valencià.

I, ahí, no poden estar els polítics només.
Han d'estar els tècnics que entenen d'estes coses, val?
Quan jo vaig al metge és perquè no sé res de medicina i m'ha de dir què passa.
I quan se m'estropeja el cotxe, també, me'n vaig a qui toca, a l'especialista.
Ací no podem entendre tots, de tot.
Per tant, els especialistes són els especialistes i estem parlant de gent que entenga de mitjans audiovisuals.
I ahí tenim moltíssima gent.

Però sí que ens agradaria que convidàreu a eixe consell audiovisual, que a l'hora de dissenyar-lo i de marcar els seus components i els seus objectius, que comptàreu amb els agents socials.
Nosaltres agraïm molt que ens hàgeu convidat, però nosaltres son un més; n'hi han molts agents socials que poden participar d'esta ajuda perquè funcione millor.

Durant la meua intervenció he anat espigolant diverses idees: la llengua, dins dels mitjans de comunicació, els transmissors de la llengua amb una acreditació que els permeta ser un model de llengua per a la ciutadania, tots els treballadores del servei públic, de ràdio i televisió valenciana qualificats amb un domini mitjà de la llengua, espais educatius i lúdics a la ràdio i a la televisió, confeccionats per la comunitat educativa, pluralitat informativa com a reflex dels valors democràtics, estudis de Laura Portolés que destaquen l'ensenyament en valencià com la millor garantia de plurilingüisme, -i ací me vaig a parar un poquet-.
En el tema de matriculació, n'hi han moltes famílies que se matriculen en el programa que consideren i intenten vore en quina escola i tot això.
Nosaltres hem d'explicar directament, igual que voldrien que els donaren la millor vacuna per a una pandèmia, nosaltres volem que ens donen el millor per als nostres ciutadans, per a aprendre les llengües.
I tots no podem saber de llengües ni tots no podem saber d'educació.
Aleshores, els especialistes diuen que això funciona en un món globalitzat, on n'hi han llengües en contacte, funciona començant per la llengua xicoteta.

I això li ho heu de dir a la ciutadania.
Clar, si tinguérem un mitjà de comunicació de ràdio i televisió com toca, no res més, la gent entraria i escoltaria això.
Podíem fer una xarrada directament informant les famílies.

La funció social d'RTVV ha de ser una funció de servei públic, de funció de manteniment i mecanisme d'extensió de la llengua i, finalment, la necessitat que la nostra ràdio i la nostra televisió, la de tots els valencians i valencianes, siga completament en la nostra llengua.
Amb tots aquests ingredients tenim la recepta per a assolir la normalitat des de diferents vessants, atés que, amb totes les mesures esmentades, el valencià s'introduirà en tots els àmbits d'ús normal i se considerarà una quotidianitat que pugam viure en valencià tranquil·lament.

Confiem que l'RTVV siga com la somiem.
I eixe és el desig que vos volem transmetre als que esteu escoltant-nos, i que us fiqueu d'acord en estes propostes i que ens tindreu al nostre costat sempre que vullgau.

Moltes gràcies per donar-me l'oportunitat, a mi com a persona; també és un goig estar ací entre vosaltres, però també com a representant d'Escola Valenciana, ja que vos dic que representem vint-i-nou entitats que formen l'Escola Valenciana.
Per a expressar esta voluntat és el que hem desitjat.

I ara estem oberts al que considereu.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, Vicent.

Correspondria ara el torn als grups parlamentaris.
En primer lloc, correspon al torn al Grup Parlamentari Podemos-Podem.

Per a tal efecte, té la paraula l'il·lustre diputat César Jiménez.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyor president.

Gràcies, senyor Moreno.

Nosaltres també entenem que són importants les aportacions que des dels actors socials puguen donar a esta nova radiotelevisió valenciana i, al contrari, agraïm a vostés que hagen acceptat la proposta de vindre ací a parlar en comissió.

Vosté ha parlat dels herois que tenen els xiquets, els nostres xiquets, que són com a referents.
Nosaltres afegiríem heroïnes, també, que ens preocupa també que siguen, que els herois, estos referents siguen només en castellà.

Creiem que en la transmissió de valors d'una televisió pública són molt importants els programes infantils.

De fet, nosaltres, en el nostre programa ho teníem com un punt en què féem èmfasi, que creiem que els xiquets han d'aprendre des de les primeres etapes el valencià.
I, per tant, la pregunta és clara i directa: com hauria de ser, des del seu punt de vista, el disseny d'eixos programes, quins continguts preferencials i quina procedència de producció d'eixos programes haurien de tindre, haurien de caracteritzar-los.

Per altra banda, en el nostre programa també contemplem un model de radiotelevisió des de la perspectiva d'una plataforma digital.
Açò afavoriria l'intercanvi amb l'escola, és a dir, un model on coexisteixen formats digitals entre els quals estarien la televisió convencional però també les xarxes socials.

El concepte de plataforma ens agrada perquè tenim molt present que cal connectar, també, amb les noves possibilitats de televisió i amb la possibilitat de convertir-se també, realment, en un instrument al servei de l'escola i en els dos sentits, com vosté deia, no?
, no només com a emissor; radiotelevisió valenciana no ha de ser només un emissor de continguts sinó també un receptor de propostes.
Per tant, la pregunta seria com es podria produir esta col·laboració, si ens pot donar més detalls, vosté ho ha anomenat, però si tenen més treballada la idea de com hauria de ser esta col·laboració i esta integració entre continguts, entre televisió i escola.

D'altra banda, ja més enfocat al que és el personal, ¿vostés creuen necessària la integració de representants del sistema educatiu en els òrgans de control de la futura radiotelevisió valenciana -perdó, no me referia als treballadors sinó als òrgans de control-, vosté creu que s'ha d'integrar una representació del sistema educatiu?

I, per últim, voldríem saber també com establirien vostés esta participació del sistema educatiu que vosté ha espigolat en el seu plantejament, esta participació del sistema educatiu en el disseny o en l'assessorament de la graella de programació.

És tot.
Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyor Jiménez.

Correspon ara el torn al Grup Parlamentari Ciudadanos.
Per a tal efecte, té la paraula l'il·lustre diputat, el senyor Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Sí.
Gràcies, president.

Bon dia, senyor Moreno.

Mire, sobre el que la tele siga en valencià, crec que és un debat que tenim clar i superat ací, tots els grups polítics, estem tots d'acord que la nova radiotelevisió valenciana ha de ser en valencià.
L'únic que queda viu ací és el debat sobre si s'ha de respectar o no el dret dels valencians castellanoparlants a rebre una informació de proximitat en el seu idioma.

Nosaltres, el nostre grup parlamentari, el defenem perquè pensem que el dret a rebre la informació de proximitat no estem disfrutant-lo ara mateix i l'argument que n'hi han molts canals en castellà i cap en valencià, no ens val per a rebatre açò perquè cap o, si pot dir-me vosté algun canal en castellà que done el servei d'informació de proximitat, li ho agrairia, però pensem que no n'hi ha cap i per això intentem buscar la fórmula que este dret que nosaltres considerem fonamental siga respectat.

Sobre allò que volen un espai propi en la nova radiotelevisió valenciana, bé, supose que hauran de parlar-ho amb el pròxim director o directora general de l'ens.
Supose que ací no crec que siga eina d'esta comissió o jo no crec que haja de formar part de la llei d'audiovisual que hem de fer.
Però, de tota manera, respecte la seua proposició.

Sobre el fet d'exigir el mitjà per a treballar en radiotelevisió valenciana, bé, és un debat que està ara mateix damunt de la taula per altres motius.
Ara mateix jo tinc els meus dubtes que per a ser càmera o treballar en la neteja o en la seguretat de radiotelevisió valenciana, tinga d'exigir-se el mitjà.
Però ja li dic que respecte la seua opinió.

I m'ha sorprés que diga vosté que necessitem el consell valencià d'audiovisuals.
Imagine que vostés pensen que escola deuria formar part d'eixe consell valencià d'audiovisuals, no?
I sí que ahí li preguntaria quina composició creu vosté que deu tindre eixe consell valencià d'audiovisuals.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

Correspon ara el torn al Grup Parlamentari Compromís.
Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Josep Nadal.

El senyor Nadal Sendra:

Bé, en primer lloc, donar-li la benvinguda a Vicent Moreno, a nivell personal i, com a president d'Escola Valenciana, donar la benvinguda a Escola Valenciana.
Com diu la vella dita valenciana, després de tots estos anys, benvinguts al parlament i benvinguts qui a sa casa ve, no?

Pensem que Escola Valenciana, segurament l'associació, l'organització valenciana que més ha fet per la llengua pròpia, i això, quan vam pensar que, el nostre grup polític, de convidar-los a vindre, pensem que era realment interessant sobretot com fer que la nova radiotelevisió valenciana puga anar arribant a la joventut, a la infantesa i a la joventut, que serien els nous parlants, sobretot perquè Escola Valenciana durant estos vint anys s'ha dedicat a posar en valor la llengua i a intentar que la gent jove tinga referents lingüístics, tant des de… No només es senten l'escola valenciana com a escola en valencià sinó també cinema en valencià, música en valencià, literatura en valencià, ràdio en valencià, a banda del que són a nivell social, el que ha significat les trobades, no?

I, a banda d'això, moltes més coses que ha fet Escola Valenciana que ha possibilitat que encara que fóra d'una manera semiclandestina, en el sentit que no tenia el suport de les institucions valencianes durant estos vint anys, sí que creara uns referents lingüístics perquè malgrat tot encara continuara viva la flama.

És per això que pensem que era important que vinguera vosté ací.
Nosaltres, evidentment, ja ha respost a moltes de les preguntes que en principi m'interessava fer-li, sobre el seu model de quina ha de ser la llengua.
Ja ha dit ben clar que el cent per cent de la llengua de la nova RTVV hauria de ser en valencià i ha explicat bastant bé per què.
En eixe compromís estem d'acord.

També, volia preguntar-li -i vosté ja ha parlat un poc d'això- ¿com hem de fer per a avançar cap al model de llengua estàndard de la nova RTVV, si creu que l'anterior model de registres lingüístics que utilitzava l'anterior RTVV era la correcta i què hauríem de fer per a crear-ne un de nou?

També, ha parlat -em sembla molt interessant- i lligat amb el que díem abans de tot el que havia fet Escola Valenciana sense RTVV, doncs ara que n'hi ha RTVV, quins models, a banda que a Escola Valenciana o altres organitzacions educatives se'ls puga donar en un moment donat uns programes a la televisió o a la ràdio valenciana -això ho ha dit un poc el meu company de Podem-, quins models fem per a tindre una televisió educativa, que els continguts educatius puguen ser emprats dins de les aules, i què fem també perquè estes televisions siguen atractives cap a la infantesa i, sobretot, cap a la joventut també, més enllà del que són els dibuixos animats, ¿no?

També, m'agradaria preguntar-li, perquè ha eixit un tema que -crec- ací encara no s'havia tractat i pense que és molt interessant, que és el tema dels registres dialectals de la llengua, ¿no?
És molt important això, i en altres països també n'hi ha eixe debat.

I ¿com ho fem?
Però, clar, jo estava pensant-ho, ara vosté ha dit que d'alguna manera quan es fa una selecció de treballadors ja s'hauria de tindre en compte que n'hi haja una procedència variada d'estos treballadors, sobretot els que estan davant de la càmera, perquè tots escoltem registres de valencià diferents, ¿no?

Jo li vullc preguntar, ja sé que eixa no és la seua labor, dir com ho fem, és més nostra o dels nous òrgans que es creen però jo necessite alguna idea de com fem això, ¿no?

En el tema este, que l'altre dia va vindre una escola ací de Canals i els professors mos dien que creàrem prompte radiotelevisió valenciana perquè els xiquets ja escolten parlar els xiquets dels pobles del costat i diuen que parlen rar, ¿no?
Estem arribant a un punt de, en això sí que d'alguna manera sí que estaríem tornat a l'aldea -que dia Carolina Punset-, ¿no?
, perquè mos falten mitjans i referents lingüístics.

I, per últim, per acabar, jo voldria preguntar-li com s'hauria d'articular un intercanvi de continguts, perquè això també ho ha fet Escola Valenciana, de continguts audiovisuals amb IB3, TV3 i amb altres televisions, o ràdios, mitjans de comunicació de l'àmbit lingüístic compartit.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Nadal.

És el torn, ara, del Grup Parlamentari Socialista.

Per a tal efecte, té la paraula la il·lustre diputada la senyora Mercedes Caballero.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, president.

Senyor Moreno, primer, gràcies per la seua compareixença i per la seua explicació del que espera d'esta nova televisió, radiotelevisió valenciana.

Ha dit que de la nova radiotelevisió vostés esperen que siga vertebradora del país i que siga centre d'emissió i de recepció.

Respecte a la recepció, jo voldria que s'estenguera un poquet o que concretara alguns punts com és la recepció de les diferents comarques.
¿Parlem d'espais concrets de cada comarca perquè cadascun de nosaltres puga saber com es parla o com es viu en la comarca veïna, i quin paper tindrien en eixa tasca les televisions locals o les televisions comarcals?

Després, ha dit també que, naturalment, la radiotelevisió valenciana vosté la planteja -com tots- íntegrament en valencià, que després de trenta anys de llei d'ús hem fallat en moltes coses.
I m'agradaria saber, des del punt de vista d'Escola Valenciana, en què hem fallat respecte a la radiotelevisió valenciana anterior, més que res per a no tornar a cometre els mateixos errors.

Parlava, també, de demanar un espai educatiu per a Escola Valenciana, la radiotelevisió valenciana, i m'agradaria que concretara si de forma específica no pensa vosté que això seria vist per la gent, sobretot pels xiquets, pels escolars, com una prolongació de les classes.
O perquè això no siga la visió que tenen els xiquets i xiquetes, com es podria fer un programa -perquè sabem que vostés sí que estan treballant en temes de ràdio-, com es podria fer un programa educatiu prolongat de classe sense que la gent pensara que continua estant a l'aula.
I, després, un dubte, l'últim.

Molts alumnes de línia en valencià quan ixen al carrer parlen castellà, no sols a sa casa sinó també al patí, entre ells mateixos.
¿Pensa que una televisió forta, amb una aposta forta pel valencià podria fer baixar eixa pràctica?

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Caballero.

És el torn, ara, del Grup Parlamentari Popular.

És per això que té la paraula el seu il·lustre diputat, el senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyor Moreno.

El senyor Nadal ja ha deixat clar quin era l'objectiu que buscava en la seua compareixença; no obstant això, una part important d'ella -entenc- estava relacionada més en continguts que amb el que és l'objectiu en estos moments d'esta comissió per a redactar una llei però, com s'han pres nota d'elles i algunes -entenc- són molt interessants, jo volguera centrar-me en l'objecte que tenim en este moment que és la redacció d'esta llei i li volguera fer alguna pregunta, ¿no?

Diu vosté que ha de ser una televisió pública de qualitat i en valencià.
Bé, doncs, això pareix ser que tots els grups ja ho tenim clar de cara al que és la futura llei.
Introduïx vosté una cosa interessant, diu que és fonamental un consell audiovisual valencià i que per a aconseguir l'objectivitat d'este consell doncs este no ha d'estar constituït exclusivament per polítics.
En compareixences que hem tingut ací al llarg de les setmanes anteriors s'ha aprofundit més en esta qüestió.

N'hi ha experts que han vingut i han dit que una forma d'aconseguir açò és limitar-ho per llei, és a dir, que la llei diga no només del que és el consell audiovisual valencià sinó, inclús, s'ha arribat a parlar dels mateixos consells interns de la futura radiotelevisió valenciana, que n'hi haja un percentatge establit, és a dir, que la mateixa llei diga que no pot haver-hi en el consell d'administració, o no pot haver-hi en un consell audiovisual, o en un consell d'editors no pot haver-hi més d'un percentatge de polítics.

¿Què pensa vosté d'açò?
Però, a més li ficaven nombre, és a dir, no podia haver-hi més de dos terços, o no podia haver-hi més d'un terç, o d'una quarta part dels membres d'eixos consells.

Altres experts que han vingut a parlar ací resolien el tema d'una altra forma, parlaven de les contramajories, dien, Â«la solució per a aconseguir que una radiotelevisió pública siga plural doncs és ficar els òrgans de control d'eixa radiotelevisió valenciana en mans dels partits que estiguen en l'oposició en eixe momentÂ», i ahí parlaven de contramajoria.
També m'agradaria conéixer la seua opinió sobre esta qüestió.

I ja, per últim, vosté representa una entitat que a la vegada té federades doncs quasi trenta entitats, la major part d'elles comarcals, i vosté ha introduït una qüestió que també m'agradaria que poguera aprofundir un poquet més, ¿no?

Quan parla de les varietats dialectals, que és cert que, bé, de totes les compareixences que hem tingut fins ara és la primera vegada que ix esta qüestió, no s'havia plantejat en cap moment, ¿vosté pensa que per a garantir eixes diferents variacions dialectals o que ha de garantir la presència d'eixes diferents varietats dialectals a través de la llei, a través de la llei de la futura radiotelevisió valenciana?
I si ho pensa, ¿com creu que es podria fer?

I, per últim -i amb açò (rient) ja sí que acabe-, si al final entenem que és molt difícil marcar esta norma per llei, és a dir, marcar este criteri de respectar les varietats dialectals, ¿com pensa vosté, si no es possible fer-ho, o si finalment no es fera a través de la llei, si finalment fóra difícil incloure esta condició en la selecció del personal, com pensa vosté que es podria resoldre eixa situació?

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

I moltes gràcies als cinc portaveus dels grups parlamentaris per ajustar-se al temps.
Moltes gràcies.

Doncs, senyor Moreno, té ara el difícil repte de contestar a les qüestions en deu minuts.

El senyor Moreno Baixauli:

Bé.

Gràcies, senyor president.

Difícil, ¿eh?
, perquè no heu fet una pregunta, heu fet diverses preguntes cada grup.
Bé, comence per la primera.

Els herois i heroïnes.
Està clar que han de ser herois i heroïnes; programes infantils, naturalment, i això ha d'estar consensuat i raonat amb els que entenen de pedagogia, o siga que eixos programes han de ser adequats, ¿val?
I això ho hem fet altres vegades i ara es pot fer.

¿Com han de ser els programes?
Els programes -com dic- haurien de dissenyar-se amb les persones que entenen d'educació, ¿eh?

Quant als emissors i receptors i de quina manera és la col·laboració -esta pregunta també l'ha feta la senyora Mercedes Caballero-, ho entenem d'esta manera, o siga, està clar que els professionals de la informació van a traure les notícies corresponents que toquen però en un moment donat caldrà, també, anar als pobles i a les comarques per a arribar a una situació en què aquella informació arribe.

És a dir, jo no dic que tingam corresponsals en tots els llocs però si nosaltres volem saber quin oratge fa a Sueca, ¿allí n'hi ha algú que en el tema d'oratge…?
Net.
com, crec que es diu així, Oratge.
net, que tu entres i qualsevol localitat del País Valencià te la fica, i no és que allí tingam a ningú treballant exactament, n'hi ha algú que fa eixa feina perquè li agrada i està ahí.

Nosaltres podem tindre moltíssima gent i, després, podem enviar la unitat mòbil que vaja on siga (algú tus), ¿no?
O siga, sí que cal recórrer-se el país.
Aleshores, en este tema de.
.
.
, vaig a ajuntar algunes coses perquè algú m'ha preguntat d'açò també.

Quan es marca una graella ha de ser que setmanalment, com a mínim, es visualitze en diferents -podríem dir-, anem a imaginar-nos que cada dia n'hi ha un programa de comarca, ¿val?
, doncs cada dia li toca a una comarca, i cada dia li toca a un poble, i allí van apareguent les variants dialectals sense adonar-te'n, estan ahí, ¿val?

N'hi havia un programa molt bo, que era Trau la llengua, aquell era preciós i, a més, es veia ràpidament, és un exemple però com eixe…, els que vullgam.
I es pot vore directament quina varietat i riquesa tenim en el nostre territori.

I allà no es tancava res però quan algú feia una paraula que s'havia perdut i estava fent un castellanisme doncs és que, simplement, no pillava la paraula perquè la seua iaia la dia i l'ha perduda, i la recuperàvem ahí, i la recuperàvem, ¿val?
Aleshores, en eixe trosset de Â«cal dirÂ» també està ahí eixe apartat.

L'òrgan de control -que comentava també- respecte a representants del sistema educatiu, a vore, això ha sigut en l'última pregunta.
Bé, jo sóc mestre i nosaltres no som especialistes en fer les lleis ni com dissenyar-les, però realment en este apartat, vostés tenen més pràctica que nosaltres en este apartat, és a dir, han de fer que allò funcione democràticament i que n'hi haja un percentatge de polítics i un percentatge de les entitats que hem dit, ¿no?
Eixa societat civil que està ahí.

Perquè, clar, a nosaltres si ens diuen d'estar, estem, ¿val?
, però ho han de decidir vostés; però nosaltres som u més, no som l'única entitat que està defensant el tema, nosaltres hem vingut ací perquè mos heu convidat però, realment, podeu mirar quines són les entitats que estan, tenim una sèrie de grups creats que han estat sempre ahí d'alguna forma defensant i mantenint la flama que la llengua estiga en el punt que li toca i les hem de considerar, no perquè estiguen ahí i ara vullguen estar en este organisme, no, no, no, sinó perquè les considerem que mos poden ajudar que això funcione bé.
O siga, sempre ho heu de vore en una situació positiva.

Allò que n'hi haja un percentatge, doncs jo no sabria dir el percentatge; el percentatge, amb què n'hi haguera un representant de cada partit polític que forma Les Corts seria suficient, i ahí no n'hi ha majories, un representant de cada una d'elles, l'especialista corresponent de comunicació.

I, després, les altres són entitats, ¿val?
Això, en el consell valencià d'educació també està creant-se i s'ha de redissenyar perquè no siga un organisme que recolze tot el que diga la conselleria.
Doncs, ací seria una cosa pareguda; no es pot crear un ens, o siga, un organisme, el consell audiovisual valencià, que no puga frenar o dinamitzar uns aspectes o uns altres, que tinga un criteri prou objectiu amb igualtat de condicions, ¿val?

Per al senyor Antonio Subiela, de Ciudadanos, l'ús del castellà, això n'hi ha una situació, jo he comentat allò de les emissores que sí que és veritat que estan, no en trobe cap altra que puga fer de proximitat, pot ser que sí, però ara tenen Levante i Mediterráneo que són de proximitat, eixes estan ahí i van diguent la seua…, de proximitat.
Però nosaltres ho enfoquem de la següent manera.

És un tema d'ajudar perquè la riquesa lingüística i el que seria el nivell de valencià, que en algunes zones no el tenen perquè no els ho hem oferit perquè la llei d'ús marcava un territori de predomini lingüístic castellà i valencià i allí no s'ha fet incidència en l'aprenentatge del valencià, doncs eixes persones quan estan arribant a la universitat o als llocs de treball, bé, sense voler nosaltres estem creant-los una mancança.
Nosaltres creguem que una manera que això es recupere és que estes persones escolten.

No n'hi ha ningú que no mos entenga, ¿eh?
O siga, poden dir-mos que volen una franja horària que estiga en castellà, això jo ho respecte, el que està diguent vosté, però realment no és necessària, ells mos entenen.
I li ho estem diguent simplement perquè d'alguna forma li estem donant la possibilitat de practicar eixe valencià que en algunes comarques no està present en la vida diària.

Un espai en la graella, nosaltres?
Bé, nosaltres fem eixa proposta, però el que ha de dissenyar-ho ja mos ho dirà.
Si no som nosaltres, que siga qui siga.
El que volem dir no és.
.
.
Quan diguem Â«escola valencianaÂ», clar, pareix que siga l'entitat pròpia.
No, estem parlant de l'escola.
I ara em pose en situació.
Un altre cas concret: un horari de ràdio i un horari de televisió que cada dia n'hi ha un espai educatiu, i cada dia apareix una escola, una escola -i torne altra vegada a les comarques- d'un poble, una escola d'una comarca.
Que què explica?
Doncs, no res, explica què fa eixa escola.
Com en el diari, quan està l'espai d'educació en El País o en el Levante, eixe espai que n'hi ha en valencià que explica les escoles què fan.
Doncs ací seria una cosa pareguda.

Aleshores, això li fa una proximitat que les altres escoles d'arreu del país, i les altres famílies veuen que el que estem fent ací, allí també funciona, val?
Que el que fan en Morella, en Guardamar també funciona.
El que fan en Vinaròs, funciona en Sant Joan.
O siga que eixes coses estan ahí.
I també dóna visibilitat a uns pobles xicotets, i ahí m'enganxe a allò del tema que diguem que tots els pobles han de tindre escola.
No podem deixar un poble sense escola.
Doncs visibilitzem-la eixa, perquè els CRA, els centres rurals agrupats, estan necessitats que els donem oxigen visual, o siga, que es veja, i que ells expressen també la seua.

Fan molta feina eixos CRA, però eixos CRA de vegades estan en l'anonimat, ni sabem que estan.
Me'n vaig a un, el CRA Benicadell.
Beniatjar, Otos i Bèlgida.
Tres poblets de no res, allí estan en marxa.
I què fan?
Doncs entre ells fan tot el que poden.
Però ningú els diu res.
La inspecció, si no és que n'hi ha algun conflicte, no es clava en res.
Hem de visualitzar-los.
I estem parlant d'escola com a model de bones pràctiques perquè la gent es copie, i ens anem passant informació.

La capacitació lingüística, açò sí que ho tenim nosaltres.
.
.
A vore, açò entra dins d'un altre apartat que no és d'esta comissió, i que nosaltres estem diguent-ho ja fa temps.
Estem diguent-ho ja fa temps, perquè no és possible que en Galícia el requisit lingüístic estiga en marxa, i governe el PP i no passa res.
Ja veiem que no té color polític el tema de la llengua.
I resulta que ací encara estem pensant-s'ho.
Bé, doncs seguim pensant-ho.
Però, com no sé quan s'arreglarà això de la funció pública, nosaltres anem per passos.
Ara estem en esta, en esta demanem que això ho tinga.

Que evidentment que no estem demanant el mitjà per a tots.
No.
No m'he explicat bé, o no ho hem agarrat bé.
No passa res.
És un tema senzill: cada lloc de treball està catalogat lingüísticament.
Té un perfil lingüístic, una capacitació per a expressar-se.
Un necessita un oral, un oral simplement, és el bàsic, bàsic, que és el C1 que diu aquell de les llengües d'Europa.
I els altres en necessiten un altre.
Evidentment que un que és periodista i està explicant les notícies o està fent un reportatge en el carrer ha de tindre una fluïdesa i una dinàmica de pronúncia i d'ús de la llengua, i de vocabulari.

A vore, és que com n'hi han tantes.
.
.
Açò del consell valencià, ja ho hem contestat.
Val.
El tema de com avançar.
.
.
Josep Nadal?
Sí.
Em dies allò del model estàndard.
Val.
Sí que és veritat que hem de mirar això de cuidar-ho.
Com fer-ho.
Bé, ara n'hi han una sèrie de canals que oferixen un programa que és per a aprendre anglés.
Per què no en fem un que aprenguen valencià?
En horari d'audiència corresponent.
No diu que el futbol s'ha d'emetre en horari punta?
No podem emetre'l a les dos del matí, ni a l'hora que la gent no està en marxa.
No, això és estratègicament a propòsit incorrecte.

Però nosaltres no, nosaltres volem que siga en horari de franja correcta, val?
La que corresponga.
No vaig a dir quina, però si que ha d'estar ahí.
És com si estiguérem fent classe, però és una classe.
.
.
Anem a anar per parts, vosaltres sabeu que tenim el Voluntariat pel Valencià.
El Voluntariat pel Valencià en una tele i en una ràdio, seria fabulós poder-lo emetre, i la gent començaria a practicar.
Estem fent el mateix que Trau la llengua d'una altra manera.
Fent això, eixe és un nivell d'aprenentatge, i un altre podia ser ja -digam- el que actualment estan fent la feina les escoles d'adults, que és a nivell lingüístic aprendre una llengua formal.

Llavors, l'estàndard el tenim ahí.
I mentrestant, estem escoltant.
Una cosa és la llengua, això ho dia Saussure en francés, al final del segle XIX ja ho parlava: que les llengües tenen la llengua i la parla.
La llengua és una cosa, el formal.
I la parla l'estem escoltant en els periodistes que estan en el carrer i en les escoles i en les entrevistes que fem a peu de carrer.
Això entra dins dels temes dels registres dialectals.

Val.
En què hem fallat?
Doncs mira, no s'ha de restringir cap.
Cap.
Aquella llista de les paraules censurades que aparegueren una vegada en la RTVV, això no té cap trellat ni ha d'eixir en ningun lloc.
Ací no podem censurar ninguna paraula.
Quan la gent parla del Â«braserÂ», en una zona es diu Â«pinyaÂ», en altre li diuen Â«concaÂ».
En Silla li diuen Â«copaÂ».
I ara me'n vaig a una altra cosa, i diu la mesa camilla eixa de Castellano, es diu Â«tendurÂ» en Ontinyent, i està viva.
Però en Ontinyent està viva.
Però és que en un altre lloc no saben el que vol dir Â«tendurÂ».
Doncs mira, val.
Aleshores, les paraules no són censurades.

Ací m'enganxe en una altra cosa: mentres es pensem si va la RTVV, algú deuria pensar-se que tenim un tema que no l'hem aclarit tampoc.
La unitat lingüística no la tenim censurada de ninguna manera, ho tenim clar.
També són parles dialectals.
A vore, nosaltres diguem això, i la recepció, la corecepció, l'intercanvi dels canals que tenen també, que ens podem entendre, el de la TV3 i l'IB3, també està ahí.
Quan vullgau ho podem ficar en marxa.

En què hem fallat?
No hem de censurar res, i hem de fer-ho des del principi.
Aleshores, fer-ho bé vol dir: comencem el tall net.
Doncs això vol dir que totes les persones que entren en eixa casa han de saber que l'objectiu és dinamitzar en este cas la llengua, i ara, l'altre tros, l'escola.
I això per què?
Perquè estem educant.
Nosaltres en les trobades tenim un eslògan enguany.
És un eslògan molt significatiu, és diu Â«Un país d'escolesÂ».
I les escoles són les que fan els ciutadans per a fer eixe país que volem.
Aleshores, en eixa línia ací nosaltres aconseguiríem que n'hi haguera una riquesa i ens intercanviàrem.

Difícilment podríem vore en quantes coses hem fallat, perquè, clar, ha anat degradant-se i perdent.
Però jo crec que es pot fer bé des del principi, no?

No sé si m'he deixat alguna pregunta, perquè ja m'hauré passat de temps, segur.
Sí.
Doncs, no sé, jo, en qualsevol situació, si hi ha alguna qüestió que voleu plantejar-mos, sabeu que teniu un contacte, tenim el correu electrònic, mos podeu trobar: www.
escolavalenciana.
org, eixa és la nostra imatge i ahí teniu informació del que fem.
Si voleu un contacte concret, conforme hem vingut ací, el nostre contacte el teniu per a fer un correu i vos contestem, si ens hem deixat alguna qüestió.
I estem per al que necessiteu.

El senyor president:

Molt bé, moltes gràcies, senyor Moreno, tant a vosté a nivell personal, com a la institució.

I després d'agrair la seua presència al senyor Moreno, passaríem a la segona compareixença immediatament, del senyor Josep Ramon Lluch.
(Pausa)

Compareixença del senyor Josep Ramon Lluch Quilis, periodista, productor audiovisual i editor

El senyor president:

Doncs, continuem amb el nostre treball.
Pregaria una miqueta de silenci, per favor.
Continuem amb el nostre treball.
Per tant, donem pas a la segona compareixença.

En primer lloc, com no podia ser d'altra manera, doncs tota la comissió volem donar les gràcies al senyor Josep Ramon Lluch per la seua presència.
I ja sense més preàmbul, li donaríem la paraula, en el seu torn de vint minuts.
I després començarem amb les intervencions dels grups parlamentaris.

Té vosté la paraula, senyor Lluch.

El senyor Lluch Quilis:

Abans de res, em diuen Josep Ramon Lluch.
Acabe de fer cinquanta-sis anys i en porte més de trenta tractant de guanyar-me la vida com a periodista, que és el que sóc per vocació.
I al llarg d'estos anys he tingut el privilegi impagable de fer de tot i en diferents mitjans.

Abans de res, els diré que sóc extreballador de Radiotelevisió Valenciana.
Alguns de vostés em recorden perquè ara fa díhuit anys presentava un programa a Canal 9 que es deia Parle vosté.
I ara en fa més de vint que en presentava un altre que es digué Carta blanca.

Però abans havia segut cap de programes de la nostra ràdio autonòmica, Canal 9 Ràdio, i presentador del magazín diari El dia per davant, i de la tertúlia política Els matins de Ràdio 9.
I, abans, director del setmanari El Temps, i més abans encara corresponsal del diari Avui, i primer corresponsal de Catalunya Ràdio.
He dirigit, presentat i produït programes a diferents cadenes, tant d'àmbit autonòmic com estatal, i tant de públiques com de privades.
I he treballat per a Televisió Espanyola, Antena 3 i també per a TV3, IB3, Telemadrid, Televisió de Castella-la Manxa, Canal Metropolitan, Canal Català o la televisió d'Extremadura.

He fundat tres productores audiovisuals, una editorial que publica en valencià, anglés i castellà, i vaig ser impulsor, al costat de més de vint xicotetes productores valencianes, de la plataforma Uniprova.

En l'actualitat treballe a Múrcia, on exercixc de director d'antena de la seua televisió pública, una tasca emocionant però que em provoca el pessic de pensar en el que hem perdut els valencians durant els últims anys.

Venim d'un desastre, d'un cataclisme de dimensions bíbliques, les conseqüències del qual són dramàtiques per a la societat valenciana en general i molt especialment per al sector audiovisual autòcton, format tant per les productores i empreses de serveis, com pels professionals de la comunicació, periodistes, operadors d'equip, guionistes, il·luminadors, tècnics de so, actors, maquilladors, dobladors, etcètera, com també especialment pels extreballadors de Radiotelevisió Valenciana afectats per l'ERO que va precedir la seua desaparició.

Dit això, jo no he vingut a parlar-los del passat, sinó a oferir-los una veu més, un criteri més, una experiència professional més, perquè tinguen més arguments i fonaments per a dissenyar la nova ràdio i la nova televisió públiques.
I m'agradaria encomanar-los la il·lusió per l'encàrrec transcendental que tenen en les seues mans.
I voldria comprometre'ls perquè arriben a un acord ampli i plural sobre com ha de ser la nova RTVV que naixerà d'ací a alguns mesos i que hauria de ser vàlida durant molts i molts anys.

La necessitat peremptòria de tornar a posar en marxa de manera immediata una ràdio i una televisió de titularitat pública ha d'estat precedida per un debat rigorós, ampli i plural sobre el model d'estos nous mitjans, sense pretensions fora de lloc, sense prejudicis ni desqualificacions sectàries, perquè d'estes ja n'hem tingut massa, d'exclusions i de vetos.
I és per això que els agraïxc de cor l'oportunitat que em donen d'explicar-los una experiència professional i unes reflexions que els ajuden a tindre una visió més completa del que tenen entre mans.

És l'hora de pensar en els interessos de la majoria de la societat valenciana, arruïnada i avergonyida per tot el que ha passat en estos últims anys, però igualment esperançada pel que podem fer entre tots.

Tenim una oportunitat única de posar el comptador a zero.
En este 2016 ens trobem amb l'ocasió insòlita de poder repensar el model, les característiques, el pressupost, la plantilla, els continguts i les relacions amb la resta del sector audiovisual que han de tindre els nous canals de titularitat pública que demana la societat valenciana.
Esta nova oportunitat no és aliena al procés de refundació del nostre país, als nous temps, els nous principis, els nous objectius i les noves maneres de fer i d'entendre el poder i el servei públic que estem vivint.

I és precisament des d'estos nous paràmetres que hem de posar els fonaments sòlids i profunds dels nous mitjans audiovisuals de titularitat pública que necessitem.

La primera és una manifestació radical.
Necessitem una ràdio i una televisió radicalment plurals i dirigides per equips professionals i independents.
Este és el pal de paller de la nova RTVV, el principi sagrat sobre el qual s'ha de bastir tot l'edifici comunicatiu, cívic, professional i econòmic que volem posar en marxa.
Sabem d'on venim i, per tant, no repetiré els detalls del desastre bíblic que hem patit.
I com que sabem el que teníem, per favor, els demane a vostés que facen un pacte d'honor i de sang per a no caure en els mateixos errors del passat.
O és plural, és a dir, o caben tots els punts de vista, opcions polítiques, credos, religions, o més val que no la fem.
I és molt dur dir-ho, però si no és plural no paga la pena.

La nova tele i la nova ràdio han de ser de tots els valencians i no dels qui manen a cada moment.
Ha de ser un aparador del que som i fem els valencians de qualsevol comarca, tendència o color polític, i no un aparell de propaganda al servei del govern de torn.

I vostés, senyors representants de la voluntat del nostre poble, tenen en les mans la possibilitat de dotar la societat valenciana d'uns mitjans públics dels quals ens puguem sentir orgullosos, senzillament perquè tots, i he dit tots, tenen camp.

Ordenen de la manera que siga, que qui mane a la ràdio i a la tele hagen de ser plurals i que no es deixen pressionar per ningú que no siga la seua consciència professional i el respecte al seu ofici.
Pacten que no hi haurà ingerències de cap conselleria ni de cap alt càrrec.
I creen els mecanismes de control intern i extern perquè es puga denunciar qualsevol pretensió de manipulació sectària.

Ordenen que no hi haurà tema que no es puga tocar, ni informació que no es puga explicar, ni persona que no puga parlar, ni opinió que no tinga el seu espai.
Senzillament perquè hem de fer uns mitjans públics, pagats entre tots, amb els impostos de tots els ciutadans, que siga un reflex de la pluralitat i diversitat de la societat de la qual és exemple esta comissió de Les Corts.

I és fonamental posar el projecte de la nova cadena en mans de professionals valencians, gent de trajectòria reconeguda i solvent que s'implique fins al moll dels ossos en alçar una cadena homologable i potent que servisca a la necessitat de la societat valenciana i que faça que se senta orgullosa, igual que els aragonesos se senten orgullosos del seu canal autonòmic o els catalans de TV3.

Esta és una condició imprescindible.
I l'altra és la independència del poder polític.
Cal no tornar a caure en els mals que provocaren finalment la mort d'RTVV, la ingerència en la gestió i l'ús partidista d'uns mitjans públics que eren de tots.
Per això caldria blindar l'equip de direcció perquè no depenga del govern de torn i que compte amb el suport més ample possible a fi que puga treballar amb llibertat i aplicant els criteris estrictament professionals i tècnics en la seua gestió.

Dic que hem de defugir el nou model d'una estructura directiva extradimensionada, que provoca ineficàcia i incrementa els costos.
I cal que la nova cadena tinga una plantilla interna suficient, raonable, en funció de les tasques que li siguen encomanades i d'acord amb la programació a què està destinada.

Crec que tots tenim clar el model de Canal 9 que va rebentar en novembre de 2013, i creiem que no pot tornar i que el nou canal s'ha de refundar sobre les cendres d'aquella fallida.

D'entrada, una afirmació rotunda.
No per tindre una plantilla interna i fixa més gran es fan uns informatius millors, ni més ambiciosos i plurals, ni millors programes ni es té més audiència.
L'anàlisi de plantilles i els pressupostos de les diferents cadenes d'àmbit autonòmic així ho corrobora.

En este sentit he de dir que hi ha vida laboral fora de la televisió.
Vull dir, que després que tornem a la normalitat que mai no s'hauria d'haver trencat i La Generalitat invertisca en la nova RTVV la quantitat de diners que vostés consideren raonable, es reprendrà una activitat econòmica que ara està absolutament en via morta i es tornarà a posar en marxa un sector que es capaç de generar molts llocs de treball qualificats i amb valor afegit.

No pensen només en els llocs de treballs adscrits directament a la nova RTVV.
No creguen que és millor una opció de futur en una plantilla de mil persones que produïsca tots els programes informatius i també els d'entreteniment i que acapare la major part de la producció dels continguts que han de nodrir la graella de la nova cadena.
Este model és obsolet, és més car i és menys eficient, tal i com la realitat ens ha demostrat.

Important, des del meu punt de vista, no és quants treballadors fixos ha de tindre la nova cadena; important és quanta feina i, per tant, quants llocs de treball generarà la posada en marxa del nou canal per al sector audiovisual autòcton.

Treballar per a les productores audiovisuals comportarà un plus d'incertesa, és evident, i per això caldrà aconseguir que les condicions laborals dels professionals que treballen des de dins de la cadena i les condicions dels que treballen per a la cadena des de fora estiguen equiparades i que no hi haja greuges comparatius.

I deixe'm que insistisca en este punt que és molt important.
Crec honestament que es crearan més llocs de treball si es delega la producció dels programes que no siguen estrictament informatius a les empreses audiovisuals del nostre país, que si una plantilla fixa enorme concentra la producció de tots els continguts.
Eixe model està en vies d'extinció i també provoca els efectes perniciosos que tots coneixem.
I també és injust perquè crearia uns greuges insalvables entre el grup que aconseguiria passar els processos de selecció i entrar en la plantilla fixa de la nova cadena i la resta de professionals que es quedarien pràcticament sense possibilitat de treballar, perquè tota la producció estaria copada per la gent de dins de la casa.

Considere que han de formar part d'este nucli intern dur departaments, com ara la direcció de la cadena de programes, serveis generals, administració, investigació d'audiències, nous formats, etcètera, etcètera.
I essencialment els informatius, incloent-hi la informació esportiva de les retransmissions esportives.
Jo vinc, com saben, de fer programes d'entreteniment de diferents maneres, però crec que els informatius són els portaavions de la nova cadena.
Torne a dir, els informatius haurien de ser un element fonamental de la nova televisió i la ràdio pública, com ocorre en altres territoris, com ara Aragó, Catalunya, Andalusia o Galícia, on l'informatiu del migdia de les seues respectives cadenes obté unes audiències enormes, en alguns casos superiors al 25%, i s'ha convertit en referència per a tots els ciutadans.

Caldrà arbitrar, això sí, els mecanismes per canalitzar l'arribada dels projectes de les diferents empreses als responsables de la programació de l'equip de direcció de la cadena.
I caldrà que es tinguen en compte la solvència, experiència i personal responsable dels diferents projectes que s'oferisquen.
Però estiguen tranquils perquè el sector té una gent qualificada per a omplir, no una graella de programes, sinó quatre canals generalistes.

Una altra afirmació rotunda.
No per tindre un pressupost més alt és fa una tele excel·lent ni es fan millors programes i es té més audiència.
Dit això, sense un pressupost raonable i ajustat a l'ambició de projecte, on es tinga en compte l'extensió del territori, el cost afegit del doblatge, de la producció aliena, la població i el nivell dels continguts que es volen posar a la graella de programació, tampoc no es podrà treballar.

Ha de ser una cadena austera, però no miserable.
No cal que hi haja 1.
200 treballadors, òbviament, però tampoc es pot fer amb 300.
Ha de ser una tele on no hi ha estrelles que cobren sous milionaris o gent que cobre per no anar-hi.
Però no podem fer una tele low cost, que coste menys a base de pagar sous de misèria als professionals o als proveïdors.

El sector audiovisual ha vist com s'han deteriorat les condicions laborals en els últims anys, i especialment ací, a causa del tancament d'RTVV i de la crisi econòmica que afecta els sectors tradicionals de l'economia valenciana.
Poca oferta de treball, molta gent a l'atur i centenars de llicenciats en Ciències de la Informació o en Comunicació Audiovisual han provocat que cobre menys un periodista, un muntador que un collidor de taronges.
I no pot ser que un professional de la comunicació somie a ser mileurista i que hi haja gent que accepta treballar debades.
Això és indigne i no ho deuen consentir.

D'altra banda, no pensen vostés que es fan programes iguals quan es té un pressupost suficient, raonable, que quan no hi ha diners ni per a pagar l'aigua als convidats.
La tele és cara, és un mitjà costós, ja que perquè isca una imatge a la pantalla cal una quantitat enorme de professionals qualificats, calen unes instal·lacions que no són una paradeta de petardos, calen uns platós, els segments dels satèl·lits per a tindre una connexió en directe, el sou dels periodistes, etcètera, etcètera, etcètera.

I és evident que el nostre cas, la nostra televisió pública haurà de disposar d'una dotació econòmica proporcional a la població valenciana, al nostre PIB, a l'experiència de vint-i-cinc anys de l'antiga RTVV, als pressupostos de les altres cadenes autonòmiques similars, i sobretot a l'ambició i els objectius del projecte que estem tractant de conformar entre tantíssima gent.

Hi ha cadenes autonòmiques que paguen tres-cents o quatre-cents euros per programes de plató de mitja hora, o prime time de dos mil cinc-cents o tres mil euros.
I això no pot ser.
Es fa, però no s'ha de fer.
Senzillament perquè això acaba provocant un empobriment del sector, la precarització del treball i la fugida del millor talent i dels millors professionals.

Segur que ens haurem d'ajustar, però crec que hi ha uns mínims dels quals no es pot abaixar per dignitat i per a garantir la qualitat dels productes que han d'aparéixer a la pantalla.

Però una cosa els he de dir a vostés, i ahí sí que em posaré solemne: quan posen en marxa la nova tele i la nova ràdio tinguen en compte, per l'amor de Déu, els diners que es poden gastar.
Vostés saben com està la caixa de La Generalitat i quines són les obligacions, el deute i la capacitat de finançament, de manera que no estiren més el braç que la mànega i creen la cadena que puguem pagar.

Com a part del sector audiovisual pense que es millor que s'aboquen cada any cent cinquanta milions d'euros o cent vint, millor que no setanta o sixanta.
Però si en rigor en el primer any només se'n poden gastar sixanta-nou no encarreguen produccions que no es cobraran en la data prevista en el contracte.

Més enllà de tots els despropòsits que coneixem, una de les coses que més mal va fer i més dolor va provocar va ser la manca de pagament a les productores valencianes.
Moltes es van arruïnar perquè demanaven crèdits per a pagar nòmines i la llum i els decorats, però en compte de pagar als tres mesos o als sis acabaren pagant als tres anys i mig.
I això va provocar la ruïna de molta gent.

De manera que ja ho saben, no ens tornen a enganyar ni es passen d'ambició.
Paguen allò que puguen o facen allò que puguen pagar.

La nova televisió, des del meu punt de vista, ha de ser molt ambiciosa, homologable a les millors del nostre entorn i ha d'aconseguir en una o dos temporades tornar a ser estimada pels valencians de dalt i de baix, pels qui la veien i deixaven de vore-la i pels qui mai no tingueren la curiositat de què hi feien, pels qui parlem habitualment en valencià i pels qui no el parlen però volen entendre'l.

La nova televisió ha de fer un esforç enorme per a reconciliar-se amb els ciutadans que va decebre durant molts anys.
Ha de tornar a enamorar-los, a seduir-los perquè tornen a sintonitzar-la en el número 9 del seu comandament a distància i perquè passen en algun moment del dia per la seua programació.
I, per tant, ha de fer una programació que connecte amb la gent més major, que era la que habitualment constituïa el target més ample entre els teleespectadors, i ha d'apostar per la gent més jove, més dinàmica i més compromesa.

Això serà ben difícil, perquè tots sabem que els joves, els meus fills, els de vostés, no veuen la tele al menjador, sinó a la seua habitació, o al mòbil o a la tauleta, i la veuen mentre van al metro o en autobús a la universitat o a treballar.
Haurem d'acostar-nos a eixa generació que no veu la tele de manera convencional, però que consumix molta televisió, moltes sèries, realities, programes musicals i altres espais adreçats als seus gustos.
I haurem de facilitar-los l'accés als programes a través del web i facilitar-los que participen i que opinen i que intervinguen a través de tots els canals, xarxes, etcètera, que fan servir.

Pensem en les iaies que veien L'alqueria blanca, però pensem també de manera obsessiva en els nostres fills per a ser capaços d'oferir-los algun programa que els agrade, en algun moment del dia, algun dia a la setmana.

Abans de…, havia preparat una qüestió sobre el valencià, però entenc que Vicent Moreno ja ho ha dit tot.
Però només faré un apunt que segurament no ha eixit.
El valencià no és un handicap que pot provocar que alguns possibles teleespectadors d'algunes comarques el rebutgen, sinó un valor extraordinari, una segmentació temàtica que comprén tots els habitants del nostre país, vora cinc milions de teleespectadors interessats pel que passa ací i pel que fem nosaltres.

El fet que siga en valencià provocarà un creixement del sector del doblatge, tan maltractat durant les últimes dos dècades, i donarà faena als actors i farà que la nostra cadena siga normal, igual de normal que les cadenes autonòmiques d'altres territoris que tenen un llengua pròpia, com Catalunya, Balears, Euskadi o Galícia, i que han enfortit un sector audiovisual propi gràcies precisament al fet diferencial que la seua programació és en la llengua del país.

Si és en valencià, provocarem que hi haja més presentadors, guionistes, redactors, que tinguen més oportunitats laborals ací i fora.
Demostrarem que estudiar en valencià i dominar l'instrument que és la nostra llengua, com dia Vicent, és bo i aporta oportunitats laborals en el futur.
Que siga valencià, disculpa, no ens fa aldeans, com alguns consideren, ni ens tanca en un entorn limitat, sinó que ens obri un món de possibilitats en el nostre àmbit i ens permetrà després fer el salt a altres territoris, a altres cadenes, en altres llengües, com fan, des de fa anys, els actors, guionistes o presentadors que s'han fet i han crescut en televisions autonòmiques, com TV3, IB3, TVG o a la televisió basca i que ara treballen i triomfen a Televisió Espanyola, Telecinco, Antena 3, La Sexta o Telemadrid.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Lluch.

Comencen ara el torn dels grups parlamentaris.
Comencem amb el Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Té la paraula l'il·lustre diputat i síndic Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Hola.
Bon dia, senyor Lluch.

Algunes reflexions que em provoca la seua intervenció.
Per una banda, m'agradaria que concretaren una miqueta més…, encara que vosté jo crec que ha segut massa radical -des del meu punt de vista, és una opinió- a l'hora de plantejar la, la… aquesta relació entre producció pròpia i producció aliena.

Però, en qualsevol cas, jo crec que sí que n'hi hauria de tindre una relació saludable entre producció pròpia i aliena, però tal vegada tire a faltar una miqueta més de comprensió del que vosté diu.
Perquè, per exemple, ¿què farien amb els tècnics?
Perquè, clar, vosté ha parlat de l'staff pràcticament i dels informatius, inclòs, Els Ports, però ahí n'hi ha un fum de tècnics que n'hi hauria de pensar… No tots els extreballadors de radiotelevisió valenciana eren periodistes, n'hi havien tècnics i molt bons.

El senyor Lluch Quilis:

Els millors, els millors tècnics i professionals que hi ha hagut en este país estaven en RTVV.
Molts, no tots, però els millors estaven en RTVV.

El senyor Montiel Márquez:

Molt bé.
Això pense jo també.

Ho dic perquè jo crec que tenint eixa possibilitat de recuperar els millors, o bona part dels millors tècnics, n'hi hauria de pensar també que caldria incrementar la producció pròpia.
Perquè jo en la producció aliena tinc un problema, en tinc diversos, però un dels problemes és… Vosté, que a més té l'experiència d'haver estat dins i fora, clar, ¿pensa que quan es dóna producció aliena, cal transmetre un decàleg de valors, una mena de codi ètic?
Nosaltres volem fer una televisió que tinga, pel que vosté diu, la pluralitat, el no sectarisme, etcètera.
Jo entenc que és molt important transmetre un decàleg de valors, un codi ètic, tant a l'hora de rebutjar la discriminació per orientació sexual, per raó d'ideologia, de religió, etcètera.
Jo crec que és important.
I no estic segur que siga tan fàcil traslladar això a un plec de condicions per a contractar producció aliena.

Per tant, jo crec també que cal un instrument de control i de filtre i també un defensor de l'audiència.
Parlant d'audiència, ¿no pensa vosté que el concepte…, a soles pensar en audiència pot distorsionar, com a element determinant, pot distorsionar també la concepció de servei públic?

Després, me preocupa això que ha dit… Jo crec que s'ha avançat vosté, però és una cosa que em preocupava.
Un dels handicaps històrics ha segut que la producció aliena està molt mal pagada, no als productors, que alguns han guanyat de debò, sinó als treballadors i al sector, que ha tingut de ficar-se al servei d'eixos productors.

I, per tant, jo crec que també deuríem de garantir quan s'encarrega producció aliena, unes mínimes garanties, un tractament de no sobreexplotació dels professionals, perquè jo vullc que el sector audiovisual cree ocupació, però que el cree de qualitat i que no aboque la gent a la precarietat i a la sobreexplotació.

Després, m'agradaria que me diguera com podem fer per a garantir la primacia de les empreses i projectes valencians a l'hora de les adjudicacions.

M'agradaria també vore si vosté…, vosté ha conegut professionals com vosté que s'han…, fins i tot en el moment bo, encara se n'han eixit per a muntar una productora per a treballar per a l'empresa de la qual se n'han eixit.
N'hi han casos, i no anem a donar noms, que vosté mateix coneixerà.

I, per tant, jo crec que hi ha hagut un moment massa sucós també a l'hora de la producció aliena.
I per això jo tinc cert recel.
I m'agradaria que deixaren clar eixa proporció.

I després, una altra cosa -i acabe-, mire, jo crec que la producció aliena cal garantir també el finançament.
Nosaltres anem a proposar que els productors que reben un encàrrec puguen tindre… disposar d'una quantitat avançada perquè no tinguen de carregar amb les despeses financeres del producte.
I pense que la llei de subvencions i la llei de contractes del sector públic dóna eines, dóna ferramentes per a fer eixe avanç de diners.
M'agradaria conéixer la seua opinió.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

El senyor Lluch Quilis:

Com que tinc mala memòria, ¿els importa que conteste a cadascú perquè sóc incapaç de recordar-ho tot?

El senyor president:

No.
La dinàmica parlamentària, malauradament, no ho permet.
(Veus) S'ho pot anotar tot, senyor Lluc, i després els deu minuts sí que són orientatius.
(Veus) I si fa falta, hi haurà flexibilitat, però la dinàmica parlamentària no ho permet, ni el reglament ni res.

En segon lloc, és el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
Té la paraula l'il·lustre diputat el senyor Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Moltes gràcies, senyor president.

Bon dia, senyor Lluch.

M'ha agradat molt la seua exposició.
Estic pràcticament en tot d'acord amb vosté, el meu grup està d'acord amb vosté.

M'agradaria aclarir un tema, i és el tema del valencià.
Això de l'aldea ja crec que està aclarit.
(Rient i veus) Ja és el segon que m'ho anomena hui.
(Veus) No n'hi han pegues.

Mire, nosaltres defensem o estem buscant la manera que els castellanoparlants tinguen també el dret a rebre informació, part de la informació de proximitat en castellà.
Però açò pareix que s'estiga interpretant que nosaltres volem un percentatge especialment alt de castellà en la radiotelevisió valenciana.
No és aixina per a res, per a res.
Nosaltres tenim clar que la tele, en la radiotelevisió valenciana, la radiotelevisió té de ser en valencià.
Altre tema està en eixe dret que nosaltres considerem fonamental, que n'hi haurà de buscar alguna fórmula per a garantir-lo.
Però, de veritat, que no se preocupen, que nosaltres pensem que radiotelevisió té de ser en valencià.

Mire, ha deixat frases que a mi m'han agradat molt.
Â«O és plural o no val la pena fer-la.
Â» Estem totalment d'acord.
Â«Austera, però no miserable.
Â» Totalment d'acord.
Â«Que no per tindre una plantilla més gran se fa una millor programació.
Â» Totalment d'acord.
Â«Que n'hi ha de potenciar el sector audiovisual.
Â» Totalment d'acord.

Nosaltres també pensem que la programació que… tindria de ser íntegrament els informatius i tota la resta tindria de delegar-se.
Pensem que n'hi han formes de controlar la programació aliena sense pegues, amb productors adjunts, en garantir el tracte dels empleats en el sector audiovisual, no té per què crear-se treball sense garanties en el sector audiovisual.

Jo espere que el nostre treball ací servisca per a fer una tele molt, molt, molt diferent als exemples que vosté ha posat.
Espere que la nova radiotelevisió valenciana no se parega en res, però en res, en molts exemples, sobretot en un que vosté ha dit, que és TV3.
Vosté ha dit que els catalans se senten orgullosos de TV3.
Jo li dic que molts catalans, segurament la majoria, senten vergonya de TV3.

El senyor Lluch Quilis:

El 28% dels informatius.

El senyor Subiela Chico:

Sí, perfecte, 28%.
Segurament, l'altre 62% tinguen vergonya de la seua televisió.
Espere, de veritat, que aconseguim fer una televisió molt diferent.
Perquè jo crec que TV3 és una televisió que és un exemple clar de manipulació i de malbaratament de diners públics.
Però a banda d'açò, estic d'acord en tot el que vosté ha dit.

I ja que vosté és periodista, sí que li preguntaria pel tema de la manipulació política que se va viure en radiotelevisió valenciana.
¿Com pensa vosté que se pot evitar?
¿Quins òrgans de control creu vosté que són indispensables crear en la nova radiotelevisió valenciana, si molts, pocs o cap?

I ja, com a extreballador, també m'agradaria preguntar-li sobre la mobilitat dels futurs empleats de radiotelevisió valenciana.
És un tema que va ser conflictiu en l'anterior empresa.
¿Creu vosté que és necessari que els nous empleats de radiotelevisió valenciana tinguen la capacitat d'una mobilitat dins l'empresa?

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

He de dir-li, senyor Lluc, que la seua intervenció ha aconseguit una cosa totalment inhabitual, i és que el senyor Subiela se'n passe del temps.
És una cosa totalment inhabitual.
(Rialles)

El senyor Lluch Quilis:

Més inhabitual per a mi és coincidir amb el seu model.
(Rialles)

El senyor president:

Molt bé.

En tercer lloc, correspon el torn al Grup Parlamentari Compromís.
És per això que té la paraula la seua il·lustre diputada la senyora Mònica Álvaro.

La senyora Álvaro Cerezo:

Molt bon dia.

I agrair eixa veu que vosté ha oferit avui en este procés, que la veritat encoratja a molts i que també sabem que tenen molts il·lusió pel que estem fent, però que també les expectatives són altíssimes.

I permeta'm avui que des d'ací tinga un record per a Televisió Guadalajara, un canal que esta setmana s'acomiadava de l'audiència, fonia a negre, per raons, entre elles, de dèficit econòmic, per descomptat.

Al voltant d'això, el darrer contracte programa que es va aprovar en radiotelevisió valenciana al 2013 incidia molt en el dèficit econòmic, però també parlava d'uns indicadors mínims de qualitat i assegurar també, al mateix temps, una rendibilitat econòmica i una rendibilitat social.

I jo li pregunte: ¿com es pot fer que eixa declaració d'intencions siga realment viable?
I ¿com aprofundir en el seu compliment des de dins, des de la pròpia radiotelevisió?
Deuríem…, i farem tot el possible i l'impossible també perquè siga així.

Nosaltres no volem una radiotelevisió manipulada, això ha quedat claríssim en tot el que portem de procés d'esta comissió.
Però sí que m'interessaria saber com podem fer això des de dins, des del mateix consell.

També n'hi ha una figura que nosaltres, a Compromís ens preocupa prou, que és el consell audiovisual autonòmic.
¿Encaixa o duplica estructura?
És un model que tenen, per exemple, en televisió de Catalunya, en TV3.
És un model també que fomenta la participació, tot i que jo m'he quedat, la veritat, sorpresa amb les declaracions del meu company Subiela, que parla d'una televisió manipulada, quan s'estan fent coses molt bones en TV3 i se l'agarra com a model en moltes altres televisions.
Però ja parlarem un dia vosté i jo tranquil·lament.
A mi sí que m'agrada i ja m'agradaria poder tornar a veure TV3 ací al País Valencià.

I, per últim -i per a no passar-me de temps-, les delegacions territorials han sigut sempre les grans oblidades en esta comissió, junt amb la ràdio.
La ràdio també ha sigut una gran oblidada en el que portem de comissió.
I jo crec… I sempre parlem de vertebrar país, però sempre ens oblidem d'eixes delegacions territorials que ara per ara no s'ha parlat suficientment i àmpliament, ni de com integrar-les realment en eixa nova llei que volem fer i quines funcions haurien de tindre, si de veritat volem un model, com el que volem, de radiotelevisió valenciana plural, i pel qual ací s'advoca.
Jo crec que el paper de les delegacions territorials ha de ser fonamental.
I m'agradaria saber què opina vosté o com podríem encaixar-les.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies, senyora Álvaro.

És ara el torn del Grup Parlamentari Socialista.
Té la paraula la il·lustre diputada la senyora Rosa Peris.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, president.

Senyor Josep, bon dia, benvingut a esta, a esta…, Josep Ramon Lluch.
Gràcies per haver vingut, per haver acceptat la nostra sol·licitud.

Vullc agrair-li també el seu realisme.
Algunes coses que vosté ha dit ens agradarà més o menys, però això significa exercir també el pluralisme.
I jo compartisc i respecte, per suposat, la seua opinió.

Nosaltres teníem interés que vosté vinguera per les dos vessants, com a periodista i com a productor valencià, però també, como vosté bé ha dit, és director d'antena, d'un nou model de televisió ficada en marxa, 7TV Múrcia, que és un model nou, ja que és una televisió pública amb gestió privada.

A nosaltres sí ens agradaria…, deixe per anticipat escrit, perquè conste en acta, que no és per suposat el model que nosaltres defensem, però també és de veres que en el ventall és important conéixer tots els models a fi d'errar el mínim possible en el que nosaltres volem ficar en marxa.
A mi sí que m'agradaria contar i conéixer la seua opinió com a professional dins d'un model, que no n'hi han molts i que és relativament nou, amb un pressupost que entenc que és minúscul, crec que no aplega ni als 7 milions d'euros.

I per això, tant que periodista i productor valencià…, ¡clar que sí!
, estem ací a causa de l'abrupte tancament de radiotelevisió valenciana, i com vosté dia, d'eixe passat no anem a tornar, però hem d'administrar les conseqüències de tot eixe desastre.

I a més, seria fàcil poder fer-ho si el plantejament d'obrir radiotelevisió valenciana no ens trobàrem en un moment que hi ha una crisi, una crisi econòmica sense dubte, però també n'hi ha una crisi del model de televisió pública i de la televisió autonòmica, entre altres coses, perquè l'endeutament i la supergovernamentalització ha fet que la gent no les estimara, o que no les estimara tot el que volgueren.

I eixe sentit, això, juntament amb la crisi de sistema, ens du que tenim de replantejar quina televisió pública volem i quina televisió pública autonòmica.

I a més, en un moment en què per part de les televisions privades estem en el procés completament contrari, de concentració.
Ací al nostre país hi ha dos grans grups ja mediàtics privats.
I nosaltres competim en el mateix mitjà des del públic, des de la falta de consideració, de credibilitat, front a estos dos grans monstres o dos grans grups que hi ha.
Bé, ahí tenim de jugar la nostra partida en eixa televisió de proximitat, en eixa televisió que siga més plural, que siga professional, que siga independent, que tinga òrgans de control.

I jo li preguntaria: ¿com garantim la independència dels òrgans de control?
Perquè òrgans de control, haver-los, els ha hagut en el passat, algunes televisions autonòmiques els tenen i, en canvi, seguim parlant de televisions públiques governamentalitzades.
És un problema de falta d'òrgans o és, com jo crec, que no tenen garantida la seua independència.

I per últim, en el tema de la producció aliena, que nosaltres és un tema que també estem ací plantejant, vosté formà part d'un grup, Uniprova, en el qual n'hi havia vint empreses del sector audiovisual en l'etapa anterior, crec que no varen guanyar aquell concurs.
Però quan vostés estan plantejant la producció aliena, ¿vostés pensen en graella, en franges o en programa a programa?
Pense sempre en el sector audiovisual a la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Peris.

Correspon ara el torn al grup Parlamentari Popular, i és per això que ara té la paraula l'il·lustre diputat el senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies.

Moltes gràcies, senyor Lluch, per la seua intervenció.
I a més, mire que ja hem tingut moltes compareixences i li tinc de reconéixer que ha aconseguit vosté una cosa que no s'havia aconseguit fins ara, i és que determinats grups polítics es pronuncien sobre coses que van a generar el debat polític entre mosatros, sense cap dubte.
Bé, està molt bé, però no havia ocorregut fins ara.

Li faré unes preguntes respecte al que vosté ha plantejat, però, és clar, a mi sí me preocupa sentir en esta comissió a determinats grups parlamentaris quan jo pensava que ací estàvem treballant per a buscar un nou model de radiotelevisió, en este cas, valenciana, i m'espanta i me preocupa molt sentir que el model que ells estan disposats a defensar al llarg d'esta labor parlamentària va a ser el model de la radiotelevisió catalana, de TV3.

És clar, sentir ací en esta casa que TV3 és un model d'independència política, un model en què s'ha de sentir reflectida la futura radiotelevisió valenciana, és clar, m'espanta i…, bé, tindrem segurament debats interessants respecte d'esta qüestió.

I també me preocupa sentir eixa falta de confiança en el sector privat quan se diu: Â«Hombre!
, es que es muy difícil llevar un decálogo de valores a un pliego de condiciones.
Â» Bé, jo espere que això simplement siga un apunt, no siga una idea preconcebuda que va a marcar clarament el que tinga de ser la futura llei, perquè en això, és clar, el grup parlamentari a què represente estarem totalment en contra.

I dir-li, respecte als sistemes de control, ací hi han hagut compareixences molt interessants al llarg de les últimes setmanes, que dien: Â«Es que esto de los mecanismos de control es muy complicado.
Y lo más importante para tener un buen sistema de control dentro de una televisión es la voluntad.
Â» Perquè parlaven d'un sistema esclerotitzat de la radiotelevisió pública europea i, fonamentalment, es feia referència a…, es feia referència a estes qüestions.
Totes les televisions, totes les televisions europeus de les que hem tingut coneixement ací en esta comissió i que coneguem pels nostres informes, totes tenen en este moment crítiques respecte a la politització.

De fet, la Llei 3/2012, de la radiotelevisió valenciana, establia que el consell d'administració i el director general se triaven per part d'estes Corts, és a dir, per part de la representació de tot el poble valencià, però molts d'ells han dit: Â«Però la voluntat és fonamental.
Per moltes lleis, per molts consells que vostés fiquen endavant, si no tenen voluntat d'independència, eixa independència no es va a aconseguir.
Â»

I respecte a la producció, als treballadors, també s'ha dit ací: Â«És molt difícil aconseguir una plantilla en què el talent estiga implícit.
Â» I se defenia molt l'empresa privada precisament per això, la iniciativa privada precisament per estes qüestions.

Per això li volia fer dos preguntes.
Una respecte al que comentava de la iniciativa privada.
És a dir, ¿creu vosté que és tan complicat portar eixe decàleg de valors a un plec de condicions, com se dia?
¿Creu vosté que la iniciativa privada no és capaç inclús de marcar-se pròpiament eixe decàleg de valors?

Jo he dit en esta comissió que crec que sí és important l'ajuda per part de les administracions als sectors audiovisuals propis, en este cas, al sector audiovisual, al sector audiovisual valencià, com crec que ocorre en tos els casos de la resta de comunitats autònomes.

Però és cert que ací.
.
.
, crec recordar que va ser el professor Boix qui va dir, Â«¡home!
, tampoc n'hi hauria per què marcar condicions especials per al sector audiovisual valencià per a les empreses valencianes, perquè les empreses valencianes de per si tenen un avantatge fonamental respecte a altres empreses foranes, pel fet que són valencianes, que coneixen la societat, coneixen l'idioma i, per tant, ho tenen més fàcilÂ».

Torne a dir-li que jo continue pensant que a pesar del que va dir el senyor Boix, sí és important que n'hi haja una ajuda per part de les administracions, en este cas, al sector públic audiovisual, però m'agradaria conéixer la seua opinió sobre eixa reflexió que va fer en el seu dia el senyor Boix.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

Ara sí, senyor Lluch, és el seu torn i pot contestar vosté com vullga, per ordre d'intervinents, per ordre temàtic.
.
.
Té vosté total llibertat.
(Veus i rialles)

El senyor Lluch Quilis:

Abans de res, jo sóc una persona d'esquerres.
Me manifeste, i ho he dit públicament, nacionalista i d'esquerres.
De manera que no enganye a ningú, coneixen la meua trajectòria i l'he feta explícita.
De manera que podrien pensar que per ser d'esquerres he d'advocar per una televisió pública en un enorme.
.
.
, que siga on els treballadors de dins ho facen tot, perquè això sembla que és el públic.
¿Val?
Però l'experiència me demostra que no és cert, que no és cert.
Ja m'agradaria a mi que en les televisions públiques estigueren els millors, però no és cert.
I ja m'agradaria a mi que en les televisions públiques on he treballat tant des de dins com des de fora, i sobretot, senyor Bellver, en una època en què vostés manaven en la televisió pública, allí estigueren els millors i que els criteris foren professionals, i no ho eren.

Jo entrí en Radiotelevisió Valenciana en l'any 1990, i els assegure -i ací hi ha algun company meu que estigué en aquella ràdio- que se treballava d'una altra manera, i crec que no era una ràdio manipulada i que la gent treballava amb llibertat.
I crec que hem arribat a este punt perquè el model ha esclatat, perquè els polítics varen clavar la mà on no tocava i perquè varen posar a gent que no calia i els varen obligar a fer coses que no tocava.
De manera que jo vinc des de la decepció, segurament perquè la realitat és la que és.

I han provocat un desastre en el sector i en els treballadors que estem pagant-ho tots.
De manera que la realitat, encara que el model idoni siga eixe, tots voldríem que la televisió pública fóra per professionals que treball.
.
.
, però crec que la gestió, fins ara, no funciona.
I hem vist el cas de Televisió Espanyola on he treballat, i he vist el cas de la televisió de Castella-la Manxa on he treballat i TV3 on he treballat.
I crec que no és aixina.
I ho dic jo des de l'esquerra, des d'una persona que creu en el sector públic i que creu que un servei, com és el de la comunicació pública, ha de tindre uns valors, però no ho han fet.

I aleshores, és a partir d'ahí que com que estem en una nova etapa, intente traure'm els perjudicis i aportar un punt de vista particular, personal, però no és propi només.
Per a arribar ací he parlat amb molts professionals, amb diferent gent de dins i de fora, per a tractar d'arribar a un consens, encara que significa renunciar a uns principis, però crec que hem de llevar-mos inclús el trage que ens ve xicotet.
De manera que ara, en este 2016, i fruit del desastre que han provocat alguns, ho hem de repensar, simplement perquè d'ací deu o quinze anys no torne a estar en este problema que tenim.
Ja està, simplement és per això.

Respecte al que dia el senyor Montiel, a vore, per la meua experiència, qui mana és el director general, qui mana és l'equip de direcció, que determina què es fa, qui ho fa, com es fa.
I els valors, les ordres, quins han de ser els programes, quin ha de ser el to i quin és el nivell d'exigència d'audiència ho determinen els directors generals, els equips.
I a partir d'ahí, determinaran fer una televisió d'unes característiques.
.
.
, vaig a dir Tómbola o el Parle vosté, o una televisió diferent, en un sentit més cultural, més.
.
.
, diferent, simplement.

Però pensen vostés que en totes les televisions on jo he estat qui mana és la direcció d'antena, la direcció de la cadena, que diu què es fa.
El sector audiovisual o els treballadors de dins la casa fan allò que els manen, per definició, perquè és la manera de treballar.
.
.
Algú té la responsabilitat d'omplir la graella i decidix què va, i qui ho fa i com, i exigix el grau d'intensitat d'eixos programes.

El cas, per exemple, primari de.
.
.
, jo personalment.
.
.
El Carta blanca venia d'un model que era La vida en un xip, de Joaquim Maria Puyal, un programa per a traure's el barret.
En Canal 9 va modificar-se amb el nom de Carta blanca i en una altra època, amb el nom de Parle vosté, va ser radicalment diferent.
¿Quin era el model original?
La vida en un xip.
¿A qui no li agradaria -a mi el primer- haver fet La vida en un xip?
A mi.
Però, ¿què va ser?
En l'època d'Amadeu Fabregat, va ser el Carta blanca i després va ser el Parle vosté.

Bé, el grau de soroll, de continguts, etcètera, els determina la direcció general.
De manera que el codi ètic vindrà, senyor Montiel, si s'imposa des de dins, si no encarreguen coses que no toca, si no fan Tómbola.
¿Per què ho han de fer?
Doncs no el facen, no l'encarreguen.
Facen programes de proximitat, facen sèries de ficció en valencià.
Perquè, clar, evidentment, en totes les cadenes amb llengua pròpia, les ficcions pròpies són aquelles que determinen l'enganxament amb la cadena i no altres.
Si és que això depén.
.
.
, el director general manarà què s'ha de fer, no?

Per això dic que la garantia de control, que apuntava, de les condicions laborals.
.
.
Jo vinc d'un territori fatal, i ara explicaré, a requeriment de la senyora representant del Partit Socialista, les condicions de la televisió de Múrcia.
A això no podem anar.
Això és un desastre, això és un desastre, perquè no pot ser que un treballador, un periodista, cobre 960 euros; 968, el prefix de Múrcia, que diuen.
Això no pot ser.
No podem arribar a deteriorar tant el sector ni les condicions laborals que un professional que treballa huit i deu hores cobre 968 euros, no pot ser.
Es pot fer, però no toca.

De manera que les garanties de control dels treballadors és molt senzill.
Hi ha un contracte.
Hi ha un pressupost.
I les persones delegades de la producció de la cadena, tal com es feia en algun moment.
.
.
I en algun moment no es feia, perquè hi havia algunes produccions de fora, que venien des de Madrid, i es feien aixina: Â«VistoÂ».
I hem vist programes que costaven una fotracada i que no valien.
De manera que depén del rigor, val?

De manera que, ¿de què depén?
Doncs, que considerem que tots els treballadors, tant de dins com de fora, han de cobrar el mateix.
I que cal presentar un TC1, no?
-¿es diu TC1, allò que posa les nòmines?
-, (se sent una veu que diu: Â«TC1.
Â») doncs, s'ha acabat.
Si és molt senzill.

On està el marge?
En la capacitat que té el sector audiovisual i la iniciativa privada de millorar els processos, de millorar els processos, de ser més eficients, d'aconseguir coses que des de dins, per les raons que siguen, no s'aconseguixen.
Ja està.
Però que les condicions laborals dels de dins i de fora han de ser les mateixes.
.
.
, evidentment; això reivindique.

Per això els deia que no importa tant que hi haja persones dins de la tele en la nòmina fixa o fora, si les condicions laborals són les mateixes i no hi ha un greuge entre els qui aconseguixen passar un procés de selecció, que sempre serà un tub xicotet, un embut, i, en canvi, si foren ja mil, dos mil o tres mil llocs de treball i cobren el mateix, les mateixes nòmines i tenen les mateixes condicions, ¿quina diferència hi haurà?
No n'hi ha d'haver cap.
Clar que n'hi havia abans.
Però, si ara vostés pacten i són exigents en els processos de contractació i de control, doncs, ¿per què va a haver-hi cap problema?
Però han de ser vostés, la nova direcció de la cadena, qui impose eixes condicions.

Pel que fa al finançament, evidentment, senyor Montiel, no pot ser que s'encarregue un programa, que pose en contracte que es cobra a tres mesos o a sis i que s'acabe pagant a tres anys i mig.
Això no pot ser; s'ha acabat, pleguem, perquè això no és seriós ni rigorós ni.
.
.
, i és una ruïna.

De manera que, els deia, arriben on puguen arribar, i vostés sabran quin és el pressupost que es poden gastar i quant ha de ser la dotació econòmica.
Però, si no poden pagar-la, no encarreguen res, perquè és pitjor.

¿M'ha quedat alguna cosa pendent, senyor Montiel?
No?

Gràcies.

Després, el senyor Subiela.
A vore, una cosa, els faré una anècdota personal, però és certa.
Jo, quan he anat a Múrcia, m'he sorprés perquè un murcià me coneixia a mi.
Dic: Â«Si jo no he vingut mai a Múrcia.
Â» Diu: Â«Lo veíamos en la tele.
Â» En Múrcia.
En Múrcia me coneixien a mi.
De manera que el factor castellanoparlant o no, no és un problema, de veres.
Lleve-s'ho del cap.

Un dels meus millors amics és de la Torre d'Utiel, en el límit en Cuenca.
I allí veien els programes de Canal 9, i veien L'alqueria blanca, i veien els informatius.
S'entén.
El valencià s'entén, si volen.

L'única censura que he fet jo en la vida la comentaré ara amb vostés, va ser a un senyor en el Carta Blanca, un senyor que es deia Belenguer i era representant d'una APA catòlica, per a un programa sobre educació.
Parlava amb ell, jo en valencià i ell en valencià.
I volia, pretenia parlar en castellà en el programa i que li posara traducció simultània, val?
I jo vaig dir que eixe senyor no venia.
Vaig eixir en l'ABC i tot això.
Cal voler entendre-mos.
Simplement, ell volia imposar una llengua, volia no entendre-mos.
De manera que, qui vol, ho entén.

L'alqueria blanca tenia una audiència extraordinària i els informatius de Canal 9 i Dossiers.
De manera que, a qui li interessa.
.
.
Ara, si no volem entendre-ho.
.
.
A mi encara, en els supermercats, me diuen: Â«¿Cómo?
Â».
Bé, doncs, si no volen entendre-ho, no ho entendran.
Però per això no patisca, també en les comarques castellanoparlants de la Plana d'Utiel i del Baix Segura mos seguixen, si la programació està bé.
Si parlen del temps, ho entenen.
¿Quina diferència hi ha que diguen que plourà o que lloverá, si veuen ahí l'oratge?
No facen d'això un problema.
No ho és, de veres; no ho és, no ho és.

Me deia això de la manipulació política, ¿com es pot evitar?
Si és que això depén de vostés.
Si és que era molt fàcil, no calia cridar des de presidència a canviar la reixeta de l'informatiu del migdia.
Si era molt senzill.
Simplement no cal, això és lleig, no cal fer-ho.
Simplement que vostés, els qui siguen, els qui manen, ara una majoria o d'ací els anys que siguen una altra, simplement la tele i la ràdio no es toquen.

Tots coneixem l'època de Fran Llorente, que era magnífica i tots.
.
.
, tenien els millors informatius, els de Televisió Espanyola, perquè era lliure, perquè el criteri era professional.
(Se sent una veu que diu: Â«Ve esta vesprada ací.
Â») Doncs, m'alegrarà escoltar-lo, no?

Simplement.
.
.
Si no calia.
Simplement l'home tenia els collons de no acceptar ninguna pressió política i de dir: Â«Pues no te pongo al consejero o no te envío a la.
.
.
Â» ¿Es así, señor Delgado?
Doncs, ja està.
Si és que només cal tindre algú que sàpia què ha de fer i els altres que tinguen la vergonya de no cridar.
(Veus) Ja està, si és que no cal.
De manera que.
.
.

Ara, si agafem a directors d'informatius o directors que són caps de propaganda del partit.
.
.
Doncs, ¡per l'amor de Déu!

La independència se genera amb confiança i agafant professionals sòlids, solvents i que no tinguen por que els tiren.
Perquè si tenen por que els tiren, seran submisos.
De manera que blindem-los perquè no tinguen por que els tiren.
És molt senzill.
Però depén de vostés, d'esta majoria d'esquerres o de la majoria de dretes o mediopensionista quan vinga.
Simplement és que tinguen respecte als professionals i que confien en allò que han de fer.

I pel que fa a la mobilitat de futurs treballadors, clar que s'han de moure!
Jo fa vint anys que me moc.
Agafe el dilluns la maleta i me n'he anat a Toledo, a Balears, a Mérida.
.
.
, set-cents quilòmetres cada setmana.
Ara a Múrcia, a Madrid.
.
.
Anem on toca.
El món ha canviat.
I els nostres fills se'n van a Londres o se'n van a Madrid o se'n van a Brussel·les a treballar, on toca.
¿En quines condicions?
Pactem-les, però no pot ser que un se quede.
.
.
Â«No, és que jo -vaig a dir, eh?
- sóc de Castelló i m'he de quedar ací.
Â» I?
És que la teua faena està en un altre lloc.
Â«És que jo tinc el meu dret.
Â» ¿Quin és el teu dret?
El teu dret serà fer la faena que t'encomanen.
I, ara, pactem les condicions.
¿Què vol dir que hi ha mobilitat?
Clar que hi ha mobilitat!
El problema, en alguns casos, és que no hi havia acceptació, que les condicions laborals han d'estar al servei del treball i no al revés.
¿He contestat la seua.
.
.
?
(Se sent una veu que diu: Â«Sí.
Â»)

Mònica, a vore, ¿com es pot combinar la rendibilitat cívica i l'econòmica, no?
, em deia Mònica Álvaro.
És que una tele pública no ha de generar beneficis.
El fet que apuntava abans Vicent Moreno, el tema del valencià, ja és prou.
Només perquè el valencià tinga un mitjà d'expressió i que arribe a tot el país és impagable.
Ens gastem diners en campanyes de promoció del valencià i això és impagable.
El fet que la gent d'Oriola sàpia què passa a Vinaròs, això és impagable.
I el fet que pugam fer uns programes de debat plurals i la gent conega què se pensa, és impagable.
Clar que s'ha de pagar, de manera ajustada.
Tots sabem els despropòsits que es varen fer abans, en una època i en una altra.
Bé, simplement creen unes condicions de control que siguen raonables, que siguen admissibles per tots.
I vostés han de garantir que això és complirà.

Pel que fa al consell de l'audiovisual, fomentar la participació, ¿qui n'ha de formar part?
Mirem el que hi ha en altres territoris.
Copiem d'allí on funciona.
Millorem-ho en la realitat del país.
Sigam capaços de gestionar-ho amb trellat.
Si és només de trellat!
Però, dit això, el que deia abans el senyor Bellver: si no claven la mà, doncs, no hi haurà problema, no?
Simplement és que entengam que la tele pública és de tots i que, per tant, hem de respectar que siga de tots i no voler que siga d'uns només, no?

I pel que fa a les delegacions territorials, hi ha una cosa bona del model de Múrcia, l'única, l'única -després m'estendré en ell-.
Al territori de la regió de Múrcia, que té quaranta-huit municipis i un milió i mig d'habitants, hi ha diferents televisions locals o productores locals repartides per les cinc comarques que hi ha.
I estes delegacions comarcals aporten continguts, intervenen en els informatius, intervenen en els programes de.
.
.
, el que faria el nostre En connexió, i són una mena de petita productora que genera llocs de treball i que participa en l'aportació de continguts a la cadena.
De manera que, a la millor, en compte d'anar a Castelló i a Alacant, en eixe edifici mort que tenim allí, en l'avinguda aquella, a la millor podrien fer un altre tipus de model que no estiguera concentrat, que no hi haguera un excés de personal i fer que en més territoris, més gent, molta gent que s'ha quedat sense faena, se constituïsca en empresa audiovisual i aprofite el que sap i participe en l'aportació de continguts.
No només açò, sinó que puga produir altres coses que puguen formar part de la graella.

Rosa.
El model de televisió de la 7 TV, Regió de Múrcia, que és el conflicte.
Jo treballe en ell, però no és sostenible.
No és possible fer una tele pública amb nou milions d'euros, ni en un territori d'un milió d'habitants i molt menys en un territori com el nostre.
Això ens porta a la ruïna.
No se poden pagar programes de prime time per dos mil cinc-cents euros o tres mil euros.
Es fan, i magnífics, i magnífics, però no pot ser, això no pot ser perquè és indigne que la gent treballe per 1.
200 euros bruts.
No pot ser.

De manera que és un model que basa la seua sostenibilitat en l'esforç del personal, però acabarà matant-los, matarem la gallina dels ous d'or.
De manera que no és sostenible.
¿Funciona?
Sí, funciona, però no és sostenible.

De manera que, en proporció, el que deia, el que havia apuntat de les característiques del nostre país: la població, l'extensió, el tema de l'aportació que ha d'haver per fer programes en valencià, de doblatge, per fer les sèries que hem de fer.
.
.
, hem de dotar-lo.
I, a la millor, arriba a cent vint milions o cent quaranta o els que siguen, o setanta, el que consideren que és adequat a la.
.
.
Però aquell model no és raonable, encara que estic treballant ahí i defense que en aquell territori era l'únic viable, perquè els contaré una cosa.

En l'etapa anterior a este model, aquella tele costava 45 milions d'euros per a un territori d'un milió i mig d'habitants, eh?
, 45 milions d'euros -en proporció ací vindria a ser com si Canal 9 en costara 300, 300-.
Una plantilla.
.
.
El cap d'informatius d'aquella etapa està treballant amb mi i me deia que hi havia gent que ni anava, que no.
.
.
; en fi, que era un desastre.
I no es feien bons programes.
Tota la gent venia de fora.
I el sector audiovisual d'allí no treballà mai, mai.

Ara, amb 9 milions d'euros, estan treballant vint-i-set productores de la Regió de Múrcia.
Uns proveïxen de càmeres, altres la il·luminació, altres són operadors de so, altres aporten les delegacions.
.
.
I hi ha un flux de treball, de treball, que la gent que venia de l'etapa anterior, de fa cinc anys a ara, diu que en la Regió de Múrcia mai no s'havia treballant tant, amb la quarta part de pressupost.

Per això dic que el pressupost és fonamental, però també la manera de gestionar.
Abans n'hi havia un nucli dur que s'ho quedava tot i no permetia que hi haguera pluja per a la resta del territori del sector, i ara, amb menys diners, hi ha més gent que treballa.
Però no és sostenible amb eixe pressupost.
Amb eixe pressupost acabarà petant, segurament, però funciona, com si funciona una haca a la qual no li donen de menjar, arribarà un moment en què la mataran, no?

¿Com garantir la independència de.
.
.
?
Ah!
, ¿per què la gent ha deixat d'estimar les televisions.
.
.
?
Eixa és molt important, Rosa Peris, ¿per què la gent ha deixat d'estimar les seues televisions públiques?
Perquè han deixat de ser plurals.
Perquè han deixat de representar la totalitat de.
.
.
Ens passà ací i passà en Telemadrid i passa en televisió espanyola.
¿Per què la gent deixà de vore els informatius que feia Fran Llorente?
Perquè no s'ho creia.
¿I per què deixaren de vore els informatius a última hora?
Perquè eren un pamflet i perquè ni els.
.
.

¿Com és possible, senyor Bellver -li dic a vosté-, que tenint la majoria absoluta.
.
.
, no una majoria absoluta, sinó irreverent, només tenien el 4% d'audiència els informatius?
Ni els seus es creien allò que veien.

De manera que la manipulació porta a la desafecció.
De manera que, ¿quina és la manera de tornar a tindre audiència?
Fer una tele plural, que la vegen tots, que ningú se senta fora de lloc.
Hi haurà un moment en què allò que diuen li fotrà, però hi haurà un moment en què tindrà la credibilitat de pensar que també se claven en qui mana.

Hi havia una cosa, a propòsit de la televisió de TV3, senyor Bellver.
TV3 segurament serà la televisió més manipulada del món, hi ha opinions per a tots, però fan Polònia.
Fan Polònia.
Un programa de culte on resulta que el més tonto del món és el president de La Generalitat.
I l'han portat de quasi borratxo, quasi que no parla castellà, quasi.
.
.
I on tota l'oposició rep igual.
Un programa irreverent, atrevit, valent.
Però no passa res.
No passa res.
No passa res.
Siguen valents, de veres.
S'imaginen Rita Barberá amb la bossa de mà?
El dia que tingam Rita Barberá amb la bossa de mà, serà bonic.

El senyor Bellver Casaña:

Sí va a haver-hi un debat polític entre el senyor compareixent i jo estic encantat, però va ser un debat polític, no va a ser un debat d'experts.

El senyor Lluch Quilis:

No, no.
No.
Disculpen.
Només dic que cal tindre la valentia de fer una tele plural i per a tots, i no passa res.
Segurament està manipulada, però fan programes magnífics, de veres.

I com garantir la independència dels òrgans de control?
Doncs, això.
Simplement que siguen representatius de la majoria de la societat valenciana, i que no hi haja vetos i imposicions.
I em queda.
.
.
Senyor Bellver, no era una qüestió personal, de veres.
Només és que.
.
.

El senyor president:

No, simplement, senyor Lluch, que com no tenen tampoc, com no tenen torn de rèplica, doncs seria millor anar directament a la resposta de les qüestions.

El senyor Lluch Quilis:

Val.
Els sistemes de control.
En teoria, no ingerència.
Simplement no ingerència.
Deixen que els professionals treballen, no claven la mà, i deixen que funcione, que professionals n'hi ha.
Per això, era molt important blindar el director general.
Plantejava un sistema en què el director general, el que siga, per consens, estiga blindat i que no depenga de l'anualitat o de la legislatura, perquè no tinga por, perquè el puguen tirar per no fer les coses que els que manen esperen en cada moment.

Pel que dia vosté: és tan complicat portar el decàleg de valors al plec de condicions?
No, no és complicat.
Si s'imposen, per què va a ser complicat?
El director general els dirà als productors: Â«Vullc açò.
Â» I per definició, com són proveïdors i volen que les coses ixquen bé, seran amables i faran cas.
I si no, el responsable ja els cridarà l'atenció.
No, no és complicat.
Només és voluntat i fer les coses bé, i que hi haja compromís per part de tots.

I si és possible que la iniciativa privada assumixca eixos valors?
Els assumirà perquè sí.
Perquè si li ho diu el client, que ho vol aixina, ho farà amb convenciment i amb entusiasme per al bé de la programació de torn.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Doncs, moltes gràcies, senyor Lluch, per les seues aportacions, algunes de les quals esperem que puguen enriquir la tasca que tenim per davant ara, en les properes setmanes.
Moltes gràcies.

Passaríem ara ja a l'última intervenció del matí, corresponent a la Unió de Periodistes, i en concret requerim ja la presència del senyor Sergi Pitarch.
(Pausa) Val, fem tres minuts de descans.
(Pausa)

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Molt bé, reprenem la sessió, si són tan amables.

Compareixença del senyor Sergi Pitarch Sánchez, president de la Unió de Periodistes Valencians

El senyor president:

Molt bé, reprenem la nostra tasca amb l'última compareixença d'aquest matí, amb el senyor Sergi Pitarch que, a més a més, em consta que és coneixedor de la dinàmica i, per tant, podem començar ja.
(Veus)

Té vosté vint minuts, senyor Pitarch.

I, en primer lloc, també, o en últim lloc, millor dit, donar-li les gràcies des de la comissió per oferir-se a comparéixer i ajudar-nos en la nostra tasca.

El senyor Pitarch Sánchez:

Bé.

Molt bon dia a tots.

En primer lloc, agrair que s'haja citat la Unió de Periodistes a este -crec- interessant debat, i celebrar que les Corts Valencianes hagen pres la iniciativa per a desenvolupar la llei de creació de futurs mitjans de comunicació públics de tots els valencians.

Creguem que serà una tasca dura, però ha de ser engrescadora i il·lusionant perquè estos mitjans de comunicació han de ser la pedra angular de la nostra societat durant els pròxims trenta anys, l'espill on tots els valencians se senten identificats i orgullosos de la seua terra.

En segon lloc, també agrair a les Corts Valencianes i als grups parlamentaris que hagen comptat amb la Unió de Periodistes Valencians per a este debat.

La Unió de Periodistes està hui, ací, representant també a l'Associació de la Premsa d'Alacant.

La Unió de Periodistes és l'organització de periodistes majoritària a la Comunitat Valenciana i la tercera d'Espanya amb vora mil associats.

Amb més de trenta anys d'història som membres de la Federació d'Associacions Espanyola de Premsa i de la Federació Internacional de Premsa.

Junt amb l'Associació de la Premsa d'Alacant, representem més de mil tres-cents periodistes valencians.

Perquè es feu un idea, només a l'executiva de la Unió de Periodistes n'hi ha representats companys de mitjans de comunicació com la Cadena Ser, Las Provincias, El Temps, Valencia Plaza, Levante, i tenim associats d'El Mundo, Información, Televisió Espanyola, TV3, La Sexta, Telecinco, ABC, La Razón, El País, IB3, tots i cada un dels mitjans valencians, espanyols, i molt d'ells també internacionals.

Com a periodistes que som ens preocupa i ens ocupa l'exercici de dos drets fonamentals, com són la llibertat d'expressió i la llibertat d'informació.

Som l'única organització professional que ha fiscalitzat i denunciat de manera sistemàtica els casos de manipulació que s'han produït a les ràdios i televisions públiques valenciana i espanyola; de fet, vam haver de premiar l'Associació de Víctimes del Metro pel silenciament sistemàtic que estaven patint a l'any 2010.

Per això, quan la radiotelevisió valenciana va tancar i es va obrir el debat que s'hauria d'obrir una televisió nova, ens vam posar mans a l'obra per a participar en el debat públic de com havien de ser eixos mitjans de comunicació, un debat -per cert- que havia d'haver sigut assossegat i raonat però que no ha sigut així per les pressions interessades de determinats grups i persones.

M'agradaria recordar que esta televisió no és ni deu ser patrimoni de ningú, ha de ser de tots els valencians, un fet que sembla que a voltes se'ns oblida.

Els que hem intentat obrir un debat d'altura on es tinguen en compte tots els factors econòmics, professionals i polítics, hem -han- rebut insults públics i amenaces, companys linxats a les xarxes socials i al carrer.
¡Que vos he de dir d'alguns dels diputats que esteu ací presents!
Però estos lamentables fets ens han de fer creure més en les nostres capacitats i en la legitimitat de Les Corts per a tirar endavant esta llei fonamental per als valencians.

A la Unió de Periodistes estos fets ens han servit per a reafirmar-nos més, si cap, en la idea de fomentar el debat democràtic i la contraposició d'idees sobre els futurs mitjans de comunicació públics.
¿Què és el bon periodisme, si no?
Fugir d'apriorismes i sectarismes per a arribar a la veritat.

La Unió de Periodistes ha elaborat un document de cinquanta planes on aporta la seua visió de com ha de ser el futur model de mitjans de comunicació públics.
(Soroll de papers)

Per a l'elaboració d'este document -que tenen a les seus mans- vam convocar una beca d'investigació entre els nostres associats que estaven a l'atur.

Amb l'ajuda de la direcció i de Dani Martín i Pura Peris es va elaborar un document que va ser entregat als vora mil associats de la Unió de Periodistes.
Després de deu dies de treball individual, es va debatre este document en un assemblea extraordinària a la qual van acudir vora cent associats.
Allí es van debatre les esmenes, una vintena, en més de quatre hores de dur debat.

He de dir que de la vintena d'esmenes es van aprovar setze, entre elles les presentades per destacats membres del comité d'empresa de radiotelevisió valenciana i també socis de la unió.

El document final, després de ser esmenat, només va tindre dos vots en contra dels vora cent assistents.

L'Associació de Premsa d'Alacant ens ha donat el seu suport incondicional.

Així, podem dir que este document representa la sensibilitat de la immensa majoria dels periodistes valencians associats a estes dos organitzacions professionals.

Al document han sigut consultats experts de tot tipus, i cite (soroll de papers), ho tenen ahí però els citaré: Francesc Martínez Gallego, professor de Periodisme de la Universitat de València; Javier Marzal Felici, catedràtic de Comunicació Audiovisual i Publicitat de la Universitat Jaume I; Francisco Campos, periodista i professor de Gestió de l'Empresa Informativa i Audiovisual de la Universitat de Santiago de Compostela; Ramón Zallo, catedràtic de Comunicació Audiovisual en la Universitat del País Basc; Julio Gómez, coordinador de l'emissora municipal de Picassent i president de torn de la Xarxa d'Emissores Municipals Valencianes; Juli Esteve, director d'Infotelevisió; Manuel S.
Jardí, periodista, coautor del llibre Reset RTVV i membre del consell d'RTVV a proposta d'Esquerra Unida; Salut Alcover, periodista i presidenta del comité d'empresa d'RTVV en el seu dia; Josep Lluís Fitó, periodista i vicepresident del comité d'empresa d'RTVV; Luis Lizarán, realitzador, president d'Atrau; Associació de Treballadors de l'Audiovisual Valencià; Pau Martínez, guionista, director i president d'EDAV, Escriptors de l'Audiovisual Valencià.

En l'àmbit jurídic, perquè este informe està avalat per un treball prou sensat respecte a la seua viabilitat: José María Vidal Beltrán, director del departament de Dret Constitucional i ara persona que està portant el tema del debat de la tele per part del consell; Carlos Luis Alfonso Mellado, catedràtic de Dret Laboral i Seguretat Social de la Universitat de València; Ángel Antonio Blasco Pellicer, catedràtic de Dret Laboral i Seguretat Social de la Universitat de València; Francisco Blasco, catedràtic de Dret Civil de la Universitat de València; Vicente Antonio Sotillo Martí, professor de Dret Mercantil de la Universitat de València; Andrés Boix Palop, professor de Dret Administratiu de la universitat i també compareixent en esta comissió; i Isabel Santos Alonso, advocada en exercici i professora associada de Dret del Treball de la Universitat de València.

Nosaltres, en la Unió de Periodistes, o en l'assemblea de la Unió de Periodistes, per als futurs mitjans audiovisuals valencianes plantegem una reforma sencera de la llei de l'audiovisual valencià.
Dins d'eixa llei de l'audiovisual valencià s'hauria de regular el consell de l'audiovisual, nosaltres l'anomenem Â«consell de la comunicacióÂ» però, bé, perquè mos entenguem seria -diguérem- l'òrgan que hauria de supervisar l'elecció del director general i un poc supervisar els continguts, encara que el seu àmbit d'actuació seria més gran i també transcendiria a les TDT locals.

I, també, l'altra pota fonamental d'esta llei que haurien de regular Les Corts és el nou sistema públic de comunicació -que després explicaré- perquè, a banda d'una plataforma digital, o una plataforma per a internet, doncs haurà d'incorporar la tele, la ràdio, i nosaltres entenem també que una agència valenciana de notícies.

Totes aquestes consideracions fetes evidencien que cal una nova legislació per a superar incoherències reguladores existents.
S'ha d'afegir que en el cas específic de radiotelevisió valenciana cap dels instruments previstos legislativament per a garantir la seua independència van poder impedir que la ràdio i la televisió públiques foren utilitzades com a eines de propaganda pel poder polític.
És necessari, per tant, també dotar els mitjans públics d'instruments que dissuadisquen qualsevol nou intent en esta direcció.

Però, a més, és molt important abordar una reforma legislativa per a afrontar els canvis que es produeixen dia a dia en la forma que la ciutadania accedix als continguts audiovisuals, donat que és possible accedir a continguts audiovisuals de diferents mitjans de comunicació: televisió, ràdio, internet, des d'una varietat de dispositius.
No sembla adequat establir marcs jurídics diferents a cada u.
(Soroll de papers)

Aspectes a desenvolupar en la nova llei valenciana de la comunicació audiovisual.
Entenem que serien aspectes a desenvolupar, per la legislació que les seues senyories faran a Les Corts:

La caracterització jurídica com a servei públic de la comunicació audiovisual i la justificació de la seua regulació per la transcendència democràtica de la seua activitat lliure, independent i plural, tant a través de mitjans de titularitat pública com de privada.

La definició i la catalogació dels diferents tipus de comunicació audiovisual, amb especial atenció a les noves formes de distribució i accés de contingut de vídeo i àudio.

La definició de drets de la ciutadania respecte a la comunicació audiovisual, incloent-hi els drets d'una comunicació audiovisual plural, diversa culturalment i lingüísticament, amb especial èmfasi en el dret a rebre comunicacions en llengua pròpia de la Comunitat Valenciana.

Màxima protecció per als drets dels menors i de les persones amb necessitats diferents.

La definició del concepte de Â«prestador de serveis de comunicació audiovisualÂ» en consonància amb els diferents tipus de comunicació.

La classificació dels diferents tipus de continguts, així com els missatges comercials, publicitaris i patrocinis.

Les sancions per incompliments de la normativa, el règim d'ajudes públiques al sector de la comunicació audiovisual, les mesures de foment de la indústria audiovisual i de l'ocupació de qualitat, i la forma en què s'articularà la prestació del servei públic de titularitat autonòmica de comunicació audiovisual.

De la mateixa manera, esta nova regulació haurà de contemplar la posada en marxa d'una autoritat reguladora independent i un sistema de comunicació de titularitat pública.
(Soroll de papers) Per anar un poc a per feina i centrar-mos en el debat.

El consell valencià de la comunicació.
Concepte i fonaments.

La creació d'una autoritat reguladora del sector audiovisual autònoma i independent està prevista ja des de la reforma del mateix Estatut d'autonomia de 2006.
En el punt 3 de l'article 56 s'estableix que Â«per llei de Les Corts, aprovada per majoria de les tres cinquenes parts, es crearà el Consell de l'Audiovisual de la Comunitat Valenciana, que vetlarà pel respecte dels drets, llibertats i valors constitucionals i estatutaris, en l'àmbit de la comunicació i els mitjans audiovisuals de la Comunitat ValencianaÂ».

La Llei 1/2006, de 19 d'abril, de La Generalitat, del sector audiovisual també avançava la creació a través d'una norma específica per a aquest òrgan, al qual s'assignava les funcions d'inspecció i control del sector.
Vora deu anys després, incomprensiblement, no existix cap institució reguladora en aquest camp del territori valencià.
I no hi ha cap dubte que aquesta absència està lligada a alguns dels fets que han marcat més negativament el sector comunicatiu valencià en els últims anys.

L'àmbit d'actuació, el model de consell que proposa la Unió de Periodistes Valencians en aquest document ha de disposar de competències plenes sobre els prestadors de serveis de comunicació audiovisual d'àmbit autonòmic i local, independentment de quin siga el sistema de difusió utilitzat.
S'inclourien, per tant, ràdios i televisions la titularitat de les quals corresponga a la Generalitat valenciana, televisions privades d'àmbit autonòmic, televisions locals, tant públiques com privades, ràdios en FM, tant públiques com privades, i prestadors de nous serveis de comunicació audiovisuals establerts al territori.

És a dir, no deuria repartir les llicències de TDT ni de ràdios el Consell, sinó que deuria ser este consell de l'audiovisual el que s'encarregara de repartir-les amb criteris professionals i sobretot de sancionar si incomplien la llei.
Com tots sabem, s'ha incomplit flagrantment molts aspectes de l'anterior llei, com era la programació local o com era la programació en valencià.

Composició del consell valencià de la comunicació.
Açò, com vos deia, és un document que el que intenta aportar són idees, i després evidentment serà la legitimitat de les Corts Valencianes la que decidixca com ha de ser o com s'ha de regular eixe consell de la comunicació.
Per garantir el màxim l'autonomia i la desgovernamentalització del consell valencià de la comunicació, proposem que no siguen exclusivament els grups parlamentaris els que puguen proposar candidats i candidates a formar part de la institució.
Ens inclinem per un nombre de consellers i conselleres entre nou i set, entre els quals s'inclouria la presidència.

Així doncs, la capacitat de proposar consellers i conselleres es repartiria entre els grups parlamentaris, les universitats amb estudis de comunicació audiovisuals, cine i periodisme, i les organitzacions professionals, sectorials i d'usuaris amb representativitat en el sector comunicatiu.
Suggerim que la meitat més un dels consellers i conselleres siguen escollits a proposta de Les Corts, i la resta a proposta de les organitzacions.
Pel que fa a les candidatures de Les Corts, aquestes hauran de ser proposades per un mínim de dos grups parlamentaris.

Tant en el cas dels grups com els de la resta d'organitzacions, s'exigirà que proposem com a mínim el doble de candidatures que de consellers i conselleres tinguen assignats proposar.
Les candidatures seran presentades a Les Corts per a la seua ratificació, que necessitarà d'una majoria qualificada de dos terços, prèvia compareixença de cada candidat o candidata davant d'una comissió avaluadora.
Els criteris de la comissió hauran de ser públics i estar valorats amb una puntuació.
També seran públiques les seues deliberacions.

Els futurs integrants i les futures integrants del consell valencià de la comunicació hauran d'acreditar, tant per formació, trajectòria professional i experiència la seua capacitat per desenvolupar les funcions que tenen encomanades.
L'estatut del consell establirà detalladament el perfil de la candidata o candidat que hauria d'incloure aquest òrgan.

El consell valencià de la comunicació i la corporació valenciana dels mitjans públics.
Entre les funcions del consell valencià de la comunicació estaria també encarregar-se del procés de selecció i nomenament del màxim responsable de la corporació de mitjans públics, és a dir, el director general.
El consell estudiaria les candidatures que li foren presentades i faria la seua tria en funció de criteris estrictament professionals.
Cada candidatura hauria d'anar acompanyada del currículum de l'aspirant, d'una memòria que acollira les línies estratègiques d'actuació i d'un organigrama d'equip directiu.

En aquest sentit, potser la fórmula més adient de selecció fóra la convocatòria d'un concurs públic que respectara la confidencialitat de les candidatures.
Ho posen a la millor un poc confús, però la idea és intentar despolititzar, sense llevar legitimitat a Les Corts, però un poc posar barreres entre els que van a portar el dia a dia de la tele, de la ràdio i del sistema audiovisual, i les possibles intencions de determinats polítics o empresaris d'influir en el que s'emet en el sistema públic de comunicació.

Una vegada explicat el consell de la comunicació, vos explicaré un poc quina és la idea que té la Unió de Periodistes de com hauria de ser el que era antigament la radiotelevisió pública valenciana.
Nosaltres, el nom amb què l'hem batejat, que és una proposta de la Unió, seria Â«corporació valenciana de mitjans públicsÂ».

La proposta de la Unió de Periodistes per a la recuperació en la prestació de servei es configura des de l'atenció a aquestes consideracions: la necessitat de fer efectiu el dret dels valencians i valencianes a tindre uns mitjans de comunicació que siguen reflex de la seua llengua, identitat i cultura, així com de l'expressió de pluralisme i la vitalitat de la societat valenciana, a més d'una garantia dels drets de llibertat d'expressió, informació i comunicació, del dret de pluralitat informativa i de la tria de les fonts d'informació.

L'existència de mitjans de comunicació públics i en valencià és essencial per al foment i la protecció del patrimoni cultural valencià, tant lingüístic com també aquell que es concreta en els vestigis materials de la nostra història, el nostre patrimoni natural i ambiental i en les expressions immaterials de la nostra cultura.

L'estructura, perquè es facen vostés una idea, el centre de tot seria la plataforma audiovisual on hui en dia entenem en la Unió de Periodistes que no es pot concebre una televisió lineal, com s'havia concebut tota la vida, sinó que la base de la futura corporació deuria ser eixe gestor de continguts, on d'ahí sortira la televisió lineal coneguda, que s'emet per TDT, la ràdio.
I nosaltres plantegem també una institució que seria l'Agència Valenciana de Notícies, que a banda de ser un organisme independent, que fera informació local i municipal, proveïra la radiotelevisió o a la corporació valenciana de mitjans també de continguts.

Principis rectors de la corporació valenciana de mitjans públics.
Han d'oferir un servei de comunicació públic, de qualitat i veraç.
Actuar com a element dinamitzador de la indústria audiovisual i cultural.
Fomentar la vertebració i la cohesió social i territorial.
I fomentar la llengua i cultura valencianes.
Per a complir estos objectius, proposem els següents eixos bàsics d'actuació: independència respecte al poder polític i d'interessos econòmics incompatibles amb el servei públic.
Uns serveis informatius que garantixquen notícies veraces, adequadament contextualitzades i contrastades seran la primera i més profitosa conseqüència en termes de prestigi social d'aquesta premissa.

Per a aconseguir-ho, és essencial una plantilla dissenyada i seleccionada amb criteri professional, una adequada dotació tecnològica i uns mecanismes de control preparats per a frenar qualsevol temptació invasiva, aliena als objectius i funcions del servei públic.
Una programació orientada a competir en termes de qualitat i no d'audiències.
S'ha de contemplar les necessitats de les opcions considerades minoritàries en la societat, però sense perdre de vista una orientació generalista respecte dels continguts.

Hi ha exemples dins del sector públic, el cas danés, que demostren que l'aposta per productes d'entreteniment de qualitat es pot traduir no amb continguts poc atractius i de consum minoritari, sinó amb formats d'èxit, exportables, que acaben proporcionant a la cadena pública prestigi, reconeiximent i finalment ingressos econòmics.
Molts d'ací, com són polítics, imagine que hauran vist la sèrie Borgen, no?
Doncs eixa sèrie és fruit d'eixa política danesa de foment de l'audiovisual autòcton, que al final acaba convertint-lo en una potència de l'audiovisual europeu, i a dia de hui competint a nivell dels nord-americans.

Tercer punt, ha d'haver-hi una voluntat de ser una eina de vertebració del territori al servei de la col·lectivitat.
Els mitjans de comunicació públics han de contribuir a la vertebració del territori valencià i a la construcció d'un discurs col·lectiu inclusiu, que fomente la pluralitat, la tolerància i la diversitat cultural.
En este sentit, el nou model proporciona una doble mirada: cap a dins, com a espill de la ciutat valenciana.
I cap a fora, com a definidor d'un discurs propi sobre la col·lectivitat.

Promoció del valencià.
La llengua dels mitjans de comunicació públics valencians deuria ser el valencià.
Això no impedirà, sobretot amb l'avanç de la tecnologia i la modernització de dispositius de recepció, que es puga facilitar l'accés a continguts en altres llengües, especialment com és evident el castellà i l'anglés.

Gestió sostenible i compromesa.
Cal utilitzar de forma responsable els recursos públics i apostar per models que combinen la qualitat amb l'eficiència.
Considerem que la llei que pose en marxa la corporació valenciana de mitjans públics hauria de recollir aquestos eixos inspiradors, que s'haurien de concretar i desenvolupar en un mandat marc.

Òrgans de govern.
La corporació valenciana de mitjans de comunicació estarà dirigida per un director general, que com adés havia dit, triarà el consell de la comunicació i un consell d'administració.

La direcció general de la corporació de mitjans públics.
Tal com s'ha explicat en l'apartat del consell de comunicació, per a escollir el director general s'obrirà un procés de selecció supervisat per este organisme.
El consell valencià de la comunicació estudiarà la idoneïtat de les candidatures que es presenten, que hauran d'incloure un pla d'actuació i una proposta d'equip.
Una normativa regularà el règim d'incompatibilitats del director general, així com quines responsabilitat en l'administració pública o privada, o vinculades a organitzacions polítiques inhabiliten per a exercir com a director general.

El consell d'administració.
El consell d'administració ha de controlar i supervisar el treball del director general.
Vigilarà la gestió i els comptes de l'entitat pública i el compliment dels acords pressupostaris i de continguts que marquen les relacions entre la corporació i La Generalitat.
Els futurs integrants i les futures integrants del consell d'administració, entre set i nou, haurien de ser nomenats i nomenades també per un mandat superior al de la legislatura.
La persona que ocupe la direcció general no hauria de pertànyer al consell d'administració.
En el consell d'administració haurà d'haver-hi també representants de treballadors.

Sistema de supervisió.
Mecanismes externs.
A banda de dotar-nos internament d'òrgans que puguen evitar el que adés comentava el ponent anterior, que hi haguera telefonades des de Presidència per a marcar quina havia de ser l'escaleta dels informatius, també serà important que hi haja òrgans externs de control.
Un d'ells serà evidentment el consell valencià de la comunicació.
Com no pot ser d'una altra manera, la comissió parlamentària que hi ha a les Corts Valencianes.
La Sindicatura de Comptes, que és la que ha de (inintel·ligible) .
.
.
que els pressupostos no se'n vagen de mare.

I també hi hauria d'haver mecanismes interns, que seria el comité de redacció de serveis informatius, que d'això l'anterior televisió ja estava dotada, però que directament el van liquidar.
I el consell assessor de continguts i programacions.
Un consell assessor que ja estava contemplat en la llei de 1984 i que preveia la seua constitució, però que mai tampoc s'ha tirat endavant.

Quant a la composició del consell assessor, optem per un nombre de consellers i conselleres no superior a onze.
Entre ells, hi haurà representants i les representants d'associacions, entitats cíviques i culturals de la societat valenciana, i també de representants del personal de la corporació valenciana de mitjans públics.
La selecció dels consellers i de les conselleres serà supervisat pel consell de la comunicació.
A vore, la idea d'açò és fer participar, com jo crec que pràcticament tots els partits representats a Les Corts portaven en el seu programa electoral, un increment de la participació ciutadana.

Quin millor increment de la participació ciutadana que un consell assessor?
No es tracta que estiguen a sou ni res, sinó un consell assessor que treballe un poc supervisant perquè en eixa televisió pública puga.
.
.
, se senten representades totes les minories, totes les organitzacions, ONG, associacions culturals, etcètera, etcètera, etcètera.

Finançament.
El finançament de la corporació valenciana de mitjans públics hauria de contemplar com a principals vies d'ingressos una compensació per al prestació de servei públic, consignada en el pressupost de La Generalitat, la comercialització de la seua oferta de continguts i la prestació de serveis derivats de l'activitat mercantil de la nova corporació.
Els ingressos de publicitat i patrocini.

I, com passa en alguns països europeus, ja sé que açò vos posarà els pèls de punta, però La Generalitat hauria d'estudiar la possibilitat d'incorporar un cànon o taxa per al finançament de la corporació.
He de dir-vos que en el rebut de l'aigua hi ha un cànon que es diu el cànon de sanejament que s'utilitza per al manteniment de les depuradores.

Organigrama i plantilla.
La plantilla de la nova corporació valenciana de mitjans públics hauria de constituir-se a partir d'un procés de selecció públic i obert, que garantira: el respecte dels drets que la legislació laboral, les sentències que se'n deriven i l'acord de l'ERO d'RTVV, de març de 2015, reconeixen els extreballadors de l'antiga empresa pública de ràdio i televisió.
L'adequació del perfil dels contractants en les necessitats professionals.
En aquest sentit, és bàsic determinar les prioritats de contractació en funció dels elements que es vulguen potenciar, com és el cas de la plataforma de mitjans digitals.

La netedat i transparència del procés de selecció, perquè la contractació del personal no puga ser utilitzada com a instrument de control polític o d'altre tipus.
Les proves d'accés hauran de garantir l'efectivitat dels principis de mèrit, capacitat, igualtat, transparència i agilitat en els processos selectius, i d'aquestes s'hauran de conformar, a més de les plantilles necessàries, les borses de treball que permetran obrir vacants, seguint els principis referits.

Com sé que este és un tema en què em preguntareu i és un dels temes que més polèmica han generat respecte a la reobertura dels mitjans públics, després si voleu que amplie informació sobre este tema, si em pregunteu, doncs vos la facilitaré.

La resta, i per a no estendrem, perquè ja me'n vaig de temps, si teniu alguna pregunta sobre l'agència valenciana de notícies, sobre la ràdio valenciana, quina és la nostra idea, o sobre la televisió valenciana, doncs no tindré ningun problema en contestar-vos a totes aquelles preguntes que em feu.

El senyor president:

Doncs, moltes gràcies, senyor Pitarch.
Ateses les circumstàncies, i és que després resulta molt complicat contestar en deu minuts totes les intervencions, després tindrà flexibilitat per tal de poder atendre tots aquells suggeriments i/o reflexions, qüestions que li plantegen els diferents grups parlamentaris, d'acord?

Comencem ja, per tant, el torn dels grups parlamentaris.
En primer lloc, correspon el torn al Grup Parlamentari Podemos-Podem, i per a tal efecte té la paraula l'il·lustre diputat i síndic, el senyor Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Molt bé.

Senyor Pitarch, bon dia.

Efectivament, ja vosté ha avançat alguns dels temes que van a ser els més polèmics, no?

Clar, jo entenc que la seua compareixença com a president o com a representant de la Unió de Periodistes està marcada precisament pel seu sector professional.
A mi em preocupa, per tant, que la visió, que jo crec que és molt.
.
.
, el document és interessant, hi ha coses per aprendre-les molt seriosament.
Però, clar, em preocupa que l'eix central és la defensa dels periodistes i només una televisió com la que vosté planteja no la fan a soles els periodistes.
Hi ha continguts escrits o que cal redactar o que cal transmetre, però al final també transmeten els càmeres, els qui decidixen quina imatge ix al carrer, quant de temps, etcètera, i això no sempre ho decidix un periodista.
I, en fi, hi ha hagut presidents que fins i tot es queixaven del costat que li treien en la televisió els fotògrafs, i això no ho decidia un periodista i era rellevant en la comunicació.

Per tant, jo crec que, volia preguntar-li: com pensa vosté, salvant que tots estem d'acord amb els principis de publicitat, mèrit, capacitat, etcètera, perquè són principis constitucionals que no podrien estar en absolut en contra, com es triarien els tècnics i altres professionals que intervenen en el procediment.
Perquè, clar, nosaltres pensem que s'ha dit ací abans que potser que els millors tècnics que hem conegut fent en televisió treballaren en Radiotelevisió Valenciana i, per tant, a mi m'importa com podríem incorporar la valoració d'aquesta experiència al procés de selecció.

I com també me preocupa que hem de pensar entre alts càrrecs, no sols alts càrrecs que m'interessa el que vosté diu, encara que caldria, és una idea, eh?
, hi ha coses aprofitables, però també em preocupen els càrrecs intermedis, no sols el consell d'administració i el director general, sinó també els càrrecs intermedis.
Perquè sí que està clar que el comité de redacció ha de tindre aquesta capacitat de veto, aquesta capacitat a l'hora de garantir la pluralitat, l'objectivitat, la veracitat, però també és molt important qui està en cada càrrec intermedi a l'hora de fer els informatius, a l'hora simplement de decidir qui acudix a un programa d'entreteniment també, perquè tot el món transmet també valors, transmet ideologia, fins i tot en un programa d'entreteniment.

Després m'interessava preguntar-li.
Quan vosté ha dissenyat els mecanismes de control intern i de control extern, nosaltres hem barallat ja, hem plantejat ja en alguna ocasió la possibilitat d'ampliar el control extern a un defensor de l'audiència, eh?
, a una mena de figura que es fera més enllà del consell social que poguera canalitzar les queixes o les propostes de la ciutadania més enllà del consell de l'audiovisual.
Si a vosté li sembla la idea aquesta útil, la idea aquesta del defensor de l'audiència.

També una altra qüestió que em preocupava és.
.
.
, me sembla molt bé la idea que la nova televisió siga concebuda com a nativa digital.
I clar, ahí també tornen a intervindre professionals que no són estrictament periodistes, encara que semble mentida, però també hi ha.
.
.
I a més també em preocupa que la idea de les xarxes actuals de televisió i de ràdio de proximitat, les xarxes comarcals, també hi ha molta gent que s'ha fet en la informació sense ser periodista.

I, per tant, m'agradaria que.
.
.
, diguem, que reconegueren quina és la realitat sobre la qual operem, quin és el model a què volem anar, però quina és la realitat sobre la que operem.
I per tant, també, no tindria molt de sentit a la millor crear xarxes en televisions o ràdios que són empreses municipals, o fins i tot no tenen ni forma jurídica d'empresa o que són fins i tot alguna fórmula no comercial o alguna fórmula, diguem, de tipus comunitari, en els mòduls de contracte-programa en uns criteris massa, a la millor, condicionats per altres criteris.
I, per tant, jo crec que eixa articulació caldria treballar-la.
O si vosté opta per corresponsals comarcals.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

És ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Sí.
Moltes gràcies, president.

Benvingut, senyor Pitarch.

Mire, per a nosaltres el seu model és un model que ens agrada des del principi.
Nosaltres no l'hem cridat ací, a la compareixença, perquè sabíem que l'havien cridat o l'anaven a cridar uns altres grups parlamentaris.
Però sempre hem tingut este model com una referència.

I per açò vaig a preguntar-li per dos temes que són jo crec que nous en el seu model respecte a uns altres i que m'agradaria que explicara un poquet més.

Un és el consell assessor de continguts de programació.
Vosté ha dit que seria una representació de la societat civil.
Vostés en el seu model parlen d'un número d'onze persones.
Com se podia fer la selecció?
Com se representaria tota la societat civil ahí?
Seria rotatori?
No seria rotatori?
Com funcionaria eixa selecció?

I l'altra pregunta que vull fer-li és sobre la l'Agència Valenciana de Notícies, que sí que és una cosa totalment nova i que per a vostés en el seu model és molt important, no?
Una de les pates del model.
Sí que m'agradaria una xicoteta explicació de com funciona, que és realment l'agència valenciana de notícies, de qui dependria i per a què faria falta una agència valenciana independent de radiotelevisió valenciana.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

És el torn ara del Grup Parlamentari Compromís.
Per a tal efecte té la paraula el seu síndic, l'il·lustre diputat senyor Fran Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Pitarch, benvingut a esta comissió.

I bé, des de Compromís vaja per davant que estem d'acord que la nova tele ha de ser una tele que siga un bon model, que puga durar més de vint anys, i a més que no siga patrimoni de ningú, sinó de tots els valencians i les valencianes, que no siga patrimoni de ningun partit, ni del govern de torn ni de cap altra organització, sinó que siga un patrimoni general de tots els valencians i les valencianes.

I per això, bé, s'han d'establir una sèrie de mecanismes que vostés relaten en el seu informe, pel qual, bé, agrair-li també a la Unió de Periodistes que haja fet esta tasca, com la que ha fet la CECUV o han fet altres organismes que al final dins d'eixos models podem trobar moltes coincidències que al remat marquen un poc també quin ha de ser eixe futur model de la ràdio i televisió públiques valencianes.

Mire, nosaltres des de Compromís pensem que la llei a més ha de ser una garantia que el consell d'informatius no acabe sent un reducte, com ho era amb les anteriors lleis, un reducte de molts professionals que l'únic que podien fer era queixar-se.
Nosaltres pensem que la nova llei ha de ser, ha de garantir que eixa professió informativa també siga garantia d'un servei públic de qualitat.
I per això no només volem que el consell d'informatius servisca per a queixar-se, sinó que a més tinga altres competències, com per exemple elegir qui és el cap d'informatius de la nova tele.
Quin model defensa la Unió quant a aquesta qüestió?
Qui hauria de formar part d'este consell d'informatius?
Si només haurien de formar part periodistes.
Ací va haver-hi un representant d'una associació de periodistes que deia que.
.
.
, va parlar només de periodistes, m'agradaria saber si vosté pensa que haurien de formar també part altres tipus de titulacions.
Quins perfils i quines competències creu vosté que hauria d'haver en este consell d'informatius.

Després vosté parla.
.
.
Bé, quant a la plantilla de la nova corporació, que nosaltres pensem que ve a ser el patrimoni principal de la nova corporació, i és un patrimoni que al ser el principal és el que més pot oferir a la societat.
Estem totalment d'acord.
Però la pregunta, com conformem eixa plantilla garantint això que ha dit vosté, els drets dels extreballadors i també com acompanyem amb les noves incorporacions, com avaluem eixa experiència dels extreballadors.
I també, com vostés són la Unió de Periodistes, quins perfils professionals haurien de tindre els periodistes que els contracten tant valorant les noves incorporacions com també dels que siguen extreballadors de la tele.

Com ha dit el senyor Subiela, en el seu document sí que hi ha una novetat respecte a la resta de compareixences que hi han hagut en esta comissió, que és l'agència valenciana de notícies, és una novetat, i és una novetat que, bé, crida l'atenció i a més tampoc veiem amb mals ulls des de Compromís, que pot ser positiva perquè pot ser un bon difusor de la realitat valenciana al món, una finestra de la nostra realitat al món.
I ens agradaria saber si vosté la veu més, en esta llei que anem a redactar prompte, o si la veu més en una futura llei on parlen del consell de l'audiovisual, on veuria millor la qüestió de l'agència valenciana de notícies.

Després, quan al consell de l'audiovisual, nosaltres pensem que ha de tindre, com vosté ha dit, eixes competències en el repartiment de totes les llicències de TDT, també capacitat sancionadora.

I també apunta en el document a la regulació de ràdios locals i TDT comarcals, que això està previst ja en moltes comunitats autònomes, i quin és el marc regulador que proposen vostés per a les ràdios públiques i també les TDT comarcals.
Quins mecanismes introduïren per a garantir la pluralitat i la professionalitat informativa, sobretot en aquelles que estan finançades amb recursos públics.

I després, com lliga tot eixe model, diguem-ne, en el tema de la proximitat, i els corresponsals que també li preguntaven abans com va.

Jo crec que amb això, amb totes eixes preguntes, si té temps vosté després ja aniria bé.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

Correspon ara el torn al Grup Parlamentari Socialista.
I, en aquest cas, intervindrà l'il·lustre diputat i persona amb moltíssima experiència dintre del mon del periodisme, el senyor Fernando Delgado.

El senyor González Delgado:

Gracias, presidente, por el reconocimiento de mi ancianidad, ¿eh?
Porque a lo mejor a ella debo apelar.
Es tanto el recelo que se tiene y el miedo a que la nueva televisión sea tan manipulada como lo han sido las televisiones, que ante este temor estamos haciendo aquí ejercicios e instituciones de pureza que pueden ser innumerables.

Yo me acuerdo, porque el otro día se dijo de la Televisión Española, que casi era una herencia del franquismo en la actualidad, -terrible error- de la televisión, el estatuto de radiotelevisión que hicimos en la transición.
Entonces, tuve un primer director general, enormemente abierto, liberal, de UCD, Fernando Castedo, que puso el presidente del gobierno Adolfo Suárez, y aquella fue una televisión tan enormemente plural que en cuanto dimitió Suárez lo arrasaron.
A partir de ahí las cosas fueron a peor, y ya no digo nada con el panorama de las televisiones autonómicas, y en el panorama general de las televisiones autonómicas al parecer nosotros, junto a Telemadrid, nos hemos llevado la palma.

De manera que esta desconfianza está garantizada.
Pero aquí hemos venido a hacer una ley o tenemos la obligación de hacer una ley de constitución de la nueva radiotelevisión valenciana, y si nos descuidamos hacemos la programación.
Porque es verdad que estamos aprendiendo mucho, pero aquí les queremos hacer hasta el organigrama.
O sea, ya les queremos hacer hasta el organigrama.
Y con eso hay que tener un poco de cuidado.
Entre otras cosas porque hay tanta comisión de control, tantos consejos, tantas instituciones.
Yo sé por dónde vamos a acabar.

Desde luego el consell valenciano…, por cierto, yo no lo llamaría Â«de la comunicaciónÂ» porque es reducirlo como lo hacen ustedes en este magnífico informe -gracias, señor Pitarch, por el informe que es magnífico-, digo, no lo llamaría de la comunicación, lo llamaría del audiovisual porque encierra no solo la comunicación sino la creación artística y la televisión.

Bueno, pero como ahora ninguna consejería tiene un solo nombre, ninguna dirección general tiene un solo nombre, sino cuatro o cinco, pues podemos llamarlo Â«consell de las artes audiovisuales y comunicaciones variasÂ».
Haremos un nombre largo y entonces ya lo llenamos de gente.

Pero este consell valencià debe ser una institución ajena a la radiotelevisión valenciana, bajo cuyo control esté la radiotelevisión valenciana, pero estamos hablando de un órgano diferente, por un lado.

Y luego viene lo de la radiotelevisión valenciana, la radiotelevisión valenciana, con un consejo de administración, con su presidente, que puede ser el director general el presidente, y es lo que está pasando, lo que se hizo en la época de Zapatero con la nueva constitución de Radiotelevisión Española, que el parlamento eligió al presidente, y el presidente era el director general.
Luego hay un director de la televisión y un director de la radio.
Pero el director general es el ejecutivo principal, presidente, presidente de un consejo de administración no de políticos, ni de artistas de adorno, sino donde haya ejecutivos como en una empresa, miembro de un consejo de administración en los que haya, sí, criterios de programación, orientaciones en la programación, pero también juristas, economistas.
En definitiva, lo que es el consejo de administración de una empresa, no una asamblea de popes controladores, porque eso no lleva a nada.
Al final, si el director general o el presidente no es una persona decente, y no está orientado y dirigido por personas decentes, no conseguimos nada con los consejos o con las instituciones, sino abigarrar esto de instituciones, de consejos y, perdón, de la madre que los parió.
Y naturalmente, vamos de consejo en consejo.
Luego, claro, naturalmente, dentro de eso, después del consejo de administración, el comité de redacción, como existe en todas las redacciones en la actualidad.

Yo, de las sugerencias que hacen ustedes aquí, esto de consell…, los consejos asesores ya me resbalan un poco, porque los asesores deben estar ya o en el consejo del audiovisual o en el propio consejo de administración.
Ahí es donde pueden estar los asesores en el ámbito de la programación.
Y, por supuesto, el comité de redacción de informativos no es un consejo asesor, es otra cosa.
Y podía funcionar de ese modo.

Bueno, pues, yo no sé, había tomado aquí algunas notas, pero ya… Veo que se nombran muchos…, se habla con frecuencia de la industria audiovisual.
Y esto de la industria está muy bien, porque una industria es, pero parece que al ámbito de la creación se le ha reducido, se le ha metido mucho en el campo del negocio.
Y entonces, lo cultural, lo audiovisual, denominarlo Â«industriaÂ» casi siempre parece que persigue Â«¿qué hay de lo mío?
Â» y qué hay detrás del presupuesto o de los presupuestos.

Bueno… ¡Ah!
, bueno.
Sí, quería decir una cosa que no tiene nada que ver con este documento y que me ha sido sugerida por la presencia aquí de un compareciente anterior, que entre las opciones radiofónicas que se podrían crear, podría tener mucho sentido, del mismo modo que la Radio Nacional de España hay una radio clásica, pues tendría mucho sentido que una comunidad como la valenciana, una de las cadenas fuera una radio musical, en la que nuestras bandas y nuestras orquestas tuvieran un papel determinante.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Delgado.

Correspon ara el torn al Grup Parlamentari Popular.
Té la paraula l'il·lustre diputat el senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltíssimes gràcies, senyor president.

I moltes gràcies, senyor Pitarch, per haver atés la petició dels grups parlamentaris, en concret, també del Grup Parlamentari Popular.

I la veritat és que creiem que era de justícia que vosté estiguera representant la Unió de Periodistes, perquè han fet un treball que es nota, que hi ha hagut aplicació, hi ha hagut aplicació i, a més, utilitzant les fórmules més modernes que en estos moments estan o podem conéixer a nivell europeu i donant passos endavant al que està ocorrent en estos moments en les normatives autonòmiques.

La major part de les normatives autonòmiques espanyols en matèria de radiotelevisió diuen que -i estem donant un pas ja, i també va ser aixina en la Llei 3/2012 d'ací de la Comunitat Valenciana-…, se donava un pas molt endavant dient: Â«No solamente los miembros de los consejos de administración van a ser elegidos por el parlamento, sino que incluso el director general de la radiotelevisión valenciana lo va a ser.
Â»

Vostés estan donant un pas més enllà i diu: Â«No, no, aquí el parlamento no tiene que elegir nada; quien lo tiene que elegir es el consell valencià de la comunicacióÂ», que és un pas endavant.
I, a més, seguint criteris que altres compareixents han utilitzat ací a l'hora de dir: Â«No, no.
Oiga, aquí el director general hay que elegirlo en base a criterios de profesionalidad y punto.
Â»

Bé, com li dia, és un pas endavant que vostés estan portant.
Coneguem perfectament este document que hui mos ha fet entrega ací, teníem l'oportunitat de conéixer-lo i haver-lo utilitzat.
I, per tant, jo no vaig a estendre'm.
Crec que és tot ell molt interessant.
I, és clar, que ha estat ben fonamentat en base al que està ocorrent en estos moments no només en el que és el sistema de la televisió pública a nivell estatal, sinó a nivell europeu.

Però jo li volia fer tres preguntes, tres preguntes concretes, que quasi van a quedar en dos.
Li dia allò del consell valencià de la comunicació, si podria estendre's un poquet.
Ací estem parlant molt de la despolitización.
Doncs, jo no sé si s'ha de parlat tant de la despolitización com de la no ingerència dels polítics en la gestió.
Però ¿per què vostés donen eixe pas?
És a dir, oye, no nos hemos quedado…, no mos hem quedat en el que diu la legislació, que siga el parlament el que trie, sinó mosatros pensem que té de ser un consell independent del parlament el que trie no només el consell d'administració, sinó també el director general.

Per una altra banda, m'agradaria que explicara, dins del seu projecte -jo no ho acabe de vore, per això li ho pregunte-, la importància de l'agència valenciana de notícies.
Vostés li donen molta importància dins del seu projecte a una agència valenciana de notícies pública.
Bé, m'agradaria que desenrotllara un poquet més el perquè la Comunitat Valenciana necessita per a tindre un bon sistema audiovisual, una agència valenciana de notícies.
Simplement és eixa pregunta i que ho desenrotlle.

Estem parlant, tots els compareixents que han passat per ací i tot els membres de la comissió que estem parlant, estem parlant sempre de la plataforma, de la plataforma de mitjans digitals, que és molt important dins del futur sistema audiovisual valencià la plataforma de mitjans digitals.
I tot el món ho estem fent, però ningú passa d'ahí.
¿És molt important…?
Sí.
Alguns diguem: Â«Las redes sociales y estas cosas o cómo ven…, com veuen els nostres jóvens la televisió hui, que no és com la veiem mosatros, etcètera, etcètera.
Â»

Però vostés donen un pas més enllà, aprofundixen un poquet més en este tema, i inclús a l'hora de la selecció de personal, diuen vostés: Â«Cuidado con la selección del personal de la futura… del futuro sistema de radiotelevisión pública valenciana.
Tenim de tindre molt en compte la formació per a…, bé, per a això, per a portar endavant una plataforma de mitjans digitals.
Â»

M'agradaria també que aprofundira un poquiu més en què entén vosté que és una plataforma de mitjans digitals, en este cas, i quins criteri de selecció entén que deuria de tindre's per a elegir o triar els millors professionals per a portar endavant estes iniciatives.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

Té el torn ara el senyor Pitarch per a contestar totes aquelles qüestions que se li han plantejat.
Són deu minuts, però en cas de fer falta, podrien allargar-se (veus) una miqueta més.
(Veus) Hi haurà flexibilitat.

El senyor Pitarch Sánchez:

Bé, comence pel síndic de Podemos, Antonio Montiel, que, com ha sigut el primer a preguntar… Posaves en el punt de… un punt que fea dubtar de l'informe o de per què estos periodistes s'han clavat en este embolao… No.
Vullc dir-te que nosaltres…, o siga, la intenció del document no és una intenció d'imposar res ni… És obrir el debat.
Nosaltres entenem que la base dels futurs mitjans de comunicació valencians, la base ha de ser la informació, perquè els drets fonamentals que assistixen els futurs mitjans de comunicació són la llibertat d'expressió i la llibertat d'informació, de rebre una informació (inintel·ligilbe) … Això és informació.
I els periodistes, com a tal, la Constitució ens dota d'exercir eixos drets.
(Veus) La idea era eixa.

Si anem a termes numèrics, el tancament d'RTVV, dels 1.
600 acomiadats, vora cinc-cents eren periodistes.
Hem d'entendre també el trauma que això va suposar per a l'organització professional de periodistes.
O siga, per a nosaltres va ser un colp demolidor.
Riu-te tu de la crisi immobiliària!
Estem parlant de si a la Comunitat Valenciana hi ha tres mil o quatre mil periodistes, vora cinc-cents se'n van al carrer.
Per a nosaltres ha sigut un drama i vam entendre que devíem estar en eixe debat que es plantejava.

Contestaré després al tema del procés de selecció, però com has fet un comentari sobre que els millors tècnics són els que estaven en la televisió, evidentment, que dels millors tècnics que estaven en la televisió.
De fet, molts d'ells hui en dia ja treballen a grans empreses…, després de l'ERO, treballen a grans empreses.
Nosaltres el que proposem en el model i en el procés de selecció és un procés de mèrits.
I són els millors tècnics, evidentment, que seran els que aconseguisquen superar amb solvència eixe procés de selecció.

Que, per cert, és un procés de selecció on nosaltres proposem que es faça un examen, però que es tinga en compte, després de fer eixe examen, de tots, en igualtat de condicions, que es tinga en compte eixe acord de l'ERO que empara els extreballadors i que digueren que tindria en compte eixa meritocràcia.

Si estos tècnics tenen eixa qualitat, que jo no dubte que la tenen, tant els tècnics com els professionals, evidentment no tindran ningun problema en superar amb solvència eixe procés de selecció, per davant de gent…, perquè he vist que molta gent durant este debat ens ha criticat això, però que superarà amb solvència la gent acabada llicenciar, entenc.

És de veres -i enllaçaré després això amb el que li comentaré al senyor Bellver- que hi haurà llocs de treball nous, que seran nous per a eixa plataforma digital, que evidentment, segurament, els perfils més joves tinguen més possibilitats per a accedir ahí, evidentment.
Però, evidentment, que en la futura tele hi haurà càmeres i els càmeres que hi havia, evidentment, que seran els millors.
I aixina ho hauran de demostrar, i jo crec que ho acreditaran en el procés de selecció.

Perquè comentaves dels càrrecs intermedis… ¡Home!
, després de tot el complex programa que presentem per a triar el director general, que siga el consell de l'audiovisual el que el trie, ja entenem que el director general que isca nomenat serà puro y pulcro y será el mejor profesional que haya en el mundo mundial.
Evidentment, ell -i ho comentava en el procés de selecció, perdona-, quan es faça el concurs, presentarà ja el seu staff directiu.

Entenc que un director d'informatius, un director de continguts, perquè, evidentment…, i molt ben vist que no només seran informatius, que hi haurà d'emetre dibuixos, hi haurà d'emetre…, que serà també una…, que és una pota fonamental de la tele.

Però nosaltres, com molt bé dies, als periodistes mos toca parlar d'informació, i és el que més ens ha preocupat i el que més ens ocupa.
Jo crec que hi ha molts altres experts que estan més capacitats per a parlar de quina és la programació global que ha de fer la tele.
Nosaltres parlarem dels continguts informatius, que són de prou importància.

Defensor de l'audiència.
El conegut, en anglés, l'ombudsman, el defensor del lector, dels diaris, vaja, me pareix una figura que…, vaja, a la qual no tenim res a aportar.
Tot el que siga millorar la qualitat…, perquè ni els periodistes, ni el director general, ni res tenim la veritat absoluta.
I, evidentment, ens podem equivocar, i ens equivoquem tots els dies, i fa falta que moltes voltes l'audiència ens toque els morros pels errors que cometem.

I després crec que de comentar el tema de l'agència valenciana de notícies al senyor Subiela, explicaré un poc quin seria… o quin és el funcionament que nosaltres entenem d'ella.

No sé si t'he contestat a tot, Antonio, o… (Veus) Val, val, val.
(Veus) Nosaltres entenem, entenem que hi ha -i jo no sé si ací s'ha tingut en compte en esta comissió-, però hi ha una xarxa brutal de televisions i ràdios municipals que depenen d'administracions públiques, com ho és la futura radiotelevisió -o diguem-li com vullgam-, i entenem que hi ha una capacitat de produir continguts brutal.

A més, continguts de proximitat i continguts molt locals.
No direm que el plenari de cada ajuntament, però si passa allí inundacions o qualsevol tema, qui millor que eixes teles locals per a…, amb convenis de col·laboració -o siga, se tractaria de fer xarxa-, amb convenis de col·laboració, sortiren d'eixa informació a la plataforma, diguérem, mare de totes.

Perquè si hi ha unes inundacions o, per exemple, allò d'este cap de setmana, els dos excursionistes que van faltar i tal, evidentment, pot haver una tele ahí de Castelló, una ràdio de Castelló que estiga més prop i que puga sortir… Estic parlant de públiques, que no competixen entre les públiques.
Evidentment, privades no tindria sentit, perquè la competència a la informació és eixa.
Però que pogueren ajudar a sortir, a una espècie de posar en valor tota eixa estructura que hi ha pública arreu de la comunitat.

Parle del consell assessor.
El consell assessor, nosaltres el model del consell assessor… És que, per sort, tot està inventat.
I el que cal fer…, no cal inventar-se res nou, sinó copiar el que funciona i copiar el que nosaltres entenem que està bé.
El consell assessor, perquè te faces una idea, nosaltres el model del consell assessor l'agafem del consell assessor del Parc Natural de l'Albufera, que funciona…, no, no, funci… És un consell en el que estan reunits i on s'assenten totes les parts que tenen algun tipus d'influència en l'Albufera.
I tens assentats en la mateixa mesa caçadors, agricultors, ecologistes, representants públics, representants de La Generalitat, dels ajuntaments, teòricament, posicions molt enfrontades, però posicions que s'assenten en la mateixa (inintel·ligible) … i parlen de què ha de ser el millor per a l'Albufera, com repartim la gestió.

Salvant les distàncies i extrapolat a la comunicació, doncs seria un poc eixe consell assessor, doncs que estigueren representants de les ONG, representants dels actors, representants de…, que pogueren un poc alertar… O siga, no seria un consell assessor retribuït, sinó seria un consell assessor per a alertar de… Â«¡Hosti!
, no…, este…, esta població…, la població gitana no té ninguna representativitat.
Â» Doncs pegar un colp….
, fer un informe o avisar que la població gitana està infrarepresentada en la informació que es fa o que no se té en compte, per posar-te un exemple.

Vull dir, un poc copiar eixe model, però òbviament salvant les distàncies i fent-lo del que ha de ser la comunicació.

I respecte l'agència valenciana de notícies… (Pausa) Tenim ací… El nostre model contempla la creació d'una agència valenciana de notícies com a un dels pilars claus de la nova corporació valenciana de mitjans públics de la qual formarà part.

Els objectius són: difondre la realitat i els interessos socials i econòmics de la societat valenciana; enfortir el posicionament de la societat al creixent espai mediàtic i de cada colp més transcendents indústries de la comunicació; vertebrar el territori i difondre les realitats comarcals i locals que les agències de comunicació estatals no abasten, i que és així que aquestes ocupen més espais als mitjans de comunicació; difondre la llengua i cultura valencianes i facilitar el funcionament dels mitjans autonòmics, comarcals i municipals de titularitat privada mitjançant la venda dels seus continguts.

Ací la idea…, qualsevol que…, o siga, jo treballe en un diari, i sabem tots l'impacte brutal de la crisi en els mitjans de comunicació privats.
Moltes voltes en mitjans privats no deixen d'emetre informació d'agències, de l'Agència Efe i d'Europa Press, que tenen també els seus problemes i també el seu enfocament de les notícies.
En el cas, de les ràdios menudes, també hi ha una falta de personal.
Això es podria… O siga, creant esta agència, que poguera… -diguérem, dependria de la plataforma (inintel·ligible) …, seria la plataforma digital la tele, la ràdio i l'agència valenciana de notícies-, poguera sortir també de continguts a la plataforma digital, igual com ho fan les televisions i ràdios públiques municipals.

La idea és comarcalitzar, o siga, comarcalitzar la informació i que poguera sortir no només a la…, o siga, no només a la pública sinó que els mitjans privats també li compraren….
, i és el que li ajudaria a autofinançar-se i te garantiries que determinat tipus d'informació hiperlocal s'oferira en els mitjans privats també, que hui en dia moltes planes web i molts diaris web se limiten a repicar el que… les notes de premsa i el que diuen les agències.
Seria una manera de posar també en el focus la informació local i comarcal.

No sé si t'he contestat…, ¿eh?
Val.
(Pausa)

A Fran.
.
.
, bé, comentes que el consell de redacció no ha de ser per a…, només un òrgan per a queixar-se ni per a fer informes, com fea abans, que després el director general se'ls passava per…, per on li pareixia.
I tu proposaves el fet de triar el cap d'informatius, que fóra la pròpia redacció la que triara el cap d'informatius.
A mosatros…, a mi personalment no me pareix una situació mala.
El que passa és que nosaltres el que proposem en el document és que siga el director general el que porte el seu staff.
Si no, al final també el director general, tenint per dalt al consell de l'audiovisual i tenint per baix al consell de redacció, no tindria pràcticament marge de maniobra.

Jo crec que és una proposta que vosatros s'encarregàreu de debatre ací i que pot ser interessant.
Tot el que isca dels treballadors, del funcionament intern, pot ser positiu, però jo entenc també que el director general que siga triat, que, com dic, si se tria d'esta manera, serà, vaja, Â«la Madre Teresa de CalcutaÂ», doncs puga en eixe sentit tindre un marge de maniobra i triar el seu staff tècnic, que al final ha de ser la seua gent de confiança.

Del procés de selecció, vos vaig a llegir un paperet ací que porte….
(Veus) Claro, es para que… (Veus) Sí, sí.
(Pausa) (Veus) No, es que volia llegir…

Â«Respecto a la argumentación esgrimida por los proponentes en relación con la posible irregularidad que supondría cualquier otra fórmula que no fuese la contemplada por el que fue comité de empresa de radiotelevisión valenciana y el consiguiente fraude de ley por sucesión empresarial, debe apuntarse que no parece ser esta la conclusión del análisis realizado de la legislación y jurisprudencia sobre la sucesión de empresas que ha llevado a cabo esta abogacía de La Generalitat.

Â»Estamos ante un supuesto en el que las relaciones laborales ya se han extinguido, en el que la empresa no se activa y en el que no parece que pueda concurrir ningún fraude de ley, precisamente porque el cierre se derivó de una ley de las Corts y cualquier decisión o nueva prestación del servicio público también requiera de dicho proceder.

Â»Por consiguiente, no parece aceptable la interpretación que se hace de la institución jurídica de la llamada sucesión de empresa, dado su perfil jurídico ampliamente comentado en los informes precedentes.

Â»Volvemos a insistir que inclusive en el apartado 6 del acuerdo alcanzando por todos los sindicatos, excepto la CGT, sobre el ERE ya se prevé que se pueda abrir una nueva RTVV y la forma en que tendrán acomodo los anteriores trabajadores en la extinta RTVV, SAU.
Â»

Açò no ho diu la Unió de Periodistes, ho diu l'advocacia de La Generalitat.

La Unió de Periodistes diu: Â«Pel que fa a la RTVV, SAU, i al procés d'extinció en la plantilla, dissolució i liquidació que l'empresa pública, els juristes consultats per la Unió de Periodistes han expressat el necessari compliment del punt 6 de l'acord de l'expedient de regulació d'ocupació en la plantilla, si l'administració valenciana decidix posar en marxa uns nous mitjans públics abans del 30 de juny de 2017.

Â»En concret, en el punt 6 de l'acord de l'ERO s'afirma que en el cas que l'esmentada reobertura es produïra en els dos anys següents a partir de la data de finalització establerta per procedir a les extincions de contracte de treball de l'ERO el 30 de juny de 2015, les dos parts acorden que aquesta mesura implicaria la prioritat en la contractació per part de la nova radiotelevisió pública dels actuals treballadors d'RTVV que així ho sol·liciten.

Â»La prioritat operarà en les contractacions de caràcter temporal fins que se celebren proves selectives i, en tot cas, aquestes computaran en fase de valoració de mèrits amb caràcter diferenciat de qualsevol altre.
Primer, haver treballat en RTVV, haver accedir mitjançant procés selectiu i l'antiguitat.
Â»

Això és el que diu l'acord de l'ERO que va signar el comité d'empresa amb l'anterior govern.

És per això que el procés selectiu per a la creació de la plantilla de la nova corporació valenciana de mitjans públics que aquest document defensa, haurà d'establir els mecanismes necessaris per a l'aplicació de la valoració d'aquests criteris.
Una valoració que, això sí, i tal i com han remarcat juristes especialitzats en l'àmbit laboral, catedràtics Carlos Alfonso i Ángel Blasco, ha d'aplicar-se sense que aquesta impedisca en la pràctica a la resta de la ciutadania el lliure accés a unes proves de selecció d'una entitat que forma part de l'administració pública.

És a dir, en el procés de selecció nou que se fera, una vegada feta… fet el…, obtenint la puntuació de l'examen, es tinguera en compte, com diu l'ERO, l'antigui…, o siga, haver participat, l'antiguitat, inclús se tinguera també molt en compte que haguerent tingut passat el procés de selecció, però sense impedir la participació d'altres professionals que tenen també una experiència i una trajectòria o que també hagen acreditat en l'examen la seua capacitat i valia.

El senyor president:

No vull angoixar-lo, senyor Pitarch, però el següent compareixent està citat a les tres.
I com s'ha de parar per a dinar i són les dos, sí que me veig en l'obligació de demanar-li que el que són qüestions concretes que requereixen de la seua aportació, si les pot contestar.
I un poc les que estigueren en l'informe, com tots disposem d'ell… (Veus) ¿D'acord?
Moltes gràcies per la comprensió.

El senyor Pitarch Sánchez:

No, és que volia (inintel·ligilbe) …, perquè com ho han preguntat alguns, però ara ja el tinc…

Fernando.
Sí, vamos, el debate sobre la nomenclatura del consejo del audiovisual, lo tuvimos en el seno de la Unió.
O sea, se eligió el tema…, tuvimos y lo llamamos audiovisual o comunicación.
O sea, el mero…, el llamarlo comunicación es un tema que, como vivimos en un mundo digital, pues al final todos los contenidos que se puedan elaborar ahí, se pueden considerar comunicación, pero también (veus) culturales y artísticos.
Vamos, tampoco sería un problema que se siguiera (veus) llamando el audiovisual (veus) como todo el mundo lo plantea.

Sí.
Totalmente de acuerdo, que el consejo de la comunicación y el consejo de administración que esté formado por gente preparada.
Claro, evidentemente, no solo periodistas o personas especializadas en la elaboración de contenidos, sino juristas y economistas que puedan marcar (veus) marcar… Claro, que no pase… y que no acabemos con una deuda de mil y pico millones de euros.
(Veus) Los periodistas, vamos, somos mentes abiertas pero no estamos locos y sabemos que ha de ser una tele muy, muy, muy, muy austera, pero, como decía Lluch antes, no cutre.
Hay que llevar al término medio.

Y lo del consejo de asesores, creo que lo he contestado antes con el tema de… o la comparativa con el consejo asesor de la Albufera.

Jorge.
El consell valencià de la comunicació, molt bé, és de veres.
.
.
Vull dir, no se tracta que no el trien els polítics.
O siga, la legitimitat per a fer esta història i per a tirar endavant açò és de les Corts Valencianes, i a poder ser, si pot ser, que els cinc grups parlamentaris estiguen en la línia del que siga la llei, doncs millor que tres.

Jo només vull recordar que la Unió de Periodistes, quan van tancar la tele, va aconseguir posar d'acord a tots els partits del Congrés, excepte…, però vam estar negociant amb Esteban González Pons, i fins última hora hi va haver un desacord i no recolzar, però vam aconseguir posar d'acord a tots els partits d'Espanya que era necessari que s'obrira una radiotelevisió pública en la Comunitat Valenciana.
I pensem, pel que te dia, que han de ser les Corts Valencianes les que…, les legitimades per a…, per això, perquè al final són els que han triat els valencians.

El que dia abans, que el director general… Nosaltres el que proposem és que Les Corts, o siga, una majoria de Les Corts, quatre, quatre…, trien quatre membres, que tindrien, diguérem, la majoria -seria una majoria política-, i després tres membres que foren aportats per la societat civil.
Això que està… Però, vaja, això ja te dic que és una proposta que està oberta a debats.

I del que…, i de la plataforma digital, que, que…, per la qual has preguntat, nosaltres pensem que hem de canviar el criteri.
O siga, la plataforma digital no se pot tindre contemplada com antigament, que era el que produïx la tele, la ràdio i, per exemple, l'agència valenciana de notícies, se'n vaja bolcat a la plataforma digital, que és la web on hem d'anar la gent a mirar.
O siga, hem de canviar eixe model.
Hem de començar a treballar en la plataforma digital i que siga la plataforma digital la que trie…, la que sortisca de contingut a la tele de continuïtat, a la ràdio i a l'agència valenciana de notícies.
Bé, que siga retroalimentada.

Això, i com molt bé comentàveu, crearà unes noves especificitats de llocs de treball que, que…, per a la qual hi ha molta gent que està formant-se i que podria…, que no tindrien res a vore amb…, perquè, evidentment ,de la tele de l'any 1989, o siga, hi ha llocs de treballs que directament s'eliminaran.
Per exemple, no sé, els muntadors de notícies.
Hui en dia qualsevol periodista està…, que ix de la universitat…, que, per cert, n'ixen cinc-cents tots els anys de les universitats valencianes i se'n van directament a l'atur.
Però qualsevol periodista està ja capacitat per a fer això.
Evidentment, s'han creat altres, per exemple, llocs directament informàtics, que serien, diguérem, els que li donaren vida I contingut a d'això.

Perquè hem de recordar que encara que hui estem vivint una transició de consum de tele, hi ha moltíssim gent que encara continua consumint la TDT, que això no s'ha d'oblidar, però ja hi ha un públic que també és natiu, diguérem, digital i que també cal donar-li eixe servei, perquè també paguen els seus impostos.
Aleshores, pensem que tot s'ha de fer al voltant d'eixa plataforma digital i canviar eixe…, el concepte és canviar la direcció de la història.

I ja, ja…

El senyor president:

Molt bé, senyor Pitarch.

Reiterar-li les gràcies en nom de tota la comissió, demanar-li disculpes per haver-li donat una miqueta de pressa ateses les hores.
I això, donar-li les gràcies i que de ben segur que moltes de les seues aportacions ens seran útils.

Fem una xicoteta aturada per a dinar.
Intentarem localitzar el següent compareixent i, en lloc de les tres, si de cas, quedar per a les tres i quart, perquè tinguen un quart d'hora més, perquè crec que amb tan poc de temps ni tan sols el senyor Subiela seria capaç de dinar.
(Veus i Rialles)

Reprendrem la sessió a les tres i quart.

(Se suspén la reunió a les 14 hores i 5 minuts)

(Es reprén la reunió a les 15 hores i 21 minuts)

El senyor president:

(Inoïble) … i la diputada il·lustre.
.
.
, diputada Mònica Álvaro, que, possiblement, hi ha alguns àmbits o algunes qüestions que no s'han tractat molt.
Feia referència ella, si no recorde jo malament, al tema de la ràdio.

Compareixença del senyor Frederic Chaume Varela, catedràtic del Departament de Traducció i Comunicació de la Universitat Jaume I

El senyor president:

Doncs, bé, tenim ací, amb nosaltres, Frederic Chaume.
Ell és catedràtic de la Universitat Jaume I, en concret pertany al departament de traducció i comunicació, i és un especialista reconegut en el tema de l'accessibilitat.
I la veritat és que és un àmbit del qual no s'ha parlat, i ara, doncs, crec que serà molt convenient poder escoltar una veu autoritzada en aquesta matèria, perquè és un tema transcendental que ajuda i facilita que tota la ciutadania tinga accés als mitjans de comunicació.

Per tant, ja, sense més preàmbuls, donem les gràcies al professor catedràtic, senyor Chaume, que haja vingut.
I li donem ja la paraula, per tal que puga intervindré.

El senyor Chaume Varela:

Bona vesprada.

Gràcies, senyor president -o Marc-, per aquesta invitació.

I també moltíssimes gràcies a tots els assistents, especialment als responsables polítics, per estar interessats en aquest tema.

Jo sóc professor del Departament de Traducció i Comunicació, com ha dit Marc, en la Jaume I, en la universitat de Castelló.
I allí portem vint-i-dos anys formant traductors intèrprets, traductors intèrprets que poden exercir la seua tasca en qualsevol domini: textos jurídics, textos legals, textos literaris, textos científics, tècnics i també textos audiovisuals, també programes de televisió o pel·lícules per al cinema o qualsevol format audiovisual que es puga emetre en qualsevol plataforma, en qualsevol finestra.

A la Comunitat Valenciana hi ha cinc universitats que formen traductors intèrprets: la Jaume I, de Castelló, la Universitat de València, la Universitat d'Alacant, la Universidad Europea de Madrid, amb seu en València, i la Valencian International University, o VIU, que també té el mateix grau de traducció i interpretació.
Per tant, som cinc institucions públiques formant traductors intèrprets per al mercat general de la traducció.

En concret, nosaltres, podria ser, en la Jaume I, ens vam especialitzar des del primer moment en el sector audiovisual, en com fer de traductor i intèrpret per a la pantalla, per a la televisió i per al cinema.

Jo parlaré ara de les quatre possibilitats que hi ha de traduir un programa de televisió.
Parlaré de la producció aliena, per tant, no parlaré de la producció pròpia.
.
.
També parlaré de producció pròpia, perquè em sembla que la part d'accessibilitat és molt important, no?
, i, de fet, parlaré prou d'això també, no?
; però també de la producció aliena.
Els programes estrangers, els programes que compren fora, els drets d'antena, no?
, com ara diuen els especialistes, s'han de traduir, s'han de doblar o s'han de subtitular i també es poden subtitular per a sords i també es poden audiodescriure per a cecs.
I la producció pròpia, la producció que fem nosaltres -el telenotícies, les notícies, l'oratge, els concursos.
.
.
- s'ha de subtitular per a sords i una bona part també s'hauria d'audiodescriure per a cecs.
Ara comentaré un poquet com està la situació també en altres televisions d'Europa, perquè tinguem una visió més general, no?

Jo també he treballat de traductor per a televisió valenciana, des de l'any 1988; són molt anys, fins que, tristament, va tancar la televisió.
I, per tant, també conec les necessitats que tenia l'antiga Radiotelevisió Valenciana, des del punt de vista de la traducció, eh?
He fet tant doblatge com subtitulació com subtitulació per a sords, per a l'antiga Radiotelevisió Valenciana, la que va tancar.

El punt inicial, potser, és que jo crec.
.
.
, i crec que, a més, tots els qui estem ací, crec que absolutament tots pensem que volem ara una nova televisió que siga en valencià.
Tenim moltíssimes cadenes en castellà.
Podem sintonitzar en castellà el que vulguem.
Podem vore cinema traduït, doblat al castellà.
Podem vore cinema traduït o subtitulat al castellà en qualsevol altra televisió, en qualsevol altra cadena de televisió.
I em sembla que tots els qui estem ací, i crec que tota la societat ara té clar que vol una televisió en valencià per a respectar els drets de tots, per a, a l'hora, tindre una televisió que respecte no només els drets de tots els valencians, sinó que, a l'hora, promoga la llengua pròpia i que, a l'hora, siga una televisió amb voluntat didàctica, que també ens ensenye, ens ensenye la llengua pròpia i ens ensenye les llengües estrangeres, les cultures estrangeres, no?
Tot això, digam, és el desideràtum, no?
, d'aquesta nova televisió.

En el cas de la producció aliena, que és el cas que m'ocuparà al principi, jo crec que està clar que tots els productes que vénen d'altres països, d'altres cultures, enriquixen la visió del món que tenim els espectadors i també augmenten el nostre nivell cultural.
I, si es traslladen adequadament, si es traslladen amb la modalitat de traducció adequada, a l'hora, també, poden sumar per a augmentar el nivell de llengües estrangeres de tots els valencians, no?

En l'informe de la CECUV, en l'informe de les universitats valencianes -ja va comparéixer ací el professor Marzal fa poc-, la recomanació que fa la CECUV és que el 25% de la graella de la televisió, de la nova televisió, siga de producció aliena, és a dir, siguen drets d'antena que es compren a distribuïdores i productores de fora, de l'estranger, no?
; i l'altre 75 siga, òbviament, producció pròpia, en la qual estem interessadíssims tots, absolutament tots, i que.
.
.
, bé, ha de ser la prioritat, no?
, sobretot, el teixit industrial valencià i la producció pròpia.

Però pensem que la producció aliena traduïda, doblada o subtitulada, o subtitulada per a sords, també fomenta el teixit industrial valencià, perquè els traductors han de traduir, els adaptadors han d'ajustar, els actors han de doblar, els tècnics han d'editar pistes.
.
.

Per tant, el que vull dir és que la producció aliena moltes vegades ens sembla com l'enemiga de la producció pròpia.
I jo crec que no, jo crec que estem en un moment on podem gaudir, podem disfrutar de les dos: producció aliena, producció pròpia; òbviament, fomentant la producció pròpia, òbviament, per sobre de l'aliena, però no deixant de banda la producció aliena, perquè és una producció que ens enriquix molt perquè veiem el món a través d'eixos programes, perquè veiem cultura, perquè aprenem, aprenem llengua, aprenem cultura, i perquè, a més, a més, això fomenta el teixit industrial valencià, fomenta tots els gremis que estan involucrats en la traducció, entre altres, si em permeteu també, les mateixes universitats públiques que dediquen diners públics a formar traductors, intèrprets, adaptadors, etcètera, no?
I, per tant, això també.
.
.
, i que tota aquesta gent, necessàriament, a dia de hui, han d'eixir fora de la Comunitat Valenciana per a guanyar-se la vida.

Bé, en el cas de la producció aliena, el que comprem a distribuïdores estrangeres, aquests programes s'han de doblar i s'han de subtitular al valencià, clarament, no?
A banda, tenim ara una qüestió que no teníem quan va arrancar la televisió, la televisió valenciana, i és que ara tenim la TDT, tenim l'emissió digital, no?

A dia de hui, per tant, és molt senzill -ho parlava abans amb Frederic Ferri-, és molt senzill, és realment senzill i barat emetre un mateix programa estranger doblat i subtitulat a l'hora, de manera que l'espectador trie el que vol: vol sentir en versió original, en anglés, per a aprendre anglés o perquè és un cinèfil i vol veure els subtítols en valencià o vol sentir-ho en valencià, directament, perquè el que vol és gaudir de la pel·lícula, no preocupar-se o no té ganes d'aprendre llengua o, simplement, vol passar una estona en sa casa, en la família, no?
, i, per tant.
.
.
Però, clar, això ara, a dia de hui, és molt senzill de fer.
És tan senzill com que, des del comandament a distància, se trie una pista o se trie una altra pista, no?

Per tant, la manera de vore això, que volia comentar als presents, és que els programes de producció aliena haurien d'estar doblats i subtitulats, almenys quasi tots -ara faré una xicoteta diferència entre doblatge i subtitulació-, i que els de producció pròpia, com deia al principi, haurien d'estar tots subtitulats per a sords i una bona part audiodescrits per a cecs.

Pensant en.
.
.
Parlaré ara de doblatge, subtitulació i accessibilitat, i amb això acabe, no?

El doblatge, en el cas de la producció aliena, a mi em sembla una ferramenta idònia, perquè fomenta la normalització de la llengua.
Quan sentim parlar en valencià els actors de la pantalla, aprenem llengua també, assenta la gramàtica, assenta el lèxic, aprenem paraules noves, aprenem estructures noves, aprenem a dir millor les coses, no?
Això per un costat.

Per l'altre, fomenta l'aprenentatge del valencià en els xiquets.
Els xiquets, d'alguna manera, han de tindre eixa retroalimentació entre allò que senten en l'escola, allò que senten en els carrers del seu poble, si és un poble valencianoparlant, i allò que vinga de la televisió.
Vull dir que eixe triangle jo crec que és substancial per a viure en la llengua d'una manera normal, no?
, i per a aquell que vullga que puga tindre aquestes tres fonts d'entrada, no?

(Inintel·ligible) .
.
.
la indústria audiovisual valenciana.
Comptem amb excel·lents professionals -que ja han comparegut alguns d'ells- que saben traduir, que saben ajustar diàlegs, saben dirigir actors i actrius de doblatge, saben interpretar, saben.
.
.
, els artistes de so.
.
.
I, per tant, tenim eixa gent que pot fer un bon producte per a la nova televisió, no?

Ara no parlaré d'eixe teixit industrial, eh?
, perquè això no és cosa meua tampoc i, a més, ho han fet altres compareixents que coneixen la situació millor que jo.
Però sí que vull insistir que tenim eixos professionals ja preparats per a dur endavant un doblatge de qualitat, una subtitulació de qualitat o una subtitulació per a sords de qualitat.

A més a més, el doblatge facilita l'accés als programes als segments de la població d'edat avançada, que simplement ja no volen o no poden llegir subtítols, perquè tenen una edat avançada, i òbviament als xiquets, que no poden llegir subtítols fins que tinguen entre set, huit, nou anys -a partir dels nou anys sí que ja poden llegir els subtítols i, per tant, ahí ja podríem buscar una manera de donar quotes per a aprendre anglés, etcètera, no?
Ara entraré en això també.

Respecte de la quota de pantalla, any rere any apareixen articles a diaris nacionals on parlen: Â«¿Què és millor: doblar o subtitular?
¿Volem doblar?
¿Volem subtitular?
Â».
La meua proposta, la meua postura és que tot és bo, és bo doblar i és bo subtitular, i que no hem de fer una confrontació innecessària entre doblatge i subtitulació.
¿Què és millor, el doblatge o la subtitulació?
Depén.
Al final, en el món, sempre passa un poc això, que depén, depén.
Perquè per a la gent gran òbviament és millor el doblatge, per als xiquets és millor el doblatge, simplement perquè, si no, no poden accedir als continguts audiovisuals.
I, a la millor, per a persones que vivim de la llengua o que ens agraden les llengües, doncs, preferim la subtitulació, perquè ens agrada això i perquè és un poc.
.
.

Però jo pense que, francament, no hem de confrontar doblatge contra subtitulació, com han fet moltes vegades des de moltes entitats, eh?
Les últimes declaracions, fa un parell d'anys, de l'SGAE o d'algun ministre, de fa més temps també, no?

Amb la tecnologia digital, deia al principi, ja no és necessari emetre els productes doblats per defecte.
Podem emetre productes doblats per defecte i que l'espectador trie la subtitulació.
I podem emetre productes subtitulats per defecte i que l'espectador trie el doblatge.
És a dir, que depenent de la franja horària o depenent a qui ens estiguem adreçant, la tele pot dir.
.
.
, fique un exemple i en absolut voldria que això se prenguera com a res, no?
, però, per exemple, doncs:

Un cicle de cinema d'autor a mitja nit en la primera o en la segona cadena; aquest cicle s'emetrà, per defecte, subtitulat, de manera que puguem accedir a la versió original, i, qui vullga, el buscarà doblat, a través del comandament a distància.
Mentre que el que donem per als xiquets o donem en horari familiar, un dissabte de vesprada, que s'emeta doblat, per defecte, i qui vullga que busque la subtitulació.

Tot això és possible tecnològicament i és molt barat, tan barat com que és pràcticament gratis, és pràcticament gratuït, no?
, pràcticament.

Crec també.
.
.
Bé, jo tenia ací apuntats uns percentatges, que podem després entrar més o no, no?
D'aquest 25% que proposava la CECUV en el seu informe, jo trobe que un 80% hauria de ser emés doblat per defecte, i un 20% hauria de ser emés subtitulat per defecte.
Aquest 20% subtitulat per defecte se podria, a l'hora, doblar o no, o simplement subtitular, perquè ja busquem una franja de població concreta que no li interessa el doblatge, no?
I, per tant, això abaratix costos, de cara a la futura televisió.
La subtitulació és entre cinc i deu vegades més barata que el doblatge, entre cinc i deu vegades, depén del programa i depén del gènere audiovisual.

Però, depenent d'això, podem buscar i dir: Â«Anem a vore, ¿què volem?
¿Quina televisió volem?
¿Volem una televisió que tinga un cicle de cinema per a gent cinèfila a la mitja nit?
Bé, doncs, aquest cicle de cinema anirà únicament subtitulat i estalviarem diners, en este cas, en doblatge.
I altres coses no, aniran doblades i també subtitulades, no?
Â».
Per tant, això jo crec que també ahí podem jugar amb el pressupost de la televisió per dir: Â«Bé, tenim fins on tenim.
Arribem fins on arribem.
I, bé, això ho farem subtitulat i això ho farem doblat, no?
Â».

En qualsevol cas, qualsevol de les dues opcions és una bona opció, és una gran opció per als espectadors, és una gran opció, tant el doblatge com la subtitulació, no?

Jo crec que és molt important no comprar doblatges fets ja a la FORTA en castellà.
Crec que això no ho hauríem de tornar a fer.
Jo crec que això és el que s'ha fet durant molt de temps, bé, per les necessitats que hi haguera en el seu moment, eh?
Però ara, en esta nova fase, jo crec que hauríem d'intentar no comprar els doblats ja.
.
.
, o subtitulacions fetes ja al castellà a la FORTA.
Però, fins i tot, si em permeten, bàsicament perquè les podem fer ací.
És que això se pot fer en territori valencià, no?
¿Per què ho hem de comprar fora, si això ho podem fer ací, no?
Entre altres coses, eh?
A banda de per la qüestió de la llengua, no?

Bé, també necessitem un model de llengua.
Necessitem.
.
.
¿En quin model de llengua volem parlar als espectadors?
Els antics periodistes i els antics treballadors de Canal 9 van fer un esforç enorme i, moltes vegades, un esforç de vegades individual, propi, de dir: Â«¿Què és el que jo crec que he de dir perquè ningú me marmole?
¿O què és el que jo crec que he de dir per a no rebre que me diguen: «No, eixa paraula no, eixa frase no«?
Â».
I, per tant, entre tots: traductors, adaptadors, periodistes, documentalistes.
.
.
, entre tots, han fet com un model de llengua que, al final, resultava atractiu, que resultava bonic, que resultava proper i que tots enteníem, i que més o menys tots ens podíem identificar.
Ara bé, de cara als professionals de la televisió i de cara als traductors, estàvem en un buit total.
No sabíem a qui acudir per demanar ajuda, no sabíem a qui preguntar: Â«Esta frase, esta estructura o este dubte lèxic, gramatical, què fem?
Â»

Jo crec que per això cal treballar el model de llengua, cal dir quin model de llengua volem, i a més a més caldria tindre com una eina que hui en dia també amb internet és molt senzill, un portal en internet per tal que cada professional poguera consultar el seu dubte concret en unes FAQ, frequently asked questions d'aquestes, ¿no?
, de dir: Â«Què faig en tal cas, com reaccione, què puc dir, què seria millor, què arriba millor?
Â»

Tot això, per tant, també exigix estudi.
Per sort, d'això tenim ja molts estudis.
Tenim ja tenim tesis doctorals, tenim llibres, tenim des del principi aquell llibre d'Antoni Mollà, de Bromera, dels primers dies de la televisió.
Després tenim el de MAV, també fet, i tenim tesis doctorals que parlen sobre el model de llengua espontani, el registre oral, el registre entre oral i alhora gramatical.
Clar, perquè no podem tampoc dir qualsevol cosa.
Eixe equilibri entre la gramàtica, entre les regles gramaticals, i el discurs fluid, natural, oral, que parlem i amb el qual ens comuniquem.

Per tant, això també és molt important.
Un model de llengua, reunions amb la televisió, per tots els professionals; un portal en línia per a poder consultar dubtes.
Pensar si volem també homologar els traductors, com fan altres televisions en l'estat espanyol.
Volem tindre una llista de traductors homologats, de tal manera que el traductor homologat, digam, puga treballar directament, i els que no, hagen de fer alguna prova o hagen de tindre un mínim d'hores traduïdes al llarg de la seua vida.
Jo què sé.
Les que siguen.
Jo no vull donar ara cap.
.
.
Perquè tampoc crec que sóc la persona idònia.

Però sí dir, bé, qui haja fet tantes hores, pot traduir, i qui no, que haja fet la carrera, el grau de traducció, un màster de traducció en alguna de les universitats valencianes, en la que siga.
És a dir, ficar uns mínims perquè no hi haja intrusisme en la professió.
Aquesta professió, com la dels periodistes, és una professió en la qual qualsevol, veritat?
, en principi pot.
.
.
Â«Bé, jo que he estat un mes en Irlanda, faré la traducció.
Â» No, perdona, això no és així.
(Rient) Bé, això respecte del doblatge.

Respecte de la subtitulació.
.
.
Vaig bé?
Vaig bé, molt bé.
La subtitulació ha d'ocupar un lloc més visible en una televisió moderna.
A mi em sembla que em d'apostar també per la subtitulació, i apostar un poquet més que el que fan altres televisions de l'estat espanyol.
És a dir, anar una miqueta més enllà.
Jo crec que això ens donarà també una pinzellada de qualitat, o ens donarà també una manera de dir: Â«Mira, la televisió valenciana hi ha cosetes subtitulades, hi ha cosetes.
.
.
Â» Jo crec que això també és bo i també és bo que apostem per ahí.
Sempre, com dic, sabent que la tecnologia digital ens permetrà seleccionar doblatge o subtitulació cada vegada que vulguem.

La subtitulació fomenta òbviament l'aprenentatge de la llengua original, òbviament, suposem en anglés, per ser la llengua en què es vehiculen tots els productes, la majoria de productes audiovisuals.
Però pot ser francés, italià, alemany, o qualsevol llengua bàsicament europea, diu la CECUV, també.
L'informe de la CECUV parla que la producció aliena es compre bàsicament de països europeus.
Per tant, llengües europees.

Fomenta la normalització de la llengua escrita en pantalla, perquè veem el valencià escrit en forma de subtítols i, per tant, llegim valencià, i per tant veem com s'escriu i com s'estructura la llengua.
Pot fomentar l'aprenentatge del valencià en els xiquets ja majors, els que s'acosten cap a l'adolescència, que ja són capaços de llegir subtítols i, per tant, ells ahí poden sentir en anglés i alhora vore la traducció al valencià i fer la connexió, i dir, Â«ja sé què m'estic diguentÂ» o Â«ja aprenc aquesta paraula que no la sabia o que no la coneixiaÂ».

Reviscola la indústria audiovisual valenciana, i recupera els professionals que fins ara havien d'emigrar a altres zones geogràfiques espanyoles o estrangeres.
Facilita l'accés als programes als col·lectius sords o deficients auditius, amb lleus deficiències acústiques també.
Permet gaudir de la versió original i abaratix costos, abaratix molts costos.

Respecte de la quota de pantalla, també se pot parlar i també se pot arribar a un acord.
Jo crec que això és el menys important.
El més important és dir: Â«Tenim programes subtitulats.
Â» Després, que siga un 10, que siga un 20, bé, doncs, el que puguem fer entre tots i el que se puga fer, ateses les circumstàncies econòmiques.
Jo havia apuntat un 20% de la programació aliena.
Però bé, és una idea només.
No comprar subtitulacions al castellà a la FORTA, em sembla molt important.
.
.
, és a dir, perquè ja estan fetes al castellà, i jo crec que no les necessitem.
I també vetlar pel model de llengua d'eixe text escrit de la subtitulació.

I per acabar, el tema de l'accessibilitat, que és un tema cabdal, molt important.
Ja es va començar a fer a última hora de la televisió valenciana, es va començar a fer subtitulació per a sords.
En aquells moments es podia sintonitzar amb el teletext, amb el 888, prement la pàgina 888 i, per tant, els col·lectius sords podien vore qui estava parlant.
Perquè la subtitulació per a sords és diferent de la convencional.
Els subtítols van en colors, perquè els sords identifiquen qui està parlant.
Els sorolls de pantalla o els efectes especials s'han de reproduir també, perquè els sords això s'ho perden, no saben si n'hi ha un dispar o no saben si hi ha una porta que es tanca per culpa del vent.

Tot això ha d'estar reflectit en pantalla.
Per tant, té unes convencions diferents respecte de la subtitulació comercial, del cinema, la que trobem als DVD.
És un dret fonamental, òbviament.
Jo crec que en això també estem tots d'acord.
Són coses que realment tots estem d'acord, tots els que estem ací.
La llei general de l'audiovisual diu, ho dic pels percentatges, la llei de l'estat que hem de complir tots diu: Â«Las personas con discapacidad auditiva tienen el derecho a que la comunicación audiovisual televisiva en abierto y en cobertura estatal o autonómica subtitule el 75% de los programas emitidos.
Â» Per tant, el 75% és molt.

Nosaltres hauríem d'aspirar una miqueta més.
La BBC fa el 100%, i jo ja entenc que el 100% és complicat.
I sobretot arrancar al principi serà complicat.
Però sí que podríem ficar-mos un llistó de dir: Â«Molt bé, la llei audiovisual ens demana 75, i la BBC fa el 100%.
Bé, doncs anem al 80, anem al 90, o 85, en un temps.
En el 2016 farem això, en el 2017 farem allò.
En el 2018 farem allò.
Â» El que siga, no?
S'ha de subtitular per a sords tant la producció pròpia com la producció aliena.
És fonamental, perquè és l'única manera que tenen per a accedir a aquesta informació.

Hem d'elaborar, com ja he dit, criteris ortotipogràfics i de subtitulació específics.
I criteris diferents per a xiquets sords i per a adults sords.
Perquè el que està passant en la resta d'Espanya, i en la resta d'Europa també, és que els xiquets sords han de vore els mateixos subtítols que els adults sords.
I els xiquets sords no poden llegir-los.
S'ho perden tot.
I per tant, el que passa és que això va en contra de l'adquisició de lèxic, de l'adquisició de la llengua.
Ho perden tot, fins que arriben als nou, deu, onze anys, i ja poden llegir un poc més, i ja poden llegir a la mateixa velocitat que els adults.
Però fins a eixa edat no poden vore la tele.
Simplement les imatges.

Respecte de l'audiodescripció per a invidents, l'audiodescripció per a invidents és quan un locutor narra el que passa en pantalla, mentre els personatges de pantalla no parlen.
Perquè mentres parlen ha de callar perquè l'invident puga sentir els diàlegs.
Ara, una volta deixen de parlar, n'hi ha un locutor en off que va explicant què és el que està passant en pantalla perquè la persona invident.
.
.
Dic invident o amb deficiències visuals, gent major amb deficiències visuals, que no veu ben bé.
Estem pensant en un.
.
.

Igual que la subtitulació per a sords.
Pensem en els sords.
Però pensem també en els immigrants.
Els immigrants que vénen i poden llegir com faig jo cada vegada que vaig a Anglaterra o a altres països, me pose la televisió en subtítols de la llengua d'eixe país.
I per tant, estic sentint i alhora estic aprenent.
Vull dir que tot el col·lectiu d'immigrants és també usuari de la subtitulació, un usuari directe, perquè volen aprendre la llengua.

Bé, l'audiodescripció, què diu la llei general audiovisual?
Òbviament, tots sabem i tots estem d'acord.
És un dret fonamental, permet l'accés a la informació, això no ho repetiré.
Diu: Â«Las personas con discapacidad visual tienen el derecho a que la comunicación audiovisual televisiva en abierto y en cobertura estatal o autonómica cuente al menos con dos horas audiodescritas a la semana.
Â» Dos hores es el mínim, per tant, que diu la llei general audiovisual.

La BBC està fent el 10% de la graella setmanal, això són 16,8 hores, dèsset hores, setze hores, diu, dèsset hores.
Jo crec que òbviament ni poden aspirar a setze, dèsset hores al principi, però que dos hores hauria de ser com el mínim i anar un poquet a més tres, quatre, cinc hores, per a atendre també aquest públic.

I per últim, la llengua de signes, que també la teníem en Televisió Valenciana abans.
El que diu la llei ahí, és -m'estalvie la part inicial- Â«que cuente al menos con dos horas a la semana de interpretación con lengua de signosÂ».
Jo crec que podíem fer el mateix que per l'audiodescripció per a invidents.
Entre dos i setze, dèsset, que seria el 10% de la programació, que és el que tenen les televisions que més tenen, doncs anar a un punt intermedi.

Bé, ja està.
Bàsicament la llengua de signes pot ser restringir-la a la producció pròpia, crec que al principi hauria de ser així.
Sobretot a la producció pròpia, és a dir, telediaris, etcètera.
Veure si la llengua de signes valenciana o quina és la que estan utilitzant les associacions de sords a la Comunitat Valenciana.
Deixar-mos aconsellar per ells.
Que ells ens diguen: Â«Mosatros volem esta llengua de signes, la castellana, la valenciana.
Â» Bé, i tractar un poc el tema amb ells a vore què és millor.
I bàsicament ja està.

Jo simplement volia acabar diguent que aquest nou paper i funció de la traducció en la producció pròpia i la producció aliena ens faria disposar d'un mitjà públic de referència.
Estic segur que això seria un mitjà de referència, que seria un mitjà a dir: Â«Mira el que estan fent allí.
Mira el que fan allí.
Allí ho fan d'esta manera, tenen l'accessibilitat, tenen doblatge, tenen subtitulació, depén de la franja horària, depén del gènere audiovisual.
Â» Jo crec que això seria nou i seria bo, i seria diferent al que s'està fent.
Estic convençut que seria totalment diferent, i a més atractiu per a altres televisions.

Assegurem la defensa i la potenciació de la nostra cultura.
Assegurem la promoció del valencià, la vertebració del territori i totes aquestes coses que estem tots d'acord també, i la inclusió de tots els col·lectius amb deficiències acústiques o visuals, a més de l'aprenentatge de llengües estrangeres.
La traducció audiovisual ens servirà a més per enfortir un sector econòmic estratègic, com és el sector audiovisual, que ha de ser generador de llocs de treball estables i de qualitat, així com també donar resposta als centenars de graduats de les universitats valencianes que especialment aquells formats amb diners públics desitgen poder fer tornar a la societat allò que han aprés, i desitgen poder treballar en la seua terra, o per a clients de la seua terra, i tornar allò que han aprés en les universitats.

Periodistes, comunicadors, publicistes, documentalistes, traductors, òbviament, que formem les universitats públiques, jo crec que mereixen eixa oportunitat de poder bolcar en la nova televisió tot allò que poden fer, que saben fer i que a més per a mi és essencial per a la nova televisió i per a la societat valenciana.
Jo crec que m'he passat un poc de temps.
Perdona, Marc.
.
.

Gràcies.

El senyor president:

Doncs molt bé, moltíssimes gràcies, professor Chaume.

Donarem ara la paraula als grups parlamentaris, i ells li faran tot tipus de qüestions, i després disposarà de deu minuts totalment flexibles.
Els poden allargar fins a quinze, setze, el que faça falta, d'acord?

Molt bé, comencem amb els grups parlamentaris.
Pertoca el torn al Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Té la paraula el síndic i l'il·lustre diputat, el senyor Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Moltes gràcies, senyor Chaume.

Bé, jo, del que vosté dia, he tret alguna idea.
M'ha paregut entendre al final -li volia preguntar per a aclarir-ho-, que al final quan parlem d'una quota de pantalla, d'un nombre d'hores, deurien fer-ho jerarquitzant segons programes i segons franja horària.
És a dir, jo entenc que els informatius sempre deurien estar subtitulats i incorporar la llengua de signes, per exemple.
I a la millor en ficció o en entreteniment ja seria una altra, segons.
M'ha paregut entendre.
També en horari infantil.
Per tant, m'agradaria que ens aclarira aquesta qüestió.

Per una altra banda, després pensava.
.
.
Clar, totes aquestes possibilitats que mos donen les noves tecnologies, també com es podien conjugar amb la prioritat del valencià, però al mateix temps també amb l'aprenentatge d'altres llengües.
Jo crec que guanyaríem molt si al final pugueren tindre aquesta possibilitat en el comandament de seguir, d'escoltar en valencià, llegir en anglés o en alguna altra llengua.
I si això té límit, entre cometes, o això suposa un cost afegit massa important.

Perquè clar, hem de pensar també en una graella de programació solvent, però al mateix temps en les limitacions pressupostàries.
A la millor deuríem reservar, jo què sé, els diumenges pel matí o els dissabtes a una certa hora, especialment perquè l'oferta de llengües, no sols anglés sinó també la possibilitat d'altres llengües fóra com unes sessions d'aprenentatge de llengües que puguérem obrir.
.
.
alemany, francés, etcètera.
I no sé si això seria molt més car o si això podria ser un servei també de tipus cultural que donara la nova radiotelevisió valenciana.

Després, jo, perdone que li diga, però com a aficionat al cinema, patixc molt, perquè de vegades les traduccions són infumables.
La banda que apareix en la traducció canvia verbs, canvia.
.
.
L'altre dia no sé què vaig vore també, i era una cosa que senties una cosa i, realment, allí dia una altra.
De vegades, no és massa greu però, de vegades, irrita una miqueta, ¿no?

I, clar, jo pense que haurien de tindre uns criteris de qualitat, una homologació -el que vosté diu-, algun element, perquè algú hauria de vore això abans que ho veja l'espectador.

Em preocupa també, quan parlem d'homologar una parla, de vehiculitzar en un determinat codi, em preocupa la relació amb els membres de la redacció dels informatius per exemple, perquè, clar, ahí n'hi ha coses, n'hi ha matisos, ¿eh?
, que poden donar peu a confusions i caldria vore si el responsable o el coordinador de l'equip de lingüistes també incorpora aquestos codis, ¿no?
, per als estàndards, sobretot en informatius em preocupa.

I, després, també, per últim, ¿vosté creu que això cal fer-ho amb personal de plantilla, o vosté creu que això hauria de ser contractat externament, o un mix?

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

Correspon, ara, el torn al Grup Parlamentari Ciudadanos.

Per a tal efecte donarem la paraula al seu diputat, l'il·lustre senyor Antonio Subiela.
(Soroll de papers)

El senyor Subiela Chico:

Hola, bona vesprada.

Moltes gràcies, president.

Senyor Chaume.

Molt interessant la seua exposició, la veritat és que tenia raó el president (rient) que era una cosa inusual, ¿no?

Jo volia preguntar-li, sobretot, pel tema dels informatius, si és possible un doblatge, una traducció simultània en directe, si és car, si és viable, si també es pot elegir amb el comandament a distància o com es podria fer això, si d'eixa manera es podria solucionar un debat que mosatros tenim obert ací sobre el dret d'informació de proximitat també als castellanoparlants.
(Soroll de papers)

I, després, vosté ha dit ací, ha esmentat la FORTA, que ací no s'havia esmentat encara o molt poquet.
No sé si vosté està en disposició de contestar-me açò però sí que volia preguntar-li-ho perquè jo crec que vosté de televisió sap (rient) un poc més que de signes, ¿no?
¿Vosté creu que fa falta, o és necessari, o és vinculant que la nova radiotelevisió valenciana forme part de FORTA?
¿Seria necessari o no fa falta?
¿O pensa que, inclús, podria ser beneficiós que no formara part de FORTA?

I poc més, li repetisc que molt interessant, que no sabia que n'hi havia dos signes de sords per a xiquets i per a majors (rient), no sé com, bé, sí, sí, ¡clar!
, se solucionaria -supose- traduint, segons quin programa, d'una manera o d'una altra, però és veritat el refrany eixe que Â«no te acostarás sin saber (rient) una cosa másÂ».

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

Sí, efectivament, és una cosa que normalment sol ser desconeguda però, clar, evidentment no és igual un xiquet de tres anys que una persona ja adulta, sí, sí.

A tot açò, he de dir-li que jo no sabria dir en quina de les dos vessants és més especialista el professor Chaume però.
.
.
, ho dic perquè diu que és més especialista en televisió que en signes, ¡clar!
, i jo quasi que ho posaria al mateix nivell, ¿eh?
, perquè en qüestió de signes i tot això la veritat és que és un autèntic especialista.

Molt bé.

Moltes gràcies, senyor Subiela.

Correspon el torn, ara, al Grup parlamentari Compromís.

I, per tant, donem la paraula al seu il·lustre diputat, el senyor Josep Nadal.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyor Chaume, per haver vingut.
La veritat és que a mi també m'ha semblat molt interessant la seua exposició, és un tema que encara no havíem tocat plenament, encara que d'alguna manera tangencialment sí que com un model lingüístic més general i tal però plenament no l'havíem tocat i em sembla molt interessant.

Jo volia, de tot el que he sentit, n'hi ha moltes coses que vosté ho ha dit i no arribe, això que dius, Â«esta persona ho entén i ha de ser aixíÂ», ¿no?
(Veus) Però sí que n'hi ha un parell de coses que sí que tinc algunes preguntes a fer-li.
(Algú tus)

Ha dit vosté que els antics treballadors de radiotelevisió valenciana, lingüistes, presentadors, guionistes, d'alguna manera se les van haver d'apanyar un poc a la seua bola per a tindre uns criteris lingüístics comuns i que d'alguna manera foren els correctes, ¿no?

Jo el que volia preguntar-li, i també tenint en compte que en la producció aliena, en la producció doblada i, a més, que vosté planteja arribar a uns percentatges, o siga, pràcticament total, ¿no?
, jo el que volia preguntar-li perquè, clar, en les produccions alienes el nivell estàndard -com si diguérem- encara el fem més pur perquè en el tema dels presentadors doncs este matí estàvem parlant, des d'Escola Valenciana se'ns ha dit també una cosa molt interessant que no havíem sentit i és que una televisió valenciana pública hauria de respectar també els parlars del valencià de totes les comarques.

Això, evidentment, en una traducció o en un doblatge és pràcticament impossible de fer, ¿no?
, s'ha de crear un estàndard pur que sempre siga el mateix.

I, clar, ahí és on realment podríem tindre certs problemes perquè tenim constància de quina (algú tus) és la societat valenciana que tenim, que mos perd molt l'estètica, mos perd molt discutir per qüestions de colors i qüestions de parauletes, si esta paraula és esta o és la que dic al meu poble, o és la que diuen al poble del costat.

Llavors, jo volia preguntar-li com hauríem d'arribar a eixos criteris lingüístics, si s'hauria de fer un llibre d'estil i, també, quins personatges, en el bon sentit de la paraula, haurien d'actuar per a fer este llibre d'estil; si els mateixos treballadors de la casa, si haurien de donar-li entrada també a les universitats, a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, etcètera, etcètera.
Voldria que em parlara una mica d'això.

L'altre punt que volia tocar, i em sembla bastant important, és el tema del doblatge.
Vosté ha dit que les produccions alienes s'haurien de doblar al cent per cent, pràcticament, i subtitular, cosa que abans no era així, no existia eixe…, recorde els dibuixos animats i al principi algunes pel·lícules però, desprès, això va anar desapareixent.

Jo el que volia preguntar-li, i des de la meua ignorància, quina és la situació actual del sector del doblatge valencià, si realment estem preparats des del sector de doblatge valencià, de les productores externes, per a escometre açò de doblar el cent per cent perquè, clar, primer, que no estàvem acostumats a fer-ho i, segon, que entenc que després que desapareguera Canal 9 la seua situació serà pràcticament d'haver desaparegut.
¿Quina situació tenim?
¿Estem en disposició de poder escometre això que diu vosté i com podríem arribar ahí?

L'altra és que vosté està parlant -parlant del doblatge també, ¿no?
-, vosté està parlant de traductors homologats, si podríem tindre traductors homologats.
I això m'ha fet pensar que en el tema del doblatge, ¿quins criteris de selecció de les empreses de doblatge s'haurien de seguir?
, ¿no?
, ¿i qui hauria de prendre, també, estes decisions?

Entenc que si n'hi ha poques empreses de doblatge les que n'hi ha seran les que jugaran, ¿no?
, però en un moment donat, ¿quins criteris?
, perquè això sí que no, de vegades he sentit, Â«el doblatge de TV3 és millorÂ», o Â«el de Canal 9 era millorÂ», o Â«este és millor que l'altreÂ», doncs jo, la veritat, no sóc una persona que no m'acabe d'adonar, de l'única cosa que sí que, a voltes, te n'adones és que es repetixen molt les mateixes veus, ¿no?
Això sí que me n'adonava que passava molt a Canal 9, la qual cosa i, evidentment, encara que siga millor o pitjor, li llevava certa riquesa al llenguatge que es parlava en la cadena.

Simplement, estes eren les dos qüestions que més volia fer-li.

El senyor president:

Molt bé.

Moltes gràcies, senyor Nadal.

Correspon, ara, el torn al Grup Parlamentari Socialista.

Donem la paraula a la il·lustre diputada, la senyora Mercedes Caballero.

La senyora Caballero Hueso:

Gràcies, president.

Senyor Chaume, moltes gràcies per la seua intervenció i, sobretot, per ficar-mos un poc en esta història que estem intentant fer en una televisió, i crec que fins a este moment no havia ningú parlat d'una televisió cent per cent inclusiva, però inclusiva en tots els aspectes.

Vosté ha parlat que n'hi ha molts professionals preparats en el tema de traductors intèrprets, n'hi ha empreses audiovisuals valencianes de doblatge, etcètera, però ¿n'hi ha una indústria o n'hi ha empreses valencianes especialitzades en la traducció i interpretació per al llenguatge de sords i per a invidents?
¿N'hi ha mercat?
¿N'hi ha ací, a la Comunitat Valenciana, una indústria desenvolupada per a això?
Eixa era una de les preguntes.

Després, respecte al tema que ha parlat dels models de llengua -que ja l'ha comentat el diputat de Compromís-, és veritat que en esta comunitat som molt donats a barallar-mos quasi per tot, i en el tema de la llengua quasi més.
L'altra dia, en la compareixença del president de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua es parlà ací que el llenguatge, la llengua o l'idioma que utilitzem ací els diputats no és el mateix quan estem ací, en una compareixença, a quan estem a les grades, per exemple, d'un partit de futbol, o quan parlem amb els xiquets.

N'hi ha un llenguatge audiovisual, n'hi ha un llenguatge que s'aplica en les televisions però, segurament, és un llenguatge molt rígid que no dóna eixa cobertura -que este matí també parlaven en Escola Valenciana-, de la riquesa que té el valencià al nostre país, com es pot fer una cosa que atenga a tots els sectors que estan demanant, per una banda, una llengua -no vaig a dir Â«normalÂ» que sona molt malament-, una llengua normalitzada i amb respecte, i una llengua que mos diga a nosaltres, per exemple, els apitxats, els de València, com es parla a Ontinyent, o com es parla a Morella, o com es parla a la resta del país.
(Algú tus)

Em pareix molt interessant allò que ha dit del foment de la llengua també per als immigrants amb el tema del subtítols.

I volia fer-li una pregunta, l'última història, volia.
.
.
¿què es feia abans en televisió valenciana?
¿Sols, en el tema de llenguatge per a invidents i sords, sols es feia llenguatge de signes, no n'hi havia doblatge, ni subtítols, ni accessibilitat per a invidents?

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Caballero.

Correspon, ara, el torn al Grup Parlamentari Popular.

I és per això que donem la paraula a l'il·lustre diputat, el senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor Chaume, i molt breument.

La veritat és que és interessant quan et parlen d'un tema que no havíem estat comentant ací, com és este de l'accessibilitat i totes les seues relacions, no només en el fet de fer accessible la informació i la televisió a les persones que ho necessiten sinó també per a l'aprenentatge d'idiomes, ¿no?

Però jo volia fer-li dos preguntes concretes que hem presentat, doncs, bé, que ha fet vosté una explicació molt clara i.
.
.

Anem a vore, la primera és, ha parlat vosté i ha estat fent referència en tota la seua intervenció -entenc- a la Llei 7/2010, la Llei general de la comunicació audiovisual i, si jo no ho entés malament, vosté el que està diguent és, bé, si apliquem eixa llei que ja existix i som capaços de millorar els percentatges que establixen doncs estaríem donant un servici millor que el que estan donant altres televisions públiques, ¿és això?
És a dir, ¿vosté entén que simplement modificant els percentatges de la llei general estaríem donant un millor servici que el que estan donant altres televisions a Espanya?
I ja quasi m'ha contestat que sí, que efectivament estem parlant d'això, no cal modificar res més respecte a este aspecte en esta llei.

I la segona qüestió que li volia preguntar, coincidint amb alguna de les preguntes que s'ha fet, bé, i també aprofitant-mos de la seua experiència i el seu coneixement, quan vosté ha parlat de la.
.
.
, que possiblement hauríem de plantejar-nos el tema de l'homologació dels traductors i si volem fer-ho o no volem fer-ho, però abans d'això jo li volguera preguntar -torne a dir-, aprofitant-me de la seua experiència, ¿què es feia fins ara en la radiotelevisió valenciana en este aspecte?
, ¿com es treballava?
Done per fet que quan vosté està plantejant el que mos pugam plantejar l'homologació és que fins ara no es treballava amb eixos criteris, ¿no?

Bé, simplement, m'agradaria, si poguera, que em donara alguna informació suplementària a esta qüestió.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

Doncs, bé, ara té el senyor Chaume el repte de contestar a les qüestions.

El senyor Chaume Varela:

(Veus) Sí, sí, sí.
Val, val, val.
Deia simplement que moltíssimes gràcies per l'acollida d'aquesta compareixença.

Vaig per ordre també, un a un, i comence pel senyor Montiel.
El senyor Montiel parlava, efectivament, de la franja horària i dels programes.
Això és una qüestió cabdal que hem de parlar entre els professionals de la televisió i, potser, els grups parlamentaris també.
És a dir, dependrà d'on apostem.
O siga, l'ús de la subtitulació o del doblatge o de la subtitulació per a sords en certs programes comporta necessàriament una postura ideològica, ideològica en el bon sentit de la paraula.
No vull dir ara ideològica política, ideològica.
.
.
en absolut.
Comporta a qui ens estem adreçant, a qui volem donar-li eixe programa.
És a dir, el que cal fer és, efectivament, buscar en quines franges horàries tenim a quins espectadors i, per tant, segons el que tinguem, decidir què és el que volem fer.
Si el que volem és doblar per defecte, subtitular per defecte o fer accessible el producte.
Clarament, les notícies han d'estar subtitulades per a sords.
Les notícies és fonamental.
Els col·lectius sords necessiten en principi saber què passa, després ja vindrà la resta, ¿no?
, però les notícies, clarament.

Mentre que la ficció no necessàriament hauria de ser prioritària, en el cas de no tindre suficients recursos humans o econòmics.
I, per tant, això pot ser un pla triennal o quadriennal, a llarg termini, és a dir, Â«bé, nosaltres volem aixòÂ».
I enllaçant un poc també amb el que dia el senyor Bellver abans, ¿per què l'increment simplement de la subtitulació per a sords o de la subtitulació del doblatge dóna millor servei?
Perquè així és com estan fent-ho les televisions europees de referència.
És a dir, per comentar.
.
.
, ja ho he comentat abans, per comentar el cas de la BBC, que pot ser és una televisió que tots acollim com a un model -i, en fi, que jo crec que és així-, la BBC fa el cent per cent.
El cent per cent.
Tot, absolutament tot està subtitulat per a sords, de manera que ningú puga dir: Â«No, és que n'hi havia un programa.
.
.
Â» Clar, nosaltres, això.
.
.
, tenim dificultats econòmiques, hem de rescatar professionals, o siga, tenim moltes coses a fer i no les podem fer des del primer dia.
Però sí podem tindre, a llarg termini, un horitzó en el qual puguem dir Â«això és el que volem, eixe és el nostre model de televisióÂ».
I comencem per dir: les notícies, com dia el senyor Montiel, aniran des del principi subtitulades per a sords i la ficció ja anirà un poquet més tard.
I a la millor la ficció, a horari infantil o a horari familiar de dissabte de vesprada, anirà doblada; i la ficció, en horari de mitjanit, anirà subtitulada, per exemple.

Això se pot fer un estudi, podem fer un estudi per franges horàries, depenent de l'audiència i, en fi, que els que els que haurien de decidir, doncs diguen la seua també, ¿no?
, que puguen dir, Â«comencem per ací o comencem per allàÂ», però es podria fer.
Es podria fer tant per franja horària, com gènere audiovisual.
Per gènere audiovisual també.
És així, clar.
Els dibuixos requerixen una cosa, els documentals un altra, i les sitcoms nord-americanes una altra.
Per tant, efectivament, sí, sí, jo crec que cal començar per ahí.
A la millor en l'exposició he estat molt ràpid, però jo crec que sí.

Aprenentatge d'altres llengües que no siguen l'anglés.
La tecnologia digital - ho comentava abans amb Frederic Ferri també- ara mateix permet que.
.
.
, abans era impensable això, era impensable en els VHS i en els.
.
.
, però, ara, simplement és afegir una pista, una pista més, una pista de so o una pista amb text escrit en una altra llengua.
És a dir, clar que se pot fer.
Se pot fer simplement amb un cost mínim, és a dir, per exemple, anem a fer-ho també en castellà per als col·lectius, per a la gent que ve d'altres territoris, i que puguen accedir, si volen o tal.
O fem-ho en alemany o fem-ho en anglés o fem-ho en francés perquè pensem que això també és bo que estiga en francés o que estiga en alemany, perquè a la millor el producte original era en alemany i, per tant, anem a deixar-li a l'espectador que veja l'última pel·lícula alemanya que ha guanyat la Berlinale, que la puga veure, si vol, amb subtítols en alemany.
Això no és costós, sempre que siga subtitulació.
Si és doblatge sí que és costós, és molt costós.
Però doblatge, no ens cal doblar al francés o a l'alemany, no tindria sentit en absolut.

Ara, tindre una pista més.
.
.
, com fem en els DVD, quan comprem un DVD podem vore la subtitulació a l'alemany o a l'anglés, i els que ens dediquem a les llengües a vegades fem estes coses estranyes de dir Â«vaig a ficar els subtítolsÂ», però això, òbviament, va en benefici de la gent que vol aprendre llengües.
Per tant, això en termes econòmics és barat, se pot fer i tenim als professionals que ho puguen fer.

L'altra, que també estava lligada amb el que el senyor Montiel dia, és poder escoltar la pel·lícula en una llengua i veure-la subtitulada en una altra llengua.
Això és meravellós, ¿no?
, que tu pugues vore la pel·lícula doblada al valencià i subtitulada al castellà, per exemple.
O la pugues vore doblada al valencià i subtitulada a l'anglés, i aprendre llengua anglesa.
Clar, tot això la tecnologia digital ho permet.
I sempre que parlem de subtitulació serà un cost absolutament possible per part de la televisió.
(Veus) ¿Perdona?
(Algú diu: Â«No, assumible.
Â») Assumible; sí, sí, sí, assumible.

El tema de l'homologació l'han preguntat diversos.
.
.
diversos diputats.
Sí, vosté es queixava de la qualitat d'algunes subtitulacions.
Clar, clar, òbviament.
Anem a vore, això passa i passarà, i passa en qualsevol ofici.
En qualsevol ofici tenim coses bones i coses dolentes.
Ara bé, si fiquem algun tipus d'homologació que siga, a més a més, consensuada per tots, consensuada per tots, pels treballadors i per tots els grups.
Jo crec que això és fonamental que tots estiguem d'acord i diguem.
.
.
, és que és molt senzill arribar a un acord d'aquests, de dir: ¿què volem?
Que una persona que puga traduir haja traduït abans com a mínim cent hores de pantalla, doncs bé; cinquanta, cinquanta; cent cinquanta, cent cinquanta; que, a més a més, puguen traduir els que òbviament tenen el grau, la capacitació.
.
.
, igual que el periodista té el grau de periodisme, doncs que el traductor tinga el grau de traducció, òbviament també; que, a més a més, si pot ser, haja fet la línia en valencià d'aquest grau, millor encara.
És una persona acostumada a traduir al valencià, amb la gramàtica normativa i amb.
.
.
Per tant, això és fàcilment.
.
.
, se pot arribar a acords molt fàcilment.
Igual que en les professions que tenen col·legi professional.
És a dir, ¿qui pot ser arquitecte?
El que té el grau d'arquitectura, clar.
I, ¿qui pot ser advocat?
El que té la carrera d'advocat.
Doncs fem-ho també d'aquesta manera, si pot ser amb traductors, amb.
.
.
, i no només això, o siga, no tanquem únicament en els graus, sinó que aprofitem els recursos humans que tenim en la Comunitat Valenciana des de l'any 1988, de totes les persones que han traduït i que han adaptat, i que estes persones són els especialistes ara mateix, són els que saben fer-ho.
Però jo crec que sí que podem arribar ahí i evitar.
.
.
¿I ens passarà?
També ens passarà, perquè de vegades passarà al final.
Però no passarà tant com podria passar abans amb l'intrusisme, que moltes vegades doncs passa això.

Model de llengua diferent per a cada gènere.
I això ho ha preguntat també la diputada del PSOE.
Clar, anem a vore, no és un tema fàcil de resoldre.
No és un tema senzill.
¿Què fem amb els parlars valencians?
¿Com resolem això dels parlars valencians?
Jo sóc favorable que se senta tot i de tot.
Personalment sóc favorable.
Ara bé, per exemple, en la subtitulació no queda més remei que traduir seguint les regles gramaticals.
Les regles gramaticals, és a dir, no podem ensenyar llengua escrita mal escrita.
No podem.
És responsabilitat de les institucions públiques ensenyar-la bé en la subtitulació.
És responsabilitat.
O siga, el xiquet que aprén valencià a l'escola no pot després anar a vore la televisió i vore castellanismes o vore espardenyades o vore.
.
.
, això a mi em sembla una ratlla, no?
És a dir, la llengua escrita és llengua escrita; l'espanyola també, l'anglesa també, és llengua escrita.
En llengua anglesa no se fan faltes ni se fan estrangerismes, ni en l'espanyol tampoc.
Per tant, quan apareixen subtítols en Televisió Espanyola estan ben escrits i, a la millor, l'home de las Alpujarras o l'home de Sogorb o l'home de Vigo no ho diu així, ho diu d'una altra manera, i no passa res perquè és llengua escrita.
Ara bé, en la llengua oral sí tenim la possibilitat de fer coses noves.

Jo recorde en l'any 1991 o 1992, recorde haver de traduir uns dibuixos animats, i en els dibuixos animats cadascú parlava anglés de manera diferent.
N'hi havia un personatge que parlava anglés.
.
.
, era una sèrie nord-americana, i n'hi havia un que parlava anglés de Gran Bretanya i n'hi havia un altre que parlava anglés d'un altre lloc.
I en aquells temps jo vaig suggerir: ¿per què no agarrem i traduïm això per varietats dialectals del valencià, des del nord de Castelló a.
.
.
?
Clar, era un moment difícil, en el sentit que era un moment en què encara estava la televisió arrancant i, per tant, anem a vore, primer fixem una norma, ¿no?
, i a la millor això ho recordes tu també, Frederic, de dir: Â«Primer, fixem la norma i, després, ja.
.
.
Â» Jo crec que ara ja podem fer-ho.
Jo crec que ara la norma està fixada.
Tots sabem quin és el valencià gramatical.
Tots sabem què vol dir valencià.
Tots sabem de què estem parlant i, per tant, el que es tracta ara, doncs a la millor sí podem dir: Â«Bé, i ara anem a vore si en alguns dibuixos animats o en alguna sitcom, un personatge d'una sitcom americana pot parlar amb una varietat dialectal que reconeguem tots mosatrosÂ», perquè cadascú de mosatros.
.
.
Â«Mira, eixe parla més o menys com ací o com allàÂ», com també passava en L'alqueria blanca, com també passava en L'alqueria blanca.

Clar, en la producció pròpia això no té tant de problema.
En la ficció -ho comentava.
.
.
ho comentava la senyora Caballero- és més delicat.
És més delicat pel tema de la.
.
.
, però se pot fer, ¿eh?
, se pot fer, se pot fer.

I, per últim, personal de plantilla o freelancers.
Això és delicat també.
Jo diria, hi ha d'haver, senyor Montiel, un grup de lingüistes de plantilla en la nova televisió valenciana.
Ha d'haver-hi de plantilla persones que duguen endavant i que tinguen la capacitat de dir, Â«volem aquest modelÂ», Â«no volem aquest modelÂ», sempre en consonància amb els treballadors de fora.
O siga, res de qüestions dictatorials i de.
.
.
Â«esta paraula, sí; esta paraula, noÂ».
No, eixe temps ja va passar.
Eixe temps ja l'hem soterrat, per sort per a tots.
I estem en 2016, estem en un moment on ja no n'hi ha dubtes de quina és la llengua que parlem.
Ara ja no n'hi ha dubtes de com s'escriu esta llengua, per sort, per sort.
Gràcies a tots hem arribat a eixe moment.
Per tant, ara, eixos debats jo crec que ja estan, ja no toquen.
Ara toca dir: Â«Anem a vore, ¿com fem perquè els parlars valencians puguen entrar en televisió?
I, ¿com fem perquè, a més a més, la televisió tinga uns mecanismes per a poder dir: «Escolta, esta subtitulació no està bé o este doblatge no està bé.
«?
Â» Jo crec que ha d'haver-hi lingüistes dins de la televisió.
Eixos lingüistes probablement al principi haurien d'anar estudi a estudi vetlant per com se fan els primers doblatges i subtitulacions, fins que s'arribe a un acord consensuat amb els treballadors, els traductors, els adaptadors lingüístics, etcètera i que, a partir d'ahí, amb un portal online puguem treballar des de casa, i diga: Â«A vore jo vull això, jo tinc este dubte o tinc aquell dubte.
Â»

Crec que el doblatge permet introduir parlars valencians.
Dependrà del text original.
Si en el text original és tot estàndard, haurem de traduir a l'estàndard.
Però si el text original té personatges que provenen de diferents llocs geogràfics -del text original-, tenim l'oportunitat també nosaltres de poder reproduir això, i això ens donaria eixa possibilitat.
I, òbviament, la producció pròpia té eixa capacitat de manera molt més fàcil que la producció aliena, molt més fàcil i molt més directa.
Com, a més, òbviament quan entrevistem la gent del carrer, la gent que parle com parla, ja està.
I, per tant, sentirem, quan anem a l'Alcora o anem a Elx a fer un reportatge, doncs sentirem parlar el valencià de l'Alcora o el valencià d'Elx.
Crec que és tot.

Al senyor Subiela, moltes gràcies també.
¿Podem tindre interpretació simultània al castellà?
La interpretació simultània és molt cara.
És molt cara.
Tindre la interpretació simultània al castellà seria un cost molt gran.
Ara, tindre subtitulació al castellà no seria un cost gran, i això també podria en qualsevol.
.
.
, en algun moment o en algun aspecte podria utilitzar-se dins de la nova televisió valenciana.
Jo no veig cap problema per a fer-ho així, tècnicament ni econòmicament.
La interpretació, sí, perquè la interpretació costa molts diners, molts diners.
Cal un intèrpret, calen dos intèrprets, treballen per hores.
.
.
Això és un cost inassumible, absolutament inassumible.

Jo també crec que la interpretació com a tal és innecessària.
L'ús d'altres llengües, no -això coincidim-, però la interpretació no cal.
Vull dir que la gent que parla castellà en València simplement pot sentir i segur que ho entenen i que no n'hi ha cap problema per a entendre-ho.
Una altra cosa és que vullguen vore una subtitulació en castellà en un moment donat.
.
.
Clar, això és un altre tema.

I, després, de la FORTA.
Això és una pregunta difícil, és una pregunta molt difícil.
Jo el que faria amb la FORTA és parlar amb les altres televisions, amb les altres, la televisió gallega, la basca, la catalana, l'andalusa, la de Madrid, i vore ells com veuen la qüestió de la FORTA.
La FORTA.
.
.
, clar, tenim un conveni que ens obliga a comprar certes.
.
.
¿no?
, certes hores en la.
.
.
Eixe conveni no està derogat que jo sàpia.
No sé si això s'ha derogat o no s'ha derogat.
En qualsevol cas, això cal mirar-ho, perquè això obliga la televisió valenciana a comprar productes juntament amb altres televisions.
No està malament, perquè això permet ser més competitiu.
Això és el que se fea amb els partits de futbol, és a dir, se compraven entre diverses televisions i, per tant, sortia més barat, eixia més barat.

En el cas de la ficció, se podria fer sempre que ens deixen a nosaltres, als valencians, decidir si volem doblar o subtitular, i sempre al valencià.
Si no és així l'acord, no sé si ens servix la FORTA, ¿eh?
Jo.
.
.
, això me fa pensar si ens servix o no ens servix.
Depén de l'acord al.
.
.
Jo crec que seria millor una reunió amb tota la FORTA i dir: Â«Anem a vore, mosatros anem a arrancar de nou, anem a fer un model diferent, volem una cosa distinta.
Â» I ja vorem quins termes, a què ens obliga estar en la FORTA, què hem de comprar i si això ens obliga -que és la meua preocupació- a comprar doblatges i subtitulacions fetes en altres llocs, perquè no ens interessa.
El que ens interessa és fer-ho ací; fer-ho ací, com fan els bascos o com fan en altres territoris.

Al senyor Nadal, a vore, el tema del llibre estil.
A mi em pareix fonamental, em pareix bàsic tindre un llibre d'estil com tenen qualsevol altra.
.
.
, com té el llibre d'estil el diari El País, o l'ABC o El Mundo, és a dir, un llibre d'estil que ens diga o que diga, Â«anem a vore, per a escriure en este mitjà de comunicació, per a parlar en este mitjà de comunicació tenim una sèrie de regles més o menys laxes, però anem per aquest camí i volem este camíÂ».
Per tant, sí, llibre d'estil sí.
I jo crec que el llibre d'estil l'han de fer els treballadors juntament amb les universitats i també crec que hem de fer partícip l'acadèmia de la llengua.
Jo crec que sí.
Jo que hem de buscar tot això i dir, anem a vore.
Però que es faça cas dels professionals.
L'acadèmia de la llengua, que no siga no al revés.
No esperem que l'acadèmia de la llengua resolga, sinó que anem a vore què diuen els professionals, com ho han fet estos anys, com ho ha fet la gent que ha parlat en públic, com ho ha fet la gent que ha escrit, que ha redactat, com ho ha fet la gent que ha traduït, que seria la meua preocupació, i a partir d'ahí arribem a un consens.
Llibre d'estil, sí, clarament sí.
I sempre que participen els professionals.

Quina és la situació del sector de doblatge al valencià?
Doncs lamentablement està mort, està mort lamentablement.
Podem reviscolar-ho?
Jo crec que sí que podem reviscolar-ho, perquè tenim.
.
.
, (remors) en queden dos empreses ara mateix.
En vam tindre entre deu i quinze; em sap greu no poder donar la dada exacta, però vam tindre molts estudis, tant a València com a Castelló com a Alacant, com a pobles, com a Gandia, com a.
.
.
, quinze, veritat?
Jo crec que al voltant de quinze segur.
Sí, sí, al voltant de quinze segur.

Bé, estes persones estan ahí, estan en algun lloc, i alguns han emigrat, però altres estan ahí i podem recuperar-les.
Tenim material, tenim instal·lacions, tenim tecnologia.
Ha canviat tot molt, afortunadament, des d'aquells moments, en el sentit que la tecnologia digital ara ens permet fer coses que abans no podíem.
I, per tant, jo crec que seria una grandíssima notícia per aquest sector reviscolar-lo i poder dir: podem tirar endavant i podem comptar amb vosaltres de nou, no?
Jo crec que sí.

Ara bé, s'ha de fer de manera progressiva, clar.
O siga, la pregunta concreta, senyor Nadal, dia: podem afrontar-ho al cent per cent?
Jo crec que el primer dia no.
Però, bé, a poc a poc, sí.
I clar, anem a vore, si volem fomentar el doblatge al valencià, la subtitulació al valencià, ha de ser també amb un consens general, perquè, passe el que passe a nivell polític en els propers anys, les inversions que es facen per a tindre estudis de doblatge, de subtitulació, per a fer accessibilitat, no s'hagen de llençar a la paperera amb un canvi de govern, no?
, un futur canvi de govern, sinó dir, anem a vore, tots tenim clar que volem este model de televisió, tots tenim clar que volem doblatge, que volem subtitulació i passe el que passe en el futur tindrem clar que.
.
.
Canviarem coses, perquè és obvi que cada partit que arribe ha de canviar coses, és obvi, legítim i agradable, fins i tot per als qui estem a fora.
Però que almenys no se diga, no, anem a vore, vosté gaste ara no sé quina instal·lació de tecnologia digital i d'ací a la millor dos, tres anys no se sabrà què passarà; amb això no podem jugar.
O siga, si tirem, tirem, no?
I tirem endavant i fem una cosa, bé, sensata, amb uns percentatges sensats, no?

Però jo crec que a dia de hui, a la pregunta concreta, no podem doblar o subtitular al cent per cent, però que en breu temps podríem fer-ho, en breu temps se podria fer.

L'homologació, ja he parlat d'ella.
Jo crec que no sé si li ha valgut la contestació abans, perquè ho havien preguntat tres o quatre.
L'homologació jo crec que sí.
Ah, sí, sí.
I vosté en concret preguntava, però qui ha d'homologar?
Mire, això és molt interessant.
Jo crec que ha d'homologar radiotelevisió valenciana.
No les universitats, no ningú.
Ha de ser radiotelevisió valenciana qui diga, Â«jo vullc este perfil de traductor i vullc que tinga un bagatge d'ics hores traduïdes, vull que tinga un grau concret, vull que tinga un nombre d'hores del que siga i vull fer un examen com fan altres televisionsÂ».
Altres televisions el que fan és un xicotet examen, posen, per exemple, uns dibuixos animats i un dia a l'any el que vol homologar-se paga uns drets, preus públics, és molt poquet, dotze, quinze, uns vint o el que siga, no?
, i van a les instal·lacions de les televisions i s'examinen un centenar de persones que volen ser traductors.
I bé, se corregeixen eixos exàmens, i es diu, bé, anem a vore, estes trenta o quaranta persones estan per a traduir i la resta a la millor també, però no inicialment.
Per tant, tallem per ahí o el que siga.
Això és una possibilitat, fer un examen com fan altres televisions.

L'altra és la que comentava adés, de poder dir el qui tinga este background passa directament.
Perquè això també se fa en altres professions.
Vosté ha traduït o vosté ha estat format d'esta manera, per tant, cap a dins.
(El president parla amb el micròfon desconnectat)

Sí, sí.
Clar, l'homologació.
Efectivament, sí, sí, sí.
Sí, sí, sí, efectivament, els propis.
.
.
, no només els traductors, o siga, sinó que els estudis de gravació i subtitulació també s'homologuen.
I l'antiga Radiotelevisió Valenciana també tenia un mecanisme d'homologació d'estudis, també el tenia i també anaven allí, miraven instal·lacions, miraven si la tecnologia era l'adequada, miraven si els professionals estaven capacitats, miraven com se feien les coses i decidien.
Sí i no, amb els criteris que siguen, que haurien de ser sempre consensuats.

Un d'estos estudis que tenim -m'està dient ara Marc- homologat per a la Warner.
Bé, això és una gran notícia, és una grandíssima notícia.
La Warner no homologa a tots els estudis, sinó que homologa alguns estudis.
Per tant, això és molt bona notícia.

Per tant, tenim gent?
Sí que la tenim.
Per al 9 d'octubre?
No sé si per al 9 d'octubre.
Però per a fer un pla biennal o triennal progressiu i arribar als percentatges sí, jo crec que sí.

La senyora Caballero diu, Â«hi ha empreses especialitzades en accessibilitat?
Â» Sí.
Sí que n'hi ha empreses especialitzades en accessibilitat.
En tenim.
Sí, sí, ací, a la comunitat.
Tenim empreses que fan subtitulació per a sords i audiodescripció per a cecs.
Per a qui estan fent-ho ara?
Per a televisions d'altres àmbits, per a televisions d'altres àmbits.
Clar, clar.

Per tant, sí, sí.
Ara bé, la tecnologia no és diferent per a l'accessibilitat que per al doblatge i la subtitulació.
És la mateixa tecnologia.
Per tant, podem aprofitar els estudis que ja tenim a la Comunitat Valenciana i els que podem tindre i els que podem reobrir per a dir-los, Â«també volem de vosaltres el servei de l'accessibilitatÂ».
Ja no només volem doblatge i subtitulació, sinó que a més a més volem accessibilitat.

Una altra cosa que dia la CECUV, que me ve ara, era el tema de la coproducció pròpia amb altres televisions de l'estat espanyol.
Que és molt interessant perquè abaratix costos, clar.
No és el mateix una sèrie feta entre dos, o tres, o quatre comunitats, que només que nosaltres.

En el cas del doblatge i la subtitulació i l'accessibilitat també podem caminar cap a coproduccions, també, i abaratir costos també.
Podem fer subtítols que valguen per a més d'una comunitat autònoma.
I això no hi hauria problema.
Per exemple, no?
Però bé.

Per tant, sí tenim empreses especialitzades i a més a més podem aprofitar les que ja teníem, que feien exclusivament doblatge i subtitulació perquè facen accessibilitat perquè la tecnologia és la mateixa.

Model de llengua.
Ja ho hem comentat.
A mi em recordava un poc, a vore, per exemple, què passa al País Basc?
Al País Basc el model de l'eusquera és l'èuscar batua que no parla ningú, que no parla ningú.
El model català, quin és?
El model de Barcelona ciutat, el model català central, no?
Català central, vull dir, no és el que parlen a Lleida, no és el que parlen a Lleida, no és el que parlen a Tarragona només creuem la frontera, no és aquest, és el.
.
.
Vull dir, en totes les televisions passa.
I en la BBC, en la BBC parlen the queen's english, parlen l'anglés de la reina, l'RP, que diuen ells, no?
, parlen l'anglés del sud-est d'Anglaterra, no parlen l'anglés de Norwich, ni de York ni de.
.
.
, en els informatius, en els informatius.
Ara bé, després cadascú que va parla com vol.
I poc a poc estan introduint en els informatius, en la BBC, persones, locutors que tenen marques dialectals d'altres parts del Regne Unit, que també això és interessant.

Però bé, al final què passa?
Que la llengua del carrer, òbviament, la reservarem per a entrevistes, per a la gent que vullga parlar així, per a certs gèneres audiovisuals que permeten emprar la llengua del carrer, a la millor certes sitcoms, no?
, que permet eixa flexibilitat, i per a altres coses s'haurà de buscar una llengua estàndard, com passa en els periòdics en escrit, que escriuen en estàndard, no escriuen com parlem nosaltres, no?
I, per tant.
.
.

Bé, i per últim, què es feia en RTVV d'accessibilitat?
Que m'ho ha preguntat la senyora Caballero i el senyor Bellver també.
RTVV sí va fer accessibilitat en els últims anys.
Va fer subtitulació per a sords.
A més, jo crec que molt bé, que prou bé.
En uns percentatges que no eren a la millor els desitjables, no?
És a dir, que haguérem volgut més.

Jo no recorde, i sí que demane perdó si ara dic una cosa que no és, perquè no recorde haver vist audiodescripció per a invidents, o sí?
No sé si n'hi havia o si algú recorda?
Tu no ho recordes tampoc, veritat?
Jo no ho recorde.
Els professionals diuen que no ho recorden.

Per tant, això seria una cosa absolutament nova.
L'audiodescripció per a invidents i incrementant la subtitulació per a sords, això també seria una cosa nova, diferent, pensada no només per a sords, no només per a gent gran que no és sorda, però que té dificultats auditives, sinó per als immigrants, que jo crec que és fonamental, que els immigrants vegen la televisió i puguen vore els subtítols en valencià.
Fonamental, si volem que siguen valencians un dia, és fonamental.

I respecte.
.
.
Per tant, xiquets, gent gran, immigrants i sords i cecs, o siga, tots a l'hora.

Efectivament.
Per tant, subtitulació per a sords, sí, i audiodescripció, no, val?

I, per últim, al senyor Bellver, incrementant els percentatges donem un millor servei?
Jo pense que sí, que jo pense que incrementant els percentatges.
.
.

El senyor Bellver Casaña:

(Inoïble) .
.
.
l'aplicació d'eixa llei, simplement es pot millorar incrementant els percentatges.
No n'hi ha res més a fer.

El senyor Chaume Varela:

Clar, clar, o siga, la llei ens commina a fer un 75%.
I, per tant, això ho farem poc a poc també, quan se podrà fer i quan vostés pensen que se pot fer perquè n'hi ha disponibilitat o perquè n'hi ha recursos, no?
Però hem d'arribar al 75%, clar, això és per llei, no?

Ara bé, jo pense que hem de tendir a anar a més.
A anar com fa la televisió alemanya, la fa la 1 alemanya, o com fa la BBC, anar a més i arribar a més gent: xiquets, gent gran, immigrants i sords i cecs.

El senyor Bellver Casaña:

Me referia si la llei es podia millorar en eixe aspecte o no es pot millorar.
Simplement incrementant els percentatges.
Era la pregunta.

El senyor Chaume Varela:

Sí, jo crec que es pot millorar incrementant els percentatges.
Sí, jo crec que sí.
I que hauríem d'anar ahí, eh?
, i seríem.
.
.
Crec que el futur cap a eixa direcció.

El senyor president:

Senyor Chaume, donar-li les gràcies en nom de tota la comissió per venir a enriquir-nos i a donar-nos més eines per a la ja imminent elaboració de la llei.

Moltes gràcies.

El senyor Chaume Varela:

Gràcies a tot per l'assistència.
(S'interromp la gravació)

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Bé.
Reprenem l'última compareixença i, amb ella, acabem ja la sessió de hui.

Compareixença del senyor Fran Llorente Campos, periodista i exdirector d'informatius de RTVE

El senyor president:

Nos acompaña el señor Fran Llorente, periodista, exdirector informativos de Televisión Española.
Y en primer lugar, señor Llorente, quisiere trasladarle en nombre de toda la comisión y de todos los grupos parlamentarios que la conformamos, nuestro agradecimiento por haber venido y por ayudar a proporcionarnos información que nos pueda ser útil para confeccionar una ley que ya de inmediato debemos redactar.

Y ya, sin más preámbulo, le doy la palabra durante un tiempo de veinte minutos para que pueda usted intervenir.

El senyor Llorente Campos:

Buenas tardes.

Quisiera, en primer lugar, agradecer de verdad la invitación a participar en esta comisión parlamentaria de la radiotelevisión valenciana y del espacio audiovisual.
Y agradecerles personalmente su asistencia y que nos acompañen esta tarde.

Desde hace más de veinticinco años trabajo en Televisión Española y prácticamente todos ellos en sus informativos, donde empecé como becario en prácticas; ejercí durante años como periodista de los telediarios; fui subdirector de área, cree y dirigí durante diez años un informativo, La 2 Noticias, y tuve la enorme responsabilidad de estar al frente de sus servicios informativos durante ocho años.
Dejé el cargo en julio de 2012, hace más de tres años ya, y desde entonces trabajo en el área de innovación, nuevos proyectos e interactivos de Televisión Española.

Y es ahora, desde la distancia, cuando percibo con aún mayor claridad lo fundamental que son los informativos para una radiotelevisión pública.
Son su columna vertebral, eso ya lo sabemos, pero aún más, diría que su más clara razón de ser en el siglo XXI.
De eso quiero hablarles esta tarde.

He dicho públicamente, y he dejado escrito, que si hay algo indiscutible hoy en día es que no es aceptable una radiotelevisión pública al servicio de un gobierno.
Hoy solo puede ser viable una radiotelevisión al servicio de los ciudadanos, donde no manden los políticos sino los criterios profesionales.

La supervivencia de las televisiones públicas está ligada a su independencia, lo demás no tiene sentido.
El futuro de los medios públicos pasa por conseguir que los ciudadanos se convenzan de su necesidad y de su utilidad, porque sientan que está de su lado y no con el poder y perciban que les enriquece como personas.

Estos años en la sociedad ha ido creciendo una reclamación firme y convencida de una mayor participación y profundización democrática y desde la política se suceden las propuestas y compromisos, pero para que la política sea creíble en sus promesas, la regeneración debe pasar por los medios públicos, en España y en las comunidades autónomas.

Este año se cumplen diez años desde que se aprobó la actual ley de Radiotelevisión Española, una ley que introdujo grandes cambios, que supusieron un decisivo avance hacia la independencia, pero como se comprobó, no era definitivo ni irreversible.

Desde mi experiencia en la primera línea directiva del primer grupo público de comunicación en España, considero fundamental que las leyes articulen los principios inspiradores, como acertadamente hace, por cierto, la ley de 2006, los objetivos, la misión del servicio público, pero no es suficiente si no hay voluntad luego de cumplirlas y hacerlas cumplir.

En demasiadas ocasiones lo que la ley dibuja desaparece en su ejecución, sin que nadie establezca qué pasa en el incumplimiento.
Por eso quería aprovechar esta comparecencia para insistir en que es esencial el compromiso de la política para entender que no vale solo con respetar la libertad de información pública, sino que la política debe fomentarla como un derecho fundamental, porque ese es el cambio de eje, de perspectiva esencial.

La información es un derecho fundamental de los ciudadanos, como recoge la Constitución en su artículo 20, y los medios públicos debemos ser una garantía básica de ese derecho y no como desgraciadamente se ve por muchos como un instrumento para llevar los mensajes del poder a la opinión pública.

La información veraz y plural son una garantía esencial de una sociedad moderna y los medios públicos tienen una tarea esencial.
La democracia española no habrá alcanzado la madurez hasta que los políticos renuncien al control de los medios públicos.

Es inconcebible, y parece increíble, que a estas alturas de nuestra democracia tengamos que seguir reclamando lo obvio.
Parece mentira que tengamos que explicar evidencias como que un presidente de un medio público, como RTVE, elegido con el consenso de una mayoría reforzada del parlamento, es mayor garantía de independencia que un presidente nombrado directamente por el partido del gobierno.

No es aceptable un marco legal que permita al partido de gobierno imponer solo, con una mayoría absoluta, al presidente, pero ni siquiera vale ya sin más un modelo de consenso parlamentario, donde los partidos políticos puedan intentar ejercer su influencia partidista, a través de órganos que repliquen sus intereses.

Los telediarios no son un parlamento donde haya que seguir las lógicas de las cuotas políticas, sino los criterios profesionales.
El servicio público pasa por la pluralidad no solo política sino social.

En estos momentos en los que millones de ciudadanos cuestionan el envejecimiento de un sistema político que ha dado evidentes síntomas de deterioro y exige mayor transparencia y participación, es cuando es más necesaria que nunca la fortaleza de una información pública honesta, que alimente una opinión pública más exigente.

Es ahora cuando hay que reclamar radiotelevisiones públicas con profesionales capaces de resistir las presiones y los intereses particulares de los poderes políticos y económicos y puedan situarse ante el poder con la distancia que exige la ciudadanía.

Unos medios públicos potentes y al servicio del ciudadano son aún más necesarios en estos tiempos de debilidad del periodismo en los que gran parte de la sociedad ha dejado de confiar en nuestra profesión.

Los ciudadanos han dejado de verse reflejados a menudo en unos medios públicos generalmente sometidos al poder político y unos medios privados erosionados en su credibilidad por su debilidad económica también frente a las presiones de los poderes financieros incrustados en el accionariado o como acreedores.

Entre la censura y la autocensura, el ciudadano se ve cada vez más lejos.
La tarea fundamental del periodismo es hoy reconstruir con la sociedad trabajando con dignidad, reconectar con ella.

Debemos apostar por el periodismo valiente y comprometido, por el periodismo de calidad, preparado y decente.
Una sociedad democrática moderna debe exigirse una información que permita saber de verdad para decidir con libertad.

En un mundo cada vez más complejo y difícil de entender y explicar, el valor del periodismo, y especialmente el periodismo público, es el de filtrar y sanear el alud imparable de informaciones.

No solo en la Comunidad Valenciana, sino en toda España vimos y vivimos con tristeza el cierre de Canal 9.
Les puedo asegurar cómo a los periodistas de Radiotelevisión Española ese doloroso momento no les hizo sino reforzar su convencimiento de que sin independencia y sin una gestión honesta y eficaz y centrada en los ciudadanos, sin credibilidad, la sociedad nos dará la espalda y dejará de confiar, dejará de defendernos, dejará de percibirnos necesarios.

Como director de informativos de Televisión Española, viví en primera línea lo duro que es defender los criterios profesionales frente a los intentos de injerencias políticas.
No descubro nada si les confirmo la pulsión de muchos políticos y de muchos periodistas que trabajan en sus gabinetes para intentar decidir incluso la frase exacta por intentar aparecer en los telediarios.
No es solo un deseo de la política, cualquier empresa, cualquier organización tiene un interés razonable por colocar su producto en los informativos.

Siempre digo que cualquier fuente, incluidos los políticos, puede llamar a los medios y proponer y pedir, pero los profesionales han de tener la libertad de evaluar y decidir y decir Â«noÂ» si así lo consideran, sin que le pase nada por esa decisión, sin que pongan en juego su puesto, su sueldo, su horario.
Se puede pedir en positivo, pero, desde luego, no se debe exigir nunca que no se dé una noticia cuando lo es.

La voluntad periodística profesional debe estar a resguardo de estas injerencias.
Desde los profesionales y desde la política, que trabaja para los ciudadanos, debemos seguir perseverando en buscar y crear mecanismos y fórmulas que garanticen esa imprescindible independencia.

Hay que apuntalar los pilares en los que se debe sostener el modelo.
Me centraré en tres: la presidencia profesional, los órganos de control internos y externos y, en tercer lugar, el control periodístico de los propios informadores, que defiendo con absoluta convicción.

El primer pilar es la independencia de la presidencia.
La ley de RTVE de 2006 le quitó al gobierno, por primera vez en nuestra democracia, la capacidad de nombrar directamente al presidente de RTVE como si fuera un ministro más.

La corporación RTVE, la nueva radiotelevisión pública iba a tener por primera vez en la historia un presidente no elegido directamente por el gobierno.
Sería votado por una mayoría reforzada del parlamento, lo que obligaba en la práctica a pactar, al menos, a los dos partidos mayoritarios de entonces cualquier candidato.

Ese presidente, además, tendría un mandato de seis años, durante el que no se le podría cesar.
Y, así, no coincidiría con las elecciones.
Se intentaba acabar con esa perversa dinámica de que con cada elección los vencedores cambiaban al presidente de RTVE para poder controlar sus informativos.

Con esa ley, el entonces presidente de gobierno no podía nombrar por su cuenta al presidente de RTVE y, tan importante o más, no podía cesarlo.
Eso marcaba la innovadora ley, pero en la realidad, entre 2006 y 2012, en esos seis años que determinaba la ley para un presidente, RTVE vivió la dimisión de dos presidentes, y la insólita situación de una presidencia rotatoria mensual por falta de acuerdos políticos.

De esa situación, como saben, se salió en 2012 con la elección por mayoría absoluta de dos presidentes sucesivos sin consenso.
Y, ahora, la mayoría de los partidos políticos han firmado un compromiso por el regreso a fórmulas de consenso, como la elección por dos tercios, que dio a RTVE su época de mayor prestigio.

No hay una fórmula secreta, pero sí parece haber mayores acuerdos en la necesidad de apuntalar la profesionalidad e independencia de ese presidente, recurriendo a mecanismos como el concurso público sobre méritos y proyectos que la reciente ley de Telemadrid, por ejemplo, ha incorporado en parte.
Aquí se deberían explorar planteamientos similares.

El segundo pilar son los órganos de control internos y externos a la gestión del presidente y sus equipos directivos.
Por un lado, parece evidente que el consejo de administración no debe ser una mera réplica de la comisión de control parlamentaria.
Es más, los órganos de gobierno de las radiotelevisiones públicas deberían estar fuera del control mayoritario de la política.
La participación de la sociedad civil debe de ser mayoritaria, como acertadamente señaló hace años, sentando una valiosísima doctrina en Alemania, el propio tribunal constitucional, y aquí han empezado a intentar poner en marcha recientemente en Telemadrid.

Desde luego, la concreción de cómo y en quién se determina esa participación de la sociedad llenará horas y horas de debate, pero un sano debate.

Pero más allá de los consejos de administración, las radiotelevisiones públicas deben dotarse de órganos internos de control eficaces que garanticen un buen gobierno basado en la honestidad y la transparencia.
Un defensor del espectador, sin duda, nombrado con mayor independencia y un consejo asesor para la participación social con mayores competencias.

Si decimos que los órganos de control internos deben ir más allá de los consejos de administración, los órganos de control externos deben ir más allá de las comisiones parlamentarias.
Y aquí quiero defender con rotundidad la imperiosa necesidad de crear un comité del audiovisual, a nivel autonómico, por supuesto, y a nivel estatal.
Es inconcebible que España siga siendo el único país de nuestro entorno que carece de un organismo independiente del audiovisual con capacidad de vigilancia y sanción, con competencias reguladoras sobre las concesiones de licencias y vigilancia vinculantes sobre la publicidad de los gobiernos y las distintas administraciones públicas.

En el último informe de 2015, el Instituto Internacional de Prensa señalaba precisamente como dos de los problemas más graves de la libertad de prensa en España -y cito textualmente- las garantías insuficientes de independencia en la regulación y otorgamiento de licencias para la radiodifusión y la falta de transparencia en la asignación de la publicidad institucional.

Y me queda hablar del tercer pilar para mí fundamental, los consejos de informativos, que en Radiotelevisión Española han sido uno de los instrumentos más eficaces en la garantía de defensa de los profesionales frente al poder político y sus intermediarios.

Los consejos de informativos, que habían sido una vieja reivindicación de la redacción ante las sucesivas manipulaciones con distintos gobiernos, se convirtieron en realidad en la ley de 2006.
Sus miembros, elegidos en votación de listas abiertas y candidaturas individuales de cualquier profesional que participe en la elaboración de la información, tienen como misión fundamental proteger la independencia de sus compañeros, y la veracidad de las noticias.
Al amparo de la ley, los profesionales elaboraron el estatuto de informativos con el que han trabajado estos años.

Bajo ese faro legal y esa guía profesional articulada, en este tiempo los consejos de informativos han liderado las protestas y denuncias de manipulación en la redacción, presentando sucesivos informes ante el Consejo de Administración de RTVE, ante el Congreso de los Diputados, ante el Parlamento Europeo y ante organismos de prensa internacional que han acudido a nuestro país preocupados por la situación de la libertad de prensa en España.

Pero sus denuncias no son vinculantes, y han sido reiteradamente ignoradas por la dirección y un consejo de administración que se ha negado a recibirles incluso para recoger su informe anual, tal y como establece la ley.

Esa falta de consecuencias, seguramente, ha provocado que a las denuncias no escuchadas le hayan acompañado protestas desconocidas en la historia de RTVE por parte de la redacción con plantes, sentadas y minutos de silencio.

En la redacción de Torrespaña después de ver lo que ocurrió en Telemadrid o en Canal 9, ha calado muy hondo el sentimiento de que la sociedad no les pueda reprochar que no plantaron cara a las injerencias del gobierno.
Muchos redactores que se habían incorporado a la redacción tras la ley de 2006 y que vivieron unos telediarios líderes, prestigiados, multipremiados en España e internacionalmente, no entienden por qué se cambió el modelo.

Es importante que los ciudadanos sepan que muchos profesionales, en RTVE o en muchas televisiones autonómicas, están peleando porque la información pertenezca a sus verdaderos dueños.
Pero no nos engañemos, los periodistas de los medios de comunicación públicos necesitan saber que no están solos, necesitan el apoyo de una sociedad que exija a sus representantes políticos calidad, independencia, dignidad y rigor en los medios de comunicación públicos.

Los consejos de informativos deben de ser una de las garantías de independencia de la nueva corporación valenciana.
Y han de ir incluso más allá de donde llegó RTVE, hacia donde ahora, por ejemplo, se está trabajando, en un nuevo proyecto de la radiotelevisión de Extremadura.
Los consejos deben tener opinión vinculante en el nombramiento del director de informativos.
Por ejemplo, que no pueda ser nombrado si es rechazado por más de la mitad de la plantilla, incluso en el nombramiento de los principales directivos de informativos, en el caso de rechazo abrumador.

Deberían tener también capacidad de denuncia pública desde los propios medios.
Y sus miembros deben ser elegidos por los propios profesionales entre los más capacitados, desde la misma redacción, nunca desde el consejo de administración y de forma aleatoria, como se pretende en la nueva ley de Telemadrid.

He hablado de tres pilares, pero en realidad hay un cuarto pilar sobre el que se sostiene todo: la financiación.
Sin independencia económica no hay independencia informativa.
Sin un modelo sostenible a medio plazo no hay proyecto posible.
Aquí tampoco hay recetas mágicas.
En nuestro entorno europeo hay fórmulas distintas, desde el canon a los ingresos mixtos con publicidad.

En RTVE, la reforma de la ley de la comunicación audiovisual de 2010 que eliminó la publicidad, dejó un modelo insostenible, por la combinación de la dependencia de unos presupuestos recortables y recortados y un modelo alternativo de tasas a los operadores deficitario en su gestión.

Si en RTVE es urgente una reformulación del modelo de financiación y de gestión, aquí es fundamental diseñar la nueva corporación valenciana sobre unos cimientos de financiación suficientes, con unos ratios razonables de gasto por habitante y una garantía de estabilidad a medio plazo, con contratos programa plurianuales, entendiendo siempre que no se trata de un gasto sino de una inversión estratégica para la riqueza social y cultural, y para la revitalización de las industrias audiovisuales, grandes generadoras de empleo.

Después del dolor por los errores cometidos y la experiencia de dos años sin servicio público de radiotelevisión valenciana, merece la pena hacer bien las cosas.
Por eso quisiera felicitarles por el trabajo realizado en esta comisión para la elaboración de la futura ley sobre el servicio público de la radiotelevisión valenciana.

Y quisiera también destacar el excelente trabajo académico realizado por el Comité de Expertos en Comunicación de las Universidades Valencianas, que ha dado como fruto el informe que ya conocen bien o las bases para la renovación del espacio de comunicación valenciano y la restitución del servicio público de televisión.

También quisiera hacer mención del trabajo de los catedráticos, investigadores y expertos del informe Teledetodos, publicado en septiembre de 2015, un completo y detallado diagnóstico lleno de propuestas, donde se constata el grave deterioro, en términos de calidad, de pluralidad y de audiencias, del servicio público a escala estatal, autonómica y local, en contraste con el gran crecimiento y con la concentración de los grupos privados.

Y gran parte de ese deterioro tiene que ver, como señala el informe, con la subordinación partidista y gubernamental en la generalidad de los medios públicos, que a escala territorial calcaron las prácticas de clientelismo y unas estructuras económicamente irracionales que alimentaron, además, unas plantillas descompensadas como consecuencia de esa subordinación política.

Pero más allá de esta imprescindible regeneración, los medios públicos deben enfrentarse, además, a los retos de un escenario digital más fragmentado y competitivo.
Por eso, el futuro de los medios públicos no es solo una preocupación en España, es un asunto europeo.

En el seno de la UER, expertos de más de cincuenta radiotelevisiones públicas europeas están desarrollando el proyecto Visión Twenty Twenty que busca el sentido del servicio público del audiovisual europeo en un entorno cambiante y, como decía, tan competitivo.

Y las reflexiones coinciden en marcar como camino a seguir el de la ejemplaridad y las buenas prácticas, el de los valores compartidos.

Los ciudadanos deben sentir a sus medios públicos como parte de una experiencia enriquecedora, de calidad y excelencia, independientes, responsables y rigurosos; plurales, diversos y honestos; abiertos, definitivamente, a una sociedad participativa y que debate; creíbles y confiables; transparentes y que rinden cuentas; innovadores, y dirigidos a todos los públicos y a todas las edades, esforzados, por tanto, en diseñar nuevas propuestas para una audiencia joven que se diversifica entre las redes y las multipantallas con contenidos para el consumo online a la carta.

Es imprescindible generar una identidad que aglutine a la ciudadanía en torno a una oferta audiovisual potente, y a los nuevos servicios multimedia.
Es fundamental invertir en el análisis para conocer más las necesidades y demandas del público, para avanzar hacia la personalización de la oferta.

Es estratégico desarrollar nuevos indicadores que puedan medir la aportación de los medios públicos desde su principal misión, la de la rentabilidad social.

En definitiva, y termino, la recuperación de unos medios públicos fuertes, potentes, independientes, gestionados con transparencia, eficacia económica y rentabilidad social es un pilar decisivo para el fortalecimiento democrático y un instrumento de defensa de los derechos fundamentales de los ciudadanos en una sociedad basada en el pluralismo político.

Quedo a su disposición para cualquier duda o pregunta.

Muchas gracias.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Llorente.

Daremos ahora la palabra a los cinco grupos parlamentarios.
Dispondrá de cuatro minutos cada uno de ellos para realizarle algunas cuestiones.
Y después tendrá usted el turno final para poder replicarlas.

Damos, pues, la palabra, al Grupo Parlamentario Podemos-Podem.
Le damos la palabra a su síndic, el señor, el ilustre Antonio Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Muchas gracias, presidente.

Gracias, señor Llorente.

En primer lugar, pedirle disculpas porque le voy a formular las preguntas, tengo que salir pero volveré a tiempo de sus respuestas.

Me ha parecido importante alguna…, bueno, me ha parecido importante todo lo que ha dicho pero me gustaría avanzar más en alguna cuestión.
Comentábamos antes de entrar que, bueno, que al final, hacer una buena ley sobre el papel observando las experiencias que ya existen, no debe ser, no parece una empresa difícil.
Lo que parece difícil es luego gestionar la empresa.

Entonces, hablábamos de cómo se ejecutan, cómo funciona internamente el organigrama y el juego de contrapesos, de pesos y contrapesos para que los principios que se plasman en una ley, efectivamente se conviertan en la política del día a día de la gestión del medio y, al final, tengamos un producto de calidad en el que los ciudadanos se reconozcan y reconozcan su valor, lo defiendan como algo propio.

Entonces, yo, aquí, me preocupaba… En ese mecanismo de control de la programación en el día a día, en el cuadro de mando de la empresa, es muy importante la composición y los criterios para elegir a los miembros de los equipos.
Y, por tanto, quería saber…, me ha parecido entender que usted era partidario del concurso público para la elección del director, o sea, que no era simplemente o, por lo menos, de algún tipo de comparecencia o de control que no fuera exclusivamente por la cámara, sino que incorporara también un factor de profesionalidad.

Me parece importante también saber qué piensa usted de cómo se elige al resto de los miembros, cómo se compondrían también los comités de redacción, esos organismos de control interno, ¿no?

Ha dicho usted en algún momento, ha utilizado la expresión de que estuvieran gobernados, el medio estuviera gobernado por profesionales, ¿no?
, me ha parecido entender.
Y me gustaría saber eso cómo se puede poner en práctica.
Cómo también se hace participar a los comités de redacción no solamente en las decisiones sobre la emisión sino también si hay algún…, usted recomienda algún sistema de vetos o de mecanismos que impidan, que bloqueen algún tipo de sesgo en la información en aras a defender el servicio público.

Luego, me parece importante cómo se integraría el modelo de la televisión tradicional con la inserción en redes sociales; cómo se puede mejorar la participación ciudadana en el diseño del…, no solo en el diseño de la programación en la televisión pública sino también esta eclosión que hay de emisores de información, es decir, la Primavera Árabe, por ejemplo, u otros fenómenos hubiera sido impensable poder ser cubiertos en tiempo real si no hubiéramos contado a veces con el apoyo de personas que con su teléfono móvil lanzaban cosas a la red, ¿no?
Porque hay un período de tiempo para mover unidades móviles.
Todo el mundo no tiene corresponsales, es decir, que hay que garantizar no solamente la participación ciudadana, sino también, incluso, la espontaneidad.
Esto que hacen a veces en el tiempo, ¿no?
, que mandan noticias los propios televidentes; algo así.
No sé si esto se podría convertir en un elemento que enriqueciera también la televisión y generara esa sensación de pertenencia o de propiedad sobre el medio y también de identidad con el mismo, ¿no?
, también en función de la información de proximidad que eso permite gestionar.

Y, luego, también, ha hecho usted referencia a algunos modelos que se están gestando, que…, bueno, me he tomado nota para verlos con detenimiento.
Y ha habido una cosa que usted ha dicho también, que era el tema de la publicidad institucional, la falta de transparencia en la asignación de publicidad institucional, como uno de los mecanismos que marcaba el Instituto Internacional de la Prensa, ¿no?
, en su último informe.
Ahí sí que me parecía importante, porque muchas veces lo que ocurre es que también la idea de la publicidad en los medios públicos, y sobre todo cuando es publicidad institucional, ¿debe de tener alguna preferencia, debe haber una cuota reservada para el sector privado, el público debe tener algún tipo de garantía, factura como un medio cualquiera también cuando son administraciones públicas las que contratan…?
Me gustaría saber su opinión.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

Vamos a dar ahora la palabra al Grupo Parlamentario Ciudadanos.
En este caso, tiene la palabra su ilustre diputado señor Antonio Subiela.

El senyor Subiela Chico:

Sí, muchas gracias, señor presidente.

Bienvenido, señor Llorente.
Es un placer tener a alguien de su cariz televisivo aquí.

Mire, me voy a centrar yo en el tema de los órganos de control.

Usted ha hablado de los órganos internos, de tener defensor del espectador y del consejo asesor.

Mi primera pregunta es: el defensor del espectador, ¿no podría formar parte también del consejo asesor y, de esa manera, tener un solo órgano de control?

Lo del consejo asesor parece que… Ustedes, en el sector periodístico, lo tienen como muy asumido porque ha habido otro compareciente, que también era periodista, que también ha hablado del consejo asesor, pero marcaba un consejo asesor de once personas como mucho.
Usted ha nombrado el de Telemadrid.
Si no me equivoco, y corríjame, creo que el consejo asesor de Madrid era un megaconsejo asesor que se ha reducido, hace poco, en bastantes personas; digo megaconsejo porque aquí hablaban de once y me suena a mí de cincuenta o sesenta personas formando el consejo asesor de Telemadrid.

¿Qué cantidad de personas o qué cantidad de consejeros cree usted que sería más o menos oportuno que formaran un consejo asesor como órgano de control de la radiotelevisión?

Luego, como órgano externo, usted ha dicho que considera imprescindible el consejo valenciano de audiovisual, el consejo audiovisual autonómico.

En un principio, todos estos órganos de control deben de ser o están proponiendo que sean lo menos políticos posible, que la parte política no tenga mayoría, por lo menos en los órganos de control.
¿No cree que el consejo asesor y el consejo audiovisual autonómico se solaparían las personas que deberían de estar en un y en otro?
¿No cree que un solo órgano de control, bien gestionado, sería suficiente?
O sea, el consejo audiovisual podría hacer las funciones de consejo asesor, o el consejo asesor de consejo audiovisual.
Lo digo porque a veces me da la sensación de que queremos crear tantos órganos de control que, al final, nadie va a controlar a nadie.

Y, luego, para terminar, solamente un tema que me ha llamado la atención.
Usted comenta que los consejos de informativos tengan una opinión vinculante sobre la elección del director de informativos.
Si la elección del director o presidente -habla del presidente o del director general de radiotelevisión valenciana- conseguimos que sea lo más meritocrática posible, lo más transparente posible, ¿no cree que el director de informativos también debería ser una persona del pequeño staff de confianza que pudiera elegir el director general o presidente del ente; o cree que el director de informativos tiene que ser alguien independiente del director general o del presidente de los medios de comunicación públicos?

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Subiela.

Vamos a dar ahora la palabra al Grupo Parlamentario Compromís, en concret al seu síndic i diputat, l'il·lustre senyor Fran Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Señor Llorente, muchas gracias por estar aquí.
La verdad es que se lo digo con admiración, porque yo seguía mucho las noticias de La 2, cuando era más joven, cuando estaba usted en ese momento.
Y, la verdad, no solo es que las seguía, sino que, además, estaba enganchado; lo cual es para darle la enhorabuena porque, que un joven esté interesado en ver unas noticias, pues, es positivo y creo que es una de las cosas que tendremos que buscar en el nuevo modelo de radiotelevisión para enganchar a los jóvenes también a esa televisión pública, ¿no?

Mire, hace unas semanas, usted, en una entrevista, en un digital valenciano, el titular es algo que deberíamos grabar aquí, en la entrada de la comisión, antes de entrar a hablar de la futura radiotelevisión, ¿no?
, y era una frase que decía: Â«Una radiotelevisión pública que nace hoy no puede tener una estructura de hace veinticinco años.
Â» En ese sentido, está muy de acuerdo en lo que ha dicho usted también ahora, en su exposición, que no es posible ni viable una televisión pública que no sea de los ciudadanos, que sea de un partido, que sea del gobierno del momento, sino, evidentemente, tiene que ser una televisión de los ciudadanos, que los ciudadanos entiendan que es su televisión y que es necesaria y que es, por lo tanto, pues, útil para ellos.
Y, por lo tanto, los impuestos que están pagando para que esa televisión sea posible, pues, son rentables socialmente.

Y eso nos lleva a que no sea aceptable, por lo tanto, que una mayoría absoluta de este parlamento pueda elegir a su director general, que ni siquiera que con dos tercios pueda ser elegido sin ese previo concurso.
Por eso, todas las propuestas que usted ha traído aquí, si las hubiese llevado ya en una ley escrita…, ¡vamos!
, yo se la presentaba ya por registro de entrada, directamente, ¿no?
, porque me han gustado bastante.

Eso nos lleva… Bueno, ahí hay una pregunta, el cómo, ¿no?
¿Cómo se escoge?
Está propuesto el tema del concurso.
Yo me imagino que primero sería un concurso; luego, eso tendría que ser ratificado por el parlamento por dos tercios -eso es lo que he entendido, que sería así.

Ahí, en ese concurso, en esa previa, ¿tendría participación, por ejemplo, el consejo del audiovisual o el comité del audiovisual, que usted ha propuesto también que se debería de crear, que nosotros estamos de acuerdo y que está recogido en nuestro Estatuto de autonomía?

Después, usted hablaba de los órganos de control.
Y también, en esos órganos de control, traía a colación la sentencia del constitucional alemán, que es la cuarta vez que se habla de ella en esta comisión, con la cual estamos, desde mi partido, totalmente de acuerdo.
Creemos que no se debe de superar, pues, ni siquiera la mayoría.
Con un tercio, que es lo que decía el tribunal constitucional alemán, estaríamos de acuerdo en que fuera la carga política, ¿no?
, la carga partidista, quizá, de esos órganos.

Y estamos de acuerdo porque esta mañana hablaba yo del consejo de informativos, hablaba de que nosotros pensábamos que no debería de ser solo un reducto de profesionales, de muy buenos profesionales, que solo tengan la capacidad de queja y que, luego, no sean escuchados, sino que tendrían que tener más competencias.
Aparte de la competencia que ha dicho usted de veto de lo que sería el director de informativos, también me gustaría saber qué otras competencias cree usted que debería de tener… Bueno, ha dicho usted algunas más, pero, si se ha dejado alguna en el tintero, que nos la diga.

Me parece muy bien la idea esa de que tengan esa capacidad de veto sobre la propuesta que haga el director general, que es lo que he entendido que usted ha querido decir.
El director general nombra a una persona y el consejo de informativos tiene la capacidad de veto con dos tercios, ¿no?
, si no me equivoco.
Con lo cual, me parece una idea intermedia entre lo que nosotros proponíamos y lo que se propone por otros ponentes.

Usted forma parte, ahora mismo, de la división de I+D de Radiotelevisión Española.
Y me gustaría preguntarle: ¿qué previsiones tecnológicas deberíamos tener en cuenta para la reapertura o la abertura de una nueva radiotelevisión valenciana?
¿Qué enfoque deberíamos darle, tanto en contenidos como plataformas y personalización?
Y si cree necesaria alguna mención en la ley a este tipo de cuestiones, para cerrarlo.

Y, después, bueno, ¿podría usted profundizar en cuáles son esas diferencias que debería de tener un modelo más mirando en 2020 que no en 1980?

Y eso.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

Vamos a dar ahora la palabra al Grupo Parlamentario Socialista.

Per a tal efecte, té la paraula la il·lustre diputada senyora Rosa Peris.

La senyora Peris Cervera:

Gràcies, president.

Señor Fran Llorente, bienvenido a esta comisión.

La verdad es que es una enorme satisfacción tenerle aquí y, además, poder escucharle.
Son muchas las personas que están compareciendo, pero, desde luego, considerábamos necesaria una voz autorizada -usted lo es- en el ámbito de la pluralidad y de los informativos que, como aquí se ha dicho muchas veces, esta mañana se decía, los informativos en las televisiones autonómicas tienen que ser el portaaviones, el elemento fundamental, troncal, sobre el que ha de pilotar la televisión autonómica.

Efectivamente, usted lo ha comentado, los informativos de Radiotelevisión Española fueron reconocidos, no solo reconocidos en cuanto a méritos y premios, que también lo ha sido, sino, fundamentalmente, reconocidos por la ciudadanía.
Los niveles de audiencia que mantuvieron y que tuvieron los informativos de televisión española es el mejor agrado que pudo hacer la ciudadanía a ese esfuerzo de independencia, de autonomía y de veracidad que ustedes hicieron.
Un trabajo excepcional -y digo excepcional haciendo referencia como a único o el único.

Y ahí mi primera pregunta.
Siendo que ese modelo ha sido calificado como el mejor modelo, siendo que era refrendado por la ciudadanía en términos de audiencia, de credibilidad, ¿cómo es posible que no haya podido rebotar y ser modelo para el resto de televisiones públicas?

Mire, ahora que hace unos días que fallecía Umberto Eco.
Él decía que hoy no salir en la televisión es un signo de elegancia.
Y estaba, de alguna manera, denunciando en qué se ha convertido, en qué se han convertido muchas de las televisiones.
En ese saco hoy hay que meter también a las televisiones públicas y a las televisiones públicas autonómicas.
En algún punto nos olvidamos de ser públicas para intentar pelear por ser televisiones comerciales.

Y yo creo que, después de toda esta experiencia, aquí, por lo menos, en la Comunidad Valenciana, hemos aprendido algo de la crisis económica, de este cuestionamiento de la tele que teníamos.
Hemos aprendido o debemos aprender esa televisión de proximidad que ha de volver a ser Canal 9 y repensar cómo deben ser esos informativos.

Algunos dicen que, probablemente, lo que también se describe en el Lazarillo de Tormes, la picaresca española, puede explicar la manipulación y probablemente también la corrupción, en el sentido de cómo, al final, somos capaces de entender o hasta justificar que lo que es de todos termine favoreciendo a unos pocos.
La manipulación, en cierta medida, también es eso, utilizar un servicio público de todos para beneficio de un partido político o de un interés concreto.

Yo creo, como usted decía, en la independencia.
Creo que debemos hacer un esfuerzo muy grande.
Me quedo…, y me gustaría que usted me pudiera dar alguna información más sobre cómo podríamos exigir que se rindieran cuentas de lo que se hace; no solo que existan mecanismos de control, sino que se rindan verdaderas cuentas y haya responsabilidades cuando no se cumple con los objetivos que están establecidos.

Y en la elección de la dirección general de la nueva radiotelevisión valenciana, solo una duda.
Esta mañana nos estaban planteando que esa dirección general pudiera ser elegida desde el consejo audiovisual; y, por supuesto, hay otra opción, que es que sea elegida por esta cámara, que representamos a la ciudadanía, por una mayoría cualificada.
Bueno, me gustaría conocer su opinión de cuál de los dos modelos usted considera que es al que vamos a ir.
Es decir, ninguna participación del parlamento valenciano, más allá del órgano de control de esta comisión, o la decisión de elegir la dirección general a través de esta cámara, con una mayoría cualificada.

Y solo una pregunta, y termino, presidente -¡ah!
, me quedan veintiséis segundos; (veus) no, me he pasado…-.
Solo una.
En el caso de que la opción siguiera manteniéndose en esta cámara la elección de la dirección general, una pregunta: y, si no conseguimos los dos tercios, ¿qué?

El senyor president:

Doncs, moltes gràcies, senyora Peris.

Para terminar el turno de palabra de los grupos parlamentarios, damos la palabra al Grupo Parlamentario Popular, en concreto al ilustre diputado señor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyor Llorente.

Muchas gracias.

Y la verdad es que ha planteado usted temas, pues, que ya tenemos muchas sesiones con comparecencias y ha coincidido usted, en gran parte, en lo que aquí se está hablando, en cuanto a la necesidad de controles internos y controles externos, y casi también le diría qua ha coincidido incluso en los mecanismos que están establecidos.

También es verdad que hemos podido ver en estas comparecencias que muchos de los profesionales que han venido a opinar han dicho: Â«Oye, es que esto de que tengamos muchos mecanismos de control no es garantía de nada.
Â» Y me ha hecho gracia porque hasta ahora solamente una persona, y en concreto un catedrático de Derecho Administrativo, Andrés Boix, vino aquí y dijo: Â«Pero es que todos estos mecanismos que ustedes van a arbitrar, si no cuentan con la voluntad política de que salga adelante, no van a servir para nada.
Â» Y usted, que me imagino que no habrá hablado con el señor Boix, ha coincido exactamente en lo mismo.

Por tanto, ¿cómo se mide esto?
Es decir, ¿cómo al final aquí con toda la buena voluntad del mundo vamos a intentar hacer una ley que establezca tanto esos mecanismos de control interno y control externo?
Pero cuando todos estamos coincidiendo en que al final si no hay voluntad política es muy difícil, ¿cómo controlamos eso de la voluntad política?
¿Qué mecanismos?
Yo creo que incluso usted, en su intervención ha hablado de cómo castigamos, cómo sancionamos el no cumplimiento de esa ley y, por tanto, de esa voluntad manifiesta que todos estamos aquí llenándonos la boca y diciendo que esa es nuestra voluntad.

Y coincidiendo con la última de las preguntas que hacía la portavoz del Grupo Socialista.
En la Comunidad Valenciana, la ley de radiotelevisión, la Ley 3/2012, ya establecía la elección no solamente del consejo de administración, sino de su director general a través del parlamento valenciano.
Y de hecho se hizo así.
Y además, lo preveía con una mayoría reforzada de tres quintos.
Pero la pregunta del millón, la última que le hacía la señora Peris, es decir, vale, ¿y cuando no se consigue resolver el tema del tres quintos?
La legislación decía: Â«Oye, si en la primera no se consigue tres quintos, pues pasamos al sistema de votación de mayoría absoluta.
Â»

Pero también algunos comparecientes que han estado aquí decían: Â«Oye, ya, pero es que eso, hecha la ley, hecha la trampa.
Â» Porque tú pones una condición de tres quintos, pero te da lo mismo.
Como sabes que al final simplemente con tu mayoría absoluta… Y también es verdad que esta pregunta la han planteado varios comparecientes y ninguno de ellos daba la solución.
Entiendo que no es fácil.
Pero, claro, ¿cómo se resuelve el bloqueo ante la falta de consenso para elegir en este caso tanto al consejo de administración como a la dirección general?

Y por último, señor Llorente, aparte de todas estas cuestiones, que le vuelvo a repetir que usted ha coincidido en gran parte, tanto en la necesidad y en las fórmulas para conseguir ese control interno y ese control externo.
Pero dice usted que aparte de todo en este momento está trabajando en el área de innovación y de proyectos interactivos.
Esta es una de las cuestiones que yo creo que también tenemos que tener muy en cuenta los parlamentarios a la hora de ponernos a redactar la futura ley.

Todo el mundo -y lo decía antes con algún otro compareciente-, todo el mundo que viene aquí, todos nosotros estamos todo el día hablando de la televisión del futuro, de las televisiones interactivas, etcétera, etcétera.
Pero me gustaría, y aprovechando su experiencia, ya que usted está en este momento trabajando en esta área de innovación y proyectos interactivos, que nos pudiese un poco dar algunas claves de por dónde van los tiros en esta materia, en este momento, y qué cree usted que podríamos introducir en una futura ley de radiotelevisión valenciana, teniendo en cuenta todas estas cuestiones.

Nada más y gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Bellver.

Pues ahora, su turno.
Si se queda más tranquilo, le diré que a día de hoy nadie ha conseguido contestar a las cuestiones en diez minutos, con lo cual puede contestar con toda la tranquilidad del mundo, porque sería el primero, si lo consigue.

El senyor Llorente Campos:

Pues nada, lo primero de verdad agradecer en general sus amables palabras, algún agradecimiento general, así voy más rápido a la respuesta de las preguntas que me plantean, que es lo que seguro que nos importa a todos.

Voy por orden de intervinientes, pero alguno de los temas se repite y volveré, y de todas maneras intentaré contestar un poco todo.
Planteando desde el principio que tampoco tengo una varita mágica, o sea que, lo que tengo es la experiencia de haber estado en la primera línea viviendo, pues eso, los problemas.

Y empiezo por lo que planteaba el señor Montiel.
Pues que es evidente, que esta es una de mis primeras conclusiones con la experiencia, que es que hacer leyes, hay leyes muy bien escritas.
Creo que la tarea legislativa del parlamento nacional y de muchos parlamentos autonómicos, hay una tarea legislativa muy buena en lo que es la definición del servicio público, de lo que debe ser, en los mandatos marco.
Hay una abundante bibliografía.
Y que a mí lo que me ha preocupado más es eso, es el qué ocurre cuando no se cumple, o sea, cómo se encuentran los mecanismos de control.

Y más que de control, de consecuencias de eso, que es una pregunta difícil de contestar.
Dónde están esas auditorías que permitan hacer un seguimiento, que es evidente.
También, como un planteamiento general a todos, que sepan que yo soy un convencido de la política, un defensor del trabajo de sus señorías, de los políticos y que creo que hay una simbiosis que por una parte es la política, la que debe tirar de la transformación social, y por otro lado debe estar atento a lo que la sociedad demanda.
O sea, es una fuerza de dos vectores que van haciendo que progresemos juntos.

Y en ese sentido, creo que desde la política se debe impulsar y a la vez se debe escuchar lo que se plantea desde la sociedad.
Me planteaba el tema del orden de los consejos, que es algo que también me planteaba el señor Subiela.
Voy a intentar concentrar el tema de los órganos de control.
Voy a ir por orden.

El tema de la presidencia.
El tema de la presidencia yo creo que es evidente que tiene que haber un concurso de méritos, o sea, que esté capacitado.
Yo he visto leyes donde se establece que el currículum y tal, y luego si ese currículum es más o menos adecuado, es difícil de valorar.

Yo creo que un paso adelante sería la exigencia de un proyecto.
O sea, que alguien no solo diga lo que ha hecho, sino explicar que quiere hacerlo yo creo que ayudaría a determinar si esa persona tiene realmente una importante aportación.
Por eso, yo iría más allá de los méritos y al tema del proyecto.

Señora Peris, yo… Creo que mejor que alguno de los temas, en vez de ir uno por uno, que se van tocando, los voy juntando.
Que planteaba la pregunta de que la última palabra quién la debe tener.
Yo creo que el parlamento.
En esa concepción de que la política no debe ser la que controle únicamente ni la que deba tener un peso mayoritario, según qué órganos, eso no quiere decir que deba desaparecer.
La política es la representación de la soberanía.
Y en este estado de nuestra sociedad, ahora mismo, yo creo que no puede desaparecer.
No te digo si hablamos dentro de diez años o quince, me vuelves a hacer esta pregunta, a lo mejor no te contesto igual.
Pero ahora… -no le contesto, perdone; me sale como a Patxi López (rialles) el tuteo-.

No le digo que no cambiaría la respuesta, pero de momento yo sí que sería elección finalmente parlamentaria reforzada.
Me voy a adelantar a la pregunta más difícil, que me la he hecho muchas veces, porque en Radiotelevisión Española hemos vivido ese bloqueo, incluso de una parte y de otra parte.
No llegaron a un acuerdo, y entonces nos quedamos sin presidente durante un año.
Entonces, la única solución imaginativa que he pensado es: si no hay dos tercios, si no hay tres quintos, establecer la necesidad de que por lo menos haya tres partidos, o algo así.
El acuerdo de tres grupos.

Ir más allá, que no pueda ser un grupo solo el que pueda imponer un candidato.
Que se sume una mayoría absoluta, por lo menos reforzada por varios grupos.
Esta es la única salida entre medias de todo.
Que es lo que se plantea ahora, por ejemplo, Radiotelevisión Española, que se plantea en el acuerdo ayer de investidura, en el acuerdo se plantea la vuelta a los dos tercios en Radiotelevisión Española, y es evidente que si el PP no consensúa ese nombramiento, no hay nombramiento.

Entonces, la única salida es que un grupo, sea el que sea, no pueda bloquear.
Encontrar por lo menos un acuerdo que obligue a un acuerdo de varios grupos, siempre por encima de las mayorías absolutas o de tres quintos.
Pero antes de la mayoría absoluta de un solo grupo, hay otro estadio intermedio que se puede incluir.
Respecto al presidente, lo que decía.

Respecto a los consejos, este tema me ha parecido muy importante.
Tampoco estoy a favor de la acumulación de órganos, que es importante también la austeridad de las administraciones y evidentemente de gastar el dinero público bien, gastar donde hace falta y no acumular asesorías y órganos.
Y lo que se plantea de que el consejo del audiovisual tenga competencias de consejo asesor es razonable.
Es razonable, sobre todo a nivel autonómico.
A nivel autonómico sí que es demasiado parecido.

O sea, nosotros en Radiotelevisión Española sí que había los consejos asesores de cada una de las autonomías y no eran realmente útiles.
Era una sobrecarga de órganos de los que se podía prescindir.
En ese sentido, creo que es planteable querer… Yo creo que las competencias fundamentales del consejo del audiovisual no son esas.
Deben ser lo que digo, alguna de las competencias que todavía retienen los gobiernos, como comentaba, el tema de las licencias, el tema del no control de las publicidades.
También de los medios privados, no solamente públicos.

Entonces, que se pudiera incluir en el consejo del audiovisual ese organismo de consejo asesor… Porque es verdad, en Telemadrid, he mirado así por encima y sí que por lo menos son dieciséis o diecisiete miembros.
Pero sí que es importante que de alguna manera la opinión de la sociedad entre de alguna manera.
Pero si vamos a introducir en el consejo de administración representación de la propia sociedad, a lo mejor en ese sentido sí se podía estudiar y me parece razonable el poder no duplicar esas competencias.
Y también es razonable que el propio defensor fuera parte si hubiera ese consejo asesor.
O sea, que una de las dos opciones es razonable.

Respecto al consejo de administración, no tengo una fórmula exacta de cuánto tiene que ser la composición exacta, de cuántos los representantes de la política.
Yo, lo que hablábamos, un tercio es razonable.
Pero yo aquí, en confianza, también esto de los representantes de la sociedad no está resuelto.
¿Quiénes son representantes de la sociedad?
Los representantes son ustedes, que son sus señorías, que votamos y les elegimos.
Lo otro es un poco etéreo.
Yo entiendo que ese es un proceso que tenemos que ir haciendo.
Por eso, ahora mismo decir que tienen que ser ocho, siete, tres…

Lo que es importante es el concepto final, que es este, que este no es un instrumento ni de un partido, ni de una política, ni de un gobierno, sino que es un servicio de los ciudadanos, y los ciudadanos son sus dueños.
Y es una forma de reforzar ese concepto.
Yo creo que dando pasos hacia que no sea desde luego única o mayoritaria, sería suficiente.

Y lo que hablábamos, me preguntaba por el tema del perfil del director, o presidente, cuando digo que son profesionales, me refiero no solo desde el sector periodístico de la comunicación, sino también desde la empresa.
Estamos hablando de grandes empresas, empresas con presupuestos muy amplios, con grandes plantillas, y evidentemente hay que saber gestionar una empresa.
O sea, que son importantes las dos cosas.
Sería razonable que plantease también en ese proyecto cuál sería su equipo, con qué equipo querría hacer esto.
Porque esto no es una persona.
Una persona lidera, pero siempre tiene que estar acompañado de un equipo.

Respecto a los órganos, yo creo que no se planteaba ninguna duda más, que era el tema de los consejos informativos.
Los consejos informativos lo que sí es evidente es que no puede ser no vinculante nada de lo que dicen, porque entonces realmente eso no sirve para nada.
Hay que dar algunas competencias.
Sí que el tema de lo del director de informativos tiene que ser parte del equipo del presidente.
O sea, no creo que deba ser ni mucho menos elegido por la redacción.
Esto no es asambleario, es parte del equipo del presidente.
Pero, si el presidente presenta una persona razonable, no va a encontrar un rechazo mayoritario de la redacción.

Por eso he intentado, según mi experiencia, encontrar un equilibrio, y que la mitad de la redacción rechace a un periodista, realmente tiene que ser un perfil muy marcado y que claramente perciban como un perfil que no viene a hacer periodismo.
En resumen, para encontrar la mitad de la resistencia de una redacción es que lo que están viendo es que ahí no tienen un periodista, sino un comisario, para entendernos.

¿Qué otras fórmulas?
Yo también les propuse… Algunas veces nos repetimos, pero también nosotros nos reunimos.
A mí me han pedido apoyo en el equipo de Teledetodos, estaban las universidades valencianas trabajando con ellos.
Por eso, algunas de las ideas parecen repetidas, porque también entre nosotros hacemos trampas (rialles) y nos hablamos y nos enriquecemos mutuamente.
Entonces, con el equipo Teledetodos introdujeron esta idea de que de alguna manera tuvieran capacidad de denuncia los propios medios.

Voy a intentar explicar, porque para mí esto es una reflexión que inicialmente se la leí por primera vez a Antonio Muñoz Molina, que hablaba de los miedos del poder en el siglo XXI y cómo el antiguo miedo del poder, que era el que me cortaran con la guillotina la cabeza en los tiempos del absolutismo, que luego se convirtió en el miedo a perder el voto, el Â«hago o no hago, en función de esto me puede costar un votoÂ», que tan presente está en muchas de las decisiones políticas, cada vez se ha ido haciendo más presente el miedo a mi reputación y a mi imagen.

Como ya digo, el gobernante o el jefe no solo quiere dar las órdenes, sino que encima le quieran.
Y entonces, no solo le importa lo que hace, sino que encima le valoren lo que hace.
Entonces, esa imagen o ese retrato de lo que hace es muy importante en nuestros tiempos.
En esta sociedad mediática, hipermediática, diría, es fundamental.
Entonces, en ese sentido, cuando existe la tentación de manipulación, lo que se intenta es hacerse y que encima no se sepa.
Y dicen: Â«Bueno, por lo menos que se sepa.
Â»

Y entonces, en concreto yo planteaba: Â«Tú imagínate que en un telediario, una vez al mes, pudiera salir en el telediario una noticia elaborada por la redacción sobre las noticias que no se han contado en los telediarios.
Â» Esto es más eficaz que ochenta y dos informes enviados a ochenta y dos instituciones.

¿Qué pasa?
El defensor del espectador en Radiotelevisión Española, que fue el primer intento, se creó un programa que va en La 2 emitido los fines de semana a las dos de la mañana.
O sea, establecer en un horario importante, que no digo que todos los días puedan salir todos los redactores…, no, creo que me van conociendo que no estoy planteando eso pero que es un mecanismo eficaz de denuncia.

Respecto al consejo visual, yo creo que respecto a los consejos no me he dejado nada.

Luego, plantean el reto de la credibilidad, el papel, o sea, al final estamos hablando de cuál debe ser el papel de los medios públicos y eso que hablábamos, es que los ciudadanos tienen que sentir que le es útil.
O sea, ante la oferta plural de los medios privados, en la que creo profundamente, es decir, ¿qué le estamos ofreciendo distinto?
Si yo tengo Antena 3, tengo La Sexta, tengo Telecinco 5, tengo de todo, o sea, ¿por qué voy a necesitar unas televisiones o unas radiotelevisiones públicas?

Y es ahí donde el sector público tiene que introducir su valor, que en los medios privados, lógicamente, la rentabilidad económica es el eje que mueve su trabajo como es lógico y hay que introducir el concepto de Â«responsabilidad socialÂ», o sea, los informativos y los programas de la radiotelevisión pública tienen que hablar de temas que no son necesariamente generadores de grandes audiencias pero que son importantes para el desarrollo social.

El otro día, en el último informe del consejo de informativos contaban que se había dedicado a una feria de…, no sé si era de, ni siquiera de gastronomía porque era algo más insustancial, tres minutos del telediario, y que el último informe sobre la situación en Túnez se había resuelto en veinte segundos.

O sea, hay una serie de informaciones que no generan grandes audiencias, especialmente la información de internacionales.
Nosotros -como saben-, los profesionales vivimos con el minuto a minuto, que te pone minuto a minuto cómo reacciona la audiencia en cada noticia y les puedo confirmar que yo, que he vivido con las curvas, la información política se mantiene según la intensidad de la política; la información social es la que más interesa siempre desde el punto de vista de sucesos o el tiempo pero, también, en educación, en sanidad; la información internacional se desploma, o sea, realmente interesa menos, y la información cultural también baja.

Entonces, si tú solo tienes en cuenta que quieres tener audiencia en un informativo porque eso te da GRP en publicidad, ¿qué es lo que pasa?
, que los informativos de las privadas -como ven-, por ejemplo, la información cultura es una, y la información internacional son unos breves con una música de fondo a ver si distraen y entretienen a las personas mientras lo contamos.
Esto no es porque los profesionales piensen que es así, es porque hay menos demanda de esa información.
Entonces, es un refugio fundamental la información pública para tener una información de calidad completa.

Entonces, por eso también les planteaba el tema de que hay que crear unos indicadores de rentabilidad social, o sea, no solo la audiencia por sí misma sea el único cualificativo porque lo que ha demostrado la televisión es que hay programas con mucha audiencia que realmente son de muy baja calidad y al revés, y programas de muy buena calidad que también tienen audiencia.
O sea, no hay una relación directa entre la calidad y la audiencia, pueden ocurrir las dos cosas.

Entonces, en ese sentido, creo que se trata de generar esa complicidad, y este no es un trabajo a corto plazo, es un trabajo a largo plazo, o sea, nosotros cuando empezamos a trabajar en redacción de RTVE con la idea de una radiotelevisión que dejaba de ser de los gobiernos y pasaba a ser del parlamento con el objetivo de ser de los ciudadanos decíamos, Â«es que llevamos cincuenta años de historiaÂ», y esto no se cambia ni en tres años, ni en dos, ni en cuatro, esa percepción que está tan metida en los ciudadanos de que los distintos gobiernos han utilizado los medios públicos para contar su versión de la realidad, pues esto no se cambia.

Entonces, evidentemente, el trabajo que tiene la corporación valenciana nueva por delante es lento pero el objetivo es intentar desde el principio generar esas dinámicas de complicidad con los ciudadanos, y eso son muchas cosas -como decía-, es un trabajo de verdad de generar esa identidad que sientan, habrá que hacer trabajos de campañas, trabajos de márquetin, trabajos de eventos, de programas sociales y de abrir distintos mecanismos imaginativamente de participación que sientan que de verdad su opinión importa -y luego les hablaré del tema en el que estoy ahora, de los nuevos medios, de la televisión social-; pero siempre hay una clave, y es que la gente sienta que les están escuchando, o sea, en las redes un buen community manager es, como el de la policía nacional, cuando siente que hay alguien al otro lado, cuando el ciudadano siente que le están escuchando es cuando reacciona, cuando el valenciano sienta que lo que dice, que lo que piensa, que lo que le importa hay alguien al otro lado que está reaccionado frente a eso es cuando se irán generando esas complicidades.
Se me ocurren muchísimas cosas.

Un proyecto que a mí me gustaría hacer en RTVE desde el área, que estoy también en analítica, es generar el registro de ciudadanos, una especie del club de RTVE, pues que esto fuera el club donde el ciudadano se registra para acceder a los contenidos; si a eso le llega una información personalizada; si has visto este documental no dejes de ver este otro que hicimos, o sea, generar esa especie de club donde te lleguen newsletters personalizadas.
Es fundamental esa identidad y las nuevas tecnologías, los nuevos sistemas permiten conocer más, o sea, si Facebook y Google saben todo de nosotros, ¿por qué no podemos saber nosotros con transparencia?

Esto es lo que yo decía porque tenemos que tener nuestra conversación social en redes controladas por multinacionales internacionales, pues creemos unas redes públicas de foro y de debate potentes donde los ciudadanos sientan que no les están robando la información, no se sabe para qué, sino que les estamos dando información a nuestros administradores públicos porque nos están ofreciendo algo que saben que nos enriquecemos.

Pero, bueno, estamos en un proceso -como digo-, estamos viendo una revolución enorme que no sabemos muy bien dónde nos va pero que, evidentemente, lo que genera es un flujo.

Veo que me estoy alargando mucho y no quisiera porque -como ven- son temas que me apasionan y que me podría…

Entonces, bueno, yo creo que respecto al señor Montiel no me queda así nada importante.

El tema de la publicidad institucional me preocupa no tanto en el tema de lo público sino en el tema de lo privado, o sea, que no se sabe dónde se gasta, o sea, no hay una ley, la ley de transparencia que fue un avance muy importante en la última legislatura a nivel estatal pero se queda corta, se queda corta para los estándares europeos y este es uno de los planteamientos.
O sea, ¿dónde se invierte en los gobiernos la publicidad institucional?
, ¡quiero saberlo!
, ¿en qué medios?
, algo tan sencillo.
Es una pregunta básica que, evidentemente, detrás de esto -todos sabemos de lo que estamos hablando- pues hay mucho intento de satisfacer voluntades y simpatías -digamos.

Al señor Subiela creo que también le he contestado básicamente a todas sus preguntas.
(Algú tus)

Señor Ferri, también la estructura, el director, yo creo que también, me preguntabas por el tema del I+D un poco más.

Bueno, yo lo que estoy viendo es que realmente hay una transformación acelerada, que he leído informes muy importantes -a los que les puede interesar-, el informe Reuters sobre el cambio de consumo que hace la Universidad de Oxford, muy recomendable; la BBC ha hecho unos estudios, con el tema este que tienen la pelea de justificar el canon han hecho un análisis, que allí además son setenta asesores por cada informe y realmente son (rient) sobre el sentido de la transformación.

Y así, resumiendo mucho, mi aprendizaje es que la tele no ha muerto ni va a morir, o sea, la tele va a seguir siendo el medio mayoritario de gran consumo y, especialmente, en las capas de las edades mayores.

Evidentemente, todo el mundo, de cuarenta, cincuenta, sesenta años han entrado en las nuevas redes pero van a seguir manteniendo su consumo en el generalista en gran parte, evidentemente el generalista se va a ir yendo cada vez más hacia el consumo en directo y el consumo a la carta hacia los programas.
Pero sí que es verdad que se está estableciendo una brecha generacional muy importante, o sea, sí que hay dos tipos de consumos claramente en función -digamos-, el menos treinta que, realmente, ya consumen de otra manera.

¿Eso se va a extender a los mayores?
No, va a haber dos tipos de consumo, con lo cual los medios públicos se van a enfrentar a ese reto de hacer dos tipos de contenidos diferenciados pensando en que…

¿Qué pasa?
Que como en la mayoría de la población, o sea, la población tenemos -como sabemos- una esperanza de vida que va creciendo, cada vez tenemos más gente que vive más de cien años, como la gente mide un cuantitativo de audiencias pues los programas, todas las televisiones se están yendo hacia el público mayor y cada vez todos estamos ofreciendo más porque como pesan más a la hora de la audiencia y, sin embargo, pues a la gente joven se la tiene más abandonada desde los medios privados, incluso, o teles que pueden parecer jóvenes, La Sexta, o Neox, o las nuevas cadenas, el público joven está muy abandonado.

Y yo creo que es un hueco que las radiotelevisiones públicas tienen que hacer, y en Europa, ahora mismo, dentro de los grupos de trabajo de la UE es una de sus obsesiones, y es cómo podemos hacer que la gente joven sienta que existen unos medios públicos que también piensan en ellos.
Y esta es una tarea por hacer total y fundamental.

Entonces -como le decía-, la tele no se abandona, lo que sí que está aumentando es el consumo online.
¿Qué estructura?
Pues yo, a veces, de broma decía, digo, es que RTVE ya no se puede llamar RTV porque, ¿y dónde están los medios interactivos?
Hay que buscar otro nombre que sea multimedia o…, no sé, se tiene que llamar otra cosa porque…

De hecho, yo, si planteara y tuvimos, bueno, tanto con Luis Fernández, con Alberto Oliart -como les he contado-, en estos años ochos años he sido el director de informativos pero también he estado en el comité de dirección de la empresa durante ocho años, y muchas veces nos planteamos cambiar la estructura completa.
Con Luis Fernández hablamos de que ya no tiene sentido la estructura por medios, o sea, la tele, la radio y la web, que además trabajan separadamente, duplican esfuerzos.
O sea, que realmente tiene sentido una estructura de contenidos: deportes, y deportes genera para todas sus plataformas un trabajo que en la BBC han hecho mucho; ficción, información; o sea, distintas áreas porque eso es la realidad.

Los medios públicos deben ser generadores de contenidos, y esos contenidos se deben pensar en las distintas plataformas, o sea, ya no se llega a todo el mundo con una sola plataforma.
Lo que tienes que hacer es generar un contenido y ver cómo lo hago por la televisión, cómo puedo meter esto por la radio, cómo puedo hacer un podcast, cómo puedo meter un docuweb, o sea, esa generación…

Por eso decía que la estructura de la empresa de hoy en día debe ser completamente distinta a las tradicionales de toda la vida, desde ese planteamiento, que la estructura de medios, yo creo que debe ser subsidiaria a la estructura de contenidos.

(El senyor Ferri intervé amb el micròfon desconnectat) Sí, sí, sí, yo creo que tiene que ser una de las voces que se escuche, que tengan una opinión o que tenga, pero, sí, sí, lo que pasa es que no sé cómo es el trámite de las leyes, si irán a la vez o no irán a la vez, pero yo creo que en los consejos una de las misiones es informar, opinar o participar, sin duda, porque uno de los ejes clave del audiovisual va a ser la nueva radiotelevisión valenciana.
(Veus) Me acerco, sí.

Yo creo que, señor Ferri, más o menos le he contestado.

La señora Peris hablaba de portaviones.
A mí me gusta mucho esa expresión porque en estos tres años que he tenido para aprender y para seguir creciendo en todo este mundo transformado de las nuevas tecnologías y de mantener distancias de la información diaria pues me ha permitido ver cosas que no me daba cuenta cuando estaba tan dentro; una era la importancia fundamental de la información en la esencia del servicio público y, luego -y esto es más importante-, la importancia de la información pública en el ecosistema de la información.

Si los medios públicos hacen buena información, los medios privados harán mejor información, o sea, unos telediarios potentes que den buena información internacional, buena información de cultura, que den ejemplo, obliga a que el resto de las televisiones hagan mejor periodismo.
Esta es mi sensación, mi sensación es que sin la calidad de los medios públicos baja, la calidad de los medios privados se relaja.
Es muy importante la competencia entre el sector privado (algú tus) y el sector público para la mejora común.

Y decía que por qué no se había extendido el control, o sea, el ejemplo de RTVE, por qué no prendió.
Y yo creo que, al final, pues es eso, es el control político porque es una decisión de la política, por eso yo les apelaba a que tiene que ser un autoconvencimiento de mí como ciudadano, como político y como representante, que es que no se trata solo de protegerla sino que debo buscar fórmulas para fomentarlas.
Y yo creo que desde la política en general cuesta mucho deshacerse de un instrumento que, obviamente, sirve para contar un proyecto político.

Yo creo que, en general, en los gobiernos autonómicos se ha tendido claramente a utilizar la radiotelevisión autonómica como un instrumento de comunicación, como un ministerio de comunicación, o sea, es desgajar, es que no es un ministerio de comunicación.
Entonces, yo creo que tiene que ser desde la propia política.

Y me hablabas de la manipulación, supongo que conoce que la última pelea que ha habido en la redacción de Torrespaña ha sido porque un redactor escribió en el sistema interno la denuncia de que Â«manipulación es corrupciónÂ» y le han abierto un expediente porque les estaba acusando de un delito, y él decía que no estaba hablando de corrupción económica sino de corrupción desde el punto de vista ético, desde el punto de vista periodístico.
O sea que ha sido este justo el debate del último mes, y si lo busca encontrará información porque -ya digo- la redacción de RTVE es una redacción muy potente.

Y ¿el cómo se puede controlar?
Pues eso, evidentemente yo creo que, también en mi experiencia, relacionándolo con lo que hablaba antes de Antonio Muñoz Molina, el retrato, o sea (algú tus), la transparencia es fundamental, fundamental.
O sea, los lugares opacos, las informaciones no contadas, es decir, cuando algo se ve tienes que explicarlo, y cuando tienes que explicarlo tienes que argumentarlo, y cuando tienes que argumentarlo tienes que decidir un criterio; Â«¿por qué has puesto este dinero?
Â», Â«pues por esto, por estoÂ» y, luego, pueden juzgarte y todos estamos sometidos a juicio, pero cuantas menos zonas oscuras yo creo que más calidad democrática hay.
Y yo creo que es eso.

Desde los costes de los programas, yo que he vivido pues, Â«¿cómo vamos a decir cuánto cuesta un programa?
Â», Â«si con esto le estamos dando información a la competenciaÂ».
Si la competencia sabe perfectamente lo que le cuesta el programa.
Si es que la misma productora ha ido antes a Antena 3 y le ha preguntado…, o sea, ya es que… Y los sueldos…, dice los sueldos…, si los sueldos, o sea, la gente en la pública gana muchísimo menos que en las privadas.
O sea que yo creo que hay un tema siempre de querer guardar información, porque información es poder, pero yo creo que el mejor remedio contra muchas cosas es la transparencia bien entendida.
Y yo creo, señora Peris, que no me queda así nada importante.

Y que, señor Bellver, bueno, la pregunta de los dos tercios… No tengo tampoco la respuesta exacta, pero yo creo que el que se pongan de acuerdo varios grupos, yo creo que es positivo y que no sea solo la propuesta de un grupo, que al final se fuerce el diálogo entre las distintas opciones siempre el resultado será mejor.
Y por eso, gran parte de lo que comentamos es eso.

Yo espero de la política esa… esa pujanza en tirar de la sociedad, porque es verdad que a los periodistas se nos puede reprochar muchas cosas, sin duda.
Yo soy de los más autocríticos.
Creo que en la política también se han cometido errores, pero también la ciudadanía en general ha estado muchas veces…, no a la altura.
Tenemos un país que seguramente nos gusta demasiado que nos hagan las cosas, que alguien nos…, resuelva por nosotros, y nos cuesta comprometernos y cuesta que la gente se implique, se involucre.

Y también hay un cierto déficit en la rendición de cuentas.
Yo siempre pongo un ejemplo, esto es…, aquí, en lo privado, que nosotros cuando valoramos la gestión de un ministro, yo decía, al final le valoramos por cómo se ha manejado ante los medios públicos, si era más simpático, era menos simpático, si ha tenido un encontronazo, si se equivocó un día, pero, ¿y la ejecución de los presupuestos que ha hecho ese ministro?
¿Alguien sabe qué ministro de Fomento ha hecho mejor ejecución de su presupuesto?
Estoy hablando de un ministerio clave, que tiene una cantidad… Pues no, yo no lo sé sinceramente quién ha hecho mejor ejecución, que es el objetivo fundamental de la política, y es que todos nosotros damos un dinero a nuestros representantes para que se gestione en el bien común, y no lo sabemos.
No hay una… Yo me acuerdo cuando era periodista, veía un informativo de la ABC, Peter Jennings, que terminaba Â«Where does our money go?
Â» ¿Dónde va nuestro dinero?
¿Qué hacen con nuestro dinero?
La cultura de Estados Unidos es fundamental.
Aquí hemos empezado ahora a preguntarnos y yo creo que eso será un sano ejercicio para todos, porque, como les decía, la política debe tirar de los ciudadanos, porque todavía creo que hay que sacudir a muchos ciudadanos en el sentido positivo de agitarles y, a la vez, hay muchos ciudadanos…, yo creo que en los últimos años que ha habido un resurgir de compromiso social muy, muy, muy positivo.

Y por eso creo que los mecanismos al final…, es la transparencia.
Me preguntaba por los mecanismos, cualquier mecanismo de transparencia será positivo.

Y, luego, pues eso, del tema de I+D, pues siempre decirles que yo estoy en el tema de I+D de contenidos, o sea, la generación de contenidos, más que en los temas tecnológicos.
Pero al final lo que decía, que lo importante no es tanto por dónde lo vamos a emitir, sino que seamos capaces de generar contenidos para todas las plataformas.

Y espero no haberme dejado mucho.
Seguro me he pasado de los diez minutos mucho, pero creo que…

El senyor president:

Señor Llorente, le reiteramos las gracias y esperemos también que haya tenido un buen viaje a Valencia y que tenga un…

El senyor Llorente Campos:

Ha sido un placer.
La única pena es que me tengo que volver, porque me quedaría aquí ya hasta el lunes.

El senyor president:

Y si ha comido en Valencia, pues también esperemos que haya comido bien.

El senyor Llorente Campos:

En el tren, en el AVE.

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Llorente Campos:

Un placer de verdad, muchas gracias.
(Algú diu: Â«Un sándwich en el AVE.
Â») Un sándwich en el AVE, exactamente.

El senyor president:

Ha quedado registrado en el Diario de Sesiones.

S'alça la sessió.

(Se suspén la reunió a les 17 hores i 55 minuts)