Governaci%C3%B3%624345.06.04%20macro.html





Comissió de Governació i Administració Local realitzada el dia 4 de juny de 2013.
Comença la reunió a les 16 hores i 31 minuts.
Presideix el diputat senyor Fernando María Giner Giner.
Reunió número 11/II.

El senyor president:

Es reprén la sessió.

En primer lloc, comunicar que les dos preguntes que quedaren damunt de la taula en l'última sessió, en l'última reunió, no se substanciaran esta vesprada a petició de la secretària autonòmica que ha disculpat la seua no-presència ací.

Després, personalment jo ja vaig parlar amb els distints representants dels grups parlamentaris per tal d'introduir una modificació en l'orde del dia, en els punts que s'anaven a substanciar en esta sessió, esta vesprada.
Crec que les seues senyories són coneixedores d'esta qüestió que, en tot cas, diré les que per orde entrarien esta vesprada.

En primer lloc, vorem la que anava en l'antic orde del dia com a número 2, que és l'actual número 4, ¿val?
, que és la de l'IVHSA; després vorem la 5 en este nou orde del dia; i, després, voríem la que en este orde del dia és la 9 i, en l'anterior, era la 5; i, després, si ho estimen oportú, caldria la possibilitat d'una última PNL, que és l'11 de l'actual, antic orde del dia número 6, perquè eixa era la petició que es va ficar damunt de la taula, ¿eh?
És a petició del seu grup, precisament.
(Veus) Ho parlàrem amb tots però, si vol, ho repetim.
¡Val!

En definitiva, anem a vore, en primer lloc, la PNL amb registre d'entrada 43.
727 sobre l'IVHSA; després, vorem la PNL 43.
977, que és la que fa referència a la prohibició de portar armes als membres dels cossos de seguretat de l'estat; després, vorem la PNL 49.
899, que fa referència a l'eliminació de les desigualtats que encara perduren en l'ordenament jurídic estatal en matèria de filiació tant en parelles casades com en parelles no casades; i, per últim, voríem, si ho estimen oportú, la PNL 50.
943, que és la que fa referència al rebuig de qualsevol mesura que supose un obstacle a la solidaritat en les persones immigrants.
Eixes quatre serien les que voríem esta vesprada.
¿Està clar?

Proposició no de llei sobre l'adopció de mesures per a solucionar els problemes derivats de la manca de seguretat en els habitatges propietat de l'IVHSA que resten per vendre al municipi d'Albaida, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 43.
727, BOC número 133)

El senyor president:

En conseqüència, passem a la primera PNL, que és la que fa referència a l'adopció de mesures per a solucionar els problemes derivats de la falta de seguretat en les vivendes propietat de l'IVHSA que falten per vendre al municipi d'Albaida i que ha sigut presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula la senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyories, bona vesprada.

Amb aquesta proposició no de llei estem abordant un tema que totes les seues senyories entendran que és fonamental en els temps que corren, que és precisament el dret a la vivenda i, en este cas, a vivendes que són titularitat de l'IVHSA i que, bé, al municipi d'Albaida, concretament, n'hi ha un grup d'habitatges, en concret, 65 habitatges de 72 que es varen en un principi construir, que només se'n varen vendre 7, i 65 d'estes vivendes es troben buides.

Açò suposa un problema tant per la desocupació d'estos habitatges com també perquè n'hi ha, bé, doncs, un 80% d'estos habitatges estan buits, la qual cosa suposa un problema de seguretat perquè se produïxen nombrosos robatoris; se sap, òbviament, és notori que eixes vivendes no estan ocupades, a l'ajuntament li genera un problema perquè ha de procurar la seguretat d'estos habitatges, doncs ja se sap que amb els escassos mitjans que els municipis tenen per a garantir la seguretat.
.
.

I, per tant, nosaltres entenem que n'hi ha unes conseqüències no desitjables, que són el deteriorament de les vivendes, la falta de seguretat d'unes vivendes que són propietat pública però, a més, per als veïns que sí que viuen d'eixes 7 cases que sí que es varen vendre, i proposem, en concret, tres coses: una, que se done una solució immediata als problemes que s'està generant al municipi d'Albaida a conseqüència de la manca de seguretat en estos habitatges que són propietat de l'IVHSA i que resten per vendre; dos -i quasi més important-, que els habitatges es destinen a usos socials per a les famílies més necessitades, que en este moment sabem que n'hi ha moltes famílies en situació de necessitat que no poden accedir a una vivenda o no poden pagar la hipoteca de la vivenda que tenen o, fins i tot, han sigut desnonats; i, per últim, que se reta compte d'esta resolució, ¿no?

De les vivendes que queden per perdre, d'estes 65, els preus -entenem- són inassumibles, ¿eh?
Estem parlant de preus entre 90.
000 i 100.
000 euros.
L'Ajuntament d'Albaida ha proposat que es posen en lloguer, però se'ls contesta que és complicat fer el canvi de règim de les vivendes o que, en cas de posar-les en lloguer, s'estan barallant uns preus molt superiors al preu de mercat a Albaida.
Estem parlant, en fi, no de Nova York, no de Barcelona, no de Madrid, estem parlant d'un municipi, com és el d'Albaida, on preus entre 400 i 500 euros són preus desorbitats de lloguer que la gent no pot fer front i, a banda, entenem que no respon al que és l'esperit d'un institut de la vivenda que ha de procurar que la gent tinga vivendes a preus assequibles, més assequibles que els del mercat, perquè per a fer preus de mercat ja està el mercat.

Però, si precisament tenim un institut de la vivenda és perquè se facen preus a les persones que tenen dret a una vivenda, ¿eh?
-com diu la Constitució espanyola- però no poden pagar el preus de mercat, tinguen accés a vivendes dignes a preus per sota del mercat.
Òbviament, 400 o 500 euros que hui en dia és, fins i tot, un lloguer a la ciutat de València, no sembla que siga raonable des del punt de vista social per a estes vivendes, ¿no?

Com diguem, els habitatges que estan buits patixen robatoris del material que, a més, comportaran més despesa a La Generalitat en un futur perquè si vol vendre eixes vivendes ha de reposar el material robat o deteriorat, i, sens dubte, l'ajuntament tampoc pot dedicar-se amb els seus pocs recursos a garantir que estes vivendes buides no patisquen estos robatoris, ¿no?

Sembla ser que n'hi ha un grup inversor que s'ha interessat en comprar la promoció amb la idea de posar-les en lloguer uns anys després o vendre'ls un any després, és a dir, és un grup promotor que, com malauradament la majoria de grups promotors, té la idea de fer negoci amb estes vivendes.
Però, nosaltres entenem que unes vivendes que s'han sufragat amb diners públics i que, per tant, han de tindre com a finalitat satisfer el dret a la vivenda de les persones, perquè ací estem parlant de drets, doncs haurien de destinar-se a posar vivendes a disposició dels ciutadans assequibles, cobrir el dret de la vivenda, per tant, complir amb la Constitució perquè ací estan parlant de complir amb drets que té la gent, ¿eh?

Ací, jo crec que la situació actual i, sobretot, el discurs imperant, el que duu és que es confonguen els termes, ¿no?
Els termes són que els drets estan perquè se complisquen, no per a dir que se compliran en funció de la disponibilitat pressupostària, que és al que estem assistint últimament.
La crisi, esta crisi global que nosaltres anomenen «estafa» servix per a justificar l'incompliment reiterat de drets que estan consagrats en l'ordenament jurídic.

Vendre les vivendes a un grup inversor perquè este, després, les pose a la venda o faça negoci amb ells, entra directament en esta manera d'entendre la política com una manera d'afavorir uns pocs en compte de la política que garantix el dret de tots, ¿no?
, perquè per a posar-los en lloguer ho pot fer l'Institut Valencià de la Vivenda directament, i sempre -entenem- tindrà una rendibilitat social major que si ho fem a través d'una empresa, ¿no?

Si tenim en compte, a més, la situació global -eixint-mos-en d'Albaida-, el mateix Consell diu que n'hi ha una necessitat -digam-, una demanda de 2.
000 habitatges socials.
Nosaltres entenem que això està molt per davall de la realitat però, en tot cas, són xifres posades o fetes públiques pel mateix Consell, ¿no?

Si tenim en compte que n'hi ha una demanda de 2.
000 -segons el Consell, nosaltres entenem que n'hi ha més, ¿val?
, però donem per bones les xifres del Consell-, diu que n'hi ha 2.
000 demandants d'habitatges socials, i si l'Institut Valencià de la Vivenda, en este moment, té 1.
000 habitatges buits, entre ells, estos 65 d'Albaida, em sembla una contradicció que eixes vivendes continuen buides, continuen en perill, a més, que se deterioren pel fet d'estar deshabitades o se deterioren perquè un tercer entra a deteriorar-les, ¿no?
Entenem que no s'està complint amb la funció primordial d'un institut que el que ha de garantir és a la vivenda dels ciutadans.

Jo crec que amb açò està tot dit -vull dir-, no n'hi ha molt més que plantejar-se.
Hem de plantejar-nos que els ciutadans i ciutadanes tenim dret a una vivenda i que els poders públics estan per a garantir els drets que estan en l'ordenament jurídic.
D'eixa part dels drets també formen part estes 65 vivendes buides al municipi d'Albaida que el mateix ajuntament està plantejant que se posen a disposició dels ciutadans a preus socials i assequibles, que se pal·lien situacions de gent que està al carrer, o de gent que no se pot emancipar, o de gent que ha hagut de tornar a casa dels pares, o de gent que està vivint en situacions que no són -digam- de dignitat, ¿no?

I a partir d'aquí creiem que la nostra proposició no de llei se defensa per si sola, i és que estes vivendes, en compte d'estar buides i tancades i insegures, es posen a l'abast de la població amb un ús social i amb la finalitat de complir, efectivament, amb el dret de la vivenda que consagra la nostra Constitució.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Pel Grup d'Esquerra Unida té la paraula el senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Gràcies, senyor president.

Nosaltres anem a recolzar amb el vot favorable aquesta proposició no de llei perquè entenem que és un intent més que, segurament, no serà exitós perquè segurament el Grup Popular votarà en contra o perquè, com va passar fa pocs mesos, encara que votara a favor, després, el Consell no compliria la proposició no de llei d'estes Corts perquè he vist que n'hi ha una resolució en què Les Corts per unanimitat insten el Consell a posar a disposició d'emprenedors locals, com estos de l'IVHSA, a preu reduït i tampoc s'ha complit.

Per tant, és un intent, però com a intent lloable d'abordar un problema social greu del qual tota la població és ben conscient i cada vegada estan més presents les preocupacions que ens manifesten les enquestes del CIS, per exemple, ¿no?
I és el problema que tingam gent sense cases i cases sense gent, habitatges buits deteriorant-se i -com s'ha contat-, si són objecte de robatoris, això genera sensació d'inseguretat, cosa que no ens agrada gens perquè algú podria associar, per tant, els habitatges de promoció pública amb els problemes d'ordre públic, amb els problemes d'inseguretat i seria un flac favor per al que nosaltres entenem que ha de ser una política absolutament prioritària de qualsevol govern i més en esta situació.
I, per tant, el que hauríem de fer és omplir les cases de gent i, sobretot, garantir que no n'hi haja mai gent sense casa com cada vegada passa més.

El problema és que l'IVHSA, com a instrument de política d'habitatge de la Generalitat valenciana, no ha complit la seua funció i porta molts anys dedicat a una altra cosa; des dels temps del senyor Rafael Blasco, el senyor Esteban González Pons, el senyor Juan Cotino, els seus antecessors -i, segurament, també, el seus successors- s'ha dedicat a ser un instrument d'especulació immobiliària.
És curiós que l'instrument que hauria de marcar diferències amb la gestió privada del sòl, amb la construcció privada d'habitatge, haja reproduït exactament la mateixa filosofia i, en este cas, ens trobem, per exemple, amb un PAI que es va desenvolupar per part de l'IVHSA a Albaida, on també s'havia fet un pla general que sobredimensionava les previsions en termes de creixement de població, era l'època en què -per cert, governava el Partit Popular també a l'Ajuntament d'Albaida- se pensava que un poble era més important, era més pròsper, era millor si feia més PAI, si feia més urbanitzacions, si feia més cases, generant el que semblava una aparença de bonança econòmica que, després, s'ha demostrat que, fins i tot, per a les arques de l'ajuntament ha sigut una ruïna absoluta.
I ara tenim aquí les conseqüències.

Eixe IVHSA que va ser responsable dels grans «pelotassos», els que se van fer i els que se van planificar i no s'han acabat de fer del tot però que sí que han generat negoci: el Manhattan de Cullera, el Nou Mil·lenni, el Gran Manises, etcètera, etcètera, i, també, xicotets «pelotassos», com pot ser haja passat a Albaida, és ara responsable de tindre uns habitatges buits que reflectixen el fracàs absolut de la seua gestió, perquè ja em diran vostés si de 72 habitatges només n'han venut 7, n'hi ha 65 buits, això ¿com se pot analitzar?
Més enllà de la conjuntura, que efectivament no és gens favorable, que havia d'haver segut analitzada, perquè estem parlant d'habitatges que estaven promocionant-se -i ací tinc una nota de premsa del Consell- en octubre de 2010, ¿eh?
, ja fea un parell d'anys o tres que havia esclatat la crisi immobiliària.
I s'estaven promocionant, comptant que era una inversió de La Generalitat de 5,3 milions d'euros, és a dir, 5,3 milions d'euros per a set habitatges venuts, que pràcticament ix a milió d'euros.
I, per tant, un fracàs absolut.

¿Què passa?
Que no tenim política d'habitatge públic en la pràctica, s'ha desmantellat després l'IVHSA, que en compte de redreçar la seua actuació, que és el que calia, el que s'ha fet és desmantellar-lo; entre altres, el departament de vendes.
¿Com van a vendre els habitatges que tenen en Albaida i altres promocions si no tenen departament de vendes?

Perquè es va anunciar en el seu moment quan es va fer l'ERO que això quedaria en mans dels agents de la propietat immobiliària, que l'estoc d'habitatge de l'IVHSA se vendria per part d'immobiliàries.
Bé, no ha segut així, en el cas d'Albaida i en molts altres casos, per tant, és una prova més del fracàs d'eixa política.

Clar, el Partit Popular pensa que ací la política d'habitatge ha de quedar en mans dels bancs i de les promotores, que, pobrets, ja en tenen molt d'estoc, ¿no?
, que no se li pot fer la competència als bancs.
Quan nosaltres pensem que és precisament el contrari, el que s'ha de fer és una altra política completament diferent a la que fan els bancs i que, malauradament, va seguir l'IVHSA.

Així que nosaltres votarem a favor d'esta proposició no de llei de.
.
.
, quant se plantege en el mateix sentit, per a donar-li una funció social a l'habitatge que, efectivament, no està entre les prioritats que en estos moments té el govern valencià.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Pel Grup Socialista, senyor diputat, té la paraula.

El senyor Guillén Galindo:

Gracias, señor presidente.

Quiero empezar diciendo que lo primero que dice la Constitución en su articulado.
.
.
, empieza la Constitución diciendo que «España se constituye en un estado social».
Bien, todos sabemos que al hacer referencia a estado social estamos hablando del estado de bienestar, que también sabemos que se caracteriza por una sanidad, una educación, una atención social públicas y de calidad, pero que, hoy en día, y sin ninguna duda, tenemos que añadir también la necesidad de una vivienda digna y adecuada como característica esencial de ese estado de bienestar.

La vivienda siempre ha sido un derecho social básico, lo que pasa es que lo que siempre ha sido un bien de primera necesidad, hoy día, tras esa nefasta normativa urbanística estatal puesta en marcha por el gobierno de Aznar y, luego, también, la desastrosa política de vivienda seguida por La Generalitat, pues ha hecho que desgraciadamente se haya convertido en un lujo al alcance de unos pocos hoy en día -esa vivienda digna y adecuada.

Durante los dieciocho años de gobierno del Partido Popular en la comunidad hemos asistido a un fatal desmantelamiento de la política pública de vivienda, un abandono sistemático de una promoción pública de la vivienda social, dejando en manos -ya antes se decía algo de ello- de una voraz e insaciable iniciativa privada, ávida del negocio rápido, el acceso a una necesidad tan básica como es la vivienda por parte de aquellas personas más desfavorecidas.

Huelga extenderse en la descripción de la actual situación de grave crisis económica, por todos bien conocida, pero que se ha ensañado de una manera cruel y desmedida con la población más débil, aquella que en una situación de riesgo de exclusión social pasa directamente a ser excluida socialmente en el momento en que es desahuciada de la vivienda que venía ocupando.
Es un hecho muy importante.

En esta situación se hace no solo necesaria, sino imprescindible, diría yo, una nueva política pública de vivienda que permita, si no solucionar, porque es muy grave el problema y muy amplio; sí, al menos, paliar en una parte la acuciante necesidad de vivienda que afecta a una parte importante de la población valenciana.

Ante esta necesidad de vivienda que tiene esta parte de la población, como digo, nos encontramos con la existencia de un parque público de viviendas que es claramente insuficiente, pues no se ha sabido o se ha querido utilizar el boom de la construcción de estos años pasados para ampliarlo y, lo que es peor, el existente, como es el caso que nos ocupa, no se ha sabido conservar y gestionar.

El lamentable estado de deterioro en que se encuentran muchas de las viviendas del IVVSA -no es este un caso aislado-, además de constituir una grave irresponsabilidad de gestión política, pues supone dilapidar unos fondos públicos, que son tan necesarios en otros ámbitos, impide en estos momentos una rápida respuesta para que puedan ser adjudicadas con celeridad a aquellas personas, bien desahuciadas o con escasos recursos, que lo necesiten.

La conselleria dispone de un parque de viviendas -mis datos son 625, la señora Oltra ha hablado de 1.
000- pero lo bien cierto es que las van entregando, y eso sí que es cierto, con cuentagotas, con una lentitud que podemos calificar de desesperante.

En un año y medio apenas han entregado unas cincuenta viviendas a personas desahuciadas.
Si seguimos a este ritmo, pues necesitaremos veinte años para acabar de entregar las que ahora están disponibles.
¿Qué significa?
Que llegaríamos a tiempo de que las disfruten los hijos de los solicitantes.

Y uno de los principales motivos de este lacerante retraso es el estado de deterioro y abandono en que se encuentran estas viviendas que las hace inhabitables.

Si ya de por sí el número de viviendas de titularidad pública es claramente insuficiente para hacer frente al grave problema de falta de viviendas -hablábamos de una disponibilidad como máximo de la mitad de lo que haría falta en el mejor de los casos-, pues si a ello le añadimos el deficiente estado de conservación de gran parte de ellas, por deterioro, destrozos, abandono, ocupaciones ilegales, como sucede en este caso de las viviendas de Albaida, tendremos que concluir que La Generalitat ni tan siquiera está en condiciones de paliar el problema de la vivienda que tenemos los valencianos.

Por todo ello, ni el IVVSA, ni la conselleria pueden desentenderse de la falta de seguridad en las viviendas de su propiedad en Albaida que, bien por estar deshabitadas u ocupadas ilegalmente, están dando lugar a un rápido deterioro que las hace inservibles, que además hemos visto que es la mayor parte de ellas.
Es, por tanto, ineludible que se refuerce la vigilancia y la seguridad sobre estas viviendas para proteger su mantenimiento y conservarlas.
Pero no es suficiente.

El IVVSA, que en el momento del boom inmobiliario construyó viviendas acogiéndose al módulo más alto, se ha encontrado ahora con un buen número de viviendas que no puede vender.
Constituye una grave indolencia ante la problemática actual seguir manteniéndolas vacías y sin uso, constituye una responsabilidad pública ineludible destinarlas estas viviendas a uso social.

En la actual situación de crisis económica generalizada se están padeciendo situaciones excepcionales de sufrimiento que requieren respuestas públicas excepcionales.

Es obligación y responsabilidad de La Generalitat garantizar el acceso a la vivienda de los valencianos, preferentemente de los más necesitados.
Por eso me permito recordarles, para ir acabando ya, dos preceptos que son fundamentales: el 47 de la Constitución española, «todos los españoles tienen derecho a disfrutar de una vivienda digna y adecuada.
Los poderes públicos promoverán las condiciones necesarias y establecerán las normas pertinentes para hacer efectivo este derecho».
Aquí y ahora hay una oportunidad.

Y más cerca nuestro, de nuestro ordenamiento jurídico, el artículo 16 del Estatuto de autonomía: «La Generalitat garantizará el derecho de acceso a una vivienda digna de los ciudadanos valencianos.
» Pues bien, ahora el gobierno valenciano tiene la oportunidad de llevarlo a efecto, siquiera parcialmente en este caso y en Albaida.
No pueden eludir su obligación y su responsabilidad.

Con nuestro voto favorable -de nuestro grupo- lo que haremos será ayudarles a ello.

Nada más y gracias, señor presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Guillén.

Pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula la senyora diputada Verónica Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, le sorprende a esta diputada que los que, cuando gobernaban, lo único que hicieron fue acelerar los desahucios, hablen ahora del derecho digno a una vivienda, del derecho de una vivienda digna, de ese derecho constitucional.

Hay que recordar las palabras de la señora Chacón en la que lo único que propuso fue la creación de más juzgados para acelerar los desahucios, en fin.
.
.

La presente proposición no de ley que nos ocupa hoy se refiere a un grupo de viviendas protegidas, ya lo ha dicho la señora Oltra, ubicado en la población de Albaida, compuesta por 72 viviendas, de las cuales 34 son unifamiliares adosados y las restantes 38 están repartidas en dos bloques que incluyen garajes y trasteros.

La promoción en aquel momento se calificó como vivienda protegida en compraventa al amparo del correspondiente plan de vivienda y rehabilitación de la conselleria de infraestructuras.
Y tuvo en aquel momento una muy buena acogida, con un gran número elevado de solicitudes de personas que solicitaban este tipo de.
.
.
, en concreto esta promoción de vivienda protegida.

No obstante, cuando las obras concluyeron y las viviendas estuvieron preparadas para su entrega, pues la crisis económica había modificado las circunstancias de diversos interesados que, o bien tuvieron que desistir de su solicitud, o no pudieron, desgraciadamente, conseguir un préstamo hipotecario de alguna entidad financiera, de manera que hasta el momento, como ha dicho la señora Oltra, solo han sido adquiridas siete de esas viviendas.

En la exposición de motivos también el Grupo Compromís habla de un serio problema, que nosotros compartimos la preocupación, que es el problema de la seguridad, ya que las viviendas vacías han sido sujetas.
.
.
, bueno, han sido objeto de numerosos robos y, por lo tanto, aparte del deterioro que se produce para las viviendas, pues es esa inseguridad y esa inquietud que tenemos todos por los vecinos de la localidad de Albaida.

Con el objetivo de que estas viviendas sean puestas a disposición de las personas más necesitadas en el menor tiempo posible, el IVVSA está estudiando la posibilidad de modificar la calificación de estas viviendas.
Recordar que la vivienda estaba calificada como vivienda protegida en compraventa.

En este momento, el IVVSA está estudiando la posibilidad de modificar la calificación de las viviendas, de modo que puedan ofrecerse en régimen de alquiler con opción a compra para facilitar la adquisición de las mismas sin necesidad de una hipoteca inicial.

Saben sus señorías que la Generalitat valenciana ha firmado convenios con distintos municipios de la Comunidad Valenciana para entregar viviendas sociales a personas afectadas por los desahucios y a personas con riesgo de exclusión social precisamente con el objetivo de que estas personas puedan acceder a una vivienda digna.
Ya se han entregado 125 de estas viviendas y están ya en marcha y preparadas para darse 110 de esas viviendas también.

Son muchos los municipios interesados en participar en este plan de alquiler social para ayudar a los colectivos y quizás sería bueno que se estudiara la posibilidad de realizar este convenio con la Generalitat valenciana por parte del Ayuntamiento de Albaida.
Pero, en primer lugar, hay que modificar, como digo.
.
.
, que se está estudiando la modificación de la calificación de las viviendas para que no sean de compraventa, como es el caso de esta promoción, para ponerlas en régimen de alquiler social y, en segundo lugar, pues que se produzca ese convenio como se ha producido con muchísimos otros ayuntamientos de la Comunidad Valenciana.

Nos consta, según me han informado fuentes del grupo municipal del Partido Popular en Albaida, que a finales de marzo se produjo una reunión entre la dirección de la conselleria de infraestructuras y el Ayuntamiento de Albaida, con objeto de poner al corriente la situación de las viviendas y de los planes de futuro al respecto y solicitar una mayor presencia de Guardia Civil en la zona.
Y, bueno, según nos consta, el ayuntamiento se mostró receptivo, acordando este que, como agente de la red Alquila, va a informar también a los vecinos del municipio sobre la promoción de estas viviendas a fin de ayudar a su comercialización.

Por tanto, señorías, decir que, en primer lugar, importante que se inicien estas conversaciones, como ya hemos visto que están iniciadas, entre el ayuntamiento y la conselleria para firmar este convenio.
En primer lugar, está el compromiso de la conselleria de cambiar esa compraventa para ponerlas en régimen de alquiler.

Y, en segundo lugar, mientras tanto, dar solución al problema que en este momento está sufriendo el municipio de Albaida, de una inseguridad de esos robos que se están produciendo, porque las viviendas están vacías.

Nos consta que se ha dado cuenta a la delegación de gobierno de este problema y está el compromiso, por parte de la delegación del gobierno, de incrementar la seguridad y la presencia de los cuerpos y fuerzas de seguridad del estado en la zona.

Por otro lado, la policía de La Generalitat, en el municipio de Albaida.
.
.
, saben sus señorías que no tiene competencia con respecto a esto, pero sí que en el municipio de Albaida, dentro del dispositivo de seguridad rural de la policía de La Generalitat, está desarrollando presencia en muchos municipios de la Comunidad Valenciana y, en este caso, en el municipio de Albaida, concretamente para cubrir los hurtos en el campo.
Pero yo creo que eso también podría ser un elemento disuasorio para las personas que ven en estas viviendas un objeto para poder robar en ellas.

En cualquier lugar, decirle a sus señorías que el Grupo Parlamentario Popular se ha interesado por el problema del municipio de Albaida, que estamos siguiendo esas negociaciones para poder modificar la calificación de las viviendas y que nosotros sí que veríamos con buenos ojos poder llegar a un acuerdo en un futuro para que, evidentemente, esa nueva calificación se dé lo más pronto posible y que luego pues se estudie la posibilidad de ese convenio que se está firmando con otros ayuntamientos, para que también se firme en el municipio de Albaida para paliar, pues eso, que estas viviendas dejen de estar vacías, que justamente se dediquen a las personas más necesitadas y, si hay personas desahuciadas, que en este caso el ayuntamiento será conocedora de ellas, pues sean ocupadas por estas personas.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Per al torn de rèplica, té la paraula la senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

No sé si he de replicar, perquè no sé si van a votar a favor.
Perquè diuen que estan d'acord que se dediquen les vivendes a usos socials de les persones més necessitades i que se garantisca la seguretat.
Aleshores, si he d'entendre el que ha dit la representant del Grup Popular, jo estaria per dir que van a votar a favor.

Clar, si he d'atendre la meua intuïció i l'experiència dels últims anys, diria que van a votar en contra.
(Remors) Veritat?

La senyora Marcos Puig:

Sí, sí.

La senyora Oltra Jarque:

Sí, no, ja, però.
.
.

El senyor president:

Senyoria.
Senyora Oltra, li pregue que vaja a la qüestió i que no establisca ningun tipus ni.
.
.

La senyora Oltra Jarque:

Sí, la qüestió és que la fixació de posició del grup anterior, ha de fixar posició sobre esta PNL i no l'ha fixat.
.
.

El senyor president:

Vosté faça la seua rèplica, la seua crítica, però no entaule diàleg amb ningun altre diputat.

La senyora Oltra Jarque:

No, no, si no estic.
.
.
Estic fent preguntes retòriques, senyor Giner.

El senyor president:

Continue, pot fer totes les que vullga, però sense dirigir-se i esperar resposta.

La senyora Oltra Jarque:

No, me dirigisc a tots els diputats, a tots.

El senyor president:

Senyora Oltra.
.
.

La senyora Oltra Jarque:

Perquè, per una qüestió d'educació.
.
.

El senyor president:

.
.
.
a la qüestió.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
jo me dirigisc a la sala, als diputats i als que no són diputats també, perquè no anem a extraure'ls d'este debat.
Però, en qualsevol cas, jo no sabria, no sabria quina ha sigut la fixació de posició, sinó fóra perquè el Partit Popular se dedica a votar en contra de totes les iniciatives de l'oposició i, fins i tot dient que estan a favor, voten en contra.
Que és cosa que no entenc.

Primer.
Perquè quan se diu «voríem amb bons ulls, voríem amb bons ulls que hi haja un acord entre l'ajuntament i La Generalitat», i el que està demanant l'ajuntament precisament és el que nosaltres demanem en aquesta proposició no de llei, i és que se garantisca la seguretat i que les vivendes se destinen a ús social, no entenem per què estes Corts no se poden pronunciar en eixe sentit.

Probablement perquè el que subjau és una filosofia molt perniciosa per a la nostra democràcia, i és que el grup legislatiu que sosté al govern és un simple acòlit de l'executiu i no pot expressar la seua opinió política sense que l'executiu haja beneït eixa opinió política.

I això és un error molt gran.
Perquè quan u està d'acord amb el que diu un altre li ha de votar a favor, siga del PP, siga del PSOE, siga de Compromís o siga d'Esquerra Unida.
Si jo estic d'acord amb el que diu una senyora, un grup, el Partit Popular, doncs votaré a favor, si estic a favor del que diu un grup del PSOE votaré a favor, igual amb Esquerra Unida.

El que no pot ser és que jo diga, jo estic d'acord amb la seua proposta, però la vote en contra.
Perquè això no ho entenen els ciutadans.
Si compartim la inquietud, si s'està estudiant el canvi.
.
.
Eixa és una altra.
Escolten que estudien vostés!
Tenen per a traure's quatre carreres amb el que estudien.
Perquè jo no entenc com la Constitució la van poder canviar vostés de la nit al dia, i per a canviar una qualificació de les vivendes han d'estar estudiant-ho.
.
.
Perquè si en març se reuniren amb l'ajuntament i ja estaven dient-los que estudiarien el canvi de qualificació, i estem en juny i encara estan estudiant vostés!
Què han d'estudiar?
No s'ha d'estudiar res!
S'ha de fer o no s'ha de fer!
No estudien vostés més.

Van a canviar la qualificació?
I ja no només per a un arrendament amb opció a compra.
Perquè el que nosaltres estem demanant és que se destinen a ús social, a un ús social.
.
.
, però no a gent que està en risc d'exclusió social.
Perdonen, senyories, lamentablement este estadi fa temps que s'ha superat per molta gent, que no està en risc d'exclusió social, sinó que està en exclusió social.
Anem espai amb les paraules.
N'hi ha una diferència d'estar en risc d'exclusió social, que probablement ho estem tots, eh, tots els que estem ací estem en risc d'exclusió social, tal i com la que està caient.
Però n'hi ha persones que ja estan en exclusió social.
N'hi han 6 milions de persones sense treball que ja estan en exclusió social.

Aleshores, quan u se planteja emprar unes vivendes per a ús social no estan pensant en un lloguer en opció de compra, perquè eixes persones no tenen opció de compra, no n'hi ha opció de compra per a qui està en exclusió social!
El que està en joc és si vostés volen complir amb el dret del que tenen a la vivenda els ciutadans o no.
Vostés volen complir l'article 47 de la Constitució o no?
Açò és el que està en joc.
I a partir d'ahí se vota a favor d'açò, no s'estudia sinó que s'executa el canvi de qualificació de la vivenda i se posa la vivenda social a disposició de la gent que no té vivenda i que té dret a tindre-la.

Perquè, efectivament, l'article 47 de la Constitució diu que «tots els ciutadans tenen dret a una vivenda digna».
Aleshores, jo els anime a vostés que, si estan a favor de la proposta, voten a favor.
Deixen d'estudiar i governen, eh?
, que ací se ve estudiat, al govern u aplega estudiat.
I no necessita ni un entrenador personal, ni un coach, ni res.
Un quan aplega al govern aplega estudiat.
I deixen-se de pegar-li voltes a una cosa que és.
.
.
, escolte, són vivendes públiques?
Sí.
Destinen-les a satisfer el dret de vivenda dels ciutadans que estan en este moment sense vivenda, i que estan sense possibilitat d'inserció laboral, i que estan sense esperances molts d'ells.

I deixen de marejar l'ajuntament, estes Corts, etcètera.
Tenen vostés una oportunitat d'or, que és votar esta proposta, que no diu res, diguem, subversiu i res revolucionari més enllà de complir amb la Constitució, eh, que tampoc és tant.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

El senyor Blanco.
.
.
no fa ús ningú del.
.
.

Val.
Senyora Verónica Marcos, té la paraula.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

Efectivamente, señora Oltra, uno cuando llega al gobierno llega estudiado, y desde luego este gobierno llega estudiado, preparado y con liderazgo.
Pero una cosa es la responsabilidad de gobernar y otra cosa es decir lo que la gente quiere oír y hacer demagogia, como ustedes hacen constantemente.

Yo le he dicho, señora Oltra, si su propuesta dijera tres cosas que nos parecen fundamentales:

1.
Instar al gobierno de La Generalitat a que modifique la calificación de las viviendas para que se ofrezcan en régimen de alquiler.

2.
Que se acelere cuanto antes, una vez se haya modificado la calificación, la firma del convenio, como están haciendo otros ayuntamientos de la Comunidad Valenciana para ofrecer esas viviendas a personas con riesgo de exclusión social y a personas desahuciadas, como se están haciendo, señora Oltra, como se están haciendo en este momento.

Y, en tercer lugar, instar para que haya una mayor presencia de cuerpos y fuerzas de seguridad del estado, para que haya una mayor seguridad y que estas viviendas que estén vacías no se vean los inquilinos que están en esta promoción y en el municipio de Albaida con esa inseguridad de que se están produciendo robos en estas viviendas.

Si hubiera sido su propuesta esa, señora Oltra, no hubiera dudado usted que este grupo parlamentario le hubiera votado a favor.

Pero, como le he dicho anteriormente, señora Oltra, una cosa es la responsabilidad de gobernar y hacer las cosas como toca, de acuerdo a la ley y siguiendo los pasos, y otra muy distinta es esa forma que ustedes tienen de hacer de oposición, a mi modo de entender a veces irresponsable, para decir única y exclusivamente lo que la gente quiere oír y ganar un puñado de votos, señora Oltra.

Usted sabe que este gobierno ha sido el primer gobierno autonómico que ha firmado un convenio con una entidad financiera para poner a disposición de las personas que lo están pasando mal viviendas de esa entidad financiera, y que se está negociando para firmar el convenio con otras entidades financieras.
Y que esta comunidad ha sido pionera en ofrecer viviendas a personas con exclusión social y a personas desahuciadas, como está haciendo este gobierno.

Y, señora Oltra, le vuelvo a repetir, si su propuesta hubiera sido modificar la calificación de las viviendas, como se está haciendo y se está estudiando, por supuesto que sí.

Y este grupo parlamentario ya le ha dicho que estará interesado y estará encima de la Generalitat valenciana para que efectivamente se modifique esta calificación para poder ofrecerla en régimen de alquiler y que las personas no tengan que acudir a un banco para pedir una hipoteca para acceder a una vivienda.
Y además que lo hagan a un alquiler social, a un alquiler como toca.

En segundo lugar, si se hubiera instado también a la firma del convenio cuanto antes, también hubiéramos votado a favor.

Y, en tercer lugar, también estamos en conversaciones con la Delegación del Gobierno para que se aumente el número de efectivos, de fuerzas y cuerpos de seguridad del estado, para garantizar la seguridad.

Esa es la posición de este grupo parlamentario.
Y lo demás, señora Oltra, esa es la posición de un grupo parlamentario que respalda, por supuesto que sí, la acción de un gobierno responsable, y que cuando dice una cosa la hace.
Pero no la hace pensando en la demagogia y en un puñado de votos, sino de verdad, de verdad, para solucionar un problema, como este caso está sufriendo el municipio de Albaida, y muchos otros municipios de la Comunidad Valenciana y de España.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Marcos.

Finalitzat el debat, procedim a la votació.
Vots a favor de la proposició no de llei?
6 vots a favor.
Vots en contra?
8 vots en contra.

Proposició no de llei sobre la prohibició de portar armes als membres dels cossos de seguretat de l'estat i la resta de policies en la sala de jutjats quan actuen en qualitat de testimonis o part en un procés judicial, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 43.
977, BOC número 133)

El senyor president:

Senyories, passem al següent punt de l'ordre del dia: Proposició no de llei sobre la prohibició de portar armes als membres dels cossos de seguretat de l'estat i la resta de policies en la sala de jutjats, quan actuen en qualitat de testimonis o part en un procés judicial, proposició no de llei que presenta també el Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula la senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Sí, aquesta proposició no de llei té una gènesi molt important i personal per a mi, per un costat estan els meus anys d'exercici en què he vist com quan hi ha un procés judicial on alguns membres dels cossos de policia són part, bé, se fa el que jo entenc un mal ús del que són els símbols que ostenten el poder d'un cos o força de seguretat de l'estat, que és anar armat i amb uniforme.
I també arran d'un juí que es va produir fa uns mesos, que és el juí dels fets del Cabanyal, en què una persona molt propera a mi, molt important per a mi, me va dir «tots els policies que vénen ací com a part estan armats»; diu, «fins i tot en les pel·lícules de l'Oest el xèrif se deixava la pistola abans d'entrar en el jutjat».
I açò que me va dir esta persona va al final derivar en una proposició no de llei.

En fi, el que proposem és molt simple, senyories.
Quan u va a un juí i un policia és part en el juí, entenem que l'ús de l'uniforme i l'arma reglamentària situa a l'altra part en inferioritat a l'hora de substanciar-se eixe juí.
Perquè en un jutjat on dos són parts, la igualtat d'armes, que se diu com a metàfora en el món judicial, la igualtat d'armes, que és una metàfora que òbviament ve de quan la gent anava armada, eh, amb l'arma, la igualtat d'armes és fonamental.
I eixa metàfora no se pot trencar en el moment que una persona que és part i que és igual que l'altra part, ostenta l'autoritat que dóna l'uniforme o el poder que dóna el poder portar una arma, i a més reglamentària, pagada, entre d'altres, per aquell que té enfront.

I aleshores nosaltres fem una proposta molt senzilla.
I és que se regule ací, en l'àmbit de les nostres competències, i instem el Govern d'Espanya en l'àmbit de les seues, a la prohibició de portar armes als membres dels cossos de seguretat de l'estat i la resta de policies en la sala de jutjats quan actuen en qualitat de testimonis o part en un procés judicial.

És a dir, una persona que estiga en actiu dintre dels cossos o forces de seguretat de l'estat, o policies locals, que va a un juí en qualitat de testimoni o de part, no puga anar armada.
Que a més, si eixa persona és part en eixe procediment, no puga exhibir l'uniforme reglamentari, sinó que vaja vestit de paisà, igual que va l'altra part.
Perquè ahí, com dic, hi ha una igualtat de parts que se trenca en el moment que algú exhibix l'autoritat d'un uniforme públic, que no pinta res en un acte privat quan u és part en un procediment.

I tercer.
Que qualsevol persona, òbviament, no puga portar armes llevat, llevat d'aquells policies que cuiden el jutjat o que custodien els reus.
És a dir, quan un policia està en el jutjat en acte de servici i és que està cuidant la seguretat del jutjat siga l'únic policia que pot anar armat; o aquells que van acompanyant a reus que vénen traslladats, bé en una situació de presó o bé en una situació de presó provisional, vénen traslladats pels centres penitenciaris.
I llevat d'eixe cas, que cap persona puga anar armada en un jutjat.

Vaig sentir un tertulià en una.
.
.
en estes tertulietes que hi ha, no?
, en una d'eixes, que dia que era la tonteria del dia açò.
Bé, els que diuen això o pensen això és que tenen molt poca cultura democràtica.
Perquè açò en altres països és normal.
En altres països fins i tot, la policia.
.
.
, la policia britànica no va armada pel carrer.
I ací fins la policia local va armada.

És a dir, té molt a vore amb la maduresa democràtica d'un país com s'utilitzen els símbols de l'ús de la força, per part.
.
.
(Se senten sorolls) Açò hui és un festival, no?
És que és molt molest estar parlant en este festival, de veritat.
.
.

El senyor president:

Senyora diputada, és inevitable que hi hagen diputades o diputats que puguen absentar-se per les raons que siguen.

La senyora Oltra Jarque:

Si no dic que no, però parlen, s'absenten, tornen.
.
.

El senyor president:

Està vosté hui sensible.
I en part té raó també, però.
.
.

La senyora Oltra Jarque:

És possible, sí, que estiga jo sensible.
Igual és la meua sensibilitat.
Però pense que estar.
.
.
Bé, en fi.
Val.

El senyor president:

Prosseguisca, home!
.
.
.

La senyora Oltra Jarque:

És difícil mantindre un debat quan n'hi ha este nivell de.
.
.

El senyor president:

No crec que estiguen passejant-se per fastiguejar-la a vosté.

La senyora Oltra Jarque:

No, no.
Si no estic diguent això.
Però,.
.
.

El senyor president:

Prosseguisca.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
en fi, jo intente guardar silenci quan parlen altres.

El que estava diguent és que se mesura la qualitat democràtica d'un país.
.
.
, se mesura en funció de com fan l'ús d'exhibició de les armes, no?
, que és l'ús de la força, que és la força legítima, òbviament, que atorga l'estat; però que l'abús de l'exhibició d'eixos símbols és el que mesura la qualitat democràtica d'un país, no?

Nosaltres entenem que fins i tot en el Codi penal està recollit l'ús indegut de distintius i intrusisme professional, no?
, quan s'empra indegudament l'uniforme, trage, insígnia o condecoracions oficials, i entenem que esta és una cosa que no està regulada i que hauria d'estar-ho; que la condició d'agent de l'autoritat li pot atorgar a un presumpció de veracitat en un procediment administratiu, però esta presumpció es destruïx en un juí, no?
, on l'agent ha de ser col·locat en situació d'igualtat amb la resta de les proves; i que cal recordar els casos, per exemple, en que.
.
.
, bé, doncs, en este moment se donen molt, on les mobilitzacions estan reprimint-se, on dintre de les conseqüències jurídiques que duen quan n'hi ha repressió policial i n'hi han denúncies creuades.
.
.
, i hem de recordar actes, per exemple en el cas del Lluís Vives, que han posat molt en qüestió l'abús d'autoritat que es va produir, per exemple, a la comissaria de Zapadores, no?
Aplegar després al juí i que la persona a qui tu has denunciat vaja allí amb uniforme i amb l'arma reglamentària, doncs, òbviament, el situa per damunt, almenys simbòlicament i estèticament, de l'altra part.

Per tant, nosaltres entenem que la igualtat exigix que no se puga emprar l'uniforme i, naturalment, en cap cas l'arma reglamentària, ni com a part ni com a testimoni, que és el que estem replegant en esta proposta que pensem que és d'allò més sensata, que algun dia serà aprovada en este país una reglamentació com la que estem demanant.
Sabem que hui no, però sabem que açò algun dia s'aprovarà.
Eixe dia serà una festa per a la democràcia en este país.
I eixe dia, jo particularment, i crec que la gent que compartix el mateix pensament que jo, el celebrarà.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Pel Grup d'Esquerra Unida, té la paraula el senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Sí.
Jo, molt breument, anuncie el vot a favor d'esta iniciativa.
Perquè, com ha dit la diputada del Grup Compromís, és de sentit comú que la presència en un procés judicial es faça en un plànol d'igualtat perquè, d'altra manera, es pot estar condicionant el testimoni d'altres persones, es pot estar intimidant pel fet de fer ús de l'uniforme i de l'arma reglamentària, es pot llançar el missatge subliminal de: «Vosté no sap amb qui s'està ficant.
»

I, per tant, esperem que tots els grups parlamentaris voten a favor d'una proposta de tant de sentit comú i que busca, sobretot, que se complisca la igualtat davant la llei de tots i de totes.

És més, fins i tot la tercera part de la proposta de resolució segurament és suficient, perquè està incorporada la primera.
Si només portaren armes en els edificis de seus judicials les persones que, amb la condició de membres dels cossos de seguretat, policies o personal de seguretat, estigueren en eixe moment encarregats de la seguretat de l'edifici i les persones, la resta s'entén que no haurien de fer-ho.
Per tant, no trobem cap motiu per a oposar-se a esta proposta.
Si açò encara no està regulat, hauria d'estar-ho.

I, de tota manera, el Ministeri de l'Interior i les altres institucions, com els ajuntaments, de les quals depenen els cossos i forces de seguretat, haurien de preocupar-se de donar les instruccions escaients perquè les persones que els representen, complint una funció tan important com la de preservar l'ordre públic, no feren un ús indegut, extemporani i fora de lloc dels seus distintius, que són l'uniforme i que és, sobretot, i això els diferència de qualsevol ciutadà o ciutadana en este país on no pot qualsevol portar una arma, és l'ús de les armes de foc.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Pel Grup Parlamentari Socialista, senyora diputada, té la paraula.

La senyora López Ramón:

Muchas gracias, señor presidente.

Bien, desde el Grupo Parlamentario Socialista anunciamos el voto favorable a esta proposición no de ley.
Y yo creo que los pilares del voto favorable los podemos encontrar en nuestra propia Constitución y en el desarrollo natural de las normas, en función del avance de un estado moderno y democrático, ¿no?

Si España se constituye en un estado social y democrático de derecho que propugna, como valores superiores de su ordenamiento, la libertad, la justicia, la igualdad y el pluralismo político, y los españoles somos iguales ante la ley sin que pueda prevalecer discriminación alguna ni por razón de nacimiento ni de raza ni sexo ni religión, opinión o cualquier otra condición o circunstancia personal o social, entendemos que en este caso concurre precisamente ésa, «cualquier otra condición o circunstancia personal o social».

Estamos absolutamente de acuerdo en que las fuerzas y cuerpos de seguridad del estado se tienen que adaptar también a una sociedad moderna y a los cambios que se van produciendo en ella.
Por esto, es necesaria su adaptación a este estado, como decía, moderno y democrático.
Y esto se tiene que llevar a cabo desde una perspectiva absolutamente horizontal, en igualdad de armas -como decía la señora Oltra- y, desde luego, donde los cambios sean reales y efectivos, tanto en el fondo como en las formas que son tan importantes como el fondo, desde la igualdad de trato y evitando cualquier signo que suponga la más mínima discriminación cuando los miembros de fuerzas y cuerpos de seguridad del estado actúan como cualquier otro ciudadano de la sociedad civil en ejercicio de sus derechos u obligaciones, bien sea en sede judicial o incluso en cualquier otra situación cuyo ejercicio se lleve a cabo desde la igualdad de trato de cualquier ciudadano.

Las normas, señorías, están para avanzar y adaptarse a los cambios de la sociedad.
Y, desde la Ley 2/1986, en este país ha llovido mucho y demasiado como para que esto, de verdad, se convierta en realidad y nuestro país pueda avanzar.

Esto además, señorías, no es algo novedoso que vayamos a adoptar en esta cámara esta tarde.
Ya hay comunidades autónomas… Decía la señora Oltra que hay países en los que esto está superado.
Pero es que no sólo países, ya hay comunidades autónomas que para su policía han regulado sobre esta materia.
Y esto sólo puede ser concebido como un verdadero avance social, en tanto supone, por un lado, modernizar a las fuerzas y cuerpos de seguridad del estado y, por otro lado, modernizar a nuestra sociedad, en tanto es un mecanismo más para acabar con la discriminación de trato en situaciones de igualdad.

Nos parece absolutamente normal la legislación que se acoge en Canarias en esta materia, en que existe un artículo dedicado a la exención de portar el arma.
Y dice: «Los miembros del cuerpo, durante la prestación del servicio, portarán el arma de fuego y la munición reglamentaria en las fundas que corresponda.
Se estará exento de portar el arma reglamentaria en las siguientes situaciones: durante la prestación de servicios burocráticos o de aquellos que se presten en el interior de dependencias policiales o judiciales, siempre que no se tengan asignadas misiones de vigilancia o de seguridad; en el ejercicio de las funciones de enseñanza, como monitor de educación vial y en parques infantiles de tráfico; cuando, a criterio de la jefatura, se considere innecesario llevar el arma.
» Nos parece una regulación absolutamente natural que no se lleve arma, no se porte arma ni en parques infantiles donde hay menores ni, desde luego, en sede judicial donde, cuando no se actúa en labor de vigilancia o custodia, efectivamente, la policía, las fuerzas y cuerpos de seguridad del estado son un ciudadano más de esta sociedad.

Esto además, señorías, es garantía de paz y de convivencia social que debe imperar, si de verdad estamos en un país moderno y en una sociedad democrática y de derecho, como es la nuestra.

Por lo tanto, votamos a favor.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora López.

Pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula el senyor Ibáñez.

El senyor Ibáñez Gadea:

Muchas gracias.

Buenas tardes, presidente.

La verdad es que cada día se manifiestan más como tripartito en posturas que, realmente, me sorprenden, en este caso sobre todo la postura del Grupo Socialista, ya que he tenido la oportunidad, a lo largo de mucho tiempo, pues, de debatir y hablar temas de este tipo con representantes políticos al mando de las instituciones policiales del estado.
Y lógicamente, pues, hay una diferencia de opinión de lo que se ha dicho aquí a lo que yo tenía en mente.

Bien, dejando el tema y demagogia a parte, realmente éste es un tema que vamos a tratar de llevar con la máxima rapidez, porque nuestra postura, después de lo dicho, está completamente clara.

Es decir, estamos una vez más ante un debate de una competencia del estado y de otras comunidades autónomas.
Estamos hablando del estado, de lo que sería Cuerpo Nacional de Policía y Guardia Civil, y estamos hablando de otras policías autonómicas.
No me imagino a la policía del País Vasco en esta situación y a los mossos d'esquadra.
Ha puesto un ejemplo, el ejemplo de Canarias, muy interesante, ya digo, muy interesante.
Pero, luego, en el resto de policías locales del resto de España dijéramos que, en este tema que nos ocupa, lo habitual y lo normal -y aquí hay que hablar de lo habitual y lo normal- es que los policías acudan uniformados cuando tienen que ir a un juicio, si les pilla de servicio; si están trabajando y están de servicio, van uniformados y, dentro de su uniforme habitual, está el arma reglamentaria que forma parte inherente de lo que es el uniforme policial.
Y ésta es la realidad en la mayoría de puntos de toda la geografía española.
Cualquier cambio sobre esto, tendría que ser un cambio normativo, empezando por la Ley 2/1986 -que ya se ha mencionado-, pero que en estos momentos la realidad está aquí.

En el ámbito de nuestra influencia, no vemos necesario en estos momentos modificar esto.
Entendemos que hay temas importantes.

Sí que es un tema que entiendo que puede ser un tema de debate, es un tema interesante.
Pero la realidad en estos momentos es que la policía acude uniformada cuando está de servicio.
Y, si un policía en un momento determinado tiene que ir a prestar su declaración o a hacer algo a algún juzgado, y ese día no está de servicio, va vestido de particular.
Por lo tanto, no hay una exigencia de que tenga que ir uniformado o no.
Simplemente, si está trabajando, pues, va uniformado y con el traje que le ocupa, con toda la uniformidad reglamentaria.

De todos esos temas que se ha hablado, de uso o abuso de símbolos, no voy a entrar en este debate porque lo considero, en estos momentos, innecesario.

Sí decir que la utilización de armas está lógicamente prohibida en cualquier juzgado, para eso están las personas que se encargan de la vigilancia, están los arcos detectores.
Y la utilización de cualquier arma está completamente prohibida, bien sea de fuego o cualquier tipo de arma, arma blanca o lo que sea.

Por lo tanto, por lo escuchado en estos momentos, vamos a rechazar esta iniciativa planteada.
Y entiendo, pues, que en la réplica será un debate que será más de lo mismo, pero que en estos momentos es un tema que se sale de lo que podremos hacer desde las Cortes Valencianas, entendiendo que el problema que ustedes plantean como problema hoy por hoy no representa un problema especial.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ibáñez.

Per a la rèplica, té la paraula.
.
.

No n'hi ha sol·licitud de paraules.
Per tant, senyories, passem a votació.
Vots a favor de la PNL?
5.
Vots en contra?
8.
Queda rebutjada la PNL.

Proposició no de llei sobre l'eliminació de les desigualtats que encara perduren en l'ordenament jurídic estatal en matèria de filiació, tant en parelles casades com en parelles no casades, permetent la filiació conjunta, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 49.
899, BOC número 145)

El senyor president:

I passem al següent punt: Proposició no de llei sobre l'eliminació de les desigualtats que encara perduren en l'ordenament jurídic estatal en matèria de filiació, tant en parelles casades com en parelles no casades, permetent la filiació conjunta, PNL que presenta el Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula la senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyories, la Llei 13/2005, per la qual es va modificar el Codi civil en matèria de dret a contraure matrimoni, va ampliar esta institució a les parelles formades per persones del mateix sexe, convertint Espanya en el tercer país del món a legalitzar el matrimoni igualitari, després dels Països Baixos i Bèlgica -Canadà ho faria poc després.

Este text va ser objecte de recurs per diversos diputats del Partit Popular davant el Tribunal Constitucional, recurs que es va resoldre en el sentit afavoridor de la igualtat, diguent fins i tot la sentència dictada en estos actes que esta institució s'acomoda a les realitats de la vida moderna com a mitjà per a assegurar la seua pròpia rellevància i legitimitat, de manera que es puga llegir el text fonamental a la llum dels problemes contemporanis i de les exigències de la societat actual -que, òbviament, no és la mateixa que la de fa cent o dos-cents anys.

En el mateix sentit, el Tribunal Constitucional va declarar, en una sentència del 14 de febrer, inconstitucional l'apartat de llei de mesures en matèria de seguretat social, que només reconeixia la pensió de viudetat a les parelles del mateix fet quan hagueren tingut fills comuns, impedint aixina accedir a esta retribució a altre tipus de famílies, com pogueren ser famílies sense fills o, fins i tot, les famílies o parelles de fet del mateix sexe per considerar la discriminatòria aplicació de l'article 14.

Després d'açò, hi ha hagut una regulació del matrimoni de parelles del mateix sexe en molts països, va ser Argentina, el mes passat, bé, en abril, recentment en Uruguai, estats nord-americans, com reconeixen.
.
.
, com Connecticut, Iowa, Main, Maryland, Massachusetts, New Hampshire, Nova York, Vermont i Washington.
.
.
I s'hi han unit també Regne Unit, Sud-àfrica, Noruega, Suècia, Portugal, Islàndia, Dinamarca, Mèxic DF, Quintana Roo i ara (inintel·ligible) .
.
.
.
També està discutint-se, i acaba d'aprovar-se recentment a França i, com dic, és imparable les regulacions que es fan en este sentit a tot arreu, ¿no?

La veritat és que la història en este cas ens va situar en un lloc privilegiat a l'aprovar una reforma legal de manera pionera en el món i que ara està sent aprovat en molts altres països.
Esta cosa, doncs, ens ha d'omplir d'orgull, perquè a vegades el Congrés dels Diputats, doncs, avança la història.
Altres vegades la retarda o la tira cap arrere, ¿no?
, com reformes que estem escoltant ara que van en contra de la llibertat, per exemple, en contra de la llibertat de les dones, o que minva la llibertat i la igualtat a l'hora d'educar, però en aquell moment vam estar a l'avantguarda mundial de l'ampliació de drets, i això ens ha d'omplir d'orgull, ¿no?

Però sent que vam esser pioners en este dret de contraure matrimoni, no així es va reconéixer la igualtat en la filiació, i és de veres que una nova llei que amplia drets a vegades també genera altres discriminacions, ¿no?
En este sentit, les parelles de fet no tenen en este moment, les parelles de fet formades per persones del mateix sexe, no tenen els mateixos drets de filiació que les parelles matrimonials del mateix sexe.
Nosaltres entenem que la filiació no pot estar discriminada en funció.
.
.
si la parella és matrimonial o no, però no és perquè ho entengam nosaltres, és que ho diu la Constitució.
En l'article que dedica a la protecció de la família diu que els fills no poden ser discriminats pel seu origen matrimonial o no.

En este cas, bé, doncs, la filiació, per exemple, en parelles de dones, en què se produïx un embaràs, exigix, en parelles fins i tot casades, matrimonials, exigix uns requisits previs que no s'exigixen en les parelles del mateix sexe.
Entre altres coses, perquè no s'aplica la presumpció de maternitat, que moltes voltes no té tant a vore amb el fet biològic com amb el fet de la voluntat, ¿eh?
En un estat modern la voluntat hauria d'estar per damunt del fet biològic.
Cada volta més parelles heterosexuals tenen fills comuns que no són genèticament d'un dels dos o de cap dels dos, ¿eh?
, pels creixents índexs d'infertilitat que n'hi ha entre les parelles.
És a dir, estem ja en uns índexs per damunt del 15% d'infertilitat i de naixements que se produïxen al si de parelles que no són genèticament o biològicament d'un dels integrants, o a vegades ni dels dos.
Exemple, quan s'acudix a la filiació a través de mètodes de fecundació assistida, on els ovòcits no són de la mare que després serà la mare, on els embrions no són de la parella que després seran els pares, o on la donació d'esperma no és del pare que després serà el pare.

Estem parlant de vincles biològics o genètics, ¿eh?
Però el vincle jurídic està clar: un xiquet naixcut en una parella matrimonial, en un matrimoni d'home i dona, automàticament s'inscriu en el registre civil com a fills dels dos, perquè opera la presumpció de paternitat i, a més, quan s'acudix a les tècniques de fecundació se demana el consens sobretot d'aquella parella que ha de ser objecte de donació, ¿no?

Això no ocorre aixina amb les persones del mateix sexe, on, quan se produïx un embaràs de, en este cas, en el nostre ordenament jurídic, parelles de dones, òbviament, perquè la maternitat subrogada no és legal al nostre país, s'ha d'acudir al registre civil prèviament al naiximent del xiquet, fer una declaració que se té la voluntat d'inscriure eixe xiquet a nom de l'altra parella, la que no és la parella biològica, o almenys no és la parella.
.
.
, la dona gestant, i després s'inscriu eixe fill, ¿no?
, quan hi hauria d'operar un automaticisme, el mateix que opera en una parella heterosexual, en què u, quan naix el xiquet, va i l'inscriu, és un xiquet dintre un matrimoni i és dels dos, i, en tot cas, el que tinga alguna cosa a dir, té un any per a dir que això, doncs, no és correcte, eixa inscripció, ¿no?

En una situació molt més vulnerable estan aquelles parelles que no es casen, que directament no poden tindre filiació conjunta o aquelles que van tindre una filiació comunament consensuada abans d'entrar en vigor esta llei, i que la parella es va trencar abans de poder celebrar el matrimoni.
En este cas, quan la parella es va trencar abans de contraure matrimoni i no s'ha produït l'adopció posterior, a què s'ha abocat moltes parelles, dones que han tingut d'adoptar els seus fills, els fills que els dien «mamà», els fills que elles han criat, han tingut d'anar al jutjat a adoptar-los, quan eixe procés no s'ha produït de manera consensuada, perquè la parella s'ha trencat abans, doncs, no tenen ninguna possibilitat de reclamar la maternitat davant dels tribunals, perquè se'ls nega la legitimació activa que dóna la possibilitat de reivindicar la tutela jurisdiccional per a que eixe fill siga reconegut com a propi.
I poden haver criat un fill durant cinc, sis, set anys, i no tenen cap dret sobre eixe fill, més enllà a voltes de pronunciaments de persones properes, «allegadas», que es diu en el Codi civil, i quan això se produïx, ¿no?
, que a vegades ni això.

Això és el que motiva aquesta proposta de resolució, que és molt clara, que diu que s'insta el govern de l'estat a l'eliminació de les desigualtats que encara perduren en el nostre ordenament jurídic en matèria de filiació, tant en parelles casades, establint la presumpció de maternitat en el matrimoni homosexual, com en parelles no casades, permetent la filiació conjunta d'aquelles parelles del mateix sexe que, en igualtat de condicions amb les parelles casades, vullguen no contraure matrimoni, però compartir eixa filiació.

I, per altra banda, manifestar el nostre suport a la tramitació parlamentària de les lleis relatives al matrimoni entre persones del mateix sexe, que estan cursant en l'actualitat tant Regne Unit com França.
És cert que ara ja s'ha culminat este procés legislatiu, esta proposició és de febrer, ¿no?
, però en qualsevol cas s'entén que donem el nostre suport a les tramitacions que d'esta índole s'estiguen duguent a terme en la Unió Europea i fora de la Unió Europea, i a més invitar la resta de països de la Unió Europea a avançar en la igualtat de drets i donar el passos necessaris perquè el matrimoni igualitari siga reconegut en tots els països membres, i aixina poder declarar la Unió Europea territori lliure d'homofòbia d'estat.

I com a últim punt demanem que esta declaració, si és que s'aprova, se puga traslladar els òrgans i a les institucions de la Unió Europea.
Nosaltres entenem que hem de seguir avançant en la igualtat, que les discriminacions que s'han creat, precisament per avançar en la igualtat, també s'han de revertir, i que esta és una assignatura pendent que hem d'abordar, ¿no?
, i, òbviament, la igualtat no pot estar esbiaixada, no pot estar a mitges, no pot ser parcial.
No n'hi haurà igualtat fins que estos obstacles s'hagen remogut, i en este sentit és el que va esta proposta i esperem que les seues senyories siguen sensibles a l'ampliació dels drets en igualtat, en este cas drets civils que afecten el nucli essencial en la vida i el desenvolupament de la personalitat dels ciutadans, ¿no?
, que és el desig i la possibilitat de poder formar una família de la manera que cada u decidixca, matrimonial o no, però amb igualtat de drets i amb igualtat d'obligacions.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, té la paraula el senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Mire, senyories, arribarà el dia en què l'homofòbia siga tan vergonyant com ho és, ho ha de ser, el racisme o el masclisme.
I arribarà el dia en què el Partit Popular no voldrà recordar haver votat en contra de la llei que permet el matrimoni entre persones del mateix sexe, en què el Partit Popular no voldrà recordar haver recorregut al Tribunal Constitucional eixa llei, i igual que hui no vol recordar que una part dels seus representants van votar en contra de la constitució democràtica en 1978.
(Veus)

Arribarà eixe dia, i jo crec que no tardarà molt, perquè estem parlant d'una qüestió bàsica d'igualtat, estem parlant d'una qüestió bàsica de llibertat que sols pot molestar els intolerants, els que volen imposar la seua moral personal per damunt del respecte a la dels altres.
Perquè en este cas, com en molts altres, es tracta de respectar la lliure opció de les persones, i d'acabar també amb les injustícies i les discriminacions, que ho són, en part simbòliques, i tenen la seua importància, però que també són, i en este cas s'està plantejant, repercussions pràctiques per a la vida de les persones, persones a qui se'ls furta la possibilitat de vore reconeguda la seua maternitat, persones a qui se'ls pot furtar (veus) els seus fills, com s'ha plantejat encertadament en l'exposició per a les parelles no casades de mares que després se separen i només una de les dos mares veu reconegut el seu dret a la maternitat.

Jo personalment conec algunes situacions que, afortunadament, han estat recollides, perquè són posteriors a l'any 2005, amb efectes matrimonials, però per a totes aquelles persones que no han pogut casar-se, perquè durant molts anys les institucions han imposat una homofòbia claríssima que els llevava eixe dret, haurien de ser capaços com a institució de donar-hi una resposta, perquè, si no, estem posant per damunt les dèries personals i no els drets de cadascú i cadascuna dels ciutadans i ciutadanes d'este país.

Per això, recolzem la proposició no de llei que presenta Compromís, ens sumem a la celebració de l'aprovació del matrimoni homosexual a França, per una vegada hem sigut capdavanters, per una vegada hem arribat a reconéixer drets civils, dret democràtics, drets de les persones abans que França.
Jo crec que segurament és la primera volta en la història que això succeïx i hem de celebrar-ho, que s'haja sumat França també a eixe procés.
.
.
Per descomptat que ens agradaria que no sols dins de la Unió Europea, sinó que tots els països pugueren reconéixer la igualtat en drets a les persones independentment de la seua opció o orientació sexual, però respecte a les dos situacions que es plantegen, per a les persones del mateix sexe que tenen fills en comú, la de les persones casades pot ser una qüestió burocràtica, però una incomoditat, un destorb que no té cap tipus de justificació, però sobretot la de les persones no casades.
.
.
, i no casar-se també és una opció.
.
.
, fins i tot després de la llei que ho permet, no casar-se també és una opció, i no se pot estar obligant les persones del mateix sexe a casar-se si volen tindre fills, que és el que està fent en este moment la legislació.
I ho diu una persona que no està casada i que té dos fills, i que va haver d'anar amb la seua companya a poder inscriure-nos en el registre, perquè no hi havia presumpció de paternitat en el meu cas.

Però un destorb burocràtic, jo puc assumir-lo, però que per a persones del mateix sexe que tinguen fills, suposa això l'exclusió del reconeixement del seu dret a la paternitat o a la maternitat, en este cas la maternitat, em sembla que és absolutament injustificable.

Per això, esperem el vot a favor també de la resta de grups, i que més enllà de la posició del parlament valencià, s'adopten per part del govern de l'estat les mesures necessàries per a acabar amb una discriminació que, resolta la sentència del constitucional, no té cap tipus de sentit ni de justificació.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Senyora López.

La senyora López Ramón:

Sí, gracias, señor presidente.

Bien, desde el Grupo Parlamentario Socialista, vamos a votar a favor de esta proposición no de ley, pero no porque queramos exteriorizar ni visionalizar la imagen de un tripartito, sino porque a lo mejor el problema lo tiene quien se queda solo votando en contra de un estado moderno y en contra, desde luego, de la libertad y de la igualdad.
Creo que ahí es donde estará el problema y es lo que uno se tiene que parar a reflexionar.
Si el problema es del resto, de todo el resto de la sociedad, de todo el resto de los partidos, o de uno mismo, que está.
.
.
, tiene bastante con lo que tiene dentro de casa y, desde luego, no está por avanzar en esta sociedad en materia de libertad y en materia de igualdad.

Creo que la Ley 13.
.
.
, creemos desde el Grupo Parlamentario Socialista, que la Ley 13/2005 es un avance legislativo importante en los últimos años en materia de desarrollo del principio de igualdad y el reconocimiento del estado de que cada persona es libre de amar a quien quiera.
Por desgracia, esto, muchas parejas lo han tenido que ver en sus vidas siete años después, con la espada de Damocles sobre sus proyectos de vida, sin saber qué iba a pasar, si finalmente sus proyectos se iban a reconocer como una unión o no, y después de siete años el Partido Popular ha tenido que esperar a que el Tribunal Constitucional nos diera la razón, a los progresistas, a los demócratas y a la sociedad en general, que tenía esta cuestión más que superada en la calle, pero no desde luego en las propias filas populares, creo que tampoco en los confesionarios.

Desde luego, creemos que esta proposición no de ley tendría que salir de esta cámara por unanimidad esta tarde, pero no lo dice el Grupo Parlamentario Socialista, lo dice el Consell, lo dice este Consell que gobierna en esta comunidad, que hace muy poquitos meses aprobó una ley de parejas de hecho, y en esa ley de parejas de hecho se dice que en los últimos años han aparecido junto al matrimonio otras formas de convivencia more uxorio, cada vez más numerosas y más aceptadas por la sociedad, que demandan una adecuada regulación.

El hecho de que dos personas, con independencia de su sexo, señorías, convivan unidas por el vínculo de afectividad análoga a la conyugal crea un conjunto de relaciones, derechos y deberes personales, tanto entre sus miembros, como con relación a terceras personas que en la actualidad no pueden ser desconocidas por el derecho positivo.

Dice además que el Consell no ha sido insensible a esta recomendación y en todas sus actuaciones ha defendido el principio de igualdad y no discriminación, tanto para las uniones de pareja de hecho.
.
.
, dice, esta ley supuso.
.
.
, la Ley 1/2001 supuso ya en su momento un paso firme y decidido del Consell para dar adecuada solución jurídica a una realidad sociológica indiscutible: el incremento de las uniones de hecho.
La ley estableció una regulación equilibradora e igualitaria origen de la normativa actual.

Si este Consell, si el Consell del señor Fabra dice, reconoce que no se puede permanecer al margen de la sociedad y al margen del reconocimiento a estas parejas, no podemos entender, ni se podría justificar ni entender de ninguna manera que el Grupo Parlamentario Popular que sustenta a este gobierno se posicionara en contra de lo que son los parámetros de Fabra a la hora de gobernar.
Esperemos, por lo tanto, que esto sea así.

Miren, señorías, se ha dicho aquí, hay situaciones de verdad que son verdaderamente kafkianas.
Hay sentencias y sentencias de madres que no se pudieron acoger al matrimonio, aunque hubieran querido, porque sus proyectos de vida eran anteriores a esta ley, a la Ley 13/2005, y que no tienen manera, ni legal ni a través de la vía judicial, de reconocer como hijos o hijas a la descendencia, a los menores fruto de reproducciones asistidas.
Es responsabilidad del legislador solucionar este problema.
No podemos dejar a estas personas en el absoluto desamparo, porque no lo encuentran ni en la cámara legislativa, ni tampoco por la vía judicial.

Es absolutamente irracional que, después de reconocer que cada uno puede amar a quien quiera, tengamos que enfrentarnos a problemas y a que sean los tribunales quienes tengan que reconocer las pensiones de viudedad para que quienes no tienen hijos.
.
.
, para parejas del mismo sexo que no tienen hijos y que también se tenga que reconocer la filiación cuando, como digo, en algunas parejas ni siquiera hay manera de poderlo solventar a través de la vía judicial.

Por lo tanto, tenemos que avanzar.
Se han dado pasos muy importantes en materia de igualdad, en materia del reconocimiento a la igualdad, pero tenemos que avanzar y legislar cada uno de los flecos que siguen permaneciendo en nuestro ordenamiento jurídico y que no casan con la idea de libertad, desde luego, y de igualdad.

No tendría sentido, por lo tanto, que esta tarde aquí esta resolución no saliera aprobada, como digo, por unanimidad.

La casuística, señorías, es verdaderamente dura.
Estas parejas, desde luego, lo pasan verdaderamente mal.
Hay reconocimientos, como digo, que no se pueden materializar de ninguna manera posible, y es nuestra responsabilidad actuar en consecuencia y que avancemos de verdad en el pleno reconocimiento de la igualdad y de la libertad.

No seremos plenamente libres, ni tampoco seremos plenamente iguales mientras haya una sola persona que, por razón de su condición sexual o por su sexo, sea discriminada en este país.

Y, poco a poco, entre todas las cámaras legislativas tenemos la responsabilidad de solucionar estos problemas y de ir acabando con estos flecos que nos impiden de verdad avanzar y convertirnos en un estado moderno, en un estado en el que las libertades públicas y la igualdad sean bandera, como fueron con el reconocimiento del matrimonio igualitario.
Votaremos a favor, gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora López.

Pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula la senyora Verónica Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Gracias, señor presidente.

En primer lugar, decirles a sus señorías que creo firmemente que las conquistas sociales no son patrimonio de los partidos políticos, sino de la sociedad que reivindica nuevos derechos.
Con lo cual me siento muy orgullosa de pertenecer a una comunidad autónoma, como es la Comunidad Valenciana, que fue pionera en legislar en el tema de las uniones de hecho.

Y, por cierto, parece, por lo que se ha dicho anteriormente por la diputada que me ha sucedido en el uso de la palabra, que el Partido Socialista votó a favor, cuando votó en contra de la reforma de la ley de uniones de hecho aprobada recientemente en estas Cortes.

Evidentemente, en aquel momento, esa ley de parejas de hecho era una demanda social y, evidentemente, cuando entendimos desde el Partido Popular y desde el gobierno del Partido Popular que había que avanzar en derechos y obligaciones de esas personas que decidían formalizar una unión de hecho, lo hicimos.
Por lo tanto, nosotros, desde el Partido Popular de la Comunidad Valenciana, legislamos conforme va avanzando la sociedad y respondiendo a demandas sociales.

En aquel momento de reforma de la ley de uniones de hecho tuvimos muy claro que lo que no queríamos era eliminar la capacidad de elección de las parejas.
Es decir, optamos por no casar a los que no desean casarse, es decir, había derechos y obligaciones que uno puede contraer optando por la opción del matrimonio, y derechos y obligaciones que uno puede tener optando por una unión de hecho formalizada.
Por lo tanto, garantías y libertades, todas, para todo tipo de parejas, formadas por dos hombres, formadas por dos mujeres o formadas por un hombre y una mujer, deciden absolutamente ellos en esta comunidad.

Yo creo que, una vez más, se trae a estas Cortes un debate sobre una materia que es básicamente competencia del estado y ustedes mismos explicando.
.
.
, y, además, la señora Oltra, que es muy conocedora de la legislación en este ámbito, ha explicado que todas las leyes que rigen.
.
.
a lo que se refieren ustedes en su proposición no de ley son leyes totalmente estatales.
Yo creo que se trata de un tema muy complejo y una materia muy sensible que requiere, desde luego, un debate sereno y sosegado, y por parte del Grupo Parlamentario Popular así lo entendemos.

Pero me llama mucho la atención el desorden de esta propuesta.
Porque, claro.
.
.
, y la falta, un poco, de coherencia de esta iniciativa parlamentaria.
Es como un batiburrillo de temas distintos.
Están mezclando cuestiones de nuestro país que son competencia estatal; cosas de otros países, como la aprobación recientemente del matrimonio homosexual en Francia.
Es una mezcla de varias cuestiones.

Y por algunas intervenciones que me han precedido también en el uso de la palabra parece ser que esta iniciativa pretende también presentar al Partido Popular como un partido homófobo.
Nada más lejos de la realidad.

Mire, señoría, yo lo he dicho anteriormente, total capacidad de elección por parte de las personas: casarse o no casarse; matrimonio entre dos hombres o dos mujeres, como en este momento está la legislación estatal; optar por una unión de hecho.
Lo digo porque hay algunas manifestaciones que me han precedido en el uso de la palabra que parecer ser que quieren presentar al Grupo Parlamentario Popular y al Partido Popular como un partido homófobo, y nada más lejos de la realidad, se lo puedo asegurar.

Nosotros respetamos totalmente lo que diga el Tribunal Constitucional y, desde luego, no vamos, no vamos en ningún caso, y lo ha dicho ya el propio presidente Rajoy, no vamos a modificar la ley que permite el matrimonio entre personas del mismo sexo, a no ser que haya una sentencia del Tribunal Constitucional que diga lo contrario.
Esa es la posición del Partido Popular, totalmente respetuosa con lo que diga el Tribunal Constitucional y acataremos lo que diga el Tribunal Constitucional.

Y por mi parte y por parte de muchos parlamentarios y representantes públicos del Partido Popular, total libertad de las personas para decidir y para hacer lo que quieran con sus parejas, señorías.
Nada más lejos de la realidad que ese discurso, que creo que ya es de hace.
.
.
, de siglos pasados, que quieren ustedes plantear como que el que Partido Popular es ese partido de hace dos siglos y, sinceramente, nada más lejos de la realidad.

Mire, es un tema muy complejo.
¿Qué pasaría si el padre o la madre biológica aparecieran en escena?
Me refiero a parejas de hombre-hombre que deciden adoptar.
Quiero decir, hay un vacío, hay un debate muy amplio en esto y es muy complejo y muy complicado, que creo que no debe abordarse en este parlamento y que creo que además debe ponerse en manos de especialistas realmente en la materia para que no exista ningún vacío legal.

Teniendo en cuenta que cualquier persona puede adoptar, y eso lo saben ustedes, señoras y señores diputados, y teniendo en cuenta también que existe libertad para elegir entre casarse o no casarse, hablaba la señora Oltra de igualdad de derechos y obligaciones.
Claro, igualdad de derechos y obligaciones.
Si uno opta por casarse, tendrá unos derechos y unas obligaciones, y si opta por no casarse, tendrá otros.
Lo digo porque están ustedes también mezclando temas de matrimonio con personas que no están casadas y que puedan también adoptar como pareja.
Oiga, no.
Es que si uno opta por casarse, tiene que tener unos derechos y unas obligaciones, y si no opta por casarse, tiene otros diferentes.

Con lo cual, afortunadamente, en España, señoras y señores diputados, los homosexuales no son perseguidos como en otras dictaduras a las que ustedes también.
.
.
, (veus) como en otros países en los que hay una dictadura.
.
.
en las que ustedes se ven reflejados como, por ejemplo, en Cuba, etcétera, etcétera.

Yo creo que este es un debate muy complejo que no compete a esta cámara y que han intentado sacar ustedes este debate en esta cámara, evidentemente, a falta de propuestas que sí que competen a la cámara.

Y, señoras y señores diputados, el Partido Popular estará en esta cámara con lo que le compete a esta cámara, a hacer una ley de uniones de hecho, como hemos hecho, en las que todos ustedes han votado en contra, que garantiza derechos y obligaciones a las parejas formadas por hombre y hombre o mujer y mujer o formadas por hombres y mujeres que deciden en libertad el no casarse.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Marcos.

Senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Anem a vore, jo.
.
.
, anava tot bé fins que, en fi, ha dit vosté una cosa que m'ha preocupat molt.
Perquè després de dir que no són homòfobs i, en fi, que respectaran el que diga el Tribunal Constitucional.
.
.
Anem a vore, el Tribunal Constitucional ha dit alguna cosa perquè algú va presentar un recurs, i no vam ser ningú de nosaltres que estem ací.
Va ser el Partit Popular.
Vull dir, vostés són respectuosos amb el que diu el Tribunal Constitucional.
Bé, clar, és que això no és un mèrit, escolte.
És que això és el que deu ser.
Vosté, i mosatros, i tot el món ha de respectar el que diu el.
.
.
, un ho pot compartir o no, però un ha de respectar el que diu el Tribunal Constitucional.

Clar, no vull posar açò en relació amb el fallido que ha tingut vostés de «otras dictaduras».
Quan diu «otras», (veus) espero que no se refiera al que vostés volen imposar.
En fi, però este fallido no el vaig a analitzar perquè necessite molt més de temps i, a més, no me paguen ací per a psicoanalitzar a ningú.

Aleshores, el Tribunal Constitucional se pronuncia perquè el Partit Popular presenta un recurs.
Però ni tan sols he volgut fer sang amb açò.
Si és que ni volia jo qualificar-los d'homòfobs ni res d'això.
Això ja s'ho autoqualifiquen, però allà vostés amb la seua culpa.
Allà vostés amb la seua culpa, això al psicoanalista.
Li paguen, que n'hi ha crisi i els vindrà bé que les paguen les sessions.

També m'ha preocupat una cosa molt gran quan ha dit vosté: «¿Qué pasaría entre un matrimonio de hombre y hombre que deciden adoptar si aparecen los padres biológicos?
» (Rialles) Clar, a mi se m'han posat els pèls com escàrpies, perquè jo sóc mare adoptant, ¿veritat?
, i dic, ¡ostres!
¿Qué pasaría si aparecen los padres biológicos de mis hijos?
És que ha dit vosté.
.
.
, senyora Marcos, jo crec que no ha volgut dir això, de veres que li ho dic, però ha dit una barbaritat tan gran, que dius: ¡home, anem a vore, no passa res, perquè quan un ha adoptat, no apareix ningú ja.
No apareix ningú, perquè els fills són teus, ¿val?
A no ser.
.
.
(Veus) No, no sé a què es referix.
No sé, perquè vosté ha dit.
.
.

El senyor president:

Per favor, senyories.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
«pareja de hombre y hombre que deciden adoptar y aparecen los padres biológicos».
I jo he dit, ¡ostres!
¡Clar!
¡És que això no passa!
No apareixen els pares biològics.
I a vegades han aparegut i n'hi ha un tribunal que ha dit: «Vosté no té la pàtria potestat i estes persones van a adoptar estos xiquets», i no n'hi ha més discussió.
¿Què passaria?
Res.
El tribunal diria: «Oiga, no hay discusión en esto.
» ¡No passa res!
Si estem en un estat de dret, si és tot molt més simple.

Òbviament, casar-se o no és una qüestió de llibertat i les conseqüències jurídiques no són les mateixes.
D'acord amb vosté.
Açò, millor que vosté i jo, ho ha explicat amb sentències precioses, magnífiques, que recomane a tot el món, el magistrat Francisco Tomás i Valiente quan justificava per què la pensió de viudetat se donava o no en determinats casos.
I explica per què n'hi han conseqüències jurídiques a institucions diferents quan eixes institucions partixen de la llibertat.
Però, senyora Marcos, no estem parlant d'això.

Estem parlant que una unió de fet d'home i dona, que sí que pot adoptar, quan tu tens una unió de fet d'home i home o de dona i dona que no pot adoptar estàs discriminant, perquè és la mateixa institució que té conseqüències jurídiques diferents, que només se poden explicar des del punt de vista de l'orientació sexual i, per tant, són discriminatòries i, per tant, no poden existir.

O una parella d'hòmens casada i una parella d'hòmens no casada.
La parella d'hòmens casada pot adoptar; la parella d'hòmens no casada, no.
Però és que això no, perquè això és el que entra en contradicció amb l'article 39 de la Constitució que diu que tots els xiquets.
.
.
, la protecció integral dels fills, iguals tots davant de la llei independentment de la seua filiació.

O més lacerant encara, el cas de dones que tenen fills biològics, que no és que apareix ningun biològic per ahí, és que els tenen elles, perquè són lesbianes, però no són estèrils i tenen fills, eh?
I, aleshores, han criat un fill durant anys, el fill li diu «mamà», i no tenen un vincle jurídic amb eixe fill o han d'adoptar eixe fill.

Però quan hi ha hagut un trencament de la parella i, clar, òbviament, l'homosexualitat no és una vacuna contra la mesquineria i, aleshores, comença la baralla dels fills, veritat?
, l'altre no té ningun dret d'acudir al tribunal i dir: «És que este és el meu fill?
», encara que li diga «mamà».
D'això estem parlant.

O estem parlant dels entrebancs burocràtic.
Però que si l'entrebanc burocràtic fóra el mateix per al senyor Blanco que per a la senyora Pérez.
.
.
Però és que no ho és, perquè el senyor Blanco va amb la seua parella i diu: «Açò és meu», i la parella diu: «Efectivament, és d'ell», i ho inscriuen.
Però, si el senyor Blanco fóra la senyora Blanco, ha d'anar abans que nasca la criatura, dir que efectivament van a inscriure'l i que és d'ell i n'hi ha voluntat, i després a inscriure'l.
Quin problema se produïx?
Que moltes vegades això no se sap.
Perquè la gent pregunta i diu: «Això com se fa?
Tu que no estàs casat, Pepe, com ho vas fer?
» «Ai!
, doncs, vas després.
El que passa és que no pots anar sol, has d'anar amb la dona i la dona ha de dir: “Açò és d'ell.
”»

En el cas de.
.
.
, no passa.
I, aleshores, van les dos allí i diuen: «Anem a inscriure'l», igual que fa Pepe i Pepa.
Però quan van Pepa i Pepa, van a inscriure'l i, si pillen amb un jutge que no té ganes de col·laborar, li diu: «No, perquè vosté no ha fet la compareixença prèvia.
Ara se'n va vosté al jutjat -acabe-, se'n va a un advocat, paga a l'advocat i fa una adopció del seu propi fill.
»

Aleshores, l'entrebanc burocràtic, si fóra per a tots igual, per a Pepe i Pepa i per a Pepe i Pepe i per a Pepa i Pepa, dius: «Val, doncs, tots iguals.
» El problema és que l'entrebanc burocràtic no és igual si uns són senyor i senyor, senyora i senyora o senyora i senyor.
I això és el que estem diguent.

La PNL té tota la coherència del món.
La PNL se vol felicitar dels avanços que n'hi ha en matèria de matrimoni igualitari, però diu: «Ull!
, no està tot aconseguit -acabe-, no està tot aconseguit.
Hem d'avançar en igualtat.
» I això és el que estem diguent.
Té tota la coherència del món.
Un pot estar a favor o en contra.
Jo entenc que un estiga en contra, no ho compartisc, però ho entenc; però jo crec que els esculls que s'han generat generant més igualtat s'han d'eliminar també, perquè una igualtat no pot crear una discriminació.
Això és el que estem plantejant, ni més ni menys, amb tota la coherència i amb totes les ganes de que vostés voten a favor.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

Senyora Marcos.

La senyora Marcos Puig:

Señora Oltra, usted sabía perfectamente por qué yo he hecho la afirmación que he hecho, señoría.
Y me estoy refiriendo a lo que usted ha dicho, a los trámites farragosos que hay que seguir si se trata de una pareja formada por un hombre y un hombre o por una mujer y una mujer, que la legislación es totalmente diferente en esos casos.
Y, en esos casos, hay que hacer un papeleo previo, que a usted le parece farragoso, y yo creo que eso les da una garantía jurídica y una protección jurídica que no les daría si no tuvieran que hacer ese papeleo.
Y por eso he hecho esa afirmación, señora Oltra.

Y usted sabe perfectamente que, si una persona quiere al final adoptar un hijo, tanto de una parte como de la otra, al final opta por casarse; y ésa es la decisión de ellos.
Y, si no optan por casarse, señora Oltra, no optan por adoptar como pareja, aunque una persona individualmente sí que puede hacerlo porque ésta es la garantía que se da en este estado democrático y de derecho que es España.

Y, mire, puede que yo haya tenido un lapsus; pero, ¡oiga!
, lo que yo no puedo entender es que ustedes prediquen una cosa aquí y luego se miren al espejo de dictaduras como Cuba, en la que los homosexuales son perseguidos, señorías.
Y eso es una realidad.
Y si a ustedes les ha molestado eso, pues, mire, háganselo ver porque, al final, ustedes se miran en ese espejo de esas dictaduras, que no es el caso que ocurre aquí, en este estado de derecho, en el que, desde luego, sí que damos a elegir a las parejas entre casarse y no casarse, entre tener una unión de hecho formalizada, como tenemos el privilegio en esta comunidad, que no ocurre en otras comunidades autónomas ni ha ocurrido en otras comunidades autónomas que han estado gobernadas por la izquierda, sino que ha sido ésta una comunidad pionera en hacer este avance social y esta conquista social que, repito, no es patrimonio de ningún partido político, sino de las sociedades que reivindican nuevos derechos, señoras y señores diputados.

Y, mire, señora Oltra, yo soy partidaria en avanzar en derechos, por supuesto que sí, y mi partido también.
Y para ello legislamos.
Y legislamos conforme van avanzando las sociedades.
Y si a ustedes les parece un trámite farragoso el que tiene que realizar una pareja casada, entre un hombre y un hombre y una mujer y una mujer, a mí me parece una garantía jurídica y una seguridad a medio y largo plazo.

No obstante, vuelvo a repetir, esto no es competencia de este parlamento; esto es una competencia estatal.
Y este es un debate muy sensible que, desde luego, requiere un debate sereno y sosegado.
Y, desde luego, lo que no requiere este debate es que ustedes siempre partan de la premisa de acusar y señalar con el dedo al Partido Popular de homófono y de no estar a la altura de las circunstancias.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Marcos.

Passem a votació la PNL debatuda.
Vots a favor?
4.
Vots en contra?
8.

Proposició no de llei sobre el rebuig de qualsevol mesura que supose un obstacle a la solidaritat amb les persones immigrants, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 50.
943, BOC número 150)

El senyor president:

Passem al següent punt de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el rebuig de qualsevol mesura que supose un obstacle a la solidaritat en les persones immigrants, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la seua defensa, té la paraula el senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Sí.
Vaig a defensar una proposició no de llei que entenem hauria de ser aprovada per unanimitat, com ho va ser en l'Ajuntament de València el 31 de maig.

De fet, després de fer la breu exposició d'esta, fins i tot oferisc la proposta d'un descans perquè acordem entre els grups la seua aprovació com a declaració institucional, perquè crec que de veres és el que caldria, que no siga una proposta d'un grup concret, sinó que siga una proposta de totes Les Corts.

Perquè es tracta d'atendre la resolució d'una amenaça important per al que és el sentit de l'hospitalitat o de l'humanisme o de la solidaritat amb totes les persones que jo crec que ha d'imperar en l'actuació tant de les administracions com, en general, de la resta d'agents que operen en la societat.

I és que resulta que l'avantprojecte de reforma del Codi penal, que ha presentat el ministre de justícia, Alberto Ruiz Gallardón, proposa una nova redacció en l'article 318-bis, en el qual confon un comportament delictiu tan greu com és el tràfic de persones amb actuacions com el suport i l'ajuda a les persones immigrants en situació irregular fonamentades en raons humanitàries, solidàries o ètiques.
I, de fet, així ha sigut recollit pels mitjans de comunicació i per les diferents plataformes i organitzacions que s'encarreguen de treballar amb eixe tipus de població, que moltes vegades viu situacions de molta vulnerabilitat.

Hem vist titulars com: «Ajudar immigrants irregulars podria ser penat amb la presó.
» I és que, efectivament, l'avantprojecte esmentat planteja una pena de multa de tres a dotze mesos, però també de presó de sis mesos a dos anys, a qui ajude un estranger a transitar; i també preveu penes semblant per a les persones que, amb ànim de lucre, ajuden els immigrants irregulars a romandre en territori comunitari.
¿I què vol dir «ajudar a romandre en territori comunitari amb ànim de lucre»?
Hi ha una imprecisió, hi ha una ambigüitat molt, molt perillosa.
Perquè, per exemple, una persona que lloga una habitació a una persona en situació irregular, que no té permís de residència o de treball i que coneix eixa situació, estaria en eixe supòsit, simplement per llogar una habitació, simplement per donar un menjar en un restaurant, simplement per transportar-lo en un taxi.
¿Què passa, que anem a institucionalitzar amb una mesura tan greu com el Codi penal, que ha de sancionar les conductes més greus, més antisocials, el repudi cap a les persones per la seua condició de no residents legals?
Em sembla que és una absoluta barbaritat.

De fet, el mateix govern en el seu avantprojecte és conscient del que està fent i afegix una excepció que, de tota manera, es queda curta perquè simplement diu: «El Ministeri Fiscal podrà abstenir-se d'acusar per aquest delicte quan l'objectiu perseguit siga únicament prestar ajuda humanitària.
» Podrà o no podrà abstenir-se d'acusar.
Però el problema ja no és sols l'acusació del Ministeri Fiscal, és la simple inclusió en el Codi penal -que és la llei que penalitza les conductes més greus, més antisocials, que hauria d'estar regida pel principi jurídic d'intervenció mínima- de conductes que no sols no són lesives per a la societat, sinó que fins i tot hauríem de posar en valor, que hauríem de promoure, que fins i tot les administracions estan promovent, que fins i tot la Generalitat valenciana, i cadascú podrà fer la seua valoració de si és suficient, de si s'hauria d'anar més lluny, però que està promovent programes d'acollida, programes d'integració, programes de lluita contra el racisme i la xenofòbia.
I, de repent, ens trobem que un govern, un ministre, està legislant penalment per a perseguir les conductes humanitàries, solidàries, ètiques.

Això, òbviament, ha rebut un informe preceptiu del Consell General del Poder Judicial en què demana que se precise eixa nova regulació.
Això ha rebut el rebuig de tota una sèrie de plataformes i d'organitzacions, que ja es van mobilitzar en el seu moment contra les reformes de la llei d'estrangeria que va promoure el govern del Partit Socialista.

En el fons, ací estem en un problema recurrent, i és que a base de distingir entre éssers humans legals i il·legals, per part de governs del Partit Popular i del Partit Socialista, acabem entrant en eixa dinàmica de pensament; i, finalment, se justifica llevar-los la sanitat, expulsar-los, tancar-los en CIE, etcètera, etcètera, tractar com a delinqüents a les persones simplement per la seua situació administrativa.
Però és que ara no sols és a eixes persones, sinó també a aquelles persones que puguen ajudar-los, que puguen acollir-los, que puguen simplement fer una transacció comercial com és llogar una habitació en un hotel.

Açò és una barbaritat tan gran que ningú podrà defensar-la.
Jo estic convençut que ni el portaveu del Grup Popular va a poder defensar-la, va a voler defensar-la; i que va a manifestar el seu acord amb la proposició no de llei, com així ha passat -dic- en l'Ajuntament de València i està passant en altres instàncies.
Perquè jo crec que entre tots i entre totes hem d'aconseguir que el govern rectifique; hem de manifestar, com planteja la proposta de resolució, el nostre rebuig davant qualsevol mesura que supose un obstacle amb la solidaritat amb les persones immigrants; i hem de demanar que es modifique l'avantprojecte de llei de reforma del Codi penal perquè en l'article 318-bis se castigue, exclusivament, aquelles conductes relacionades amb el tràfic il·lícit de persones.
Per suposat que s'ha de lluitar contra les màfies que s'aprofiten dels somnis de tanta gent per eixir avant en la vida, per buscar un futur, per buscar allò a què haurien de tindre dret en el seu propi país; però s'han d'excloure expressament i de manera indubtable totes aquelles conductes que estan motivades per raons d'ajuda humanitària i solidària.

I, per això mateix, s'haurà d'instar a que se treballe encara més en les polítiques de promoció de la convivència i en la lluita contra la discriminació per raó d'origen, nacionalitat o situació administrativa.
No entendria una altra posició per part de cap dels grups i, per això, defense esta proposició.
Espere que es vote a favor.
I, fins i tot, si hi ha un compromís en estos moments d'aprovar-ho com a declaració institucional en el Ple de Les Corts -que jo crec que és el que tocaria per importància del fet-, i si eixe compromís se substancia en estos moments, jo retiraria la proposició perquè se poguera llegir en el ple.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Senyora Oltra.
.
.

El senyor Blanco Giner:

Jo propose un descans si estan d'acord en fer una declaració institucional.

Si no hi ha acord, doncs, se continue el debat i se vote.

El senyor president:

Esta presidència si haguera tingut un avís per qualsevol dels grups d'acceptació al pel vosté ha manifestat, haguera parat de seguida.
Però a mi ningú m'ha fet ninguna referència en eixe sentit.

De totes formes,.
.
.

El senyor Blanco Giner:

Bé, jo ho plantege ara com a proposta.
.
.

El senyor president:

.
.
.
tenen vostés un minut de descans.
Fem un descans d'un minut.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Bé, es reprén la sessió.

Després dels comentaris entre els representants dels distints grups, suspendrem la sessió que es reprendrà el pròxim dimarts dia 11 a les quatre i mitja.

I el punt que s'estava debatent, referent al rebuig de qualsevol mesura que supose un obstacle a la solidaritat en les persones immigrants, es queda sobre la taula amb l'objectiu que en l'endemig este, en els set o huit dies, es puga arribar a una fórmula consensuada i que siga referendada en el si d'esta comissió el pròxim dimarts.
(Veus) ¡Home!
, si arribeu en el ple i, si vullgueu, a Madrid.
¡Jo què sé!
Però jo dic ací, jo ho dic pel que es referix a la comissió.

El senyor Blanco Giner:

Sí, però, senyor president, jo la proposta que havia fet és que s'acordara entre els grups una declaració institucional que se poguera fer, fins i tot, en el ple, com s'ha fet en l'Ajuntament de València, en el ple, i podria fer-se en el ple del dia 12.
(Veus)

El senyor president:

Doncs, aleshores… (Veus) És que això s'escapa a la decisió de mosatros.

Jo, com a president, només puc, i crec que mosatros com a representants del grup només podem dir que este punt queda sobre la taula, que se substanciarà el pròxim dimarts per mitjà d'un acord de tots els grups, d'una alternativa de tots els grups consensuada o qualsevol altra solució que pot ocórrer, però que mosatros no podem donar per definida ja per anticipat.
¿Em comprén?
, senyor Blanco.
Això ja depén de vostés.

De moment, eixa seria la fórmula i el pròxim dimarts ja vorem com ha quedat la qüestió, ¿val?

Doncs, senyories, se suspén la sessió.

(Se supén la reunió a les 18 hores i 21 minuts)