Medi%20Ambient%193737.11.29%20macro.html





Comissió de Medi Ambient realitzada el dia 29 de novembre de 2011.
Comença la reunió a les 16 hores i 35 minuts.
Presideix el diputat senyor Andrés Antonio Ballester Costa.
Reunió número 4/I.

El senyor president:

Tiene la palabra el secretario para pasar lista.

El senyor secretari:

Hola, bona vesprada.
Anem a passar llista.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Molt bé.
Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor secretario.

Antes de comenzar, darle cuenta de que han sido aplazadas las dos comparecencias a solicitud de Izquierda Unida y, como no, pues desear lo mejor para el padre de Lluís Torró, que ese es el motivo, parece ser.
Así, también, el punto número seis también queda aplazado.
Y el punto cuatro, se han acumulado tres PNL, que se votarán a continuación de forma separada.
Con lo cual, pasamos al punto uno del orden del día, que es «lectura y aprobación del acta de la reunión anterior».
¿Alguna objeción al acta?
¿No?
Pues se aprueba por unanimidad.

Proposició no de llei sobre la paralització del procés d’autorització ambiental integrada a l’empresa Reyval Ambient, SL, per a la instal·lació de magatzem i tractament de residus perillosos i no perillosos a l’Alcora, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 2.
969, BOC número 19), acumulada a la presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 3.
254, BOC número 19), i pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 6.
318, BOC número 23)

El senyor president:

El punto número cuatro del orden del día, que sería realmente el punto número dos de la comisión, la toma en consideración de la proposición no de ley sobre la paralización del proceso de autorización ambiental integrada en la empresa Reyval, también para la instalación del almacén y tratamiento de residuos peligrosos y no peligrosos en L’Alcora, presentada por el Grupo Parlamentario Compromís.
Tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, situem l’actual proposta en el que és l’intent, el projecte d’instal·lació d’una planta incineradora al municipi de l’Alcora, com el senyor president ha dit llegint l’ordre del dia.
Este procés s’inicia en octubre del 2006, però demanant un informe de compatibilitat urbanística d’un projecte en el qual no constava en absolut la planta d’incineració en eixe moment.
Se va emetre un informe sobre compatibilitat urbanística, però que no parlava en aquell moment del que era la planta incineradora, perquè no constava en eixe projecte.
Se va fer endavant, per part de l’Ajuntament de l’Alcora se va fer una comissió de seguiment de l’ajuntament en l’any 2008, que seguia tot, i a partir d’ahí se parlà de les al·legacions que es van presentar al projecte inicial, però després es va modificar eixe projecte, es modifica ahí, en el projecte.
Se suma, també, s’afegix eixa planta de la qual estem parlant avui.

A partir d’ahí, l’Ajuntament de l’Alcora, efectivament no va presentar al·legacions i, a conseqüència d’això, se va a la conselleria sense al·legacions i se concedix l’autorització ambiental integrada positiva.
A partir d’eixe moment, es produïx un rebuig de tota la societat de l’Alcora i he de dir, també, com a mínim de totes les comarques del nord, de les poblacions de Castelló, que es sumen solidàriament, moltíssimes d’elles a eixa protesta.
Per què?
Perquè la població de l’Alcora es considera enganyada pel fet que s’ha deixat passar sense al·legacions un procés que, en este moment, és un atemptat contra el benestar de la gent que viu a l’Alcora.

Es senten enganyats pel perill que representa la planta incineradora, pels efectes negatius sobre la salut que pot tindre una planta situada a menys de tres quilòmetres de la població.
Es senten enganyats perquè, a més d’això, se li concedix a una empresa que ha tingut diversos expedients i sancions per no respondre exactament, o per actuar fora de la situació que tenia.
Podem entrar en elles, també.
Es senten enganyats, a més d’això, perquè precisament eixa planta no va a qualsevol lloc, sinó va a la població de l’Alcora, on ja existix una saturació de contaminació, als efectes de les indústries que ja tenen en este moment instal·lades.

Ahí hi han responsabilitats.
Hi han responsabilitats de l’ajuntament que, en el seu moment, va deixar passar sense cap al·legació lògicament eixe projecte.
Però també hi han responsabilitats del Consell, no ens oblidem.
No directament en el cas de l’Alcora, fins avui encara, però sí per la seua actitud davant de la retirada de la resolució al tractament de residus sòlids urbans.
El Consell no ha definit un model.
El Consell fa anys que va intentar fer un pacte pels residus, o que va fer un pacte pels residus, i que va trencar ell mateixa.
El Consell no s’ha aclarit a donar solucions en els plans zonals –i, particularment, en Castelló, sap que n’hi ha un pla zonal 1– anys i anys i per molts anys, sense solució.

I, per tant, ací, quan no es definix el model, tot és vàlid, que és el que ens trobem en este moment, tot és vàlid.
Tot és vàlid, però en este moment, tenen vostés, el Consell, tot l’Ajuntament de l’Alcora, sense diferència de colors, en contra d’esta instal·lació.
I quan dic «sense diferència de colors», encapçalat per la seua alcaldessa, que és del Partit Popular.
Però, no és prou això.
Tingueren ací mateix, en la plaça de Sant Llorenç, a la porta mateixa de Les Corts, fa unes quantes setmanes, més de quatre mil persones protestant.
Més de quatre mil persones que demanen que no es tire endavant el projecte de la incineradora.

Els han presentat a vostés més de nou mil signatures demanant l’aturada del projecte.
Hi han qüestions que són purament de procediment.
Altres són de voluntat.
Ací estem manifestant que la voluntat de la gent de Castelló, encapçalats per la gent de l’Alcora, i encapçalada a si mateixa pel que és l’Ajuntament unitàriament de tota l’Alcora, estan demanant que no es faja eixa planta incineradora en el seu terme.
Però, al marge d’això, de les voluntats, també està el que són els informes, i saben que en estos moments s’ha demanat, perquè pareix ser que no és correcte l’informe de compatibilitat urbanística i, per tant, donaria arguments també per a rectificar eixa actuació que ja s’ha iniciat.

No obstant això, he dit –i vull remarcar alguns dels aspectes que he dit–, he dit que l’empresa no té la confiança de la població.
No té la confiança de la població, perquè ha sigut sancionada ja per incompliments de les normes d’emmagatzemament i tractament.
Però cal recordar que tenen en este moment una denúncia també per haver–se localitzat 1.
960 dipòsits contaminants, guardats fora del recinte, i en una instal·lació no homologada.
Vull dir, hi han arguments per a no tindre confiança en una empresa que està saltant–se les pròpies normes.
No obstant això, pareix que la consellera té una especial predilecció, perquè fa poc, en el mes de setembre, se li concedixen, a través d’una adjudicació de dos milions d’euros, la gestió, el transport i l’eliminació de residus hospitalaris.
Per tant, ací ens trobem a diversos nivells amb actuacions que van en contra del que pretenem.

He dit també que hi ha un perill en els efectes que té.
I ho dic perquè és obvi que la incineració produïx emissions.
La incineració és transformar els residus sòlids a través de la temperatura, d’una alta temperatura i, per tant, produïx emissions, però a més produïx residus.
Casualment, les emissions i els residus són molt més contaminants que els productes inicials.
I no són pocs.
Per exemple, de deu tones de residus se convertixen en tres tones de cendra i rebuig.
Per tant, això és el problema, és la solució que aportem.

Indubtablement, darrere d’ahí, hem de reconéixer que hi han grans interessos econòmics, interessos econòmics que potser hagen funcionat des del mateix moment dins de l’ajuntament i dins de la conselleria.
Dins de l’ajuntament, per a evitar que hi hagen al·legacions i, dins de la conselleria, per a evitar que s’ature un procés que té tot el rebuig social.
Jo sé que podran dir –perquè ja ho he sentit de la consellera, i a més li done la raó–, diu: «Si el procés és legalment correcte, hem de tirar endavant.
» Sí, però s’obliden d’una cosa.
Que la correcció o la incorrecció se determina en esta casa.
Que nosaltres som aquells que legislem i diem el que es pot fer i el que no es pot fer.
I, per tant, en este moment el que tenim és una falta nosaltres, com a legisladors, per no haver legislat oportunament en contra de la instal·lació del que són les plantes incineradores, i no haver acordat un model de tractament de residus sòlids uniforme, com a mínim, o.
.
.
Quan dic uniforme, no, acordat, no vull dir uniforme per a tots, sinó atenent les circumstàncies dels llocs on s’han d’instal·lar, tindre els models per a fer–ho.

Això no ho han fet, i això, senyories, és responsabilitat nostra.
I no podem anar ara simplement de cara a dir: «Bé, però és que la llei, no.
.
.
».
Mire, la llei moltes vegades, massa vegades, per culpa dels legisladors, o siga per culpa nostra, senyories, va per darrere del que són les situacions.
Un dels elements més importants que s’emeten són les dioxines.
Dioxines, productes que fins ara no se tenien en consideració pràcticament.
I se tenen en consideració precisament a partir de la instal·lació de les plantes de les quals parlem.
Perquè estes matèries, que són pràcticament inalterables –vull dir, perquè se mantenen durant dècades–, s’estan estudiant els seus efectes, s’estan estudiant encara avui els seus efectes.
Però ja hi han diversos tractats, com per exemple el Conveni d’Estocolm, que té l’objecte d’eliminar els dotze contaminants més importants del planeta, entre els quals estan les dioxines.
I, per cert, que en 2004 l’estat espanyol, el govern de l’estat va signar.

En 1997 ja l’Agència Internacional per a la Investigació del Càncer ja va classificar les dioxines com un potent carcinogen tipus 1.
I estudis posteriors de l’Institut Municipal d’Investigacions Mèdiques de Barcelona aporten noves investigacions basades en estudis toxicològics i de dosi resposta, classificant com a evident, evident, l’efecte carcinogènic de les dioxines sobre els éssers humans, inclús exposats a dosis xicotetes, a dosis baixes.

Alguns poden dir: «Bé, però el caràcter científic d’estos estudis.
.
.
».
Al caràcter científic d’estos estudis li falta el temps, perquè són.
.
.
li falta el que és la reflexió en el temps, perquè són estudis recents.
Però, tot apunta a això.
Tot apunta que hi han conseqüències no desitjables a l’exposició de les dioxines, inclús a baixes dosis.
Però si això no és prou, hi ha un altre argument en contra del que és la instal·lació de les incineradores.
Primer argument és la quantitat de diners que estan absorbent.
Per no parlar d’incineradores, parlem del que és la cogeneració i aleshores, conjuntament amb això, vénen les ajudes, les subvencions per la fabricació d’electricitat.
En l’any 2009 van rebre les incineradores que tenim en l’estat espanyol 37,8 milions d’euros.
Això mos dóna una xifra de 19 euros per cada tona incinerada.
¡Clar!
, això és un benefici extra que es trau.
¿Per què?
Perquè, clar, com la fabricació d’electricitat es fa a partir d’estos productes, té una bonificació per ser mediambientalment positiu, la qual cosa és una broma; considerar mediambientalment positiu tirar a l’atmosfera les dioxines me pareix una mala broma, sobretot perquè no se té en compte un aspecte, senyories, no és té en compte que si se feren pagar els costos mediambientals que té la incineració ja no seria tan barat, augmentaria el seu cost en un 70%.
I això, hui per hui, no se vol tindre en compte.

Per tant, estem prenent una decisió que no és sobre l’Alcora, la decisió que pretenem avui és que estem parlant d’un cas concret, que és la planta incineradora que proposa la empresa Reyval en l’Alcora.
Però, açò va més enllà.
Jo no vull ser injust, i, sens dubte, jo no diria que no se faça en l’Alcora i que es faça en altre lloc.
Davant el que és la passivitat del Consell, que no té en este moment –com he dit– cap sistema d’eliminació i de tractament de residus sòlids urbans establert, ¡no en té cap!
, el que hem de ficar–mos és en guàrdia; com a mínim –direm– aquells que des del nostre punt de vista, des del punt de vista de Compromís, no es poden assolir, i no s’ha d’assolir de la manera que s’ha fet, no se pot assolir d’una manera injustificada –com està en este moment– el que és una planta incineradora, hi han altres formes de tractament de residus sòlids urbans, no parlem ja de residus perillosos, que és del que estem parlant en este cas.

I, per tant, l’absència –com he dit– de model, l’absència de treball en este sentit per part del Consell ens porta a la situació de buit en la qual tot és vàlid.
I, senyoria, amb la salut de les persones no es juga.
I, com he dit, una població amb els nivells de contaminació que té l’Alcora no ha de tindre un focus més de contaminació, a més tan diferent a la resta i molt més perillós, com és una planta incineradora en l’emissió –que he dit– de tots els productes, però sobretot un d’ells, les dioxines, per les característiques que ja hem fet saber.

És per això que demanem l’aturada d’este projecte.
¿Com?
Vostés tenen la responsabilitat, l’Ajuntament de l’Alcora els ha donat motius perquè vostés puguen agarrar–se, perquè la conselleria puga agarrar–se per a denegar, denegar eixa autorització.
Com he dit, hi han responsabilitats diverses, hi han responsabilitats de l’Ajuntament de l’Alcora que no va tallar en el seu moment, no va al·legar en el seu moment per a intentar tallar, ¡claríssimes!
, evidències ¡claríssimes!
, que haurà d’explicar, a més, clarament, l’equip de govern que hi havia en el seu moment i explicar per què va actuar aixina; però, segona, hi han responsabilitats del Consell per la falta de model i hi han responsabilitats de la conselleria si tira endavant este projecte.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència la vicepresidenta, senyora María Elena Bonet Mancheño)

La senyora vicepresidenta:

Muchas gracias, señor Pañella.

Por el Grupo de Izquierda Unida, tiene la palabra la señora Albiol.

Señora Albiol, por un tiempo de quince minutos tiene la palabra.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

El 24 de juliol milers de persones pels carrers de Castelló es van manifestar al crit de «no a la incineradora de l’Alcora.
» El 22 d’octubre més de cinc mil persones, pels carrers de València, també es van manifestar per a rebutjar la incineradora de l’Alcora, en concret, i per a rebutjar la incineració, en general, com a mètode de tractament dels residus.

Els arguments en el cas concret de l’Alcora són molts per a estar en contra de la incineradora d’Alcora.
Per una part, el rebuig social que ha causat aquesta planta incineradora, però també pel procediment administratiu que ha sigut un procediment que ha estat farcit d’irregularitats.
L’autorització ambiental integrada del 15 de juny de 2011 es concedeix després d’una modificació substancial d’un projecte que havia obtingut una primera autorització ambiental integrada en 2008 i s’incomplix la legislació en múltiples aspectes: en no publicar–se l’autorització ambiental integrada de 2008; en no realitzar el preceptiu tràmit d’informació pública de la modificació substancial que suposa un projecte d’incineració de gran volum de residus tòxics; i en resoldre l’autorització ambiental integrada sense complir el tràmit d’audiència als interessats.

Per tant, des d’Esquerra Unida considerem que ha sigut una tramitació amb molt d’obscurantisme, amb poca transparència i, fins i tot, en alguns casos botant–se la legislació.
Per tant –com dic–, ahí n’hi ha arguments de sobra per a oposar–se o perquè des de la conselleria es diga «no» al projecte de la incineradora de l’Alcora.

Però, a més, hi ha arguments de sobra per a oposar–se a la incineradora de l’Alcora i a totes les incineradores en general, a l’Alcora i a qualsevol lloc, perquè nosaltres, evidentment, no som egoistes i no la volem a l’Alcora, no la volem a cap poble de l’Alcalatén, no la volem a cap poble de les comarques del nord i no la volem a cap lloc, perquè les incineradores suposen un atac al medi i un atac a la salut de les persones; de fet, n’hi ha estudis mèdics de rigor científic que situen l’augment de patologies associades a la incineració de fem a distàncies de fins deu quilòmetres.
La incineració de fem produïx gasos carregats de dioxines, de furans i de metalls pesants, a més de residus sòlids d’un alt contingut tòxic.
Les dioxines i els furans són elements cancerígens i també els gasos que produïx la planta incineradora provoquen un augment de la patologia asmàtica i de la malaltia pulmonar.
Com dic, estic fent referència a manifestos que han tret alguns metges respecte a les plantes incineradores.

També diuen els estudis que els metalls pesants, com el mercuri o el cadmi, produïxen un dany permanent en el sistema nerviós central i patologies fetals.
També parlen de com els xiquets i les xiquetes serien les persones més afectades per aquest tipus de contaminants.
I també diuen que la incineració distribuïx per l’aire, aigua i terra, substàncies tòxiques –que estan presents en els residus– i que la utilització de l’atmosfera com un abocador comportarà, en definitiva, la dispersió de contaminants al medi ambient i arribar, a través de la cadena tròfica dels aliments, fins a l’ésser humà.

És a dir, hi ha arguments de sobra per a dir que les plantes incineradores afecten directament la salut dels veïns i les veïnes que viuen prop d’aquestes plantes.
I, si a més estem parlant de la comarca de l’Alcalatén, s’agreuja més la situació quan estem parlant d’una comarca que ja suporta des de fa molts anys les emissions d’una indústria contaminant com és la indústria taulellera.

A més, cal tindre en compte que la incineració no resol el problema dels residus, simplement el que fa és agreujar el problema dels residus, perquè la incineració és un negoci ja que quan més residus es generen més tones de residus es cremen i, per tant, més beneficis s’obtenen d’aquesta incineració.
La incineració va directament en contra de la política de reducció de residus perquè és tot el contrari, perquè aquestes empreses, les empreses que gestionen les plantes incineradores, el que volen és aconseguir molts residus per a cremar molt i tindre molts beneficis.
Per tant, és directament el contrari del que cal fer.

Des d’Esquerra Unida –ho venim dient des de fa molt de temps– cal fer una aposta decidida al País Valencià per la reducció, la reutilització i el reciclatge.
La incineració no és una manera de resoldre el problema dels residus i nosaltres el que demanem és que rebutge la incineració com a mètode de tractament perquè no ho és.

Per tant, des d’ací el que demanem és que es posicionem tots els grups polítics d’aquestes Corts en contra de la incineració, en contra de la incineradora de l’Alcora perquè, pel contrari, el que s’estaria fent és beneficiar determinades empreses sense tindre en compte la salut de les persones, sense tindre en compte el nostre medi ambient.

Per tant, jo supose que no hi haurà cap problema en què les tres proposicions no de llei que van sobre la incineradora d’Alcora siguen votades unànimement perquè hem de tindre en compte que la corporació municipal de l’Ajuntament de l’Alcora ja se ha posicionat de manera unànime en contra d’aquesta planta incineradora i perquè, fins i tot, la Diputació de Castelló també s’ha posicionat de manera unànime en contra de la planta incineradora.
Per tant, en un principi, no hauria d’haver més problema, no és possible –entenc jo– que un partit faça una cosa en l’Ajuntament d’Alcora, una altra en la Diputació de Castelló o una diferent en les Corts Valencianes.
No tindria això ningun trellat.

Per tant, supose que tots els grups recolzarem que no n’hi haja ninguna incineradora en Alcora, i, sens dubte, si des d’ací se recolza que no n’hi haja ninguna incineradora, doncs, entendrem que el Consell podria paralitzar tot aquest projecte d’incineradora en Alcora.

Res més i esperar que –com dic– siga aprovada de manera unànime aquesta proposició no de llei.

Gràcies.

(Ocupa la presidència el president de la comissió, senyor Andrés Antonio Ballester Costa)

El senyor president:

Tiene la palabra el señor Francesc Signes por el Grupo Socialista.

El senyor Signes Núñez:

Moltes gràcies, president.

Miren, no es pot fer cap política de residus eficaç sense la implicació dels ciutadans, això és una premissa que està superdemostrada.
No es pot fer cap política de residus excloent els ciutadans de la presa de decisions.

Vostés, el dia 26 de setembre, de 2005, signaren amb els grups polítics l’acord marc de residus i el protocol per a la gestió de residus de la Comunitat Valenciana.
El punt cinqué de l’acord ordenava l’establiment de procediments específics de participació que permeteren obtindre el major consens possible per a la ubicació de les plantes de tractament i valorització, així com dels abocadors controlats.
Pocs mesos després, intentaren ubicar una incineradora en Vall d’Alba, que la pressió veïnal va aconseguir parar.
I ahí tenen un exemple del que pot passar–los en este cas, és a dir, quan no se consensua pot passar el que ha passat en la Vall d’Alba.

Ara, a través del nou PIR han establert la incineració com a mètode generalitzat de valoració i eliminació de residus, inventant així un nou negoci –com dia la meua companya d’Esquerra Unida– dels residus –i dic un «nou» perquè ja n’hi ha un, que és el que funciona de tota la vida, des de l’any 1995, almenys– pretenent utilitzar el seu caos, el caos dels residus –que vostés mateixos han generat– com a una coartada per a justificar la necessitat de la incineració en la Comunitat Valenciana.

L’exdirector general de Canvi Climàtic, senyor Lamparero, ja va anunciar en 2008, que es construirien almenys dos incineradores a la Comunitat Valenciana: una, en la planta de Quart de Poblet –i són paraules del senyor Lamparero–, per tant, alerta l’àrea metropolitana de València, Quart de Poblet; i, l’altra, en la província de Castelló, que s’intentà en Vall d’Alba i, ara, doncs, s’està intentant en l’Alcora.
Incineradores que, en cas de construir–se, segurament –com dia també Marina Albiol– augmentaran la capacitat de la Comunitat Valenciana per a eliminar residus però que, al mateix temps, augmentarà la capacitat en la mesura que es posen unes boques que s’ho engolixen tot, però al mateix temps fomentaran el seu continu increment, la seua contínua generació, per assegurar la rendibilitat de les instal·lacions –com ella molt bé dia.

Els predecessors de l’actual consellera han fet perdre catorze anys a la nostra comunitat en la gestió de residus.
I, ara, ella –la nova consellera– vol també hipotecar el futur de la comarca de l’Alcalatén que pareix que estiga assenyalada negativament pels consells del Partit Popular, incomplint els compromisos econòmics de l’incendi de l’Alcalatén, i, ara, intentant ubicar allí mateix la incineradora.

La comarca de l’Alcalatén, el poble de l’Alcora i el seu ajuntament, han expressat reiteradament el rebuig a la incineradora: els primers, a través de signatures i manifestacions; i l’ajuntament, amb majoria del Partit Popular –com s’ha dit també–, per la via judicial.
Però, la consellera Bonig, com si fóra autista, ha repetit que si és legal –ho va dir en estes Corts–, «si es legal, se hará».

Senyories, estes Corts hem d’ajudar la consellera a entendre que el poble de l’Alcora, el seu ajuntament i la comarca de l’Alcalatén reclamen ser reconeguts com a interlocutors vàlids.
Hem d’ajudar a entendre a la consellera el que significa la paraula participació.
Hem d’ajudar a entendre a la consellera el que va ser el pacte pels residus i el punt 5 del pacte pels residus.

El poble de l’Alcora i el seu ajuntament l’únic que estan demandant, l’únic que estan demandant és, i no és poc, que se li reconega el dret a participar d’allò que els afecta i, enfront d’això, només estan trobant–se amb una consellera prepotent, que ni escolta ni entén que sense negociació, consens i acord només se generarà crispació i no aconseguirà a la fi el seu objectiu, com no es va aconseguir en Vall d’Alba.

Però, com ja s’ha dit, el Jutjat d’Instrucció número 5 de Castelló ha obert una investigació a Reyval Ambient per un presumpte delicte contra el medi ambient.

Uns pèssims antecedents, com s’ha dit també, per l’empresa que, des del passat 15 de juny, té l’aprovació de la conselleria per a la construcció de la incineradora.
A escassos metres del casc urbà de l’Alcora, amb una capacitat de 45 tones anuals de residus tòxics en una primera fase i 135.
000 tones en una segona fase.

Però és que esta empresa ja arrossega també, com s’ha dit, tres denúncies per suposades irregularitats en el tractament de residus.
Per tant, crec que no estem parlant de l’empresa precisament més adequada per a fer esta instal·lació a la qual, siga l’empresa que siga, els tres partits de l’oposició crec que queda clar que ens oposem.
Però bé, esta empresa, a més a més, arrossega eixa problemàtica.

Senyories, els socialistes de l’Alcora, els socialistes de l’Alcalatén, els socialistes de Castelló, els socialistes de la Comunitat Valenciana rebutgem la ubicació d’esta incineradora i demanem que Les Corts insten el Consell a anul·lar l’autorització ambiental integrada a Reyval per a la seua instal·lació.

I esperem que les paraules de Carlos Fabra, després del 20–N, després de les últimes eleccions, quan ha dit que «mal están las cosas en L’Alcora para que haya arrasado el PP» –són paraules de Carlos Fabra–, esperem que eixes paraules no siguen un avís per a navegants davant un hipotètic canvi de criteri del Partit Popular local i de la majoria de l’ajuntament respecte de la incineradora, el que suposaria un engany per part de la majoria del Partit Popular en l’ajuntament i una traïció en tota regla a la ciutadania.
S’oposen a la incineradora fins al 20 de novembre i a partir del 20 de novembre, canvien la seua posició.
Seria un engany i una traïció en tota regla.

L’oposició a esta instal·lació ha generat importants mobilitzacions ciutadanes, com s’ha dit, totes elles manipulades per Canal 9, (so d’un telèfon mòbil) que no s’ha dit.
Però, efectivament, la manipulació de Canal 9 a la mobilització ciutadana contra la incineradora de l’Alcora ha segut, vaja.
.
.
impressionant, impressionant, com en tot el que fa Canal 9, és a dir, quan són qüestions que no els interessa al Partit Popular o que no els interessa al Consell.

Per tant, senyors del Partit Popular, hi ha temes, i això vullc que ho entenguen, hi ha temes per als quals no és suficient tindre una majoria absoluta, no és suficient, i este és un d’ells; n’hi ha altres temes que sí, que amb una majoria absoluta és suficient, s’aplica el corró i és suficient.
Però hi ha temes que no, i els residus és un dels temes que no és suficient tindre una majoria absoluta.
En la política de residus necessiten el concurs de l’oposició.

Vostés saben perfectament que sense el concurs de l’oposició en Les Corts, en els ajuntaments, en els consorcis, en les mancomunitats, en les pedanies.
.
.
en tot el lloc, sense el concurs de l’oposició, vostés no poden fer el que volen respecte a la ubicació d’infraestructures de residus.
Per tant, este és un tema que necessita el concurs de l’oposició i no hi ha prou amb una majoria absoluta.

I la Vall d’Alba és l’espill en el qual deuen mirar–se per a adonar–se d’eixa qüestió que estic diguent–los: la majora absoluta no és suficient.

Allà tingueren un fracàs i ací, si no negocien, si no s’assenten, si no parlen, si no escolten els veïns, si no escolten l’ajuntament, si no escolten les forces polítiques es trobaran amb un fracàs, igual que es trobaren en l’intent d’ubicar la incineradora en Vall d’Alba.
Perquè la ciutadania se mobilitza i quan la ciutadania se mobilitza, com se mobilitzà en Vall d’Alba, com està mobilitzant–se enfront de la instal·lació d’infraestructures de residus de molts plans zonals que el Partit Popular, a través dels consorcis corresponents, està intentant ubicar per la seua majoria absoluta, doncs, això no va endavant, no funciona i, al final, ha de parar–se tot i cal tornar a començar.
Per tant, jo voldria que vostés entengueren això.

Per tant, esperem, desitgem i els demanem que facen comprendre a la consellera perquè és nova en estes tasques.
.
.
–en estes tasques, no perquè siga nova en política, que té una carrera en Vall d’Uixó, però sí en estes tasques– que li fagen comprendre que cal parlar, cal parlar i no es pot dir: «Si es legal, se hará.
» No es pot dir aixina.
No es pot dir aixina.

Moltes coses legals no es poden fer perquè no tenen el consens de la ciutadania, perquè no tenen el consens dels veïns, perquè no tenen el consens de les forces polítiques i socials, perquè no tenen el consens, en definitiva, de tot aquell que està o que viu al voltant d’on se pretén instal·lar la infraestructura de residus.
Per tant, la majoria absoluta no és suficient, és a dir, cal pactar, negociar i, sobretot, escoltar els veïns.

Per tant, repetisc –acabe–, espere i desitge que facen comprendre esta qüestió a la consellera.
«Si es legal, se hará» no és en absolut una bona forma d’entrar en este tema.
«Mal están las cosas en L’Alcora para que haya arrasado el PP» tampoc és un bon avís per a navegants, tampoc mos dóna bona olor el que va dir Alberto Fabra.

Per tant, en residus tenim molta història per davant, senyors del Partit Popular, molta, l’Alcora és una; en tenim «molta» per davant, tenim Quart, tenim Dos Aigües.
Tenim l’abocador de Dos Aigües clausurat per sentència del Suprem, que no s’ha executat la clausura perquè ningú ha demanat execució de sentència.
Tenim tantes i tantes instal·lacions que ubicar, on vostés mos necessiten a nosaltres, que no farien bé seguir en este tema encabotats en la ubicació de la incineradora en l’Alcora.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias.

Señor diputado, tiene la palabra.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies, senyor president.

Jo, en principi, el que no puc admetre de cap de les maneres és que per part en este cas dels representants dels partits de l’oposició, concretament del darrer que ens ha parlat, senyor Signes, intente donar–mos lliçons.

I ho resumiria d’una manera, és a dir, quan vostés estan a l’oposició diuen que fa falta l’oposició, però quan estava el Partit Popular, evidentment, vostés passen històricament de l’oposició.

Evidentment que tenim una història per davant, però també n’hi ha una història per darrere.
I només en el cas en concret que estem ara analitzant, com és el tema de Reyval, és a dir.
.
.
, el que en cap moment li he sentit al senyor Signes és que tota la tramitació s’ha fet sent un govern socialista a l’Ajuntament de l’Alcora.

Fent una mica de història, aquí tenia el cronograma, és a dir, no anem a repetir algunes coses que s’han dit anteriorment i que coincidim plenament, el que està clar és que en l’any 2006.
.
.
, després, se va presentar per part de l’empresa Reyval.
.
.
, mos va presentar a l’anterior Conselleria de Medi Ambient, Aigua, Urbanisme i Habitatge una sol·licitud ambiental –sol·licitud d’autorització ambiental integrada– després de moltes modificacions i tal i qual, en definitiva, la va demanar per a la instal·lació d’emmagatzemament de residus perillosos i no perillosos a la localitat de l’Alcora.

Aquesta petició es va tramitar, com no pot ser d’altra manera, d’acord a la normativa aplicable, evidentment això és així.
En el procediment, llarg en el temps, després de modificacions i tal, vam participar totes les administracions, se va demanar informes a tots els òrgans, des de la pròpia Generalitat a totes aquelles àrees que tenien competències relacionades amb este tema, incloent naturalment l’Ajuntament de l’Alcora, i el projecte finalment, com ja s’ha dit aquí, va obtindre la declaració d’impacte ambiental favorable.

Durant aquesta tramitació el que està clar és que l’autorització ambiental integrada s’ha analitzat, es va avaluar i, al final, se va arribar que era un projecte viable i, finalment, se va concedir l’autorització amb totes.
.
.
i això vullc insistir–ho molt clar, amb tots les condicions necessàries per a assegurar fonamentalment que el funcionament de l’empresa no comprometa la seguretat –que és el que moltes vegades se fica aquí en entredit–, no comprometa la salut de les persones, ni molt menys.
.
.
, ni el medi ambient.
Això, naturalment, sempre, d’acord amb les exigències que estableix la legislació vigent.

I això ho dic clar, perquè sembla que quan parlem d’incineració o parlem de revaloració energètica, és a dir, ja donen per fet una sèrie de mancances que en cap moment el Partit Popular pot permetre.
És a dir, per damunt de tot en alguna cosa coincidixo plenament amb vostés, per damunt de tot està la salut de les persones, i això és innegociable.
Això no ho podem ficar en dubte en cap moment.

Dit això, evidentment el dia 15 de juny es va atorgar definitivament l’autorització ambiental integrada a esta empresa promotora, i això també cal dir–ho, que aquesta autorització diu «sense perjuí de les llicències urbanístiques necessàries», que això també calia tindre–ho en compte.

L’Ajuntament de l’Alcora, vostés no ho han dit en cap moment, però sí que saben que ha presentat un recurs d’alçada, en estos moments és un recurs que està en tramitació, perquè damunt del recurs van presentar també una ampliació de recurs, que per part de la conselleria té una sèrie d’arguments allí que està analitzant amb profunditat, li puc dir que ho està analitzant amb molta profunditat, però evidentment en cap moment se pot saltar la legalitat vigent.
Això és impossible, és a dir, en este cas qui té el deure de mantindre la legalitat, el que no pot fer és saltar–se–la.

Mire, la proposta que vostés fan, perquè, en definitiva, sembla que siga la mateixa, però no és la mateixa.
Per part de Compromís se mos demana paralitzar el procés d’autorització del que estem parlant.

L’autorització ambiental integrada, com hem dit abans, se va concedir el dia 15 de juny de 2011, dos dies.
.
.
, que havia pres possessió el nou ajuntament, precisament és una data que és anterior al registre d’entrada de la PNL que va presentar Compromís.
Per consegüent, és impossible paralitzar un procés administratiu d’autorització que en si mateix ja ha finalitzat.

No obstant això, tenim molt clar que aquesta tramitació està revisant–se en via administrativa, el que he dit abans, per part de l’Ajuntament de l’Alcora s’ha presentat un recurs d’alçada i no cal oblidar que la normativa obliga a l’administració a dictar una resolució expressa en tots els procediments, segons l’article 42 de la Llei 30/1992, i naturalment «en cap cas es podrà abstindre’s de resoldre sota pretext de silenci, foscor o insuficiència dels preceptes legals aplicables».
El que vullc dir amb això és que per part de la conselleria hi haurà una determinació.

Així, per tant, a la vista de l’esperit del que mos presenta el partit Compromís, si se fes ara la paralització del procés, donaria la sensació que el que estem paralitzant és la proposta de l’Ajuntament de l’Alcora en este recurs d’alçada i jo no penso que això siga el que pretén en este cas Compromís.
Per tant, anem a rebutjar la proposta de Compromís.

En el cas d’Esquerra Unida, el que propugna és la paralització de l’autorització que ja s’ha concedit.
Igual que en el cas anterior, li he de dir que la primera cosa que s’ha de matisar és que l’autorització ja està concedida, ja està, per tant, es tracta d’un acte que ja està produint, podríem dir en estos moments, els seus efectes.

I com s’ha indicat, insistixo, existix en estos moments un recurs d’alçada i sense.
.
.
, en el moment que s’haja presentat este recurs d’alçada, el que no s’ha fet és que no s’ha sol·licitat la suspensió de l’execució de l’acte recorregut i, per tant, ara, no hi han motius per a una suspensió d’ofici.

En el cas del Partit Socialista, el que se reclama és l’anulació d’aquesta autorització.
Bé, la proposta del Partit Socialista, doncs, jo diria que presenta un contingut impossible; impossible, ja que, de conformitat amb la normativa –que sembla que moltes vegades una cosa és la voluntat i una altra cosa són les lleis, i no me diga que aquí estem per a canviar les lleis, però no quan mos interesse o no mos interesse–, només els actes administratius que hagen posat fi a la via administrativa o que no hagen segut recorreguts en termini poden anul·lar–se d’ofici.
Cosa que no és el cas.

En el cas concret que ens ocupa actualment no està esgotada la via administrativa, ja que, insistixo, n’hi ha un recurs d’alçada que, de moment, encara no s’ha resolt.

El que crida l’atenció en la proposta que se mos fa en esta PNL és que se sol·licite l’anul·lació d’aquesta autorització i, en canvi, ni en la seua exposició de motius ni en la seua proposta no s’al·lega quina és la causa legal per la qual es procediria a esta anul·lació.
El que jo pense que d’alguna manera el que fa és implícitament, el que mos indica, és que no hi ha justificació i per tant no se legitima aquesta iniciativa parlamentària.

Com a resum de totes estes propostes, el que està clar és que la utilització ambiental integrada –i és al que se referia la consellera, que moltes vegades vostés l’entenen perfectament, i moltes vegades sembla que no la volen entendre–, l’autorització ambiental integrada és un procediment reglat, la concessió és un procediment reglat.
Per tant, això significa que el Consell el que no pot fer és resoldre segons el que li parega, atenent algunes opinions o alguns criteris objectius.
Això no ho pot fer governant el Partit Popular ni el governant el Partit Socialista.
Vostés això ho saben.
Per tant, s’han d’atendre els criteris estrictament legals, uns criteris objectius i respectant naturalment els drets dels ciutadans.
I això és el que s’ha fet en aquesta concessió.
I en una cosa coincidim plenament, el que insistia, que sembla que en totes les matisacions i en totes les propostes hi ha una cosa que coincidim clarament, i és que hi ha un element comú, i és que per part de la ciutadania s’intenta paralitzar, perquè això ha representat un rebuig social general.
I efectivament és així.

I, en este particular, el que també m’interessaria és fer una mica d’història, que sembla que el Grup Parlamentari Socialista s’ha oblidat, és que quan se va sotmetre a informació pública tot este procés, això estàvem parlant de l’any 2008; concretament a partir del 19 de febrer de 2008 hi va haver 30 dies, i no hi va haver cap tipus d’al·legació.
No hi va haver ni al·legació ni per part de l’ajuntament de forma consistent ni dels mateixos veïns, ni de les plataformes que després han anat apareixent.
Per tant, no me diga que la ciutadania no ha tingut l’oportunitat.
L’ha tingut.

I possiblement, el que mos dia també per part del portaveu socialista, com no van haver–hi les explicacions pertinents, no va haver–hi la intenció de clarificar a la ciutadania què és el que s’estava tractant en l’Alcora mentre s’estava portant a terme tota esta tramitació, la ciutadania no es va enterar.
Però no culpe al Partit Popular que aleshores estava en l’oposició.
Culpe en aquell moment al govern de l’Alcora, que estava precisament en mans d’un alcalde socialista.

Per tant, aquí podíem parlar de moltes coses, d’algunes coses que sembla que s’han fet malament.
I si s’han fet malament, per això està la conselleria analitzant ara en profunditat aquest recurs d’alçada, i si s’ha d’anul·lar alguna cosa perquè legalment és possible, evidentment la conselleria ho farà, d’això no li càpia el menor dubte.

De tota manera aquí hi han hagut coses que no poden de cap manera pel Partit Popular, que sempre.
.
.
, mire, jo sempre he dit que el Partit Popular té molt clar, no hem renunciat mai a la valorització energètica, és una de les coses que portem en el nostre programa, i no renunciem, no renunciem; però al que sí que renunciem és, en estes amenaces catastrofistes que vostés mos fan, com si això sigués, és dir, tota la retafila, perquè sempre mos ix en la fitxa, dels perjudicis que puga provocar.
Doncs no, mire.
Jo li puc dir que qualsevol instal·lació, bé siga a l’Alcora, bé siga de qualsevol indret a la nostra comunitat, no s’autoritzarà mai, mai, si se fica en perill la salut de l’home.
Ha de ser així, no pot ser d’altra manera.
No pot perjudicar el medi ambient, no pot crear riscos ni a l’aigua, ni a l’aire ni al sòl, i evidentment que no produïsquen ni sorolls ni olors, i sense atemptar, com no, al paisatge.
Estos són els principis bàsics en els quals es meneja el Partit Popular en el moment d’autoritzar qualsevol instal·lació del que estem parlant.

Per tant, el que no pot fer és vore tots els perills que tenia fa uns quants anys, a la millor, possiblement, la incineració.
Però açò ha evolucionat molt.
I de la mateixa manera que vostés mos fiquen exemples, nosaltres també li’ls podíem posar.
O és que les 500 incineradores que hi ha arreu de tota la comunitat europea produïxen els riscos que vostés estan fent?
Se pensen que els europeus estan permetent això?
No, evidentment.
Se creu que la incineradora més propera que tenim a la nostra comarca, com és el cas, per exemple, de la incineradora de Constantí, està produint estos riscos?
No.
No, i a més hi ha informes que això ho avaluen que això no és així.

No és com vostés ho pinten.
Perquè si fora així el Partit Popular seria el primer que aniria en contra.
En canvi, per exemple, en el cas de Constantí, que és una incineradora que està funcionant des de fa molt de temps, tenim, no només els informes sanitaris, sinó els informes de la mateixa Universitat Rovira i Virgili, en un departament que s’ha muntat exclusivament per a fer el seguiment, i resulta que tot el que vostés mos estan dient això no s’ajusta a la veritat.

Per tant, fan un flac favor donant esta sensació que una incineradora el que va és perjuí, perjuí, perjuí.
Tenim un gran problema que és eliminar tots els residus que se produïxen a la nostra comunitat i arreu d’Espanya, i s’han de donar solucions.
I la incineració avui per avui és una solució, evidentment després de les tres o les quatre àrees principals que també cal tindre en compte.
Però no la podem descartar perquè possiblement a la millor aconseguim que una incineració, en tots els condicionants que abans li he dit, pot millorar, pot millorar, mire el que li dic, el nostre medi ambient.

El senyor president:

Gracias, señor Castejón.

Para el turno de réplica, tiene la palabra, por cinco minutos, el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Mire, jo el final de la intervenció del senyor Castejón me fica molt en guàrdia, moltíssim, perquè celebrar com de saludables són les incineradores doncs me diu que hi ha perill per a l’Alcora, hi ha perill per a l’Alcora.

Jo estic d’acord amb el que el senyor Signes dia.
El Partit Popular fins el dia de les eleccions generals s’oposa, a partir del dia de les eleccions generals ja no se sap.
No obstant, no ho he dit en el primer torn esperant les intervencions, també he de dir que el PSOE ha fet el mateix, perquè ha deixat que funcionara el tema fins el dia de les eleccions autonòmiques i municipals i s’ha posat en contra a partir del dia que passen les eleccions autonòmiques i municipals.

I ho dic, m’ho havia guardat perquè, clar, no he sentit cap manifestació al respecte desautoritzant la gestió que s’havia fet de l’antic alcalde de l’Alcora, que és qui va permetre que es donara els primers passos sense fer una oposició clara, legal, a este tema.

No obstant això, m’interessa la postura, m’interessa la postura, m’interessa la postura actual; i la postura actual, senyor Signes, coincidim totalment, i per tant el que cal mirar és cap al futur, sense oblidar–nos del passat, però mirant al futur.

I jo el que he de dir és que específicament jo me ratifique en el no, me ratifique en el no, i donarem motius en tots, eh, motius per l’empresa, perquè és increïble, és increïble que una empresa que el 9 de desembre de 2009 no permeta realitzar una comprovació de segellat de torres de refrigeració i l’informe és que no ens deixa accedir.
Que el 23 de desembre hi ha una acta de la visita a la qual se li denega.
.
.
de la visita de la policia local en la qual se li denega el pas al tècnic municipal de medi ambient per a fer comprovacions.
Que al gener de 2010 la Conselleria de Sanitat indica que se solucionen eixos problemes perquè se puga fer la comprovació de les torres de refrigeració, però és que l’empresa se nega.
Primera, que en agost de 2009 se li inicia un expedient sancionador, que eixe expedient sancionador acaba precisament en sancions en l’expedient 276/09 i 277/09.
Que no és prou això, que al juliol hi ha una acta d’inspecció de la policia autonòmica sobre una nau clandestina d’emmagatzemament de residus perillosos, en la nau Kiss de ceràmica que tenia arrendada esta empresa, i que damunt d’això esta empresa té tota la confiança per a seguir fent tot.
.
.
Sí.
No, no, és que diguem de complir la llei i hem de vore els defectes que té la llei.
Si açò, una empresa que tracta amb residus perillosos se permet saltar–se les normes, que vostés ho reconeixen perquè l’han sancionat i perquè se li obri un expedient després de les anteriors sancions per tindre productes que no podien tindre i en un lloc que no podien tindre, i damunt eixa empresa estiga neta per a seguir tenint la confiança que té el tractament de residus sòlids perillosos.
Primera, per l’empresa.

Segona, per la legalitat.
Vosté ho ha dit.
Hi ha defectes.
Uns es poden considerar més importants, altres menys importants.
Ara la decisió és de la conselleria de donar la importància que toca a eixos defectes, i que l’empresa tindrà sempre l’oportunitat de recórrer, sí senyor, que recórrega.
Però la conselleria de moment que (inintel·ligible) .
.
.
els defectes que ja s’han dit, s’agarre a ells i els diga el que correspon, que és que no.

Segona.
Sobre la legalitat.
Acords legals, canvis legals immediatament.
I li recorde el que li he dit: la incapacitat del govern del Partit Popular per a definir el que són els projectes de tractament de residus, tant sòlids i urbans, com residus industrials.
No saben què fer.
O van a la que més interesse en el moment que toca.

Conseqüències de salut, i m’alarma el que vosté ha dit.
Simplement vaig a llegir l’informe que tinc ací.
«Gran part d’informació que reflectix l’empresa al voltant d’allò saludable de la incineradora, per exemple, la millor, l’exemplar de Viena, és perquè eludix un dels problemes més importants del procés d’incineració: els residus.
» No diu que se passen eixos residus que són rics en dioxines, en furans i altres contaminants estables, com també en metalls pesants.
D’això no diuen res.
I això és una realitat.
I vosté diu que no passa res, que sobretot està la salut.
Però no, sobretot no està la salut, senyor Castejón.
Sobretot, per damunt de la salut, està el negoci, per damunt de la salut de les persones està el negoci.
Igual que hem de suposar que ha estat en decisions que s’han pres des de l’ajuntament, amagant–les als veïns, en decisions que se prenen des de la conselleria en favor d’uns o d’uns altres sistemes de tractament de residus.
Hi ha negoci per mig.

I li he dit abans quantitats.
Molt gran negoci.
El tractament de residus sòlids és un gran negoci que en este moment.
I de fet, i de fet, podíem parlar d’empreses molt properes a nosaltres que han sigut un autèntic escàndol el que s’ha descobert del tractament de residus sòlids.

I açò més amagat, però estem en el mateix camí.
La corrupció institucionalitzada que arriba a tots els llocs.
I, per tant.
.
.
, i he dit a tots els llocs, a tots els llocs!
I el que està passant ací és un exemple que és aixina.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Pañella.

Tiene la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Sí, a vore.

No es tracta, no és una qüestió de si és legal o no és legal la planta de la incineradora de l’Alcora, sobretot perquè a vegades les lleis estan mal fetes.
Perquè sense dubte una llei que permet instal·lar una incineradora que suposa un atac a la salut i un atac al medi ambient sense dubte és una llei que no està ben feta.

Per tant, no és una qüestió legal.
Que legalment es puga posar no vol dir que s’haja de posar, veritat?
Posar–la és legal i no posar–la és igual de legal.
Per tant, no estem parlant de legalitat.

Jo el que crec és que no podem passar per damunt de la voluntat d’un poble, i menys per damunt de la salut dels veïns i veïnes d’eixe poble.
Jo crec que per al Partit Popular, per a la conselleria, hauria de significar alguna cosa, que tot un poble diga que no volen en sa casa eixa incineradora, que tot un poble es manifeste, per Castelló, per València, que la corporació municipal unànime diga que no volen eixa incineradora.
Això, dic jo, que per a la conselleria, per al Partit Popular, alguna cosa haurà de dir, no?
O dóna igual el que pensen els veïns i les veïnes de l’Alcora?
És que al Partit Popular li dóna exactament igual el que pensen estos veïns quan estan dient que no volen això en sa casa?

I, sense dubte, vosté diu que la incineració és la solució.
Doncs no.
La incineració són dos coses: per una part, un negoci, i per l’altra, un problema.
Però no és la solució.
I és un problema perquè provoca.
.
.
és, com dic, provoca malalties per a les persones.
I vostés podran negar tots els informes mèdics.
De fet, han negat vostés moltes coses, negaven també el canvi climàtic.
Vull dir, que per negar poden negar el que vullguen.
Però els informes estan ahí.

I que la incineració produïx una sèrie d’elements tòxics que afecten la salut, això jo creia que no ho podien negar.
Però bé, com dic, vostés són capaços de negar l’evidència.

De totes formes, açò és una comissió de les Corts Valencianes, la Comissió de Medi Ambient.
Ací no som juristes.
Bé, alguns ho seran, però no estan ací en qualitat de juristes, ni de tècnics de medi ambient ni de tècnics sanitaris.
Ací del que estem parlant d’un posicionament polític.
Políticament des d’Esquerra Unida del País Valencià diem «no» a la incineradora de l’Alcora i «no» a la incineració.

I el que demanem és que el Partit Popular faça també un posicionament polític, independentment de les qüestions tècniques, que valoraran els tècnics, i les qüestions jurídiques, que valoraran els juristes.
Es tracta d’una posició política.

Per tant, pronuncie’s el Partit Popular.
Diguen sí o no a la incineradora de l’Alcora o a la incineració, independentment de les qüestions legals, perquè hi ha coses que són legals i que són rebutjables i que políticament se poden rebutjar.
Hi ha moltíssimes coses legals que podem dir que no ens agraden i que no estem d’acord.
Per tant, no vinguen a dir que si és legal li donarem l’autorització, que si.
.
.
No!
Diguen si volen o no volen l’incineradora de l’Alcora.
Diguen–ho clar.
Perquè és que la falta de coherència en el seu partit arriba fins a punts insultants.

Perquè el que no pot ser és que en l’Alcora estiguen dient «no» a la incineradora, que en la Diputació de Castelló estiguen dient «no» a la incineradora i que en Les Corts estiguen a favor de la incineradora.
Val?
Perquè això és enganyar els veïns i les veïnes.
Això és enganyar–los.
Clar!
Quan estan allí, en el poble, no s’atrevixen a dir que no, no s’atrevixen a dir que estan a favor.
I quan vénen ací sí que estan a favor.

Jo el que demane és que, per favor, es pronuncien, diguen clarament si volen o no volen la incineradora d’Alcora.
I sense dubte el que ens agradaria és que no es fera eixa planta d’incineració a l’Alcora, sobretot per la salut dels seus veïns i veïnes, i des d’Esquerra Unida continuarem treballant i colze a colze amb els veïns i les veïnes de l’Alcora perquè aquesta planta d’incineració no s’instal·le en aquesta municipi i, evidentment, en ningun altre del País Valencià.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Albiol.

Tiene la palabra, por cinco minutos, el señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Anem a vore.
Vostés ens oferixen a nosaltres un pacte urbanístic i en l’últim ple porten a convalidar un decret llei.
Vostés ens oferixen a nosaltres un pacte pels residus i estan intentant embotir–mos la incineradora de l’Alcora aixina a colp de martell.
Com vostés comprendran, quan s’oferixen pactes, són per a parlar, són per a negociar i són per a trobar solucions.

Mire, vosté ha dit una frase que jo pense que resumix tot el que estem parlant.
Vosté ha dit en un moment determinat: «Tenim un gran problema per a eliminar residus a la Comunitat Valenciana.
» vosté ha dit eixa frase.
Efectivament que el tenim, efectivament que el tenim.
Des del pla integral de residus de l’any 1997, vostés només han executat la planta del Campello i em sembla que ara està en proves la d’Algímia d’Alfara.
Res més.
I el PIR nou, el PIR nou.
.
, adone’s que en el pacte pels residus de l’any 2005, del qual jo formava part, ja apareixia la voluntat del Consell d’elaborar un PIR nou, l’any 2005.
Estem en 2011, i han passat sis anys elaborant un PIR nou que no.
.
.
, bé, que està en exposició pública, però que vorem què passa amb ell.

Efectivament, vostés tenen un gran problema per a eliminar residus, però la culpa és de vostés, i és perquè no han construït les infraestructures de residus del PIR de 1997 i tenen grans problemes en entendre’s amb els consorcis que hi ha funcionant.
I, efectivament, tenen un caos de residus –que jo sempre dic el mateix– pròxim al col·lapse.
I vostés ara han optat, com jo dia abans, per posar dos grans boques, dos grans boques que ho traguen tot, segons el senyor Lamparero, una a Quart de Poble i una a Castelló; la de Castelló a l’Alcora.

Repetisc.
En estos temes cal consens i cal que els veïns i veïnes estiguen informats adequadament, cal acord.
És absolutament necessari.
La majoria absoluta no és suficient.
Necessiten de l’oposició, dels ajuntaments, dels consorcis, de les mancomunitats, necessiten absolutament de tot.

Jo me preguntaria: per què a l’Alcora?
I vosté me respondria: «I on?
» O jo li preguntaria: per què ho intentaren abans en Vall d’Alba?
I vosté me preguntaria: «On?
» Doncs eixe és el tema, el tema és eixe.
El tema és assentar–se.
I si no és a l’Alcora perquè no volen a l’Alcora, i si no és a Vall d’Alba perquè no han vullgut a Vall d’Alba, el tema és assentar–se i vore on.

Jo en este moment li diria: en el límit de la província de Castelló, en el límit de la província de Castelló, o fins i tot tocant la província de Castelló, un ajuntament socialista que admetria una incineradora.
Mire si és fàcil, mire si és fàcil.
Però no, a l’Alcora, que no vol ningú, a l’Alcora, que no vol ningú.
És a dir, és que, clar, estes coses cal fer–les d’una altra manera.
Els temes de residus cal fer–los d’una altra manera, perquè si no, d’ací cinc anys estarem amb la mateixa, estarem ací amb la mateixa i amb la mateixa història.

No sé què més dir–li.
L’antic alcalde de l’Alcora.
Bé, sí.
Igual que li dic que jo ara li diria un alcalde del partit Socialista que està disposat a admetre una incineradora, possiblement l’antic alcalde de l’Alcora va enllestir el tema este.
Bé, i què?
Ja no està.
Però a l’Alcora en este moment hi ha un grup municipal que s’oposa, del Partit Socialista, que s’oposa radicalment a la instal·lació de la incineradora a l’Alcora.
El que no tinc jo tan clar és que a partir d’este moment, l’alcaldessa i el grup del Partit Popular a l’Alcora no canvien de posició.
No tinc.
.
.
, després de les paraules de Carlos Fabra, no ho tinc clar en absolut.

I repetisc, és a dir, atenció a Quart.
Quart en este moment té el problema de la Tamer, té el problema de la taxa, té el problema del 152%.
.
.
, té tots eixos problemes.
Però, atenció amb Quart de Poblet, perquè Lamparero ho va dir, i ho va dir molt clar, una aniria a Quart i una aniria a Castelló.
En la de Castelló no s’equivocà de diana: Vall d’Alba i l’Alcora.
Per tant, atenció a Quart de Poblet.

I fem–ho d’una altra manera, fem–ho d’una altra manera.
No intentem clavar el clau per la cabota.

El senyor president:

Gracias, señor Signes.

Turno de réplica.
Tiene la palabra el señor Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, alguna cosa anem guanyant.
Ara, de moment, ja estem veent que part del Partit Socialista ja és problema d’ubicació.
Aleshores, els problemes que la incineració, en línies generals, de forma global pot plantejar, es veu que això són.
.
.
, ja no són insuperables.
Ja anem guanyant alguna cosa, ja anem guanyant alguna cosa.
Això és important.

Me parlava per part de Compromís i per part d’Esquerra Unida, fonamentalment, de coherència.
Coherència tota, coherència tota!
Si vosté no la vol vore, no la veja.
El Partit Popular –ho ha ratificat la mateixa consellera en cada una de les compareixences que ha fet– sempre ha mantingut la defensa de la valorització, de la valorització energètica com a una forma més de gestió de residus.
Li ho dic a espaetet.
És així?
(Veus) Si valorització de residus vol dir els d’incineració, li diem incineració.
Punt i a part.

Què vol dir això?
El problema que estem aquí tractant és un altre molt clar.
I el problema és el de Reyval –i ho ha dit el senyor Pañella–, el problema de Reyval, que fonamentalment és un problema de manca de confiança en una empresa, en un gestor de residus.
Això estem totalment d’acord, l’alcaldessa de l’Alcora, la consellera i el que es parla.
Perquè el que ha dit el senyor Pañella, de totes les investigacions que s’han portat allí cada vegada que ha anat la policia autonòmica, tots els expedients que s’han obert, no han vingut del cel, els ha fet la mateixa Generalitat, els ha fet la mateixa conselleria.
És a dir, este seguiment el fa la conselleria, no ho fa l’ajuntament, en este cas.
És així o no és així?
Veritat que sí?

Per tant, el que no mos pot dir és que per part de la conselleria no se donen les garanties perquè se puguen complir els requisits que marca la normativa, perquè.
.
.
Que no se complixen?
Ahí està, autorització donada, però sempre.
.
.
Ho estem veent en cada un dels problemes que ha tingut l’empresa.
Per què?
Pels informes que hi ha hagut per part de totes les investigacions que s’han portat a terme en cada una (inintel·ligible) .
.
.
, perquè és que és una empresa prou complexa.
Vostés ho saben.
És que fa moltes coses i té.
.
.

En definitiva, però, ara en el cas puntual que estem parlant de la incineració, el que està clar és que la conselleria no podia actuar d’una altra manera.
A la vista dels informes que tenia, a la vista de la documentació que es va portar per a tramitar l’expedient, se va exposar –és que això moltes vegades ho ha eludit, se va exposar al públic i es va resoldre després d’aquesta exposició, sense que hi hagués cap tipus, cap tipus d’al·legació, ni per part dels veïns, ni per part dels grups polítics, ni per part de ningú.

Aleshores, tots els problemes quan van vindre?
Quina casualitat!
Tots els problemes i totes les plataformes van aparéixer precisament a partir del dia 15, quan l’Ajuntament de l’Alcora va passar de mans del Partit Socialista al Partit Popular.
Ahí van començar tots els problemes, ahí va començar a qüestionar–se l’autorització ambiental integrada, precisament quan la primera es va publicar concretament el 19 de febrer de l’any 2008, i des del 2008 fins al 2011, no va.
.
.
(Veus) Efectivament, no és la mateixa.

Però, què va passar?
En tot este espai de temps, ni una explicació per part del govern municipal de l’Alcora, ni una sola proposta, ni una sola plataforma, ni grups ecologistes.
Per tant, ara resulta que hem mentalitzat, hem mentalitzat, per part d’alguns sectors molt interessats, a la meitat de la població perquè ara apareguen els problemes.
Problemes que, si estan, els resoldran, no li càpia el mínim dubte.

Jo el que no puc permetre és que fiquem.
.
.
, que diguen el que no he dit jo.
És a dir, jo, ahí està el Diari de Sessions i podrà ahí.
.
.
, i que no fiquen en boca meua coses que no he dit.
És a dir, ahí està el Diari de Sessions i després ja ho mirarem.

El que està clar és que per part de, en este cas, La Generalitat, que tenim la responsabilitat de governar, el Partit Popular, el que estem fent ara.
.
.
estem donant solucions, donant solucions ajustades a la legalitat.
Perquè sembla que quan parlen vostés, la legalitat se la poden saltar a la torera, i sabem que no és així.
Donem solucions a la legalitat vigent.
Vostés el que estan fent en estos moments és remoure els problemes, els estem removent, però no donen solucions.
Les solucions les tenim de donar mosatros, que tenim la responsabilitat precisament de governar.
I tenim –això no ho oblidem mai– sempre a les persones com a primer objectiu.
Per tant, actuarem d’acord amb la legalitat, sempre amb la premissa que per damunt de tot estan les persones, sense manipular, sense recórrer a l’alarma social, com ho estan fent.

Perquè jo ara me ve al pensament.
.
.
, fa.
.
.
, no l’última campanya electoral, l’anterior, l’anterior, és a dir, quan se va donar un vuelco a l’Ajuntament de l’Alcora, perquè allí semblava que el gran problema número 1 que tenia l’Alcora –jo sóc de Castelló, coneixia la problemàtica– era la contaminació de les centrals, en este cas, de les taulelleres.
Quina casualitat que sense canviar absolutament res, de la nit al matí, al dia següent que havia guanyat el Partit Socialista, totes les plataformes van desaparéixer, la contaminació va desaparéixer, quan la contaminació era la mateixa el dia d’abans que el dia després.
Aleshores, això també cal mirar–ho molt.
L’alarma social no servix, sinó solucionar els problemes, que és el que està fent el partit Popular, vullguen o no vullguen reconéixer–ho.

Insistixo.
El que no se pot fer, en esta exposició que vostés fan, és fer un totum revolutum, parlar de la passivitat del govern, com si no féssem res, quan sabem que hi ha hagut una evolució importantíssima, perquè no estem igual avui que l’any 1995, ni moltíssim menys, com si no.
.
.
És que m’ha dit que en cada un dels plans zonals no s’ha fet absolutament res.
Per l’amor de Déu!
, no ho diga això, senyor Signes, que vosté sap que no és així.
S’està fent i moltíssim.

I a la millor precisament no s’ha fet amb la suficient antelació perquè precisament el Partit Socialista, quan no li interessava, ha sigut el primer partit estant en l’oposició en alguns municipis el que ha ficat les travetes perquè això no tirés endavant.
I ho tenim molt clar a la nostra comarca, a la zona 1, ho tenim claríssim.
És a dir, ha tingut de governar el Partit Socialista a un poble per a poder ubicar una planta i l’abocador perquè allò pogués tirar endavant, perquè abans tot eren plataformes, que darrere d’aquestes plataformes precisament estaven els partits d’esquerres, que ara tant demanen solucionar els problemes.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Castejón.

Pasamos a la votación por separado, como habíamos quedado.
Pasamos a votar primero la PNL, con número de registro de entrada 2.
969, de Compromís.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.

Votamos la segunda PNL, con registro de entrada 3.
254, de Izquierda Unida.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.

La tercera PNL, con registro de entrada, del Grupo Socialista, 63.
018.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.

Proposició no de llei sobre la suspensió immediata del Pla general d’ordenació urbana d’Alacant, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 5.
953, BOC número 23)

El senyor president:

Pasamos al punto que era quinto, que pasa a ser sexto del orden del día: toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la inmediata suspensión del Plan general de ordenación urbana de Alicante, presentada por el Grupo Compromís.

Para su exposición, tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Efectivament, la proposició no de llei que presentem demana que s’inste el Consell a la suspensió immediata del Pla general d’ordenació urbana d’Alacant.
Per què?
Lògicament, s’explica breument en l’exposició de motius, per totes les circumstàncies que han aparegut.

I hem de dir que realment la informació procedix de la premsa, i aixina la tenim, però que també sabem que dins la investigació del cas Brugal, han aparegut contactes també.
I ens pareix molt seriós el que s’ha descobert, malgrat que estiga pendent de resolució judicial.

Però, la qüestió de.
.
.
, la problemàtica què significa?
Que en el que és l’elaboració del Pla general d’ordenació urbana d’Alacant hi haja hagut filtracions que hagen afavorit interessos de persones concretes i d’empreses concretes, que a més estes persones estiguen íntimament relacionades amb aquells que formaven part de l’ajuntament, de la corporació municipal d’Alacant.
Crec que és sobrada causa de paralització i d’aclariment dels termes.
Vol dir, si se dóna.
.
.
, se seguix endavant amb este pla, anem a ratificar negocis fets amb informació privilegiada i que estan realment avui en mans del jutjats.

Està clar –ja ho he dit– que les referències totes són de premsa, lògicament, ahí no tenim nosaltres altra informació, però són prou greus.
Estem parlant de, per exemple, en l’organització del pla general, el que son les zones que se determinen com a parcs naturals, se filtra informació a empresaris, Enrique Ortiz, per cert un empresariâ¦ Bé, seguim parlant cronològicament del tema.
I que ahí apareix un despatx d’advocats, en el qual està el germà de l’actual alcaldessa, José Luis Castedo, i també un exregidor gestionant estos interessos que al mateix temps participen en l’elaboració d’informes, que lògicament fan al·legacions, participen dels informes de les al·legacions, donen paréixer per tot el que he dit una informació privilegiada que porta a compravendes milionàries i a beneficis milionaris en el que és la planificació.

Això comporta, com he dit, el que hi és.
Abans ja quan parlàvem ho hem citat, però és una paraula que pareix ser que és la que més està dins el que és el govern valencià o els diversos nivells de govern valencià, que és la corrupció, la venda d’informació, la informació privilegiada, l’aprofitament conseqüent entre persones de l’Ajuntament d’Alacant i despatxos determinats.
Això és molt greu, això és molt greu.
Se parla de negocis també de compres de.
.
.
Quan dic «se parla», se parla ací dins a través de les investigacions, de les gravacions que s’han realitzat, no estic parlant que són comentaris de carrer, en absolut, sinó que a través de les gravacions que s’han fet pareix ser també que se troba que l’exalcalde d’Alacant, senyor Alperi, compra també empreses paulatinament, primer una part, un 50%, després la resta, a un preu que també, si el convidem amb tota esta informació, dóna més que sospites, més que sospites.

I, lògicament, a més en altres actuacions que portem també ací que és, per exemple, que s’unix ahí també altres actuacions, com és el pla Rabassa, que sabem que ha tingut també un tractament especial, que ha sigut suspés cautelarment pel TSJ, que després se dóna la llum verda, però que també apareix un altre empresari, el senyor Ortiz, implicat ahí per cert, un empresari que està en totes les converses, apareix en tot.
I que, bé, quan algú ho comenta pareix ser que la fórmula per a frenar és denunciar i demanar indemnitzacions pels danys que se facen al seu honor.
Jo no sé si al final serà, però el dany al seu honor està fet a través de les notícies que han eixit i no a través dels comentaris que puguem fer nosaltres ací.
Això és prou freqüent que s’utilitzen estos mecanismes.

L’assumpte pot pareix a algú intranscendent i done per suposat que algú en la seua intervenció ho dirà més o menys així.
És important, però, clar, és que això s’ha de demostrar i tal.
No, ací no estem jutjant.
I això és una qüestió que he hagut d’insistir moltíssimes vegades quan hem parlat de tots els temes de corrupció, que malauradament al llarg d’estos últims quatre anys han sigut excessives vegades perquè ha calgut, no perquè este grup haja volgut parlar sinó perquè eren qüestions que estaven a l’abast de tota la ciutadania i, com a representants que som de la ciutadania valenciana, tenim l’obligació de debatre’ls ací dins.

No sé, ningú s’ha pronunciat, no sé si accediran al que se proposa o no.
Però si no se fa donem llum verda que seguisquen els casos de corrupció.
I ja dic que com a mínim hem d’esperar que s’aclarisca tota esta situació, que s’aclarisquen les responsabilitats que hi ha abans de tirar endavant un pla que ha originat i seguirà originant ingressos milionaris a les persones que estan afectades per totes estes denúncies i sobretot que ixen arran, com he dit, de les gravacions, gravacions autoritzades judicialment, no gravacions que haja fet algú que haja agarrat el moment.

El cas és molt seriós i avui les Corts Valencianes i tots els grups que les representem ací definirem la nostra postura davant els casos de corrupció.
Direm: senyors ciutadans i ciutadanes no estem disposats a permetre–ho.
I quan hi haja alguna situació d’alt risc, com esta, anem a paralitzar fins que s’aclarisca judicialment i, aleshores, després vorem si se pot seguir endavant o no.
Perquè el que no podem és certificar la validesa d’uns acords que resulta que han servit únicament, clar, no únicament perquè algú guanye diners, la qual cosa és positiva, que una persona guanye diners, sinó perquè algú, que era propietari i que no tenia eixa informació privilegiada perguera o deixara de guanyar diners perquè se beneficie algú que sí que la tenia.
Eixa és la circumstància.
Que un empresari, siga qui siga, guanye diners ni a mi, ni a ningú del Grup Compromís li molesta, en absolut.
El fet que eixos diners se guanyen a costa que el propietari, un altre propietari els perga sí que ens molesta i moltíssim.

Mosatros entenem que representem eixa gent.
Mosatros entenem que representem la gent i que gent que ni coneixem, però que mosatros els representem perquè són els que han patit eixa informació privilegiada i han eixit perjudicats.
I cal traure cara directament per ells, siguen qui siguen, cal traure cara per ells i dir–los que no estem disposats a permetre–ho, que quan hi hagen chanchullos fets d’esta manera mosatros ho paralitzarem, si se destapen ho paralitzarem.
I eixa és la postura.
L’altra postura contrària seria dir que no passa res, que estem en contra de la corrupció però la permetre’m de manera indefinida que vaja passat i que seguisca i que, bé, ja vindrà el judici, però el qui ha guanyat els diners ja els ha guanyat i ja tindran i ja s’han forrat uns quants senyors ahí, sobretot alguns companys que tenim en la casa i, bé, tot està bé.
Bé, si ells han guanyat diners, que els tinguen.
Hem de ser molt clars.
En este moment ens hem de plantar enfront, en contra de la corrupció o hem de ser permissius amb ella.
Des de la coalició Compromís anem a plantar–nos.
I per això demanem la paralització, que no puguen traure benefici de la informació privilegiada que s’ha utilitzat il·legalment i, per tant, en este moment, fins que s’aclarisquen els fets que es paralitze.

Podran posar mil excuses, ja li dic, és una decisió.
No som ni tan sols l’executiu, no som ni tan sols l’executiu.
Nosaltres podem prendre esta decisió, si volem, si volem.
I de fet no només això.
Cal dir que el meu grup en la mateixa línia ha demanat, i se debatrà a partir del pròxim plenari, ha demanat també la creació d’una comissió d’investigació de Les Corts per a estudiar què ha passat ahí.
L’assumpte és molt greu i no podem no intentar vore’l, hem de vore’l i hem d’actuar de manera immediata.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gracias, señor Pañella.

Tiene la palabra el señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Gràcies, president.

Els antecedents que tenim sobre el que està passant en la tramitació del pla general d’Alacant són múltiples.
Si agafem la premsa: «El juez imputa al hermano de Castedo la trama del plan general por tráfico de influencias» o «La policía señala trato de favor a Ortiz en el plan general de ordenación urbana de Alicante».
Però n’hi ha un que jo recomane que està molt bé, que es diu «El negocio estaba en el parque», que és del director –no sé si algú ho ha llegit– és del director d’un diari d’Alacant.
Diu: «Els periodistes sempre anàvem darrere del que en principi es deia requalificació i després passa a anomenar–se reclassificació.
I els periodistes sempre anàvem darrere d’eixos temes per a intentar buscar o trobar alguna cosa, fins que aplega un moment en què ens trobem que, buscant reclassificacions, ens trobem en una qüestió que és la contrària, és a dir, ens trobem com promotors estan amb una ànsia de fer–se amb terrenys que no valien res i que quan s’aprovara el pla general encara anaven a valdre menys, perquè anava a ser sòl protegit, però que la seua protecció antiedificatòria seria absoluta, sòl protegit.
Però si tenien eixe sòl podrien aconseguir un altre sòl a canvi.
» És el metre–metre, és el metre–metre.
Hi hauries comprat per 3 euros el promotor, el que passava a valdre després en un altre lloc 140.
«Una mina» –diu el director del periòdic– un negoci redó i, damunt, del que tots eixien ben parats.

El polític anunciava que amb el nou pla general que anava a fer la ciutat, Alacant en este cas, anava a passar a ser la reserva ecològica més important d’Espanya, per no dir d’Europa.
Ni més ni menys que onze enclaus naturals protegits per allò del metre–metre, clar; 14 milions de metres quadrats salvats de les grues, per allò del metre–metre.
Per a fer–li un monument a l’alcalde, a Alperi.
I l’especulador se forrava sense que ningú se n’adonara.
Això està molt bé, això és diu: «El negocio estaba en el parque.
» És a dir, el negoci estava en el metre–metre, és a dir en comprar molts metros de sòl protegit perquè metre reclassificat, jo aporte el metro del sòl protegit que m’ha costat molt barat i obtinc l’aprofitament en un altre lloc diferent al que jo he comprat el sòl protegit.

Però, bé, ací n’hi ha molt i està tot en els jutjats.
Per tant, l’urbanisme en la ciutat d’Alacant està baix sospita per totes estes informacions que estan posant–se als descobert.
I el principal instrument de planificació urbanística d’Alacant, que s’ha vingut tramitant és el pla general, evidentment, l’expedient del qual –i això és el més important– està a hores d’ara en la Conselleria d’Infraestructures, Territori i Medi Ambient.
El futur pla general serà, una vegada aprovat i durant molts anys, la base de la gestió municipal en urbanisme i condicionarà de forma determinada les inversions i actuacions privades en matèria de construcció, indústria, comerç, etcètera.

Els principis bàsics de tota actuació de l’administració pública han de ser el servei a l’interés general, la imparcialitat i l’objectivitat.
La inobservança d’estos principis, anteposant l’interés particular al públic, suposa la ruptura del funcionament democràtic de qualsevol institució pública, derivant en actuacions i comportaments corruptes, claríssimament corruptes, com presumptament pareix haver ocorregut en la tramitació del Pla general d’ordenació urbana d’Alacant, comportaments corruptes.

La importància d’un document com este, el pla general, obliga a que no es retarde indefinidament la seua aprovació o a que esta, la seua aprovació, es retarde tant que paralitze el desenvolupament de la ciutat.
És per això que s’ha de prendre una decisió intermèdia, al nostre paréixer, i ahí diferim de Compromís.
Però, bé, ja ho vorem amb una PNL que hem presentat nosaltres per via d’urgència.
S’ha de prendre una decisió intermèdia entre l’aprovació sense més i la paralització cautelar sense més, fins que hi haja una resolució judicial sobre possibles responsabilitats públiques.
Per què?
Perquè davant eixa situació i de la necessitat de revisar el projecte del nou pla per banda de l’Ajuntament d’Alacant amb la finalitat d’analitzar el seu contingut per tal de comprovar la seua plena adaptació a la legislació urbanística, és a dir, per tal de comprovar què han fet ahí tots els qui estan en este moment en els tribunals –això ha de comprovar–ho l’Ajuntament d’Alacant– i a la garantia dels interessos generals als que afecta, que és els de tota la ciutadania, nosaltres el que demanem no és la suspensió o la paralització sense més a la tramitació del pla general d’Alacant, no, és a dir que això paralitzaria el desenvolupament de la ciutat in saecula saeculorum, per molts anys.

Nosaltres el que demanem, el que demanarem.
.
.
, ara de moment votarem a favor de la PNL de Compromís, però el que demanarem quan se tramite en el ple esta PNL nostra, demanarem la paralització de la tramitació del Pla general d’ordenació urbana d’Alacant en tràmit de la conselleria i la devolució de tot l’expedient a l’ajuntament, tot l’expedient, tot i retrotraguent totes les actuacions a la fase anterior a l’exposició pública del pla general –que és ahí on s’ha tirat mà de tot el que s’ha tirat mà–, als efectes de la coordinació de les dos institucions –ajuntament, Generalitat– en el procediment adreçat a l’aprovació definitiva de l’esmentat pla.

Creiem que això és l’important.
L’important no és que es paralitze el pla i, per tant, que es paralitze la ciutat; l’important és que es paralitze la tramitació del pla, que el pla torne a Alacant i que se retrotraguen totes les actuacions al moment previ a la fase d’exposició pública.

Això permetrà desfer totes les malifetes que s’han fet en este pla general.
I això permetrà, a part de desfer les malifetes, permetrà que el pla general no quede ahí mort, in saecula saeculorum; i, per tant, puga ser aprovat en un termini de temps raonable i la ciutat no quede paralitzada.
Però eixa serà la nostra posició quan portem esta PNL al ple.

De moment, anem a votar a favor de la PNL de Compromís, perquè pensem, esperem, estem convençuts que el Partit Popular va a votar en contra.

Al Partit Popular no li importa que la policia assenyale tracte de favor a Ortiz en el pla general d’Alacant.
Me sembla que al Partit Popular no li importa que el jutge impute el germà de Castedo, en la trama del pla general d’Alacant, per tràfic d’influències.
Me dóna la impressió que allò del metre a metre, que déiem, i eixa nova forma dels promotors de fer–se amb grans zones de sòl urbanitzable, tampoc importa al Partit Popular.

Per tant, com que no importa i preveiem que va –el Partit Popular– a votar en contra de la PNL de Compromís, diguem, amb eixe matís que nosaltres fem, anem a recolzar–la.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Signes.

Tiene la palabra la señora Bonet.

La senyora Bonet Mancheño:

Muchas gracias, señor presidente.

Bueno, a la vista de algunos juicios de valor –que acabo de escuchar– sobre lo que le importa y lo que le deja de importar al Partido Popular, se lo voy a explicar perfectamente.

Mire, como quiero que quede muy claro, le voy a hacer una explicación de, efectivamente, por qué vamos a votar en contra de su PNL, desde el punto de vista, primeramente, técnico y, después, con los cinco minutos de los cuales voy a disponer en mi segunda intervención, entraré en el fondo de la cuestión política.
Y seguro que lo van a entender, si quieren; y, si no, yo les aseguro que meridianamente va a quedar absolutamente clara la posición de mi grupo.

Miren, ustedes lo que piden en su proposición no de ley es la inmediata suspensión del Plan general de ordenación urbana de Alicante –no se observa ningún motivo alguno para proceder a una hipotética suspensión del Plan general de ordenación urbana de Alicante, que está vigente desde el año 1987.

A partir de la exposición de motivos de la PNL, parece –parece– que lo que se quiere solicitar es la suspensión de la tramitación para la aprobación de la revisión del Plan general de ordenación urbana de Alicante.

Por lo tanto, sencillamente, la deficiente redacción de la propuesta de resolución de su PNL ya es motivo, más que suficiente, para su rechazo.

Mire, el planeamiento urbanístico, en términos del Tribunal Supremo, se desarrolla en un procedimiento bifásico en el que a la aprobación provisional del municipio le sigue, en el tiempo, la definitiva de la administración autonómica.

En ese sentido, la aprobación definitiva del planeamiento urbanístico municipal, por parte de La Generalitat, es la principal medida para que ésta ejerza su competencia de ordenación del territorio, debido a la carencia de planes autonómicos en estos momentos –con la excepción de la Estrategia territorial de la Comunidad Valenciana–.
Ahora bien, esta aprobación se realiza dentro de un procedimiento administrativo.

En el procedimiento para la aprobación definitiva de un plan general –ustedes lo deben de saber– hay que tener en cuenta, como en todo procedimiento administrativo, la conselleria está obligada a impulsar, de oficio, el procedimiento de aprobación definitiva de los planes urbanísticos, así como a dictar resolución expresa en plazo.

Esta obligación de resolver es remarcada por el legislador autonómico que prevé incluso –en el apartado tercero, artículo 84 de la LUV– la aprobación definitiva del planeamiento por silencio administrativo en los siguientes términos:

Atendidos los requerimientos formulados –según el número 1 anterior– y transcurridos 40 días desde la solicitud de aprobación definitiva, la administración promotora del plan, si considera oportuna la inmediata conclusión del periodo consultivo, podrá solicitar que se resuelva sin más dilación.

Transcurridos tres meses, sin resolución expresa sobre esta nueva solicitud, el ayuntamiento o administración promotora del plan podrá requerir a La Generalitat, para que reconozca y publique la aprobación definitiva.

Por el principio de la autonomía local en la elaboración del planeamiento urbanístico de la Ley urbanística valenciana –Ley 16/2005–, establece límites al control de legalidad y de oportunidad –artículo 84 de la LUV–, que ejerce La Generalitat, para la aprobación definitiva de un plan general.

En ese sentido, sólo cuando el examen por parte de La Generalitat se refiere a acometidos o intereses autonómicos, el alcance del control autonómico, con ocasión de la aprobación definitiva, podría resultar amplio; abarcando aspectos no sólo de legalidad, sino también de oportunidad; permitiendo la jurisprudencia que se introduzcan modificaciones o alteraciones en el contenido del planeamiento municipal remitido –sentencia 12 de febrero de 1991.

También cabrá, según la doctrina del Tribunal Supremo –sentencia 6 de febrero de 1988–, la posibilidad de la aprobación definitiva parcial, siempre que el plan aprobado tenga coherencia, cualquiera que sea la resolución que se dé a los extremos que no se aprueben.

A su vez, también cabe la aprobación supeditada a la formalización documental de específicas correcciones técnicas, consensuadas con el ayuntamiento –artículo 86 de la LUV.

Dado que, salvo en lo previsto en la Estrategia territorial de la Comunidad Valenciana, no existe aprobado un PAT de carácter integrado para el ámbito municipal de Alicante, si La Generalitat quisiese reducir alguna de las propuestas urbanísticas municipales lo habría de hacer basándose, principalmente, en la ocupación de suelo no urbanizable con algún tipo de protección, en la carencia de documentación o en incumplimiento de normativas sectoriales.

Finalmente, la normativa urbanística no contiene una previsión particular para la suspensión del procedimiento para la tramitación de los planes generales.
La suspensión, en estos casos, sigue las reglas generales de la suspensión del procedimiento, previsto en la Ley 30/1992, de régimen jurídico de las administraciones públicas y del procedimiento administrativo común.

Por consiguiente, y con la normativa en la mano, parece que el único supuesto de suspensión podría producirse por la retirada del plan general por el propio ayuntamiento de Alicante, con el objetivo de modificar su propuesta.

La proposición no de ley propone una suspensión –que hay que entender– de la totalidad.
El proponente pone en cuestión todo el plan, lo cual no tiene sentido.
Sin ir más lejos, el plan es un complejo formado por varios documentos, normas y planos.

En su caso, lo oportuno es que para solicitar la suspensión se hubieran identificado aquellos sectores o aquellas determinaciones del planeamiento que son puestas en cuestión.

Por otro lado, tampoco es labor de La Generalitat prejuzgar lo que sólo compete a los tribunales en el orden penal.
Son los tribunales a los que corresponde decidir si ha habido actuaciones no ajustadas a derecho o delictivas.
Ahora bien, no se conoce que exista procedimiento penal alguno donde se haya solicitado la suspensión del planeamiento urbanístico.

Por otro lado, con las dudas que ustedes tienen con respecto al plan general de Alicante, yo les puedo decir que es el plan general más informado –más informado– que hay.

Mire –me quedan cuatro minutos, y se lo voy a explicar–, el documento de revisión del plan, junto al informe de sostenibilidad ambiental y de estudio del paisaje, se somete a un primer periodo de exposición pública, mediante anuncio publicado el día 17 de octubre de 2008, durante un periodo de tres meses –figura en el DOCV de fecha 17 de octubre de 2008–, prorrogado, posteriormente, hasta el día 30 de enero de 2009.

Así mismo, se solicitaron los preceptivos informes a todas las administraciones supramunicipales, organismos administrativos y municipios colindantes que, de conformidad con la legislación vigente, tienen que emitir informes al respecto.

La referida exposición pública finaliza en fecha 17 de enero de 2009, presentándose, al efecto, 2.
728 alegaciones sobre los diversos aspectos de los referidos documentos.

Se produce la aprobación provisional del texto, previo su sometimiento a la junta de gobierno local, mediante acuerdo plenario de fecha 17 de abril de 2009, estimándose, totalmente, el 23,76% de las alegaciones presentadas; parcialmente, un 49,4; y desestimándose un 26,84 de las mismas, en dicho acuerdo, y en virtud de las modificaciones derivadas de los informes de aquellas administraciones supramunicipales que se había pronunciado, de los informes técnicos municipales y de las alegaciones presentadas.

Se acordó abrir un nuevo periodo de exposición pública para que todos los ciudadanos pudieran conocer las modificaciones derivadas del documento aprobado y, a tal efecto, presentar las pertinentes alegaciones.
Dicho periodo de exposición pública se inicia en fecha 28 de abril de 2009 y finaliza en fecha 28 de mayo de 2009 presentándose, al efecto, 1.
096 alegaciones.

Finalmente, por acuerdo plenario de 31 de mayo de 2010, previo su sometimiento a la junta de gobierno local, se aprueba nuevamente la documentación de revisión del plan general, pronunciándose el pleno sobre la estimación total o parcial o desestimación de las alegaciones presentadas.
Y se remiten los documentos aprobados a las administraciones sectoriales competentes para un nuevo informe, así como a la Generalitat valenciana, para que continúe el trámite necesario para su aprobación definitiva.

Es reseñable que, durante los casi dos años de tramitación municipal del plan, se han emitido múltiples informes, por parte de técnicos municipales designados para el control y supervisión de la redacción y tramitación de los documentos redactados para la revisión del plan general.
Así, se pueden citar los siguientes:

Por el arquitecto municipal, jefe del planeamiento, don Miguel Ángel Cano Crespo, se realizaron hasta cinco informes durante la tramitación del plan general: el fechado el día 2 de octubre de 2008, referido al sometimiento del documento de revisión a exposición pública; el fechado el 8 de abril de 2009 se refería al primer documento –junio de 2008–, limitándose al análisis y valoración del modelo territorial propuesto, es decir, de la ordenación estructural; el fechado el 16 de julio de 2009 se refería al documento de abril de 2009, extendiéndose al análisis y valoración del conjunto de la ordenación estructural y pormenorizada; el fechado el 30 de marzo de 2010 se refería al documento de enero de 2010, y su ámbito de análisis era el mismo que el precedente, correspondiente al documento elaborado tras la segunda exposición al público; y, finalmente, el fechado el 14 de mayo de 2010, complementarios al anterior.

Por el jefe del Servicio de Coordinación de la Gerencia Municipal de Urbanismo, don José Luis Ortuño Castañeda, se realizaron hasta cinco informes durante la tramitación del plan general.

Así mismo, es reseñable la emisión de informes internos por el secretario general del pleno en funciones, don Germán Pascual Ruiz Valdepeñas, en fechas 6 de octubre de 2008 y 15 de abril de 2009.

Finalmente, se emite un informe por el jefe del Departamento Técnico de Calidad Ambiental, don Braulio Gambín Molina, con fecha 11 de mayo de 2010.

Así mismo, en las modificaciones operadas dentro del documento de modificación, se han tenido en cuenta las directrices derivadas de los informes ya emitidos por las administraciones supramunicipales.
Así, entre otras, pueden citarse las siguientes: Dirección General de Régimen Económico, de la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte; Servicio Provincial de Costas, del Ministerio de Medio Ambiente, Rural y Marino; Dirección General de Puertos, Aeropuertos y Costas, de la Conselleria de Infraestructuras y Transportes; Dirección General de Patrimonio Cultural, de la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte; la Dirección General de Carreteras y la Dirección General de Aviación Civil, del Ministerio de Fomento; Confederación Hidrográfica del Júcar; Mancomunidad de los Canales del Taibilla; Dirección General de Infraestructuras, del Ministerio de Defensa; AENA; Diputación Provincial de Alicante; Ayuntamiento de San Juan de Alicante; Ayuntamiento de Busot; Ayuntamiento de Monforte del Cid.

A tal efecto, resulta evidente que en la tramitación del plan general de Alicante se han observado las prescripciones legales exigidas por la legislación vigente.

Así que, por todo lo dicho con respecto a este tema, para que ustedes tengan amplia y pormenorizada información sobre la legalidad del Plan general de ordenación urbana de Alicante, no cabe aprobar su proposición no de ley.

Por lo tanto, ya le anticipo que va a ser rechazada por parte de nuestro grupo.

Y, en mi siguiente intervención, le aseguro que entraré en la cuestión política de fondo de este tema.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Bonet.

Tiene la palabra, por un tiempo de cinco minutos –por turno de réplica–, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies per la classe de procediment administratiu en la tramitació del pla general que ens ha donat, cosa que no tocava, perquè ací no ve.
.
.
Ací ha de creure’s un poquet el que és cadascú.
I ací jo sóc representant del poble valencià –a l’igual que vosté–; però s’ha de convéncer que això és prou bo.

Me diu que farà raonaments tècnics, que no valen, perquè cap raonament dels tècnics parla del tema què estem parlant avui.

Me diu que s’han observat totes les normes legals.
Jo li dic: «No s’han observat.
» La primera norma legal és la de no donar informació, el secret, mentrestant s’està tramitant.
I això no ho han complit.
I, per tant, això a vosté li passa perquè només me mira el procediment administratiu.
No.

I m’ha dit que parlarem dels termes polítics després, per a evitar que jo li puga contestar.
També.
.
.
(Algú diu: «No.
») Sí, per a evitar que jo li puga contestar.
Perquè sap que la seua intervenció donava igual haver–la fet que no haver–la fet.
No ens ha dit res, entre altres coses, perquè ja dic, no tocava la classe ni en feia falta.

Com a alcalde he tingut responsabilitats en la gestió municipal i, sobretot, en la gestió d’urbanisme.
L’he treballat amb molts tècnics.
I tranquil·la, que en eixe aspecte no cal que done lliçons, que no li correspon.
(Remors) No li correspon, simplement; no dic que no puga donar–ne, és que no li correspon.
I ací estem en una funció, en un rol que és el que ens ha posat a nosaltres el poble valencià.
I no és eixe el rol que li correspon ací, simplement.

Vosté no ha volgut entrar en el fons; i entrarà quan no li podré contestar.
.
.
Mire –ja li dic ben clar–, vosté està diguent que sí a la corrupció.
I sí, la va a defendre, perquè va a defendre les gestions que han portat a la corrupció, perquè diu que s’han observat.
.
.
I jo dic no, no s’han observat.

I vostés van a ratificar que aquell que ha tret benefici conserve el benefici; i vostés van a ratificar que aquell que ha eixit perjudicat seguisca perjudicat.
Vaja i conte–li–ho a la gent que vostés no li van passar la informació.
.
.

Per cert, en una cosa estic totalment d’acord amb vosté, és el pla més informat que hi ha.
Sí senyora, excessivament informat, li diria jo; excessivament informat.
Perquè la informació ha corregut més que el procediment, molt més que el procediment.
I ha entrat en els despatxos abans que els procediments de què vosté me parlava, abans que els procediments s’hagen fet.

I això ha quedat evident ja.
Després se demostraran legalment, jurídicament, les responsabilitats.
Però això ja no hi han dubtes; està confesso, està confessa i gravat.
Per tant, no hi han dubtes.
Qui serà responsable o se trobarà.
.
.
?
; ¿o no se sabrà i se diluirà eixa responsabilitat?
; no ho sabem.

Però que la informació ha corregut més que l’expedient, més que la tramitació.
.
.
, evident.
És el pla més informat que hi ha; excessivament informat, excessivament informat, excessivament.

Mire, «no hi han motius.
.
.
».
Sí hi han motius; i el motiu més gran és que s’ha enganyat la gent.
Vaja i conte–li al propietari –al propietari–, que ha venut els terrenys per ignorància, que també podia haver tingut la informació.

El primer principi, i li ho dic –ja li dic– com a alcalde, el primer principi, quan hem fet el pla general, és reunir a tota la gent.
Reunir–los si és un poble menut o, si no.
.
.
, donar tota la informació perquè tot el món sàpiga el valor dels seus terrenys.
Vostés el que han fet és repartir–la; i són companys seus, que estan asseguts ací en els escons alguns d’ells.
I està assumint la defensa d’esta gent.

Vosté està assumint la defensa de la corrupció ací dins de Les Corts, i no m’estranya tampoc.
No m’estranya tampoc perquè eixa defensa de la corrupció porten molt de temps fent–la.
I eixa defensa que vostés han fet ha portat a la ruïna l’anterior president de La Generalitat; l’ha portat a deixar el càrrec, precisament per no dir el que tocava en el moment que tocava.
I estan fent exactament el mateix.

Vostés són el refugi de la corrupció.
En la definició que ha fet abans, en la mostra que ha fet abans en la seua intervenció ho diu: «Som el refugi típic de la corrupció d’este país; i volem anar per eixe camí.
» Això és el que vostés estan dient–me; vol seguir per este camí.

No han deprés absolutament res de tot el que ha passat durant quatre anys.

La seua responsabilitat no és tècnica.
La seua responsabilitat és política.
I si no volia evadir el discurs i evadir el debat, hauria d’haver entrat per les raons tècniques.

Ja he dit abans –abans, perquè sabia.
.
.
, ja mos coneixem, ja sabia per on anava–, li ho he dit ben clarament abans, nosaltres no som el govern.
Nosaltres podem instar el govern al que considerem que és pertinent.
I si vostés no ho fan no és per raons tècniques, és perquè no ho consideren pertinent.
Perquè nosaltres podem instar el govern i el govern decidirà.

El govern, a través dels informes tècnics, decidirà si procedix, si hi ha fórmula, si no la hi ha per paralitzar.
.
.
Perquè, si no la hi ha, tornem al principi.
Si nosaltres no demanem que això se faça i no hi ha cap fórmula que ho permeta, el govern hauria de parlar.
.
.
; l’executiu hauria de parlar amb el legislatiu per a dir: «Tenim un problema.
Me demaneu coses que no es poden fer.
Hem de buscar la modificació legal oportuna perquè això es puga fer i no es puga repetir este lladronici que ha passat –perquè no se pot dir d’altra manera, li dic; i això està demostrat; el que no s’han demostrat són les responsabilitats, però això sí que està demostrat, els fets, perquè són evidents–, perquè açò no es puga repetir.
»

I vosté se posa a ser la sub del govern; que vosté és la representant del poble valencià també, no és la representant del govern.
Vostés donen recolzament al govern, però no representen el govern.
Vosté és una diputada, no és consellera.
(Remors) Vosté hauria d’estar ací responent, a favor o en contra, però amb criteris polítics merament.
I vosté s’ha amagat.

Ara ens dirà, quan ja no hi ha contestació.
.
.
Ho tenim assumit també, per això som oposició.
Ho tenim assumit, el que vinga.

El senyor president:

Gracias.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Gracias, señor Pañella.

Tiene la palabra, por un turno de cinco minutos, la señora Bonet.

La senyora Bonet Mancheño:

Mire, señor Pañella, ustedes representan el últimoâ¦

El senyor president:

Un segundito.
Señora Bonet, un segundo.

Es que el Grupo Socialista no tiene turno de réplica porque está de acuerdo con la moción.
(Remors)

Puede continuar, señora Bonet.

La senyora Bonet Mancheño:

Sí, señor presidente.

Señor Pañella, ustedes representan –ustedes– el último refugio de la izquierda más rancia, tras el desvanecimiento del comunismo; y sus políticas actuales están en caída libre.
(Remors)

Por decirlo de otro modo, ustedes son siempre el origen y destino del estado del malestar; en donde el contrato social no existe porque son incapaces de formular otra cosa que no sean teorías sin solución de continuidad en la práctica, buscando una retórica en lo que nunca se acompasa la letra con la música.

Así, a través de su peregrinar político, confunden oportunidad con oposición.
Y claro está que los planes generales urbanos son, para ustedes, la oportunidad para disparar feroces e injustas críticas contra todo aquello que se mueve y no lleve el puño en alto.
Y claro está que Alicante es uno de los más de ocho mil municipios españoles en los que ustedes, como opción política, no rascan bola; pero que supone un vivero interesante para cizañear y confundir, con la finalidad última de cubrir expediente para evitar la siempre e incómoda extinción.

Así, en un alarde de puritanismo político, acusan impunemente a personas, pisoteando derechos, por mor de un ideario que niega el estado de derecho y la presunción de inocencia, acusando y negando, a un tiempo, principios constitucionales que evidencian sus mezquinas intenciones de criminalizar todo lo que no esté a la izquierda.
Es su doble moral.

Mientras con la derecha prometen cumplir y hacer cumplir la Constitución, con la izquierda trajinan urdiendo la manera de expoliar los derechos en ella reconocidos, principalmente el de presunción de inocencia –reconocido en el artículo 24 de la Constitución–, buscando así, de esta manera, erosionar a las instituciones y el linchamiento moral de las personas, elucubrando sobre presuntas irregularidades.

Y así, llegan a descubrir la cuadratura del círculo, al punto de confundir lo esencial con lo accesorio, fabulando y confabulando, hasta crear una historia a su medida, que niega la observancia de principios esenciales que la administración ha de respetar en todos sus actos, tales como la imparcialidad, objetividad y el interés general, coronados, todos ellos, por el principio de publicidad.

Les cito a ustedes cuatro principios y no son capaces de aportar, aquí mismo, prueba irrefutable alguna de la trasgresión de ninguno de ellos.
¿Y sabe usted por qué?
Porque en tanto nuestro sistema se asienta en un estado social y democrático de derecho, el principio de división de poderes seguirá presidiendo la ordenación y distribución de las funciones del estado; de manera que la titularidad de cada una de las funciones seguirá siendo confiada a un órgano u organismo público distinto.
Cuestión ésta que ustedes, en una vasta pero genuina interpretación de su propio ideario político, quieren aniquilar, erigiéndose, a un tiempo, en jueces y verdugos; acusando, sin fundamento, y usurpando facultades que no competen a la tarea que esta cámara les otorga.

Señoría, sus sospechas no son ni pueden ser, en modo alguno, el sostén sobre el que se apoye una acusación formal.
De ser así, nuestro sistema no precisaría de la administración de justicia alguna y nada impediría entonces que, aplicando su teoría, sancionásemos a partir de la sospecha –que ustedes actúan con premeditada y manifiesta mala fe, imputando falsamente irregularidades que ni han sido probadas ni expresadas en un fallo por autoridad competente alguna.

Mire usted, la posición del Partido Popular es clara.
Nosotros estamos absolutamente en contra de la corrupción, de cualquier tipo, de cualquier persona, de cualquier institución y provenga del partido que provenga.
Y estamos de acuerdo en que el que la haga la pague.

Pero nosotros no somos jueces; nosotros somos diputados –usted lo ha dicho–.
Somos diputados de esta cámara y representamos al pueblo valenciano.
Y creemos en la Constitución española.
Y creemos en la división de poderes.
Y para eso están los jueces –para eso están los jueces–.
Cuando haya un fallo judicial que determine si ha habido irregularidades o no ha habido irregularidades sobre el plan general de Alicante, o sobre las personas a las que usted ha nombrado en su intervención, entonces –entonces– vendrán las consecuencias.
Y las consecuencias tendrán que ser acatadas por las personas y por las instituciones afectadas.

Pero hasta el momento, señorías, nosotros no somos jueces, somos diputados.
Y, en este momento, hay una investigación en curso.
Respetemos a las instituciones, respetemos a la fiscalía, respetemos a la judicatura.
Y, cuando haya una sentencia, entonces, señoría, hablaremos.

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Bonet.

Un momentitoâ¦ Dígame señor Signes.

El senyor Signes Núñez:

Simplement vull preguntar–li que, com a membre de l’esquerra –a què s’ha referit la senyora Bonet–, si puc sentir–me al·ludit i simplement que.
.
.

El senyor president:

Usted sabe que.
.
.
(Veus)

El senyor Signes Núñez:

.
.
.
fer una intervenció de deu segons –deu segons.
(Veus)

El senyor president:

Usted sabe señor Signes.
.
.
, usted sabe que la izquierda es tan amplia como la derecha.
Y que llegan, incluso, hasta tocarse; tiene una línea que es tangencial.

Con lo cual, yo creo que usted puede estar en esa tangente.
Y, con lo cual, no ha lugar a ningún tipo de réplica.
(Rialles)

El senyor Signes Núñez:

És que l’únic que volia dir–li, senyor president (veus), és que, algun dia, esta intervenció li la donarem en un marc.
(Veus i rialles)

El senyor president:

Entiendo que.
.
.
, ¿es un mar de agua salada o un mar de un marco?
(El senyor Signes diu: «De marco.
») De marco.

Bueno, muy bien.
Muchas gracias, señor Signes.

Pasamos a la votación.
¿Votos a favor de la.
.
.
?
5; para ser exactos, 5.
¿Votos en contra?
8.
Con lo cual, no prospera la enmienda.
(Remors)

Señoras y señores diputados, el día 9 seguiremos la comisión, a las 11:00 horas de la mañana.

(Se suspén la reunió a les 18 hores i 26 minuts)