Medi%20Ambient%707078.05.14%20macro.html





Comissió de Medi Ambient, Aigua i Ordenació del Territori realitzada el dia 14 de maig de 2013.
Comença la reunió a les 16 hores i 36 minuts.
Presideix el diputat senyor Andrés Antonio Ballester Costa.
Reunió número 1/i II.

El senyor president:

Damos comienzo a la comisión medio ambiente, territorio e infraestructuras.
.
.
, no, (veus) y agua.

Tiene la palabra.
.
.
(Inoïble)

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Muchas gracias, señor secretario.

Proposició no de llei sobre el manteniment de les àrees recreatives o la cessió als municipis que ho sol·liciten, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 43.
953, BOC número 134)

El senyor president:

Damos continuación a la anterior comisión, la cual nos quedamos en el quinto punto del orden del día, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el mantenimiento en las áreas recreativas o la cesión a los municipios que lo soliciten, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Para ello tiene la palabra el señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Segons es pot llegir en la pàgina web de la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient, entre els objectius de la política forestal arreplegats a l'article 6 de la Llei forestal valenciana es troba el d'afavorir l'ús excursionista, recreatiu i pedagògic dels terrenys forestals, així com el de promoure la conscienciació social sobre els seus valors culturals, ecològics, ambientals i econòmics.

Correspon a l'administració forestal -és a dir, a La Generalitat- regular l'activitat recreativa i educativa de les muntanyes sota el principi d'harmonització amb la conservació i protecció del medi natural.

D'acord amb aquestes premisses i en resposta al notable increment de persones que any darrere any accedixen a les muntanyes, s'afirma a continuació en la mateixa pàgina: la conselleria potenciarà el projecte «Senda verda», una de les actuacions de la qual és la conservació i manteniment de les instal·lacions recreatives de la Comunitat Valenciana, és a dir, de les zones d'acampada, refugis, recers, campaments, cabanyes i àrees recreatives.

En els últims anys estes instal·lacions, i en especial les àrees recreatives, han experimentat un notable increment de visitants, fruit no tant d'un augment de l'interés dels valencians i valencianes per conéixer i disfrutar del seu patrimoni natural i forestal, sinó com una més de les conseqüències de la crisi econòmica que assota amb especial cruesa la nostra comunitat.

Dit d'una altra manera, molts ciutadans troben en estes àrees l'única destinació turística o de recreació que es poden permetre.
Una circumstància que, no obstant això, pot tindre un efecte positiu en les economies, segur que la té en les economies rurals, per a les quals els ingressos procedents d'eixos visitants constituïxen un element essencial per a la seua supervivència.

Existixen, per tant, sobrades raons ambientals, socials i econòmiques perquè la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient complisca eficaçment amb la seua obligació de conservar i mantindre estes instal·lacions recreatives.
I no obstant això, no ho està fent.

Mire, en els pressupostos de La Generalitat per a 2011 es reflectia un import de 600.
000 euros per al manteniment de les infraestructures d'àrees recreatives, però es va invertir menys del 40% d'eixe pressupost.
I el mateix va ocórrer en 2012.

En els actuals pressupostos per a 2013 s'ha reduït l'import d'eixa partida a 250.
000 euros, la qual cosa significa que, aplicant el mateix grau d'execució dels passats exercicis, es va gastar en el millor dels casos al voltant de cent mil euros a mantindre i conservar estes instal·lacions.

Tenint en compte que existixen 207 instal·lacions recreatives gestionades per la conselleria a la Comunitat Valenciana, 109 àrees recreatives, 6 cabanyes, 14 campaments, 40 amagatalls, 13 refugis i 25 zones d'acampada, es deduïx que en els dos últims anys la conselleria ha destinat al manteniment i conservació de cada una d'elles al voltant de mil cinc-cents euros i que enguany a penes pretén gastar 500 euros.

Este abandó deliberat i reincident al qual estan sent sotmeses les instal·lacions recreatives de la Comunitat Valenciana per part de la conselleria ha ocasionat el seu deteriorament i el conseqüent risc per a la seguretat dels usuaris.

Els accessos estan impracticables, les taules i bancs estan trencats i no existix arreplega de residus ni es realitza neteja en l'entorn -¿m'he enganyat de.
.
.
d'això?
, no, ¿no?
, perdó-, circumstàncies que estan obligant molts agents mediambientals a recomanar als visitants que no s'acosten a eixes instal·lacions perquè el seu ús constituïx un perill per a la seua seguretat personal i un risc de provocar incendis forestals.

En conseqüència, la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient ha generat una equació explosiva els factors de la qual són l'augment constant de visitants a les muntanyes, junt al deteriorament continuat de les instal·lacions recreatives que està produint com resultat el desencant dels ciutadans, l'augment dels riscos d'incendis forestals i la impossibilitat dels municipis rurals de reafermar la seua posició com a destinació turística per a sostindre les seues economies.

La situació ha arribat a un nivell de gravetat que exigeix una actuació urgent, i sobretot eficaç, de la conselleria que passa necessàriament per destinar el pressupost suficient per al manteniment i conservació de les instal·lacions recreatives en les muntanyes i terrenys forestals de la nostra comunitat.

Segurament poques inversions públiques resultaran més rendibles que esta, perquè revertiran directament en benefici del territori, dels seus habitants i de la seua economia.

Inicialment les tasques de restauració de les instal·lacions podrien suposar la generació d'ocupació en zones especialment deprimides.
La recuperació d'estes àrees atrauria visitants contribuint a dinamitzar l'economia de molts municipis i, finalment, el manteniment i conservació reduiria el risc d'incendis forestals.

Els municipis interiors són els més afectats per l'abandó actual d'estes àrees i els seus ajuntaments són els més interessats que es recuperen.
Aplicant el principi de subsidiarietat, podrien gestionar directament estes àrees i instal·lacions recreatives utilitzant més eficaçment els recursos per a generar beneficis directes als seus veïns.

La Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient no pot esperar un segon més a invertir el pressupost necessari per a restaurar directament estes àrees i instal·lacions recreatives o proposar als ajuntaments la cessió de la seua gestió amb la corresponent dotació pressupostària que és el que demanem en esta proposició no de llei.

Miren, este any està produint-se un tema especialment greu que tots coneixeran, les 25 zones d'acampada que n'hi han en el País Valencià.
25 zones d'acampada que a hores d'ara no ha eixit l'oferta i, per tant, tant els grups, com els scouts, com els júniors, que ja pràcticament tenen preparats els campaments i tot absolutament organitzat, estan en una situació de no saber què fer.
És a dir, no saben si les 25 zones d'acampada van a oferir-se o no van a oferir-se i, per tant, això està produint moltíssimes molèsties i moltíssimes queixes en scouts i en júniors, i també en gent particular, en gent particular que habitualment, any darrere d'any, han anat a les zones d'acampada a passar dies d'estiu.

I l'únic que sabem en este moment com a conseqüència de les protestes que hi han hagut sobretot al nord de Castelló.
.
.
, l'única de les 25 que s'ha dit que va a ser oferida és la del Penyagolosa.
Però en queden 24, i n'hi han, repetisc, moltíssims grups de scouts i de júniors que tenen els campaments perfectament ja acabats, perfectament ja estipulats, tot ordenat i la veritat és que el cabreig que tenen és monumental.
I el que volen saber és, efectivament, si la conselleria va a oferir eixes 24 zones d'acampada.

Sabem, perquè hem estat treballant amb grups d'estos, sabem.
.
.
que ells han visitat les zones d'acampada que han demanat ja fa temps, sabem que estan absolutament deteriorades.
Per tant, sospitem que el que hi ha és una falta de recursos econòmics, com dia jo abans, per a posar-les en condicions i perquè puguen fer-se els campaments com s'ha fet tots els anys.

¿Què estan fent estos grups?
Estos grups estan veent-se obligats a anar a zones d'acampada de fora del País Valencià.
És a dir, que estan anant.
.
.
, estan ja, digam, reservant zones d'acampada de fora del País Valencià sense saber si al final eixa reserva serà a la qual hauran d'anar perquè ací a la Comunitat Valenciana les 24 zones d'acampada que n'hi han no van a oferir-se o què.
I això suposa, bé, un trastocament prou gran per a estos grups organitzats que arrosseguen molts pares, moltes mares, n'hi ha molta gent implicada en el tema este.

Per tant, la proposta de resolució que nosaltres plantegem és molt clara, és a dir, si no té la conselleria diners i fa que passe el que està passant enguany, 24 zones d'acampada que no estan siguent oferides a eixos grups i han d'anar-se'n fora de la Comunitat Valenciana, que subsidiàriament s'oferisquen als ajuntaments de cada zona amb la dotació econòmica suficient perquè segurament.
.
.
, no, segur, estos ajuntaments sí que faran tot l'esforç per a posar-les de forma adequada perquè cada any estiguen com han d'estar, perquè en definitiva per a eixos ajuntaments que vaja molta gent en l'estiu a acampar a eixes zones d'acampada suposa uns ingressos molt importants per a les seues economies.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Voy a pedir un favor personal, por la normalización, que era la pregunta que le estaba haciendo, de este diputado de zona castellanoparlante, «ibancs», ¿qué significa?
(Veus) No, no, no, no, si le estaba preguntando por una palabra, por la normalización mía, o sea.
.
.
, y no sé lo que significa «ibancs».
¿Qué significa?

La senyora Crespo Domínguez:

¿No serà «i bancs»?

El senyor president:

¡Ah!
I bancs.
¡Ah!
Bueno, ahora sí, ahora sí.
(Rient) Bueno, bueno, muchas gracias.
Aclarada la.
.
.
(Veus) Gracias.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Nosaltres anem a donar recolzament a la proposta, encara que tenim algun dubte que tractaré d'aclarir.
Procuraré ser molt breu perquè l'exposició que ha fet el senyor Signes és molt completa respecte al que està passant.

Estem patint ja.
.
.
, bé, ja ho vam començar a patir l'any passat, ¿no?
, els retalls de la conselleria respecte a VAERSA i enguany eixos retalls van fent-se més greus.
A no ser que ara amb la sentència desfavorable i contrària a l'ERO, la conselleria s'ho pense millor i si ha de pagar els salaris als treballadors acomiadats, almenys que els done treball i que es tornen a obrir estes àrees recreatives i estes zones d'acampada que estan tancades precisament perquè.
.
.
-la major part d'elles- perquè no es poden garantir la conservació i el manteniment durant este estiu.

Les àrees recreatives, encara que hi ha molt que discutir, especialment la ubicació d'algunes d'elles que probablement no serà la més adequada, però en termes generals les àrees recreatives i els espais naturals juguen un paper molt important i, per tant, és molt important tindre-les en condicions.

Perquè si generen, com ha dit molt bé el senyor Signes, un atractiu molt important cap als parcs naturals com a atractiu turístic i, després, quan arriba allí, la gent no té un lloc on poder instal·lar-se, encara que siga passar una estona d'una manera mínimament adequada i amb uns serveis mínimament dignes, el que es tendix no és que disminuïsca el flux de visitants, sinó que els visitants s'escampen per dins de la zona natural, amb la qual cosa es genera un perill doblement greu, perquè ja no és només el fet de tindre molta gent, sinó el fet de tindre l'escampada, amb la qual cosa no se poden controlar les activitats que fa eixa gent i amb els problemes afegits que es podrien produir en el cas que es produïra algun incident, com poguera ser un incendi, i tindre.
.
.
, pense, per exemple, un espai com Penyagolosa, que a la millor fàcilment un diumenge poden haver-hi milers de persones allí en ple estiu, doncs allò seria realment un tema molt greu.

Per tant, és important tindre les àrees recreatives, insistisc, encara que es puga qüestionar, i que s'hauria de qüestionar i que s'hauria de revisar, on estan situades, perquè moltes d'elles no estan situades en les zones més adients, i caldria buscar zones més perifèriques en termes generals i no estar situades en el cor dels espais naturals, però bé, en termes generals això és discutible i això es pot vore com es pot resoldre, però el més important és que funcionen eixes àrees recreatives per a poder controlar el que fan els visitants i a més tindre la seguretat que, en cas que hi haja un incident, tindre a eixa gent, poder-la evacuar amb facilitat.

Per tant, es tracta fonamentalment d'una qüestió de diners.
És a dir, que posem en valor uns espais, que diem que això.
.
.
, perquè ací tot es pensa, el medi ambient, es compta tot en euros, perquè poden generar impactes econòmics i després, a l'hora de la veritat, la part que li correspon fer a les administracions, en este cas a la conselleria, no es fa.

Bé, la gestió en la pràctica de fet ja està a mitges entre els ajuntaments i La Generalitat, de fet és on es produïxen problemes, com per exemple el tema de la gestió de residus, perquè els ajuntaments són menuts i no tenen capacitat suficient com per a donar uns serveis suficients de recollida i neteja de residus, i això genera problemes; on els ajuntaments són més grans, eixos serveis estan millor atesos.

Però de nou ens trobem davant la perversió de qui és el que ha de pagar aquest servei.
Evidentment la proposició ja es cura en salut i si segueix la gestió s'ha de fer amb les suficients dotacions econòmiques, per això la recolzem, no tant pel contingut en sí que, insistisc, es podria discutir, es podria vore com es fa, sinó pel fet del que significa posar diners per a poder mantindre això.

I no sé, jo, per a concloure, podríem pensar que el principi de subsidiarietat es pot aplicar i s'ha d'aplicar.
En tot cas, caldria vore quin paper juga cadascuna de les administracions.
Probablement el que seria la delimitació dels criteris en les zones d'actuació i la direcció tècnica hauria d'estar en mans de la conselleria, però després el que seria la gestió, que és una decisió de caràcter local, doncs lògicament seria més fàcil que la tingueren els ajuntaments que probablement haurien d'executar-la si tingueren els recursos suficients de manera més eficient i més raonable.

Per tant, recolzem la proposta que ha presentat el Grup Socialista.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Bien, en principio, comenzar diciendo que vamos a apoyar la propuesta del Partido Socialista porque es urgente, es urgente que se mantengan las áreas recreativas, bien por parte de la administración autonómica, bien por parte de los ayuntamientos, pero han de mantenerse.
Y se han dado aquí las claves de por qué.

Es cierto que la crisis está haciendo que mucha gente no pueda permitirse más que ir a lugares de acceso público, gratuito y, bueno, si está el entorno natural bien conservado pues no dejan de tener un atractivo importante.

Claro, ya en muchos casos, supongo que esto nos habrá pasado alguna vez, llegar a un área recreativa que estuviera sucia, y eso, pues bueno, es lo más desagradable que hay, estar en medio de la naturaleza y encontrarse pues rodeado de bolsas de basura, o de instalaciones rotas o de paelleros que no se puedan usar.

Entonces, pues bueno, la crisis, como sabemos, está azotando a la gente con menos recursos, a la gente más desfavorecida, y si encima el último recurso que les queda, que era asistir a las playas, que todavía son gratuitas, pues si no están en condiciones o están directamente cerradas, pues mal vamos.

En segundo lugar, se está hablando, se han dado las cantidades que suponía el mantenimiento de toda la red de instalaciones recreativas en los montes valencianos; cantidades que consideramos, pues bueno, deberían de haberse asumido porque, bueno, no puede ser de otra forma y porque son cantidades muy pequeñas.

Luego, hay que tener en cuenta que hace unos años por lo menos había subvenciones para que los propios ayuntamientos, los propietarios de los terrenos, pudieran hacer inversiones, o mejoras, adecuaciones de las áreas recreativas.
Y estas subvenciones tampoco existen hoy en día, eh.
Por tanto, al final lo que parece es que se busque el abandono total.

Y hay un dato que es clave también, y también se ha comentado ya.
Que si no tenemos instalaciones donde la gente pueda, digamos, concentrarse o acudir con instalaciones adecuadas para estar ahí y pasar un rato, un día, o incluso estar unos días de acampada, lo que va a suceder es lo que pasa en la montaña, que la gente va a estar dispersa por las montañas.

Hay 109 áreas recreativas, son 1.
300.
000 hectáreas.
Por tanto, sale un área recreativa cada 12.
000 hectáreas de monte, de espacio natural.
Entonces, imaginemos que los 100, 200 visitantes que puedan visitar un área de éstas al día estuvieran dispersos en esas 10.
000 o 12.
000 hectáreas.
Los riesgos serían, bueno, es que inasumibles en muchos casos.
Antaño ya se daba, aunque las circunstancias eran distintas y la gente venía de un uso del fuego quizás no sé si más responsable, pero bueno, más, más…, digamos, instalado a través del tiempo.
En las últimas décadas la gente, o quema en un lugar apropiado o, bueno, sabe que no debe quemar.
Pero la triste realidad es que siguen haciéndose hogueras fuera de lugares adecuados.
Si encima no hay un lugar adecuado donde ir a hacer las hogueras o, sencillamente, ir a comer, porque muchos días de verano se decreta «alerta 3» y por tanto no se puede encender fuego.
Pero sí tenemos concentrada a la población visitante del monte o del espacio natural, la tenemos concentrada en determinados puntos, de forma que por un lado sabemos que de esa forma están más o menos seguros, si hubiera un incendio o cualquier percance sería relativamente fácil organizar el desalojo y la actuación de los medios de extinción y de evacuación y demás.
Pero si tenemos a gente dispersa por el monte esto sería totalmente un asunto caos.

También es flagrante el dato de que, claro, si se cierran las áreas de las zonas de acampada, será precisamente pues de nuevo, eso, los colectivos con menos recursos los que se vean afectados.

Y también es muy triste que habiendo, pues eso, 25 zonas en todo el territorio valenciano, que nuestros chavales que pertenezcan a grupos de estos que van de acampada, pues tengan que irse a otras comunidades autónomas a hacer uso de algo que podríamos tenerlo de aquí y que, pues bueno, por negligencia o por…, no sé, por despreocupación o no entendemos bien por qué pues estas áreas estén cerradas.

Claro, lo que quizás esté detrás es el intento privatizador, que sabemos que la señora Bonig ha dicho y se ha congratulado de presumir de ello, de que la forma de gestión privada de instalaciones públicas pues es aceptable.
Entonces, quizá está ahí detrás el tema.
Intento de sacar una mínima rentabilidad, que en cualquier caso sería exigua, para algún concesionario que se pueda hacer cargo de esas áreas recreativas, zonas de acampada y tenerlas en condiciones.

Yo creo que el pueblo valenciano en el siglo XXI debería de poder permitirse el lujo de tener su red de áreas recreativas y zonas de acampada en buenas condiciones, máxime con el coste que supone que, como hemos visto, es menos de medio millón de euros anual.
Y las externalidades, o sea, el beneficio a toda la sociedad, no solamente por los usuarios, sino por los riesgos que no puedan generar estos usuarios, pues bueno, los beneficios sociales son enormes, comparado con el coste.

Por tanto, cómo no, apoyamos la propuesta del Partido Socialista.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

Tiene la palabra, señor Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, en esta proposició no de llei compartim molt els arguments; precisament tota la lectura que ha fet de l'exposició en la primera part el senyor Signes la podíem subscriure al cent per cent.
Però ja li avanço que no anem a donar suport a aquesta proposta de resolució tal com està redactada, i li vaig a explicar el perquè, li vaig a explicar el perquè.

Vosté ens demana en aquesta proposició el pressupost necessari per al manteniment d'aquestes àrees recreatives.
Això de per si «el pressupost necessari» queda molt ambigu, no?
, perquè podíem discutir què és el necessari, si és l'imprescindible, si és el convenient, si és el possible, si és el factible, si és l'assumible, i entraríem a una disquisició que pràcticament no arribaríem a cap solució final.

I també mos demanen cedir la gestió, amb les suficients dotacions econòmiques, a ajuntaments que ho sol·liciten.
Doncs bé, en aquesta reunió de les dos propostes, podíem dir, com en tantes altres ocasions, el Partit Socialista arriba tard.
Arriba tard perquè en la seua proposta, si ve és ben cert que demanen una actuació molt concreta, i com qualsevol actuació de l'ésser humà sempre és millorable, sempre, sempre, i també demana una ampliació de pressupost -evidentment, com més sucre, més dolç, d'això no tindríem res en contra-.
Però cal ser realista i, donades les possibilitats actuals, amb totes les mancances amb les quals cal fer front des del govern de La Generalitat, amb unes prioritats a nivell general que cal donar resposta, doncs el pressupost destinat al manteniment d'aquestes àrees recreatives a què vosté feia referència és el que és.
El pressupost d'enguany a nivell de medi natural, sap que s'ha llevat 25 milions d'euros, i això emana una sèrie de prioritats.

Jo li hauria de recordar que quan se van presentar els pressupostos, el seu partit va presentar 66 esmenes a tots els programes d'aquesta conselleria, i precisament en aquell moment no va presentar cap esmena que arreplegués d'una forma documentada que s'ampliés aquestes dotacions.
I ara ho fa a nivell, podíem dir, molt particular.

Evidentment ahí hi ha una cosa que és certa, que hi ha hagut una retallada del pressupost, que és així, perquè se va apostar, perquè no hi havia altre remei, per l'austeritat i per la contenció a la despesa.
En el pressupost de l'any 2012 hi havien 438.
000 euros per a fer front a aquest manteniment d'aquestes àrees recreatives.
En el pressupost de 2013 només hi ha 250.
000 euros.
Però el que també ha de dir que per part de la conselleria s'està apostant pel manteniment dels servicis, que en cap moment vostés ho fan molt negre i sembla com si s'anara a tancar totes les àrees recreatives.
Doncs no, no està en la idea tancar-ne cap.

El que sí que s'ha fet és buscar unes noves fórmules de gestió per a fer-les compatibles i aprofitar els recursos que se tenen.
D'este pressupost de 250.
000 euros, cal dir que 197.
000 estava implicada l'empresa VAERSA fins el dia 30 d'abril de 2013 -és a dir, ja s'ha acabat-, i els altres 52.
000 euros per a una empresa privada per a fer el que dia el servei de manteniment.

I diu, i en este pressupost tindrem prou?
Doncs no, evidentment no.
Però ahí està que el govern del Partit Popular a vegades aguditza l'enginy, i també perquè les solucions s'han donat este cap de setmana, hi ha hagut una sèrie de convenis, concretament amb la Diputació de Castelló, que entre La Generalitat, concretament la conselleria i els ajuntaments, i concretament la Diputació de Castelló, se farà front a este problema que sembla que vostés no li veien solució.
Doncs, afortunadament, en el manteniment d'aquestes àrees recreatives, concretament podíem dir les que han sortit a la palestra en estos últims dies, que eren les de Penyagolosa i les zones de Castelló, doncs podem manifestar ja que continuaran perfectament.

Per tant, no crec que ara aquí, en esta proposta, se puguen apuntar cap tanto, perquè, és a dir, no és una cosa de hui per a demà, sinó que per part del Partit Popular s'està actuant d'una forma premeditada, pensant com se poden gestionar les coses i sempre pensant en el pressupost que se té.
Perquè moltes vegades s'ha de fer accions molt puntuals.
Per exemple, este cap de setmana, i a més jo estic molt orgullós perquè es va fer el Penyagolosa Trails, que és una forma del que vosté dia, és intentar donar activitat a les zones d'interior.
I damunt estic content perquè el que va a guanyar és el meu poble, doncs, imagine's.

Què vull dir amb això?
Vull dir que s'ha dinamitzat l'interior en una cosa molt puntual que repercutix al benefici de tota una sèrie de tendes, de comerços.
En definitiva, és a dir, que s'està millorant tot el que siga l'economia de l'interior, que és el jo penso que vostés i nosaltres estem seguint.

El que no puc admetre és que cree esta alarma, que cree tot avís de forma negativa.
Jo pense que avui per avui no és així, no és així.
És a dir, de les 4.
000 entitats, en 4.
000 que estan reconegudes, estes àrees que estan reconegudes a tota Espanya, 208, que estan a la nostra comunitat, 115 són àrees recreatives.
I penso que, avui per avui, el que està fent La Generalitat és mantindre-les en esta gestió, a vegades directa, a vegades indirecta, i després si tinc més temps, perquè veig que tinc molt poquet de temps per poder-ho explicar, de quina manera d'aquí a final d'any ho podem portar a terme, millorant inclús les condicions.

El que ja li puc dir és, en primer lloc, que cap.
.
.
, semblava que les àrees recreatives es tancaven totes.
Doncs no, no, no és idea de tancar-ne cap, sinó que és millorar la gestió, fer-les accessibles a la mateixa gent que hi ha hagut fins ara, i també pense que fonamentalment per al manteniment d'aquestes àrees és precís que siguen sostenibles.
I si no se té els recursos propis, la mateixa conselleria ha de recórrer al que li dia abans, a estos convenis tant amb els ajuntaments, que estan en procés d'això, com amb la mateixa diputació, que algunes han firmat.

Per tant, s'ha d'assegurar i no s'ha de cridar.
.
.
, dóna la sensació que no se podran tindre a partir de ja, perquè ara ve el bon temps i és quan més utilitzem les àrees recreatives, que és al que vosté feia referència.
Jo penso que estan plenament assegurades i a més amb el manteniment necessari perquè estiguen sempre en la línia que sempre ha tingut la nostra comunitat.
I no vaja dient que se n'hauran d'anar a altres comunitats.
No.
Per part de La Generalitat i per part de les diputacions se farà tot el possible per a continuar en el mateix nivell i, si és possible, millorar-lo, que se va fer en campanyes anteriors.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Castejón.

Tiene la palabra, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Bé, la decisió de la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient de traure a concessió privada l'aprofitament dels recursos forestals i no forestals de les muntanyes públiques valencianes, cosa que suposa de fet la seua privatització, em portava a sospitar que pot contemplar utilitzant el mateix procediment per a llevar-se de damunt la responsabilitat per l'actual deteriorament de les àrees i instal·lacions recreatives i les nefastes conseqüències que està provocant esta situació.
Nefastes, i després m'explicaré.

De fet, no hi ha ninguna novetat.
Vosté ha dit que, bé, que dels 250.
000 euros, 200.
000 els gestiona els gestiona directament ja la consellera i 50.
000 una empresa privada de manteniment.

Però no és l'únic antecedent.
De fet, la gestió dels refugis forestals de la província d'Alacant ja es varen traure a subhasta, per la qual cosa pareix clara la intenció de la conselleria de privatitzar també l'accés dels valencians a les seues muntanyes.

I això és vertaderament lamentable, com dia abans.
Quan vosté dia: «¿Com, digam, concretar el que són els termes de la seua proposta de resolució, perquè nosaltres en l'exposició de motius la subscriuríem punt per punt?
» És que és molt fàcil.
És a dir, quan jo parle de dotació econòmica suficient, amb l'acord dels ajuntaments, ¿quants diners…, quina és la dotació econòmica suficient?
La que està pressupostada, la que està pressupostada, 250.
000 euros, que és la que conselleria té l'obligació de gastar-se i no està gastant-se.
És a dir, que la dotació pressupostada, 250.
000 euros.
S'aplega a un acord amb els ajuntaments en els termes municipals dels quals estan les zones d'acampada, etcètera, etcètera, i se fa un repartiment.
I seguir que els ajuntaments, encara que siguen menuts, per l'interés que tenen que en l'estiu s'òmpliga de visitants i, per tant, dinamitze l'economia d'estos pobles de l'interior, segur que ho farien i ho farien, a més, molt bé.

Mire, no hi ha res solucionat.
És a dir, jo ho he dit en la meua intervenció primera.
A mi em sembla que l'únic que n'hi ha solucionat és el tema del Penyagolosa i alguna àrea més de…, zona d'acampada més de Castelló, perquè s'ha aplegat a un acord entre Diputació de Castelló i conselleria per a fer-ho aixina.
Jo no sé si la Diputació de València i la Diputació d'Alacant estan en la mateixa predisposició de posar diners per a, digam, ajudar la conselleria a posar a punt estes zones d'acampada.

Però el que sí que sé és que sense anar més lluny, dissabte passat, dissabte passat, bé, vaig estar en contacte amb grups, com dia abans, organitzats -júniors, scouts, etcètera-, i dissabte passat encara no tenien absolutament gens clar, gens clar el tema de si la zona d'acampada que havien demanat anava a ser possible que la tingueren.
I estaven tots ells demanant zones d'acampada amb una entrega d'un senyal econòmic fora de la Comunitat Valenciana.

Per tant, a dia de hui, el tema no està solucionat.
Mire, si a dia de hui, vostés, en el que és el cap de setmana, ho han solucionat ja, jo els agrairia molt que ràpidament la conselleria es posara en contacte amb tots els grups organitzats i amb els grups no organitzats també i fera públic que este tema està resolt i que igual que altres anys, les zones d'acampada estaran a disposició d'organitzacions i de persones individuals que vullguen utilitzar-les, perquè, digam, la incertesa el dissabte encara la tenien, encara la tenien.

I, per tant, això és un tema que està provocant molt de malestar, està provocant una situació que…, bé, que fins i tot ha botat a la premsa, i no a la de Castelló únicament, també a la premsa de la província de València, ha botat a la premsa el malestar d'estos grups.

I, per tant, bé, eixe és el tema.
És a dir, si el tema està solucionat, bé, la conselleria hauria d'anunciar-ho públicament.
Als que li han demanat reserva de zona d'acampada, hauria de respondre'ls immediatament si sí o si no, i hauria de fer públic als que no estan organitzats quina és l'oferta que va a haver-hi per a este estiu.

Res més.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Gràcies, senyor president.

No dic que en este moment estiga solucionat al cent per cent, però és que vostés sempre el que fan és manifestar els problemes, però quan se donen solucions, s'obliden les solucions.
Jo a l'últim ple vaig sentir les manifestacions del portaveu, en este cas no era vosté, sinó el portaveu del Grup Compromís, que dia que no se li dóna resposta a l'alcaldessa de Vistabella pel tema de Penyagolosa.
Bé, resulta que en aquell moment ja s'havia donat resposta que estava el problema solucionat, i no sé si ho sabia o no ho sabia, suposo que no.
Però, evidentment, el problema ja estava solucionat, però no ha eixit ningú a demanar disculpes, ni molt menys.

El problema és sempre el mateix, és a dir, per part de La Generalitat, per part, en este cas, de la conselleria… Evidentment que mosatros mos fem càrrec de tots els problemes que hi ha.
La competència la té la conselleria, concretament en el tema que estem parlant, la Direcció General de Medi Natural.
I el que està fent és ficar en marxa tota una sèrie d'actuacions, i s'està actuant perquè tot el que vosté presenta com a problema se puguen donar solucions.

Vosté presenta uns problemes, mosatros els donem solucions.
I no fa falta sortir a la palestra a explicar-les, a explicar-les, a explicar-les, sinó que ahí estan, i la gent que les disfruta ja se n'ha adonat i no fa falta sortir i aclaparar titulars de premsa, perquè en el treball ben fet està… jo penso que la millor propaganda.
I no només en sortir a la premsa, com vosté en algunes declaracions ha fet, creant un gran problema de tota la situació en què se troben aquestes àrees.

Mire, jo li puc dir que avui per avui no només són negociacions directament amb la diputació, que ja estan tancades, i se sap perquè ja està un problema resolt, sinó que en estos moments La Generalitat, a través de la conselleria, està fent una sèrie de negociacions, convenis amb alguns ajuntaments.
Concretament, amb el de Gilet, per exemple, que també s'intenta que n'hi haja una possible cessió per part de la zona d'acampada de les àrees recreatives del Sant Esperit, o inclús també la d'Enguera, que també hi ha hagut un interés per part d'Enguera per a seguir el mateix conveni.

També la conselleria no només està fent estes actuacions amb el que són estos espais o estes àrees recreatives, sinó en refugis forestals.
Això pense que també és un motor econòmic molt important per a l'interior de les nostres comarques.

També està fent-se…, s'ha adjudicat en estos darrers dies…, i jo penso que… Vostés diuen: «És que pareix que el que vol la conselleria tot vaja a la…, privatitzar el bosc.
» És que esta frase és molt dura, privatitzar el bosc.
A vegades, moltes vegades cal recórrer que la gestió la facen empreses privades.
És a dir, la gestió, per exemple, d'alguns refugis sí que està fent-se per part privada.
És el cas, per exemple -i el que vaja allí i diga que no és així, a vore el que li conten-, per exemple, en Castellfort, o l'Altis a Castelló, que estan també…, ja estan en funcionament.
O altres processos que també estan…, altres refugis forestals que també estan en procés per a poder arribar a un conveni, com és el cas dels refugis forestals de Zamorano o Garrido, o d'Agrest.

El que està clar és que s'han donat tota una sèrie de convenis en algunes coses molts concretes per a intentar l'objectiu…, que en això jo penso que coincidirem, és dinamitzar l'economia de la zona d'interior.
I s'està fent de la millor forma possible.
Allí on la conselleria no pot arribar amb el seus fons propis… Perquè ho diu: «És que amb 250.
000 euros no es pot arribar a molts llocs.
» Però els diners se gasten i se gastaran.
Cal buscar dinamitzar-ho, buscar aquelles fórmules perquè la gent, que és la que té de disfrutar, ho puga disfrutar.
Jo penso que estem actuant de la millor manera possible.
Si vostés no ho volen vore, allà vostés.

El que no se pot fer, i això sí que no…, li ho tinc de recriminar d'alguna manera, és, com fa moltes vegades… És a dir, en el cas, per exemple, del Penyagolosa, bé, allí hi havia un problema molt concret, i encara existixen algunes coses que caldrà perfilar.
El que no se pot sortir és a la palestra, sortir a la premsa, dir que no n'hi haurà solució, que la conselleria està actuant de manera tremendista, que tot el que són les zones d'acampada estan totalment tancades.

Perquè també caldrà analitzar -i això el senyor Torró ho he vist que ho tenia prou clar-…, que algunes hi haurà d'analitzar-les, perquè no només és dir: «¡Vinga, doncs endavant!
» Algunes zones d'aquestes d'acampada tenen un gran perill de risc d'incendi.
Perquè després resulta que si les obrim sense més altre estudi, resulta que després tindríem un incendi i després mos queixarem.
Això també cal analitzar-ho.
I avui per avui, la conselleria està actuant mirant, buscant tots els informes…, si cal tancar-ne alguna, perquè hi ha riscos d'incendi potencials i que no se poden previndre, a la millor caldrà fer-ho.

Però dir que és per desgana, que és per desinterés, que no se donen tots els recursos econòmics possibles, això no li ho puc admetre de cap manera.
És a dir, dins del que podem fer, s'està actuant de la millor manera possible.
I penso que això ho estan reconeixent… Perquè, per exemple, se ficava…, no ho dia vosté, ho dia el senyor de Compromís en l'últim ple.
Diu: «Vaja a dir-li-ho a l'alcaldessa de Vistabella.
» Doncs vaja a l'alcaldessa de Vistabella, que ha sortit públicament dient que hi ha hagut una relació tant amb la conselleria, amb el director general de medi ambient, com amb la mateixa diputació i s'ha arribat de forma consensuada… És a dir, s'ha analitzat un problema i s'ha donat una solució.
I això és el que cal fer.

És a dir, que moltes vegades no per sortir a la premsa i analitzar el problema i deixar-lo ahí, les coses a soles no se solucionen.
Al final de la correguda és quan se donen les orelles, i penso que, afortunadament, afortunadament, el Partit Popular està actuant no només pensant en un terç, podríem dir, de la correguda, sinó en el producte final.
I en això, afortunadament, dins dels recursos que tenim, les coses s'estan fent de la millor forma possible.

Per tant, és a dir, no podem recolzar aquesta proposta que vosté mos fa en el dia d'avui.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Castejón.

Pasamos a la votación del punto número 5.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada la propuesta.

Proposició no de llei sobre l'establiment dels convenis de col·laboració necessaris amb la Confederació Hidrogràfica del Xúquer perquè l'Entitat Pública de Sanejament d'Aigües Residuals (EPSAR) assumisca entre les seues competències la responsabilitat de l'abocament de les aigües des de l'EDAR al llit públic, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 43.
096, BOC número 133)

El senyor president:

Pasamos al punto número 6 del orden del día, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el establecimiento de los convenios de colaboración necesarios con la Confederación Hidrográfica del Júcar para que la entidad pública de saneamiento de aguas residuales, EPSAR, asuma entre sus competencias la responsabilidad del vertido de las aguas desde la EDAR al cauce público, y presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, presidente.

Bien.
Aunque tienen ustedes la proposición escrita, es un poco áspera de leer, voy a intentar traducirla a un lenguaje más asequible para intentar entender al final qué es lo que proponemos.

Hay que partir de la base de que la tarifación del servicio de saneamiento y vertido de aguas residuales a los municipios valencianos viene determinada por la Ley 2/1992, de saneamiento de aguas residuales de la Comunidad Valenciana, y por el Real decreto 1/2001, de 20 de julio, que refunde la normativa estatal del agua.
O sea, por un lado, tenemos una ley valenciana de saneamiento y, por otro, una normativa estatal que refunde las normativas de agua.

De ellas, y de su desarrollo normativo, emana el procedimiento por el cual se establece el sistema de pago de este servicio, para el cálculo del cual toma en consideración el volumen de agua consumida, la tasa de alcantarillado -que es municipal- y el canon de saneamiento -que es autonómico-, todo dentro del recibo de agua que gira cada ayuntamiento y que abonan los vecinos.

Aparte de esto, también existe el canon de control de los vertidos, que en el caso de la Comunidad Valenciana los ayuntamientos rinden a la confederación hidrográfica y que varía en función de la calidad que ofrecen las aguas después de pasar por la estación depuradora de aguas residuales, EDAR, cuando finalmente son vertidas al dominio público.

La Entidad Pública de Saneamiento de Aguas Residuales es la titular autonómica de las depuradoras valencianas y se financia a través del canon de saneamiento que recibe de los consumidores mediante, principalmente, las empresas concesionarias de agua potable o de los mismos ayuntamientos.

Pero a pesar de ser la responsable de la depuración de las aguas, si la confederación hidrográfica detecta que el nivel de tratamiento ha sido ineficiente, de forma que lleguen al dominio público hidráulico en malas condiciones, aplica una penalización en forma de incremento del canon de control de vertido, que en lugar de la entidad de saneamiento, como responsable del mismo, tienen que afrontar injustamente las corporaciones locales.

Además, a lo largo del proceso, las aguas son sometidas a varios análisis de control.
Antes de entrar en la depuradora, la EPSAR realiza un primer análisis de la composición del vertido y su coste se incluye en la tasa de saneamiento.

Se repite el proceso cuando una vez depurada, el agua es vertida al cauce público.
La confederación hidrográfica hace entonces otro análisis para comprobar que el efluente puede volver al medio natural sin provocar daños medioambientales, afectar a acuíferos, etcétera.
Y, evidentemente, su coste va a cargo también del ayuntamiento.

La normativa establece, sin embargo, la obligación de realizar una analítica más, denominada de auto control, a la salida del efluente de la depuradora, diferente de la que realiza la confederación y que, en el caso valenciano, se hace descansar nuevamente sobre los ayuntamientos.

Es decir, por una parte, a pesar de que la EPSAR es la responsable del saneamiento, si este se hace incorrectamente, la confederación es quien penaliza al consistorio.
Aunque este ya paga a la EPSAR para que haga su trabajo, sin embargo, si hace mal el trabajo por parte de la entidad de saneamiento, es el ayuntamiento quien tiene que pagar ese incremento del canon de control de vertido.

Y por otra parte, se obliga a la administración local a hacer una analítica que parece ociosa, dado que la confederación también hace su analítica inmediatamente después.

O sea, se hace una analítica antes de la depuradora y dos después, que una la hace la entidad de saneamiento, otra la confederación y las dos las tiene que pagar el ayuntamiento.

Ambos hechos se justifican en que el titular del vertido y, por tanto, el responsable es siempre el ayuntamiento, mientras que el saneamiento y el vertido dependen de administraciones diferentes.
Pero si está aceptado e incorporado al acervo comunitario el principio de quien contamina paga, también debe asumirse que los costes de una acción deficiente, y de la que se tiene obligación de realizar correctamente, deben recaer en quien actúa de forma deficiente.

Dado que el artículo 113 de la Ley de aguas, en su punto 5, autoriza a los gobierno autonómicos a recaudar en virtud de convenio el canon estatal de control de vertidos, dado que en el punto 8 del mismo artículo 113 de la mencionada ley se permite al ayuntamiento en determinadas circunstancias deducir o reducir el importe del canon de vertidos, el canon de saneamiento, y estableciendo para ello el oportuno convenio de colaboración entre administraciones; y dado también que es un objetivo deseable simplificar el exceso de burocracia, recordando el principio de subsidiariedad, y entre los objetivos de una buena gestión siempre debe estar, por un (inintel·ligible) .
.
.
, reducir los conflictos de competencias entre administraciones y evitar acciones de análisis redundantes y optimizar, creemos que Les Corts deben instar al Consell a establecer.
.
.
, espere un segundo, que me he ido.
.
.
, «a establecer los convenios de colaboración necesarios con el organismo de cuenca para que sea la entidad pública de saneamiento y tratamiento de aguas residuales la que asuma entre sus competencias las responsabilidad del vertido desde las estaciones depuradoras de aguas residuales al cauce público; y que a través de estos convenios se modifique el procedimiento de cobro de los cánones, de manera que el canon de control de vertido quede incorporado en el canon de saneamiento».

Son especialmente necesarias en momentos como los actuales en los que las administraciones más cercanas al ciudadano, como son las municipales, están doblemente penalizadas, asumiendo muchas veces competencias que son de otras administraciones y para las que carecen de financiación, ¿eh?
, son necesarias medidas que obliguen a que las tareas que tienen encomendadas las diferentes administraciones se ejecuten con la diligencia requerida.
Así, pues, es necesario asegurar la eficiencia en la gestión por parte de la EPSAR, algo que, es público, dista mucho de ser lo que ocurre realmente con la gestión de las depuradoras en muchos casos.

Las medidas destinadas a que cada administración ejecute las tareas que tiene encomendadas normativamente de forma eficiente, son de obligado impulso en un contexto como el actual.

Bien, pues, no sé si lo he aclarado o lo he complicado un poco más, pero a fin de cuentas se trata de que los municipios tienen que pagar y asegurarse de que las aguas residuales están correctamente depuradas.
Han de pagar una analítica antes de la depuradora y han de pagar una segunda analítica después de la depuradora.
Pero, luego, la confederación, para asegurarse de que se han hecho las cosas bien, hace una siguiente analítica también después de la depuradora, y si encima las cosas están mal hechas, le cobra al ayuntamiento, no a la entidad de saneamiento, un canon suplementario porque la entidad de saneamiento no ha depurado bien.

Entonces, lo que estamos pidiendo son dos cosas, que por un lado se obvie esa doble analítica después de la depuradora, es un gasto inútil, y, claro, para eso deben de articularse convenios.
.
.
Pues, sería la forma muy similar a lo que es la gestión de residuos: un residuo siempre tiene un propietario, y cuando se lo da a otro, ya no es suyo, ¿se lo da a quién?
, a un gestor de residuos, y ese es el responsable de hacer las cosas bien.
Si un municipio entrega aguas residuales con cierta contaminación a la entidad de saneamiento, a la depuradora que toque, haciendo la analítica, diciendo la cantidad de contaminación que hay, y paga respecto a eso, ha de ser la entidad de saneamiento la que se encargue cien por cien de que lo que salga de ahí esté bien depurado.
Y si ha hecho mal su trabajo, será la entidad de saneamiento la que tendría que pagar el coste suplementario de control de vertidos, ¿eh?

Entonces, insisto, no sé si lo he acabado de aclarar o acabado de liar, pero se trataría de eso, de que una vez las aguas residuales están en manos de la entidad de saneamiento, sea ella la que se encargue de que se haga una correcta depuración y la entregue en correctas condiciones a la confederación, que básicamente va a ser cauce público.
Si hace mal sus deberes la entidad de saneamiento, pues, que sea ella la que pague a la confederación el suplemento en el canon de vertido, ¿eh?
Y para ello, pues, sí, hay que establecer ciertos convenios y distribuir competencias, porque están todas las administraciones implicadas.

(Inoïble) .
.
.
nada más.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.
.
.
, creo que ha (inintel·ligible) .
.
.
suficientemente claro su posición, ante la duda que usted presenta.

Señor Torró, tiene la palabra.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, jo he de dir que contràriament al que sol ser habitual, de moment no em convencen els raonaments del senyor Ponce i no vaig a recolzar la proposta de resolució.
I m'explique.

A vore, tinc molt clar, diguem, quins són els problemes i.
.
.
, i que, efectivament, els ajuntaments estan carregant amb una sèrie de costos molt greus, en una situació, a més, complexa com la que tenim, com la que estem patint de crisi, i moltes vegades una situació econòmica que està sent agreujada pels deutes que l'administració autonòmica té envers els mateixos ajuntaments.
I entenem també que el tema del cobrament dels diferents cànons que tenen a vore amb l'abocament.
.
.
, en fi, amb el vessament i el tractament de les aigües residuals, doncs, haurien de ser objecte d'una revisió en profunditat per moltes qüestions, especialment sobretot perquè la tarifació que es produïx no és l'adequada, en el sentit que no es penalitza ni els grans consumidors ni els grans contaminadors, com hauria de ser, però hi ha un problema que nosaltres entenem que.
.
.
, no sé si és per una forma de.
.
.
, de la forma en què està expressat, que nosaltres no acabem d'entendre, ¿no?
, hi ha el problema de les competències, ¿no?
Les competències són municipals, són locals, i entenem que el que està plantejant-se és una forma de llevar-li les competències al municipi en una cosa que li és pròpia, ¿val?
, que és la gestió de les aigües.
.
.
, la gestió.
.
.
, el tractament de les aigües residuals.
Perquè l'EPSAR l'única cosa que fa és.
.
.
, actua com una espècia d'intermediari, ¿eh?
, entre l'ajuntament i la confederació hidrogràfica, i el que està fent és fer-li un serveis als ajuntaments.

Ja sé que en la pràctica.
.
.
, i això és una qüestió que caldria vore com es resol, però, per descomptat, no crec que esta siga la forma, en la pràctica l'EPSAR fa més coses que això, i acaba pareixent com una espècie d'ens que en realitat està usurpant-los als ajuntaments la seua potestat, quan el que deuria ser és una agència al servei dels ajuntaments per a donar-los un serveis que els ajuntaments per ells mateixa no poden donar, especialment els ajuntaments menuts o els ajuntaments que, amb unes dimensions més grans, no estan dins de mancomunitats, que jo crec que seria la forma idònia per a encarar esta qüestió i este problema del sanejament.

Perquè ací es diu que l'autocontrol a l'eixida de la depuradora és una anàlisi ociosa, i a mi no em sembla gens ociosa, perquè és la forma que té l'ajuntament precisament de controlar que l'estació depuradora, que està gestionada o controlada o bé directament per l'EPSAR o bé en règim de concessió a una empresa privada, fa precisament bé el seu treball, perquè és l'ajuntament el responsable d'això i, per tant, és el que té de controlar que l'aigua que arriba a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer hi arriba en condicions i, per tant, n'hi han dos controls, el control del responsable, que és l'ajuntament, i el control del responsable.
.
.
, del que rep el vessament, que és Confederació Hidrogràfica del Xúquer.

Gràcies a eixe tipus de controls, doncs, precisament, tenim notícies com esta, ¿no?
, que és que.
.
.
, en este cas l'Ajuntament d'Alcoi ha aconseguit estalviar-se 600.
000 euros perquè havia demostrat a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer que les aigües que aboca no són.
.
.
, no poden ser considerades com a industrials i, per tant, això ha baixat una quantitat molt significativa el cànon de sanejament, i amb això ha aconseguit estalviar-se diners.

Per tant, jo crec que és una competència municipal.
A més, està determinat en totes les lleis que regulen l'autonomia municipal.
Crec que el que es diu ací, almenys el literal del que es diu ací.
.
.
, insistixc que jo entenc la problemàtica de fons i en això estic d'acord, ¿no?
, però el literal que es diu ací és tractar que l'EPSAR i, per tant, la conselleria, assumixca unes funcions que són pròpies dels ajuntaments, i que entenc que han de seguir sent pròpies dels ajuntaments, per tant, això no ho puc.
.
.
, no hi puc estar d'acord, i que estaria d'acord amb els convenis, sobretot estaria d'acord que es canviara el procediment de cobrament del cànon, i, evidentment, això sí que entenc que deuria ser així, que d'alguna forma.
.
.
, en això hi estic d'acord, que l'EPSAR assumixca els costos de la segon analítica seria raonable, perquè, en definitiva, la segona analítica, qui deuria pagar-la és qui ha fet el sanejament, que pot ser l'EPSAR, directament, o pot ser una empresa privada, perquè n'hi han moltíssimes estacions depuradores que estan gestionades en règim de concessió, que, lògicament, es feren càrrec d'eixes analítiques, que, en definitiva, són elles les responsables.
.
.
, és a dir, s'haurien de fer responsabilitat d'això.

Però, insistixc, tal com està literalment la proposta de resolució, nosaltres no podem aprovar-la.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Turno del señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Bé, respecte a esta proposició no de llei de Compromís, que fa referència a l'impuls dels convenis de col·laboració necessaris amb la Confederació Hidrogràfica del Xúquer perquè l'Entitat Pública de Sanejament d'Aigües Residuals, l'EPSAR, assumixca entre les seues competències la responsabilitat de l'abocament de les aigües des de l'EDAR a llit públic, el Grup Parlamentari Socialista compartix plenament els raonaments usats en ella i anem a votar-hi a favor.

És cert que la responsable dels llits públics i del manteniment del bon estat de les aigües, la dipositària de la facultat de policia en el domini públic hidràulic i, en definitiva, l'organisme que ha de vetlar perquè els abocaments d'aigües residuals es facen en les adequades condicions, és la Confederació Hidrogràfica del Xúquer, i pel moment així ha de ser, així ha de seguir sent.

De la mateixa manera, i dins del marasme administratiu i de govern en què està sumida la quasi, podem dir, que inexistent política valenciana del Consell de Fabra, la gestió de les depuradores d'aigües residuals i, així, la titularitat del sanejament la porta a terme l'EPSAR.
Tanmateix, i com es posa de manifest en el text de la iniciativa, la responsabilitat en cas que aquest sanejament es faça malament, no és de l'EPSAR, com molt bé ha dit el responsable de Compromís, sinó dels ajuntaments.
És una cosa, al nostre entendre, difícil d'explicar.

En el Grup Parlamentari Socialista pensem que el que cal és fer una política integral de l'aigua, i res més lluny d'aquest idea que el repartiment i partiment de les diferents responsabilitats, facultats, tasques, com per exemple en el cas que ens ocupa.
Per una banda, tenim una entitat creada que té com a finalitat practicar una depuració, un sanejament efectiu, que és l'EPSAR.
L'EPSAR arreplega les aigües procedents del clavegueram, les processa i les aboca.
Per altra banda, resulta que tot i fer ella esta tasca, el que ha de fer front a la sanció, com s'ha dit, si les analítiques surten mal, és l'ajuntament.

Evidentment, la situació d'inferioritat i indefensió dels ajuntaments en este cas és palesa i manifesta.
Al voltant de tot açò, el sanejament, la gestió, els regadius, els abastiments, sobrevola el tema de la Direcció General de l'Aigua de la conselleria d'agricultura.
Però en açò, com en tot, la Direcció General de l'Aigua de la conselleria d'agricultura ni està ni se l'espera, no actua per a res.
¿Per a què serviria, és la pregunta definitiva, per a què val la nostra Direcció General de l'Aigua?
A mi m'agradaria que algú m'ho explicara.
És a dir, el nou director general de l'Aigua i la nova Direcció General de l'Aigua que està pul·lulant per ahí, ¿què fa?
, ¿per a què servix?

És a dir que no és cap mala cosa que hi haja un ens autonòmic que porten conjuntament la depuració a tot el territori, però el que nosaltres pensem és que, de la manera en què està conformada actualment, no és efectiva.
Cal que, entre altres coses, s'adherixca a les noves i necessàries idees de gestió integral de l'aigua, i ací, en concret, ha de ser l'EPSAR qui es faça càrrec en la seua integritat, al nostre entendre, del sanejament, i es faça també responsable de l'abocament, tal i com planteja la moció de.
.
.
, la PNL de Compromís.
Este punt no pot fer més que redundar en benefici de tots els ciutadans, alhora que permetrà estalvis burocràtics en les anàlisis, etcètera, etcètera.

Recentment, en una conca tan important com la del Carraixet, hem tingut un lamentable episodi precisament a compte d'un increment del cànon d'abocament que la Confederació Hidrogràfica del Xúquer girà als ajuntaments en detectar seleni.
Mentrestant, l'EPSAR se n'eixia com si no anara res amb ella, i eixe és el fons de la qüestió que planteja Compromís.

En definitiva, cada dia es fa més palesa la necessitat de tindre una -repetixc- agència valenciana de l'aigua que agrupe totes les competències autonòmiques de l'aigua.
I pel que fa a esta iniciativa -repetixc-, el Grup Parlamentari Socialista hi votarà favor.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Señora Díaz, su turno.

La senyora Díaz González:

Muchas gracias, señor presidente.

A ver, para empezar, quería corregir un pequeño fallo que, bueno, ya lo ha corregido usted en la lectura de la PNL, porque cada vez que nombraba «confederación hidrográfica» evitaba decir «Júcar», pero, sin embargo, en la PNL pone Confederación Hidrográfica del Júcar, y parece que nos olvidamos que la Comunidad Valenciana.
.
.
, el ámbito geográfico, está tanto en la Confederación Hidrográfica del Júcar como del Segura y del Ebro.
O sea que entendemos que cada vez que se refería a Confederación Hidrográfica del Júcar era a cualquiera.
.
.
(Remors) De acuerdo.

Por lo que respecta a las competencias de saneamiento, bueno, estamos más de acuerdo con lo que estaba.
.
.
, la exposición que ha dado el señor Torró que la que ha dado usted, señor Ponce.
En las competencias de saneamiento (inintel·ligible) .
.
.
y gestión de instalaciones, señalar que la EPSAR no es titular de ninguna instalación pública de depuración de aguas residuales, sino que lo es la Generalitat valenciana y lo son los entes locales, ya sea ayuntamientos, en su mayoría ayuntamientos, o mancomunidades.
Son 460 las instalaciones públicas, pues, de estas la EPSAR lleva la gestión de 182 EDAR, el 40%; y las 278 restantes son gestionadas por corporaciones locales correspondientes, dado que las aguas residuales que se vierten a través de una depuradora de aguas residuales urbanas, son producidas por la propia actividad del municipio, doméstico, comercial, industrial, son siempre los municipios los titulares de la autorización de vertido, como se ha apuntado antes.

Dice en su proposición no de ley: «A pesar de ser la EPSAR la responsable del saneamiento, si este no se realiza correctamente, la confederación hidrográfica que corresponda penaliza al consistorio.
.
.
, que ya ha pagado.
.
.
, que ya paga a EPSAR para que haga su trabajo», dice que la EPSAR.
.
.
, para que haga su trabajo, pues, en primer lugar, no es cierto que la EPSAR sea la responsable del saneamiento con exclusión de cualquier responsabilidad de los ayuntamientos.
Hay que tener en cuenta que el tratamiento de las aguas residuales es una de las competencias esenciales de los municipios, le repito, en virtud de toda la legislación que tenemos vigente.
Si quiere, luego le digo los artículos concretos y las leyes concretas, pero es así, tenemos una legislación vigente que hace que esa competencia sea de los municipios.

Sí que se establece en toda la legislación vigente que haya una actuación de coordinación entre las administraciones con responsabilidad en la materia, pero una coordinación, no se excluye la iniciativa de las entidades locales para ejecutar y gestionar las instalaciones correspondientes.
De conformidad con toda esta legislación, como titular de la actividad que genera la necesidad de saneamiento y depuración, es el responsable final, los ayuntamientos son los responsables finales, de la calidad del vertido frente a las confederaciones hidrográficas que correspondan.

Por otra parte, no es correcto afirmar que los consistorios ya pagan a EPSAR para que haga su trabajo, en cuanto al pago que hacen los consistorios.
Los sujetos pasivos no son los ayuntamientos, los contribuyentes del canon de saneamiento son las personas físicas o jurídicas que realicen cualquier consumo de agua susceptible de ser incluido en el hecho imponible del tributo, conforme también a la legislación vigente, que luego si quiere le nombro.
Todo lo más hacen de órgano recaudador, a través del recibo de agua, cuando los propios (inintel·ligible) .
.
.
de los órganos.
.
.
, los ayuntamientos son los que gestionan directamente el suministro de agua, al igual que lo hacen las entidades suministradoras de carácter privado, pero el sujeto pasivo somos cada uno de los consumidores.

Las características del vertido de agua depurada no dependen solo del correcto funcionamiento de las instalaciones, sino también de la labor de vigilancia y control que debe de hacer cada municipio sobre las redes de alcantarillado y las aguas residuales que llegan a la planta depuradora.
Con su función de vigilancia y control, los ayuntamientos deben impedir la llegada a la planta de sustancias contaminantes en cantidades tales que afecten a las instalaciones, ya sea porque rebasen la capacidad de tratamiento con las mismas o porque se trate de sustancias que están.
.
.
, que estas no puedan ser eliminadas por no se sustancias características de las aguas residuales domésticas y no estar las instalaciones diseñadas para su eliminación.
Y todo esto conforme a la directiva europea.

En este sentido, la EPSAR, como gestor de la planta, no tiene capacidad legal para impedir la llegada de los contaminantes a las redes de alcantarillado, por ser esta una competencia exclusiva de los ayuntamientos.
Por tanto, no tendría por qué pagar lo que usted dice que debe de pagar.
No obstante, para reducir en lo posible el número de incidencias originadas por vertidos incontrolados de alta carga contaminante que pueden afectar al correcto funcionamiento de las depuradoras, la EPSAR lleva a cabo una labor de colaboración con las administraciones locales, realizando casi tres mil inspecciones anuales para intentar identificar el origen de dichas incidencias.
No sé si se refería a esto el señor Torró cuando antes decía que las EPSAR hacen más de lo que a lo mejor debían de hacer.
Bueno, pues, colaboran con los ayuntamientos y hacen estas inspecciones.
Y hacen estas inspecciones para que esos análisis sean los mejores posibles y llegue la menor contaminación a las EDAR.

De este modo, la EPSAR comunica.
.
.
Bueno, si me permite, seguiré en la réplica, porque también le quiero explicar, ese segundo punto de su PNL, por qué lo rebatimos y por qué vamos a votar en contra.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Díaz.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Bien, yo creo que al final de mi intervención he dejado más o menos claro cuál era la.
.
.
, digamos, la concepción de esta proposición no de ley, y un poco la filosofía.
Asumo las críticas recibidas por (rient) los dos lados, son matices que enriquecen o puntualizan lo que es la propuesta, pero yo me ratifico en lo que he acabado diciendo antes, y podemos hacer el símil de una gestión de residuos.
O bien, ahora voy a hacer otro símil, comparar un municipio, pequeño o mediano, que son la inmensa mayoría de los que tienen que gestionar sus aguas a través de la entidad.
.
.
, a través de la EPSAR.
.
.
Asimilémoslo a una industria, o a una actividad un poco grande, o quizás a un campin.
.
.
A fin de cuentas, ese pequeño municipio, esa actividad, va a generar una agua con una carga contaminante.
Obviamente, hay que hacer esas analíticas previas para.
.
.
, incluso esos controles en el alcantarillado o en los puntos de origen, para asegurar que no lleguen sustancias que no deben llegar, pero, una vez asegurado eso, que se controla, obviamente, en la entrada de la depuradora, cada actividad paga en función de la contaminación que aporta.

De hecho, cuando se creó la entidad de saneamiento, (inintel·ligible) .
.
.
de las actividades industriales, los talleres, demás, podían pagar sobre una.
.
.
, un canon de saneamiento estándar, hasta cuatro veces más, o solamente el 10%.
O sea, en el 0,1 y 4 se multiplicaba el coste de un canon de saneamiento normal de unas aguas urbanas normales.
Esto significaba que una empresa, actividad, lo que fuere, que contaminara poco, al final acababa pagando un canon de saneamiento mucho menor del promedio, y la que aportara mucha carga contaminante, pues, pongamos una granja o una actividad agropecuaria de estas, que genera bastante carga orgánica, pues, acaba pagando una mayor tasa porque cuesta más depurar esas aguas.
Pero, a fin de cuentas, una vez entra en la depuradora, ha de ser la depuradora la que se asegure de que ese tratamiento es correcto, y de verter las aguas en condiciones al cauce.

Sí que es cierto que si las aguas de entrada no son asumibles por la depuradora, esas aguas se derivan, no pasan por la depuradora, porque se carga el proceso, y lo que hacen es se vierten directamente a cauce, y entonces ahí la confederación sí que.
.
.
, pues, mete el estacazo que toque, ¿eh?
, lógicamente, porque lo que no se puede verter son aguas contaminadas a cauce público.
Pero eso es una circunstancia, digamos, que podía ser muy puntual.
La norma es que la empresa que depura, puede ser la EPSAR o cualquier otra concesionaria, debe de asegurarse de que en función de la carga orgánica que le llegue, bueno, pues, que el agua salga en las mejores condiciones ya una vez depurada.
Ese es el aspecto básico, ¿no?
, de esto.

O sea, lo que no tiene mucho sentido es que, como ha estado pasando, y por eso es el origen de esta iniciativa, nosotros no.
.
.
, no lo hemos inventado, que pequeños municipios de pronto han tenido que pagar un suplemento del canon de vertido a la confederación, porque la depuradora en determinadas circunstancias no ha funcionado como tocaba.
Claro, un pequeño municipio, que sí que es verdad, todo lo que paga a canon de saneamiento lo ha cobrado a los usuarios, eso también es así, es de cajón, pero un pequeño municipio, que de pronto tenga que pagar un suplemento importante del canon de control de vertido porque la entidad que tenía que gestionar.
.
.
, me da igual que sea la EPSAR o cualquier otra concesionaria, cualquier otra explotadora de una depuradora de aguas residuales, si no ha hecho bien el trabajo quien tenía que hacerlo, quien debería de pagar ese incremento del canon de vertido, obviamente, es quien no ha hecho bien el trabajo, ¿eh?

Y sí que es cierto que, bueno, sería complicado en el supuesto este que le estaba comentando yo antes.
Cuando las aguas no son aptas para entrar en la depuradora, normalmente hacen un bypass y se vierten al cauce público en las condiciones que venían en origen.
Entonces, ¡ahí sí sería el responsable el ayuntamiento!
, por su función de vigilancia de la red de alcantarillado y de los puntos de vertido puntuales, digamos, de toda su red, quien sería responsable, el ayuntamiento, de haber permitido que llegara agua, pues, con metales pesados, por ejemplo, u otra contaminación que no pueda ser asumida por la depuradora.

Por tanto, pues, bien, yo creo que.
.
.
, desde luego, que el tema de las aguas es un maremágnum de competencias, pero, obviamente, hemos de buscar siempre intentar favorecer al más desfavorecido, creo yo, y un pequeño ayuntamiento, como bien se ha comentado, pues, en estas circunstancias, que he puesto yo este ejemplo, pero que es el origen de esta PNL, o sea, que se ha dado reiteradas veces, pues, eso, si se encuentra en una situación de indefensión frente a la gran EPSAR o frente a una empresa que dice «no, no, yo he hecho lo que tenía que hacer».
.
.
«-Hombre, pero si la confederación dice que no lo has hecho bien.
.
.
-Bueno, pues ya te apañarás, porque lo vas a pagar tú, yo te digo que lo he hecho bien».
.
.
Ese nivel de indefensión se podría solventar, digamos, aplicando lo que estamos intentando proponer en esta proposición no de ley, ¿eh?
(Sorolls)

Básicamente, es esto.
Sí que es cierto que.
.
.
, bueno, como decía antes el señor Torró, pues, de alguna forma a veces parece que la entidad de saneamiento usurpe competencias de ayuntamientos o.
.
.
, pero, bueno, a fin de cuentas es una entidad pública, o cualquier otra que sea la concesionaria de una depuradora, la que tiene que asegurarse de hacer las cosas bien.
Y si no lo hace bien, debe de ser esa entidad, esa empresa, ese gestor, quien pague el suplemento de canon, porque.
.
.
, porque, bueno, no es el culpable el ayuntamiento de que no haya funcionado bien el sistema de depuración.

El senyor president:

Gracias, señor Ponce.

Señora Díez.

La senyora Díaz González:

Díaz.

Gracias, señor presidente.

A ver, quería también apuntar, ahora no solo habla de EPSAR.
.
.
Bueno, entonces, estos términos, al final hay que tenerlos en cuenta a la hora de redactar una PNL, porque lo que pone es lo que pone, y no se puede aprobar tal cual, si luego además lo aumentamos o lo ampliamos a cualquiera que lleve la gestión y demás.
Así que yo le aconsejaría que a la hora de redactar una PNL, pues, tenga en cuenta qué es lo que está poniendo y a quién se está dirigiendo o sobre qué está hablando.
.
.
, en término.
.
.
, vamos, si habla más en concreto o habla más en términos más generalizados.
Más que nada porque pasaría esto.
.
.
O sea, no nos podemos.
.
.
.
, aquí se está remitiendo a EPSAR y resulta que EPSAR gestiona 182 instalaciones, y las gestiona, no es responsable, como le decía, del vertido.
Entonces, todos esos conceptos hay que tenerlos en cuenta.

Y las competencias son las que son, no nos las podemos saltar a la torera.
Por lo menos nosotros, el Grupo Parlamentario Popular, no nos las saltamos, y por ello me reitero: el cumplimiento de la autorización de vertido de dominio público hidráulico no depende de ente gestor de la planta, sino del titular del vertido a cauce, que son los ayuntamientos, a quien corresponde las labores de vigilancia y control de los vertido en las redes de alcantarillado.
De todo ello se deduce que la firma de convenios de colaboración entre EPSAR y Confederación Hidrográfica del Júcar, que es lo que pone, o entre cualquier entidad que lleve la gestión y confederación que corresponda, pues, no puede.
.
.
, no puede alterar el régimen legal de la responsabilidad de los vertidos desde las EDAR a los cauces públicos.

Y, luego, quería explicarle el segundo punto, a ver si me da tiempo.
Usted dice que cuando un sujeto pasivo del canon de control de vertidos esté obligado a satisfacer algún otro tributo vinculado a la protección, mejora o control del mejor receptor establecido por las comunidades autónomas o en el ejercicio de sus competencias, el importe correspondiente a este tributo se podrá reducir o deducir del importe a satisfacer en concepto de canon de control de vertidos.
Pero es que resulta que el sujeto pasivo no es el mismo.

Aclaro.
El canon de saneamiento, como hemos dicho antes, es un tributo autonómico y un impuesto cuyo hecho imponible los constituye el consumo del agua, siendo el sujeto pasivo el usuario de las aguas, y el canon de control de vertidos, por su parte, tiene naturaleza de tasa estatal y está destinado al estudio, control, protección y mejora de medio receptor de cada cuenca hidrográfica.
Su hecho imponible lo constituye el hecho de llevar a cabo un vertido a la cuenca, siendo el sujeto pasivo el titular de los vertidos de dominio público hidráulico.
Por tanto, no.
.
.
, el sujeto pasivo no es el mismo y no valdría aplicar esto que dice usted en su PNL.

Por lo tanto, todo lo que propone, no.
.
.
, deja de tener sentido y, por todo ello, nosotros rechazamos su PNL.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Díaz.

Pasamos a la votación de este punto número 6.
(S'interromp la gravació)

Proposició no de llei sobre el pagament del deute històric que la Conselleria d'Infraestructures, Territori i Medi Ambient manté amb el Centre d'Estudis Ambientals del Mediterrani, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 43.
481, BOC número 134)

El senyor president:

Pasamos al siguiente punto del orden del día, que es el punto número 7, la toma en consideración.
.
.
Perdón, el punto número 10 pasa a ocupar el puesto del punto número 7, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el pago de la deuda histórica que la Conselleria de Infraestructuras, Territorio y Medio Ambiente mantiene con el Centro de Estudios Ambientales del Mediterráneo, (veus) presentada la siguiente proposición no de ley por el grupo parlamentario de Izquierda Unida.

Aprovechamos para dar la bienvenida a tres personas que nos acompañan en este momento.
.
.
, a partir de este momento en la comisión.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, en primer lloc, agrair la presència d'este grup de treballadors del Centre d'Estudis Ambientals del Mediterrani, que estan patint una situació realment greu, a causa dels impagaments i les retallades contínues que, per part de La Generalitat i, especialment, de la conselleria de medi ambient, vénen produint-se des de fa alguns anys.

S'ha acumulat un deute històric superior ja al milió dos-cents mil euros.
Un deute que està provocat fonamentalment, per una banda, per la caiguda permanent de les subvencions de La Generalitat que han passat d'1.
900.
000 euros en 2008 a 861.
000 euros per a 2012, una quantitat que es repetix de nou enguany i una quantitat, a més, de la qual probablement, encara que el pressupost inicial era superior, acabaran dedicant-se, pràcticament, dos-cents sixanta-un mil euros a acomiadaments.
Realment és increïble, perquè el cost estimat inicial de 350.
000 euros equivalia al 15% del total del pressupost del CEAM i al 30% de despeses del personal, no?

Bé, jo no parlaré massa del CEAM, perquè supose que tot el món sap de què estem parlant.
Un centre d'estudis que és un centre d'investigació, que es va constituir com a fundació en 1991, que actualment està adscrit a la Universitat Miguel Hernández i que es dedica, sobretot, a investigar sobre qüestions de caràcter ambiental, de problemes ambientals, específics sobretot de la conca mediterrània, i que ha aconseguit uns nivells d'excel·lència i de qualitat científica reconeguda pràcticament en tot el món, amb investigacions contrastades, i que es dedica tant a la investigació bàsica com al desenvolupament de noves tecnologies i d'aplicacions, així també com a l'assessorament científic.
És una informació que es pot consultar, sense cap problema, en la pròpia pàgina web del mateix institut.

Bé, la plantilla del CEAM ja s'ha reduït en més de cent treballadors que hi havia en 2009 a quaranta-quatre a començament de 2013.
L'any passat es va produir un ERO sense acord, en què es van acomiadar quinze treballadors.
A més, s'han anat produint baixes de treballadors, bé per baixes voluntàries o per bé per finalització de contractes.
Els treballadors, per tal de contribuir al sosteniment del centre, s'han estret el cinturó amb un 10% de retall dels seus salaris.
I, a pesar de tot això, hi ha en execució un ERO actualment que afectarà quinze treballadors, este també sense acord, l'11 d'abril de 2013.
Un ERO pendent d'execució, fonamentalment perquè la conselleria no té liquiditat per a poder pagar-lo, per a poder desemborsar els 261.
000 euros que costa aquest acomiadament.

Bé, realment resulta increïble com es pot produir una situació com la que està donant-se en l'actualitat, no?
Un deute de La Generalitat amb un centre d'investigació que ha anat creixent de forma important.
Un deute amb un centre d'investigació que no s'ha finançat mai amb fons exclusivament de La Generalitat, és a dir, no depén exclusivament de fons de La Generalitat, sinó que s'ha de dedicat de forma important a obtindre fons d'altres organismes, tant estatals com internacionals, i que a més també capta recursos pels serveis que presta en l'àmbit privat.
Per tant, un centre que genera una quantitat de recursos molt més important d'aquella que La Generalitat li dedica.

I a mi m'agradaria subratllar, perquè entenc que és l'element central, el cost que estan tenint estos expedients de regulació d'ocupació.
Estem parlant del d'ara, de 261.
000 euros, gastar-se una quantitat que s'aproxima al vint i tants per cent de les despeses globals de personal de l'institut, per a resoldre una situació que s'entén que és de caràcter conjuntural, no?

Bé, insistim molt, en termes generals, en la importància -s'exigix molt, eh?
- del capital humà, almenys teòricament.
Després, ocorre que en la pràctica, això que s'anomena capital humà.
.
.
, que per a mi probablement siga una de les expressions més poc afortunades que hi han.
Perquè és una contradicció en els seus propis termes parlar de capital i parlar de persones, són dos coses diferents.
El capital són les coses i les persones són això, persones.
Resulta que les persones són, precisament, l'element central en qualsevol activitat humana, lògicament.
Però és que, a més, des del punt de vista de la recerca i de la investigació, les persones no són substituïbles.

Aleshores, ens hem dedicat durant dos dècades llargues a crear un equip d'investigadors, anar fent-lo créixer, anar incrementant la seua saviesa i la seua transmissió de coneixements i ara, de la nit al matí, a les primeres de canvi, ens dediquem a desfer-lo.

Hi ha alguna cosa que puga ser més estúpida?
Jo.
.
.
M'agradaria que les persones que supose que s'oposaran a aquesta proposició no de llei m'explicaren si hi ha alguna cosa més estúpida que invertir durant dos dècades llargues formant un equip d'investigadors per a, després, en els últims tres anys, dedicar-se, gastar-se diners, gastar-se diners.
.
.
, és a dir, invertir en desfer-lo.
Perquè jo, sincerament, no ho puc entendre.
Perquè resulta que els costos que s'estalvien no són a curt termini.
Els costos que s'estalvien no són a curt termini perquè a curt termini l'acomiadar esta gent està costant diners, diners a més que costen d'aconseguir.
És a dir, la conselleria en estos moments té dificultats, moltes dificultats per a poder reunir 261.
000 euros i dir als senyors: «Ahí teniu els diners.
A su casa.
»

No hi han diners per a això, però en canvi entenem que la situació que estem passant és conjuntural.
I si la situació és conjuntural, i si d'ací dos anys resulta que ja hi ha diners, algú m'explica com anem a recuperar esta gent?
Perquè si esta gent és suficientment valenta, al final, el que farà és anar-se'n a Alemanya, a Anglaterra, a Suècia a vendre els seus coneixements i a regalar, a regalar la formació que li hem donat ací, a regalar-la.
I, després, què farem?
Com els tornarem a dur ací?
¿Apel·larem al seu patriotisme perquè vinguen ací a treballar per quatres perres?

Jo de deveres que no ho puc entendre.
I m'agradaria que si hi ha alguna cosa en el meu raonament que no és correcta o que se m'escapa, que algú fóra capaç de fer-me vore la llum.
Perquè, insistisc, puc entendre que s'haja acumulat un deute històric; puc entendre que el centre haja hagut d'anar trampejant com haja pogut, recorrent als bancs a compte dels diners que li deu La Generalitat, ja dic, una quantitat superior al milió dos-cents mil euros; puc entendre que hi hagen hagut ajustos de caràcter pressupostari per tractar de reduir despeses supèrflues.
Tot això ho puc entendre.
Podria entendre's que dels quasi dos milions d'euros, doncs, ara estiguérem parlant d'un pressupost d'un milió sis-cents mil, val?
, d'una reducció per moltíssimes raons.
El que no puc entendre és que d'1.
900.
000 passem a 861.
000 i que, a més, això es faça amb el fet que una part molt important d'eixos diners estiga dedicada a agafar esta gent i despatxar-la.

Explique-m'ho, per favor.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, señor presidente.

Vaya por delante el apoyo de Compromís a la propuesta de Esquerra Unida, porque es de cajón.

A los argumentos que ya se han mencionado, bueno, pues, hagamos un poquito de bagaje de lo que ha supuesto el CEAM y alguna de las cuestiones para las que consideramos que es fundamental que siga su trabajo de investigación.

Sabemos que la filmación del territorio valenciano ha sido especialmente intensa estas dos últimas décadas, y hay indicadores objetivos que así lo acreditan.
No es la visión catastrofista de Compromís, sino que hay, eso, indicadores objetivos que lo acreditan.
Por ejemplo -y hoy ha salido dos veces, y una tercera-, el inventario de emisiones de gases de efecto invernadero, elaborado por la secretaría del estado, que acredita que somos uno de los territorios de la Unión Europea que más se aleja de cumplir los acuerdos de la Unión Europea respecto al protocolo de Kioto, básicamente en lo referido al transporte por carretera.

Por otra parte, los informes sobre contaminación atmosférica, elaborados tanto por el ministerio de medio ambiente hasta el año 2005 como por prestigiosas organizaciones de la sociedad civil, como Ecologistas en Acción, acreditan cómo la contaminación por óxidos de nitrógeno es especialmente grave en las principales ciudades de nuestro territorio.

Y aquí hagamos un inciso, porque ya se ha debatido en estas Cortes varias veces, cómo la imposibilidad, por parte de la administración valenciana, de la conselleria y del ayuntamiento de Valencia, la imposibilidad de bajar ciertos niveles de ciertos contaminantes llevó a, sencillamente, intentar validar y rizar el rizo de la normativa vigente.
Y lo que hicieron fue, pues, bueno, sacar las estaciones de control de la contaminación atmosférica de los lugares donde daban esos niveles de emisión.
Sí, habría justificación técnica, que ya insisto que es rizar el rizo, pero lo que estaba claro es que donde se medía antes la contaminación, en los lugares más transitados, hoy en día no se mide.
Pese a la crisis y pese a que sí que ha mejorado en cierta medida el tráfico en la ciudad de Valencia, pese a todo ello, los niveles todavía eran preocupantes.

Bien, pues eso implica que no se han hecho los deberes tampoco a nivel de tráfico y de movilidad en las grandes ciudades y, también, en las áreas metropolitanas.

El proyecto Corine recoge la cobertura y el uso del territorio en la Unión Europea mediante la interpretación de imágenes recogidas por satélite y cuyo objetivo es el de ayudar a la toma de decisiones políticas.
Acredita, este proyecto Corine, que el territorio es uno en los que el incremento del suelo sellado ha sido mayor en estas dos últimas décadas, en especial, el suelo sellado en urbanizaciones difusas ha tenido una prevalencia muy superior a la de la mayoría de los territorios de la Unión Europea.

Los propios informes del CEAM y del Cide sobre desertificación y también los informes del CEAM sobre contaminación por niveles de ozono troposférico.
.
.
Todos estos son indicadores objetivos de que no se han hecho los deberes en temas ambientales en la Comunidad Valenciana.
Son numerosos los informes que acreditan la insostenibilidad del modelo socioeconómico desarrollado sobre el territorio valenciano en las tres últimas décadas.
El CEAM era uno de los centros más prestigiosos.
.
.
es, todavía, uno de los centros más prestigiosos con los que contamos, siendo especialmente relevantes sus trabajos en algunos aspectos, como el tema forestal en sentido muy amplio, en meteorología y climatología, muy destacables los estudios sobre los efectos de la deforestación sobre el clima en el territorio valenciano y en la distribución del régimen de lluvias.
También sobre las consecuencias del cambio climático en el Mediterráneo peninsular, en el estudio de la contaminación atmosférica, de los efectos de los contaminantes.
Era de esperar, por tanto, que ustedes no quisieran seguir contando con instituciones de prestigio porque de esta forma pues, bueno, tendrán acreditado que.
.
.
lo que estábamos diciendo antes, no han hecho sus deberes.

Miren, salir de la presente situación de crisis no será posible, dada la dimensión de la sistémica de la misma, sin un buen diagnóstico, sin conocimiento profundo, actualizado y exhaustivo del territorio que nos permita apostar por el modelo socioeconómico más adecuado.
En ese cambio de modelo, imprescindible para seguir siendo una sociedad viable, la inteligencia es la clave.

Ustedes están provocando, señores del Partido Popular, también en cuanto a inteligencia, la pérdida de capacidad de reacción de la sociedad valenciana.
Corremos el riesgo de perder a nuestros mejores talentos, centros de investigación independientes, etcétera, que es un poco con lo que acababa el señor Torró.

La sociedad valenciana egoístamente tendría que apostar decididamente por mantener los centros de investigación porque la sociedad valenciana y la estatal en general ha invertido muchos recursos en que esa gente esté formada.
Cuando los tenemos al cien por cien trabajando, dando sus servicios, lo que supone muchos años de sacrificio por parte de ellos y mucho dinero por parte de la sociedad en general, ahora, de pronto, ¿a qué les invitamos, a irse a Alemania a buscar un contrato basura?
¿Es esto lo que tiene que ofrecer la sociedad valenciana?
Es muy triste.

No hablen de demagogia, que sé que lo van a decir, sino hablen, bueno, pues de la situación en la que nos ha metido la señora Bonig, en este caso en concreto, y por qué el Partido Popular no apuesta por seguir apoyando la investigación de calidad.
Yo lo he dicho muchas veces, el CEAM, el Cide, son centros de prestigio internacional y sus estudios no pueden extrapolarse a otras zonas del planeta porque los ámbitos mediterráneos están muy constreñidos a una situación geográfica muy concreta.
Entonces, esta gente es experta en cosas que nadie en el mundo mundial lo es, por tanto son insustituibles y los proyectos que están desarrollando ellos son insustituibles.

Recapaciten y apoyen la propuesta de la oposición por una vez.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias.

El senyor president:

Tiene la palabra el señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

En primer lloc, jo vullc expressar el reconeixement del meu grup als treballadors que estan i que han estat en el CEAM, el meu reconeixement a l'exdirector, el doctor Millán Millán, i expressar el dolor personal pel que està passant esta joia de la corona d'investigació en temes mediambientals que ha sigut el CEAM, i que, per cert, va ser creada en l'època en què jo era secretari general de la conselleria de medi ambient.

Mire, en el 2012 s'aprovà un pla de viabilitat per al centre que inclouria un ERO, una reducció salarial i la firma d'un conveni que garantia una dotació pressupostària de 800.
000 euros, aproximadament, durant dotze anys i que permetria el CEAM afrontar amb garanties el seu deute històric produït pels impagaments i reduccions pressupostàries de La Generalitat que varen portar a la fundació a una situació de fons propis negatius.
L'esmentat conveni requeria per a la seua firma d'un acord del Consell i d'una dotació pressupostària, i per això se vincula la subvenció corresponent a 2012 a l'esmentat conveni.
La firma del conveni ha anat dilatant-se en el temps amb l'excusa que tenia un pressupost massa alt i una duració excessiva.
La conseqüència de la vinculació de la subvenció al conveni ha estat el retardament en el cobrament d'esta, el que ha produït retardaments en el pagament de les nòmines a estos magnífics investigadors i en els pagaments als proveïdors.

Finalment, amb una resolució pressupostària extraordinària la subvenció es va desvincular del conveni a finals de 2012 i el cobrament es va efectuar en els últims dies de desembre, entre el 28 i el 31 de desembre d'eixe any 2012.

A dia de hui, pareix ser que va a funcionar-se amb plans d'actuació anuals i, per tant, deduïm que el conveni no va a signar-se.

Un dels suposats avantatges del conveni -que pareix que no vaja a firmar-se- és que la subvenció es faria efectiva al CEAM a principis d'any i no en terminis més llargs i amb el requisit de la seua justificació amb factures ja pagades.
La informació que tenim respecte a l'acord amb Bankia, per exemple, que resoldria el deute històric, és que el CEAM ja no té possibilitat de sol·licitar préstecs, bestretes, pòlisses, que li permeten funcionar abans de rebre la subvenció de La Generalitat o els pagaments corresponents a altres subvencions, projectes europeus, etcètera, etcètera.

Durant 2012, el retardament en rebre de forma efectiva la subvenció dificultà enormement el bon funcionament del CEAM amb retardaments significatius; fins sis mesos en el pagament de les nòmines -repetisc- a estos magnífics investigadors i en el pagament de proveïdors -inclosa Iberdrola- que estigueren a punt d'impedir totalment l'activitat del CEAM.

El tema és dramàtic, el tema dels ERO és tràgic, és a dir, és una voluntat del Partit Popular de desmantellar -repetisc- la joia de la corona que n'hi ha en temes mediambientals a la Comunitat Valenciana i fer que els investigadors, una volta formats i amb una gran experiència, hagen d'eixir a l'estranger.

Però, el tema, la pregunta no és únicament eixa, és ¿què passarà a partir d'ara amb el CEAM?
És a dir, en temes de canvi climàtic -com se referia el senyor Ponce- seguir els temes d'adaptació i mitigació de l'estratègia, ¿qui va a fer-los?
El CEAM ha mantingut durant els últims vint anys una presència constant en els fòrums científics europeus tant en meteorologia i qualitat de l'aire com en l'àmbit forestal, ha jugat un paper molt important per a la Comunitat Valenciana en posar de relleu els problemes ambientals de les conques mediterrànies -com s'ha dit- i aconseguir derivar fons cap a l'estudi dels esmentats problemes, d'esta manera es va aconseguir, per exemple, influir de forma directa en l'elaboració de normatives i directives europees.

Però en el CEAM, senyors del Partit Popular, es troba la instal·lació Eufor, que està composta per dos cambres dissenyades per a l'experimentació química en condicions atmosfèriques.
Estes instal·lacions, miren, són úniques a Europa i, pràcticament, són úniques en el món.
Nombrosos científics europeus es desplacen a la instal·lació per a portar a cap els seus experiments.
L'elevat cost de manteniment de la instal·lació Eufor ha provocat que hui siga una instal·lació envellida totalment, la falta de fons pot abocar, fins i tot, al tancament d'esta instal·lació, una instal·lació pionera -repetisc- en el món, ¿no?

El CEAM té, també, i compta amb una extensa xarxa d'estacions meteorològiques -com s'ha dit-, de col·lectors de boira única a la Comunitat Valenciana i equiparable a les millors xarxes presents a Espanya i també a Europa.

És a dir, ¿anem a perdre tot açò?
¿Anem a seguir perguent investigadors?
En la mesura que es perden investigadors, ¿anem a seguir perdent les tasques que els investigadors han estat fent?
Les instal·lacions úniques que n'hi ha, com l'Eufor, en el CEAM, ¿què va a ser d'això?
És a dir, ¿el Partit Popular va a deixar que -repetisc- la joia de la corna en temes mediambientals, sobretot, adaptats a l'àrea mediterrània, s'enfonse?
És a dir, ¿aplegarà tan lluny el Partit Popular?
¿Aplegarà tan lluny?

Nosaltres anem a recolzar, evidentment, la proposició no de llei d'Esquerra Unida, i anem a recolzar-la perquè…

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Signes Núñez:

…pensem -i acabe, senyor president- que desmantellar el CEAM seria una de les actuacions més greus que el Partit Popular faria durant tots els vint anys que porta de govern, desgraciadament, en esta comunitat, en este País Valencià.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Tiene la palabra…

El senyor Mundo Alberto:

Gràcies, senyor president.

Jo, en esta Comunitat Valenciana, ¡clar que sí!
, on estem vivint en este moment, jo, primer, voldria, perquè no ho ha dit ninguna de les tres senyories que m'han precedit en l'ús de la paraula, dir el que tenim aquí com a proposta de resolució, que és el que en definitiva votarem.

La proposta de resolució diu: «Pagar 1.
200.
000 euros de deuda histórica que mantiene con el Centro de Estudios Ambientales del Mediterráneo y aprobar de forma inminente el convenio de financiación pactado con el Centro de Estudios Ambientales del Mediterráneo consistente en una subvención anual de 863.
000 euros durante doce años, que deberá contar con la partida presupuestaria anual suficiente para hacer frente al convenio.
El Consell dará cuenta en un período de tres meses.
»

Vol dir que el que aquí estem discutint és el pagament d'allò retardat i la situació econòmica en què es troba el CEAM en este moment, de la qual cosa els fonaments que hem parlat aquí, fins a la meua intervenció, única i exclusivament s'han centrat en la necessitat del CEAM, en la necessitat de continuar amb esta fundació i en la importància que esta mereix per a la Comunitat Valenciana i per a tots.

Jo no ho dubte, no dubte que tinga molta importància, cal valorar el treball que estan fent, que se valore de forma positiva, i no n'hi hauria un conveni, n'hi hauria una extinció d'una fundació que, en este moment, no se veu per cap lloc, en este moment és una proposta de poder finançar, a través d'un conveni o a través del mitjà que se crega convenient, eixe finançament del que La Generalitat ha d'aportar al CEAM que -com bé s'ha dit aquí- és una fundació que treballa amb fons de La Generalitat, amb fons privats i amb fons de projectes que estan fent, i de tot això se finança esta.

I el patronat del CEAM, en febrer de 2012, va aprovar una sèrie d'actuacions de cara a garantir la viabilitat de la fundació.
Garantir-la, ¿com?
És una fundació que des de l'any 2008 -com bé dia el senyor Torró, també, en la seua exposició de motius-, deia que des de l'any 2008 s'han anat minvant els pressupostos anualment i, d'acord amb la problemàtica, que no la té esta fundació tan sols, sinó moltes fundacions, però La Generalitat aposta per la continuïtat d'esta, ha anat a fixar-la en una quantitat per a poder desenrotllar la seua activitat.

Per tant, nosaltres som conscients d'eixa necessitat i el que realment vostés demanaven en esta proposició no de llei era el pagament d'un deute històric que vostés consideraven en 1,2 milions d'euros, que el Centre d'Estudis Ambientals del Mediterrani, el CEAM, va sofrint reduccions pressupostàries -como li he entés- i els comptes anuals de 2011, quan se van acabar els comptes de 2011, llançaven uns fons negatius d'1,2 milions d'euros, que és al que vosté està referint-se amb eixe deute històric.

Per tant, el patronat aprova eixe pla de viabilitat i eixa proposta de conveni plurianual per dotze anys, que en este moment encara no s'ha firmat, d'acord amb el que vostés han expressat també aquí; tanmateix, a l'any 2012, La Generalitat que, en uns altres conceptes, va assumir un deute de 34.
402,51 euros en proveïdors a través de l'ICO i se va aprovar una recapitalització per la mateixa quantitat.

Totes estes dades jo he volgut tindre-les actualitzades a data d'avui per a donar-li contestació a la seua proposta de resolució que han presentant.

Addicionalment, en l'any 2013 -que estem ara-, La Generalitat ha assumit el deute financer del CEAM amb Bankia, que puja a 1.
489.
533 euros, la qual cosa permetrà, una vegada aprovada la seua recapitalització d'este, restablir els fons propis positius, els quals fins la data eren negatius.

Per tant, la primera part de la seua proposta d'assumpció del pagament d'eixa quantitat de deute històric se veu d'alguna forma compensada amb eixa aportació que li parlava.

I, en estos moments, tenim que, a esta data, en la qual La Generalitat assumix eixe deute financer, se quede al dia en els pagaments corresponents a l'any 2012, amb el que va pagar a desembre de l'any passat.

Per tant, l'única cosa que quedava pendent era l'exercici -actualment en vigor- del 2013, amb la qual cosa -segons me consta- encara no estava tramitat en la data que vostés van presentar la proposta esta de resolució però, en este cas, l'anterior que estava pendent per l'altra comissió, que vam passar fa uns dies, que es va quedar pendent, en este temps les aportacions del CEAM a La Generalitat per a l'exercici 2013 ja s'han tramitat per un import del 40% anual previst, o siga per l'import del 40% anual les ha tramitades La Generalitat i és previsible -segons me consta aquí amb les informacions que a mi m'han aportat- que el CEAM les rebrà al llarg d'este mes de maig.
O siga que este mes de maig tindran el 40% de la seua aportació i esperem, i esperem que de la forma que se crega més convenient durant este període de 2013, ¿eh?
, se puga subscriure el conveni per a la continuïtat del CEAM que, indubtablement, és una de les coses que en cap moment té previst La Generalitat de dissoldre i d'eliminar.

Per tant, les seues propostes són el pagament del deute històric i ficar-se al corrent dels pagaments, i, en este cas, doncs, és la informació que li done, i, a causa d'ella, nosaltres anem a votar en contra.

El senyor president:

Gracias, señor Mundo.

Tiene la palabra el señor Torró en turno de réplica.

El senyor Torró Gil:

Bé, senyor Mundo, per a centrar-se en les qüestions concretes, he d'entendre, per tant, que La Generalitat ja ha signat amb Bankia l'acord i que s'ha fet càrrec del deute.
¿O és una decisió que encara no està materialitzada formalment?

Això m'agradaria que ho aclarira, sobretot que ho aclarira per les persones que estan ací i que el seu treball depén molt d'eixos diners.

La segona qüestió és que m'aclarira, també, per què no se signa el conveni.
¿Com poden tardar tant de temps en signar un conveni que, teòricament, ja està acordat des de fa mesos?
¿Per què no signa eixe conveni?
¿Quin és el problema?
¿Val?
Això és per centrar-se en les dos qüestions concretes que -com vosté diu- és el que posa la nostra proposició no de llei.

Jo pense que no estaria malament que les Corts Valencianes, de tant en tant, li pegaren un toquet d'atenció al Consell, ¿no?
, de tant en tant.
Però, està clar que vostés ací no estan per això.
No estan ací per a representar als seus votants, sinó estan ací exclusivament per a defendre la política del Consell de la Generalitat valenciana.

I a mi m'alegra molt que haja aclarit eixes dos qüestions, que m'agradaria que acabara d'aclarir, però jo li he fet una sèrie de preguntes molt concretes i li les faig a vosté com a portaveu del Partit Popular, i m'agradaria que m'explicara si troba raonable gastar-se diners acomiadant investigadors.
Jo, això, m'agradaria que m'ho explicara.

Calcule el percentatge, de 861.
000 euros compromesos enguany, 261.
000 són per a traure gent al carrer.
Calcule vosté mateixa el percentatge.
Estem parlant d'un 30%, ¿val?
, com a poc.

Gastar-se 261.
000 euros, que podrien dedicar-se no a mantindre els 15 treballadors que van a acomiadar-se.
.
.
, al final d'enguany, si es fa efectiu eixe ERO, el CEAM es quedarà pràcticament amb 30 treballadors comptant investigadors i tota la resta de personal.
¿Això és mantindre el CEAM?
Doncs no ho sé.

Vosté ha parlat en algun moment d'extinció de la fundació, espere.
.
.
, que vol dir que no volen que s'extingisca la fundació, perquè de la forma en la qual ho ha dit no ha quedat massa clar.
També m'agradaria que ho aclarira això.

Però sobretot que aclarisca l'altra qüestió, ¿vosté troba raonable això?
¿Creuen de deveres que això és raonable?
I estic parlant-los a vostés, estic parlant a la consellera d'agricultura perquè ha estat en una situació semblant a la que es troben les persones ací, perquè ha segut investigadora en un centre públic, per exemple.
I li pregunte, ¿vostés consideren que això té alguna lògica?
¡Perquè és que jo no li'n veig ninguna!
¡De deveres que no li'n veig cap!
I, per tant, m'agradaria que ho explicaren això.
Que explicaren per què, per què, per què han fet que un centre reputat internacionalment passe de 100 treballadors a 30 quan es faja efectiu l'ERO enguany.
I, ¿quina virtut li veuen a això?
¡Alguna en deu haver!
Jo, com no li la veig, insistisc que m'ho expliquen.
¿On està la virtut de resoldre un problema conjuntural, si és de veres el que vostés diuen que açò és conjuntural, amb decisions estructurals que van a afectar significativament el futur de la recerca ambiental en el País Valencià?
Explique-ho, ¡per favor!
, de deveres.

Ens ho expliquen a nosaltres, els ho expliquen a les persones que estan afectades i queda testimoni en el Diari de Sessions perquè en el futur els historiadors quan vagen a estudiar açò i pensen: «Ui, esta gent no estava bé, ¿no?
, perquè fea unes coses molt estranyes», resulta que lligen i diguen: «Ah, no, és que hi han raons serioses que expliquen el fet d'això», que cal despatxar la gent al carrer, els investigadors que hem estat formant i que estan treballant, i desfer eixos equips d'investigació i que se'n vagen a buscar-se la vida on puguen, perquè això és imprescindible, és necessari, no es pot d'altra manera.
.
.
perquè jo no ho entenc.
No ho entenc.
Senyor Mundo, per favor, explique-m'ho, per favor.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra el señor Mundo, turno de réplica.

El senyor Mundo Alberto:

Gràcies, senyor president.

Jo crec que ho he deixat ben clar, en cap moment he dit que vaja a extingir-se la fundació.
En cap moment.
(Veus) No, però vosté m'ha preguntat si.
.
.
, no ha entés molt clar si havia dit que s'anava a eliminar o no la fundació.
I jo he dit, en cap moment se va a extingir la fundació, cosa que altres fundacions sí que s'han eliminat, s'ha fet degut a la situació actual que n'hi ha i en el seu pla de reestructuració que hi ha hagut a estes.

Aquí n'hi ha hagut un pla de viabilitat, n'hi ha hagut un pla de viabilitat que s'ha aprovat pel patronat i que indubtablement fea que, degut a la situació que mos trobem en este moment.
.
.
, s'ha vist en la necessitat de poder acurtar el que són les aportacions de La Generalitat a la mateixa fundació.
I en eixe pla de viabilitat n'hi haurà la justificació per la qual s'ha vist reduït en un número de persones esta.
Com.
.
.
(Algú diu: «¿Quina és la seua raó?
») Jo no l'he interromput per a res, senyor Torró.

El senyor president:

Por favor, señor Torró.
(Veus) Por favor, señor Torró, no.
.
.

El senyor Mundo Alberto:

Jo li he dit.
.
.
jo li he dit que, indubtablement, des de qualsevol actuació que hi ha hagut on estan subjectes els treballadors amb un ERO o en qualsevol mesura que fa que es reduïsca el número de treballadors comporta, com no, uns diners d'aportació de cara a uns acomiadaments, indubtablement són dolorosos en tots els moments que poguéssem parlar-ne.
Però, indubtablement, indubtablement, és una visió perquè subsistisca la mateixa entitat, i perquè subsistisca l'entitat cal prendre una sèrie de mesures, doloroses per a tots indubtablement.

I que si em diu: «És que amb eixos 261.
000 euros se pot mantindre eixos 15 treballadors.
» Bé, d'acord, a la millor se podran mantindre enguany, però a la millor l'any que ve, no.
I a la millor, a l'altre, tampoc.
Aleshores, és un pla.
.
.
(veus) és un pla de futur en el qual en este moment se planteja eixa cosa.

I, després, jo li dic i li contesto que jo he demanat informació per a saber exactament com estava la situació econòmica d'este, i per a mi la resposta que li done, que és la que jo he rebut com a tal, perquè volia coses concretes de cara a saber quina és la situació dels diners respecte a ell, diu que addicionalment en 2013 La Generalitat ha assumit, ha assumit el deute financer del CEAM en Bankia per 1.
489.
533 euros, tot el deute financer del CEAM en Bankia, i que en este moment encara està en un procés que se puga aprovar una recapitalització del CEAM per a poder fer efectiva la (inoïble) .
.
.
però ja ho ha assumit La Generalitat, eixe deute financer.

I que les aportacions en este moment.
.
.
, concretament, amb data d'ahir, tenia la dada que La Generalitat ja ha aprovat el 40% del total anual previst per a enguany i que és previsible que el CEAM el reba al llarg d'este mes de maig.
Per tant, eixa és la situació que mos trobem en este moment i és tot el que en este moment li puc informar al respecte.

Però, per descomptat, d'acord amb les seues propostes de resolució, que demanava com està en el 1.
200.
000 euros, i el seu conveni, que ja li he dit que en estos moments no s'ha fet efectiu, que s'espera que es faça dins de l'any 2013 i vore amb quines condicions se firma eixe conveni, però que, indubtablement, a través d'este, sí que s'han aportat les quantitats econòmiques suficients perquè continue actuant durant l'any 2013 d'acord amb els acords que se van tindre de cara a eixe projecte de (inintel·ligible) .
.
.
que se va aprovar per part del CEAM amb el seu patronat.

Per tant, eixa és la situació i no podem donar recolzament a les seues dos propostes de resolució que, repetixo, van encaminades sols als temes econòmics, no en cap moment a temes de funcionament del CEAM, com han centrat les actuacions tots vostés de cara que nosaltres això ho votàssem en contra.
No estem votant en contra res de les seues actuacions.
Estem votant en contra els sistemes econòmics pels quals en este moment s'està.
.
.
pendents de solucionar per part de La Generalitat, o s'han solucionat ja per part de La Generalitat.
Que quede molt clar que nosaltres no hem entrat en eixa votació en contra.
.
.
, que farem en este moment en contra per a res del funcionament del CEAM.

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Mundo.

Pasamos de esta manera a la votación del punto número 10, ahora 7.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en contra?
8.
Se rechaza, por lo tanto, la proposición no de ley.

Proposició no de llei sobre l'impuls del pla global contra avingudes del Xúquer, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 43.
955, BOC número 134)

El senyor president:

Pasamos al siguiente punto del orden del día, que es el punto número 8, es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el impulso del plan global contra las avenidas del Xúquer, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Tiene la palabra, señor Signes.
Una vez más.
.
.
Pues cuando usted se ordene la multitud de propuestas que viene a exponer.
.
.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Bé.
.
.
(Pausa)

El senyor president:

Sabemos del volumen de trabajo que usted desarrolla normalmente.

El senyor Signes Núñez:

Efectivament,.
.
.
-gràcies, president- efectivament, el que nosaltres demanem és que Les Corts insten el Consell a dirigir-se al Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient perquè impulse, a través dels pressupostos generals de l'estat per a l'exercici 2013, el pla global contra avingudes del Xúquer i dirigir-se al ministeri perquè execute, de forma immediata, les obres contra inundacions en Albalat de la Ribera, incloses en el pla contra avingudes del Xúquer, a l'execució de les quals ha renunciat el passat mes d'agost la Confederació Hidrogràfica del Xúquer.

Efectivament, el passat mes d'agost, que és el tema, digam, que en este moment dóna indici de quin és l'interés de la confederació sobre este tema, el passat mes d'agost, una volta.
.
.
licitat o en procés de licitació les defenses d'Albalat de la Ribera, que és una de les actuacions que apareixen en el pla de defensa contra avingudes del Xúquer, presentat en l'any 2000 en Carcaixent, era una obra que afectava 80.
000 metres quadrats de defenses d'Albalat de la Ribera, incloïa la integració paisatgística a l'adequació ambiental del marge esquerre del riu al seu pas pel poble.
La mota deuria protegir la localitat i, en especial, un grup de vivendes que n'hi ha en Albalat de la Ribera amenaçades davant d'eventuals inundacions.

La confederació va rebre 52 ofertes econòmiques, 22 de les quals varen ser admeses per la mesa de contractació.
Les propostes que aconseguiren la puntuació mínima requerida oscil·laven entre 4,9 i 3,3 milions.
A més, les obres anaven a ser cofinançades pels fons Feder 2007-2013 i la resolució de deixar sense efecte el procés per a l'adjudicació, d'una forma sorprenent, va ser el passat mes d'agost, com dic, signat per la presidenta de la Confederació Hidrogràfica del Xúquer, Maria Àngels Ureña, el 2 d'agost.

Les raons que dóna són raons d'interés públic, però ella (inintel·ligible) .
.
.
molt bé en recordar que si l'organisme que ella dirigix -és a dir, la Confederació Hidrogràfica del Xúquer- disposava de 50,3 milions per part de l'estat en 2011, en l'últim pressupost del govern Zapatero, estos van a estar retallats en un 64,57% en el projecte de llei de pressupostos que estava tramitant-se en aquells moments, rebaixant eixos 50,3 milions a 18,6 milions d'euros, primers pressupostos del govern Rajoy.

Per tant, el que passa ahí és que una obra tan important dins del pla global contra avingudes del Xúquer, una obra tan important, doncs bé, simplement, per falta de finançament, una volta en fase de licitació, a punt d'adjudicar-se amb totes les ofertes presentades, doncs el dia 2 d'agost, per falta de recursos, com dic, se paralitza d'una forma, de moment, indefinida.

¿Quina és la situació del pla global contra avingudes del Xúquer?
Eixe pla va ser aprovat en l'any 2000, com he dit abans, sent president Aznar i sent ministre de Medi Ambient Jaume Matas; de 2000 a 2004, pràcticament este pla no va moure, i va ser a partir de 2004, amb l'aplegada del govern socialista al Govern d'Espanya, quan comença a moure realment el pla contra avingudes.

En este moment, del pla global contra avingudes del Xúquer, el projecte de defensa de Riola enfront d'avingudes del Xúquer, les obres estan executades en eixe període de temps 2004-2011 per un import d'1,7 milions d'euros; el projecte de reconstrucció de l'assut de la Marquesa, les obres estan pràcticament acabades, incloses les expropiacions i l'import són 10 milions d'euros; el projecte de la mota d'Albalat de la Ribera, que estarien acabades si no fóra perquè s'hagueren paralitzat en el mes d'agost, no?
; el tractament integral entre Carcaixent i l'AP-7, i la millora del drenatge de la marjal sud del Xúquer s'estan redactant els projectes.

Després els de Montesa i Sellent s'estan ultimant els estudis tècnics previs a la licitació dels dos projectes.
Estan ja en execució els assajos del model hidràulic reduït, mitjançant conveni, amb el Cedex.

En definitiva, està tot el pla d'alguna manera movent-se, tot el pla movent-se, fins que a partir de finals de 2011 el pla es torna, no ja per este tema de la mota, que és molt important i que la nostra proposta de resolució va com a punt específic, perquè és molt important per Albalat, però enllestir este pla contra avingudes creguem que és molt important, perquè precisament este any sembla que se complixen.
.
.
, l'any passat, anys, trenta anys de la pantanà.
I ací estem parlant d'obres importants, obres que afecten la seguretat de les persones i els béns de les persones.

I nosaltres creguem que açò no pot ser.
És a dir, que el que està passant en este pla contra avingudes no pot ser.
Açò ha de ser prioritari a altre tipus d'actuacions, prioritari a altre tipus d'actuacions.
Per exemple, els 23 milions d'euros per a grans esdeveniments.
Evidentment, això, i jo crec que tots estarem d'acord, és a dir, un pla que siga per a prevenir la seguretat de les persones i dels seus béns i que no torne a passar el que passà l'any 1982 en la pantanà, això està en ordre de prioritats per davant de tota la resta.
I, per tant, nosaltres per això en el compliment demanem que s'enllestisca este pla a través dels pressupostos de 2013, modificació pressupostària -dels pressupostos de l'estat me referisc- perquè puga moure i eixir d'este empantanament que ara en este moment té.

Miren, en este moment el 25% de les obres hidràuliques que estan fent-se en Espanya -li ho he dit alguna vegada- té destí Aragó, té destí Aragó, té destí Aragó.
Per tant, hi ha diners, hi ha diners per a infraestructures hidràuliques.
Però el 25% en este moment té destí Aragó.
Per què té destí Aragó?
Perquè, evidentment, segons el pla hidrològic nacional del Partit Popular, està el pacte de l'aigua d'Aragó, i en este moment estan derivant-se tots els diners a Aragó.

Ho ha dit també, és a dir, l'embassament al nord d'Aragó, de Biscarués, en Huesca -això la conselleria ho coneixerà perfectament-, amb un cost de 200 milions d'euros; amb eixos 200 milions d'euros es podria construir el pla contra avingudes del Xúquer, les preses de Sellent, Montesa i el Marquesat en el riu Magre, amb eixos mateixos 200 milions d'euros.
És a dir, les tres preses de laminació per a evitar inundacions en el Xúquer valen el mateix que este pantà en Huesca.

Per tant, no és lògic, no és lògic, que el pla del Xúquer és el principal problema que en este moment té la demarcació, i una avinguda no afectaria a poca gent, una avinguda afectaria 300.
000 veïns, que són els que té la Ribera.

I, per tant, nosaltres repetim una vegada més que este tema és un tema prioritari, que és un tema que va a tindre un impuls i que es va enllestir entre 2004 i 2011.
A partir de 2011 s'ha parat i els diners van tots a Aragó.
I, per tant, a més d'això, el tema ja greu del 2 d'agost de paralitzar la mota de la Ribera.
Per tant, nosaltres plantegem les propostes de resolució, les dos que figuren en la nostra proposició no de llei, i esperem que siguen considerades i votades.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.
.
.

La senyora Bonet Mancheño:

Perdón, tengo una enmienda.

El senyor president:

Perdón, no tenemos conocimiento.

La senyora Bonet Mancheño:

Sí, se presentó en su día, en tiempo y forma.
Y hace ya días.

El senyor president:

Entre los papeles que tiene, por favor, señor portavoz del Partido Popular, ¿sería tan amable de traer a la mesa la enmienda?

¿Ustedes son conocedores de la enmienda?
(Remors)

La senyora Bonet Mancheño:

Pues la semana pasada estaba.

El senyor president:

Un momento.
(Veus)

En la carpeta de hoy evidentemente no está, porque esta mesa si no se habría percatado de la situación.
Con lo cual, no le queda a usted más remedio que exponer la enmienda in voce.

La senyora Bonet Mancheño:

Si están de acuerdo.

El senyor president:

Si están de acuerdo, permítame la señora diputada, es una cuestión de esta presidencia.
¿Si están de acuerdo, como les he dicho, que se lea in voce?
Sí.

Pues adelante con esa enmienda.

La senyora Bonet Mancheño:

Muchas gracias, señor presidente.
Y disculpe usted la interferencia, no ha sido intención, lógicamente, usurpar sus funciones, que le corresponden a usted, como no podría ser de otra manera.

El senyor president:

Será intromisión en todo caso, señora, no interferencia.

La senyora Bonet Mancheño:

Muchas gracias.

Señorías, esta PNL es idéntica a otra PNL presentada el año pasado por el Grupo Socialista y que fue debatida en esta comisión de medio ambiente.
También en la Comisión de Medio Ambiente el día 12 de marzo de 2013 se debatió recientemente PNL presentada por Esquerra Unida, en la que se reclamaba la ejecución de las obras de defensa de Albalat de la Ribera.
Y el Grupo Popular presentó una enmienda que no fue admitida por el grupo proponente.

Miren, según el Grupo Socialista, el gobierno del PP no hizo nada para impulsar el plan global contra la inundación en la Ribera del Júcar en los años 2000, fecha de presentación del plan, y 2004.
Según ustedes, a partir de 2004 el Grupo Socialista lo impulsó decididamente, pero el actual gobierno del PP lo ha vuelto a paralizar -usted lo acaba de decir-.
De hecho, usted, señor Signes, habla siempre de las mismas cosas: la defensa de Riola, la reconstrucción del azud de la Marquesa en Cullera y la mota de defensa de Albalat de la Ribera.

Si eso es el balance después de casi ocho años de gobierno socialista, el resultado no puede ser más pobre.

Las obras de defensa de Riola, efectivamente, se ejecutaron en 2010-2011, con un coste de 1,3 millones de euros.
Consistieron en prolongar 140 metros el puente de acceso a la población desde Sueca con el fin de evitar que fuese necesario cortar la carretera en caso de avenida para evitar que las aguas llegasen al casco urbano.

La reconstrucción del azud de la Marquesa es una obra que se adjudicó en febrero de 2011 por 8,6 millones de euros y se terminó en febrero de 2013, en su mayor parte ha sido ejecutada por el gobierno del PP, pero no tiene nada que ver con las inundaciones del Júcar.
Aquí, en la nota de prensa publicada por la Confederación Hidrográfica del Júcar con ocasión de la visita del presidente socialista de la Confederación Hidrográfica del Júcar, Juan José Moragues realizó a la obra el día 2 de diciembre de 2011, la supuesta finalidad de defensa contra inundaciones brilla por su ausencia.
Y aquí tengo, en el anexo 1 de intervención, precisamente las declaraciones que hizo en aquel momento el señor Moragues y cuáles son los objetivos reales de las obras del azud de la Marquesa, que desde luego no tiene nada que ver con la defensa de las inundaciones.
Se lo puedo detallar si tengo tiempo.

Lo mismo se desprende con toda claridad de los aumentos técnicos relativos a esta obra, como le puedo demostrar en la ficha que tengo en este anexo II, de acuerdo sobre las obras del proyecto de defensa de Riola frente a las avenidas del río Júcar.
Aquí tengo toda la información para que usted vea que realmente no tiene nada que ver.

Mire, las obras del proyecto de mota de defensa contra inundaciones en Albalat de la Ribera, integración paisajística y adecuación medioambiental en margen izquierda del río Júcar en el área de actuación, se licitaron por la confederación hidrográfica en noviembre de 2011, con un presupuesto de 8,2 millones de euros.

La finalidad de este proyecto es, en parte, la protección del casco urbano contra inundaciones.
Pero gran parte del presupuesto se destina a actuaciones que no tienen relación con esta finalidad: restauración ambiental, mejora del hábitat fluvial, renaturalización de márgenes, rehabilitación del embarcadero y creación de puntos de pesca.

Aquí tengo otro documento, que es el extracto de la página 85 del documento número 1, Resumen del estado de proyectos derivados del plan global y de los estudios complementarios de septiembre de 2012 y las actuaciones frente a las inundaciones de la Ribera del Júcar, que constatan lo que le estoy diciendo, que constatan lo que estoy diciendo.

Bien.
La Confederación Hidrográfica del Júcar tuvo que renunciar a adjudicar estas obras por razones económicas, porque cuando se licitó el contrato la situación financiera de la confederación no permitía llevarlas a cabo.
El presupuesto de la Confederación Hidrográfica del Júcar para 2011, elaborado por el gobierno socialista a finales de 2010, partía ya con un déficit de financiación de 17,6 millones de euros.
Un año después, es decir, en 2011, ese déficit se había multiplicado por cuatro.
Es decir, que el gobierno socialista tardó casi ocho años en licitar esta obra, lo hizo durante la campaña electoral y cuando ya estaba sólo en funciones, y lo licitó además cuando la confederación no tenía disponibilidad presupuestaria para llevarla a cabo.

Ese es todo el resultado de la ejecución del plan global frente a inundaciones del Júcar entre 2004 y 2011.
La construcción de una pequeña actuación local en Riola, la licitación tarde y sin presupuesto de una obra también local, solo en parte relacionada con el riesgo de inundación.
Y el inicio de una obra terminada en 2013 que no tiene nada que ver con las inundaciones del azud de la Marquesa.

Durante todos estos años, desde la Comunidad Valenciana se ha reclamado la necesidad de poner en marcha las obras del plan, tanto al gobierno socialista como al gobierno del PP, y en todo momento se ha reclamado que se diese prioridad a las obras que más contribuyen a reducir de manera sustancial el riesgo de inundación para el conjunto de los habitantes de la Ribera del Júcar.

Los propios documentos que le acabo de explicar lo dicen con claridad.
Y dicen con claridad cuáles son las prioridades:

Construir las presas de laminación Sellent, Montesa y Marquesado.
Son obras localizadas que permiten una gran reducción de los caudales que llegan a la llanura de inundación.

Ejecutar el resto de actuaciones.
Primero las del proyecto de mejora del drenaje de la marjal sur del Júcar.
Y, por último, las actuaciones del proyecto de acondicionamiento del río Júcar entre Carcaixent y la A-7.

Las tres presas de laminación mencionadas y el acondicionamiento del Júcar entre Carcaixent y la A-7 se incluyeron en la lista de obras de interés general del estado en el Plan hidrológico nacional en el 2001.

La presa del Marquesado se incluyó también como actuación urgente en el proyecto AGUA de la ministra Narbona.
Entre 2000 y 2004 se habían estado elaborando estudios previos y documentos necesarios para la tramitación ambiental de los proyectos.

A partir de 2004 de lo único que tenemos noticia es que en diciembre de 2006 se adjudicó un contrato de consultoría y asistencia para redactar un estudio de viabilidad técnica y medioambiental y caracterización de soluciones de la presa de Montesa.
Y que en el BOE de 14 de diciembre de 2011 se publicó una resolución del Ministerio del Medio Ambiente, de fecha 5 de diciembre de 2011, dos semanas después de las elecciones generales que perdió el PSOE sacando a licitación un contrato de servicios para la redacción del proyecto de construcción de la presa de Sellent.

No se puede decir que sea un gran resultado para casi ocho años de gestión.
El Magrama renunció en junio pasado a la licitación del contrato para la redacción del proyecto de la presa de Sellent.

No estamos de acuerdo con esa decisión -lo digo claro- porque entendemos que es necesario y urgente preparar los proyectos de las infraestructuras del plan global frente a las inundaciones en la Ribera del Júcar y poner en ejecución las obras lo antes posible, superando los ocho años de parálisis impuesta por el gobierno socialista, aunque es evidente que la situación económica y presupuestaria actual es un obstáculo muy serio para los grandes proyectos de inversión que hace unos años podían haber contado sin ningún problema.

Por lo tanto, nosotros proponemos una enmienda, que espero que cuente con su voto afirmativo, en el siguiente sentido:

«Las Cortes instan al Consell a solicitar al Ministerio de Agricultura, Alimentación y Medio Ambiente que impulse, con la mayor rapidez posible, las actuaciones previstas en el plan global frente a inundaciones en la Ribera del Júcar, dando prioridad a aquellas que en mayor medida contribuyan a reducir el riesgo de inundaciones para el conjunto de la población.
»

Nada más, señoría, y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias por su exposición, señora Bonet.

Turno de aceptación o no de la enmienda, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Me toca a mi fer de la senyora Bonet, perquè acaba de dir que el ministre Arias Cañete renuncià a la presa del Sellent i que a ella li dol molt, eh.
És això el que ha dit, senyora Bonet?
I a mi me toca dir-li que el ministre Arias Cañete ràpidament va rectificar -me costa fer a mi de vosté, senyora Bonet, me costa fer de vosté-, va rectificar i va mamprendre altra volta la tramitació de la presa del Sellent, eh.
Aleshores, vull dir-li que no li dolga que la presa de Sellent seguix els seus tràmits, perquè el ministre va (inintel·ligible) .
.
.

Bé, la intervenció de la senyora Bonet.
.
.
, bé, és una intervenció en la seua línia.
I jo, repetisc, és a dir, estes són les obres.
.
.
, a més ho vaig viure en primera persona, és a dir, vaig assistir en primera persona l'any 2000, a les Dominiques, en Carcaixent, vingué el president Zaplana i vingué Jaume Matas a presentar este pla global contra avingudes, i el president de la Mancomunitat de la Ribera Alta.
I després he viscut, diguem, la continuació o el seguiment de tot este pla com a president de la Ribera Alta, de la Mancomunitat de la Ribera Alta, perquè, lògicament, era la meua obligació en eixe tema.

Jo no sé la insistència que vosté ha fet en la reconstrucció de l'assut de la Marquesa.
No sé si en el seu subconscient, quan lligen assut de la Marquesa, els seguix, digam, assotant allò del transvasament Xúquer-Vinalopó des de l'assut de la Marquesa.

Però el projecte de reconstrucció de l'assut de la Marquesa, senyora Bonet, és un dels projectes que sí que està dins del pla contra avingudes, sí que està dins del pla contra avingudes.
¿Que des de 2000 a 2004 no es va fer absolutament res?
És cert.
¿Que des de 2004 fins 2011 s'acabaren algunes obres?
És cert.
¿Que altres s'enllestiren amb estudis tècnics previs a la licitació dels projectes, execució d'assajos en el Cedex, etcètera, etcètera?
És cert, senyora Bonet, és absolutament cert, encara que vosté no vullga.

I, bé, no entenc en la seua esmena no anomena Albalat de la Ribera.
A mi m'ha paregut entendre que vosté ha dit que del projecte de defensa d'Albalat de la Ribera n'hi ha una part molt xicoteta, que és de defensa de les cases d'Albalat de la Ribera i, per tant, de les persones, i n'hi ha una part molt gran de defensa paisatgística, integració paisatgística, actuació mediambiental, etcètera, etcètera, cosa que, al paréixer, per a vosté això no és important, no és important.

Però, bé, si per a vosté això no és important, tinc de dir-li que esta obra d'Albalat de la Ribera, definida com a projecte de la mota de defensa d'inundacions en Albalat de la Ribera i integració paisatgística i actuació ambiental del marge esquerra del riu Xúquer, és la denominació en l'any 2000, quan se presentà el pla global, li va donar el govern del Partit Popular d'Aznar, sent -l'any 2000, repetisc-, sent ministre de medi ambient el senyor Mata.
Per tant, vosté està matant ara el pare; amb la seua intervenció, està matant el pare.
És a dir, que.
.
.

I, per tant, el tema és eixe.
Jo podria acceptar -podria acceptar, perquè no el tinc davant, ha segut in voce-, jo podria acceptar el text de la seua esmena si afegírem, digam, d'alguna manera, una referència a l'impuls del tema de la mota d'Albalat de la Ribera, podria acceptar la seua esmena.
I no sé si és possible, si no és possible, no ho sé.
És a dir.
.
.

Però deixant fora, deixant absolutament fora de la seua esmena el punt 2, el que fa referència a Albalat de la Ribera, que quan ja estava el 2 d'agost licitada, a punt d'adjudicar-se, s'anul·la, lògicament vosté entendrà que és una esmena que jo no puga acceptar-la.

Per tant, si vostés s'ho parlen, o fem un descans d'un minut, o el que siga, si fem alguna referència a eixe tema, jo podria vore el redactat i podríem arribar a acceptar-la.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

(Veus) Podríamos hacer un receso.
Además, yo no sé si voy a dar luz con lo que digo.
Yo creo que la enmienda que ha presentado, o por lo menos así lo ha entendido este presidente, es referido a un punto determinado, no está en contra de ese segundo punto para nada.
Ni la supresión tan siquiera del segundo punto.
(Veus) No lo nombra.
Con lo cual, no se enmienda, entiendo.
Que lo que se enmienda es lo que se enmienda.
No hay que presuponer, no hay que presuponer, desde el punto de vista.
.
.
-vuelvo a repetir que es in voce, como ha dicho usted, señor Signes-, la situación.

De todas formas, yo creo que podemos hacer un receso de un par de minutos, tres o cuatro minutos, y si se llega a un acuerdo.
.
.
Hablen los portavoces.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Reanudamos entonces la comisión.

Tendrá un turno de réplica, si así lo quiere, la portavoz del Partido Popular.

La senyora Bonet Mancheño:

(Inoïble) .
.
.
la última en la comisión 12 de marzo de este mismo año, PNL presentada por Esquerra Unida, y anteriormente, como ya lo he dicho, presentada por el Grupo Socialista.

Hemos dado cumplida respuesta, señorías, y cumplidas razones también, para presentar una enmienda coherente, razonable y justa para que las obras previstas en el plan global frente a inundaciones en la Ribera del Júcar se lleve a cabo.

Así lo expresé en la comisión del 12 del pasado mes de marzo en la PNL de Esquerra Unida, en el debate con el señor Torró, especificando en la enmienda presentada por mi grupo que se solicitase al Ministerio de Agricultura, Alimentación y Medio Ambiente que se impulsara con la mayor rapidez posible las actuaciones previstas en el plan global frente a inundaciones en la Ribera del Júcar, dando prioridad a aquellas que en mayor medidas contribuyeran a reducir el riesgo de inundación.
Enmienda esta que no fue apoyada por los grupos de la oposición.

Pero, además, tengo que recordarles, como ya les explicó mi compañera Verónica Marcos en diciembre del año pasado, que después de la tragedia de Tous se vio la necesidad de hacer un plan de inundaciones en esa zona para proteger los municipios de la Ribera, proyecto que inició el PP e incluyó en el Plan hidrológico nacional del año 2001, Plan hidrológico nacional derogado por decretazo de María Teresa Fernández de la Vega.
Nada más se supo durante esos años, del 2004 al 2011.
Ya con un gobierno en funciones después de perder los socialistas las elecciones, la ministra Aguilar en ese preciso momento contrata la redacción del proyecto.

Es decir, no hicieron ustedes nada cuando pudieron y se dejaron, eso sí, el terreno abonado para tener materia para reivindicar desde la oposición.
No sé qué decirles, pero estas maniobras políticas es que, de verdad, dicen poco de ustedes, los dejan en clara evidencia.
Cuando pudieron, no lo hicieron, y ahora lo reclaman como si nada hubiese pasado durante los ocho años de su gobierno en el estado.

Y como nosotros actuamos en consecuencia, señoría, gobierne quien gobierne en España, seguiremos reivindicando las obras que sean necesarias para la comarca de la Ribera, como no puede ser de otra manera.
Lo lamentable, señoría, es que ustedes pudieron llevar a cabo.
.
.
, al menos haber iniciado hace años, las obras que el PP declaró de interés general y que se incluyeron en el Plan hidrológico nacional.
Pero con todo, en aquella época, que no teníamos la crisis que hoy padecemos todos en España, es decir, que se podía, ustedes no invirtieron nada y no consignaron nada durante años, ocho años, en los presupuestos generales del estado.

A mí, sinceramente, de verdad que me hace sentirme muy mal.
Es que es lamentable, se mire por donde se mire, no hicieron nada y ahora lo reclaman, olvidándose de su ineficacia e inoperancia en el pasado.
Me refiero, obviamente, a su partido, que era quien gobernaba entonces.

Y por mi parte, ya lo expresé en el pasado mes de marzo (veus) y vuelvo a hacerlo ahora en idénticos términos, y es que.
.
.
, y por ello volvemos a presentar una nueva enmienda, que ya le he dado lectura hace un momento, y que de nuevo les vuelvo a solicitar que la respalden -bueno, ya parece ser que no va a ser posible- con sus votos favorables.
Les he explicado en mi anterior intervención cuáles son las intervenciones prioritarias frente a las inundaciones en la ribera del Júcar contempladas en el plan global para reducir el riesgo de inundaciones, estructuras de laminación, construcción de las presas de laminación de Estubeny, más tarde presa de Sellent, Montesa y Marquesado en los ríos Sellent, Cañoles y Magro, respectivamente; (veus) acondicionamiento de cauces y mejora de la red de drenaje, da lugar a la redacción del proyecto de acondicionamiento del río Júcar desde Carcaixent y la autopista A-7; y mejora del drenaje del marjal sur del río Júcar.

Mire, lo que le acabo de explicar lo puede usted consultar.
.
.
O sea, de verdad, es que está clarísimo, es que, de verdad, es que nadie está diciendo que no estemos de acuerdo para que se lleven a cabo estas obras, pero usted está.
.
.
, ustedes saben que forma parte de este plan global y, además, ustedes, cuando pudieron hacerlo, tampoco lo hicieron.

Mire, está claro que todos estos años, desde nuestra comunidad, lo que hemos reclamado es que se pusiesen en marcha las obras del plan, tanto el gobierno socialista como el gobierno del PP, y hemos reclamado al gobierno socialista y al gobierno del PP, y hemos reclamado siempre que se diese prioridad a las obras más necesarias para reducir el riesgo de inundación para el conjunto de los habitantes de la ribera del Júcar.
Y vuelvo a decir, como no puede ser de otra manera, y es por ello, con responsabilidad y coherencia, creemos totalmente necesario y urgente preparar los proyectos de las infraestructuras del plan global frente a inundaciones en la ribera del Júcar y que se pongan en marcha las obras cuanto antes, lamentando, una vez más, el parón de los ocho años del gobierno socialista.

Es por todo ello, señorías, repito, ya sé que no va a ser posible, pero yo se lo vuelvo a solicitar, que den su voto favorable a la enmienda presentada por mi grupo, que, como no puede ser de otra manera, también contempla las obras previstas para Albalat de la Ribera, como no podría ser de otra manera.

Nada más, señoría, y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Bonet.

Tiene tres minutos.
.
.
, vamos a dejar al.
.
.
¿Menos?
Lo que usted decida.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Jo.
.
.
, mira, senyora Bonet, jo la invitaria a que vinguera a la Ribera a que explicara els arguments que acaba d'explicar, a que explicara el vot que van a emetre i a vore què és el que li diuen en la Ribera.
Si tan convençuts estan del que vosté ha dit i tan convençuda està de la seua esmena.

Res més.
Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes, ha cumplido su palabra escrupulosamente.

Turno para fijación de posición del señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Procuraré ser breu, perquè com ja és un tema que ja hem discutit ací, com ha dit la senyora Bonet diverses voltes.
.
.

Bé, a mi m'agradaria que el Partit Popular m'explicaren què els han fet els ciutadans i ciutadanes de la Ribera.
.
.
¡De deveres!
I particularment en el tema de l'auia.
Jo estic convençut que si fa cinquanta anys havérem anat a qualsevol poble de la Ribera i els haveren explicat «d'ací a cinquanta anys aneu a tindre tots estos.
.
.
, el Xúquer estarà assecant-se, l'auia no es podrà beure».
.
.
Bé, és que no s'ho havera cregut ningú, ¿eh?
, ¡ningú!

I, clar, quan, sobretot este tema de l'aigua, el que es fa, en compte de fer política de deveres, plantejar-se a vore quins són els problemes i tractar de resoldre'ls, és utilitzar-lo permanentment com una arma per a l'enfrontament partidista, el resultat és el que tenim ací.
Perquè jo ja li ho vaig dir quan vam presentar la mateixa esmena a la nostra proposició: ¿quin problema tenen en fer esment a Albalat de la Ribera?
¡Jo és que no ho entenc!
¿Quin problema tenen que aparega que Albalat de la Ribera, poble al qual li s'ha creat un greuge molt gran, perquè quan ja tenia l'obra a punt de licitar-se algú va i li diu «no».
.
.
?
, ¿quin problema hi ha que les Corts Valencianes fagen explícit que les Corts Valencianes estan amb la gent d'Albalat de la Ribera, a la qual, quan ja tenien la cosa mig encaminada, algú els ho ha birlat?
¿Tan difícil és això?
¡No va a caure el govern del senyor Fabra per això!
, ¡no caurà, no es preocupen!
, ¡ni el govern del senyor Rajoy tampoc!

I ens quedarem tots més tranquils, i els habitants de la Ribera diran, mira, tenen un partit ahí que no sols pensa en els especuladors del Vinalopó, ¿val?
Perquè ja m'explicaran vostés, després del paperet de hui del senyor Martínez tornant a moure el projecte de l'auia de Danone, ¿eh?
, ¿com.
.
.
?
, (veus) ¿amb quina.
.
.
?
, ¿amb quina.
.
.
?
, anava a dir una barbaritat, ¿val?
, (remors) però ¿amb quin pes moral reclamen l'aigua de la Ribera per a beure?
, ja m'explicarà a mi això.

¿Tan difícil és això?
El que vosté diu, més Albalat de la Ribera.
.
.
(Veus) Si no va.
.
.
És més, vostés saben que això ¡no va a ningun lloc!
, ¡no canviarà res!
.
.
.
Ni tan sols eixe paper testimonial.
.
.
De deveres que me'n faig creus, ¿eh?
, perquè estan vostés.
.
.
, poquet a poquet, i no sé si són molt conscients d'això, però cavant-se un pou, una tomba, i és molt, molt, molt, molt fonda, ¿eh?

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra para fijación de posiciones el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gracias, presidente.

El pasado 20 de octubre de 2012 fue el 30 aniversario de la fatal pantanada, el resultado de una gran avenida agravada por la rotura del embalse de Tous, que asoló la comarca de la Ribera, causando una decena de muertos y daños materiales por valor de 300 millones de euros.
Treinta años después tenemos que denunciar la situación de paralización de los trabajos relacionados con el plan global frente a inundaciones de la Ribera del Júcar denominado «plan de avenidas», que empezó a elaborarse a finales de los años noventa y que dio lugar a una propuesta de actuación en el año 2000.

En 2008 se elaboró, en un proceso de participación ciudadana, el plan de recuperación del Júcar, en el que se contempló, junto con otros aspectos, el de protección frente a inundaciones.
En las conclusiones se establecía como objetivo incorporar en el desarrollo del plan las consideraciones y criterios que se fijaron dentro del marco de participación del plan de recuperación del Júcar.
El plan de recuperación del Júcar concluía que la normativa y directivas europeas aprobadas en los últimos años ofrecen una especial oportunidad de recuperar el espacio fluvial de la cuenca baja del río Júcar, de sus valores naturales, sociales y paisajísticos, junto con la resolución de los problemas de inundabilidad en esas comarcar, incorporando los criterios de la Directiva 2007/60/CE, relativa a la evaluación y gestión de lo riesgos de inundación.

El plan de recuperación consideró que los dos intereses tienen que ser tratados al mismo nivel, de forma conjunta y desde el principio en la fase de planeamiento y diseño de las actuaciones propuestas.
Y parece ser que este es el problema, hay una serie de actuaciones, que no solamente obra dura para prevenir inundaciones, y.
.
.
, pues, el Partido Popular parece que no apoya ese tipo de actuaciones.

De este modo, el plan global permitiría incorporar las líneas de actuación de las comisiones de restauración de ecosistemas de ribera y de la comisión de revalorización sociocultural de los paisajes del agua, que han sido consideradas clave por las entidades, organizaciones e instituciones que participaron en estas comisiones de trabajo del plan de recuperación del Xúquer.
Con estos precedentes, se constituyó el 20 de mayo de 2010 una mesa de participación vinculada al plan global constituida por representantes de las tres administraciones, estatal, autonómica y local, grupos ecologistas, sindicatos, organizaciones agrarias, regantes y entidades ciudadanas.
La constitución de esta mesa de participación venía motivada, y digo literalmente, por las implicaciones que este tipo de actuaciones tienen sobre el territorio, el paisaje que lo rodea, los ecosistemas de ribera y lacustres, el patrimonio natural y cultural asociado al agua, las estructuras agrarias o los valores de uso para el ciudadano, que son evidentes, por el que creemos que las soluciones que se adoptan tienen que acometerse contando con la opinión y los puntos de vista que pueden aportar las administraciones, la ciudadanía, las entidades y grupos afectados, así como los especialistas en la materia.

La mesa de participación se reunió en cuatro ocasiones entre 2010 y 2011, incluyendo una sesión celebrada con distintos expertos.
La última fue en diciembre de 2011.
Trascurrido más de un año desde la última reunión, los trabajos de la mesa de participación y del plan global frente a inundaciones se encuentran paralizados.
Esto supone poner en riesgo a las personas y bienes de las zonas afectadas, que en cualquier momento pueden sufrir nuevas avenidas con daños irreparables.

Dentro del plan global frente a las inundaciones, la actuación prevista en la mota de Albalat, denominada «proyecto de mota de defensa contra inundaciones a Albalat de la Ribera, integración paisajística y adecuación ambiental de la margen izquierda del río Júcar», contaba con cofinanciación europea, fondos Feder, y fue licitada en noviembre de 2011, renunciando el pasado 2 de agosto de 2012 la Confederación Hidrográfica del Júcar por razones de interés público a su adjudicación.
Hay que remarcar que esta actuación materializaba el nuevo enfoque de la prevención frente a avenidas que combinaba la protección frente a las inundaciones con la recuperación del espacio fluvial, de acuerdo con la filosofía de la directiva europea sobre inundaciones y los recientes desarrollos técnicos de infraestructura (inoïble) .
.
.

Por todo lo anterior, desde Compromís creemos que es urgente cuatro aspectos.
Uno, recuperar el proceso de participación pública comenzado en 2010, así como el objetivo, de acuerdo con la normativa y directivas vigentes, expresado en el plan de recuperación del Júcar de hacer compatible la prevención frente a avenidas con la recuperación fluvial de la parte baja del río Júcar.
Dos, finalizar los proyectos de actuaciones del plan global frente a avenidas del bajo Júcar de forma urgente.
Tres, exigir que en los presupuestos de 2014 se consignen partidas necesarias para la puesta en marcha del plan global frente a avenidas del bajo Júcar.
Y, cuatro, exigir que el fondo de actuaciones de mota de Albalat, cofinanciado con fondos Feder, se ejecute de manera inmediata como primera actuación de este plan global.

Bien.
Si bien la propuesta del Partido Socialista no es tan ambiciosa como, digamos, lo que nosotros consideramos que es urgente desarrollar, creemos que, bueno, no deja de ser un primer paso y no deja de ser desestancar la situación en la que estamos, que después de treinta años de la pantanà, pues, no deja de ser absolutamente inaceptable, ¿eh?
Por eso consideramos que.
.
.
, bueno, la propuesta en principio es positiva para avanzar en la línea adecuada, y desde Compromís daremos nuestro apoyo.

Gracias.
(Veus)

La senyora Bonet Mancheño:

Señoría, yo quería pedir la palabra por alusiones.
.
.
del señor Torró.
Un minutito nada más, no necesito más.

Vamos a ver, (veus) señor Torró.
.
.
Sí, perdón.

Usted se.
.
.
Ya.
.
.
(Remors)

El senyor president:

Tiene la palabra, (inoïble) .
.
.

La senyora Bonet Mancheño:

Sí, usted, señor Torró, ha dicho que qué es lo que tiene el Partido Popular contra Albalat de la Ribera.
Mire, me parece, de verdad, que yo no puedo consentir que usted pueda presuponer que mi grupo, que el Partido Popular, pueda tener «nada», absolutamente «nada», en contra de las necesidades de Albalat de la Ribera con respecto al tema que nos ocupa.
Por lo tanto, anuncio la presentación de una próxima proposición no de ley defendiendo las necesidades que tenga al respecto que nos ocupa Albalat de la Ribera.

Nada más, señoría, y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Bonet.

¿Se siente aludido, señor Torró?
(Veus)

Bueno, pues, señor (veus) Torró, tiene usted un minuto, por sentirse aludido.

El senyor Torró Gil:

No m'he sentit al·ludit, m'ha respost ella al que jo li he dit.
.
.
Senzillament,.
.
.

El senyor president:

Bueno, es igual.
.
.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
la meua resposta.
.
.

El senyor president:

¿Quiere usted hablar?
¡Parle!

El senyor Torró Gil:

No, però parle.
.
.
, a més, vaig a fer-ho molt curt, ¿val?

Senzillament una dita.
.
.
, en castellà li ho dic, supose que m'entendrà millor: «Por sus hechos les conoceréis,.
.
.

El senyor president:

Versículo.
.
.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
y a los hechos me remito.
»

El senyor president:

Versículo.
.
.
, ¿se le ha olvidado?
(Veus)

Bueno, pasamos a la votación, entonces, de este punto número 8.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en contra?
8.
Se desestima el punto.

Pasamos a continuación al punto del orden del día número 9, que es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el mantenimiento del carácter público de la Mancomunidad de Canales del Taibilla, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.
Para ello tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

No, la intención de retirar la propuesta por parte de Compromís, puesto que lo que se proponía ya fue, digamos, asumido por la declaración institucional que se hizo en las Cortes y, por tanto, damos por buena aquella declaración institucional.

El senyor president:

Eso lo esperaba yo de usted porque, además, yo al escucharla.
.
.
, las mociones.
.
.
(Remors)

Pues muchas gracias, señor Ponce, por la aclaración, con lo cual queda retirado el punto número 9.
Que conste el motivo, por esa propuesta institucional.

Proposició no de llei sobre la retribució d'un 10% dels serveis forestals, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 43.
480, BOC número 134)

El senyor president:

Y, entonces, pasamos al punto 7, que hará de 10 en el orden del día.
Para ello, tiene la palabra el señor Torró, para hacer su exposición.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, per a començar, vull aclarir un miqueta, sobretot el títol de la proposició no de llei, perquè a base d'anar acurtant, al final pot perdre's un poc de vista què és el que realment pretenem, no?

El que demanem és que es remunere els ajuntaments solament amb el 10% del benefici induït i monetaritzat d'allò que aporten, val?
El que volem és que es retribuïxca als ajuntaments.
.
.
solament que se torne el 10% del benefici induït i monetaritzat d'allò que aporten, val?
I el que suggerim és recaptar això amb dues taxes ambientals i, per tant, finalistes, per a la finalitat proposada.

La llei forestal no regula els serveis ambientals que generen els ecosistemes forestals i que no tenen un valor de mercat, de manera que els municipis que són propietaris agroforestals, els que tenen terreny propi de forest, acaben assumint els costos d'una sèrie de terrenys que generen uns beneficis que disfruta tota la societat, val?
De la mateixa manera que s'ha generalitzat, per tant, el principi de qui contamina, paga, entenem, i eixa és la filosofia que impulsa esta proposta, que hauria d'implantar-se el principi que qui produïx valors ambientals, hauria de cobrar, val?

Bé, ja que l'aportació monetaritzada dels aprofitaments forestals, és a dir, la fusta, els fongs, etcètera, estan molt per davall de la mil·lèsima part del PIB regional, perquè la superfície forestal ocupa el 50% del territori valencià, també ja que les muntanyes i la forest valenciana aporta una àmplia varietat de serveis mediambientals que afavorixen, d'una banda, l'activitat econòmica, però també el benestar social, i ens referim, per exemple, l'element més cridaner que hui en dia està més reconegut, com és la lluita contra el canvi climàtic, per la fixació de carboni del CO2 i l'emissió d'oxigen; també pel tema que afavorixen de forma clau la regulació positiva per al cicle hidrològic, tant en el sentit d'atraure precipitacions com també de retindre una part important de les precipitacions en el lloc on es produïxen.
.
.
Per tant, són fonamentals, entenem, en la lluita contra la greu desertització que patix el sòl en el nostre clima i que en alguns llocs, en alguns territoris del País Valencià és especialment greu.
I que, a més, va en augment atés l'efecte del canvi climàtic que patim i, per tant, que les forests protegixen el sòl i la coberta vegetal protegix de l'erosió i també dóna cabuda a una bona part de la biodiversitat a banda dels seus valors paisatgístics i lúdics, no?

Entenem que devem desterrar la visió economicista i en termes comptables d'aportació al producte interior brut dels sistemes forestals ja que la seua importància econòmica mesurada en termes PIB resulta marginal, però quan es mesura des del punt de vista ambiental i de l'ecologia social, la massa forestal sí que aporta serveis ambientals que són fonamentals per al poble valencià i, per tant, en termes econòmics acaba aportant o contribuint amb externalitats positives a un número molt important d'altres activitats econòmiques, jo diria que pràcticament de totes, que no són retribuïdes ni quantificades, i no podrien ser-ho o és molt difícil de fer, en termes econòmics, no?

El 54% del territori valencià és forestal.
De dos milions i poc d'hectàrees, pràcticament 1.
200.
000, i a penes aporta el 0,03% del PIB.
Probablement, a la millor, si corregírem la forma de calcular el PIB sí que pujaríem l'aportació de forma important, val?

Per tant, d'alguna manera hem de posar, que jo crec que és necessari, posar en valor tots els beneficis que la societat obté de les forests i el reconeixement dels propietaris i gestors forestals com a principals responsables d'haver conservat un patrimoni forestal que és de la col·lectivitat o no és de ningú però del qual gaudix tota la col·lectivitat mitjançant una silvicultura que siga realment sostenible, no?

Creguem que els increments dels beneficis són molt importants, val?
, i, per tant, inclús anant en certa manera.
.
.
en algunes.
.
.
d'allò que aporta com a novetats el Patfor, però que entenem que l'aprofitament forestal, tal com està recollit en eixe Patfor implica únicament aquells productes que s'obtenen dels ecosistemes forestals i que tenen un valor de mercat, i no aquells serveis que generen eixos ecosistemes i que no els tenen, eixos valors de mercat.
Sí que n'hi han alguns culturals i altres que no.
Per tant, el que volem, en definitiva, és tractar de retribuir això d'alguna manera, no?

Entenem, segons càlculs que han fet especialistes reconeguts en la matèria, com alguns que han vingut inclús ací a Les Corts a explicar-nos coses del canvi climàtic, com és el mateix Ricardo Almenar, no?
, que un càlcul aproximat del que suposarien eixes externalitats podria voltar una xifra d'uns mil euros per hectàrea i per any, de mitjana, val?
Per tant, el que proposem és que es tracte d'internalitzar les externalitats, eixes externalitats positives, mitjançant eixe reconeixement d'eixos diners.

I, per tant, volem o proposem que s'inste el Consell que s'instauren les mesures oportunes per a retribuir un 10% dels servicis forestals mitjançant l'ús de dues taxes finalistes, val?
Una, de 2,5 euros per tona mètrica de CO2 generat pels combustibles fòssils, la qual cosa suposaria augmentar mig cèntim d'euro el preu del litre de gasolina i, una altra, de 10 cèntims d'euro per cada metre cúbic d'aigua urbanoindustrial utilitzada.

Per tant, penalitzar el consum excessiu d'aigua i penalitzar el consum de combustibles fòssils amb els efectes afegits positius que això tindria, evidentment, en el conjunt de l'emissió de CO2 i del consum d'energia fòssils, no?
I distribuir eixos diners seguint els següents criteris: el propietari industrial rebria el 75% en funció de l'estat de la vegetació; els ajuntaments als quals pertanyen els terrenys, el 25% restant, entenent que si el propietari és un propietari públic -això no es posa ací, però és evident-, si el propietari és propietari públic rebria també eixe 75% amb el mateix criteri, i que l'estat de la vegetació es valoraria segons, primer, el carboni acumulat i el fixat anualment; en segon lloc, el grau de recobriment de la terra, per tant, per una banda, la contribució a la mitigació i la reducció del CO2 en l'atmosfera; el segon, per la contribució a frenar l'erosió i, finalment, la qualitat de les espècies arbòries i arbustives i, per tant, al manteniment, la conservació i a llarg termini, també, la preservació de la nostra massa forestal.

Bé, eixos són els elements fonamentals.
Jo crec que la proposició s'explica prou per ella sola.
Si hi ha algun aclariment que algú m'ha plantejat abans es pot fer després, i eixa és la proposta que sotmet a la consideració de la comissió.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra el señor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Sí, una aclaración sí que me gustaría que hiciera el señor Torró, porque ha hablado solamente de ayuntamientos.
Yo entiendo que la medida es para todo tipo (remors) de propietarios forestales, que me lo confirma.
Por tanto, pues, vale, salgo de mi duda.

Bien, desde Compromís este es un aspecto que hemos venido recordando sucesivas veces, no por la propuesta en concreto sino sencillamente para recalcar la gran cantidad de externalidades que generan nuestros montes, nuestros espacios naturales y que, de alguna forma, debe de revertirse esos beneficios que generan en la sociedad.

Se habla grosso modo de ese valor de producción de externalidades en torno a los mil euros por hectárea y año de nuestros espacios naturales y, por tanto, la propuesta de Esquerra Unida es más que razonable porque pretende que se recupere el 10% de esa cantidad y que vaya distribuida hacia los propietarios de estos montes.
Por tanto, no es una cuestión desmesurada sino es más que adecuarse a los tiempos en los que vivimos.
Está claro que la producción forestal es la que es, pero también está claro que los propietarios forestales no tienen recursos para poder gestionar adecuadamente sus montes.
Y lo estamos viendo ahora.
O sea, la intención del Consell, de la consellera Bonig, de sacar a subasta los aprovechamientos forestales de los montes de utilidad pública y incluso ya no solamente aprovechamientos forestales sino servicios en sentido amplio, como áreas recreativas o, bueno, la caza, que sería la novedad en este caso, obedece a la necesidad de que haya algo de recursos.
Sin embargo, son recursos que serían, digamos, exiguos, porque al final los resultados de la subasta van en torno a tres euros por hectárea y año.
La propuesta de Esquerra Unida, con estas tasas finalistas, estaríamos hablando en torno a cien euros por hectárea y año.
Vemos que es una cantidad sustancialmente mayor.

Y, además, tiene un valor añadido.
No lo ha explicado, no se ha extendido mucho en ese aspecto, pero sí es.
.
.
yo lo considero fundamental.
El reparto de esta tasa sería en proporción al estado de conservación de las masas forestales.
Esto es, si nosotros aplicamos un valor de mercado o un precio a la producción de oxígeno, a la captación de CO2, a la producción de agua potable, acercamiento de lluvias, control de avenidas, frenar el riesgo de erosión y de desertificación, al valor de la conservación de la biodiversidad, todos esos aspectos, no se puede valorar todos los montes, todos los espacios naturales de la misma manera; habrá formaciones vegetales que cumplan mejor unas funciones, habrá otras que cumplan mejor otras y, en general, el buen estado, la madurez de esos bosques será la que cumpla en mayor medida esas funciones.

Por tanto, lo que se propone es que tengan una mayor retribución los propietarios (inintel·ligible) .
.
.
forestales bien conservados.
Que, además, yo creo que esto de alguna forma estimularía que todos estos valores ambientales en un período de plazo medio.
.
.
corto medio, fueran aumentando.
Por tanto, ganaría la capacidad de infiltración de nuestros montes de las aguas y, por tanto, se mejorarían los acuíferos, se aumentaría la captación de CO2, o sea, todos estos aspectos irían poco a poco a más.

Está claro que no es un momento adecuado para hablar de subir impuestos, pero todo el mundo dice que no va a subir impuestos y luego los sube.
Y los sube no con el interés de beneficiar a toda la sociedad sino de salir del paso y de tener que pagar el siguiente plazo por la deuda acumulada y otros aspectos.

Aquí se trata de, un poco, de buscar un poco más de altura de miras, de mirar a medio y largo plazo, de pensar en los que vienen detrás, y de establecer unos mecanismos que asegurarían.
.
.
Estos mecanismos sí asegurarían que los montes se vayan a conservar cada vez con mejor calidad ambiental, y también aseguraría que, bueno, hubiera unos recursos justos, necesarios, imprescindibles para que los propietarios forestales, privados o públicos, pudieran hacer las inversiones adecuadas.

Hemos de pensar también en cómo se traduciría esto en empleo en el mundo rural, en cómo se traduciría en revitalización de las zonas rurales, que son las más desfavorecidas y las que siguen un proceso de despoblación galopante y, por tanto, consideramos que sería una medida muy valiente por parte de todos apostar por esta propuesta, que es una propuesta, insisto, que solo pretende pagar una pequeña parte de lo que están generando, pero esos terrenos es fundamental conservarlos y cada vez en mejor estado, y creemos que es la única forma de llevarlo hacia delante.

La política de la señora Bonig lo que nos va a llevar es a que unas pocas empresas en muy poco tiempo extraigan una cantidad ingente de biomasa, de vegetación de nuestras montañas y que dejen desprovisto el suelo de esa protección natural que tiene y que dejemos de recargar acuíferos y que dejemos de tener una regulación climática.
Y todo esto, en un escenario de cambio climático, es algo que no podemos asumir.

Por tanto, insisto, no será quizás el momento más adecuado pero esto, al final, supondría unos céntimos, un euro, al llenar un depósito de gasolina, podría suponer otro euro quizás en el recibo del agua en una vivienda que gaste una cosa normal y, al final, es algo asumible por la sociedad y necesario, necesario para nuestro medio ambiente y para los que (inintel·ligible) .
.
.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

Tiene la palabra, señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

El Grup Parlamentari Socialista compartix plenament l'anàlisi bidimensional de la realitat forestal valenciana continguda en l'exposició de motius d'esta proposició no de llei sobre la discordança entre el valor econòmic i l'ecològic de les nostres muntanyes.

De fet, el reconeixement de la importància dels serveis ambientals proporcionats pels ecosistemes forestals, ve sent motiu de reflexió des de fa anys en tots els fòrums internacionals i està assumit com un dels principis que deu inspirar tota la política forestal.

El problema és que la majoria d'estos serveis no tenen valor de mercat, per la qual cosa el seu sosteniment no constituïx un estímul per a la gestió forestal privada orientada a l'obtenció de beneficis econòmics, recaiguent en els propietaris públics la responsabilitat de conservar i de mantindre els ecosistemes forestals per a garantir la continuïtat dels serveis ambientals que proporcionen al conjunt de la societat.

En el cas de la Comunitat Valenciana, la dràstica reducció de la inversió de La Generalitat en gestió forestal unida a l'escassa rendibilitat econòmica de les nostres muntanyes, ha desembocat en una situació de crítica insostenibilitat dels nostres ecosistemes forestals.
Una insostenibilitat que, en este cas, és fruit de l'abandonament i no de la sobreexplotació com ocorre amb altres ecosistemes o recursos naturals com puguen ser el litoral o l'aigua.

La gravetat de la situació és reconeguda en el mateix Patfor recentment aprovat pel Consell en què també s'advoca per la necessitat d'implementar una política forestal participativa, afirmant que per damunt d'altres principis, la participació ha d'impregnar la política forestal valenciana del futur.

En la nostra opinió, la participació resulta imprescindible per a afrontar el problema d'insostenibilitat econòmica, ecològica i social en què se troben les nostres muntanyes i el món rural en què s'ubiquen.

És necessari conscienciar la societat dels beneficis que obté dels ecosistemes forestals i implicar-la activament en la seua conservació i gestió sobretot als sectors directament implicats com propietaris públics i privats, associacions ecologistes, etcètera.
Una implicació que solament pot existir si les seues propostes i anàlisis troben un camí eficaç i fiable d'influir en la política forestal.
Este camí pot ser el que també ve contemplat en el Patfor, que és la mesa forestal, que proposem constituir amb caràcter immediat en una PNL que tenim presentada el Grup Socialista, composta per una representació proporcional de tots els sectors implicats i dotada de funcions per a la proposta, execució i avaluació de totes les actuacions en territori forestal, sent els seus informes preceptius i vinculants.

En eixa mesa forestal és on proposem que es debata l'aprovació de les taxes finalistes sobre el preu de la gasolina i de l'auia suggerides.
.
.
és a on proposem que se debata, suggerides en esta proposició no de llei.

Sense la intervenció de la mesa forestal és difícil garantir el caràcter finalista, al nostre entendre, de les esmentades taxes, així com el seu ús en les actuacions que resulten més urgents i adequades.
Però, sobretot, serà impossible que siguen compreses i acceptades per una societat asfixiada per una pujada generalitzada d'impostos i una rebaixa continuada de salaris.

En conseqüència, el Grup Parlamentari Socialista compartix l'exposició de motius d'esta proposició no de llei i recolza l'aprovació de la seua proposta de resolució si en el punt.
.
.
abans de ningun punt, abans de l'a, on diu, «Les Corts insten el Consell a retribuir un 10% dels serveis forestals mitjançant l'ús de dos taxes finalistes», si posàrem, «Les Corts insten el Consell a constituir d'immediat la mesa forestal prevista en el Patfor on es proposarà la retribució d'un 10% dels serveis forestals mitjançant l'ús de dos taxes finalistes».
No sé si en este moment és possible que això puga.
.
.
(Remors)

El senyor president:

Vamos a ver, se nos acaba de dar una situación nueva en este momento.

El senyor Signes Núñez:

Sí.
En tot cas, senyor president.
.
.

El senyor president:

O sea, hay aquí una enmienda.
.
.
Un momento, señor Signes.
Aquí, lo que yo entiendo es que hay una enmienda claramente a la propuesta del señor Torró, a la proposición no de ley, pero que se presenta in voce y que, de alguna forma tendrán que aceptar los portavoces del grupo parlamentario, siendo benigno, ¿eh?
No sé si estamos en ese momento en la comisión porque no se ha presentado y.
.
.
No sé, el portavoz principal, en este caso el que ha presentado la enmienda, por lo menos quiero saber su opinión.

El senyor Torró Gil:

No, no, no, jo ho he entés bé, ho he entés bé.
Vol dir dur-ho a la mesa forestal.
Home, jo crec que no l'accepte, no per res sinó perquè em pareix bé que la mesa forestal intervinga en eixe procés, però, al final, la mesa forestal no pot decidir implantar una taxa, la taxa la decidix implantar el Consell.
Aleshores, si fóra una cosa aixina com «s'insta el Consell, previ informe favorable de la mesa forestal», aleshores no tindria ningun inconvenient en acceptar-la.

El senyor Signes Núñez:

Jo acceptaria eixa.
.
.
(Els diputats parlen amb el micròfon desconnectat)

El senyor president:

Interrumpimos la comisión.
¿No hace falta?
(Els diputats parlen amb el micròfon desconnectat)

Pues entonces, tiene el turno de palabra la señora Maritina Hernández.

La senyora Hernández Miñana:

Gracias, presidente.

Bona vesprada, senyores i senyors diputats.

Efectivament, estem d'acord amb el principi que emana d'esta PNL que vostés han presentat i, efectivament, les masses forestals, els boscos, els monts no oferixen la rendibilitat econòmica que cal esperar per a la seua correcta conservació, a més de l'evident rendibilitat social i mediambiental de què si que gaudim, diríem, tota la societat valenciana.

No és possible una regulació, una conservació, una planificació adequada, com dia, sinó també eixa rendibilitat econòmica, però per a assegurar eixa rendibilitat de caràcter econòmica, que no se dóna pel valor que tenen els béns, és necessari dissenyar mecanismes, com vostés han plantejat, i instruments que ho fagen possible, eixa conservació, a través de la prestació d'uns servicis de caràcter mediambiental que sí que puguen ser retribuïts.
I ahí és on està la discrepància o la discrepància important entre en seu plantejament i el nostre.
Vostés van a un plantejament que han denominat en la PNL «de taxes finalistes».
El senyor Ponce dia clarament «d'impostos» perquè, efectivament, són impostos de caràcter generalista i, mosatros, fem un plantejament públic privat, un plantejament mixt i, a més, ja hem desenrotllat i el Consell ja ha aprovat l'instrument que dissenya les solucions per a esta problemàtica que, com vostés han anomenat, és el Patfor.

Un Patfor que, a més, s'ha elaborat pensant conceptualment en el que són els servicis, els pagaments als servicis mediambientals prestats, contemplant-los com un mecanisme de compensació flexible, directe i adaptable a on se veu clarament que hi ha d'haver una relació directa entre els proveïdors i, efectivament, els beneficiaris dels servicis, que poden ser tota la societat com ací s'ha anomenat, cas en què faria falta legitimar eixes ajudes i eixos pagaments, o beneficiaris directes que ja podrien ser aquelles empreses privades que puguen establir eixa relació de proveïdors i de beneficiari o d'usuari.
Jo crec que en els exemples que ja estan funcionant d'este tipus de pagaments per servicis mediambientals se veu clarament que s'ha d'establir eixa relació de caràcter estable i que, a més, s'ha de vore clarament que n'hi ha eixe producte que se ven per a fer rendible l'instrument.

Ara, el govern valencià, i en el Patfor clarament se reserva eixe paper, té un paper de subsidiarietat i de complementar eixa aportació privada i, a més, té també el paper de legislar i de normativitzar facilitant eixa intervenció de caràcter privada.
Per això, el Patfor, el que vol és vindre a resoldre la situació actual en què, com ja s'ha dit ací també, les administracions públiques han vingut fent-se càrrec del manteniment o de la sostenibilitat d'algunes masses forestals.
És impossible que amb recursos públics s'arribe a la gestió de tota la massa forestal.
Per això s'ha triat este model de participació publicoprivada.
Però, a més, també, en atenció a com són les nostres masses forestals, que són de molt baixa productivitat i molt fragmentades.
Per això, el Patfor establix un mecanisme que vol atraure el finançament privat, en particular els fons de responsabilitat empresarial de totes les corporacions econòmiques, i que estos se convertisquen en beneficiaris directes d'estos servicis.
Se tracta de compensar el propietari per aquell servici que, verdaderament, està prestant, no sols pel fet de ser propietari i de tindre massa forestal.
I ahí estaríem d'acord que, efectivament, el repartiment dels pagaments hauria d'estar conforme a la conservació i al compliment d'un sistema de gestió o d'un pla de gestió que permetera evitar el monocultiu.

En qualsevol cas, el Patfor, com dia, està dissenyat pensant en la subsidiarietat i, per tant, ja aprofitant el que permet la legislació estatal quant a beneficis de caràcter fiscals amb exempcions o desgravacions fiscals per raó del terreny del titular de la gestió forestal o de la renda que s'obté de l'explotació.

De fet, ja n'hi ha un objectiu previst per al primer trimestre de 2014, i és incrementar la gestió planificada i la conservació a 100.
000 hectàrees de mont en convenis conseqüència dels plans eòlics amb empreses que participen en ells, gestionant els fons europeus i els dels mateixos ajuntaments en municipis com Enguera i Moixent, en els plans de gestió de particulars que ja arriben a 5.
000 hectàrees i, per descomptat, en subhastes a l'alça en aprofitaments de biomassa, fusta i, com també s'ha dit ací, de la caça.

I, tot això, per descomptat, respectant els principis de protecció que tant la FAO ha vingut manant com tot el respecte de protecció que en esta comunitat ja se té a través de la ret Natura.

Efectivament, han dit vostés que qui contamina, paga, i el que produïx valors ambientals deu cobrar.
Eixe és el principi que dissenya tot l'instrument del Patfor.
I donat que La Generalitat ja ha treballat en un instrument molt participatiu, més de cent huit tallers s'han realitzat, donant entrada a tots els col·lectius, llauradors, ramaders, però també ecologistes, empresaris i propietaris forestals, mosatros creguem que s'ha desenrotllat l'instrument idoni, l'instrument d'este moment, l'instrument que no desestima les taxes finalistes però que creu que les taxes finalistes se deuen estudiar, se deuen analitzar a fons, s'ha de conéixer amb profunditat la seua eficiència i la seua forma d'implantar-se, i també està en el Patfor l'instrument, que és la mesa forestal.

Per tant, sense pensar que no puga arribar-se a eixe punt, en este moment el Patfor està pensant en mecanismes d'intervenció publicoprivada que verdaderament siguen capaços de retribuir el propietari de les masses forestals.

El senyor president:

Muchas gracias.

Turno de réplica, señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, no puc dir que em sorprenga perquè és evident que vostés no anaven a votar mai açò i és evident que vostés han optat per un model que per molt que vosté ara vinga ací a dir que «no descarte les taxes finalistes» i tot això, en realitat el model és l'aposta per la privatització dels aprofitaments forestals.
Eixe és el model.
I, després, generar una sèrie de mecanismes pels quals m'imagine que als empresaris que vullguen donar una almoineta, els faran alguna rebaixa fiscal, val?
Eixe és el model que vostés diuen.

Evidentment, és un model que servirà per a depredar la forest i arrancar-li de soca-rel una bona part del valor, i eixe sí que és monetari, que en estos moments té, i deixar la població rural de l'interior encara més espremuda del que està, accentuant, per tant, en conseqüència, els desequilibris territorials tan greus que estan patint (inintel·ligible) .
.
.
Això és el que va a passar amb el seu model.

Jo no sé si la proposta que nosaltres duem ací potser no és, segur, la solució dels problemes del món rural, però almenys el que fa.
.
.
(algú diu: «No ho és.
»), no ho és, clar que no ho és, per descomptat que no ho és, no és «la» solució, però és una via de solució per als problemes del món rural, una via, una ajuda a la solució dels problemes de les zones rurals.

El que vostés plantegen no és que no siga la solució, és que tampoc és una solució, és un problema afegit als problemes del món rural, un problema afegit que l'única cosa que farà és -insistixc- accentuar el despoblament, l'empobriment relatiu d'eixes zones i, al final, una cosa que ja és evident, que és una polarització social cada vegada més gran, una acumulació de riquesa cada vegada més gran en els grans propietaris del sòl, una esquilmació dels recursos públics que en estos moments n'hi han una gran quantitat.
.
.
que (inintel·ligible).
.
.
dels recursos públics que es vendran a quatre duros perquè, per descomptat, si ens hem de guiar pels exemples que hi han fins al dia de hui en el que són les subhastes dels aprofitaments forestals, és per a tirar-se les mans al cap, eh?
Vaja, perquè.
.
.
cent vint milions d'euros, vaja, cent vint milions d'euros seria increïble.
No sé si arribarà al milió d'euros el que pugam traure en tot el conjunt d'aprofitaments forestals públics que en estos moments estan.
.
.
I amb eixos diners vostés pretenen fer política de fixació de la població rural en les zones d'interior?
De deveres que és que no em puc creure que vostés s'ho creguen això, és que no m'ho puc creure, si no és que, d'alguna forma, ací tot el món acabe participant d'alguna forma en el negoci este que està generant-se ahí i no crec que siga eixe el cas.
I, per tant, com no crec que siga eixe el cas, no entenc per què vostés s'entesten en tractar de dur endavant una política que està signant el seu fracàs sense haver.
.
.
bé, sí que ha començat en la pràctica, però.
.
.
sense haver estat encara, diguem, ni tan sols posant en marxa els mecanismes que contempla el Patfor.

I el que es planteja ací, senzillament és tractar de buscar recursos a través del que s'anomenen ecotaxes, que han de tindre un caràcter finalista.
I, per tant, penalitzar activitats que són o generen problemes ambientals.
I, en este cas, la crema de combustibles fòssils és un dels principals problemes que hi han -ja ho he dit abans- per dues vies, per la via de l'increment de l'emissió de gasos d'efecte hivernacle, sobretot de CO2 i, per l'altra via, per la pèrdua d'energia útil que suposa i que no va a poder-se recuperar.

I, per l'altra banda, el tema del consum de l'aigua, també, per a entendre el que significa, perquè 2,5 cèntims per tona d'oxigen són molt pocs diners, i ho he dit abans, però per a entendre el que significaria el mig cèntim d'euro pel preu del metre cúbic d'auia, estem parlant d'un euro cada deu mil litres d'aigua consumits, eh?
, deu mil litres d'aigua consumits.
Només cal pensar el que mos costa una garrafeta d'estes que comprem i que els habitants de la Ribera, per exemple, ara, últimament, no tenen més remei que anar a comprar tots els dies perquè no poden beure l'aigua de l'aixeta, no?

Per tant, pensem que són unes quantitats molt reduïdes que generarien un valor molt important i que generarien un efecte directe immediat per als propietaris del sòl, particularment els ajuntaments, que són grans propietaris del sòl i que podrien fer una gestió molt adequada d'això perquè, a més, tan si foren propietaris com si no, rebrien una part d'eixos diners que, per tant, es socialitzaria.
És a dir, la proposta podria ser tècnicament matisable perquè, al cap i a la fi només és que una proposta per a plantejar un debat, però la proposta, diguérem, conté les claus per a començar a treballar en una política diferent de socialitzar, socialitzar en este cas, els beneficis de la societat, fent-los pagar un preu i no a través de privatitzar i, per tant, de fomentar el lucre individual en l'aprofitament forestal.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra la señora Hernández.

La senyora Hernández Miñana:

Gracias, señor presidente.

Senyor Torró, el Patfor des de ningun punt de vista està parlant de la privatització de l'aprofitament dels nostres boscos o de les masses forestals.
Vosté planteja que s'inste el Consell a retribuir els propietaris, -diu durant tota la seua introducció- els industrials i, ara, no obstant, estava ja fent diferències entre un tipus de propietaris i els grans propietaris, quan en el seu plantejament de principis està parlant tota l'estona dels industrials propietaris.

Per tant, vosté diu «insta el Consell que se retribuïxca els industrials».
Bé, exactament això és el que fa el Patfor.
Però per un altre camí, que no és el seu camí.
El nostre camí és el de la col·laboració publicoprivada perquè mai amb recursos públics se podria fer la conservació i se podria fer la planificació de totes les masses forestals.
I totes són exactament igual d'importants.
Per tant, fa falta atraure fons que permeten eixa gestió.
I eixos fons poden tindre un caràcter empresarial, si són aquelles empreses a través de la seua gestió i la responsabilitat social corporativa, que creguen que deuen fer-ho; pot ser a través de fons que vénen d'altres programes, de caràcter europeu, el programa Life o qualsevol altre programa de la mateixa PAC, que puga estar parlant del manteniment del paisatge, de la recuperació dels paisatges i de l'aprofitament de les masses forestals, però.
.
.
I també podria ser, com vosté s'ha plantejat, a través d'algun tipus de taxes, que podien ser les que vosté diu o unes altres.

I vosté està parlant tota l'estona de penalitzar aquells consums o aquelles activitats que són molt danyoses per al medi ambient.
I, no obstant, està ficant en marxa uns impostos que no són les taxes que són absolutament generalistes i que afecten tota la població, independentment que el consum siga alt o baix.
Per tant, no diga que està penalitzant l'excés de consum o el consumisme perquè no és aixina.
Està ficant un impost a tots aquells que consumixen auia i que.
.
.
o que cremen combustible fòssil.

Per tant, no és el mateix el que vosté proposa que el que està explicant.
I vosté ací du un plantejament que, efectivament, per al debat, jo estic d'acord, jo crec que se deu debatre sobre este tema, i aixina s'ha plantejat i el mateix biòleg del que vosté ha pres esta proposta o del que ha begut d'alguna manera per a elaborar esta proposta, ha participat en estos tallers plantejant estes propostes per a debat, i per això mateixa que les coneguem i que sabem que és aixina i que en alguns dels casos que s'han dut endavant quant a pagaments per servicis mediambientals, que són sistemes mixtos quasi tots ells, i sistemes públics, llevat que arranquen d'un punt d'absolut conflicte social, no han tingut èxit en ningun lloc, i els que tenen èxit són tots aquells que combinen instruments públics privats, alguns d'ells incorporant algunes taxes o altra procedència de fons, com li dia, se pot debatre quina podria ser eixa taxa, quin podria ser eixe impost.
Però això, precisament, també ho resol el Patfor, com li dia, i ho resol havent creat eixa taula en què estan presents tots aquells interlocutors que tenen alguna cosa a vore amb la gestió de caràcter forestal.

Jo crec que, en este moment, podem pensar en múltiples mecanismes i instruments, però, en este moment, el que hem de fer és felicitar-nos per tindre un instrument que és referència, sense dubte, ja nacional.
És un instrument que és un document de referència, com dia, un instrument que ha tingut un debat previ espectacular, amb 108 tallers en què, com li dia, han participat absolutament tots.
És innovador, com no n'hi ha ningun altre en este moment, ni a debat ni ficat a treballar.
I este ja no és per a debat, està ficat a treballar en la nostra comunitat.
És un document flexible.
És un document que és tan innovador que permet que terrenys agrícoles se transformen en forestals perquè en alguns moments determinats poden haver-hi activitats en zones concretes de la nostra geografia que requerixquen eixa activitat i que no perguen la seua capacitat de ser terrenys agrícoles i que puga revertir i, per descomptat, com dia, és un document que va a marcar tendència si som capaços que eixa mesa forestal treballe admetent debats d'estes característiques i fent anàlisi de quins seran els instruments posteriors més adequats per a la gestió dels nostres monts, no d'altres, d'estos, i que mosatros pugam incorporar el model del pagament del servici mediambiental en la gestió habitual de totes les masses forestals.

Per tant, jo crec que, en este moment, felicitar la conselleria precisament per haver segut capaç de desenrotllar un document tan innovador i que va a ser capaç de resoldre, no tota, una part important de la gestió forestal a la nostra comunitat.

El senyor president:

Muchas gracias.

Pasamos a la votación.
¿Votos a favor?
5.
¿Votos en contra?
8.
Se rechaza la proposición.

Se levanta la sesión.

(S'alça la reunió a les 20 hores i 1 minut)