Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
.para3 {
text-align:center;
}
.para4 {
text-indent:35,4px;
text-align:justify;
}
.para8 {
}
-->



Comissió de Medi Ambient realitzada el dia 28 de
setembre de 2006.
Comença la reunió a les 10 hores i 41
minuts.
Presideix la Il·lustre Diputada Senyora Estefanía
Elena Martínez Zaragoza.
Reunió número 8/i II.

Proposició no de llei sobre la protecció
dels espais de l'horta, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 17.
272, BOCV
número 73)

La senyora presidenta:

Señores diputados,
vamos a comenzar la comisión.

Señor secretario, por favor, cuando quiera
puede pasar lista y comprobar si hay quórum necesario para comenzar.
Gracias.

(El senyor secretari passa llista per tal de comprovar
l'existència de quòrum)

Muchas gracias, señor secretario.

Pues para continuar, señoras y señores
diputados, tienen encima de sus pupitres el acta de la sesión
anterior.
Si tienen algo que comentar es el momento.

Compareixença del conseller de Territori i
Habitatge per a informar sobre els criteris i objectius davant de la
proposta de declaració com a paisatge protegit de l'horta
d'Alboraia, sol·licitada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 17.
273)

La senyora presidenta:

Muy bien, pues continuamos con el punto número
2 del orden del día, con la presa en consideració de la
Proposició no de llei sobre la protecció dels espais de
l'horta, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els
Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

El senyor Carles Arnal tiene la palabra por quince
minutos para presentar la proposición.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Moltes gràcies.
Bon dia.

Bé, amb aquesta proposició, que es fa en
el mateix esperit i en el mateix sentit i objectiu que altres iniciatives
semblants que el nostre grup ha estat presentant a esta cambra en plenari o
en comissió, el que volem és avançar de manera real i
efectiva en la protecció de l'agricultura, i en este cas molt
especialment de l'horta tradicional valenciana, referint-nos
concretament a l'horta sobretot de l'àrea periurbana de
València, regada.
.
.
, o abans regada pel conjunt de les
sèquies regulades pel secular Tribunal de les Aigües.

Des de fa temps la protecció de l'horta i
dels seus elements culturals, patrimonials, arquitectònics i
etnològics associats, molt rics i molt diversos, constituïxen
una reclamació amplament sentida, i demanada i reclamada per la
població valenciana.
Vull destacar en este sentit la iniciativa
legislativa popular en defensa de l'horta, que en el seu moment, en
la passada legislatura, es va presentar a estes Corts, avalada per milers
de signatures, que van comptar amb el suport de gran quantitat
d'entitats ciutadanes, i que aquest parlament en la passada
legislatura -insistisc-, també amb majoria absoluta del
PP, no va voler tramitar, al·legant -ho hem de dir- de
manera falsària, com s'ha posat ben de manifest, que ja hi
havia en marxa un procés de protecció que prompte es
presentaria i es faria realitat.

Senyores i senyors, açò és altra
promesa falsa del PP.
A hores d'ara encara no existix esta
protecció reclamada i que se va prometre.
Evidentment, una vegada
més, els valencians van ser enganyats pel PP.
Ara, anys
després, anys després, molts anys després, el que
tenim és molta menys horta que en aquell moment, molt menys.
Perquè, senyores i senyors, com saben perfectament, l'horta
valenciana està destruint-se cada dia que passa.

Ara el que tenim són previsions aclaparadores
que estimen que en pocs anys, en molts pocs anys, si no s'invertixen
les tendències i no està veient-se per part del partit que
governa cap intenció d'alterar estes tendències, estem
arribant, estem preveient la pràctica desaparició de la major
part de l'horta en molt poc de temps.
Hi han hagut titulars
referint-se a estudis promoguts pel mateix Govern Valencià.
El
Consell preveu que l'horta desaparega en 35 anys si se manté
el ritme urbanístic actual, en estudis propis elaborats pel govern
del PP.

Ara tenim eixos processos urbanístics ja en
marxa, i altres projectats, en la pràctica totalitat de municipis
que encara conserven restes d'aquesta horta tradicional.
Projectes
que quan s'acaben de materialitzar lamentablement faran real esta
profecia que s'anuncia, que s'anuncia i que pot acabar-se en
realitat, que ja comença a ser realitat en gran mesura i que
hauríem d'evitar que se consumara en la seua totalitat,
hauríem de fer un esforç grandíssim tota la societat
per evitar que açò se consume.

La realitat, torne a dir, posa de manifest les
mentides que s'han dit, les falses promeses que s'han fet i la
cruesa d'uns fets que el PP sembla ignorar o no importar-li: eixa
galopant degradació i destrucció de l'horta tradicional
valenciana que està produint-se.
Cal ser molt cego per a no vore-ho.

Ja hem tingut ocasió ací, en este
parlament, de desemmascarar eixe doble llenguatge, eixe doble joc del PP,
que per exemple quan parla del tema de la gestió hídrica
valenciana treu a relluir els agricultors com a principals destinataris de
l'aigua que es reclama.
Una falsedat que ja no es creu ningú,
perquè resulta evident per a tots com l'aigua que està
reclamant-se, eixe increment de la demanda que s'està
experimentant als darrers anys no és per a satisfer necessitats
agrícoles, sinó per alimentar el regar el procés
urbanístic desmesurat que patim i que el PP anima, permet i
incentiva.
Ahir mateix el senyor conseller de Territori, González
Pons, va destacar esta dada, i va reconéixer, efectivament, una cosa
que ja estem dient tots.
Des de fa anys, els darrers anys,
l'increment de la demanda hídrica se produïx pel sector
urbà industrial, no per l'agrícola.
Però ahir se
van dir totes les mentides que se van dir.

Mentre el PP està permetent que l'horta,
que diu defensar, desaparega sobre els mateixos processos
urbanístics responsables de l'increment de les demandes
hídriques, energètiques, territorials, etcètera,
està fent-se, això està permetent-se mentre diu que li
importa l'horta.

Bé, esta destrucció de l'horta i
este increment de l'urbanisme són dos cares del mateix
procés.
És eixe creixement desmesurat i desordenat de
l'urbanisme el que està acabant amb l'horta valenciana,
insistisc, amb el vistiplau i la benedicció del PP, de molts
alcaldes, de molts alts responsables del PP i de càrrecs de
l'administració que damunt han volgut defensar i argumentar a
favor d'esta destrucció.
Jo recorde actes públics
importants amb participació de suposats experts que han justificat
amb criteris suposadament economicistes que era molt més rendible un
camp de golf, era molt més rendible determinada intervenció o
l'urbanisme en general que l'horta, i que, clar, cal ser
pràctics i fer que desaparega.

En totes les comarques, allà on anem, recorde
casos emblemàtics com Porxinos que destruïx terrenys
d'horta valuosos, Mundo Ilusión, en la zona de Tavernes, a
Oriola.
De sud a nord i de la costa cap a l'interior el desbocat
procés urbanístic d'infraestructures associades creix a
costa de consumir territori, de destrossar ecosistemes i paisatges
valuosos, litorals, forestals, de tota classe, i a base de fer
desaparéixer grans extensions de terrenys agrícoles, de
secà, de regadiu, antics, moderns, de tota classe.
Eixe
procés és massiu, és accelerat, insistisc, en totes
les comarques.
L'únic que queda clar ací és el
compromís extret del gran compromís que té el PP amb
eixe procés que tants diners dóna a alguns.
I és
més que evident la col·laboració necessària que
presta en este procés tants càrrecs públics
d'este partit.

La realitat és que a hores d'ara
l'horta i gran part del seu patrimoni associat està sense
protecció a hores d'ara.
A hores d'ara la major part de
l'horta i del seu patrimoni associat continua sense protecció,
i a més amenaçada i desapareixent cada dia.
Això
està passant després de totes les promeses que se van fer.

La promesa d'un pla d'acció
territorial de l'horta valenciana, que també està
previst en la llei d'ordenació del territori que se va aprovar
ja fa un temps, seguix sense materialitzar-se encara.
I el pitjor és
que quan arribe arribarà molt tard, independentment de la seua
qualitat i eficàcia, sobre la qual ja ens permetem dubtar,
perquè tenim elements per a tindre molts i molts justificats dubtes,
però arribarà molt tard.

L'exemple que suposen les lleis
urbanístiques pròpiament que no fan més que ampliar
les vies legals per a destruir l'horta ens fa témer el pitjor.
El penós exemple del Pla d'acció del litoral ens
confirma esta visió negativa, arriba tard i damunt no pretén
protegir, sinó altres coses.
Però la prova més
determinant, la prova foc de totes estes intencions no és més
que la comprovació dels fets.
Vore com està destruint-se
l'horta cada dia, com estan aprovant-se PAI que destruïxen
terrenys agrícoles en diferents municipis, i a vegades quasi la
totalitat, a vegades la meitat del sòl agrícola d'un
municipi d'una sola tacada.
Està aprovant-se per ajuntaments i
després amb totes les benediccions i tots els suports del govern de
la Generalitat que els avala finalment.

Nosaltres seguim pensant que l'horta és
valuosa, que és important, que s'ha de protegir amb tot el seu
patrimoni.
Per això hem presentat esta proposició juntament a
altres iniciatives que també hem presentat en altres moments per
aconseguir això mateix.
Ara tenen l'oportunitat els diputats i
diputades del PP de corregir, si és que poden, la meua
valoració dels fets.
Ara és l'hora, si poden, de
corregir la valoració que he fet de la seua actitud i posar de
manifest que van a fer alguna cosa.
Jo espere que ho posen de manifest en
fets, en fets concrets, per exemple, donant suport a esta iniciativa, i no
amb noves paraules, noves promeses que ja poquets, poquets podran
creure's ja, no crec que se les crega ningú.

En concret allò que demanem és que
s'atenguen les recomanacions entre altres entitats que han fet del
Consell Valencià de Cultura en relació al patrimoni de
l'horta, una petició que dic compartida per milers de
valencians i per un grapat d'institucions, col·lectius
cívics, universitat, etcètera.

En la nostra proposta no especifiquem mesures
concretes tendents a la protecció de l'horta tradicional,
però ja han estat exposades amplament en altres llocs.
Com és
lògic, el primer que cal és delimitar les zones corresponents
atenent a criteris objectius i no d'altre tipus, no de tipus
polític, no de tipus econòmic, sinó la realitat
física i el valor objectiu, sense exclusions, sense deixar-se
fóra per influències de ningú cap element que meresca
que tinga valor eixa conservació.
I evidentment això
s'ha de fer amb col·laboració, com toca sempre, amb
entitats científiques i universitàries perquè ajuden a
eixa identificació i completa catalogació del béns i
elements culturals associats també.

En segon lloc, cal l'establiment de mesures
cautelars de protecció quan abans en tot este àmbit per a
impedir cap actuació que supose la transformació
física d'este territori i dels béns associats.
Estes
mesures s'han d'establir en un document que tinga la capacitat
de primar sobre les planificacions urbanístiques locals, com
és, per exemple, el cas d'eixe Pla d'acció
territorial que està previst, però que no arriba.
Si este pla
ara vostés me diuen que ja està redactat o molt
avançat, perfecte, perfecte.
Aleshores això ajudaria o podria
ajudar al compliment ràpid d'este compromís.
Vostés adopten esta moció que mosatros estem demanant, i si
realment ells ho tenen tan avançat els costarà molt poquet en
els tres mesos donar explicació clara, i concreta i positiva del que
han fet.
Ara, això sí, no donarem el vistiplau a eixe pla si
no comprovem que efectivament arreplega de deveres tots els espais
d'horta tradicional, que conserven eixos valors i que establisca unes
fórmules i unes mesures ben clares, ben efectives de
protecció, que tot açò està encara per vore i
volem vore-ho.

I també en este sentit, en este context,
també defensem que el Tribunal de l'Aigües puga estar
considerat patrimoni de la humanitat.
Jo crec que esta és una
reclamació que ¡com pot negar-se ningú a ella!
Una
declaració que, com vostés saben, no se va poder fer en el
seu moment.
Jo recorde que a juny de 2005 la proposta del Tribunal de les
Aigües va caure del conjunt de candidatures que se presentaven per
l'Estat espanyol a este patrimoni de la humanitat.
Saben per
què va caure?
Saben per què?
Perquè no havien fet els
deures les administracions valencianes, perquè no havien,
prèviament, dictat ninguna mesura pròpia de protecció
prèvia, per normativa autonòmica, per a poder després
demanar eixa protecció que se demanava de patrimoni de la humanitat.
Per això va caure.

Quan mosatros vam fer la nostra petició, ho vam
fer abans d'este moment.
Si es fixen vostés quan està
signada, voran que és de 2004, o siga, fa molt de temps i anterior a
tot este procés.
Si ens hagueren fet cas, ara ja seria, ara ja seria
patrimoni de la humanitat.
Vostés, posteriorment, posteriorment,
molt posteriorment, han incoat ja els expedients de protecció
d'alguns fragments del patrimoni, insistisc, alguns fragments, i, en
particular, d'este Tribunal de les Aigües.
Però,
lamentablement, de moment, ja ha arribat tard i ja haguera pogut estar fa
molt de temps inclòs.

Bé.
I, finalment, vull dir que també
és essencial que ara mateix es declare una moratòria
urbanística per paralitzar l'execució de qualsevol
projecte previst que puga afectar a l'àmbit de l'horta.
Este tipus d'actuacions es preveuen, per exemple, en els mecanismes
de declaració de bé d'interés cultural o en
l'establiment.
.
.
en fi, en altres processos també.
No estem
demanant una cosa extraordinària, sinó una cosa
lògica, una cosa ben evident.
I l'establiment de mesures de
protecció urgents del territori i mediambientals, perquè no
podem esperar a l'aparició i lent desplegament d'un
instrument de protecció.
Per exemple, fa poc es fa aprovar
ací, amb unanimitat de tots, una llei de protecció del
patrimoni arbori, però que està tan lentament
desenvolupant-se que, clar, ha de començar a fer funcionar tots els
seus mecanismes, que no arriba, no arriba la protecció efectiva que
demanem, encara que tinguem la llei.

Per això urgix que es declare com més
prompte millor una moratòria.
No podem esperar a eixe lent
desplegament dels instruments de protecció mentres està
desapareixent físicament l'objecte a protegir.
I no es pot
admetre que no puga afectar els processos previstos que encara no estan
executats, perquè si estos s'escapen, si estos s'escapen
de la futura regulació quan arriba, aleshores per a què va a
servir, senyors, per a què va a servir, quan ja s'haurà
destrossat.

Recordem la destrucció a gran escala que va
suposar la ZAL del port de València o la que ara està
dibuixant-se ja sobre els mapes de cada municipi en termes de
València i Alboraia, per diferents processos urbanístics, que
són només uns exemples de com la destrossa està
avançant i avançant a un ritme vertiginós i
està fent desaparéixer l'horta a gran velocitat, una
velocitat que només es pot comparar amb la immensa lentitud amb la
qual es preparen els projectes de presumpta protecció.

Acabe ja -perquè el temps m'ho
demana-, demanant -insistisc- actuacions reals, reals i
urgents.
No més promeses.
Fets.
Per favor, mos estem jugant
l'horta de València, perquè està desapareixent i
la que queda està molt amenaçada.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor diputado.

Turno en contra.
Tiene la palabra el señor
Ovejero, por parte del Grupo Popular, por diez minutos.

El senyor Ovejero Adelantado:

Muchas gracias, señora presidenta.

Mire, señor Arnal, todavía no estamos en
campaña, y yo siento que la primera parte de su intervención
haya hecho usted un parlamentarismo falso y salvaje, en el argot,
dijéramos, de campaña, se lo digo.
Quizá sea.
.
.
, y lo
siento que no haya medios de comunicación para mañana salir
en titulares importantes, de que usted es el ecologista de su
coalición, y así logre entrar donde usted pretende y donde
pretendemos cada uno en su grupo.

Pero mire, de una forma seria vamos a ver si tratamos
este punto.
Y yo también creía, y creía mi grupo, que
esta proposición no de ley que usted, su grupo presentó el
día 14 de octubre de 2004, y seguramente era motivada para
recuperar, una vez más, ese pretendido protagonismo ecologista que
usted enarbola.
Porque ya seis meses antes, la Ley 4/2004, de 30 de junio,
de la Generalitat Valenciana, de ordenación del territorio y
protección del paisaje, establece que la huerta de la Comunidad
Valenciana, como espacio de acreditados valores medioambientales,
históricos y culturales, debe ser objeto de protección.

Para ello, el Consell de la Generalitat
aprobará un plan de acción territorial de protección
de la huerta valenciana en el que se dirimirán las zonas merecedoras
de protección y las medidas urbanísticas correspondientes,
así como los programas de actuación pública necesarios
para favorecer el sostenimiento de las actividades propias de la huerta y
la permanencia de la población con un nivel de vida adecuado.

Este es el instrumento de planteamiento a
través del cual -se lo vuelvo a recordar- se materializa
la protección de la huerta tradicional de la Comunidad Valenciana,
además de la protección que están llamados a producir
otros planes de acción territorial de ámbito más
restringido -no hay que olvidar que somos parlamentarios de la
Comunidad Valenciana-, entre les cuales se encuentran el PAT de la
Vega Baja, el Patecas, el PAT del corredor del Segura, que actúan
sobre ámbitos en los cuales la huerta también está
presente.
No nos centremos solamente en esto.
La huerta es mucho más
grande en la Comunidad Valenciana.

No obstante lo anterior, y siguiendo además las
recomendaciones efectuadas por el Consell Valencià de Cultura, en su
dictamen sobre la conservación de l'horta de Valencia,
aprobado en sesión plenaria del 8 de marzo de 2005, todo motivado
por la ley del 2004, esta Conselleria de Territorio y Vivienda puso en
marcha el plan de acción territorial de la huerta de Valencia que
usted ahora estaba reclamando, cuyo ámbito comprende gran parte
-aquí sí- del área metropolitana de
Valencia.

Para la realización de este plan -se lo
voy a explicar, porque usted ha preguntado también si lo tenemos en
marcha; yo le voy a decir que sí, que está en marcha, a ver
si está usted de acuerdo con nosotros-, para la
realización de este plan, en junio de 2005, comenzó el
desarrollo de unas fases que se habían sacado a concurso, en el que
se debía satisfacer los siguientes objetivos específicos, que
usted también ha ido enumerando a través de su
intervención.
Por lo tanto, ahí estamos totalmente de acuerdo
unos y otros.
Era: reducir la presión urbanística sobre la
huerta, proponiendo para las zonas más vulnerables alternativas al
crecimiento urbanístico y a la implantación de nuevas
infraestructuras, sin por ello olvidar los objetivos de desarrollo
económico y social de la población; preservar sus valores
agrícolas, paisajísticos, culturales y patrimoniales,
proponiendo utilizaciones alternativas a las tradicionales, para contribuir
a su mantenimiento; ordenar los usos del suelo y crear itinerarios y rutas
del paisaje -ya sabe usted que se ha potenciado también lo que
es el museo de L'Horta para que la gente se vaya
concienciando-; mantener el paisaje, rehabilitar el patrimonio
arquitectónico; fomentar criterios de gestión
urbanística y territorial que asocie la protección y
mantenimiento de la huerta al desarrollo urbanístico.

Y además, a todas estas medidas, que
están no en fase de desarrollo sino en fase de implantación,
cabe indicar que está en tramitación el procedimiento de
declaración del paisaje protegido de l'horta de Alboraya
-bajamos todavía más a nivel-, iniciado el 7 de
julio de 2004, con una orden de inicio del 23 de junio.
Y esta iniciativa
de protección de un sector de la huerta de Alboraya, tiene
carácter piloto.
Eso también lo pone en sus bases.
De manera
que las conclusiones obtenidas pueden hacerse extensivas al conjunto de
l'horta de Valencia.
Es decir, que se hace el análisis en un
sitio mucho más reducido para luego exportarlo.

Si a todo ello sumamos que estas medidas están
sujetas ahora a la aplicación de una importante ley.
.
.
Todo el tema
de ecologismo y medioambiental, esto se está desarrollando gracias
quizá también a todas las iniciativas que tiene usted
personalmente -lo digo por los titulares.
Quizá también
esté motivando que todos estemos cada día más
concienciados, entre los cuales, yo mismo.

Y entonces, todas estas medidas están sujetas a
la aplicación de la importante ley que aprobamos todos, la 9/2006,
del 28 de abril, sobre evaluación de los efectos de determinados
planes y programas en el medio ambiente.

Por lo tanto, consideramos que lo solicitado en esta
proposición ya muy antigua se está consiguiendo y se va a
conseguir con la aprobación del plan de acción territorial
que se va elaborar en cumplimiento de lo dispuesto en la ley de
ordenación del territorio y del paisaje, coadyuvando a dicha
finalidad el proyecto de paisaje protegido de la huerta de Alboraya como
proyecto piloto para el conjunto de l'horta de Valencia.

Por lo tanto, señor Arnal, como yo
todavía no me considero en campaña, no voy a entrar
más en el debate.
Podría haber argumentado de sus falsedades,
podría haber dicho que usted está quejándose de unas
cosas que.
.
.
munícipes, en este caso, cargos electos de su
coalición han hecho de una forma salvaje, ahí sí.
Y
sin embargo, no entro en el tema.
Solamente lo soslayo.

Por lo tanto, no acuse a unos grupos políticos
de unas prácticas que ustedes sí que hacen, y que
quizá en los míos solamente se queden en simple
teoría.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señor diputado.

Por el Partido Socialista, tiene la palabra el
señor Sanmartín, durante cinco minutos.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Bon dia, presidenta.

Assenyalar, en primer lloc, que anem a donar suport a
la proposta presentada aquí.
Pensem que l'horta tradicional
està involucrada en un procés de desaparició que
actualment no qüestiona ningú, ni des del punt de vista
tècnic, ni des d'un punt de vista polític.

Pensem que cal, de forma urgent, la seua
protecció mitjançant el corresponent pla d'acció
territorial de protecció de l'horta, previst a l'article
22, com s'ha dit aquí, de la Llei d'ordenació del
territori i protecció del paisatge.
El problema és que este
pla d'acció territorial de protecció de l'horta
portem moltíssims anys demanant ja la seua execució, i pensem
que quan es duga a terme realment, els millors espais d'horta,
aquells que estan al voltant dels cascs urbans -saben que
l'horta és una zona d'aprofitament intensiu de regadiu i
normalment es troba al voltant dels cascs dels municipis-, ja hauran
desaparegut.

Per tant, el que reclamo des d'aquí,
aprofitant al mateix temps, és que d'una vegada per totes
surta llum a aquest pla promés per activa i per passiva.
El problema
és que si hem d'esperar el mateix que ha passat amb el pla
d'acció territorial de protecció del litoral, realment
no sé si val la pena que aparega.

Afegir, i finalitzar dient que des del Grup Socialista
hem intentat evitar aquesta desaparició de l'horta tradicional
a través de tota una sèrie de mesures cautelars i propostes
concretes que vam introduir durant el debat del que va ser la llei
d'ordenació del territori i també durant el debat de la
Llei de sòl no urbanitzable, a banda dels diversos pressupostos.

Jo recorde que en el debat de la llei
d'ordenació del territori en l'any 2004,
presentàrem una esmena important al que era el projecte de llei, en
la qual assenyalàvem que mentres no estiga aprovat aquest pla
d'acció territorial de protecció de l'horta
tradicional valenciana, no es pogueren tramitar ni aprovar
reclassificacions a sòl urbanitzable o a urbà per aquells
sòls classificats pel planejament general com a no urbanitzables
protegits en relació a l'horta.

A més a més, jo he de recordar
també que en el mateix debat de la llei de sòl no
urbanitzable incloíem.
.
.
Saben que aquest projecte de llei, o la
llei actualment, qualifica el sòl no urbanitzable en dues categories:
el comú i el protegit.
Nosaltres vam intentar, a través de
l'esmena corresponent, introduir com a tercera categoria de
sòl no urbanitzable el de protecció agropecuària, el
de protecció agropecuària, cosa que no es va acceptar.
És a dir, tota una sèrie de sòls que tenen uns valors
tant des del punt de vista agrari com des del punt de vista
paisatgístic, cultural o de productivitat agrícola.
Evidentment, fèiem referència, sobretot, a aquells espais
d'horta tradicional valenciana.
Tampoc se'ns va aprovar.

Per tant, jo el que demane aquí és que
s'aprove d'una vegada per totes el que és el pla
d'acció territorial de protecció de l'horta
valenciana, que els criteris siguen diferents als utilitzats en el pla
d'acció territorial del litoral, perquè, bé, en
aquest darrer.
.
.
tot és urbanitzable al litoral.
I, en definitiva,
donar suport a aquesta proposició no de llei presentada per
l'Entesa.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Para turno de réplica, tiene la palabra el
señor Arnal, por diez minutos.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Moltes gràcies.

Mire, senyor Ovejero, ja sé que no estem en
campanya i que no sé què ha de vore això.

Vosté diu que la meua argumentació ha
sigut salvatge.
A mi m'espanta eixa paraula, francament.
Jo crec que
no tinc eixes urpes com per a dir que ha sigut salvatge, francament.
Vosté sabrà si s'espanta tan ràpid.
Aleshores,
no sé com qualificarà vosté algunes intervencions que
he sentit jo ací en esta cambra en boca de companys seus, no
sé com les qualificarà.
A la millor haurà de buscar-se
un diccionari nou.

Quant a si és falsa o no, li recomanaria que ho
demostrara, perquè jo sí estic demostrant les seues
falsedats, promeses que no s'han complit.
He especificat una a una
una sèrie de promeses incomplides.
Diga'm vosté quina
falsedat he dit jo.

Després, vosté va i diu que vol dir un
discurs seriós, i que vostés diuen que mosatros parlem per
protagonisme, però vostés no, vostés diuen les coses
amb tota la seriositat.
Home!
, això me pareix també un judici
discutible.
I va i mos llig un fragment de la LOT que diu que l'horta
ja està protegida.
Però, bé, a vosté no li cau
la cara de vergonya, per favor!
, en donar-se compte la tremenda absurditat
de dir: «No, no, si ja està protegit perquè ho diu la
llei»?
, quan la realitat és la que és, quan està
perdent-se l'horta cada dia.
És que a vosté no li entra
un rubor a la cara quan diu: «No, no.
Tenim una llei que diu que ja
està protegit tot»?
Home!
, aleshores, per a què
està servint eixa llei?
Canvien-la urgentment perquè eixa
llei no està servint.
Eixa llei no està servint.
Eixa
declaració és el que es diu en valencià «una
bufa de pato».

Bé.
El que fa falta -torne a dir-
són actuacions, actuacions urgents.
I mentres.
.
.
Diu: «Ja
tenim molt avançat el pla d'acció territorial de
l'horta».
Felicitats!
Presenten-lo prompte.
(So d'un mòbil) El que
han de fer és presentar-lo, perquè el tenen molt
avançat.
D'acord.
Ja vorem com és.
I mentres facen una
moratòria urgent, ja, ara mateix.
Ara amb més motiu encara.
Si vostés ja tenen la regulació en marxa, l'anunci, em
diuen: «Ja estem fent-la, ja estem avançant-la», en el
mateix moment que diuen això -abans ja, però almenys en
eixe moment-, haurien de dir: «I decretem una moratòria,
fins que això funcione a tota màquina».
I si no,
l'única cosa que tindrà interès de tot el que
estan fent és eixe museu de l'horta que, efectivament, a la
millor això és l'única cosa que té sentit
amb la seua lògica.
Conservar un museu perquè vegen els fills
nostres el que va ser algun dia i ara ja no hi ha.

Allò de l'horta d'Alboraia
-em permetrà vosté que ho tractem esta vesprada en una
compareixença que hem demanat al senyor conseller-
perquè a mi se me posen els pèls de punta que això
siga un projecte pilot per a després exportar-lo.
Me dóna
pànic, perquè.
.
.
menut projecte pilot!
Però,
bé, bé.
Ja vorem.
Espere.
.
.

De totes maneres, a part que protegeix un fragment
d'una part de l'horta d'un municipi només, damunt
és catastròfic perquè és la justificació
per a destruir una part major encara d'horta.
Eixa és la
tàctica.
Ja estic veient-la.

Bé.
Torne a dir.
No és cert que el que
sol·licitem nosaltres en esta petició ja s'ha
aconseguit.
De cap manera.
És que no existix eixe pla, per exemple.
No existix ni la moratòria ni res.
Per tant, és pertinent,
absolutament pertinent el que demanem.
Encara estan a temps de
subscriure-ho.

Després vosté ha dit que podria
argumentar però no ho fa.
¡Doncs argumente, home, argumente!
Que sempre és interessant escoltar arguments.
I quan ha dit que els
meus col·legues també destrossen, voldria saber quin, on i
com.
Perquè li he de dir que en casos en què hi ha hagut
alguna d'estes actuacions, se'ls ha fet rectificar, se'ls
ha fet rectificar i si no se'ls ha obert un expedient als poquets
casos que puga haver.
Però això no me servix de
justificació, perquè com vosté sap perfectament, la
reclassificació de zona urbanitzable no pot fer-se sense
intervenció final de la Conselleria de Territori.
Per tant,
l'últim filtre el tenen vostés.
I això no
passaria si vostés no volgueren.

En definitiva, jo entenc, sincerament, que el govern
valencià del PP no vol la protecció.
Vol o no vol la
protecció?
Si la vol, per què no actua?
Per què no la
protegix ja?
Per què està permetent que a hores d'ara
estiga actuant la destrucció?
(So
d'un telèfon mòbil) I
si encara no tenen acabat eixe projecte i està molt avançat,
decreten la moratòria ja.
Jo crec que hi ha una resposta a alguns
d'estos interrogants que he dit.
Jo crec que, sincerament, el PP no
té un veritable -en general, jo no dic alguna persona, jo no
dic vosté, a la millor va i sí que té
interès- però en general, el PP no té
interès en protegir l'horta tret de l'aspecte
propagandístic.
Perquè per a fer propaganda sí que ho
gasten, però fets no els veiem.
I sap per què?
Perquè
el PP no vol interferir de cap manera en el procés urbanístic
que està destruint l'horta.
Perquè està molt
relacionat, molt implicat en eixe procés urbanístic.
Perquè dóna riquesa sobretot a uns pocs que estan,
especialment, fent grans negocis i grans «pelotassos» i
això és una cosa que el PP ho té com una cosa molt
important que vol defensar, que vol ajudar fins a l'últim
moment i defensa.

Vostés diuen que volen combinar el
progrés, el desenvolupament i el medi ambient.
Fals.
Fals.
No ho
combinen de cap manera.
Cada vegada que han de decidir, tenen clar on
recolzen.
Si algun projecte té dificultats amb el medi ambient,
vostés no busquen cap compromís, cap equilibri.
Vostés
sacrifiquen sempre, sempre el medi ambient per un model de progrés
que és discutible.
Que és molt discutible perquè ni
és per a tots, ni és, moltes voltes, un progrés basat
en solidesa i bases de futur.
Perquè moltes voltes és un
progrés basat en negocis especulatius, en uns llocs
d'ocupació molt poc qualificats, que generen molt poc de
teixit tecnològic i, per tant, no és això precisament
 el futur del País Valencià: un model basat en
l'expansió del model de la construcció.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor diputado.

Por el Grupo Popular, tiene la palabra el señor
Ovejero.

El senyor Ovejero:

Sí.
Gracias,
señora presidenta.

Señor Arnal, en primer lugar, antes de
contestarle, por si acaso, que figure en el Diario
de Sesiones que el Partido Popular, sobre el
tema del Tribunal de las Aguas, que usted también solicita a
través de la proposición no de ley, debe saber -y usted
porque sigue perfectamente todas las noticias- que el Grupo
Parlamentario Popular en el Congreso presentó en su momento una
proposición no de ley para que el Gobierno impulsara la candidatura
del Tribunal de las Aguas para su declaración por la Unesco, que es
lo que usted solicita.
Por lo tanto ese.
.
.
(Se
sent una veu que diu: «És una de les coses») No lo hemos tratado, ya lo hemos dicho.
Si no lo expreso
puede quedar que lo hemos querido obviar.
Ni mucho menos.
El Partido
Popular, el Grupo Popular lo hace donde cree que corresponde y donde cree
se puede tener mucha más fuerza para que realmente lo consigamos.
Por lo tanto, ahí coincidimos plenamente.

Y mire, yo, señor Arnal, creo que hay una gran
diferencia filosófica entre lo que es su concepción de la
huerta, en este caso de l'horta, y la que tiene el Grupo Popular.
Es lógico.
Las
grandes diferencias filosóficas y grandes diferencias
ideológicas entre su grupo y el mío, vamos, hay momentos que
rayan totalmente los 180 grados.
Por lo tanto, considero que usted tenga
otra visión que nosotros.

Señor Arnal, la huerta, nosotros la entendemos
como, en el proyecto, en este proyecto que estamos realizando, no como un
paisaje estático a conservar en forma arqueológica, por sus
valores históricos y estéticos, sino como un sistema
territorial caracterizado por su intensa dinámica social,
económica y poblacional.
Lo cual tiene que tener su directa
expresión en el paisaje.

Por lo tanto, el régimen del paisaje protegido
debe atender a esta realidad territorial.
Hay que salir de unos
planteamientos para poder hacer unos buenos planes.
Debe propugnar el uso
sostenible de los recursos naturales, lo que implica, no sólo, la
función productiva de la huerta, que es así, sino
también el desempeño por el espacio protegido de una
importante función social y en el estudio y en la enseñanza y
en el disfrute de los valores ambientales y culturales.
Eso ustedes lo
llevan en su axioma dentro del ecologismo.

Se debe considerar asimismo, se debe considerar como
objetivo fundamental, el fomento no manipulado, entre cometes, -digo que lo de antes de
«salvaje» también es entre cometes como se dice en valencià, no le atacaba a usted directamente- de la
participación que la gestión del paisaje protegido por parte
de las entidades y colectivos relacionados con la huerta en los
ámbitos administrativo, social, económico y cultural como el
PP está realizando.
Y no lo que están haciendo otras fuerzas
políticas, que cuando no están en el gobierno están
perfectamente y continuamente en la calle, y sin embargo, callan cuando
están al frente de las instituciones y tienen ellos la
responsabilidad.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señor Ovejero.

De acuerdo.
.
.

Dado por debatido este punto del orden del día,
vamos a proceder a la votación.

¿Votos a favor de la proposición?
6.
¿Votos en contra?
9.

Por 9 votos en contra y 6 a favor queda rechazada la
proposición.

Pues, dando continuación al orden del
día, primeramente quisiera leerles a los señores diputados
las incidencias que se han presentado a la Mesa, que han sido la retirada
de la toma en consideración de la proposición no de ley sobre
la solidaridad con las actividades de Greenpeace.
.
.
está sacada ya
del orden del día.
Era el nueve ¿no?
(Remors) Sí, el punto numero
nueve del orden del día.

Después decirles que hay una enmienda de
modificación presentada al punto número dos y comunicarles
anticipadamente que la Mesa de esta comisión ha recibido un escrito
por parte del conseller de Justicia excusándose, y por lo tanto, no
va a comparecer esta tarde.
Comunicarlo por si no lo habían
observado.

Y.
.
.
sí exactamente.
Esta tarde, que es
cuando va a venir el conseller de Territorio a partir de las cuatro y media
empezaríamos con su comparecencia con el punto número 18.

Proposició no de llei sobre la declaració
del Clot de Galvany com a paratge natural de la Comunitat Valenciana,
presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra
Valenciana: Entesa (RE número 17.
413, BOCV número 73)

La senyora presidenta:

Y vamos a dar continuación al punto
número tres del orden del día, a la toma en
consideración de la proposición no de ley sobre la
declaración del Clot de Galvany com a paratge natural de la
Comunitat Valenciana, presentada por el Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Els Verds-L'Entesa.
A esta proposición hay una enmienda
presentada a la exposición de motivos en la
modificación.
.
.
una enmienda de modificación, y para su
defensa tiene la palabra el señor Oltra por quince minutos.

El senyor Oltra i Soler:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé.
Com els dèiem, els motius que
justifiquen l'esmena que hem presentat.
.
.
Aquesta proposició
no de llei la presentàrem el 18 d'octubre del 2004, és
a dir, que està a punt de complir dos anys.
En estos dos anys
és cert que en gener de 2005 es va produir, mitjançant un
decret de la Generalitat, la declaració com a paratge natural
municipal de part del Clot de Galvany.
Això és el que motiva
que, en l'exposició de motius on parlaven que no tenia cap
figura de protecció, hem hagut de modificar això.

Però en canvi, la proposta de resolució
continua absolutament vigent.
Perquè ja, aleshores, la
petició nostra no era de paratge natural municipal sinó de
paratge natural, que és una altra de les figures contemplades en la
Llei d'espais naturals de la Comunitat Valenciana, una figura que
nosaltres entenem que és més completa, més correcta i
que cobreix de veritat tot l'espai necessari.

Caldria recordar, bé, el Clot de Galvany
és un espai que està entre Elx i Santa Pola.
És un
espai que ha estat degradat durant moltíssims anys.
Tingué un
procés d'urbanització encoberta.
En el seu moment,
determinades empreses lligades a grans constructores i bancs i tal.
.
.
doncs
a finals dels anys setanta van promoure allí una
urbanització, El lago de Elche s'arribà a denominar.
Se
van fer una sèrie d'actuacions per a dessecar aquesta marjal i
tot allò, en una espècie de consentiment per part de les
autoritats municipals de l'època.
Ja el primer ajuntament
democràtic hagué de paralitzar tot allò i bé,
doncs, a partir d'ahí se va començar un període
de lluita en defensa d'este espai davant les pretensions
urbanístiques poderoses que hi havien darrere.

Home!
, tot un símptoma de la forta
pressió urbanitzadora i dels contactes importants que hi havien per
afavorir aquesta decisió.
Podríem parlar que es mostra el pla
general de l'any 1986, un pla general que signava l'anterior
conseller d'Urbanisme, el senyor Blasco -quan era socialista,
ara crec que ja no ho és, no sé si aleshores ho era,
però almenys estava com a conseller del Partit Socialista- que
estimava correcte tot el pla general a excepció que el tema concret
de El lago de Elche deia que deuria de modificar-se la qualificació
davant tota la sèrie de consideracions que allí estaven.
Eixes consideracions era l'interès urbanístic que hi
havia, és a dir, que ja de casta le viene
al galgo, com se sol dir.
L'única
preocupació, per escrit a més, per escrit està en tots
els expedients, era eixa, que què poguera passar ahí.

A partir d'ahí tingueren la sort que,
mitjançant una sèrie de sentències del Tribunal Suprem
en base a unes permutes de l'antic Icona, tota una història
que jo crec que és prou coneguda, doncs se va poder aconseguir la
nul·litat de tota una sèrie d'actuacions i remetre al
punt inicial, que ja en l'ajuntament democràtic pogueren
qualificar allò d'una altra manera en un sentit més
proteccionista.

De totes maneres, la pressió urbanitzadora
continua perquè en el terme municipal de Santa Pola ja estava
aprovat de manera anterior uns projectes que pràcticament arribaven
fins i tot al mateix Clot, i després a la zona d'Elx
també hi havien algunes pretensions en esta línia.

Tot això ha motivat una constant lluita per
diversos col·lectius per a aconseguir que este espai se lliurara de
la urbanització.
Així va ser, així es va aconseguir en
el Pla general de l'any 1998, qualificar com a espai protegit a
nivell municipal gran part del Clot de Galvany en conjunt també en
la zona, digam, confrontant de les dunes del Carabassí, la zona de
les dunes de l'Altet, Fondet de la Senieta, etcètera,
etcètera.
Però, clar, lògicament, la part que toca al
terme municipal de Santa Pola és un tema que quedava en alt.
Des de
fa anys se ve reivindicant davant del Consell que se li donara alguna de
les qualificacions de protecció a este espai.

Jo recorde en concret debats en l'anterior
legislatura amb el senyor Modrego, quan era conseller de Medi Ambient, que
nosaltres demanàvem que fóra declarat com a espai protegit; i
ens trobàvem, per una banda, en el fet que ens dia que sí,
que allò reunia condicions mereixedores d'eixa
qualificació, inclús recorde un dels debats amb el senyor
Modrego, en els quals, a pesar que nosaltres sempre li diem que el tema del
paratge natural municipal era una figura menor per a nosaltres, ell
insistia en eixe tema, i recorde textualment que dia que el Clot de Galvany
-això estarà en la premsa- «que serà
el primer paratge natural municipal que es declare en la Comunitat
Valenciana».
Perquè s'ha de dir que en l'anterior
legislatura encara no n'hi havia cap declarat, a pesar que la llei
és de l'any 1998.
.
.
, de 1994, perdó.

No va ser el primer, no va ser el primer.
No va ser el
primer per.
.
.
home!
jo crec que ell sabrà millor que jo
perquè no va ser el primer, evidentment.
Però pareix que
eixos interessos que sempre estan per ahí se van menejant i van
intentar paralitzar, reduir, acotar al mínim possible la
declaració i els seus efectes.
Començaren a posar tota una
sèrie de pegues, de dificultats, que havien errors materials en la
documentació.
Al final de la qüestió se'ns va dir
que la delimitació que proposava l'Ajuntament d'Elx, que
venia a estar al voltant d'unes 600 hectàrees, que això
no podia ser, que era molt, que lògicament a més, segons el
criteri d'ells, els espais de propietat privada no haurien
d'estar incloses.
La qual cosa, certament, està prevista en el
decret que cobrix el tema dels paratges naturals municipals, però
açò és una cosa absolutament insòlita.
Des de
quant una zona natural ve determinada en les seues dimensions pel Registre
de la Propietat?
Això és un.
.
.
, vaja, és un desgavell
jurídic.
Si una zona reunix característiques naturals
homogènies, siga la pública o siga privada, això no
té.
.
.
Clar, demanar que els propietaris privats expressament
manifesten la seua conformitat a la inclusió de les seues terres en
un espai protegit per la Generalitat, això és, evidentment,
demanar quasi un impossible, perquè lògicament els
propietaris privats no van a fer-ho.
Amb la qual cosa la delimitació
que al final va aprovar la Generalitat Valenciana de paratge natural
municipal és una delimitació molt curiosa, on, bé, la
zona està plena d'illes, d'illes, de zones de propietat
privada dins del gran espai protegit on això no està protegit
i, per tant, no se tenen les limitacions o condicions (so d'un telèfon mòbil) de qualsevol espai protegit.

Per tant, nosaltres creem que això és un
greu error, és un greu error.
A banda que tant sols se va incloure
en la delimitació 170 de les 600 hectàrees que se venien
reivindicant.
Per suposat, la zona privada no va entrar.
I com era
l'Ajuntament d'Elx l'únic que demanava esta
protecció, perquè en este aspecte l'Ajuntament de Santa
Pola mai no ha fet, la part del Clot de Galvany que és terme
municipal de Santa Pola tampoc quedava inclosa dins d'esta figura de
protecció.
Inclús, a l'hora de la declaració
formal, que va ser el dia 25 de gener, doncs curiosament, i en tot un
símptoma de quin era el coneixement de la zona o la
preocupació per la zona, doncs el plànol de
delimitació, que està ací, tant sols cobrix la zona de
dunes, la zona de platja, és l'únic que oficialment
quedava declarat en el Diari Oficial de la
Generalitat.
Va haver de ser l'Ajuntament
d'Elx el que diguera:  «Bé, és que, escolte,
és que vostés fins i tot s'han equivocat, ja no
és que ho han reduït moltíssim, és que a
l'hora de la delimitació inclús solament han declarat
protegible la zona de la platja».
Jo crec que eixa obsessió
per la primera línia de costa a estos efectes els va dur que
hagueren de modificar, mitjançant una correcció
d'errors, la delimitació vertadera.

Clar, quin és el problema que ens trobem en
estos moments com espai declarat merament paratge natural municipal?
Bé, és un espai que comprén una part molt reduïda
de la superfície que té característiques ambientals i
físiques molt paregudes; no abasta la part de Santa Pola; té
la dificultat a l'hora de la gestió d'una sèrie
de borses de terreny de propietat privada que no estan afectades per esta
declaració.
I després, lògicament, un altre tema que
també els afecta és que la gestió i la responsabilitat
del finançament d'eixa gestió per al manteniment i la
protecció de l'espai recau estrictament en els ajuntaments que
així ho hagueren sol·licitat, en este cas l'Ajuntament
d'Elx sols.
Però, a banda d'això, se diu que la
Generalitat Valenciana, la conselleria, podrà col·laborar
econòmicament.
En l'anterior decret parlava inclús que
col·laboraria.
En el segon decret ja se parla que podrà
col·laborar, 2004, sobre l'anterior de l'any 1998.

Bé, això què vol dir?
Tots
coneixem la voluntat raquítica de protecció que té la
conselleria a l'hora de destinar fons per al manteniment,
inclús ja dels espais dels quals té la responsabilitat
directa, com podia ser els parcs naturals, que tots patixen serioses
deficiències de finançament.
Fa falta tindre una fe molt
forta per a pensar que les despeses necessàries en els paratges
naturals municipals van a rebre, digam, quantitats suficients per part de
la conselleria a l'hora de facilitar el manteniment, la
gestió, la millora d'estos espais.

Quin és el resultat?
Bé, el resultat
és que les subvencions que estan arribant s'allunyen
moltíssim de les peticions dels ajuntaments.
Resultat
d'això?
Els ajuntaments són els qui estan suportant en
gran mesura el cost econòmic del manteniment d'estos espais,
que cal dir que estos espais no són uns espais que mereixen la
protecció simplement a nivell municipal, o siga, el Clot de Galvany
i altres molts espais no tenen una validesa mediambiental a nivell
municipal, són espais que tenen un valor a nivell de la Comunitat
Valenciana.
Per tant, és més just, més correcte que
siga la mateixa comunitat la que valore, la que protegisca, la que, en
definitiva, financie estos temes.
Això és un tema per a
nosaltres important.

D'ahí ve el que no ens conformem en esta
declaració de paratge natural municipal i que la proposta de
resolució el que demana expressament és que siga una altra de
les figures que la llei contempla, que és la de paratge natural.

Amb esta figura, per una banda, el compromís de
participar en la gestió, especialment a efectes econòmics, ja
la té la Generalitat Valenciana.
Per tant, tenim la cobertura que
és la institució que representa a tots, la institució
que ha de finançar, ha de mantindre, s'ha de responsabilitzar
que econòmicament allò va a funcionar.

Demanem també expressament que, d'acord
amb la mateixa llei, la figura de la responsabilitat de la gestió
puga ser delegada, és un supòsit que contempla la llei en els
ajuntaments que així ho demanen.
En el cas d'Elx és una
cosa que en tota garantia es podria demanar, si és que
s'arriba a eixe tipus de conveni.

En la figura del paratge natural no cal estar a
expenses que la propietat privada demane expressament estar inclosa en
l'espai, sinó que directament és normal.
O siga, si en
l'Albufera de València o el Fondó d'Elx hagueren
de demanar permís als propietaris privats per a estar, segurament no
estarien, perquè això és de caixó, com se sol
dir.
Per tant, és una petició que a més comprendria
també el terme municipal de Santa Pola, ho demanara o no ho demanara
l'ajuntament de Santa Pola.
I a més permetria eliminar tota
una sèrie de problemes que en estos moments estan assetjant estos
espais.
Per exemple, ara, amb motiu de la recent modificació de la
llei urbanística, l'Ajuntament de Santa Pola ha aprovat una
modificació de determinats projectes urbanístics en el sentit
pròpiament de duplicar la quantitat de vivendes que van a
edificar-se allí.
O siga, mantenint els mateixos metres edificables,
la famosa trampa esta que on cabien a la millor mil vivendes, ara, en els
mateixos metres, van a haver-ne dos mil, i la pressió humana que se
va a ficar allí va a ser impressionant.

Jo crec que per totes estes raons nosaltres pensem.
.
.
,
a més va ser en el seu dia una petició formal del mateix
Ajuntament d'Elx, i és una petició de tots els
col·lectius ciutadans ecologistes, que mereix un altre nivell de
protecció el Clot de Galvany.
I, per tant, demanaríem a la
conselleria que reconsiderara la seua decisió i que la modificara a
l'alça, declarant-ho paratge natural, tal i com arreplega la
llei.
I que, d'acord amb l'article 48, apartat 8, la
delegació de la gestió poguera ser tramesa, previ els
tràmits oportuns, als ajuntaments interessats que aixina ho
demanaren, que podria ser el d'Elx o el de Santa Pola.

Crec que és millor, sempre en este cas
d'espais naturals, que esta protecció estiga coordinada,
estiga, digam, centralitzada a un nivell econòmic en la conselleria
i la gestió que baixe al terreny municipal, si és que hi ha
compromisos en eixa matèria i hi ha capacitat
d'assumpció de la resposta.

Per tant, nosaltres, la nostra petició
és concreta, que siga paratge natural, d'acord amb el que
contempla la mateixa llei i que lògicament s'amplie a tota la
delimitació que reuneix característiques semblants.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor Oltra.

Por parte del Grupo Parlamentario Popular, tiene la
palabra el señor Modrego por diez minutos para el turno en contra.

El senyor Modrego Caballero:

Gracias, señora
presidenta.

Señor Oltra.
Bueno, repetimos los debates yo
creo que reiterativamente.
Pero, bueno, seguiremos razonando y explicando
por qué no vamos a aceptar sus propuestas.

El Clot de Galvany, evidentemente, es un espacio de un
gran valor ambiental.
Así está reconocido en todas las
actuaciones de los distintos gobiernos valencianos y así se ha
reconocido en las distintas actuaciones que se han tomado sobre la zona.

Probablemente sería ya el año 1999
cuando se inicia, por parte del Ayuntamiento de Elche, el expediente para
su declaración como paraje natural municipal.
Ese expediente yo creo
que ha durado muchos años, tuvo una depuración
jurídica por parte de los servicios jurídicos de la
administración, en el sentido de la famosa discusión de si
los terrenos privados tendrían que estar en la figura de paraje o
no.
Y al final lo que se aplica, tanto en este paraje natural municipal
como en otros, es puramente el análisis jurídico de lo que se
desprende de la ley.
Y evidentemente hay que adaptar por parte del
Ayuntamiento de Elche la figura que se había propuesto a la
delimitación, a las características de la figura.
Y, bueno,
pues ha merecido la aprobación por parte del Gobierno Valenciano de
una figura de protección y una colaboración, que ese es el
aspecto fundamental de esta figura, de la colaboración en la
protección entre lo que es la administración municipal y la
administración autonómica.

Por lo tanto, yo entiendo que en esa y en otras
actuaciones la voluntad de protección por parte del gobierno es
máxima.
La garantía de que el Clot de Galvany está
protegido y se está invirtiendo es total.
Hay otras figuras,
catálogo de zonas húmedas.
Hay otras figuras, como
declaraciones de impacto ambiental a actuaciones de los ayuntamientos tanto
de Elche o de Santa Pola donde se han planteado desclasificaciones de
suelo.
Y eso se lo digo porque en una de ellas estaba yo como director
general, y me parece -estoy hablando de memoria- que se
desclasificaron de suelo urbano entonces del plan general más de
cien mil metros en las proximidades del Clot de Galvany.

Por lo tanto, el conjunto de actuaciones van a
proteger el Clot de Galvany y a garantizar, como está garantizado
mediante las distintas figuras de protección, su viabilidad.

Yo, las veces que he estado en el Clot de Galvany,
tengo que decirle que en su momento, como conseller de Medio Ambiente, que
he estado siempre muy satisfecho del grado de protección, y de
actuación y de compromiso tanto de la sociedad ilicitana, como del
ayuntamiento, como de la conselleria.

Evidentemente, también tengo que decirle que,
dentro del sistema de protección ambiental, en Elche, en Santa Pola,
hay parques naturales (so d'un
telèfon mòbil).
.
.
hay parques
naturales, evidentemente no voy a decir que tengan mayor valor que el Clot
de Galvany, porque eso es muy difícil decir, pero sí tiene
una escala, tienen mayor superficie, mayor variedad de especies, que,
evidentemente, es donde se hace un esfuerzo mayor por parte de conselleria,
y se dejan abiertas las otras líneas.

Por lo tanto, yo.
.
.
¡hombre!
,
podríamos decir que todos los espacios de la comunidad de un cierto
valor ambiental merecerían la máxima figura de
protección.
Yo creo que en ésta, tal como están
planteadas las actuaciones por parte del Ayuntamiento de Elche y del
Gobierno Valenciano, está garantizada la protección.

Y eso que usted plantea de los temas
urbanísticos y tal, eso no es así.
Yo le digo que no hay
ninguna actuación que pueda perjudicar, que se pueda plantear que
perjudique al Clot de Galvany con las figuras que hay.
Que formalmente la
figura de paraje natural a usted le gustaría más, pues, puede
ser, puede ser que le guste más.
Ya le digo, en la comunidad solo
hay uno, que es el Desert de les Palmes, que, evidentemente, por el tema de
tradición, por escala, por impacto paisajístico, pues,
evidentemente, en la provincia de Castellón yo creo que es
más ajustada la figura, sin desmerecer, ya digo, el Clot de Galvany,
que merece, desde luego, toda la protección.

Pero yo entiendo que esa argumentación que
usted plantea de que no tiene financiación, de que hay
desprotecciones, eso no es así.
¿Que a usted le
gustaría más una figura?
Pues, puede ser.
Si se hubiese
empezado de esa figura, creo que sería razonable, pues, haberla
aprobado.
Pero, habiendo tenido una tramitación de cuatro o cinco
años, teniendo una concertación social importante en la zona,
teniendo unas figuras de protección como catálogo,
declaraciones de impacto (veus), actuaciones de la conselleria, yo creo que es razonable.
Y
lo que no es justo, desde luego, es que usted plantee que hay una
desprotección.
Eso no es cierto.

Que usted diga, «oiga, la figura de paraje me
gustaría más».
.
.
Puede ser.
(Veus) Pero, desde luego, yo le garantizo y, desde luego,
así ha velado y va a seguir velando el Gobierno Valenciano, para que
no haya ningún problema ni de gestión ni ambiental en el Clot
de Galvany.
Yo creo que usted no me puede plantear en el Clot de Galvany
ningún problema específico, no mayor que el que puede haber
en alguna otra zona, pues, por temas de sequías o por temas de
cualquier otro problema de este tipo, que es evidente que están
asociados a la propia climatología, por ejemplo, en épocas
como ahora de sequía, pero que se dan, yo creo que de forma mucho
más importante en otros humedales que no en el Clot de Galvany.
Y,
desde luego, yo creo que ni atentados ni ocupaciones de suelo ni problemas
de ocupaciones urbanísticas.
Desde luego, no las hay, no las hay en
el Clot de Galvany ni las va a haber.
Desde luego, yo tengo la absoluta
seguridad de que eso es así.

Por lo tanto, ya le digo, nosotros vamos a defender,
también por un tema de razonabilidad ideológica: entre todos,
entre ayuntamiento, Gobierno Valenciano, en un proceso muy costoso, hemos
aprobado una figura de protección.
.
.
Y, después, yo le
diría, vamos a aprobar el plan concreto de gestión de la
zona, vamos a solicitar que haya fondos autonómicos que ayuden
también a los municipales, porque la figura ahí se plantea
por una colaboración.
De hecho, el Ayuntamiento de Elche yo creo que
ha hecho una gestión importante en ese humedal.

Por lo tanto, yo le pediría que usted
dulcifique o que sea más objetivo en lo que es su crítica a
las actuaciones en el Clot de Galvany, reconozca que se está
haciendo una buena labor por todos, que tal vez no le satisfaga al cien por
cien, pero que, desde luego, no se plantea el problema que usted
señala de que haya una desprotección del Clot de Galvany.

Gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor diputado.

Por parte del Grupo Parlamentario Socialista, tiene la
palabra el señor Sanmartín por diez minutos.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies.

El que estem plantejant aquí és del Clot
de Galvany, sobretot, el terme municipal d'Elx, actualment ja
és un paratge natural, és incrementat, actualment és
paratge natural municipal, passar-ho a paratge natural.

A mi, el que m'agradaria és que es
pogués concretar més i millor el que són.
.
.
, en el
canvi de pas d'una figura a l'altra, concretar millor els usos
i activitats administratives dins del paratge en qüestió, ja
que és sabut per tots que, una vegada establerta la
protecció, queden condicionats o limitats l'aprofitament dels
recursos, usos tradicionals i tal.

Actualment, l'Ajuntament d'Elx ho
està gestionant, ho està portant correctament.
A més a
més, jo no tinc cap problema en aprovar aquesta proposta,
però esmentar que la pròpia.
.
.
En el cas de les llacunes, com
és este, recorde que ja la mateixa Llei d'espais naturals
protegits de la Comunitat Valenciana de l'any 1994 contemplava una
protecció amb caràcter general per a aquest tipus de zones
humides, siguent les seues aigües estancades o corrents, salubres o
naturals o artificials.

En definitiva, pense que incrementar aquesta figura de
protecció estaria més dirigit a la qüestió de la
propietat privada, en el sentit que el paratge natural obliga a incloure
aquells propietaris afectats dins de l'àrea, mentre que,
evidentment, en el paratge natural municipal no es produeix.
Insistixc,
nosaltres no tenim cap problema en aprovar aquesta proposició,
però voldria que quedés clar dos qüestions: el tema de
l'administració d'aquest paratge per part de
l'ajuntament, perquè ho ha fet correctament, ho ha gestionat
correctament fins ara; i el tema, sobretot d'una vegada establerta la
protecció, compte amb el tema dels condicionants o límits a
l'aprofitament dels recursos i usos tradicionals, perquè
s'ha demostrat que ha funcionat correctament.

Per tant, nosaltres anem a aprovar-la, però
insistim en el tema que fins a data d'avui, terme municipal de
l'Ajuntament d'Elx, la gestió ha segut
correctíssima i, per tant, penso que aixina se resol, per part de
l'ajuntament, no hi hauria cap problema en incrementar aquesta figura
de protecció, però amb els condicionants que he dit
d'aprofitament de recursos i usos tradicionals i, sobretot, de
gestió d'este parc natural.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señor diputado.

Por parte del grupo de L'Entesa, tiene la
palabra el señor Oltra.

El senyor Oltra i Soler:

Bé, comence per replicar-li al senyor Adolf.
Jo
havia explicat en la defensa de la proposta els motius principals que
justifiquen la sol·licitud d'ampliació de la figura de
protecció.
I, a més, per escrit en la proposta figura que la
gestió, d'acord amb l'article 48, deu ser encomanada a
l'Ajuntament d'Elx.
O siga, encara que l'àmbit de
protecció passara a ser una figura autonòmica, sí que
vullc que la gestió continue en l'Ajuntament d'Elx i en
el de Santa Pola, si ho demanara, no?
, i la conselleria vegera que cal que
se donen les circumstàncies per a això.

Per tant, això me pareix que és
correcte, però que com a elements també que millorarien
substancialment, per una banda, el tema de la propietat privada.
O siga,
que existixquen zones de propietat privada dins d'un espai natural i
que no estiguen afectades per, digam, les limitacions d'eixa figura
de protecció, em pareix un tema delicat.
Després,
l'Ajuntament d'Elx va sol·licitar que la
declaració d'espai protegit abraçara 600
hectàrees i se n'han declarat 170.
O siga, que han quedat fora
la gran part de la sol·licitud en el seu dia.
Per què?
Doncs,
perquè, probablement, ahí també hi ha moltes zones de
propietat privada i perquè estem parlant també de zones com,
per exemple, podria ser el Fondet de la Senieta, jo m'imagine que el
senyor Modrego sí que el coneixerà, perquè, bé,
va estar ahí, en el pla general i tal, a on, doncs, sí que hi
ha unes expectatives urbanitzadores importants.

Llavors, este tipus de qüestions estan
ahí.
A mi m'agradaria que no estigueren, però estan
ahí.
Llavors, d'alguna manera, això suposa, doncs, que
eixes expectatives continuen vigents, no?
Clar, se diu, és cert que
l'Ajuntament d'Elx.
.
.
Home, i no van a dir-m'ho a mi, que
han fet molt per allí i s'ha invertit.
Sí, això
és correcte i és la veritat, però crec que és
injust també, o siga, que siga l'Ajuntament d'Elx el que
estiga pràcticament en solitari, en la majoria d'ocasions,
invertint allí, quan és un espai que és un espai de
tots els valencians.
O siga, per tant, deuria això.
.
.
També,
de veritat que, bé, deixar-ho a la voluntat de l'ajuntament.
.
.
I si l'ajuntament canvia el dia de demà la majoria.
.
.
O siga,
este tipus de qüestions també cal tindre-les en.
.
.
¿I
Santa Pola?
¿Què passa en Santa Pola?
O siga, la part de
 Santa Pola del Clot de Galvany, eixa, què passa?
Perquè
l'ajuntament no demana la seua inclusió, ha quedat fora, i com
ha quedat fora, doncs, allí, si quedava algun tros que estava
encara.
.
.
(Veus) No
està, de Santa Pola no hi ha res dins.
.
.
(Veus) No, però el Clot de Galvany no és terme
municipal a soles d'Elx, també hi ha una part de Santa Pola.
(Veus) Bé,
«está protegido».
.
.
Part d'ell està
edificat.
El CJ5 està edificat!
(Veus) Està edificant-se,.
.
.

La senyora presidenta:

Por favor, señor diputado.

El senyor Oltra i Soler:

.
.
.
«està edificat», no, està
edificant-se en estos moments, eh?
O siga, edificant-se en estos moments.

I bé, allí hi ha una previsió de
construir un camp de golf també, en l'Ajuntament de Santa
Pola.
O siga, no me pareix que un espai natural tinga de tindre estes
limitacions: la propietat privada per una banda, que els ajuntaments ho
demanen o no ho demanen, si no ho demanen no queda protegit.
.
.
Per tant,
este tipus de qüestions no me pareixen correctes.

Nosaltres tampoc demanem en esta proposta la figura
màxima, que dia el senyor Modrego.
El paratge natural era la figura
màxima fa uns anys, però hui en dia està parc natural.
O siga, demanem una figura intermèdia, que siga un poc superior a la
de paratge natural municipal, per les raons que he explicat, però
que som conscients que hi ha parcs naturals d'un cert volum,
d'una certa importància, que el Clot, pel seu tamany, digam,
no replega, no?
Però, vaja, sí que creem que supera
allò de la proposta que té en estos moments.

I és una proposta, quan se va declarar paratge
natural municipal, bé, ahí estan les declaracions dels
responsables de l'ajuntament, socialistes i d'Esquerra Unida
criticant la forma i, especialment, el tema de l'extensió de
la declaració, perquè és incompleta i, a més,
clar, això suposa deixar una gran quantitat d'espai sense un
nivell de protecció mínim que, bé, ara mateixa o el
dia que a la millor el color polític de l'ajuntament canvie i
vullguen requalificar terrenys, eixa possibilitat està oberta.

De l'altra manera, a nosaltres ens agradaria que
quedara tancada, i la millor manera que quede tancada és que tinga
una figura de protecció més ampla i, si és possible, a
nivell autonòmic, encara que després la gestió, si
és satisfactòria, que jo crec que en estos moments ho
és, poguera continuar sent del mateix ajuntament.
Però creem
que la figura esta és una figura que responsabilitza (veus) més
l'administració autonòmica, que jo crec que, en
definitiva, és un poc la por que té la mateixa
administració autonòmica, de dir, bé, jo ajude si vull
o si puc, però la responsabilitat, si això s'afona o no
s'afona o tal, és dels ajuntaments, que s'han atrevit a
demanar-ho, que és un poc el que el decret demanava.
O siga,
és eixa figura.

Perquè jo crec que en temes d'espais
naturals la conselleria deuria ser la que ordenara tot este tema i la que
assumira les competències.
Després, la llei contempla
també la delegació de la gestió, si se dóna una
sèrie de circumstàncies, que en este cas crec que se
donarien.
Però eixa protecció crec que mereix que siga la de
paratge natural.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Oltra.

Por parte del Grupo Parlamentario Popular,
señor Modrego, tiene la palabra por cinco minutos.

El senyor Modrego Caballero:

Gracias, señora presidenta.

Bueno, yo, brevemente, reiterar los argumentos
señalados en la primera exposición, y señalarle,
señor Oltra, que hay un tema.
.
.
Yo creo, fíjese lo que le
digo, que el tema de paraje natural es una figura destinada
fundamentalmente a la gestión.
En el sentido de que el Clot de
Galvany, mediante el catálogo de zonas húmedas, las
protecciones que figuran en los planes generales mediante las declaraciones
de impacto ambiental, del plan general de Elche, que también era yo
director general de Urbanismo, y las declaraciones de alguna
homologación que se produjo en Santa Pola, yo creo que protegen
todos los espacios de valor de la zona.
Todos los espacios de valor de la
zona.

Evidentemente, la figura de paraje natural municipal
está encaminada a actuaciones de recuperación, de mejora, de
mantenimiento, pero no tanto de protección, sino de una mejor
gestión del plan.
Y, evidentemente, yo creo que.
.
.
, y en eso le
puedo decir que este expediente era uno de los primeros que yo tenía
intención de aprobar cuando era conseller, y no se pudo aprobar por
los informes jurídicos propios del expediente, tanto de conselleria
como de Presidencia.
O sea, yo le puedo decir que no había ninguna
intención política de reducir nada, sino que este expediente
iba con las hectáreas que iba, pero hubo alegaciones, hubo informes
de los servicios jurídicos y hubo que modificarlo.

Hubo que modificarlo, porque no me acuerdo cuál
fue el que.
.
.
Pero este prácticamente era de los primeros que iba a
hacer.
Entendiendo que aunque se redujese la superficie, el volumen de
colaboración, de financiación, del plan de protección,
dado que ya está protegido también por otra figura, nos va a
dar una garantía de que esta figura, ya digo, que esta encaminada
fundamentalmente a la gestión.
.
.
(inoïble), una serie de informes ambientales, una cultura de
protección de las zonas húmedas, que no puede decir usted que
en estos últimos años ha habido atentados a alguna zona
húmeda en la comunidad.
Ha habido un incremento de la
protección, porque yo me acuerdo que su partido planteaba
reivindicaciones en el marjal de Massamagrell, en Agua Amarga.
.
.
,
siempre planteando lo que usted está diciendo ahora del Clot de
Galvany: «Eso se va a urbanizar.
El PP urbanizará».
Pues, no, el PP ha sido el que lo ha protegido.
Pero, además de
proteger ese, ha protegido muchos más.
Ha desclasificado suelos al
lado de las salinas de Calpe, dentro de las salinas de
Peñíscola, que había suelos calificados como urbanos
desde el año setenta y pico, en los marjales de Nules, de Moncofar.
Ha hecho desclasificaciones de suelo muy importantes.
O sea, no planteemos
ese «¡oiga!
, la intención que tiene el Partido
Popular.
.
.
».
No, no, nosotros tenemos la intención de
proteger.

Lo que le ha dicho el señor Sanmartín
también está muy claro, que en esa zona, tanto en el Hondo,
como en el Clot, como en toda esa zona, hay una serie de usos tradicionales
agrícolas que cada vez se va viendo que son más compatibles
con el tipo de suelos que hay.
Y yo creo que eso es un valor a proteger.
Han estado hasta ahora conviviendo perfectamente y  creo que esa
sensibilidad hay que mantenerla.

Por lo tanto, ya le digo que no entiendo de ninguna
manera justificado que se plantee el cambio de figura de protección
porque eso vaya a añadir un plus de protección o vaya a
eliminar una desprotección.
Entiendo que, cuanto mayor rango,
evidentemente, mejor sería la figura.
Pero, está
perfectamente proporcionado a los valores ambientales y naturales del Clot,
al sistema de gestión, a la cultura ambiental que hay en la zona, la
figura que protege perfectamente el Clot de Galvany, además
-ya le digo- con la panoplia de otras figuras que lo protegen.

También le pediría al señor
Sanmartín que ya que entiende que está suficientemente
protegido, por lo menos se debería abstener en esta
proposición porque, si no, es un poco contradictorio lo que
argumenta de decir que «bueno, que está todo muy bien, pero
que a pesar de todo, pues, voy a apoyar una propuesta que cambia lo que se
está haciendo».

Por lo tanto, ya digo, presidenta, nosotros no vamos a
aceptar esta propuesta.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Modrego.

De acuerdo, pues, debatida la proposición,
pasamos a votación la propuesta.
¿Votos a favor?
6.
¿Votos en contra?
9.
¿Abstenciones?
Ninguna.
Por 9 votos en
contra y 6 votos a favor queda rechazada la proposición.

Esta presidencia quería informar a los
señores y señoras diputados que el punto número 19 del
orden del día ha sido desplazado por esta Mesa al último
punto del orden del día de la comisión debido al registro de
entrada, que es muy reciente y se ha puesto mal en el orden del día.
Era informarles y subsanar con la información la fecha.

Y, ahora, vamos a hacer diez minutos, si les parece,
de receso, diez minutos, y continuamos con el siguiente punto del orden del
día.

(Se suspén la reunió a les 12 hores)

(Es reprén la reunió a les 12  hores
i 28 minuts)

Proposició no de llei sobre la declaració
de les llacunes de Rabassa com a paratge natural de la Comunitat
Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els
Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 17.
661, BOCV
número 77)

La senyora presidenta:

Seguimos con el siguiente punto del orden del
día, que es el número 4: presa en consideració de la
proposició no de llei sobre la declaració de les llacunes de
Rabassa com a paratge natural de la Comunitat Valenciana, presentada pel
Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

Para su presentación, tiene la palabra el
señor Carles Arnal por quince minutos.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Bon dia, novament.

Entrant ja en matèria en el tema d'esta
proposició no de llei, que l'única cosa que
pretén és garantir el nivell adequat i suficient de
protecció d'un paratge que pensem que ho mereix, els valors
que se comentaran.

Des de fa mesos el nom de Rabassa ha passat a ser una
actualitat continuada als mitjans de comunicació, a causa d'un
projecte urbanístic que podem classificar de desmesurat i que
és emblema i representació de la irracionalitat
urbanística.
Aixina ho han qualificat, no únicament ho estic
dient jo, això ho han dit des d'experts de més alt
nivell en temes urbanístics, arquitectes destacats, entitats de tota
classe i personalitats lligades al món de la universitat o que
coneixen bé el tema del que estan parlant.
Un emblema i
representació de la irracionalitat urbanística.

Este projecte acumula gran part de les mostres de
desgavell que presenta l'actual procés urbanístic,
desordenat i desmesurat al País Valencià.
Ha posat
també de relleu -si volen, després, podem entrar en
estos qualificatius, per què ho estem dient i en este cas per
què a este projecte que té eixes
característiques-, però diem que esta discussió
sobre este projecte urbanístic, que tan polèmic resulta ser i
que encara està generant una fortíssima discussió en
l'àmbit no únicament d'Alacant sinó de tot
el País Valencià, també ha posat de relleu
l'existència en la zona afectada pel projecte
urbanístic d'un projecte natural que a hores d'ara
està mal protegit encara, com és el conjunt de llacunes de
Rabassa i el seu entorn.

Estes llacunes són d'evident i reconegut
origen humà, la qual cosa no impedix en absolut que tinguen unes
característiques dignes de preservació.
En este moment, ja
han sofrit, després de cessar l'activitat humana de
caràcter extractiu que les va generar, han sofrit un procés
de renaturalització i han adquirit, de fet, unes
característiques reals de zona humida que poden mantindre un
ecosistema valuós en una àrea, en un entorn -que
vostés coneixeran- especialment degradat i desproveït
d'espais naturals d'interés i que, realment, que hi haja
allí este paratge encara realça més el seu significat.

Esta zona que estem parlant alberga una
vegetació que s'ha de considerar i també una fauna
destacable, coses estes que contribuïxen a recomanar la seua
conservació i protecció.
Estem parlant d'un conjunt de
llacunes, de cinc llacunes, i també d'unes elevacions, algunes
d'elles destacades, que en conjunt formen este paisatge que mereix la
protecció.

Per donar només una pinzellades en
relació al valor de la fauna, dir que s'han trobat en este
paratge diverses espècies de mamífers, algunes d'elles
catalogades, destacant diverses espècies de quiròpters;
s'han catalogat també diverses espècies d'amfibis
i rèptils, totes elles protegides i catalogades; i s'han
comptabilitzat 73 espècies d'aus, 73, que inclouen: 8
espècies d'interés especial, incloses en
catàlegs nacionals; 3 espècies incloses en el catàleg
valencià d'espècies protegides o vulnerables; 9
espècies incloses en l'annex de la directiva europea
d'aus; i 9 espècies incloses en el catàleg de la Uicn,
de la unió internacional.
.
.
, catalogades com amenaçades o
vulnerables.
Evidentment, algunes d'estes espècies acumulen en
elles algunes d'estes categories.
Aleshores, he de matisar
açò.

De tota manera, si tingueren interés en
l'elenc complet de les espècies o destacar algunes de les
més valuoses, tinc ací un ampli informe que documenta
perfectament tots estos valors geològics, de vegetació, de
fauna, que avalen tot el que acabe de dir.
Entre les formacions vegetals
d'interés cal dir que hi ha zones d'espinar
alacantí, de tomellar alacantí, d'espartars i
d'associacions nitròfiles considerables.

Bé.
És important destacar que quan estem
parlant de la conservació d'una zona humida, com esta que mos
ocupa, la protecció no pot ser de manera seriosa, no pot ser
únicament de la làmina d'aigua o de la zona
estrictament immediata, continua.
La correcta conservació d'un
ecosistema com aquest implica incloure tot l'entorn que puga afectar
l'ecosistema i preservar una extensió que és
evidentment més ampla, que no únicament la làmina
d'aigua i una estreteta franja circumdant.
Açò ho
aclarim perquè a voltes s'arriba a este nivell quasi
ridícul de reducció a l'absurd -podríem
dir- de la protecció.

N'hi ha casos coneguts com, per exemple, les
salines de Calp, que allí s'ha arribat a l'absurd de la
reducció de l'espai a preservar pràcticament a una
mínima zona que envolta el que és la làmina
d'aigua, de manera que al final allò pareix més la
piscina particular d'una urbanització que un paratge natural
amb possibilitats de mantindre's de forma autònoma, com un
ecosistema que té els seus recursos i que interactua en el seu medi,
que ha de tindre un mínim medi natural amb el qual interactuar.
Si
no és així, està garantit que això
sucumbirà a les pressions de l'entorn quan el cercle
s'estrete tant que, al final, arriba a ofegar eixe reduït
paisatge protegit.
D'alguna manera això és el que
pretén el Pla urbanístic de Rabassa, en reduir tot
allò a una mínima expressió i considerar-lo un parc
urbà integrat, rodejat, dins d'eixa urbanització que,
fins i tot, pretén tancar eixes zones.

La protecció d'unes zones humides, com
esta que defensem, implica que disposem com a mínim d'un
perímetre de protecció d'allò que es diu
«un àrea d'esmorteïment d'impactes»,
que realment servisca per a connectar totes les àrees i constituir
una àrea contínua, que per la seua extensió puga
mantindre eixos valors íntegres i fer front a possibles degradacions
de l'entorn.

A més a més, hem d'insistir que en
este cas que ens ocupa és molt necessària esta
protecció, no únicament pels valors que abans he mencionat i
he resumit, sinó, sobretot, perquè el risc que
s'instal·le una enorme urbanització al voltant
d'esta àrea implicaria una multiplicació dels impactes
negatius que poden acabar literalment amb l'ecosistema, amb els seus
valors, si este no té garantides uns àrees dignes, amples, de
separació d'estes zones urbanitzades, perquè eixa
urbanització vol projectar-se ahí i pot acabar amb eixe
valor, a no ser que vostés vulguen, finalment, impedir eixa
urbanització, que no ho sabem.

Esta urbanització, en urbanitzar la
perifèria de l'indret, implica molts impactes que,
evidentment, són obvis.
Si de cas, els destaquem: soroll,
contaminació, presència humana continuada, llums, efecte de
barrera, efecte d'ombra, que poden suposar les edificacions, a
més del trencament i impossibilitar moltes voltes les connexions amb
altres espais naturals o seminaturals exteriors que poden suposar tot el
conjunt.
.
.
Sí, seminaturals, però que poden albergar un
mínim de fluix de fauna, com supose que ningú dubtarà,
i que és molt important, perquè, si no, quan
s'aïlla tant un espai està garantida, quan
açò es tan reduït, la seua mort anunciada.

Aleshores, torne a dir, si tant es reduïx i
s'aïlla, estem condemnat a mort a eixe espai.
Les coses clares.
Si no n'hi ha eixa existència ampla d'esmorteïment,
eixa franja d'esmorteïment d'impactes, la protecció
a les llacunes és il·lusòria, només per la
galeria.
Tal volta açò no preocupe al PP, acostumats com
estan a col·laborar en l'eliminació de qualsevol rastre
de vida quan la pressió urbanística aixina ho exigix,
però des del punt de vista ecològic esdevé
indispensable l'establiment d'esta zona.

Les llacunes, a despit del seu origen antròpic,
constituïxen ara, de fet, una zona humida.
La llei valenciana obliga a
protegir la zona i catalogar-la, almenys a protegir-la.
Vostés tenen
una resistència numantina a catalogar totes les zones humides.
Bé, saben perfectament que la legislació fa el manament de
protegir totes les zones humides, catalogades o no.
Per tant,
hauríem de catalogar-les, però encara que
s'entossudissen en no catalogar-les, sàpiguen que la llei els
obliga, donat que són, de fet, zones humides, a protegir-les.
I han
d'actuar en conseqüència o, si no, reconéixer que
no volen fer-lo i haurien de justificar per què.

Nosaltres el que demanem en la proposta és que
ho protegisquen mitjançant alguna de les figures previstes en la
vigent Llei d'espais naturals protegits.
Saben perfectament que esta
llei preveu fins set figures diferents, entre les quals no serà
difícil trobar dos o tres fórmules escaients.
No hem volgut
amb la nostra proposta tancar definitivament i marcar quina figura per
facilitar que n'hi haja un acord i un consens ací.
 Recorde que açò també va recomanar que es fera
el Síndic de Greuges, en un informe, en el qual sí que
recomana una figura concreta, però podria ser esta o una altra.
El
que pensem és que ha de ser una de les figures que marca esta llei.

El reconeixement legal de la protecció
d'un paratge.
Entenem que si únicament existeix eixe
reconeixement formal, encara aixina pot significar molt poc en la
pràctica.
Si realment no n'hi ha una voluntat de
protecció -i és el que ens temem que aixina passe en el
cas del PP-, pot ocórrer que s'haja fet eixa
protecció sobre el paper i que això no servisca més
que per a fer una publicitat enganyosa, per a dir, per a anar sumant una
sèrie de números en una taula i dir que tenim tantes
hectàrees protegides i res més, que s'haja quedat
això merament en eixa declaració formal.

Aleshores, nosaltres encara que entenem que el
declarar una zona com a protegida pot quedar-se en el paper i
després deixar-la morir també lentament, per falta de
recursos econòmics, per falta d'actuacions, per manca
d'intervencions de vigilància i control, per falta d'una
regulació escaient d'usos, tot això.
Però,
encara i així, encara i així entenem que la protecció
formal és un primer pas, un primer pas encara que si es reduïx
al mínim pobre, però és un primer pas que pot tindre
una eficàcia legal ja, per exemple davant els tribunals, encara que
no hi haguera eixa voluntat després de ser conseqüent.
Aleshores, ja ens pareix important i per això la reclamem.
Si
després eixa declaració oficial anara acompanyada de mesures
adequades, efectivament els efectes beneficiosos serien molt destacats,
serien molt importants, i podrien ajudar a eixa conservació.

En definitiva, esta zona ja reunix a hores d'ara
eixos valors que he dit que mereixen, jo crec, -i si no ja m'ho
diran vostés si no estan d'acord- però nosaltres
pensem que sí que reuneixen, hi ha estudis fets, bons estudis de
tots estos aspectes que ho demostren.
I eixos valors mereixen algun tipus
de protecció, el que ara s'acorde amb major consens entre tots
si volen o deixant-lo obert.

I, torne a dir, la necessitat de protecció
és urgent, no únicament pels valors naturals sinó per
les agressions que està rebent el lloc ara i pel risc que
s'incrementen estos impactes negatius se segueix endavant este
projecte urbanístic.
Per això la urgència.
Per
això la necessitat.
Perquè esta àrea, bé siga
este projecte que està projectant-se o altre, està clar que
és objecte del desig especulador i urbanitzador que ara està
expandint-se per tot el país.

En una visita que vaig fer a la zona vaig poder
comprovar personalment algunes de les amenaces i els riscos de
degradació en la zona: abocaments de residus de tota mena, fems,
freqüentació no regulada de persones i vehicles en
l'entorn de les llacunes amb efectes negatius.
I, a més, va
ser casualitat que en el moment que vaig anar vaig comprovar com estaven
allí efectuant-se abocaments de residus a gran escala, materials
àrids procedents d'obres de construcció, d'obres
públiques, per una gran quantitat de camions que han deixat
allí una enorme quantitat d'àrids en l'entorn, en
les proximitats de la llacuna, contribuint a degradar el paratge mateix i
el paisatge, eixe famós paisatge que algun dia protegiran
vostés o que diuen que algun dia volen protegir, que està
degradant-se allí també.

La gravetat d'este fet que estic dient, va fer
que nosaltres ho denunciàrem immediatament el Seprona i a totes les
autoritats, perquè ens pareixia intolerable.
Però
després, demanant informació ací a les Corts, he sabut
que estos abocaments comptaven amb la tolerància i
l'autorització de l'administració
autonòmica valenciana, la qual cosa és sosprenent.
I
és una evidència del poc esforç que
s'està fent en preservar el medi ambient i el paisatge en una
zona tan sensible com la que estem dient.
Torne a dir-ho.
Vam denunciar el
Seprona i les altres entitats pertinents i la conselleria i després
vam rebre indicacions que allò estava tolerat, que allò tenia
permisos.
No ho entenem, no ho entenem.

Finalment, de totes maneres, el tema que més
ens preocupa és que el projecte de Rabassa vaja endavant i és
el que projecta ombres més negres i els majors riscos de
degradació irreversible de la zona.
Per això és molt
important que es protegisca esta zona, torne a dir, en una extensió
major de la que eixe projecte està preveient que voldria
convertir-lo, torne a dir, en una espècie de piscina particular
-ahí diu en un parc urbà- però és
pràcticament uns jardins de la urbanització.
Això no
és una zona natural, un paratge natural protegit que ha de fer unes
altres funcions i que ha preservar uns valor destacats i que no basta, no
estan adequadament garantits, ni molt menys, amb el que preveu eixe pla.
Vostés mateixa ho han reconegut.
Sabem que han hagut intervencions
de la Conselleria de Territori reconeixent que eixa extensió que
planteja és molt baixa, que eixa forma, diguérem, de
salvaguardar a penes la làmina d'aigua i el seu entorn
immediat és insuficient.
Però el projecte tira endavant amb
eixes característiques i això ens pareix molt perillós
i que s'hauria de rectificar.
Ara tenim una ocasió.
Vostés tenen ara una ocasió de rectificar o de fer valer eixa
aparent voluntat de protecció.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias a usted
diputado.

¿Grupos que quieran intervenir?
Por parte del
Grupo Parlamentario Popular tiene la palabra, por diez minutos, el
señor Modrego.

El senyor Modrego Caballero:

Gracias, señora
presidenta.

Yo creo que es bastante orientativo las dos cuestiones
que trae Izquierda Unida hoy aquí.
Estamos hablando del Clot de
Galvany y de las lagunas de Rabassa.
Yo creo que eso es indicativo de a lo
que ha quedado reducida la polémica inicial, esa bandera que yo a
los grupos de izquierda, especialmente Izquierda Unida y especialmente el
señor Arnal, de protección de medio ambiente, de
protección de nuestros humedales, pues después de unos
años de aplicación de la política del Partido Popular,
aquellas banderas que alzaban, que ya lo he dicho antes, cuando hablaban de
Agua Amarga, de Rafalell y Vistabella, del marjal de Massamagrell.
Bueno,
pues todos esos marjales que reivindicaban ya están perfectamente
protegidos.
Otros sistemas, como los humedales del sur, cuentan con nuevos
planes que ampliaron de forma notabilísima sus perímetros de
protección.
Y, bueno, todo ello mediante un catálogo de zonas
húmedas que no sé exactamente, porque no llevo la
contabilidad al día, pero al menos había obtenido ya treinta
y tantas sentencias favorables del Tribunal Superior de Justicia respecto a
las determinaciones que había tenido, cuando había sido
recurrido, tanto por colectivos ecologistas para reclamar más
protección como por propietarios que recababan menor
protección.
Por lo tanto, yo creo que era y es un documento que
garantiza su idoneidad técnica y su función de
protección.

Entonces, ahora resulta que el Partido Popular no
protege el medio ambiente.
No me acuerdo exactamente, pero creo que el
catálogo incluía 45.
000 hectáreas y sus entornos de
protección, con la clasificación de suelo no urbanizable
protegido, con la desclasificación de más de 600
hectáreas y actuaciones, yo creo, verdaderamente importantes y
sustanciales en lo que es la protección del medio ambiente en
nuestra comunidad.
Y ahora, bueno, estamos discutiendo que si la figura de
protección del Clot de Galvany debe ser la de paraje natural o debe
ser la de paraje natural municipal.
Bueno, es un matiz importante.
Pero
creo entonces que la labor de protección de los humedales del
Partido Popular está cumplida al 99%.

Y ahora llegamos a otro tema fundamental del sistema
de zonas húmedas valenciano, probablemente el mejor del
Mediterráneo y más equilibrado, que son las lagunas de
Rabassa.
Mire, la lagunas de Rabassa las estudiamos desde el principio.
Yo
me acuerdo cuando se elaboró el catálogo de zonas
húmedas que los informes de los mejores expertos, geólogos,
hidrogeólogos, expertos de la universidad, concluían que no
había que catalogarla.
¿Por qué?
Aplicaban motivos
puramente técnicos.
Bueno, no hay ninguna condición que haga
que eso tenga las características de una zona húmeda
convencional.
¿Por qué?
Porque son unos estratos de arcilla
que se empezaron a trabajar y a hacer unos huecos mineros, de unos veinte o
treinta metros, ahí es variable.
Y, bueno, por ser impermeables por
las escorrentías actuales de los años después del
abandono, se produce que el agua de la zona va allí y se produce la
evaporación porque no hay filtración.

Entonces se analizaba y uno de los argumentos que me
daba era «oiga, no, mire, es que el nivel freático está
en 90 metros por debajo.
En cuanto usted altere.
.
.
».
O sea, no
tiene ninguna condición edafológica, ni geológica de
ningún tipo de zona húmeda.
Es algo que se ha producido que,
y no le digo que no, que no tiene valores ambientales, claro que los tiene.
Primero, es una zona húmeda, aunque sea artificial, porque la Ley de
espacios naturales lo dice muy bien.
Eso por un lado.
¿Y tiene
valores naturales?
Claro que tiene valores naturales, tiene algunos valores
naturales, hay algunas especies que se ha producido por una
naturalización.
Pero que este espacio, comparado con la red de
humedales de la Comunidad Valenciana tiene relevancia autonómica,
descartado totalmente, descartado.
¿Es que cualquier espacio que
haya una especie protegida, un elemento de una especie protegida ya es un
espacio protegido?
No.
Hay que proteger la especie en su globalidad, el
conjunto de los ecosistemas, no cada punto del territorio de algo que puede
desaparecer día a día.

Por lo tanto, yo creo que el sistema de protecciones
que tiene la laguna de Rabassa está adecuado a lo que es.
El Patema,
primero, tiene las condiciones por ser una zona húmeda, aunque sea
artificial y no merecedora de valores para catalogar que, evidentemente,
cualquier actuación urbanística tiene que tener su
declaración de impacto y esa declaración de impacto va a
garantizar la preservación de esa zona húmeda con los valores
que tiene.
Y, segundo, está incluida en el Patema, que ya marca los
espacios libres que se tienen que proteger.

Por lo tanto, ya le digo, me satisface mucho que usted
plantee como grandes problemas ambientales las lagunas de Rabassa y la
figura de protección del Clot de Galvany.
Además, le digo,
las dos están perfectamente protegidas, las dos están
perfectamente protegidas.
Claro, el tema va un poco más allá.
Usted llega al tema del urbanismo del tema de Rabassa.
Pero, claro, para
estar en contra de Rabassa.
.
.
Y yo lo estimo legítimo que usted
esté en contra del Plan parcial de Rabassa, puede hacer usted lo que
crea conveniente.
Es un plan, evidentemente, que está aprobado por
el ayuntamiento, que el Gobierno Valenciano no ha adoptado ningún
criterio y puede que se apruebe o puede que no se apruebe.

Por lo tanto, decir que el Gobierno Valenciano no
está apoyando Rabassa.
Eso no es cierto.
Diciendo que el Plan de
Rabassa va a ser perjudicial para las lagunas, eso no es cierto, no es
cierto, señor Arnal.
No es cierto, porque existen las
garantías y las medidas para que, en la aprobación de
cualquier planeamiento o denegación, pues, evidentemente, las
lagunas de Rabassa queden perfectamente protegidas.

Por lo tanto, señor Arnal, yo creo que si usted
está en contra del plan de Rabassa, yo creo que usted ha dicho que
hay mucha gente en contra.
Hay mucha gente en contra y mucha gente a favor.
Y hay argumentos de todo tipo.
Y la conselleria tendrá que valorar
todos esos argumentos; tendrá que valorar el marco legal, aplicarlo
con todo rigor; tendrá que ver los informes de la existencia de
agua, la existencia de especies protegidas, de la integración
territorial, de la accesibilidad, de las cargas, de la vivienda social y
tendrá que tomar una decisión.
Y en ese momento usted yo creo
que estará legitimado para argumentar, bueno y ahora también,
pero en ese momento estará legitimado con más base, porque
sabrá qué decisión se ha tomado.

Pero plantear que la actuación de Rabassa es
una actuación que no se debe de llevar a cabo, porque va a
perjudicar a las lagunas y las lagunas son algo de un valor fundamental
para la comunidad, pues eso es lo que le digo que no se sostiene.
Que usted
esté en contra del plan Rabassa, que a mí me parece muy
legítimo, pero reconozca que las lagunas de Rabassa tienen la
protección adecuada a sus valores naturales, que está
incluido en el Patema como espacios libres, tiene que tener la
clasificación de suelo no urbanizable de especial protección
por sus características.
Y eso va a ser así, seguro, en la
tramitación de cualquier figura urbanística.

Por lo tanto, señor Arnal, yo tengo que
concluir que tenemos que rechazar esa propuesta, como rechazamos en su
momento, ya digo, la inclusión en el catálogo de zonas
húmedas, cuando luego los tribunales nos han dado en ese y en otros
muchos casos toda la razón.

Por lo tanto, señalarle, señor Arnal,
que el Partido Popular protege el medio ambiente, que nuestro medio
ambiente ha pasado hasta prácticamente casi el 30%, sumando el Plan
forestal de espacios protegidos, y que el salto ha sido cualitativo.
Que
ningún espacio.
.
.
(remors) Señor Arnal, no, no, de paraula, no.
La mera clasificación de un suelo de especial
protección, inviabilizando cualquier uso contrario con sus
características naturales, no es que sea sobre el papel, es el paso
más importante, es el paso más importante para proteger
cualquier parte de nuestro territorio.
Y esos pasos han sido sustanciales,
fundamentales.
Y, ya le digo, no hay ningún espacio relevante de los
catalogados, de los que no tienen cinco especies -yo no sé el
número que tienen que tener según los expertos­-.
Yo tengo aquí los informes, además los conozco porque
trabajé en su momento con ellos, de los jefes de servicio, jefes de
área de los espacios naturales que dicen que sí, que hay unas
especies relevantes.
Pero que, claro, eso comparado con los espacios que
tenemos en nuestra comunidad, de verdad, como todo el sistema de humedales
desde las salinas de Torrevieja, Santa Pola, el Fondó, salinas de
Calpe, marjal de Pego-Oliva, los cinco humedales Ramsar, la Albufera, todos
los marjales de.
.
.
, las lagunas de Rabassa, son, no digo irrelevantes,
pero casi.

Y, además, ya le digo, tienen la
clasificación, van a tener la clasificación de suelo no
urbanizable que tienen ahora y tienen que tener la de no urbanizable
protegido y además del sistema del Patemae los protege como sistema
de espacios libres y las valora positivamente para integrarlos en cualquier
actuación que se tenga que realizar, que ya le digo, está
pendiente de la aprobación por la conselleria y en ese momento
será criticable, entiendo yo.

Gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señor
diputado.

Por parte del Grupo Socialista, señor
Sanmartín, tiene la palabra.

El senyor Sanmartín:

Gràcies, presidenta.

Senyor Modrego, ha comentat una qüestió
d'artificialitat d'aquests aiguamolls.
Jo li he de recordar que
la mataeixa Llei d'espais naturals de la Comunitat Valenciana
contempla una protecció amb caràcter general per aquest tipus
de zones humides i diu concretament: «.
.
.
siguen les seues
aigües estancades o corrents, salobres o salines, naturals o
artificials».
Per tant, que vosté diga que en la
declaració d'impacte ambiental ja queda protegit o que
té una protecció adequada com a espai lliure a través
d'un pla d'acció territorial com és el Patamae,
doncs me pareix molt poqueta cosa.

Jo inclús li recorde que en l'anterior
llei de sòl no urbanitzable, la del 1992, ara substituïda
l'any 2004 per una nova, es concretava que, amb l'objecte de
preservar les zones humides els terrenys inclosos com a tal, seran
classificats obligatòriament com a sòls no urbanitzables
protegits.
I a més a més afegia que aquesta
classificació s'havia de mantenir inclús en el
supòsit de dessecació per qualsevol causa.

Per tant, jo no vaig a entrar en el pla Rabassa,
perquè, municipalment, l'ha aprovat qui l'ha aprovat.
Hi
ha molts grups que no l'han aprovat.
Però el que he
d'insistir és en assenyalar que es tracta, i este és
l'objectiu de la proposta de resolució, de preservar una zona
humida d'aquelles activitats susceptibles de provocar la seua
recessió o degradació.

I de fet, i resumint molt, coincidim tots els que
estem aquí -i vosté ho ha dit, vosté
mateixa- constitueix en el cas dels aiguamolls de Rabassa,
constituïx un ecosistema amb recursos mediambientals propis i
sobretot, imprescindibles per a l'equilibri de la zona, del perill de
sofrir una pressió urbanística al seu voltant important;
té un problema afegit de l'abocament incontrolat de tot tipus
de residus inerts i sobretot, també, el mateix informe del
Síndic de Greuges, donant un toc d'atenció, demanant la
protecció.

Per tant, nosaltres anem a donar suport a aquesta
iniciativa.
Però me pareix molt fluix el tema que puga dir que amb
la corresponent declaració d'impacte, quan se fa, qualsevol
pla urbanístic ja es protegirà.
Per aquesta mateixa
raó, quan vosté era conseller no s'haguera hagut de fer
el catàleg de zones humides, segons vosté.

Evidentment, que la declaració d'impacte
ambiental dirà què és el que s'ha de fer en
aquesta zona en qüestió.
És el que parlàvem ahir:
el problema és la discrecionalitat i l'arbitrarietat que pot
existir al respecte i a aquest pas, les llacunes de Rabassa tenen molts
números per a desaparéixer de forma ràpida.
No me vaja
dient que els informes geològics i tal.
.
.
són escorrenties
que es produïxen d'altres llocs, no són surgències de la
pròpia zona.
O siguen naturals o siguen artificials, però el
que no em pot negar ningú és que allí hi ha una
sèrie d'aiguamolls que pense que s'han de preservar.

Res més.

La senyora presidenta:

Gracias, señor Sanmartín.

Para turno de intervención tiene la palabra por
diez minutos el.
.
.
cinco, perdón, cinco minutos el señor
Carles Arnal.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Me resulta inqualificable, per no dir infantil, que
vosté diga, se sorprenga que.
.
.
, a què ha quedat reduïda
la nostra bandera de protecció.
Bé.
No, no.
És que me
pareix una cosa tan pueril.
.
.

Mire vostè, limite's a mirar
l'acta, perdó, l'ordre del dia d'esta
reunió i vorà la gran quantitat de zones en les quals hi ha
conflictes ambientals.

Pretendre vosté que, de la lectura dels primers
punts dir: «No.
L'única preocupació ambiental que
hi ha ara per part de l'Entesa se limita a estos dos paratges.
I la
resta del món està perfecta».
Això, torne a dir,
és inqualificable.
Llisca vosté l'ordre del dia i
vorà la preocupació nostra com s'estén a
moltíssims altres llocs i continue vostè mirant els ordres
del dia d'altres reunions i altres plenaris i comprovarà que,
lamentablement, la nostra preocupació continua sent molt ampla per
la seua actuació, per l'actuació del seu partit.
Continua sent molt gran.
Ara, concretament hui, estem tocant estos temes en
este moment i més altres que hauríem de debatre.
Però
ara ens centrem en estos.
Però, per favor, no me diga que
implícitament estic dient que tota la resta va de meravella.
Això és absurd.

Després vosté diu que, se referix a les
sentències del Tribunal Superior de Justícia a favor seu.
Un
moment!
El que diu el Tribunal Superior de Justícia, i és
molt interessant, és que aquelles zones humides, encara que no
estiguen catalogades, ho són de fet i per tant s'han de
protegir, cosa que més bé, li lleva la raó a
vosté, que sempre està mantenint el contrari.
I això
vol dir que qualsevol zona humida catalogada o no -i vostés se
neguen a catalogar amb motius ambigus i rars moltes voltes- encara
així, han de protegir-se, vulguen vostés o no.

I evidentment, i lamentablement, li podria fer una
catàleg també molt estens de zones humides catalogades o no,
afectades ara mateix.
Per parlar, per exemple, de l'albufera
d'Orpesa, d'aterraments que estan fent-se en les zones de la
Safor, al pla de Cabanes o per parlar de zones tan protegides com
l'Albufera de València, que no obstant, estan continuadament
degradant-se.
És a dir, no podem estar gens satisfets.

Vosté diu: «Tenim ja.
.
.
Podem estar
satisfets perquè tenim el 99% de la feina feta».
Fals.
No
tenen fets vostés ni molt menys la feina.
Que va!
La realitat
és: moltíssimes zones humides estan degradades, catalogades o
no.
I això és molt greu.

Bé, també li diré.
.
.
Vosté
també me diu ací unes coses.
.
.
diu: «La zona
està perfectament protegida».
És que ho ha dit tres o
quatre voltes.
Això és rotundament fals.
Eixa zona no
té cap figura de protecció autonòmica.
Cap!
Cap!
Zero!
Per tant, no me diga això.
Que estiga qualificada en el Pla
d'ordenació urbana d'una determinada forma implica algun
tipus de protecció insuficient.
Nítidament insuficient, com
està clar, no?

I sàpiga vosté a més, si mira
bé, que eixe pla no li dóna la protecció suficient a
tot el conjunt de totes les llacunes i a tot l'entorn.
Se limita a
una part i, per suposat, en una àrea raonable i suficient.
Per tant,
jo li recomanaria que reflexione pel que està dient i siga
més exacte, per favor, siga més realista.
Diga les coses
més clares.

El Patemae, com ara li diré, tampoc és
suficient.
Fixe's vosté que el que estem dient nosaltres no
és tan descabdellant perquè ho demanen, fins i tot, el
Síndic de Greuges i altres entitats.
I nosaltres no estem dient si
ha de ser una figura o altra.
Vosté diu: «És que les
llacunes no seran tan fonamentals per al País
Valencià».
Jo no estic dient-li que siguen més
fonamentals que l'Albufera, ni les compare, però que tenen el
seu valor, sí.
I que, per tant, alguna de les figures pot ser
adequada: la del paratge natural o la del paratge natural municipal.
Per
què no?
Per què no?
Perquè els estudis estan
ací.

Vosté me diu: «Tinc uns quants informes
tècnics de la conselleria que no m'ho recomanen».
A
banda que eixa realitat cal actualitzar-la perquè canvia, i per sort
moltes zones naturals poden canviar a mal o algunes a bé, amb
intervencions humanes o no, a voltes en algunes zones encara no
s'intervé, resulta que eixes van millorant i a voltes, algunes
que estan protegides van degradant-se.
Hi ha estes paradoxes.

Però el fet és que cal actuar al dia.
I
jo me pregunte: «I vostés per a què els informen de la
Universitat també?
».
Perquè jo no negue la validesa
dels seus tècnics de.
.
.
Però, al cap i a la fi, moltes voltes
actuen amb uns criteris.
.
.
sí, són de tots però a
voltes estan sotmesos a pressions polítiques molt evidents.
I per
què no comptar també.
.
.
no és incompatible, ni molt
menys, amb la Universitat.
Per això tenim les universitats, els
centres d'investigació que poden dir molt i per què no
escoltar-los.

I vosté no ha intervingut -a la millor,
ho fa ara- dient-me, referint-se a la degradació actual, a la
degradació actual.
És que existix.
Per tant, eixa
protecció, la que hi haja ara, està claríssim que
és insuficient perquè està destruint-se ara mateix.
O
negue-ho, si vol negar-ho.

I quant a Rabassa, efectivament, és una
barbaritat per molts més motius que per afectar les llacunes.
En
això estem d'acord.
No és eixe l'únic
motiu, ni molt menys.
És per moltes, moltes altres coses.

I per acabar, insistisc, si vosté diu que el PP
vol manifestar la protecció del medi ambient i altres coses, no siga
contradictori, no estiga dient una cosa i la contrària, i done
suport a esta mesura, que no va contra ningú, que no vol més
que reconéixer i reforçar una protecció que, ara per
ara, és insuficient.
Claríssimament insuficient.
Que
està degradant-se eixa zona i que té perill de degradar-se
més.
I, per suposat, vostés col·laboren molt poquet en
eixa preservació del medi.
Poquíssim.
Poquíssim,
poquíssim, la qual cosa me fa dubtar de les seues paraules.
Si foren
coherents, votarien per la protecció d'una zona com esta.

I respecte al 30% protegit del territori, li recomane
que utilitze xifres fiables.
Ací tinc una resposta a una pregunta
que va fer una diputada seua a les Corts de Madrid, té una resposta
molt clara, que algun dia comentarem.
.
.
Però, ja no tinc temps.
Ho
comentarem amb cura.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor diputado.

Para réplica, tiene la palabra por cinco
minutos el señor Modrego del Grupo Popular.
Adelante.

El senyor Modrego Caballero:

Gracias, señora presidenta.

Bien, señor Arnal.
Yo creo que tiene que
argumentar, ya al final de su exposición, ha repetido los argumentos
de antes, pero no ha rebatido ninguno de los argumentos que he dicho yo,
aparte de llamar incalificable, infantil, pueril.
.
.
Bueno, pues
aquí estamos para algo más que para ofenderse y para utilizar
ese tipo de terminología.

Yo creo que he dado muchos argumentos: he hablado de
niveles freáticos, he hablado de informes, he hablado de especies,
he hablado de figuras de protección, de marco legal, de sentencias.
Porque claro, y eso.
.
.
no termino de entenderlo.
Usted habla, vamos a
ver.
.
.

Hay un catálogo de zonas húmedas y hay
un conjunto de sentencias que, prácticamente todas, 30 ó 40
- no sé exactamente- 37 -me informaron-,
daban la razón frente un demandante que pedía, por un lado la
exclusión y en otros casos la inclusión, ha dado razón
a la administración actuante, al Consell en el contenido de la
decisión y, fundamental, en los criterios y metodología
empleados para la clasificación de las zonas húmedas.

Y, evidentemente, lo que dice es que el
catálogo está bien hecho.
Porque si no, las sentencias
dirían lo contrario.
¿Qué dice también?
Que eso
en ningún caso lo dijo el catálogo.
Que una zona
húmeda.
.
.
puede ser una zona húmeda.
Aquí
está la definición en la Ley de espacios naturales.
Pero
tiene que estar en el catálogo.

Para que esté en el catálogo, los
criterios son los del catálogo.
Y están bien hechos, cosa que
no era lo que usted decía.
Usted decía: «Tendrá
que haber tres mil, cuatro mil, cinco mil.
No se sabe.
Toda zona
húmeda, tenga un metro cuadrado, sea una rotura de una
tubería, algo que tenga una humedad constante.
.
.
».
Es que
es verdad.
Es que ustedes llegaban al absurdo de plantear que todo elemento
del territorio que tenga, por el motivo que sea, una humedad constante en
el tiempo, eso es una zona húmeda, que es la definición.
Una
rotura de una tubería es una zona húmeda.
Claro.
Las balsas,
las acequias, todo elemento natural o artificial.
Pero oiga, hay que poner
un poco de criterio y seriedad y valorar para qué está la
administración autonómica y qué valores tenemos que
proteger.

Y evidentemente, claro, que ahora usted diga que nos
ha quitado la razón.
No, no nos ha quitado la razón.
Nos la
ha dado.
Nos la ha dado.
Y cuando usted está hablando continuamente
de ambiguos y raros, usted no me ha contestado a nada de lo que le he dicho
de los criterios técnicos, del aval de universidades, la sentencia y
los espacios de valor que se han protegido.
Y los informes técnicos
que dicen que las lagunas de Rabassa, evidente, son un espacio con algunos
valores naturales, pero no son.
.
.

Porque claro, usted llega aquí.
.
.
y
llegamos un poco al absurdo, que usted en la propuesta, lo que dice es que
las Cortes Valencianas instan a la Conselleria de Territorio a la
declaración de las denominadas lagunas de Rabassa en término
municipal de Alicante, como paraje natural de la Comunidad Valenciana.
Ustedes dicen eso.

Ahora dicen que no.
Que cualquier figura.
Vamos a ver
si nos aclaramos.
Ustedes dicen paraje y dicen paraje.
Y paraje, y paraje,
según la ley, según la ley, son lugares naturales, son
lugares naturales.
No procede.
Ha metido usted la pata además, en
esto y en todo lo demás.
Y en todo lo demás.
Y Yo se lo
reitero.
Y déjese de enfadarse y de calificativos.
Reconozca que los
humedales están protegidos.
Que usted cree que las lagunas de
Rabassa, que evidentemente no tienen los valores merecedores de un nivel de
protección señalado en la Ley de espacios naturales, como en
todos los informes técnicos, pero que, no obstante, sí que
están protegidos por la clasificación que tiene, que es de no
urbanizable actualmente, y por la obligación, y por la
obligación que tienen de acuerdo a la Ley de espacios naturales de
estar calificados de suelo no urbanizable de especial protección en
la declaración de impacto.
Y va a ser así.

Y porque está protegida en los documentos de
planificación territorial, donde se analizan los aspectos de
crecimientos.
.
.
El Patema, que es una reflexión metropolitana donde
se integran crecimientos, infraestructuras, desarrollos, espacios de
oportunidad, la influencia de la universidad, dice que tiene que ser un
espacio libre y un espacio protegido.
Y, evidentemente, dentro del
área metropolitana, como va a ser aquí el parque
metropolitano del Turia.
¡Si es que estamos hablando de los sistemas
de protección modernos, actuales, y no ustedes que siempre
están buscando el detallito de las.
.
.
!
Estamos llegando un poco al
absurdo.
Yo creo que lo que ustedes deberían hacer es dejarse ya de
ir al detallito.
Si ustedes quieren, como ya le he dicho yo, estar en
contra.
.
.

Porque, claro, ustedes dicen: «Es que no tenemos
agua, tenemos problemas de zonas húmedas, no tenemos caudales
ecológicos».
Haber apoyado el trasvase.
Porque, claro,
llevamos no sé cuántos años y no hay ni desaladoras,
ni las va a haber.
Si es que es mentira, si es que es humo, si es que.
.
.
Usted lo decía ayer: «No, lo que hay que hacer es que no venga
nadie, lo que hay que hacer es no construir casas y lo que hay que hacer es
ducharse menos, como hacen en algunos países europeos,
gastaríamos menos agua».
Gastemos menos agua y así no
tendremos problemas.
(Remors) Y como las infraestructuras consumen mucho espacio, pues no
construyamos infraestructuras, nos saldrá más barato.
(Veus) Ese planteamiento yo
creo que no es serio, yo creo que no es serio.
Porque al final es
así.

El AVE, en contra del AVE.
El trasvase, en contra del
trasvase.
Política de ahorro, no de satisfacción de
necesidades.
Oiga, es a lo que vamos.
Queremos vivienda protegida, pero
luego no queremos vivienda protegida.
Bueno, vamos a aclararnos.
Es que es
muy fácil criticarlo todo y no solucionar nada.
Y es lo que pasa a
Izquierda Unida.
Ayer teníamos aquí un debate,
estábamos discutiendo lo malo que era para un pueblo algo.
.
.
en un
pueblo donde no tienen ni un representante  Izquierda Unida, y lo
tiene que traer a las Cortes.
Es que estamos llegando a cosas que realmente
se caen por su propio peso.

La senyora presidenta:

Vaya terminando, señor Modrego.

El senyor Modrego Caballero:

Termino, señora presidenta.

Reiterarle que las lagunas de Rabassa están
perfectamente protegidas, y lo van a estar por el Partido Popular.
Ustedes
no se preocupen de eso.
Y si lo que quieren es estar en contra de otro
proyecto, como Rabassa, utilicen otros argumentos, no utilicen la coartada
ambiental, porque la bandera del medio ambiente, señorías, la
lleva el Partido Popular.

La senyora presidenta:

Gracias, señor Modrego.

(S'interromp la gravació)

Proposició no de llei sobre l'establiment
d'una microreserva de fauna en tot el sistema càrstic de les
coves de Miravet, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els
Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 17.
862, BOCV
número 79)

La senyora presidenta:

Vamos a continuar con el siguiente punto del orden del
día, que es el número 5: presa en consideració de la
proposició no de llei sobre l'establiment d'una
microreserva de fauna en tot el sistema càrstic de les coves de
Miravet, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra
Valencia: Entesa.

Para su proposición y presentación,
tiene la palabra el señor Carles Arnal por quince minutos.
Adelante.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Moltes gràcies.

Intentaré, no obstant, ajustar-me al temps per
agrair, a més, que hàgem inclòs este tema, que pense
que era important.

Bé, en esta proposició pretenem
l'establiment per part de l'administració valenciana,
d'una sèrie de mesures per garantir la protecció
efectiva, real, d'un ric patrimoni natural valencià, ara per
ara desprotegit i greument amenaçat.

Jo lamente repetir estes paraules, «desprotegit
i amenaçat», però és que no puc qualificar la
situació d'altra manera, i me perdonaran vostés.
Ja
m'agradaria a mi poder dir que té protecció i que no
està amenaçat.
A la millor si actuem ací bé
tots, canviem la situació.

Bé.
Com vostés sabran, jo no vull
esgotar-los en documentació que tenim ací, però als
darrers anys s'han descobert, recentment, un conjunt de cavitats que
constituïxen un sistema càrstic, ubicat a Cabanes, la Plana
Alta, a prop del paratge natural del Desert de les Palmes, que
vostés ja sabran que constituïx un valuós patrimoni
ecològic.

En estes cavitats s'ha trobat un conjunt molt
important d'espècies de fauna cavernícola.
Algunes
d'elles singularment rares, entre les quals hi ha endemismes
d'extraordinari interés.

El simple descobriment d'este patrimoni, que ja
ha sigut objecte de publicacions científiques, hauria d'haver
portat ja a l'establiment urgent de mesures de conservació.
.
.
-perdó, el temps que no corre-, de mesures de
conservació, insistisc, per part de l'administració
valenciana, i com açò no ha passat encara, és el que
justifica d'entrada la proposició no de llei que estem
defensant ací.

Jo imagine que tots vostés ja coneixeran esta
riquesa faunística que he dit i que ha sigut objecte d'un
nombre important de publicacions especialitzades de caràcter
científic, però que també ha transcendit als mitjans
de comunicació convencionals, que se n'han fet ressò.

I, en tot cas, la Conselleria de Territori me consta
que ha rebut informes, documentació al respecte, des de fa temps.
I,
per tant, ha de ser coneixedora d'estos valors, que si fa falta,
remarcaria més endavant.

Supose també que si són coneguts estos
valors faunístics del lloc esmentat, les seues senyories estaran
d'acord en l'elevada transcendència que tenen i en la
necessitat de conservar-los, protegir-los amb adequades mesures, amb les
quals defensem en esta proposició no de llei, a la qual espere
l'adhesió de tots, esta volta sí, tenint una
aprovació d'un patrimoni que espere que ningú
qüestionarà.

La proposta que fem adquirix un relleu major i una
major urgència i justificació si tenim en compte que tot este
patrimoni es troba actualment, des de fa mesos, amenaçat per unes
obres.
Es tracta -recordaran vostés- de la famosa
carretera Cabanes-Orpesa, famosa per la forta polèmica social que ha
generat i per l'ample conjunt de protestes i rebuigs que ha generat i
també per la intervenció de tribunals, que l'han
paralitzat en diferents ocasions, reconeixent els valors naturals que amb
la seua construcció es veurien irremeiablement afectats.

En altres ocasions ja s'ha parlat en esta cambra
del projecte de carretera i les seues implicacions.
Potser no siga
necessari fer ara una explicació detallada al respecte, però
vull destacar, no obstant, que s'ha demostrat clarament que el seu
traçat previst té alternatives molt preferibles, i que no
tenen, ni molt menys, els impactes que té el traçat que
s'ha iniciat i que els jutjats han paralitzat en diferents ocasions.

Diguem-ho clar, este vial no és necessari, no
és necessari en este traçat.
No discutim la necessitat de
connexió entre les poblacions que al final es volen connectar.
No ho
discutim ara ací.
Però eixe traçat el considerem
innecessari.
Existix una solució viable que pot complir els mateixos
objectius quant a comunicació entre nuclis urbans i que afecta.
.
.
i
que este altre alternatiu no afectaria de manera important, de manera
comparable, eixe conjunt de valors ambientals tan destacats que estem
defensant ací.
Per tant, és que hi ha una solució,
és que hi ha solucions viables a este problema.

Tornant al tema específic que estem debatent,
la proposició no de llei consta de tres punts, els quals són
complementaris -i voldria que ho entengueren aixina, es complementen
mútuament i es reforcen-, per a aconseguir un objectiu
comú: establir un nivell de protecció adequat per garantir la
pervivència i la preservació d'espècies tan
valuoses i amenaçades a què m'he referit.

Es tracta d'una proposta oberta també,
perquè l'administració podria aplicar-la de manera
flexible, sempre que respectara els objectius i línies generals
d'esta proposició, si al final acaba sent aprovada de forma
unànime, com espere, com no hauria de ser d'altra manera.

La proposta en alguns dels seus apartats no tanca
completament el seu contingut, sinó que permet triar també
l'opció que es considere més escaient pel Govern
Valencià.
L'objectiu fonamental, per damunt de quina
opció, és garantir amb total rotunditat la protecció
d'uns valors amenaçats, sobre els quals existix un ampli
consens referent al valor biològic i ecològic, que no podem
qualificar més que d'extraordinari a nivell mundial.
I si ho
dubta algú, després destacarem per què.

La primera mesura proposada és declarar la zona
com a microreserva de fauna.
Entenem que és una mesura innovadora,
però que podria establir-se fàcilment i que té un
antecedent i un referent clar en les microreserves de flora.
Les
microreserves ja tenen implícit en el seu nom la referència
que es tracta d'una àrea de protecció relativament
menuda, tot i que el seu prefix no ha de portar a pensar
-esperem- a una escala de mil·límetres,
sinó un poquet major.
Esperem, com siga obvi per a tots, que no siga
de mil·límetres.
Potser menuda, però no tan.
.
.

Les microreserves de flora s'apliquen per a la
protecció d'elements singulars del patrimoni botànic
que s'han de protegir, sense necessitat d'abastar grans
extensions, ni de grans mesures específiques de gestió o
conservació, que implicaren grans, diguérem, recursos
econòmics o grans regulacions d'usos, etcètera,
etcètera.
El que pretenen fonamentalment és garantir que la
zona considerada no sofrirà alteracions en la seua realitat actual
que puguen implicar la seua degradació o destrucció.
Simplement això, garantir que no s'altere la situació
actual.

Evidentment, aquesta declaració no és
incompatible, no és incompatible amb altres figures de
protecció de major abast i poden perfectament estar incloses dintre
de les zones protegides amb altres figures legals, com ja passa, de fet, en
molts altres casos, els quals s'imbriquen.
.
.
vaja, no totalment,
però en part solapades diferents figures amb diferents nivells i
característiques de protecció.

Però la seua individualització, porta
contemplar accions particulars de protecció, que, no obstant
-torne a dir-, no tenen per què implicar ni grans
inversions econòmiques ni grans regulacions de gestió.
Bàsicament és garantir la pervivència del valor que se
considera fonamental, en este cas, la fauna -en este cas, no
és una espècie botànica, sinó
faunística-, mitjançant la salvaguarda del seu
hàbitat front a alteracions que puguen alterar-lo, alterar eixe
equilibri ecològic, que és el que manté eixa fauna.

Esta declaració podria fer-se creant una figura
específica per decret del Consell o per altra via relativament
ràpida, que no entra en contradicció amb la normativa ja
existent de protecció de la naturalesa.

El segon punt demana la protecció de tot el
sistema càrstic de Miravet que conté esta fauna valuosa,
emprant aquella figura legal que siga la més escaient de les quals
contempla la legislació valenciana.

Esta proposta complementa, i no es contradiu, no
és contradictòria amb l'anterior, perquè
pretén que s'adopte una de les figures emprades per la llei
valenciana, per a donar un rang de protecció més elevat, que
ací sí, en esta figura, poder fer aportacions
econòmiques i, si calen, establir ja cauteles legals més
àmplies que ajuden a reafirmar la protecció dels valors
ecològics.

Diguem que la primera mesura, microreserva de fauna,
és una actuació fàcil i d'abast limitat, que pot
començar a tindre eficàcia ràpidament, mentre que la
protecció emprant les figures de la llei d'espais naturals pot
exigir més temps, però tindria un abast territorial major i
donaria unes majors i millors garanties, així com la possibilitat de
disposar de recursos econòmics i altres per a assegurar la
conservació i mesures de gestió més elaborades.

Com he dit, són compatibles.
I, a més,
la segona és una proposta oberta, perquè
l'administració podria optar per diverses de les opcions:
paisatge protegit, reserva integral, monument natural, paratge municipal
protegit.
.
.
Qualsevol d'estes entenem que serien adequades al valor i
al significat d'este paratge.

Finalment, la tercera de les propostes incloses en la
proposició no de llei obri també una porta que complemente
les altres i les reforça.
Es tracta de la inclusió dintre del
paratge natural protegit del Desert de les Palmes.

Aquesta seria també una mesura fàcil de
promoure, totalment lògica i coherent, donada la gran proximitat del
paratge natural i, a més, la inevitable interrelació entre
els ecosistemes implicats, que estan junts, tocant-se i mútuament
s'afecten.

De fet, si el paratge natural haguera disposat
d'allò que preveu la llei d'espais naturals protegits, i
d'allò que disposen altres zones protegides, és a dir,
haguera tingut una franja relativament ampla d'esmortiment
d'impactes, no estaríem ara debatent ací este tema,
perquè gran part de l'ecosistema estaria ja.
.
.
diguérem, estaria gran part protegit i la principal agressió,
el principal risc, la principal amenaça estaria totalment
descartada.

No es va fer aixina en el passat, però
s'està encara a temps de fer.
Ara és absolutament
necessari, tant pel valor immens del patrimoni amenaçat, que abans
no es coneixia.
.
.
Açò vull remarcar-ho, perquè
és important.
És que fa uns pocs anys, quan s'estava
dissenyant tot açò, no es coneixia el gran valor del que
estem dient.
És més, ara, actualment, encara no s'han
acabat d'identificar i catalogar i de saber tot el valor
d'allò que s'està descobrint, perquè estan
dia a dia havent novetats, descobrint-se nous valors, de gran
rellevància, que encara no estan completament estudiats.

I açò, este valor tan gran -torne
a dir- no es coneixia.
I el fet que ho coneguem ara justifica de
sobra que se revisen les decisions que es van prendre anteriorment, i
tenint en compte, a més, la imminència de possibles
afeccions, la imminència d'estes agressions, que acabarien,
amb total seguretat, amb estos valors que estem dient.

He dit abans que volia ser curt.
Ja sé que
abans no circulava el rellotge, per tant vaig a acabar.
Però
volguera, no obstant, recordar perquè coneguen vostés el
valor de la fauna, almenys en una miqueta, en unes pinzellades només

Estem parlant, no es tracta només d'unes
poquetes espècies valuoses, que ho són, sinó de tot un
ecosistema molt valuós en conjunt.
Entre les espècies
més destacades hi ha 6 espècies noves per la ciència,
desconegudes fins ara, de crustacis, més 16 altres espècies
destacades de diferents grups zoològics.
Es tracta d'una de
les cavitats espanyoles amb major biodiversistat de fauna trobada en un riu
subterrani.
Es tracta d'una de les 20 cavitats del món
més destacades quant a la seua fauna troglòbia, on es troben
20 espècies estrictament troglòbies i algunes que són
endemismes absoluts que es troben només ací i en cap part del
món.

Crec que només estos elements que estic dient i
estes consideracions són tan destacades i no es poden considerar
més que extraordinàries, i mereixerien sobradament que
s'aprovara la proposta que nosaltres estem defensant ací.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor diputado.

Por parte del Grupo Parlamentario Popular.
.
.
No.
Por
parte del Grupo Parlamentario Socialista.
.
.
(Veus)

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
del Grup de
l'Entesa al Grup del PP, el més lògic haguera sigut
ja.
.
.

La senyora presidenta:

Sí, té
vosté molta raó.
Per tant, té vosté el torn
d'intervenció.
Deu minuts.
Adelante.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Molt bé.

En primer lloc, recordar que el mateix article 15 de
la Llei d'espais naturals protegits estableix amb caràcter
general que es protegiran totes les coves, simes i altres cavitats
subterrànies localitzades a la Comunitat Valenciana.
De fet,
prohibeix tota alteració o destrucció de les seues
característiques físiques, així com
l'extracció no autoritzada de qualsevol classe de materials
del seu interior.

Per tant, encara estem esperant un catàleg de
coves, de cavitats de la Comunitat Valenciana amb objecte de la seua
identificació particular, en el sentit que tot el que existix fins
ara -és el mateix que en allò del catàleg de
zones humides- queda pràcticament per a mi infravalorat, o
almenys s'infravalora una quantitat d'espais
característics des del punt de vista de simes, coves i altres
cavitats.

Jo pense que ahí la qüestió de fons
està en el vial Cabanes-Orpesa.
Jo recorde que aquest vial
Cabanes-Orpesa està paralitzat actualment pel quilòmetre
quatre i escaig, en la zona de Miravet, que és el que comporta
aquesta proposició no de llei de l'Entesa.

S'ha discutit durant molt de temps que si
opció sud, que si opció nord.
La pròpia, la que
defén la mateixa conselleria, l'opció sud, la que passa
per la ratlla del terme, entre Cabanes i Orpesa, insistisc de nou que tots
els estudis d'impacte ambiental s'han centrat en aquesta zona.

Si passem a l'altra, a l'opció
nord, amb un recorregut molt proper a l'actual, però sense
posar en perill tota.
.
.
el que és la zona limítrof al Desert
de les Palmes, recordar que des del Grup Parlamentari Socialista sempre
s'ha optat per una opció intermèdia, en el sentit, en
el sentit sobretot de no afectar el que és la zona de Miravet, que
és actualment on està paralitzat.
De fet, el PP, entre unes
coses i les altres, el cert és que el PP porta,
l'administració Popular, sis anys sense gastar un duro, per
unes excuses o per altres, o per paralitzacions o tal.

Per tant, la reflexió final que faig, ja que
s'està discutint, s'està debatent el tema del
conjunt de cavitats d'aquesta zona, demanar, demanar una
reflexió al Partit Popular en el tema de l'opció del
traçat d'aquest vial en una qüestió que pense que
és bàsica.
Evidentment anem a donar suport, però que,
insistisc, independentment, encara que no haguera sigut aixina, és
pel vial Cabanes-Orpesa, doncs bé, és d'obligat
compliment, d'acord amb la Llei d'espais naturals protegits de
la Comunitat Valenciana, ja que obliga a protegir qualsevol cova, qualsevol
sima o qualsevol cavitat subterrània localitzada a la Comunitat
Valenciana.
La resta d'especulacions sobren.
Però, alhora,
faig una reflexió en el sentit del vial Cabanes-Orpesa, paralitzat
des de fa ja temps, sense invertir per part de l'administració
i obstinat el Partit Popular amb una opció, en este cas
l'opció sud, que ha comportat entre els aspectes negatius no
solament el que avui ens porta aquesta proposició no de llei,
sinó la no execució d'una infraestructura que és
important per a la nostra província, de comunicar una part del que
és l'interior amb la costa.
Per tant, anem a donar suport a
aquesta iniciativa del Grup de l'Entesa.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor diputado.

Por parte del Grupo Parlamentario Popular, tiene la
palabra doña Carolina Salvador por diez minutos.
Adelante.

La senyora Salvador Moliner:

Muchas gracias,
señora presidenta.

Senyories.

Bé, els anem a contestar, senyor Arnal, a la
seua proposta de resolució sobre un tema que no només a
vosté li pareix que és molt interessant, sinó que ens
pareix que és molt interessant a tots.
De fet el valor
faunístic trobat a les coves de.
.
.
al sistema càrstic de
l'ullal de Miravet està reconegut per la Conselleria de Medi
Ambient, està reconegut per tothom perquè és
d'incalculable valor, vosté ho ha dit, a nivell mundial
està reconegut.
Aleshores això no li ho vaig a discutir de
moment.

Tampoc li vaig a discutir el traçat del
famós vial Cabanes-Orpesa perquè això és una
cosa que no consta en esta proposta de resolució i no anem a
discutir-ho.
Aquí no estem parlant de traçats ni estem
parlant de paralitzacions, sinó que estem parlant en este moment de
reconéixer un valor faunístic i vosté ens demana que
establim una microreserva de fauna en tot el sistema en Castelló, en
les coves de Miravet.

Mire, el que és la figura de microreserva de
fauna no existix.
Però no és perquè ho diga jo,
és que legalment no existix i ens hem d'atendre al que hi ha.
Hi ha una microreserva de flora, però no de fauna.
Però, a
més a més, conforme al Decret 218/1994, de 17
d'octubre, el que se conserva en este cas com a microreserva
és la flora, no és la fauna.
Però sí que li
diré que tota la fauna existent dins d'un sistema
càrstic, com és en este cas el que hi ha a les coves de
Miravet, queda protegit dins de la protecció genèrica i la
protecció específica de totes les coves en concret, com ara
li vaig a dir.

Vosté ens diu que la seua proposta està
relacionada, òbviament.
Jo també crec el mateix.
Avui en dia,
en este moment, en l'actualitat el sistema càrstic de Miravet
està protegit de forma genèrica i de forma específica.
De forma genèrica, l'article 16 de la Llei 11/1994, de 27 de
desembre de la Generalitat, d'espais naturals protegits de la
Comunitat Valenciana, protegix totes les coves, simes i cavitats
subterrànies de la comunitat.
L'article diu que se prohibix
l'alteració de les característiques físiques i
tot el que té la cavitat subterrània està protegit de
forma genèrica.
Específicament, el Decret 65/2006, de 12 de
maig, del Consell, desenrotlla un règim de protecció de les
coves i aprova un catàleg de coves de la Comunitat Valenciana que
protegix totes les coves de la Comunitat, aprovant un catàleg de 133
coves de protecció especial, entre les quals es troba el sistema de
cavitats subterrànies, denominat d'ullal de Miravet i, en
concret, tot el sistema càrstic al qual ens estem referint.

És aplicable en este cas la protecció
especial del decret, referint-se als articles 2, 3, 4, 6, 8, 9 i 11.
En
concret, els articles el que fan és, per una part, acollir-se
directament a la llei, perquè és una cosa que la llei mos ho
protegix, la Llei 11/1994, com li he dit abans, referint-se al règim
d'autoritzacions per tot el que comporta canvis en el que és
la integritat física i equilibri ambiental de les cavitats,
referint-se al règim d'evolució d'impacte
ambiental, referint-se al catàleg de les coves, com li he dit abans,
que cataloga 133 coves i especifica en tot este sistema càrstic
referint-se a la zona perimetral de protecció.
I ahí
sí que està clar que ens estem referint que, independentment
que el perímetre de protecció, com en este cas, que
són cavitats del sistema càrstic, relaciona el que és
el forat de la cavitat i un cercle d'una hectàrea de
superfície del que és la boca, tot el que és la .
.
.
(inintel·ligible) subterrània,
tot el que és amplitud subterrània queda implícitament
protegida.
Això òbviament està clar.
I el que
són els perímetres de protecció especials, com
és l'hàbitat, com li acabe dir, o la protecció
de la cavitat.

Respecte al que ens proposa vosté
d'incloure el sistema càrstic de Miravet dins de
l'àmbit territorial del paratge natural del Desert de les
Palmes, com abans li he dit, este sistema càrstic està
protegit genèricament per la llei, per la Llei 11/1994, i de forma
específica pel Catàleg de coves de la Comunitat Valenciana
65/206.
Aleshores incloure un altre àmbit territorial i una altra
figura de protecció no només pot ser redundant, sinó
que a més ha de tenir una sèrie de recursos jurídics,
administratius i de gestió i directors addicionals que ja existixen
i que estan inclosos.
A part d'això és que un paratge
natural és una figura que es crea on hi ha una gestió, una
conservació, un ús, però la protecció en si
està legislada com li acabe de dir.

Res més.
.
.
I bé, anem a.
.
.
se suposa que
anem a votar en contra de la seua proposta de resolució.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señora diputada.

Para réplica, tiene la palabra por cinco
minutos el señor Carles Arnal.
Adelante.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Doncs no, no anava a suposar que anaven a votar en
contra, perquè no entenc realment que això se derive del que
vosté ha dit.

Vosté comença reconeixent el valor de la
fauna, admetent que és extraordinari, però no vol comentar
que possiblement una carretera vaja a passar per ahí i que
això arruïnarà eixe valor de manera irreversible, com
manifesten els estudis que ja han estat presentats, tant pèrits que
han anat a declarar al jurat com informes de diferents universitats, per
experts en temes relacionats de fauna, d'hidrogeologia, que
manifesten com impactes d'eixa mena arruïnarien amb tota
seguretat o amb alta probabilitat la fauna que vosté mateixa diu que
és extraordinari i que ho reconeixen.

Per tant, si partim del reconeixement de
l'extraordinari valor d'una fauna que pot desaparéixer
de manera dràstica i a causa d'unes alteracions humanes que no
són.
.
.
que les hem d'elucubrar, que estan ahí presents,
i que, bé, no és el tema central de hui.
Però
està clar que estan ahí amenaçant eixa zona
claríssimament si no se fa res per a evitar-ho.

Després me diu que ja està protegit
perquè hi ha una declaració genèrica i fins i tot
específica referida a l'ullal de Miravet.
Bé, no
exactament.
Eixa figura de protecció que hi ha no és
suficient, d'entrada, entenem mosatros, perquè precisament no
garantix amb total contundència que realment això vaja a
preservar-se.
De fet, la mateixa conselleria està dient que malgrat
que tinguen eixa declaració, pensen continuar en eixe projecte que
afectaria la zona, la qual cosa significa que no és suficient i que
no està actuant-se amb la coherència que se necessita.

Per altra banda, vosté sap, ha de saber, que no
és en absolut incompatible el que s'estiga catalogant una zona
humida o una cavitat i que alhora estiga inclosa en altra figura de
protecció.
No hi ha cap classe de problema.
I
l'evidència és que hi ha molts casos, molts casos
aixina, fets inclús pel PP, que combinen estes diverses formes de
protecció.
Per tant, no se sosté que me diga que
açò complicaria res.
És habitual o és possible,
passa, ha passat alguna volta, i en este cas seria molt convenient que
passara.

Vosté també m'ha dit que no ha
existit la microreserva de fauna.
Ja ho sabem.
Clar que no!
Per això
reclamem que innoven i ho facen vostés.
Crec que va ser el PP mateix
qui va inventar la microreserva de flora, a proposta d'un destacat
tècnic de la conselleria, que admirem tots.
Per què no
inventen la microreserva de fauna?
Ningú ho impedix.
Que no
existisca no vol dir que no puga existir demà en un decret
fàcilment i ràpidament.
És a dir, és una
possibilitat de fer-ho.

Però, insistisc, les formes de protecció
que sí que existixen, les que se mantenen en la Llei d'espais
naturals, hi ha diverses fórmules que se podien aplicar ací i
que seria necessari aplicar-les.
I torne a dir, no són incompatibles
en absolut.
La modificació de l'extensió del que
és el paratge natural del desert podia fer-se
perfectíssimament, perquè s'ha modificat també
el contorn de diverses zones, de diversos paratges protegits, no seria una
cosa rara, no seria complicat, no seria difícil, és legalment
viable.
I també seria molt utilitari.

Totes estes coses que estic dient, totes, totes
són possibles, les tres.
Jo entendria que a la millor vosté
una d'elles la trobarà molt difícil i tal, però
l'altra.
Les tres són compatibles, possibles i realistes.
Està clar que no volen fer-ho, està clar que no volen anar
per ahí.
I açò és molt preocupant.
Perquè vosté diu: «Confiem en els estudis
d'impacte ambiental que farà la conselleria».
Nosaltres
no confiem.
Jo no confie, com a biòleg a més i com a
tècnic i com a persona que me he hagut de llegir molts d'estos
informes.

Els informes d'impacte ambiental poden ser ben
fets o mal fets, n'hi han de les dos maneres.
I poden estar amb
més consideracions tècniques o menys, amb més
consultes a organismes tècnics i científics o menys.
Francament, el que està al·legant la conselleria, la
declaració d'impacte ambiental que està
al·legant-se per avaluar la carretera que està pretenent-se
no se sosté, és incomplet, ignora elements fonamentals del
valor faunístic d'eixa cavitat i ignora deliberadament alguns
tipus d'afeccions que tindria la construcció o la
circulació de vehicles, que han estat destacats per estudis
científics de prestigiosos investigadors universitaris que ho han
portat al jutge i que consta en l'expedient i en autos judicials i que, en tot cas,
segur que coneix la conselleria.

La meua pregunta és: per què ara, quan
ha de revisar-se moderadament el traçat i per tant hauria
d'haver una nova declaració, ho omet la conselleria dient que
ja està l'antic i no vol fer-lo, no vol actualitzar-lo, quan
té una meravellosa oportunitat d'actualitzar les dades, i se
presenta un estudi que fa una entitat que contracta la conselleria i que,
evidentment, el que diu és favorable a la conselleria.
Per
què no es posa en contacte la conselleria amb les universitats,
allà on estan els màxims especialistes en el tema?
Per
què no els escolta, que ja s'han pronunciat i diuen que eixe
informe que ha presentat eixa entitat privada, a la qual
s'atén la conselleria, és deficient, rotundament
deficient, ignora moltes coses i no es pot acceptar?
Com vostés
poden després presentar eixe informe, evidentment, defectuós
com a única garantia que els ajude a vostés?

Mire, ací realment estan actuant com a part i
jutge en este procés.
Clar, és l'administració
valenciana la que està impulsant este projecte i al mateix temps
l'administració valenciana la que està jutjant-lo.
Açò és intolerable en este cas.
Clar, no s'ha
vist mai que una mateixa entitat a ella mateixa se tombe, és molt
difícil que ho faça.
Raó de més per a
involucrar d'una manera més contundent el que diuen els
especialistes universitaris.
Que se'ls consulte i vorem si realment
ratifiquen o no eixe informe que ha elaborat una empresa privada.
.
.

La senyora presidenta:

Vaya terminando,
señor diputado.

El senyor Arnal i Ibáñez:

.
.
.
a petició de la
conselleria sense les degudes garanties científiques.
Açò és inacceptable.
Si vostés no accepten el
que estem dient, realment vostés no volen protegir este paratge de
cap manera i saben que estan contribuint a la seua destrucció, ho
saben, perquè així ho diuen informes tècnics
universitaris de què vostés disposen i que ho afirmen raonat
i científicament justificat.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señor
diputado.

Para réplica tiene la palabra, por cinco
minutos, la señora Carolina Salvador.

La senyora Salvador Moliner:

Gràcies, senyora
presidenta.

Senyor Arnal, jo el que difícilment li
acceptaré en este moment, difícilment li acceptarem,
és que vosté puga qüestionar en cap moment la validesa,
la professionalitat i el coneixement tècnic que poden tindre tots
els tècnics que hi ha en les diferents àrees i departaments
d'esta conselleria.
Esta conselleria, igual en biodiversitat com en
planificació, té uns tècnics fantàstics amb un
valor incalculable el seu coneixement.
I vosté ho sap.
Hi ha un en
concret que coneix molt bé tot el que és la zona de les coves
de Miravet i que coneix el seu valor.
I, com li he dit abans, és que
tots reconeixem el valor de la fauna i tots estem treballant per a
això.

I li acabo de comentar i acabo de dir que,
genèricament i específicament, tot el sistema càrstic
de les coves de Miravet està protegit.
Crear una altra figura.
.
.
A més, és que vosté diu que inclusió des del
que és l'espai, el paratge natural del Desert de les Palmes,
li ho he dit abans: la finalitat d'eixe paratge natural és
diferent al que és la protecció en si.
Però és
que la figura ja està protegida, tot el sistema càrstic
està protegit, no només l'afecció superficial
sinó a més tota la subterrània i tota la fauna que
dins hi ha.

Vosté ens ha dit abans que n'hi ha una
riquesa no només en el que és la famosa gamba de Miravet,
sinó que a més hi ha molt més.
Clar, òbviament
no esta cova, totes les coves tenen.
.
.
, perquè han evolucionat de
forma diferent.
I per això s'ha de protegir tot en la seua
integritat, li ho acabo de comentar abans.

Aleshores, diu que s'han fet informes de parc,
s'han fet informes.
.
.
Òbviament, reconeix el valor
d'uns tècnics i li acabo de dir que no es pot qüestionar
el valor i el coneixement tècnic dels tècnics que hi ha dins
de les diferents àrees de la conselleria.

Aleshores, no es pot acusar al govern del president
Camps de no voler protegir perquè, li ho hem comentat abans, este
govern ha protegit tot el que ha protegit, el govern del president Camps.
Vosté ho qüestionara, òbviament, nosaltres no.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Debatida la propuesta, vamos a proceder a la
votación.
¿Votos a favor de la proposición?
4.
¿Votos en contra?
9.
Por 9 votos en contra y 4 a favor, queda
rechazada la proposición.

Vamos a suspender la comisión, que se
reanudará esta tarde a las cuatro y media con la comparecencia del
conseller de Territorio.

Muchas gracias.

(Se suspén la reunió a les 13 hores i 45
minuts)

(Es reprén la reunió a les 16 hores i 45
minuts)

La senyora presidenta:

Buenas tardes.
Vamos continuar la Comisión de
Medio Ambiente.

Ha venido hoy también el conseller de Medio
Ambiente a comparecer en esta comisión para informar y dar
continuidad a la comisión.

Compareixença del conseller de Territori i
Habitatge per a informar sobre els criteris i objectius davant de la
proposta de declaració com a paisatge protegit de l'horta
d'Alboraia

La senyora presidenta:

Y vamos a continuar con el punto número 18 del
orden del día, que es la comparecencia del conseller de Territori i
Habitatge per a informar sobre els criteris i objectius davant de la
proposta de declaració com a paisatge protegit de l'horta
d'Alboraia, sol·licitada pel Grup Parlamentari
d'Esquerra Unida-Els Verds-Entesa Valenciana.

Pues cuando quiera, señor conseller, tiene
usted la palabra.

El senyor conseller de Territori i Habitatge:

Muchas gracias.

En primer lugar, quiero pedir disculpas por el retraso
y porque la comisión empieza diez minutos por detrás del
horario previsto.

El procedimiento de declaración de paisaje
protegido de la huerta de Alboraya se inició el 7 de julio de 2004,
fecha de publicación en el Diario Oficial
de la Generalitat de la orden de inicio 23
de junio, del conseller de Territorio y Vivienda.
En la misma fecha
entró en vigor el acuerdo del Consell de 2 de julio de 2004 por el
que se determina la forma de aplicación de las medidas cautelares en
el ámbito territorial afectado por el proyecto de declaración
de paisaje protegido.

La información pública del proyecto de
decreto de declaración tuvo lugar durante un mes, a partir del 12 de
julio de 2004.
Al mismo tiempo, se dio audiencia a un total de 24
organismos, entidades y colectivos, los cuales recibieron copia del
proyecto.

Se han recibido un total de 25 alegaciones sobre el
proyecto, y actualmente se está redactando el correspondiente
informe de alegaciones.

Dado que el paisaje protegido únicamente afecta
a Alboraya, es necesario que su régimen jurídico esté
coordinado con el planeamiento urbanístico de este municipio;
actualmente, el Plan general municipal de ordenación urbana de
Alboraya está en fase de elaboración, por lo que las fechas
de los pasos siguientes de la tramitación del paisaje protegido,
dependerán del proceso de tramitación del Plan general de
ordenación urbana con el objetivo final de habilitar un mecanismo de
ordenación coherente.

Con respecto a los criterios y objetivos que subyacen
al proyecto de declaración de paisaje protegido, estos parten de la
constatación del indudable valor paisajístico y ambiental de
la huerta en el contexto metropolitano de Valencia.
La huerta se entiende
en el proyecto, no como un paisaje estático a conservar en forma
arqueológica por sus valores históricos o estéticos,
sino como un sistema territorial caracterizado por su intensa
dinámica social, económica y poblacional, la cual tiene su
directa expresión en el paisaje.

El régimen del paisaje protegido debe atender a
esta realidad sentando las bases para un mecanismo de gestión activa
basado en una atención especial a los procesos económicos,
sociales y territoriales.
Así, el régimen de gestión
del paisaje protegido propugna el uso sostenible de los recursos naturales,
lo que implica no sólo la función productiva de la huerta,
sino también el desempeño por el espacio protegido de una
importante función social en el estudio, la enseñanza y el
disfrute ordenado de los valores ambientales y culturales.

Se considera un objetivo fundamental el fomento de la
participación en la gestión del paisaje protegido por parte
de las entidades y colectivos relacionados con la huerta, en los
ámbitos administrativo, social, económico y cultural.

Por ello, el régimen de protección del
paisaje protegido de la huerta de Alboraya que se ha desarrollado por el
plan rector de uso y gestión del espacio protegido, está
dirigido a las siguientes finalidades.

Por una parte, respecto a las finalidades
genéricas, cabe destacar dos aspectos: por un lado la gestión
activa y dinámica, permitiendo su evolución y
adaptación a la cambiante realidad histórica, y por otro
lado, la compatibilización del desarrollo de las actividades
socioeconómicas con la conservación del medio y con el uso
del espacio a través del estudio, las enseñanzas y el
disfrute ordenado de sus valores.

Con respecto a las unidades específicas,
éstas son: proteger y conservar los ambientes y los elementos,
conservar los sistemas agrícolas tradicionales; proteger y conservar
el patrimonio cultural, en especial atención a los elementos
arqueológicos, arquitectónicos y etnológicos presentes
en el medio rural; promover la gestión y el uso racional de los
recursos naturales y culturales, promover medidas directas para la
conservación, regeneración, mejora, difusión y puesta
en valor de los elementos y conjuntos de interés natural y cultural;
fomentar programas de actuación en materia de turismo sostenible y
uso público de los recursos naturales y culturales; fomentar la
participación pública y privada en la gestión del
espacio protegido; y por último, promover la coordinación y
concurrencia de las iniciativas entre la Generalitat, las administraciones
locales y estatal y el sector privado, en las materias relativas al paisaje
protegido.

En definitiva, la tramitación de la figura del
paisaje protegido para la huerta de Alboraya circula en paralelo al Plan
general de ordenación urbana de la ciudad de Alboraya.
Sin embargo,
me gustaría añadir que hoy mismo, el presidente de la
Generalitat ha anunciado que en las próximas semanas se
presentará para información pública el proyecto del
plan de acción territorial de la huerta, que nos gustaría que
pudiera concluirse incluso dentro de la presente legislatura.

El Plan de acción territorial de la huerta es
una planeamiento supramunicipal que condicionará, no sólo el
plan general de ordenación urbana de Alboraya, sino todos los planes
generales de ordenación urbana de los municipios de L'Horta y
que, por lo tanto, también acabará condicionando el espacio
protegido de la huerta de Alboraya que en este momento se encuentra en
tramitación.

El plan de acción territorial de
protección de la huerta permitirá que se materialice la
protección, aproximadamente, de 9.
000 hectáreas de huerta, y
dotará al área metropolitana de un espacio abierto que
articule el necesario crecimiento urbano de una gran metrópoli con
una oferta recreativa y cultural accesible y conectada, protegiendo el
paisaje histórico para futuras generaciones.
Una de las cosas que
más nos ha preocupado es que el dotar de la máxima
protección urbanística a un número muy elevado de
hectáreas de huerta, podía condicionar el abandono de esas
hectáreas de huerta por las personas que actualmente las
están trabajando, dado que, hoy por hoy, la rentabilidad del cultivo
de la huerta de Valencia no es para echar cohetes.

Por eso, en el plan de acción territorial,
vamos a tratar de incluir una figura por la cual todas aquellas personas
que, voluntariamente, quieran cultivar con métodos ecológicos
y por medios tradicionales huerta en el área metropolitana de
Valencia, tendrán derecho a ello, asumiendo la Generalitat el coste
de poner a su disposición gratuitamente esa huerta, bien mediante su
compra, bien mediante su arrendamiento.
De manera que los espacios de
huerta que queden protegidos no queden abandonados y que si existen, y
existen ciudadanos y ciudadanas que están dispuestos a cultivarlos,
bien para su propio consumo o bien para sacar productos al mercado
cultivados en la huerta de Valencia, siempre que sea por medios
ecológicos y siempre que sea utilizando los métodos
tradicionales, la Generalitat asumirá el coste del alquiler o de la
compra de esos terrenos y de la puesta a disposición por un
período de diez años, sin contraprestación de esos
terrenos para que sean cultivados.

9.
000 hectáreas de huerta -para que
ustedes se hagan una idea- son 50 veces la superficie que se
incluía dentro del paisaje protegido del cual estábamos
hablando antes.
9.
000 hectáreas de huerta equivale al doble de la
superficie del futuro parque natural del Turia; dos veces la superficie que
ocupa el casco urbano de Valencia ciudad; cinco veces la superficie del
lago de la Albufera; siete veces la superficie de la casa de Campo; quince
veces la superficie del bosque del Saler; y unas sesenta veces la
superficie del jardín del cauce del río Turia.

Es prácticamente el doble de la superficie que
exigía en sus alegaciones al decreto de declaración de
paisaje protegido el Bloc Nacionalista Valencià-Esquerra Verda
d'Alboraia.

En la delimitación del ámbito de trabajo
del PAT de la huerta, se ha tenido en cuenta que la huerta de Valencia debe
constituir un elemento más del sistema de espacios abiertos del
área metropolitana de la ciudad de Valencia, y para ello se ha
definido un doble ámbito de trabajo: el estricto y el ampliado o de
contexto.

El ámbito territorial del PAT comprende la
superficie de los 44 municipios que integran la comarca de L'Horta,
es decir, 62.
987 hectáreas aproximadamente.
De esas 62.
987
hectáreas, 11.
400 corresponden al área de huerta en
regadío de alta productividad, de las cuales pasarán a
protegerse con la máxima protección jurídicamente
posible, 9.
000; es decir, el 80%, dejando el resto para otros usos
necesarios en materia de infraestructuras y equipamiento para el desarrollo
futuro de la zona.

Los términos municipales afectados son los de
Alaquàs, Albal, Albalat dels Sorells, Alboraia, Albuixech, Aldaia,
Alfafar, Alfara del Patriarca, Almàssera, Bonrepòs i
Mirambell, Burjassot, Catarroja, Emperador, Foios, Godella, Lugar Nuevo de
la Corona, Manises, Massalfassar, Massamagrell, Massanassa, Meliana,
Mislata, Moncada, Museros, Paiporta, Paterna, Picanya, La Pobla de Farnals,
Puçol, El Puig, Quart de Poblet, Rocafort, Sedaví, Tavernes
Blanques, Torrent, València, Vinalesa, Xirivella, Alcàsser,
Benetússer, Beniparrell, Picassent, Rafelbunyol y Silla.

Aspiramos a que, con el plan de acción
territorial de la huerta más el parque natural del río Turia,
con el parque natural de la Albufera al sur y el mar a saliente, Valencia
tenga un cinturón verde y azul que garantice su pervivencia como
urbe desarrollada y moderna en el futuro.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor conseller.

¿Grupos parlamentarios que quieran intervenir?
Tiene la palabra por diez minutos el señor Carles Arnal.
Adelante.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Moltes gràcies.
Bona vesprada.

Mire, senyor conseller, amb aquesta
compareixença el que pretenia és conèixer els motius i
objectius que han portat a iniciar la protecció de l'horta
d'Alboraia i els criteris concrets que han portat a proposar com a
protegida només una determinada àrea dintre de l'horta
d'Alboraia.

Donat a més que este projecte va ser iniciat i
impulsat pel seu antecessor en el càrrec, també seria
oportú preguntar-li a vosté en quina situació es troba
el projecte.
Vosté ha dit que en tramitació; sembla que
està paralitzat des de fa mesos.
Supose que aleshores, està
en marxa; no està descartat.
M'agradaria que m'ho
confirmara.

I també si pensa modificar el projecte que
coneixem, que se va anunciar.

He pogut llegir eixe projecte, elaborat pel seu
departament, pel seu antecessor, i del seu estudi sorgixen diverses
qüestions.

La primera és: per què protegir
només una part de l'horta d'Alboraia?
Tots estem
d'acord, sembla que vosté també, que és
necessari protegir l'horta tradicional valenciana.
Bé, no ho
sé si vostés estan tan d'acord, perquè ara
vosté mos torna a plantejar ací unes previsions de futur,
però en el seu moment, el seu partit en la legislatura anterior, es
va negar en esta cambra, a acceptar la iniciativa legislativa popular que
estava recolzada per milers de signatures amb el suport de
moltíssimes entitats ciutadanes i que vostés se van negar a
tramitar al·legant que ja tenien un projecte de protecció.

Eixe projecte de protecció, a hores
d'ara, no ha arribat.
Jo m'alegre que vostés estiguen en
condicions de presentar-lo prompte; a la millor, dins d'esta
legislatura o a la millor, no.
No ho sé, però encara no
s'ha presentat, i han passat diversos anys.

Bé, de moment, no està, no existix eixa
promesa de protecció; no existix.
I el problema és que
l'horta valenciana, lluny d'estar protegida, està
desapareixent dia a dia, -cosa que vosté també
s'adona d'això- a gran velocitat; estos són
els fets i les promeses, a hores d'ara, no estan materialitzades.

Tornant al cas específic d'Alboraia
insistisc: per què només una part de l'horta
d'Alboraia?
Si s'ha volgut començar per un municipi que
alberga una de les zones d'horta més valuoses de tot el
País Valencià, s'entén bé
l'elecció d'Alboraia; és un municipi que
té estes condicions.
Però, per què una fracció
només?
Quins criteris han portat a excloure la resta de
l'horta, que encara està conreada, que té els mateixos
valors, que té el mateix interès objectiu que la part
seleccionada?

Nosaltres sempre hem defensat que la protecció
s'ha de fer amb criteris el més objectius possibles i evitar
que predominen interessos d'altre tipus -tipus econòmic,
polític o altre tipus de criteris arbitraris-.
Si els criteris
són de caràcter productiu, paisatgístic, de fertilitat
de les terres, de viabilitat dels conreus, no entenem per què, sota
cap d'estos criteris, s'exclou gran part d'Alboraia, de
l'horta d'Alboraia, i es concentra la protecció en una
àrea restringida, menuda.

Si vosté me diu que es tracta de no ofegar el
futur creixement de la ciutat, sap perfectament que es podia limitar una
zona raonable al voltant de la ciutat, la més pròxima al
nucli, com a reserva i previsió d'este futur creixement, com
ja s'ha demanat per diferents àmbits polítics i
socials.

En definitiva, senyor conseller, resulta
enigmàtica la selecció que s'ha fet.
A la millor
vosté -espere que ho faça- enumera els criteris
que han portat a triar, precisament eixa part i no una altra que,
aparentment, té els mateixos valors o els mateixos objectius.

Altre aspecte que sorprèn és que, al
mateix temps que s'ha fet pública l'existència
d'este projecte limitat de protecció d'una menuda part
de l'horta d'Alboraia -insistisc- també
s'ha fet pública la intenció de l'Ajuntament
d'urbanitzar una bona part de la resta de l'horta
d'Alboraia, realment, més superfície.
No cal relacionar
els dos fets, perquè de manera impúdica ja ho ha relacionat
l'alcalde d'Alboraia.

Ací tenim la situació: es pretén
protegir a bombo i platerets un fragment de l'horta per a justificar
la urbanització sense contemplacions de gran part de la resta; una
estratègia que no és nova, que és precisament
l'estratègia que va inaugurar el seu predecessor i que
vosté, com a alumne avantatjat i obedient, està aplicant a
molts altres llocs.

L'estratègia, des del meu punt de vista,
és protegir el mínim possible per aconseguir aparentar el
màxim i protegir no allò més important o amb
més necessitat o més valuós sinó allò
que resulte més fàcil, més barat o, en definitiva, a
vegades allò que ja estava protegit de diverses maneres.
Per
exemple, esta zona que estem parlant ja tenia una qualificació
urbanística, en principi, de sòl no urbanitzable protegit
d'entrada, que es podia reforçar de diverses maneres,
però precisament ja tenia certs nivells de protecció que
impedien l'edificació si no es modifica, i
l'última paraula en eixa modificació la té
vosté.

Sembla que el que interessa és sobretot vendre
el producte, la publicitat.
Estem pagant entre tots eixe costosa disfressa
verda que vosté es gasta moltes voltes i que realment jo entenc que
és necessària la publicitat d'este tipus de
protecció per tapar el pecat de la destrucció
sistemàtica del territori que està implicant la
política territorial i urbanística del seu partit, que ara
està en les seues mans, que jo crec que estan tan brutes de
formigó com les del seu predecessor.

Tornant al projecte d'Alboraia.
Si es
materialitza esta doble operació conjunta tindrem eixa perfecta
materialització  de la política que ha portat a terme el
senyor Blasco i que vosté aplica ara.
Emmascara la destrucció
a gran escala de zones ecològiques i paisatgísticament
valuoses, reclassificant massivament sòl urbanitzable.
Eixe
és el cas que es pretén a Alboraia, generant nous pobles
desmesurats moltes voltes, que a vegades dupliquen o tripliquen la
població del municipi, desconnectats del nucli tradicional del
municipi.
I tot això es vol daurar o pintar de verd, fer una
protecció simbòlica, limitada i poc eficaç i el
més barata possible, protegint només un fragment
d'allò potencialment a protegir.
Això realment crec que
resumix la situació que es dóna a Alboraia i a altres llocs.

Hi ha moltes qüestions a aclarir.
Per exemple,
quin benefici real i tangible obté la societat de la
protecció d'un fragment d'horta a Alboraia per la via
del paisatge protegit?
En principi, insistisc, el sòl afectat ja
és sòl no urbanitzable d'especial protecció
agrícola.
Amb esta forma de protecció ja no
s'haurà d'edificar o posar en perill en principi
l'horta a no ser, clar està, torne a dir, que es
reclassifique.
Però vosté sap que este tipus de
reclassificacions al final han de passar per una autoritat supramunicipal.

Evidentment, la Llei de sòl no urbanitzable,
que vostés van aprovar, permet eixe tipus de reclassificacions
perquè no establix garanties suficients de quina zona s'ha de
declarar permanentment sòl no urbanitzable protegit, ni tampoc
establix unes limitacions serioses i fortes a les reclassificacions
massives.
Podria haver-se fet una llei més restrictiva en eixe
aspecte, però no es va a fer, no es va voler fer.

Hi ha risc que la zona d'horta a Alboraia, altra
zona d'horta a Alboraia es veja destruïda per processos
urbanístics?
Evidentment, evidentment, perquè també la
Llei d'ordenació del territori ho permet i perquè eixe
pla de l'horta, que estem esperant, que continuem esperant-lo, que
preveia eixa llei, però encara no ha eixit, no existix i mentrestant
no s'ha establert ninguna moratòria.
És que crec que
hauria d'haver-se establert esta moratòria des del mateix
moment que es van iniciar o que es va prometre o que es va parlar
d'iniciar el procés perquè, si no, s'està
generant una espècie de defecte de dir «d'ací poc
açò no serà possible, afanyen-se senyors, a fer els
negocis perquè arribarà un moment que açò ho
anem a limitar».
Eixe efecte s'ha d'evitar des de primer
moment.
Si realment es té clar el que s'ha de regular, es
té la intenció, s'està en açò, el
que cal fer és a partir d'eixe moment, almenys a partir
d'eixe moment, decretar una moratòria perquè
així no es puga escapar molta gent d'eixe procés.

I, lamentablement, per exemple, el pla del litoral que
vosté ha tret no sé jo com serà este pla especial de
l'horta, quan el vegem el jutjarem.
Vosté de moment ara promet
molt.
També ens prometia molt del pla del litoral i al final el pla
del litoral afectava a zones d'horta, preveïa la
destrucció de zones d'horta i no era tan proteccionista com es
deia, era molt poc, és molt poc proteccionista.

La llei urbanística, com vosté sap
també, no impedix la reclassificació de sòl no
urbanitzable al marge de la revisió del pla general, la qual cosa
també ens preocupa.
És a dir, que estes lleis no acaben de
donar garanties suficients.
Per tant, ens continuen preocupant.

I tornant a l'àmbit del paisatge
protegit, que augmenta poc el nivell de protecció de moment, ja
veurem quan estiga, d'eixa zona.
.
.
, també planteja que genera
problemes, perquè ha generat entre l'opinió
pública d'Alboraia una reacció que d'alguna
manera és lògica, encara que no la compartim, però
té una lògica, que es fa una discriminació
injustificada entre uns i altres agricultors, de manera que els afectats
demanen compensacions.
I, aleshores, l'administració per
acontentar i evitar les protestes, aleshores els promet que tindran una
edificabilitat en una altra zona d'horta que aleshores sí que
podrà reclassificar-se, destruir-se i urbanitzar-se.
I
açò és el que està passant.

Clar, es genera ahí un perillós
precedent.
Les zones protegides han de ser amb criteris objectius i
està bé que es genere el consens i el que siga, però
no anar fent promeses per a compensar discriminacions i que després
genere que al final només es puga protegir allò que ja
és de caràcter públic o si és privat que no
tinga inconvenients per part del propietari.
Eixe tipus de criteris no
són objectius, no ajuden a la protecció i vorem com acaba
plasmant-se en tot este procés de protecció de l'horta,
que desitgem que siga com més prompte millor, però que fins
que no el vegem no el podem jutjar i de moment el que sabem és que
no existix.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor diputado.

¿Grupos que quieran intervenir?
Por parte del
Partido Socialista tiene la palabra, por cinco minutos, el señor
Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

En primer lloc, recordar que -vaig a ser molt
breu- que el Pla general d'ordenació urbana, que
és de l'any 1993, d'Alboraia, este sòl ja
està protegit.
En conseqüència, vostés volen
protegir, mitjançant una de les figures que contempla la llei
valenciana d'espais protegits de 1994, concretament la figura de
paisatge protegit, una cosa que realment, veritablement, ja ho està.

En segon lloc, jo pense que ens trobem amb una
perversió del sentit que li hem de donar a la figura de la
protecció.
I, en conseqüència, jo pense que aquí
existeix alguna contrapartida paral·lela o col·lateral en
este tema.
Per exemple, jo sospite, ho dic sincerament, sospite que el que
intenten és donar un aprofitament urbanístic, és a
dir, declarar urbanitzable, mitjançant reclassificacions, altres
sòls d'horta actualment protegits al Pla general
d'ordenació urbana, concretament, tota la part sud de
l'horta d'Alboraia i una part, un terç de la part nord,
perquè és que, si no, no s'entén.
És a
dir, nosaltres anem a incrementar o anem a incloure una figura de
protecció, d'acord amb la llei valenciana d'espais
protegits, paisatge protegit, però a canvi desclassifiquem una part
important del que ara, d'acord amb el Pla general
d'ordenació urbana de l'any 1993 d'Alboraia,
estava protegit; si no, de veres, no s'entén.

A mi em preocupa, sincerament, i espere que la
intervenció, la contestació ara del conseller ens puga
aclarir dubtes.

Res més.
Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor Sanmartín.

Por parte del Grupo Parlamentario Popular tiene la
palabra, por cinco minutos, el señor Ovejero.

El senyor Ovejero Adelantado:

Buenas tardes,
señora presidenta, y muchas gracias.

Bueno, en realidad intervenir para apoyar o reiterar
las premisas y propuestas que usted, señor González,
también ha expuesto, es como intentar resaltar la luz diurna con una
linterna.
Ni lo intento, señor conseller; por economía
procesal sería absurdo.
Usted ya es suficiente como para explicarnos
cómo han avanzado el plan y además seguir bien en ello.

Mire, por parte del Grupo Popular solamente queda
reiterar nuestro más contundente apoyo a su gestión, a la que
está realizando y a la que va  a realizar, y a su toma de
decisiones.
Y enhorabuena al Gobierno por el plan que usted acaba de
anunciar en estos momentos.

Y a nivel personal, solicitarle que siga impregnando,
de toda la filosofía.
.
.
, sus actuaciones de liberalismo que a lo
largo de su trayectoria política ejerce y que ambos, entre otros
muchos, defendemos.
Las críticas, incluso las descalificaciones, las
tendrá y en temas de medio ambiente de forma más radical.
No
olvide, y usted lo sabe bien, que la búsqueda del paraíso
perdido por culpa de la industrialización y desarrollo capitalista,
entre comillas, es el discurso de la izquierda más obsoleta.
A la
vez que este encierra también un odio común al liberalismo
que nosotros defendemos, a la sociedad industrial y a la cultura
occidental.

Por lo tanto, no flojee, sigamos trabajando por el
bienestar real de cada uno, de cada uno de los valencianos, porque nuestro
apoyo, mi apoyo, nuestros votos, mi voto, están con usted y con sus
decisiones.
Adelante y enhorabuena por el plan que ha anunciado.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor Ovejero.

Señor conseller, cuando quiera puede responder
a los grupos parlamentarios.

El senyor conseller de Territori i Medi Ambient:

En primer lugar, estoy
obligado a agradecer la intervención del señor Ovejero y
prometerle que este Diario de Sesiones lo guardaré en casa y lo releeré en los
momentos bajos.
No en vano él y yo somos de vieja afiliación
y filiación liberal y para que se sepa y conste que los liberales
somos pacatos en todo menos en el elogio del amigo.
Gracias al Grupo
Popular por su comprensión y apoyo.

Se plantea hoy un problema que creo que es más
de orden parlamentario, que de orden medioambiental o de orden
urbanístico y que tiene mucho que ver con el tiempo con el que
trabaja el parlamento.
Ayer ya veíamos algunas comparecencias que,
por la disfunción que tiene el tiempo parlamentario con respecto al
tiempo real, llegaban tarde.
La de hoy es ciertamente extemporánea.
Estamos discutiendo sobre la limitación o no limitación del
plan para hacer paisaje protegido la huerta de Alboraya el mismo día
 en el que el presidente de la Generalitat ha anunciado la
protección de toda la huerta y que mañana en todos los
periódicos veremos abundantemente expuesta la voluntad del Gobierno
Valenciano de proteger 9.
000 hectáreas de la huerta antes de que
finalice la presente legislatura.

A mí me da la sensación de que los
parlamentarios deberían tener, deberíamos, yo no lo soy ahora
mismo, tener la cintura suficiente como para adaptar el discurso al
día político en el cual se está pronunciado.
Habilidad
que hoy solo he visto en el discurso del diputado Ovejero, que no he visto
en el resto de sus señorías.
A mí me ha calado la
afirmación del diputado Arnal de que aquí no se escapa nadie.
Desde luego, el que no me escapo soy yo ni mi gobierno, porque vayamos por
donde vayamos nos coge el toro.
Cuando no protegemos es que no protegemos,
cuando mejoramos la protección es que estamos protegiendo lo que ya
estaba protegido y cuando protegemos lo que no estaba protegido es que
tenemos oscuras intenciones o hay vocaciones tangenciales de proteger una
cosa para que se desproteja otra.

Al final, todo lo que tenemos es una mala
intención que guía cualquiera de nuestras acciones, sea cual
sea el camino que hayamos decidido emprender.
Es una afirmación que
conllevaría en última instancia a la suposición de que
en realidad lo que tendríamos es que no gobernar, porque los
únicos que tienen buena voluntad son ustedes, que son los que
deberían gobernar si no fuera porque tienen la maldita costumbre de
perder las elecciones.

A mí me gustaría ser capaz de hacer por
una vez algo en lo que no solo ustedes piensen que hemos acertado, aunque
sea por casualidad, sino que admitan que al menos lo hemos hecho con inocua
intención, porque no solo son capaces de adivinar por qué nos
equivocamos sino también la malévola intención con la
que solemos hacerlo.

Extender una sombra de sospecha sobre lo que son las
políticas medioambientales y sobre lo que son las políticas
urbanísticas no es una buena manera de afrontar, ni siquiera desde
la oposición, las políticas medioambientales y las
políticas urbanísticas.
Creo honestamente que las
políticas de defensa del medio ambiente y de ordenación del
territorio son políticas del presente que condicionan tanto el
futuro que deberían ser políticas de estado y que en la
medida de lo posible deberían ser políticas pactadas.
De
hecho, los ayuntamientos suelen tener la virtud de pactar las
políticas urbanísticas con mayor frecuencia de lo que
nosotros creemos.

El plan o el proyecto de convertir en paisaje
protegido la huerta de Alboraya circula en paralelo al Plan general de
ordenación urbana de Alboraya, a la tramitación del Plan
general de ordenación urbana de Alboraya, y se va a ver notablemente
modificado o notablemente condicionado por la aprobación del plan de
acción territorial de la huerta que hoy se ha anunciado y que en las
próximas semanas se va a presentar, por el cual se pretenden
proteger, ni más ni menos que 9.
000 hectáreas de huerta.
Se
pretende proteger con la máxima protección
prácticamente el 80% (veus) de las.
.
.
No, respondiendo a una alusión, en el
plan de acción territorial no se producen reclasificaciones, lo que
se producen son previsiones de crecimiento de municipios.

A los municipios de la huerta no se les puede negar la
posibilidad de seguir creciendo.
De hecho, son muchos los alcaldes, y de
distintos partidos políticos, que tienen planes para que sus
municipios crezcan, y esos alcaldes tienen planes para -y
alcaldesas- que sus municipios sigan teniendo una oportunidad en el
futuro.
Hay que garantizar la huerta, pero también hay que
garantizar la pervivencia de los municipios en el futuro.

Esto no es el Ayuntamiento de Alboraya, (veus) ni siquiera es la
cámara alta la segunda instancia del Ayuntamiento de Alboraya y, por
lo tanto, aquí no cabe entrar en debates que corresponden al
Ayuntamiento de Alboraya, que tienen que ver con las relaciones de los
vecinos, con los ayuntamientos y de los vecinos entre sí.
Solo le
puedo decir, señor Arnal, señor, también,
Sanmartín, que el plan de acción territorial de la huerta
verá la luz en los próximos días, que es un plan muy
ambicioso y verdaderamente conservador, que se ha hecho con la
participación de expertos de primer nivel, y que me gustaría
que el día que ese plan se presente ustedes estén entre los
que lo ayudan y lo empujan a salir, y no entre los que, con cualquier
intención, que yo no juzgo, van a intentar impedir que finalmente
haya un plan de protección de la huerta.

Porque, al final, cuando se paran las políticas
que se hacen con buena intención, lo que se consigue es que la
ausencia de política sea el terreno en el que sobreviven aquellos a
los cuales quieren enfrentarse ustedes y, desde luego, yo me enfrento cada
mañana.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, señor conseller.

Para .
.
.
(inoïble per
raons tècniques), tiene la palabra el
señor Carles Arnal, por cinco minutos.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Moltes gràcies.

Mire, senyor González Pons, açò
no és problema d'ordre parlamentari, com vosté diu, ni
la qüestió és extemporània.
La
qüestió és d'actualitat, és important i,
per tant, seria important que vosté contestara amb més
concreció a les qüestions que li he plantejat, cosa que no ha
fet.

Vosté és un gran amant de filosofar en
públic i, fins i tot, ací, en esta cambra, que me pareix un
vici, no dels pitjors, però que moltes voltes omet o desplaça
una resposta clara i concreta que se demana.

Bé, vosté mos demana cintura per a
adaptar el discurs al dia i, bé, doncs, adapte'l vosté
a les qüestions concretes que estan plantejant.
Si vosté mos
anticipara els discursos que pensa fer el senyor Camps, doncs, a la millor
haguérem pogut adaptar-lo amb més facilitat.
No dubte que ho
haguérem utilitzat en el discurs.

Si parla que el critiquem faça el que
faça, per això els pilla el bou, tal.
.
.
No.
Critiquem les
coses que fan mal.
No el critiquem per millorar la protecció: no.
El
critiquem per aparentar que se vol protegir una cosa o per intentar
protegir una fracció, que no està justificada, perquè
vosté no m'ha parlat, en absolut dels criteris de
selecció, està pendent que me conteste d'eixa zona, i
això servix com a pantalla per a justificar la destrucció
d'una àrea molt major, i el fet està damunt la taula, i
m'agradaria, si vosté és capaç de fer-ho, que
assegurara, d'alguna manera, perquè les seues paraules
l'empresonen i totes aquelles coses, si realment vosté
s'oposarà a una reclassificació massiva de terreny
d'horta en Alboraia.

I vosté s'hi pot oposar, perquè,
insistix una vegada més en una falsedat: que no depén
d'ací, tot depén de l'ajuntament.
.
.
Fals.
Vosté sap que el pla general d'ordenació urbana
tindrà de passar pel seu despatx, no?
, o pel despatx corresponent de
la seua conselleria.

I vosté, evidentment, té d'aplicar
les normes, insistisc, vosté ha estat aplicant les que n'hi
havien abans a la seua manera i després ha tret les normes -no
vosté, clar, el seu antecessor- d'una determinada forma,
molt clares i, des del meu punt de vista, permeten els abusos de què
estem parlant: la reclassificació de sòl no urbanitzable,
inclús sense revisar el pla general; la creació de nuclis
urbans separats, o siga, el que se diu urbanisme dispers, i impactes
ambientals d'aquest tipus.

Però vosté tindrà
l'oportunitat de demostrar les seues paraules a partir d'ara, i
va a tindre moltes ocasions: en el caso de Porxinos, de Rabassa, de Mundo
Ilusión, este d'Alboraia, de Tavernes.
.
.
, de molts altres.
I
m'agradarà vore-ho.
De moment no estic veent respostes
adequades, i li diré, per exemple, el cas d'Elda, que,
evidentment, vosté diu, «oi, eixe no és meu».
.
.
Fals.
També té de passar vosté per ahí, o
passarà per les seues mans.
I, de moment, vosté està
permetent allí una sèrie d'actuacions que són ja
una encoberta transformació dels terrenys en la zona a on té
d'anar el camp de golf, (veus) i me pareix que açò no deuria passar-li
desapercebut, i pareix que li passa.
Però ja arribarem a cada cas.

Jo vull insistir-li que les previsions que està
tenint el pla general d'ordenació urbana n'hi ha una
gran reclassificació de sòl no urbanitzable, una forta
reducció de l'horta, de fins a un 40% de sòl no
urbanitzable, que ara passaria.
.
.
, de no urbanitzable que passaria a
urbanitzable; que se reclassifica les tres quartes parts del sòl no
urbanitzable protegit a hores d'ara existent.

Clar, açò no és ninguna
minúcia i açò és important.
I, naturalment,
ningú està parlant de restringir el lògic creiximent
amb bases sostenibles.
.
.
Sostenibles, que vosté pareix que gaste la
paraula com si fóra un adjectiu banal, i no ho és,
això té unes implicacions.
Dir «sostenible» no
és un adjectiu i és bonic, no.
Té unes implicacions
que vosté obvia sempre.
Si vol, un dia parlarem a fons d'eixe
tema, perquè m'agradaria que comparàrem els criteris.

Però la sostenibilitat vol dir vore les
implicacions que tenen, i, per descomptat, que estiga justificada.
.
.
És a dir, naturalment, és lògic que els municipis
tinguen de créixer, però quan un municipi pretén
duplicar o triplicar o, a voltes, multiplicar per deu la seua
població, ahí hi ha d'haver una resposta immediata
d'una autoritat que ha de, finalment, posar la firma per a
autoritzar-ho, d'exigir una clara demostració d'eixes
necessitats, que estiguen ben fonamentades i que responguen a necessitats
objectives.
I, naturalment, de preveure amb tota claredat tots els impactes
que això pot tindre.

Si vosté és un defensor, que he vist jo
en la premsa que ho és, d'un desenvolupament compacte i no
dispers, home, en les seues mans també està preguntar-se per
què, quan se li presenten estos models d'urbanització
dispersa.
.
.
, per què?
, per què?
, quines causes ho exigixen?
Que el municipi no pot créixer d'una manera ordenada des de la
perifèria al costat i té de buscar nuclis separats?
Necessàriament sempre?
Deuria preguntar-ho vosté, en les
seues mans està exigir contestacions a estes coses i dificultar molt
les reclassificacions massives de sòl no urbanitzable.
Està
en les seues mans i, de moment, no estem veent actuacions.
Vorem en el
futur.

I vosté vol que aplaudim un pla que no existix.
Mire, no vinguem amb bromes: mosatros no estem sospitant de res.
Mosatros
tenim dubtes molt seriosos sobre la qualitat d'uns productes,
perquè veem els productes que estan eixint, i el pla del litoral
és un mal producte, és un mal producte de protecció,
fatal producte de protecció.
Generava unes expectatives que no les
complix.
Jo no dic que el volum de documentació és molt
aplaudible, no seria la paraula, lloable, molt interessant, s'ha fet
un treball de documentació boníssim.
.
.
Això no ho
qüestionem.
Allò important és si realment ajuda a
protegir el litoral o no, i no.
I no, i almenys no en la intensitat que
caldria.
Per això mos permetem dir que el que hem vist fins ara no
ens agrada.

I quan vinga este pla, si és bo,
l'aplaudirem, i si és un empastre, el criticarem.
Estiga segur
vosté.
I això no respon ninguna mala fe, perdone: això
respon a la defensa sensata, raonable i justificada dels criteris que tenim
cadascú.

Jo li demane a vosté més
concreció en algunes de les preguntes que vosté no ha
contestat.

La senyora presidenta:

Ya ha terminado, señor diputado.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias.

Por parte del Grupo Socialista, tiene la palabra por
cinco minutos el señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Senyor conseller, a vore, l'únic que he
intentat transmetre és que vostés protegixen
mitjançant una figura de protecció una cosa que ja
està protegida al pla general d'ordenació urbana.
El
que no és descabdellat és assenyalar que gràcies a
esta protecció que vostés introduiran, paral·lelament
desclassificaran una gran quantitat de sòl classificat com a
protegit al pla general d'ordenació urbana.
Estic segur, quan
jo li parlo de contrapartides paral·leles o col·laterals,
m'estic referint a això.
I, concretament, és que li
dic, tota la part sud del que és l'horta d'Alboraia.
Segur, n'estic convençut.

Per tant, si protegim una cosa que a través del
pla general ja ho està, a canvi de desprotegir una cosa, doncs, jo
li dic que ens trobem amb pura propaganda i, sobretot, amb una
perversió total del sentit que jo pense que li han de donar a la
figura de la protecció.

Este matí estàvem discutint en
proposicions no de llei el tema del pla d'acció territorial de
l'horta, i ja arribarà el seu moment.
Jo comentava aquí
que tant de bo s'aprove prompte, però si succeeix el mateix
que amb el pla d'acció territorial del litoral, doncs,
bé, la política que hi havia en el primer dels plans ha
estat, vosté ho sap millor que jo, de, a tota la línia
costera, utilitzar-la per a zona residencial, traslladar la
indústria a l'interior i, bé, igual que ha passat amb
això, passarà amb el pla d'acció territorial de
protecció de l'horta.
Voldria saber quines són les
parts que protegix i en quines condicions.
Ja arribarà el moment i
ho podrem debatre.

Però, insistixc, és a dir, jo no
m'opose a cap figura de protecció.
Este matí
també estàvem discutint dels PAI que ja estaven protegits, de
donar-los una major categoria, però en este cas concret, li dic
sincerament, és que no ho entenc si darrere no hi ha altres
intencions, i estic persuadit i estic convençut que, evidentment,
vostés protegiran una part i, la resta, ho desprotegiran, que ara ja
estava protegit al pla general d'ordenació urbana.

Res més.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor diputado.

Senyor conseller.
.
.

El senyor conseller de Territori i Habitatge:

Gracias, señora presidenta.

Con sorpresa, porque me piden mayor concreción
para responder a afirmaciones no solo inconcretas, sino, además, de
construcción lógica imposible.
(Remors)
Ya sé que el señor Arnal considera
un vicio filosofar, lo ha dicho antes, son muchos los personajes
históricos que han considerado un vicio filosofar, y todos eran
creyentes, ninguno racionalista.
Yo no considero un vicio filosofar, lo
considero una virtud.
Es más, pienso que casi todas las libertades
de las que disfrutamos están basadas en eso que para usted es un
vicio, que es filosofar.
Algunos llevaron el castigo por el vicio de
filosofar bien lejos.
A mí, filosofar, (rient;
remors) me parece de las cosas más
sensatas que el ser humano puede hacer, y si esa afirmación que
usted se ha permitido de que filosofar es un vicio, la hubiera hecho yo, le
aseguro que a mí, mañana (veus) me crucificaban en cuatro o cinco periódicos.

Dice el señor Sanmartín que está
convencido de que la protección de unas zonas implica
reclasificaciones en otras, y que está convencido de que lo haremos
en el futuro, y que, como está convencido de que lo haremos en el
futuro, es por lo cual todo le parece pura propaganda.
Es decir, hace un
juicio sobre nuestras intenciones presentes, adivina qué haremos en
el futuro, y en la medida en la que es capaz de adivinar.
.
.
, (veus) no digo por qué
métodos, porque en las televisiones locales se pueden contemplar
varios, qué haremos en el futuro, entonces dice cómo nos
estamos comportando en el presente.

A mí, también, le digo, más
concreción sobre lo que haré en futuro, bueno, pues, es
verdaderamente difícil, porque lo que haré en el futuro
está condicionado por muchísimos elementos, entre otros, por
el del azar.
Sé lo que hago en el presente, sé lo que hago
hoy, (veus) sé
cuál es el debate político de hoy y sé cuál
será el debate político de mañana en los medios de
comunicación, y sé que teniendo la oportunidad de debatir hoy
sobre lo que mañana debatirán los medios de
comunicación, que es el plan de acción territorial de la
huerta y las 9.
000 hectáreas protegidas, estamos dejando
parlamentariamente pasar la ocasión.

Yo no voy a pronunciarme sobre el Ayuntamiento de
Elda, es un ayuntamiento gobernado por un insigne socialista, que,
además, es senador y que, según he leído en la prensa,
va a ser candidato al Senado o a la alcaldía otra vez.
Me
comportaré con el Ayuntamiento de Elda como con el resto de
ayuntamientos.
Cada ayuntamiento propone lo que tenga que proponer.
Sí me preocupan algunas cosas que suceden en Elda y, a lo mejor,
algún día tenemos ocasión de hablar en esta
comisión de ello.

No hablo con dobles intenciones.
Usted, señor
Arnal, se permite calificar su propio discurso de sensato, razonable y
justificado y el mío de.
.
.
, vamos, con adjetivos que significan
exactamente lo contrario de estas tres cosas.
Yo me voy a permitir, con su
anuencia, de considerarme a mí mismo también sensato,
razonable y justificado, porque, si no, saldría con la autoestima
por los suelos de una sesión como esta, (rient;
veus) y en esos términos y en
defensa de mi propia autoestima, le diré que con las mejores
intenciones del mundo se ha presentado hoy el plan de acción
territorial de la huerta, que es un plan de acción territorial
ambicioso.

El plan del paisaje de Alboraya es un complemento del
Plan general de ordenación urbana de Alboraya, no tiene, hasta donde
yo sé, secretas intenciones, busca que el municipio de Alboraya
crezca por donde puede crecer y se proteja, porque hay una parte de huerta
muy importante que debe protegerse.
Es obvio que son zonas que eran suelo
no urbanizable, suelo protegido, pero se les dota de una mayor
protección, de una protección complementaria.
Hoy mismo,
también, el presidente ha anunciado el inicio de la
tramitación como paisaje protegido de todo el río Serpis,
desde Alcoy hasta Gandía, y mañana el Consell
suspenderá todas las licencias para cualquier tipo de
construcción concedidas desde Alcoy hasta Gandía.

Que alcanzará en una parte muy importante a
suelos ya protegidos, es verdad.
Pero, también es verdad que esos
suelos que ya estaban protegidos gozarán a partir de ahora de un
complemento de protección.
Y le aseguro que protegiendo el
río Serpis, como se ha hecho en el parque natural del río
Túria -y hoy hemos tenido oportunidad de estar
prácticamente con todos los alcaldes del parque natural del
río Túria- no se han protegido zonas que fuera
fácil proteger, se han protegido zonas que conllevan cierta
tensión política el protegerlas.

Yo entiendo lo que usted está diciendo y su
preocupación sobre el terreno de Alboraya.
Es muy difícil
compensar el crecimiento de un municipio con la protección de la
huerta.
Espero que el Ayuntamiento de Alboraya acierte con su plan general
de ordenación urbana y con la voluntad de que sea paisaje protegido
la huerta de Alboraya, que quiero que sea complementaria del Plan general
de ordenación urbana de Alboraya.
Les invito a participar en el plan
de acción territorial de la huerta, que cuando se abra será
uno de los debates grandes que nos acompañarán no solo
durante este año, sino, sin ningún género de duda
durante la campaña electoral, porque tendrá mucha incidencia
en las elecciones municipales del área metropolitana de Valencia y
en las elecciones autonómicas.
Si fuéramos capaces de caminar
todos más o menos en el sentido de la protección, pues
haremos un gran favor al área metropolitana de la ciudad de
Valencia.

En todo caso, permítanme que les agradezca el
tono de sus intervenciones a todos los que me han dirigido la palabra.

La senyora presidenta:

Muchísimas gracias, conseller.

Compareixença del conseller de Territori i
Habitatge per a explicar les implicacions ambientals i territorials del nou
Decret 82/2005 d'ordenació ambiental d'explotacions
 mineres en espais forestals de la Comunitat Valenciana,
sol·licitada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra
Valenciana: Entesa (RE número 29.
042)

La senyora presidenta:

Vamos a dar continuación al orden del
día.
Pasamos al número 20, que es la comparecencia del
conseller de Territori i Habitatge per a explicar les implicacions
ambientals i territorials del nou Decret 82/2005 d'ordenació
ambiental d'explotacions mineres en espais forestals de la Comunitat
Valenciana, sol·licitada pel Grup Parlamentari d'Esquerra
Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

Cuando quiera, tiene usted la palabra, señor
conseller.

El senyor conseller de Territori i Habitatge:

Muchas gracias, señora presidenta.

Sin duda alguna, señorías, la palabra
que mejor sirve para definir el propósito y el alcance del Decreto
82/2005, de ordenación ambiental de las explotaciones mineras en los
espacios forestales de la Comunidad Valenciana, es armonización.

La experiencia de los últimos años en
este ámbito de gestión reclamaba el establecimiento de un
instrumento que hiciera posible la armonía entre el desarrollo de un
sector estratégico de la Comunidad Valenciana y la
conservación de los importantes valores naturales y medioambientales
que alberga el patrimonio forestal de nuestra tierra, armonía que
por desgracia la anterior legislación no había sido capaz de
conseguir.

La legislación anterior a este Decreto 82/2005,
cuyo objetivo es restaurar los espacios afectados por la actividad minera,
ha sido el Real Decreto 2.
994/1982, de 15 de octubre, sobre
restauración del espacio natural afectado por actividades mineras
del Ministerio de Industria y Energía.
Han pasado más de 20
años de vigencia desde que se aprobó este decreto.
El balance
de este período nos dice que no se ha logrado su cumplimiento, es
más, podría afirmarse que en algunos casos ha supuesto un
fracaso en la conservación del medio ambiente y la compatibilidad de
dos intereses públicos: el desarrollo económico y la
preservación del medio ambiente.

Ante esta situación, la Generalitat
decidió establecer las bases y las directrices sobre las que regular
esta importante actividad económica en el terreno forestal de la
Comunidad Valenciana, mediante el Decreto 82/2005, de 22 de abril, del
Consell de la Generalitat, de ordenación ambiental de explotaciones
mineras en espacios forestales de la Comunidad Valenciana.

Armonización significa que a partir de la
entrada en vigor del decreto, el control mediambiental es una prioridad que
sale reforzada por parte de la Conselleria de Territorio y Vivienda,
mediante la evaluación de un plan de restauración integral
previo a la evaluación de impacto ambiental.

Con la publicación de este decreto todos tienen
claro cuáles son los márgenes en los que se debe desarrollar
una ordenación ambiental de las explotaciones mineras en los
terrenos forestales de la Comunidad Valenciana que permita llevar a cabo
esta actividad, garantizando en todo momento una gestión racional de
las explotaciones y la recuperación del entorno natural.

A partir de la entrada en vigor del Decreto 82/2005,
se incorpora al procedimiento de concesión minera la
obligación de elaborar con carácter previo un plan de
restauración integral cuyo objetivo es restaurar el espacio afectado
recuperando los elementos, las funciones y los usos previos al desarrollo
de la actividad.
Previo a la declaración de impacto ambiental, desde
la conselleria se emitirá un informe sobre el plan de
restauración integral propuesto.
Este plan deberá detallar
las actuaciones que se llevarán a cabo para la restauración
de la zona, coordinando estas actividades con las fases de
explotación, de manera que puedan simultanearse las obras de
extracción con las de restauración, reduciendo lo
máximo posible las zonas abiertas que queden sin restaurar.
 Además, cuando se trata de montes de dominio público o
catalogados de utilidad pública, este plan deberá garantizar
la recuperación de los valores  que motivaron la
inclusión del monte en el catálogo.

El ámbito de aplicación del citado
Decreto 82/2005, incluye a las nuevas actividades mineras extractivas en
todos los terrenos forestales de la Comunidad Valenciana de propiedad
pública y privada.
Asimismo, se incluyen las ampliaciones de
actividades mineras existentes.
Además, las explotaciones ya
existentes en los montes de utilidad pública deberán
presentar en dos años desde la entrada en vigor del Decreto 82/2005,
de 22 de abril de 2005, un plan de restauración integral, de lo
contrario se revocará la autorización de ocupación del
monte.

Sin ánimo de extenderme mucho más,
sí quisiera destacar en esta comisión algunas de las
más importantes novedades y ventajas introducidas por el decreto
citado.
Debido al rigor con que se está llevando en esta conselleria
la evolución de los planes de restauración integral
presentados desde la publicación del decreto, aproximadamente 15, no
se ha aprobado ninguna nueva explotación hasta el momento.
La
elaboración del inventario de canteras en activo en nuestro
territorio está ya en una fase muy avanzada.
Cuando concluya
contaremos con una poderosa herramienta de información accesible a
todos los organismos implicados, lo que incidirá en una mayor
coordinación de los mismos.

En este sentido, el decreto establece mecanismos de
colaboración interdepartamental entre las consellerias de Territorio
y Vivenda y de Empresa, Universidad y Ciencia, que mejorarán la
gestión final de las explotaciones mineras.
Sin duda, esta
coordinación necesaria contribuirá a evitar que se vuelvan a
producir situaciones como las observadas en la actualidad, tales como:
incumplimientos de proyectos, explotaciones irracionales de recursos,
abandonos de canteras sin restaurar, etcétera, etcétera.

En esta línea se están ultimando los
detalles para fijar un procedimiento administrativo en relación con
aquellos derechos mineros que pueden verse afectados y para establecer
líneas de coordinación respecto a visitas de control y
seguimiento de las explotaciones.
A partir de la entrada en vigor del
Decreto 82/2005, las explotaciones mineras se podrán realizar en
terrenos forestales, siempre y cuando se genere el menor impacto a partir
de medidas correctoras y protectoras, exista recurso en cantidad y calidad,
se tengan en cuenta las afecciones a espacios naturales protegidos y para
ello se evaluará el plan de restauración integral, lo que
supone una novedad en el procedimiento previo a la evaluación del
estudio de impacto ambiental.
No podrán desarrollarse extracciones
mineras en montes de utilidad pública que supongan una
pérdida definitiva de los valores que motivaron su inclusión
en el catálogo, lo que se valorará en función del plan
de restauración integral.

La solución adoptada para las canteras que se
encontraban activas con la entrada en vigor del decreto, en montes de
utilidad pública, es elaborar por parte de las empresas un plan de
restauración actualizado que se evaluará y se valorará
si garantiza la recuperación de los valores y funciones del monte.
Actualmente se está informando de la proximidad del cumplimiento del
plazo de dos años desde su publicación, que dará lugar
a una revocación de la autorización de ocupación de
montes de utilidad pública cuando no sea presentado o no sea
suficiente este informe.

En relación con las clasificaciones
urbanísticas, a las que también se refería el
diputado, de deberán regir por la actual legislación
urbanística que establece las condiciones para desarrollar
actividades extractivas en suelo no protegido y siempre que se permita su
uso.

En definitiva, señorías, con este
decreto hemos dado un salto cualitativo en la organización de la
actividad económica y la protección del medio ambiente y
hemos dado un paso más en la consolidación de la apuesta
garantista que estamos llevando a cabo en materia de conservación de
nuestro rico entorno natural.

Muchas gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor conseller.

¿Grupos que quieran intervenir?

Señor Carles Arnal, tiene usted la palabra.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Molt bé.
Gràcies.

Naturalment que a mi m'encanta la filosofia,
crec que és necessària.
El que passa és que
convé a vegades distribuir-la en dosis adequades i quan toca
filosofar més, més, i quan toca més
matemàtiques, més matemàtiques.
Però,
bé, anem ahí.

Este decret, li demanem l'explicació a
vosté, com a màxim responsable, sabent que no l'ha fet
vosté, aleshores m'imagine que haurà assumit els
plantejaments del seu predecessor, com òbviament no té
més remei que fer, i ens interessava que definira bé els
objectius.
Vosté n'ha explicat uns quants, aparentment, en
principi, tots positius.

D'entrada, ja li avancem que no tenim res en
contra de l'objectiu o dels objectius aparents i teòrics
d'esta normal legal que compartim, en principi, sempre que
després les seues estipulacions concretes realment conduïsquen
a satisfer, a complir estos objectius.
I açò, perdone que li
diga, és que és més que discutible, no simplement per
l'evidència, que vosté ja s'ha referit que
existia abans una altra legislació que no se complia, cosa que ara,
entre parèntesi, a qui li corresponia fer-la complir?
Governaven
vostés ja i no li poden tirar la culpa sempre a la resta.
Quan una
normativa no se complix, doncs, pot ser que tinga deficiències la
normativa, però també es pot qüestionar a vore la
voluntat, la capacitat i la intenció de qui governa per a fer-la
complir.

Comprenga vosté que quan se li demana
concreció i contesta dient que no sap el que farà en el futur
perquè l'atzar, la contingència.
.
.
A mi
m'encanta tot eixe tema de l'atzar, la contingència, la
imprevisilitat.
.
.
Si és meravellós!
Però, clar,
vosté comprendrà que aixina no es pot circular.
I, clar, si
vosté demana tanta fe, doncs, comprenga que mosatros també
mos atenguem als fets que coneixem, i, a partir dels fets que coneixem,
diem: «Bé, fins ara coneixem açò».
Per
tant, tenim motius per a dubtar.
I, per tant, ja que vosté no mos
pot garantir res en eixa nebulosa futura, doncs, fins que no vegem les
coses.
.
.

Bé.
Tornem.
Entenem que és oportú
actualitzar esta normativa i aprofitar per a millorar determinats aspectes
que vosté mateix ha reconegut que eren deficients.
Una activitat, la
minera, que a hores d'ara té un impacte negatiu de primera
magnitud, no únicament ací al País Valencià,
sinó en tot el món, i és una d'eixes activitats
que són més desastroses per al medi ambient.
Ací tenim
comarques molt afectades per esta activitat i els impactes
difícilment són recuperables quasi mai, almenys en la seua
totalitat, impactes de tipus ecològic i paisatgístic,
 especialment estos darrers.
.
.
, bé, tots, en paisatges a
voltes de la primera qualitat.
Així que, perdone però se pot
dubtar de l'eficàcia global d'este mecanisme fins que no
vegem realment com s'està aplicant.
Ens pareix molt bé,
això sí, celebrem que es faça un registre exhaustiu
d'esta activitat.
Ja tocava!
Açò no podia ser que no es
tinguera este registre.

I açò de permetre detectar casos
irregulars i ajudar l'estricte compliment de la legalitat, donada la
quantitat de casos que n'hi ha d'irregularitats, mire,
li'n diré uns quants ja perquè vagen atenent: mines que
estan estenent la seua activitat més enllà d'on tenien
estipulat o que no complixen els deures de restauració, com
vosté mateix se n'ha adonat, o que comporten
instal·lacions i activitats annexes, que no estaven previstes en
principi, que no estaven contemplades, o que afecten elements patrimonials
que no havien d'haver afectat, o que invadixen barrancs i llits de
rius que no haurien d'haver afectat, o que servixen d'abocadors
incontrolats, encara que s'ubiquen en base a molt antigues
concessions en valuosos paratges naturals on no haurien d'haver-se
instal·lat mai i que caldria fer el possible per a rescatar eixa
concessió per a evitar que continuara.

De tot el que li acabe de dir, de tots eixos temes he
presentat ací, en este Corts, durant esta legislatura, iniciatives,
preguntes i activitats, de tots.
O siga, són casos que estan
documentats i podríem desenrotllar-los tots i cadascun d'ells.
 Eixa és la panòplia i a la millor me queda alguna cosa
de la magnitud dels efectes.

Celebrem també, malgrat dubtar o tindre dubtes
encara, que es reconega explícitament eixe fracàs
generalitzat de la restauració.
Però, torne a dir, ahí
alguna responsabilitat li toca a qui ha estat gestionant.
Però,
bé, el que és important és que això cesse el
més prompte possible.
I això ho anem a vore.
Però,
insistic, no se poden tirar tants balons fora.

Durant molt de temps s'ha estat fent un frau
legal i un incompliment sistemàtic d'esta obligació
legal de restaurar, i moltes voltes se feien patètics simulacres
d'esta restauració que no s'havien d'haver
tolerat.
Les sancions no arribaven o quan arribaven eren molt pobres, i, en
tot cas, no dissuadien i no feien complir la llei.
I això, torne a
dir, vostés s'ho han de mirar, el seu expedient, no
vosté personalment, però sí els que han governat fins
ara i respondre per què se permetria això, per què les
sancions no arribaven, per què eren tan toves i per què no
s'actuava amb més contundència o per què no
n'hi havia tanta vigilància, tant de control com haguera sigut
necessari.
Vosté me diu que a partir d'ara açò
canviarà.
Està per vore.
El que tenim és esta
situació de partida.
Sàpiga vosté que eixa és
la situació de partida.

I després parla de minimitzar els impactes
ambientals.
Ací és on vénen les preocupacions
més grans, perquè minimitzar els impactes ambientals
és un tema delicat.
Com es materialitza això?
Per a mosatros
això és molt important.
No és important per ninguna
qüestió de programa, de no sé quants, electorals.
.
.
No.
Mire, vosté podrà dir això cinquanta voltes.
És
realment important, s'ho crega o no s'ho crega.
I nosaltres no
ho gastem de batalla política.
No ho gastem perquè creem que
és essencial.
Vosté pense el que vullga.
Les declaracions
d'intencions és el que no ens satisfan.
Les declaracions
d'intencions vosté les pot fer com jo o més grans, o
duplicar i apuge l'aposta i retruca.
Val.
Bé.
Que es
complisquen, per favor!

Aleshores, a mi em preocupa el que fa
referència a zones forestals.
D'entrada, ahí hi ha un
tipus d'ambient molt important, de grans valors ecològics, que
ja hauria de limitar-se molt (so d'un
mòbil) la incidència
d'este sector i no es fa.
No hi ha en este decret tipologies de zones
que queden ja automàticament excloses.
Fins i tot els monts
d'utilitat pública, i altres catalogats, no s'exclouen
de manera taxativa, sinó que s'exclouen sempre i quan no se
puga en els projectes garantir una adequada restauració.
I
açò ja comença a ser una cosa elàstica que
permet interpretacions diverses, i que permet incompliments i que permet
votar-se a la torera.
Lamentem que no existisca ahí, i creem que
és inacceptable.
Hauria d'haver hagut una tipologia de
categories de boscos que pel seu valor i per la seua singularitat, ja
haurien d'haver estat exclosos ja d'entrada en este decret.
Aixina de clar.

Després, insistisc, és que per
l'activitat minera, vullguem o no.
.
.
Jo no estic qüestionant de
cap manera, però entenguem que els seus impactes són molt
grossos, són molt importants i alguns d'ells són
literalment irreversibles i no poden de cap manera compensar-se.
Alguns en
part, altres tarden molts anys.
Una repoblació forestal sap quan
s'inicia, però no sap al cap de quants anys es
restaurarà adequadament.
A voltes pot ser un fenomen extremadament
lent, però a voltes la desaparició física
d'algun ecosistema és irreemplaçable i a voltes la
desaparició d'una muntanya és senzillament.
.
.
no
té solució.
I per això han d'haver límits
clars que no inclou este decret.

Però la preocupació molt important
arriba ara quan ací s'obrí la menció a un pla
d'acció territorial sectorial que afectarà la mineria.
Per què la preocupació?
Bé, no sabem de què
està parlant-se, però sí que coneixem el projecte que
es va presentar fa uns anys, i aquell projecte era una autèntica
font de preocupació.
Aquell projecte era un desastre, un desastre
perquè amplificava les àrees potencials mineres a una
extensió desmesurada del territori valencià, enormement gran,
perquè pretenia atendre les demandes d'un determinat sector
fins a cinquanta anys, quan no sabem si eixe sector d'ací
cinquanta anys existirà o no, ni de quina manera, ni com.

I damunt, tenint en compte que en eixe període
que es poden donar llicències per trenta anys, que això ho
ampliaria a huitanta, la qual cosa ja és un període
absolutament.
.
.
Vostés ja es poden riure dels programes estos
soviètics que planificaven a la babalà i tal.
Bé, el
seu liberalisme ací m'agradaria vore'l en este tipus de
planificacions.
Sense saber la disponibilitat real.
.
.
l'oferta que
s'estava generant, sense tindre ninguna magnitud, ninguna
estimació de quant realment s'estava ofertant, ni tampoc
tindre estimacions de quina era la demanda que el sector tenia.
De fet,
multiplicava.
.
.
podia multiplicar potencialment per moltíssimes.
.
.
en xifres de fins dos-cents o més per cent  -bé,
me quede curt- les demandes potencials per a eixe període, que
estimava Ascer que era el sector ceràmic, en este cas.

Però és que, a més, eixe pla,
aquell concret es referia només a les argiles ceràmiques,
afectava a moltes zones LIC, a més de 25, que vosté diu que
estan protegides.
Clar, no estan protegides i les pot atropellar qualsevol
pla de mineria.
És que no ho estan, sap?
, i les pot atropellar un
pla de mineria.
Ho dic perquè rectifica quan abans les xifres,
perquè els LIC no estan protegits en la pràctica.
I
vostés mateixos planifiquen en ells tota classe d'impactes.
Afectava aquell pla a enormes extensions forestals, incloent àrees
de la millor vegetació forestal -zones de carrascar,
etcètera-, de les millors que queden en el territori
valencià, i en són molt poquetes les que queden.
Afectava a
alguns dels millor paisatges interiors valencians, en totes les comarques.
Però en algunes realment -en els Ports.
.
.
-, en zones que
es pretén defensar i tal, els afectava una gran proporció del
seu territori.

I, bé, realment allí no es consideraven
adequadament tots els impactes que anaven a imposar.
Clar, eixa és
la referència que tenim de moment.
No sabem què li passa a
eixe pla, no sabem si està mort, ferit, enguixat, com està.
Però d'alguna manera este decret el ressuscita, si es que
estava mig mort.
I ens preocupa molt, ens preocupa molt, perquè de
moment eixos plans d'acció territorial tenen una gran
capacitat.
.
.
I a vosté li hauria de preocupar, perquè actuen
limitant moltíssim la famosa autonomia municipal, passen per damunt
d'ella.
Com seria bo per a efectes protectors, però, en este
cas, són per a efectes destructors.
Resulta una cosa molt curiosa.
Resulta que l'autonomia municipal pareix ser molt ampla per a
programar actuacions urbanístiques i altres, però resulta que
no és tan ampla per a protegir.
O en eixe cas, poden passar per
damunt.
.
.

La senyora presidenta:

Termine, señor diputado.

El senyor Arnal i Ibáñez:

.
.
.
projectes -perdó- que tenen uns
grans impactes.

Aleshores, ens agradaria que ens diguera en quin estat
de vida es troba eixe pla, eixe pla que coneixem, i si pensa restaurar-lo
amplament i modificar-lo perquè no tinga eixes gravíssimes
amenaces que planeja.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Arnal.

Por parte del Grupo Socialista, tiene la palabra, por
cinco minutos, el señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

El decret en qüestió intenta agilitar o
simplificar la tramitació administrativa de les diferents
autoritzacions, sobretot, comenta el propi decret, tramitar conjuntament el
que és el pla de restauració amb l'estudi
d'impacte ambiental en base al qual es donarà la
declaració d'impacte ambiental.

Jo pense que en un principi, una cosa que és
correcta, des d'un punt de vista burocràtic per agilitar, es
convertix després en una porta oberta, en una via lliure per a dur a
terme activitats mineres extractaves en monts o terrenys forestals de la
Comunitat Valenciana.

Dit d'altra forma, amb l'excusa
d'harmonitzar el desenvolupament d'un sector estratègic
-i ho reconec aixina- a la Comunitat Valenciana, com pot ser el
tema d'argiles per a ceràmiques, o el tema del marbre o
d'àrids, harmonitzar-lo amb el respecte o amb la
conservació d'importants valors que alberga el nostre
patrimoni forestal, vostés eliminen, eliminen els entrebancs que ara
existien perquè aquesta activitat extractiva es puga fer en
qualsevol sòl.

Mire, jo el que li dic és que mentre que els
municipis per a redactar qualsevol pla general d'ordenació
urbana ens obliguen -perquè si no, no t'ho
aproven- a classificar qualsevol mont com a forestal protegit,
terrenys d'agricultura inclús abandonats, que d'acord
amb la llei forestal, al cap d'un temps s'han de classificar ja
com a forestals protegits, el que no entenc és que mentre que
paral·lelament es fa això, per una altra banda, per una altra
banda obrin totes les portes, totes les possibilitats perquè aquest
tipus d'indústria, en este cas concret, la indústria
extractiva, puga implantar-se en qualsevol classe de sòl.
Això és així, d'acord amb el decret.

Hi ha una segona qüestió també
-i vosté ho ha dit- que era novedosa.
Vostés
modifiquen també els procediments d'ocupació en monts
de domini o utilitat pública.
És significatiu que el mateix
article 14.
2, d'aquest decret, especifica clarament que queden
prohibides les extraccions mineres en aquest tipus de mont, en sòl
protegit, si això suposa una pèrdua definitiva, definitiva,
dels valors.
Per tant, això vol dir que si suposa una pèrdua
temporal dels seus valors, no es posaran problemes per a
l'autorització de l'extracció minera.
Per tant,
estan vostés oblidant uns valors que alguna importància
havien de tindre perquè en el seu dia motivaren la seua
inclusió en el catàleg d'utilitat pública.

I tercera i última qüestió, abans
de les darreres eleccions municipals i autonòmiques, vostés
paralitzaren el pla d'argiles ceràmiques ací a la
Comunitat Valenciana.
Allí ha quedat.
.
.
ha passat ja aquesta
legislatura i allí ha quedat en el caixó dels oblits.
Si
vosté el vol recuperar, el primer que ha de fer, el primer que ha de
fer és revisar el mapa d'ocupació de terrenys aptes per
a l'extracció d'argiles ceràmiques.
Perquè, evidentment, si posem un mapa tret del mateix Institut
Geològic Miner, en el qual se'ns pinta terres amb
abundància d'argiles, i tot això és apte per a
extraure-les o explotar-les, vosté es donarà compte que ho
convertim en un autèntic guirigall.

I finalitze.
Pense que aquest decret, en el tema de
restauració paisatgística, pot tindre la seua part positiva
-li ho dic sincerament-, perquè fins ara era un
autèntic desastre, ja que ningú restaurava res, si no
és que ho denunciava Seprona, ningú ho restaurava.
Però, paral·lelament, li dic que possibilitarà aquesta
acció extractiva en terrenys forestals, aixina classificats no
solament pels plans generals d'ordenació urbana, normes
subsidiàries o delimitació de sòl urbà,
sinó també per plans d'acció territorial.
Però al mateix temps -atenció-, agafen
també els monts de domini o utilitat pública i obrin la porta
per a donar-li la possibilitat de dur a terme aquesta indústria.

Pense que es veu clarament com els sectors implicats,
concretament àrids, extracció d'àrids,
àrides de pedreres per arena per a la construcció, el tema
d'argiles ceràmiques per a la ceràmica i el tema del
marbre van ser prou forts.
.
.
les pressions van ser prou fortes
perquè apareguera aquest decret.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Por parte del Grupo Parlamentario Popular, tiene la
palabra el señor Modrego.

El senyor Modrego Caballero:

Gracias, señora presidenta.

Gracias, conseller, por la explicación.

Yo creo que de sus palabras se desprende lo que
realmente es el decreto: una voluntad de armonizar, de compatibilizar.
O
sea, yo creo que es un decreto totalmente en la línea del desarrollo
sostenible.
Y además, basado en lo que es un análisis muy
claro de la experiencia, de las competencias, del resultado de la
legislación anterior.
Y lo que propone realmente, con una voluntad
muy clara, es precisamente introducir esos nuevos conceptos de
recuperación, de regeneración y de compatibilizarlo con
sus.
.
.

Usted ha dado unos datos.
Dice: «Oiga, no hemos
autorizado más canteras».
Seguramente tendrá datos de
expedientes sancionadores, y de ese esfuerzo que se está haciendo
por la conselleria.
Sin embargo -como ya se ha señalado por la
oposición, y usted también antes lo ha esbozado, lo ha
señalado-, y hay una presunción de culpabilidad, hay
una presunción de culpabilidad en contra de todo lo que dice el
decreto.

Y yo quiero hacer un poco recordatorio, porque en su
día lo viví, de esa experiencia y el porqué, el
porqué los gobiernos del Partido Popular empiezan a legislar en un
tema que realmente no había tenido una trascendencia social ni una
demanda muy importante, cuando realmente uno de los impactos más
importantes que hay en las superficies forestales de nuestra comunidad
siempre han sido las canteras.
Canteras históricamente asociadas a
la construcción de grandes infraestructuras y que
paisajísticamente han tenido un impacto muy importante, pero que
todos conocemos de muchos años la existencia de esas canteras y la
no rehabilitación.

Y yo creo que este decreto lo que plantea es que eso
ya no vuelva a pasar y poner orden en las distintas competencias de
ayuntamientos, Conselleria, en su momento, de Industria, y Conselleria de
Medio Ambiente, que bien si la fianzas estaban en un sitio, los planes en
otra, el control tenía que hacerse simultáneamente, nunca
habían podido solucionar ni conseguir regenerar prácticamente
ninguna cantera.
Ahora eso ya se está produciendo.
Solamente la
regulación del decreto, y el conseller lo puede decir, consigue que
se regeneren canteras.

Pero tengo que decirles que en contra de ese
planteamiento de malas intenciones.
.
.
, porque lo que parece es que ahora
vamos a hacer más canteras, cuando no es cierto, no concuerda con la
realidad.
Tengo que recordarles que más de la mitad de la Comunidad
Valenciana, un 1.
200.
00 hectáreas son suelo forestal, que el 95, el
98 o 99% de las canteras, de los recursos, están en suelo forestal.
Lo que tiene que hacer un gobierno es regular la implantación de
canteras ahí donde están las canteras, que es en el suelo
forestal.
No planteen ustedes: «Oiga, mire.
.
.
» Oiga, no se
hacen las canteras en los suelos costeros, ni en las playas, se hacen en
los montes, donde está el recurso de las rocas, según las
cartografías que ha señalado el señor
Sanmartín.

Por lo tanto, no es que se haga un decreto para
permitir hacer canteras en suelo forestal, sino para controlar y regular, y
en los casos que suponga, como ha dicho el señor Sanmartín,
una actuación no reversible, prohibirlas, evidentemente.
Y si es
reversible, establecer las medidas para que sea reversible.
Y eso se tiene
que hacer mediante las actividades de este decreto.

Por lo tanto, a mí lo que me queda yo creo que
es felicitar al Gobierno; pedirle precisamente al Consell y al conseller un
rigor importante en el cumplimiento del decreto, en aquellas
anomalías que históricamente se han producido en las
canteras, gracias a este decreto pues no se produzcan; que evidentemente se
garantice que un sector muy importante, como la construcción, como
el cerámico, tenga garantizado su abastecimiento, como debe ser,
pero también que sin ningún costo ambiental, al revés,
potenciando y mejorando nuestro medio ambiente.

Y tengo que decirles que las políticas
forestales del gobierno del Partido Popular son, han sido y estoy
convencido que van a seguir siendo las más eficaces de esta
comunidad.
Desde que gobierna el Partido Popular hay 200.
000
hectáreas más de superficie arbolada, según el Plan
forestal, 20.
000 hectáreas de superficie forestal y hemos pasado de
que se quemase una media de más de 30.
000
hectáreas/año a menos de 3.
000.
Que eso, solamente con la
regeneración natural, pues dan los datos que yo le he dado.

Por lo tanto, los bosques están mucho mejor
protegidos en la política de incendios, en la política de
reforestación y en la política de canteras.
Y no se plantea
un decreto evidentemente para estropear nuestros bosques, sino precisamente
para protegerlos.
Por lo tanto, yo le pido, señor conseller, que
usted siga en esta línea, que apoye este decreto, que aplique con
rigor esas medidas de control y de regeneración, porque
evidentemente hay muchos impactos que llevan muchos años en nuestros
montes, que yo creo que mediante este decreto y la acción decidida
de su conselleria se pueden por fin regenerar.

Por lo tanto, expresarle el apoyo de este grupo a este
decreto y a la política en materia de canteras de la Conselleria de
Territorio.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor Modrego.

Para contestar conjuntamente a los grupos tiene la
palabra el señor conseller.

El senyor conseller de Territori i Habitatge:

Muchas gracias,
señora presidenta.

Señor Modrego, le agradezco su
intervención, que además, como no puede ser de otro modo,
viene iluminada por su experiencia en la gestión de la Conselleria
de Medio Ambiente y, por lo tanto, por el hecho de haberse enfrentado en
persona a un problema de tan difícil solución, en el cual
tantos intereses tienen que ponerse en una posición conciliada y en
el que además cuesta tanto encontrar soluciones a asuntos
presentados de manera compleja.

De hecho, a veces la administración no consigue
completamente sus objetivos, y yo creo que en la mayoría de las
ocasiones no es ni por falta de voluntad de quienes políticamente
dirigen la administración, ni muchísimo menos por falta de
pericia de los funcionarios que tienen que realizar su trabajo.
La mayor
parte de las veces, y más en una realidad tan cambiante como la que
hoy estamos tratando, existe una inadecuación entre la norma y el
objeto que la norma pretende regular.

Por el tema que nos ocupa, el decreto, el real decreto
de 1982, verdaderamente no fue aplicado en veinte años, no
sólo en los últimos cuatro, en los últimos ocho, sino
a lo largo de toda su existencia.
Y es la experiencia de la
inadecuación de la norma, de la inadecuación del real
decreto, la que ha llevado, después de haber intentado sacar de ese
decreto algo bueno, a producir el decreto del que ahora estamos hablando,
el decreto de la Generalitat Valenciana.
Cuando la norma no puede cumplirse
hay que cambiarla.
Y ésta, obviamente, no sólo no fuimos
capaces de cumplirla en toda su extensión nosotros, tampoco quienes
nos precedieron ni tampoco en otras comunidades autónomas.

Yo creo que el señor Modrego lo ha dicho con
claridad y yo no puedo decirlo más alto.
En los.
.
.
ya va para
dos años desde que este decreto entró en vigor no se ha
aprobado ninguna cantera nueva.
Y son quince los expedientes que
están en tramitación, son quince los planes de
restauración que se están estudiando.
Lo cual yo creo que
demuestra la, digamos, exhaustividad con la que esos planes se están
estudiando, porque si sólo fuera por presión de urbanizadores
de canteras o de empresarios del sector, desde luego esas quince hace ya
mucho tiempo que estarían aprobadas y casi seguro que otras quince
más; porque nuestra industria de la construcción y nuestra
industria de la cerámica pues necesita todos los días
canteras nuevas.

Bien, desde la aprobación del decreto no se ha
aprobado ninguna cantera nueva.
Tampoco quiere decir con esto que me alegre
de que no se aprueben canteras nuevas.
Quiere decir que se están
mirando con exhaustividad.
Y cuando alguna de esas quince que están
en tramitación haya demostrado su capacidad para renegrear el
daño que causa, pues serán aprobadas conforme a una nueva
legislación.

Yo no conozco el Plan de acción territorial de
la minería.
No está en este momento probablemente entre las
competencias de la conselleria que dirijo, seguramente tiene que ver con la
Conselleria de Industria, y en ese sentido pues no se encuentra.
.
.
no,
no voy a.
.
.
no veo por qué hay que resucitarlo o con este
decreto lo estamos resucitando.
Supongo que era un plan pertinente cuando
vio la luz, y desde luego no está entre las prioridades del
departamento que dirijo, no lo he encontrado encima de la mesa ni lo he
puesto yo; si está encima de la mesa de otro conseller no lo
sé.
Yo no lo he visto.

El señor Sanmartín dice que, bueno, que
este decreto es una puerta abierta para que se puedan establecer canteras
en cualquier suelo.
Bueno, en cualquier suelo no, donde estén las
arcillas, las arenas o los mármoles.
Lamentablemente no elegimos
nosotros el lugar donde se encuentra la cantera.
La cantera está
donde está y lo que hay que ver es si se autoriza su
explotación o no se autoriza su explotación.
Y se
autorizará su explotación si el daño que causa su
explotación es reversible, y no se autorizará su
explotación si el daño que causa es irreversible.
A mí
ya me gustaría que todas las canteras estuvieran juntas, y
además que estuvieran en un suelo muy alejado de cualquier
población, y además que no tuvieran ningún
árbol alrededor.
Bueno, si yo hubiera podido diseñar el
territorio de la Comunidad Valenciana, a lo mejor hasta le habría
puesto más mar, algún pico alto donde poder ir a escalar y,
sin ningún género de duda, pues una albufera más
grande.
Pero como yo no participé en el diseño de la
Comunidad Valenciana, pues las canteras están donde están; y
como por lo visto usted tampoco participó, pues las canteras
están donde están repartidas y a veces escondidas en medio de
un bosque.

Por eso el decreto dice que cuando se produzca una
pérdida total o absoluta de los valores de un bosque, de un monte,
no se podrá autorizar la cantera.
Claro, porque es que la
explotación de una cantera siempre, siempre produce una
pérdida temporal de valores.
Abrir una cantera es abrir una herida.
Cualquier médico le dirá que una intervención
quirúrgica es la última alternativa, porque siempre que se
abre una herida se incrementa un riesgo.
A la tierra le pasa lo mismo,
siempre que se le abre una cantera se le produce una pérdida de
valores.
Por lo tanto, mientras esta pérdida sea sólo
temporal, pues se pueden autorizar las canteras siempre que haya un plan de
restauración, y cuando sea total, absoluta o definitiva pues no.

Y a mí me gustaría que usted compartiera
este criterio y que lo compartiera de corazón, y por lo tanto que
juzgara como yo que, dado que no hemos elegido donde se encuentran los
recursos, solo podemos autorizar su extracción en el caso de que el
daño que se produzca con la extracción sea reparable y que,
por ejemplo, como a mí, no le parezca que el Gobierno central
autorice las prospecciones petrolíferas frente a la playa del Saler.
Porque nadie hemos decidido que haya petróleo, gas o que no lo haya
frente a la playa del Saler.
Lo que todavía estamos a tiempo es de
no autorizar la prospección y quizá el descubrimiento de gas
o petróleo frente a la playa del Saler.
Si yo aplico el criterio que
a usted le he oído exponer esta tarde ante esta comisión, la
conclusión a la que llegaré es que usted como yo va a
demandar al Gobierno central que no autorice las prospecciones
petrolíferas frente a la playa del Saler.
Porque me parecería
no socialista que usted estuviera en contra de que los empresarios de la
Comunidad Valenciana extrajeran arcillas, arenas y mármoles donde se
encuentran presentando un plan de restauración en paralelo, y sin
embargo estuviera a favor de que una petrolífera americana o inglesa
hiciera prospecciones petrolíferas frente al bosque del Saler,
frente al parque natural de la Albufera, con daños que, sin
ningún género de dudas, sólo por la mera
realización de la prospección van a ser irreversibles para la
fauna marina.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias,
señor conseller.

Para réplicas o intervenciones, tiene la
palabra el señor Arnal por cinco minutos.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Moltes gràcies.

Bé, m'encanta este to que estem tenint
ací assossegat i entrant en els temes.
Algunes de les coses que
s'han dit.
.
.
Jo volia referir-me a alguna de les coses que s'ha
dit per part del senyor Modrego.
Parla que alguns tenim presumpció
de culpabilitat.
No, insistisc, nosaltres tenim coneixement dels fets.
En
base a eixos fets podem emetre hipòtesis raonables i basades en
eixos fets, i també podem tindre la hipòtesi que determinada
cosa serà conseqüent amb el que estem veient, però
és que coneixem els fets.

Les intencions ja sé que són molt bones,
o aparentment són molt bones.
Però no se pot jutjar la
política per les intencions aparents o explícites dels qui la
detenen, perquè ningú diu que té molt mala
intenció.
Òbviament, jo encara no en conec a ningú, i
a la millor sí que les té, però això no ho
podem saber.
I aleshores com les intencions són molt difícils
d'avaluar, doncs no avaluarem intencions, avaluem els fets.
I en base
als fets que coneixem podrem preveure conseqüències.
Això és el que fem.
I els fets moltes voltes són
lamentablement negatius, els de la seua gestió.
I per això
fem no presumpcions de culpabilitat, sinó hipòtesi que
realment la cosa pot ser roín perquè s'ha fet
açò.

Després diu, no és que s'haja de
fer més canteres.
Home!
clar, ningú faria això.
Vosté diu: és que la meitat del territori valencià
és forestal i per tant.
.
.
Correcte, la meitat del territori forestal
és valencià, però dins d'eixa meitat del
territori vosté sap que està arbrada només una
fracció, un 30% aproximadament; d'eixa que està
arbrada, hi ha diferents tipus d'ecosistemes en diferents valors.
Bé, això vol dir que hi ha tota una tipologia.
I torne a dir,
a mi m'haguera agradat, i de fet crec que és una cosa
imperdonable que este decret no incloga ja determinades categories de
sòl forestal on no s'hauran de permetre, on no s'hauran
de permetre actuacions forestals de cap manera.

I precisament el que fa este decret és
modificar el reglament de la llei forestal.
I precisament el Pla general
d'ordenació forestal entre les seues múltiples
deficiències, no obstant té molt bona cartografia, té
molta bona qualificació, i precisament determina quins són
els sòls forestals protegits.
Doncs diga'ns no, és que
no ho diu el decret de cap manera que en els sòls forestals
protegits no ha d'haver explotacions mineres, no ho diu.
Es
més, el que diu és que inclús en aquells que estan
catalogats i són d'utilitat pública poden
instal·lar-se en determinades condicions i tal.
I això ens
pareix que no és acceptable senzillament.
No hauria de
permetre's en eixe tipus de sòls almenys no, no.
I això
és una deficiència.

Sobre l'increment de la superfície
forestal no vaig a discutir sobre eixe tema, tinc molt bones dades, conec
les seues, sé el mal fetes que estan les seues, no sumen, no sumen, (rient) són tan males
les del Pla general d'ordenació forestal que no quadren.
Però ja tindrem ocasió de debatre-ho en una altra
ocasió.
Bé.
No, ho dic perquè no venia.
.
.
, no sabia
per què eixia a relluir, però ja que ha eixit a relluir no
perdré l'ocasió de comentar-ho, evidentment.

Després, vosté diu que si
l'administració no aconseguix sempre el que havia de fer no
sempre és per falta d'interés polític.
No, no
sempre és per falta d'interés polític,
d'acord; però de vegades sí.
I quan algunes coses
són molt repetides u pot presumir que a la millor hi ha falta
d'interés polític.
I diu que tampoc és per falta
d'interés dels tècnics que té.
D'això estic convençut.
Però li alertaré
d'una cosa, i lamente, bé, ho haguera pogut dir en altres
àmbits, però sàpiga vosté que hi ha queixes
reiterades de molts treballadors del seu departament, de la seua
conselleria, que es queixen de denúncies que se fan, i que no
prosperen i que desapareixen sense prosperar.
Això és un fet
que a mi m'agradaria que se resolguera.
I d'ací poquet
li faré preguntes més específiques i més
concretes sobre este tema.

Jo crec que moltes voltes el que passa és que
no hi ha suficient capacitat de vigilància ni
d'inspecció, però a vegades -i açò
sí que és molt, molt xocant- determinades
denúncies que es fan no prosperen i no hi ha tota
l'eficàcia, i hi ha exemples concrets que ja s'han dit
ací.

Bé, diu vosté que no coneix el pla de
mineria.
El pla d'argiles ceràmiques de la Comunitat
Valenciana se va iniciar amb l'anunci en el Dogv de l'1
d'abril de 2003, i s'ha estat ja, va a eixir a
informació pública este projecte ja fa uns quants anys, i per
això li preguntava.
.
.
Eixe projecte incloïa tant el projecte
com l'estudi d'impacte ambiental, que més prompte o
més tard haurà d'avaluar, m'imagine, la seua
conselleria i dictar una declaració.
Ho dic perquè sí
ens agradaria que se posicionara vosté, perquè -torne a
dir- este pla -i és el que coneguem, ja ha eixit a
exposició pública i ha estat al·legat per moltes
instruccions- és una veritable agressió
ecològica amb majúscules.

I el decret sí que fa referència
-no recorda ara l'articulat; no el tinc ací ara a
mà- però sí que fa referència a un pla
d'acció territorial de mineria; i m'agradaria saber si
és este mateix o és un conjunt de plans.
Però
sí que obri eixa possibilitat i per això seria molt urgent
saber la seua posició al respecte.

I m'agrada moltíssim que traga el tema de
les prospeccions petrolíferes o també de les dessaladores
o.
.
.
però, perquè només se posiciona en defensa del
medi ambient d'una manera ferma i compromesa en actuacions que
vénen de Madrid i les qüestiona quan adopta una postura
semblant a la seua de fermesa en casos que depenen de vosté, per
exemple l'amplia.
.
.
o on vosté podria dir coses.
Mire, li
propose una altra que també depèn de Madrid:
l'ampliació nord del port de València.
Estic esperant
que vosté diga alguna cosa.

O també, per l'ampliació del port
de Campomanes, que com vosté sap, està afectant unes zones.
.
.
Bé, aleshores, el que li vull dir és «rigor i
coherència».

A mi me pareix molt bé que vosté en el
tema de les dessaladores demane el mínim impacte ambiental; jo
també el demane.

La senyora presidenta:

Vaya terminando, señor diputado.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Sí, gràcies.

I en les prospeccions petrolíferes.
Val,
d'acord; però en tot; però en tot; vinga de Madrid o
no; siga de vosté o no.
De moment no ho està fent.

No ho van fer els seus antecessors -el senyor
Modrego, el senyor Blasco- i vosté ja ha tingut respostes a
algunes denúncies que li han fet i no són massa
significatives algunes d'elles, vull dir, massa positives.
I no se
preocupe, perquè li anirem presentant en el debat parlamentari
-vosté pot estar ben segur- tota una quantitat
d'irregularitats -i m'agradaria que eixe compromís
ferm se materialitze.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias.

Señor Sanmartín, para cerrar tiene una
réplica de cinco minutos.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Sí.
Gràcies, presidenta, i amb
això acabem ja i molt breu.

Aprofitar, ja que ha esmentat el senyor conseller el
tema de prospeccions petrolíferes a la costa d'aquí de
València, i evidentment, vosté va sortir als mitjans de
comunicació dient que no anava a permetre-ho.
Jo.
.
.
,
m'agradaria aprofitar aquesta comissió, indirectament,
perquè me diguera si va a dir el mateix o tindrà la mateixa
opinió en relació amb l'ampliació al
polígon industrial del Serrallo a Almassora -no a
Almàssera- sobretot perquè està la BP Oil i tal;
hi ha hagut reunions recentment, i m'agradaria que es pogués
pronunciar si ha estat d'acord també amb aquesta
ampliació del polígon industrial, perquè pense que
tant afecta, tant és el mateix les prospeccions petrolíferes
a la costa de València com el cas este a Vila-real.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor diputado.

Señor conseller, para replicar, tiene la
palabra usted.

El senyor conseller de Territori i Habitatge:

No, .
.
.
(inintel·ligible), lamento haber confundido ayer una tilde entre Almassora i
Almàssera, que no pagaré tanto como el haber situado ahora
mismo como paraje.
.
.
como haber situado ahora mismo Vila-real en el
límite de Castellón.
(Veus de
fons)

La senyora presidenta:

Señora diputada, está interviniendo el
conseller.

El senyor conseller de Territori i Habitatge:

Para siempre.
.
.
No.
Siempre me ilumina la
señora diputada con su conocimiento de los asuntos que se tratan en
esta comisión.

Bien, yo pregunto por el rábano y el
señor Sanmartín responde por las hojas.
Yo digo:
«¿Estará usted de acuerdo, según su criterio,
con que no deberían autorizar las prospecciones petrolíferas
frente a la costa de la Albufera de Valencia?
».
Y usted me dice:
«¿Y qué piensa usted del Serrallo?
» Bueno,
pues.
.
.
 (Rient) ¿Y
qué piensa usted del resto del planeta?
Pues claro, yo, si quiere,
empiezo a hablarle del Serrallo y sigo hablándole del resto de la
Comunidad Valenciana, pero ¿y del Saler, qué?
-que es
de lo que estábamos hablando-; prospecciones
petrolíferas, lugar donde se encuentran los recursos,
autorizaciones, etcétera.

Yo, del Serrallo todo el mundo conoce mi criterio.
Lo
conocen los alcaldes; lo conoce BP; y desde luego, mi criterio siempre
será y es el más favorable para los ciudadanos que tienen
derecho a vivir donde la legislación valenciana les ha permitido
vivir.
Si le cabe alguna duda después de eso, sólo le pido
que sea usted tan claro como acabo de ser yo con las prospecciones
petrolíferas del Saler, y tiene infinitamente, menos responsabilidad
de la que tengo yo al hacer esta declaración.

Dicho esto, señor Arnal, permítame que
le diga que si se han presentado denuncias y han desaparecido, me
gustaría que me las hiciera llegar cuanto antes.
Tiene usted el
derecho a presentar la pregunta parlamentaria -y además debe
hacerlo-, tiene usted el derecho a interpelarme -y
además debe hacerlo- pero me gustaría conocerlas cuanto
antes, porque me gustaría actuar.
Si realmente ha sucedido lo que
usted dice que ha sucedido, antes que subir a esta tribuna y tener un
debate, me gustaría tener la oportunidad de corregir una
situación que, si usted tiene conocimiento de que se ha producido,
yo tengo la obligación de corregir de inmediato.

Es verdad que no hay suficiente capacidad
investigadora; es verdad que no hay suficiente capacidad
-llamemos- policial en medio ambiente, de policía
medioambiental, de control de policía medioambiental, y es verdad
que tendrá que incrementarse en el futuro por cualquier gobierno que
venga en los próximos 10, 12, 15 ó 20 años.

El control sobre el territorio es una disciplina
política nueva; nos ha reubicado y nos está reposicionando a
todos y nos está obligando a pensar políticamente de nuevo, a
filosofar; y la capacidad de control, de policía medioambiental es
una capacidad policial que las administraciones públicas tienen
completamente desfasada y que tendrían que mejorar y mucho.
No en
vano -vuelvo a insistir y usted lo ha hecho, y además me
parece muy bien que lo hagamos- el esfuerzo que hacen los
funcionarios es ímprobo y debe reconocerse siempre y en todo caso:
los de la administración autonómica, los de las
administraciones locales y los de la administración estatal; todos
los funcionarios.

Insisto que no conozco el plan al que usted hace
referencia; me interesaré por él; y desde luego, en la
valoración de impacto ambiental, tendremos en cuenta sólo los
aspectos medioambientales.

Dice que me pronuncio sobre unos asuntos y no sobre
otros.
Ayer, una compañera suya de comisión decía que
uno es dueño de sus silencios.
A mí también me gusta,
políticamente, ser dueño de los míos.

En la primera comparecencia que tuve, me instó
a aceptar su papel y yo voy a seguir haciéndolo a lo largo de la
legislatura; espero que sí, que tengamos oportunidad de discutir y
de debatir largo de todo, porque en la materia en la que nos estamos ahora
mismo ocupando, las horas de debate o las horas de diálogo, de
intercambio de ideas y de contraste de pareceres no son inútiles.
Espero que no encontrará su señoría en mí a un
renuente parlamentario, sino más bien a un parlamentario
suficientemente vocacional.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor conseller.
Pues, dar las
gracias de nuevo por haber venido a comparecer.

Vamos a suspender la comisión, que dará
continuidad en fechas próximas, cuando la Mesa se vuelva a reunir y
se cite a la Comisión de Medio Ambiente.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Bé, sense discutir el criteri de la senyora
presidenta, que per alguna cosa és la presidenta de la
comissió, però hi havia programada una gran quantitat de
temes.
Jo sé que estem tots cansats i jo, els assegure que
especialment, però entenc que és una pena que només
s'hagen vist dos compareixences i no sé si hi haurà
motius per a.
.
.

La senyora presidenta:

Disculpe señor Arnal.
Lo hemos hablado antes y
ha habido una decisión y esta Mesa la va a respetar y se va a hacer
lo que ha dicho esta presidencia y la Mesa.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Doncs que conste la meua frustració almenys.
.
.

La senyora presidenta:

De acuerdo.

El senyor Arnal i Ibáñez:

.
.
.
i demanar-li, per favor, que convoque prompte una
altra comissió, perquè si no s'acumulen molts temes que
acabaran no veient-se.

La senyora presidenta:

De acuerdo.

El senyor Arnal i Ibáñez:

Si vol i pot.
Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias.
Buenas tardes.

(Se suspén la reunió a les 18 hores i 25
minuts)