Medi%20Ambient%312583.06.30%20macro.html





Comissió de Medi Ambient, Aigua i Ordenació del Territori realitzada el dia 30 de juny de 2016.
Comença la reunió a les 16 hores i 15 minuts.
Presideix el diputat senyor José Ciscar Bolufer.
Reunió número 9.

(La intervenció del vicepresident de la comissió, per problemes tècnics, no s'ha gravat)

Proposició de llei de reforma de l'article 15 de la Llei 11/1994, de 27 de desembre, de La Generalitat, d'espais naturals protegits de la Comunitat Valenciana.
Debat (RE número 2.
521, amb correcció d'errades RE número 2.
581, BOC número 20)

(La intervenció del senyor Miguel Ángel Mulet Taló, en representació del Grup Parlamentari Popular, i part de la del senyor Domingo Rojo Sánchez, en representació del Grup Parlamentari Ciudadanos, per problemes tècnics, no s'ha gravat)

El senyor Rojo Sánchez:

(Inoïble) .
.
.
la presente ley, las marismas, marjales, turberas o aguas rasas, ya sean permanentes o temporales, de aguas estancadas o corrientes, dulces, salobres o salinas, naturales o artificiales.

Posteriormente, el Partido Popular, en su afán urbanizador, introdujo una modificación de la ley en la que incluía al final del artículo un concepto muy perjudicial para estos parajes, Â«debidamente catalogadasÂ», con lo que se da, de facto, desprotegidas aquellas zonas húmedas que no se encontraran incluidas dentro del catálogo de zonas húmedas de la Comunidad Valenciana.

Con esta modificación, se ha permitido que se lleven a cabo actuaciones urbanísticas y edificativas sobre estos enclaves para beneficio de unos pocos y en detrimento de la sociedad valenciana, a la que se le priva del uso y disfrute de los mismos.

Desde el Grup Parlamentari Ciudadanos, entendemos que la protección de las cada vez más escasas zonas húmedas de la Comunidad Valenciana debe ser prioritaria y no puede estar supeditada a su inclusión dentro de un catálogo de humedales, ni sujeta a los vaivenes políticos.

Las zonas húmedas deben quedar protegidas por sí mismas, ya que se trata de entornos que presentan valores ambientales únicos, por localizar especies endémicas de las que son buenos representantes el género Limonium -que encontramos en saladares-, por poseer hábitats y ecosistemas singulares, por tener valores paisajísticos o por ser parte fundamental del patrimonio cultural de todos los valencianos, independientemente de cuál sea su extensión y su actual estado de conservación.

Por todo ello, desde el Grupo Parlamentario Ciudadanos, proponemos una enmienda al artículo 15 de la citada ley, por el que se recoja la voluntad de protección máxima de estos enclaves, independientemente de su denominación y únicamente basándonos en sus características ambientales, añadiendo el párrafo: Â«Así como cualquier otro espacio de características análogas con independencia de la denominación que reciban.
Â»

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Per a fixació de posició i per temps de dos minuts, la resta de grups.
Comencem pel Grup Podemos.
(Veus) Perdón.
(Els diputats i la lletrada parlen entre ells)

¿Algú necessita més temps?
(Algú diu: Â«No.
Â») Clar, és que no és el procediment de la PNL.
.
.
(Veus) Sí, com vullguen.
No, no hi ha problema.
Han de parlar els tres grups que no han fet esmena.
L'ordre dels factors no altera el producte.
Com vostés vullguen.

El senyor Nadal Sendra:

Dir que de les dos esmenes que s'han presentat, des de Compromís, que som els promotors d'aquesta modificació, pensem donar suport a l'esmena que ha presentat Ciudadanos i, evidentment, no anem a donar suport a l'esmena que ha presentat el Partit Popular.

Dir que bé, que estem molt contents que Ciudadanos s'ha avingut d'alguna manera en el que.
.
.
Nosaltres pensem que el que diu d'alguna manera no feia falta, però sí que és veritat que, d'alguna manera, també ve a protegir encara més les zones humides.

I, per l'altre costat, pel que diu el Partit Popular, pensem que no estem fent.
.
.
, estem realment adaptant la normativa valenciana a la normativa estatal i a la jurisprudència.
Estem adaptant al conveni Ramsar, que aconsella protegir totes les zones humides, siga quina siga la seua catalogació.

I simplement dir que, evidentment, abans que el partit posara l'afegit Â«degudament catalogadesÂ», tampoc existia aquest afegit i no s'infringia tampoc els drets de ningú.
Simplement, és que n'hi havien uns interessos urbanístics molt clars del Partit Popular en diferents zones del territori, com, per exemple, les llacunes de Rabassa, tal com va recordar el company del Partit Socialista en el ple, on tenia molt d'interés en urbanitzar l'especulador oficial del regne, el senyor Enrique Ortiz, i que, evidentment, per això, damunt en aquelles dates, va ser quan es va fer aquesta modificació legislativa, que va posar l'afegit Â«degudament catalogadesÂ» i que, evidentment, desprotegia moltíssimes zones humides del País Valencià.

Res més, moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Per dos minuts, el Grup Podemos.

La senyora Gascó Verdier:

Gràcies, president.

Ja s'ha dit tot.
Nosaltres ja vàrem recolzar aquesta modificació de la llei en.
.
.
¿Quan va ser?
¿En quin mes?
¿En febrer?
¿O aixina?
No ens enrecordem.

I, en efecte, per a nosaltres també el fet que les zones estiguen només.
.
.
, que se protegisca només zones incloses en el catàleg de zones humides fa que, si ens enganyem i queden fora zones com, per exemple, la Marjaleria de Castelló, el Quadre de Santiago, l'albufera d'Orpesa o l'humedal de Torrenostra o la laguna de Sant Mateu, ens posem davant de la situació que puguen ser vulnerades zones humides d'un grandíssim valor, que d'altra manera.
.
.
, queden protegides perquè no estan dins del catàleg de totes maneres.

I també volem dir que cap zona humida susceptible de convertir-se en zona urbanitzable ha d'estar fora -insistim en la mateixa idea- i les característiques ecològiques i físiques són les que han de determinar si mereixen una protecció o no, i no el fet d'estar en un catàleg o no.

La modificació de la llei ha de comportar la presentació d'un pla de gestió també, i creiem que és fonamental que siga acompanyada d'una gestió eficaç de la conservació de totes les zones humides; no només les que estaven ja en el catàleg abans, sinó totes les zones humides del País Valencià necessiten moltíssima atenció pressupostària i humana perquè la gestió siga eficaç i que pugam mantindre-les per a les generacions futures.

Moltes gràcies.

El senyor Cerdán Pastor:

Evidentemente, de esto ya hemos hablado -creo que fue en diciembre- y esto es un viejo planteamiento de lo público y lo privado, y si el espacio es de todos o el espacio es de aquellos que lo puedan pagar.
Y estamos hablando al final de eso, fundamentalmente.

Nosotros, mi grupo entiende que determinadas zonas de un valor ecológico que no tiene precio, y que por lo tanto tiene mucho valor, tienen que ser protegidas y tienen que ser preservadas para el resto de la humanidad.

Por lo tanto, en esta coletilla que se le puso en el 2013, Â«debidamente catalogadasÂ», se dejaba al socaire de aquel que tenía un bolsillo más grande.
Y, por lo tanto, desde nuestro punto de vista eso era un error.
Y yo creo que bienvenida sea la propuesta de Compromís en su momento para arreglar este error de una vez por todas.

Y es un error.
.
.
, y yo entiendo, y se lo digo con toda la tranquilidad y convencido, es un error de buena fe, quiero decir, no le voy a aplicar que hubiera mala fe ninguna.
Pero es verdad que, con este error, a estos espacios protegidos, espectacularmente sensibles y muy débiles, como así vienen catalogados por el convenio Ramsar, se le añadía una presión adicional urbanística y territorial que yo creo que no le correspondía.

Por lo tanto, yo creo que lo sensato es proteger todas las zonas húmedas -los humedales-, que es una parte ínfima del territorio.
Y para ello es necesario acabar con dos palabras que hacen mucho daño, aunque tienen poco espacio.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Pasamos a la votación.
Vamos a votar primero la enmienda del Grupo Parlamentario Popular y, después, haremos lo mismo con la enmienda de Ciudadanos.
¿Votos a favor de la enmienda del Grupo Parlamentario Popular?
(Algú diu: Â«¿Son cinco?
Â») Sí, perdón.
¿Votos en contra?
Por lo tanto, no hay abstenciones.

Enmienda del Grupo Parlamentario Ciudadanos.
¿Votos a favor?
10.
¿Votos en contra?
¿Abstenciones?
5.
Muy bien.
(Algú diu: Â«Ahora, el artículo 15, modificado por las enmiendas.
Hay que votar el artículo 15.
Â»)

¿Cómo quedaría el artículo 15?
(Algú diu: Â«Incluida la enmienda que se acaba de aprobar, votar el artículo 15.
Â») Muy bien, pues con inclusión de la enmienda aprobada, ¿votos a favor del artículo 15?
(Algú diu: Â«Son diez a favor.
Â») ¿Votos en contra?
¿Abstenciones?
(Algú diu: Â«Cinco.
Â») Muy bien.

Para la enmienda no admitida hay un plazo de cuarenta y ocho horas, si se pretende su mantenimiento para el debate en el pleno.
Habría que presentarla en el registro de entrada.

Muchas gracias.

Designació del membre de la comissió que ha de presentar davant del ple el dictamen de la comissió sobre la Proposició de llei de reforma de l'article 15 de la Llei 11/1994, de 27 de desembre, de La Generalitat, d'espais naturals protegits de la Comunitat Valenciana (RE número 2.
521, amb correcció d'errades RE número 2.
581, BOC número 20)

El senyor vicepresident:

Passem a l'altre punt de l'ordre del dia.
(Algú diu: Â«¿Hay que nombrar a un delegado para defienda el dictamen?
) Ese es el punto.
.
.
, ese es el punto 3, ¿no?

Jo crec que aquí, més que obrir un torn d'intervenció, es tractaria de parlar i que decidiu quina és la persona i ho votem directament.
(Veus; algú diu: Â«Vale.
Â»)

Ho tenim.
.
.
(Veus) Lo tenemos claro.
El diputat senyor Nadal.
¿Tenemos que votarlo?
(Algú diu: Â«No, no, no, por asentimiento.
Â») Per aclamació, per aclamació.
(Rialles; algú diu: Â«El hecho de mantener la enmienda.
.
.
Â») No, tens quaranta-huit hores per a presentar-ho en registre d'entrada, des d'este moment.
(Veus) ¿Eh?
Lo puede hacer constar, si quiere.
Pero no.
.
.
(Algú diu: Â«Pero habrá que presentarla.
Â»; algú diu: Â«Conste que lo presentaré.
Â») Muy bien, conste que lo presentará.

(Per raons tècniques no ha quedat enregistrada part de la intervenció) .
.
.
però en la votació, sí.
O siga, l'esmena que s'ha aprovat i s'incorpora a l'article 15 és la Ciutadans.
Sí, sí, sí.
.
.

No sé si ha arribat el secretari autonòmic.
Si no ha arribat.
.
.
(Algú diu: Â«Fem un descans.
Â») Sí.
¡Quin remei!

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor vicepresident:

Molt bé, reprenem la sessió.

Preguntes

El senyor vicepresident:

Passem al punt quart.
Són tres preguntes, la número 102, 103 i 105, que formula la diputada Graciela Noemí Ferrer que, tal i conforme hem quedat, les acumulen en un temps de quatre minuts i després per a la resposta un temps de dotze minuts.
S'ha acumulat a les tres juntes.
Val.

Bé, té la paraula la il·lustre diputada.

La senyora Ferrer Matvieychuc:

Bona vesprada.

Moltes gràcies, senyor president.

Bona vesprada, senyor Julià, Julià Álvaro.
Sempre li pose el nom com a cognom.

Bé, les meues preguntes van en relació a un problema que és molt important per a la política mediambiental i per a la protecció i conservació dels ecosistemes, i té a vore amb l'administració pública encarregada de portar a terme aquestes competències.

En els darrers anys, en els darrers deu anys, diguem, el múscul de l'administració de la funció pública dedicada a aquestes tasques, a desenvolupar la política ambiental al nostre territori, s'ha anat debilitant i fins i tot hem arribat a una anorèxia administrativa que per una banda dificulta el poder realitzar un control efectiu de les activitats que ho requerixen i, per una altra banda, també fa que es puguen perdre moltes oportunitats de poder promoure i realitzar accions que es podrien encaminar d'una manera molt més ràpida i molt més eficaç cap a una economia més verda, cap a una economia circular i cap un desenvolupament sostenible al nostre territori.

Per això, i sabent de la importància dels recursos humans perquè aquestes tasques es puguen portar a terme, li pregunte: quines són les necessitats en matèria de personal, tant de la Direcció General de Canvi Climàtic i Qualitat Ambiental, com de la Direcció General de l'Aigua, com de la Direcció General de Medi Natural i Avaluació Ambiental?
Quina és la dotació de personal contemplada en la relació de llocs de treball corresponent?
I quina és la situació actual de cobertura de dites places?

Com veiem, estem parlant de matèries molt importants on es vincula els aspectes socials, econòmics i ambientals que estan molt entrellaçats per poder desenvolupar un nou model productiu, més just, més sostenible i que siga durador a llarg termini.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Bé, per a resposta conjunta, dotze minuts, per part del senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Moltes gràcies.
Bona vesprada.

Vaig a intentar resumir la sopa de números, prou negativa sopa de números que representa fer un esbós i fer una explicació de com està la situació en les tres direccions generals que vosté em demanava.

Jo li vull fer una primera aproximació general.
Estem parlant d'unes direccions generals que estan integrades en la secretaria autonòmica i que està integrada en una conselleria, una conselleria que és amplíssima quant a les seues competències, que va des d'agricultura fins a parcs naturals, de prevenció d'incendis a residus, de canvi climàtic a aigua, de les qüestions de política forestal a les qüestions de tot el que fa referència a agroaliments i totes les competències en eixe sentit.

Bé, la conselleria -ho dic per anar emmarcant i després situar-nos concretant la pregunta que vosté em feia-, la conselleria té un total d'una relació de llocs de treball, que són exactament 1.
963, dels quals hi ha 377 vacants, això vol dir que pràcticament estem en un 20% de vacants.

Nosaltres en general som pessimistes quant a la resolució d'això, que és en la que estem absolutament implicats, en què estem treballant, perquè al final tot això va lligat a unes terminades actituds per part del que és el govern de Madrid, i en estos moments hem tingut durant els últims mesos, durant tot este any de gestió que portem, un absolut tancament, que no vaig a explicar ací, perquè no és el motiu de la meua compareixença, però, en tot cas, un escanyament absolut quant a noves vies de finançament, quant a revisió de finançament, tot el que siguen noves aportacions.

Per tant, nosaltres hem de treballar amb estes magnituds i, a partir d'ahí, podem abaixar, diguem, un escaló i pensar en quina és la situació quant a la secretària autonòmica.

La secretària autonòmica té un total de 327 places de treballadors, de les quals hi ha 39 vacants.
Això representa un poquet més del 12%.
I repetim un poquet les mateixes situacions, és a dir, és una secretària autonòmica amplia, d'ací està descomptat el que és la direcció general de prevenció, perquè vosté no m'ha preguntat en relació a ella, que és una direcció general de nova creació, que estan referides només les tres que d'alguna manera nosaltres hem heretat d'una manera directa quant a situació.
Per tant, estem parlant que la secretària autonòmica té unes vacants que arriben al 12%.

I ja entrant en la qüestió concreta de les magnituds de.
.
.
, no vaig a entrar en la qüestió, diguem, dels percentatges, direcció general per direcció general, però sí que li donaré els números direcció general per direcció general, que d'alguna manera vénen a explicar quina és la situació.

En la Direcció General de Medi Natural vull fer una explicació prèvia a que, diguem, seria, diguem, la part més negativa o la part més delicada quant a esta situació, perquè estem parlant d'una direcció general amplíssima que ha patit els majors retalls que es puguen imaginar respecte al que era fa només cinc anys, és a dir, en el període, i això ja ho he explicat ací també més d'una vegada, però crec que és molt important que donem exactament les xifres tal com estan, que és en el període 2010-2015, la Direcció General de Medi Natural i tot els seus serveis, les seues competències, han vist retallada pràcticament en un 85%, entre un 80 i un 85%, el que és el seu pressupost i, per tant, també ha hagut retallades en personal de determinades tasques que es feien, lligades a tasques de personal, no de funcionaris, però sí tasques de personal, de contractació, en relació a la tasca de medi natural, d'aproximadament això, d'un 80% de retallada.

I crec que, per tant, és especialment sensible en esta qüestió.
I tot el que jo vaig a dir s'ha d'emmarcar en esta situació general quant a dotació pressupostària, perquè sinó no s'entén també la importància que té les dades que vaig a donar.

Intentaré el més ràpid possible en el dictat de totes estes xifres.
Hi ha gràfics o quadres que després li podré facilitar a tots els diputats si així ho desitgen.
Però vaig a intentar ser el màxim de precís possible.

La Direcció General de Medi Natural té un total de 105 places, de les quals hi ha 18 vacants.
De 105 places hi ha 18 vacants: en el grup A1 hi ha 68 places, de les quals 12 estan vacants; en l'A2 hi ha 11 places, de les quals 2 estan vacants; en el C1 hi ha 16 places, de les quals 4 estan vacants.

Quan diem 4 vacants, 2 vacants, pareix que siguen magnituds xicotetes, però hem de pensar que estem parlant de 4 sobre 16, és a dir, que hi ha un 25% de places vacants; o de 12 sobre 68.
Per tant, estem parlant de magnituds importants.

En canvi climàtic tenim un total de 70 places, de les quals 9 estan vacants.
Això representa pràcticament també un 12% de places vacants en canvi climàtic i qualitat ambiental.
Però sobre 70 places, és a dir, que no estem parlant de 9 sobre 300, no, estem parlant de 9 sobre 70.
En el grup A1 són 33, de les quals 4 estan vacants.
En el grup A2 són 9, de les quals una està vacant.
En el grup C1 són 17, de les quals 2 estan vacants.
I en el C2 són 11, de les quals dos estan vacants.
Ja dic que tinc gràfics que després els hi puc fer arribar, perquè jo comprenc que les xifres donades així prou ser prou farragós.

Però esta és la situació.
I és evident que nosaltres tenim una negociació i un treball constant amb les altres instàncies del govern per tal d'intentar maximitzar i intentar aprofitar al màxim tots els recursos que tenim.
Però, torne a dir, que al final, darrere d'això, hi ha el fantasma d'un determinat finançament que si no es renova, que si no es regula, que si no es millora hi ha molt poca cosa a fer.

I en aigua hi ha 47 places, de les quals hi ha 12 de vacants.
Hi ha 21 de grup A1, de les quals 4 estan vacants.
En el grup A2 hi ha 12, de les quals 4 estan vacants, estem parlant d'un 33% per exemple en esta categoria.
En el C1 hi ha 9 places, de les quals 3 estan vacants.
I en el C2 hi ha 4 places, de les quals 1 està vacant.

Jo crec que les xifres són estes i crec és que important entendre que.
.
.
, i vaig a aprofitar esta ocasió per dir que realment tot el que és la gent de funcionaris que estan treballant allí estem, diguem, aprofitant al màxim les seues possibilitats, la gent està absolutament entregada en la faena, constantment ens trobem amb colls d'ampolla que d'alguna manera s'expliquen per estes circumstàncies.
Però, repetisc, que nosaltres, dins del que és el Consell, del que són els nostres treballs conjunts amb Economia tenim, diguem-ho aixina, totes les màquines al màxim de rendiment.
Estem intentant maximitzar al màxim totes les possibilitats que tenim.
Però és inevitable dir que això no només depén de nosaltres, sinó que depén que hi haja un finançament diferent al que hem tingut fins ara.

Jo vull donar com a dada també, per completar el que deia de medi natural, que és evident que no és una qüestió de tirar coets, però al costat d'eixe 85% que jo li he dit de retallada, nosaltres enguany hem pujat les diferents partides entre un 2 i un 5%.
Sabem que és absolutament insuficient, sabem que dóna per a molt poc, però el que, diguem, la consciència tranquil·la sí que la tenim en el sentit que nosaltres amb els mitjans que tenim, quan dic nosaltres no només em referisc al que és la direcció política, sinó que és també tot el funcionariat, diguem que estem aprofitant fins l'últim mil·límetre, fins l'últim gram del nostre múscul, per tal que el rendiment de l'aparell administratiu siga el millor possible.

El senyor vicepresident:

Molt bé.
Moltes gràcies.

Compareixença de la consellera d'Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural, que fa el secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic, senyor Julià Álvaro Prat, per a explicar el sistema de depòsit, devolució i retorn, sol·licitada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 24.
579), a la qual s'acumula la sol·licitada pel secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic, a petició pròpia (RE número 26.
439)

El senyor vicepresident:

Passem al punt quint de l'ordre del dia, que és la compareixença de la consellera d'Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural, per a explicar el sistema de dipòsit, devolució i retorn, sol·licitada pel Grup Parlamentari Popular, i que està acumulada a la compareixença del secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic, per a donar compte de la implantació del sistema de dipòsit, devolució i retorn a la Comunitat Valenciana.

Sense límit de temps, senyor secretari autonòmic, quan vosté vullga.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Molt bé.

Sobre esta qüestió ja he donat algunes explicacions ací.
Crec que jo em vaig comprometre a donar més explicacions quan fóra necessari, quan el projecte anara avançant, el projecte va avançant.
Hem tingut també moltíssimes reunions amb el que serien agents socials implicats, als que també els hem reiterat el nostre compromís d'anar-nos reunint aixina que siga necessari.
I, per tant, sé de l'interés de la cambra per tal de parlar d'esta qüestió.
Sabem que és un tema que ha alçat prou, prou polseguera.
I, per tant, crec que és important que nosaltres donem el màxim d'explicacions, i en això estem.

Jo vull començar per una cosa que he repetit moltíssimes vegades, perquè des dels mitjans de comunicació i des d'altres instàncies hem tingut tot tipus de preguntes en este sentit.
I crec que és molt important començar per donar xifres rodones que vinguen d'alguna manera a fer entendre del que estem parlant i quines són les necessitats del repte a què fem front.

Al País Valencià es generen cada dia aproximadament 7 milions d'envasos dels quatre productes, diem-ho aixina, que estan en el nostre sistema de depòsit i retorn d'envasos, que són 7 milions d'envasos, dels quals només 2 van al lloc al qual toca anar.
Això vol dir que 5 milions d'envasos no van allà on toca.
Són 7 milions d'envasos, dels quals només 2 van als seus contenidors adequats i els altres van fora.
I van fora vol dir que van o a les carreteres, a les cunetes, a las places, a les platges i a les muntanyes, o van al contenidor de resta i del contenidor de resta majoritàriament -perquè també ho he explicat ací més d'una vegada i no vaig a anar afegint explicacions-, donat quins són els nostres resultats en les plantes de depòsit.

Per culpa d'un sistema de gestió de residus absolutament equivocat i d'una falta d'infraestructures fruit d'una gestió en relació al conjunt de la societat i a una negociació amb el agents implicats negativa durant vint anys, les plantes donen uns resultats negatius que fa que la majoria dels depòsits i dels envasos que arriben a plantes vagen directament a abocador.
Amb la qual cosa, esta és la situació amb què nosaltres ens trobem.

I ens trobem amb una realitat, que és que tant per normativa internacional, per normativa comunitària, com per la pròpia normativa a nivell estatal i per la pròpia normativa a nivell autonòmic hem de donar uns registres, uns resultats dins de l'any…, dins d'esta legislatura, diem-ho aixina, perquè estem parlant de l'any 2020, dels quals ara estem absolutament, absolutament lluny, molt lluny.

Per tant, hem d'anar implementant noves maneres de fer les coses, perquè és evident que les coses com s'han fet fins ara, no donaven el resultat que han de donar.
Nosaltres hem d'estar en l'any 2020 en una recuperació, en un reciclatge del 50% de tots aquells residus que generem.
Això ho diuen les nostres lleis i ho diuen les directives comunitàries.
En estos moments no arribem, després de vint anys de gestió, no arribem ni al 30%, no arribem al 30%.

Per tant, en tres anys hem de fer la faena -i jo ja els hi avance que no la farem i no ho anem a complir, ara jo ja els hi avance-… hem de fer en tres anys la faena que no s'ha fet en vint, però l'hem de fer.
I, per tant, a nosaltres ens pareix que el plantejament que nosaltres fèiem era una bona manera d'acostar-nos en un àmbit…, en una part acostar-nos al que estem plantejant.

Dit això, hi ha una altra qüestió que és fonamental.
Més enllà de la qüestió del compliment legal en tema de residus, hi ha una altra qüestió, que és el tema mediambiental.
Hem de fer un esforç per tal d'aplicar polítiques que vinguen a garantir-nos una gestió mediambiental sostenible i que d'alguna manera puga garantir que des de les institucions es fan les millors polítiques possibles per a garantir un medi ambient adequat i, per tant, unes condicions de vida adequades a la nostra ciutadania, ara i en el futur, a curt, a mig i a llarg termini.

I en este sentit, el que està passant amb estos 5 milions d'envasos que van on no toquen és que s'està deteriorant el medi ambienta i, per tant, s'ha de fer una aposta per un altra model.
I a nosaltres ens pareix que el millor model és el que nosaltres plantegem, perquè és el que ve a solucionar este volum de 5 milions d'envasos -torne a dir- que no van allà on toca.

Recentment, hi havia un…, no sé si vostés el van vore, però és molt interessant.
El País fa poques setmanes va publicar un article molt interessant sobre on van els nostres residus.
I aportava una dada que és absolutament…, absolutament crítica i que és molt perillosa, que és en pocs anys hi haurà més tones de plàstic en els oceans que tones de peix.

Bé, nosaltres enfront d'això hem de fer alguna cosa.
I només cal vore quan es fan reportatges sobre este tipus de residus quins són els que majoritàriament arriben al mar, i els que majoritàriament arriben al mar són bàsicament els envasos que es consumixen fora de les cases, no només al País Valencià sinó a tot el món, i que acaben convertint-se en este macroilles que estan en els oceans i que, ja dic, van a pesar més a curt termini del que pesen els peixos que hi han en el mar.

En este sentit, és important dir que el darrer informe de Nacions Unides, en la reunió que va fer…, el programa del medi ambient, que es va reunir en Nairobi no fa massa mesos, en eixe darrer informe del programa de Nacions Unides pel medi ambient especificava…, en concret, deia… cridava l'atenció sobre esta situació que s'està plantejant en relació als plàstics i microplàstics marins, i feia vàries referències al tema de l'SDDR, el tema del depòsit per envasos, i el definia com a una eina essencial.
Això ho deia el programa de medi ambient per al canvi climàtic…, per al medi ambient, el programa de medi ambient de Nacions Unides, i el definia com…, i deia textualment en eixe informe que Â«l'SDDR és una de les millors maneres de tractar els residus com a recursosÂ»; en un altre paràgraf deia, Â«és un dels sistemes més eficaços per a reduir els residus marinsÂ» i en una altra deia, Â«és un incentiu positiu per a estimular un comportament més sostenibleÂ».

Crec que és molt important que tinguem en compte això, perquè, a més, este sistema…, que és una cosa que jo també he dit ací més d'una vegada, que és que la nostra no és una proposta només de present, sinó que és una proposta de futur.
És a dir, la legislació…, tot el que són noves polítiques quant a gestió de residus cap a la sostenibilitat i cap a la gestió, diguem, adequada al medi ambient cap a futur a tots els nivells, va en la línia de la reutilització, el reciclatge, això que s'anomena economia circular i que jo ací ja de dit més d'una vegada que o nosaltres, diguem, ens pugem a l'ona o l'ona ens acabarà passant per damunt i al final haurem de fer exactament el que nosaltres estem apuntant ara que s'ha de fer.

I en eixe informe, Nacions Unides deia una cosa molt interessant, que era…, deia: Â«Entre tots els diferents incentius, un dels més eficaços és el sistema de depòsit.
En comprar, els consumidors han de pagar un xicotet depòsit pels objectes adquirits, normalment botelles de plàstic o de vidre…Â» I deia: Â«I aquest import se li retorna a la persona i pot dur-se a terme a nivell nacional, autonòmic i local estes polítiques.
Â» Deia: Â«Des d'una perspectiva econòmica, els sistemes de depòsit es consideren eficients.
Â» I deia: Â«A més, esta eina té una àmplia aplicació potencial.
Potser es pot utilitzar no només en botelles i bosses de plàstic sinó també a envasos, aliments, piles, equips electrònics, electrodomèstics i automòbils.
Â»

És a dir, el que s'està apuntant a nivell d'investigació, a nivell dels grans programes de medi ambient que s'estan fent a nivell internacional és que anem cap a fórmules de responsabilitzar directament al ciutadà d'aquells residus que genera, que això no és res nou, i s'està veient que la fórmula que nosaltres plantegem ara en un àmbit reduït, i polèmic, però reduït, que són els envasos que bàsicament es consumixen fora de les cases, és, diguem…, està perfectament enllaçats amb el que són les polítiques cap al futur.

Nosaltres no volem anar tan lluny, nosaltres no estem plantejant els sistemes de devolució i depòsit per a cotxes, per a piles, per a equips electrònics, per a… No.
Nosaltres estem plantejant els que estem plantejant, però vull avisar que això està ahí i que tenim dos alternatives, que és posar-nos o ens hi posaran.

Segona part del que vull comentar és què és el sistema de devolució i retorn, de devolució, depòsit i retorn.
Ho vull explicar per fer una explicació conjunta de tot el que ja he anat explicar, però em pareix que, com que és una compareixença monogràfica sobre esta qüestió, crec que val la pena que ho torne…, que ho torne a dir.

El sistema no és un sistema que vinga a acabar amb res del que hi ha, sinó que és un sistema que ve a complementar el sistema actual basat en els (inintel·ligible) …, perdó, i en els contenidors que coneixem d'una manera habitual en els nostres pobles i ciutats.

El que fem és que una part, aproximadament, en números redons, el 20%.
.
.
I vull fer ací un esment també, perquè em pareix que és molt important dir això.
A nosaltres, a mi, particularment, em resulta molt curiós que una cosa que es desqualifica per irrellevant, per xicoteta i perquè no va a solucionar res, se la desqualifique al mateix temps també perquè pot ser una cosa capaç de destruir l'economia valenciana.

És a dir, o una cosa o l'altra, o això és insignificant i no serveix per a res o és tan important i tan transcendental que això va a acabar amb l'economia valenciana.
Jo crec que no és ni una ni l'altra, que el que s'està… Bé, això arribava un poquet tard.
Volia ensenyar-vos una foto d'una cosa, la vaig a traure… En tot cas, me la guardaré per a després, però vaja… Que no és ni una cosa ni l'altra.
És a dir, que és una qüestió que és complementària, que pot ajudar a anar resolent un problema que tenim plantejant.
I lligat a la qüestió de la destrossa econòmica que pot generar és al contrari.
Nosaltres considerem que això és una oportunitat d'obrir un nou àmbit de negoci, un nou sector, o ampliar un sector econòmic, com pràcticament sempre que s'han fet innovacions a nivell legal això ha reconduït cap a estes posicions.

Perquè al final, els diferents sectors econòmics s'adapten a la realitat, a la realitat social, com s'han adaptat a tantes altres realitats socials que s'han anat modificant.
I al final, en este…, com que és posar en valor material que ara no es posa en valor, al final la suma global és positiva i els sectors econòmics s'adapten a això, i no només no ixen perjudicats sinó que ixen beneficiats.

Quan s'ha fet este preàmbul, vull explicar… I anem a arrodonir els números en els deu cèntims, en els dos cèntims, perquè al final estes qüestions… Saben vostés que a Alemanya, Noruega, en molts altres països les xifres són diferents.
Nosaltres anem a arrodonir-ho en deu cèntims per al dipòsit i després l'incentiu de dos cèntims tant per a distribució com per a comerç.

El sistema es basa en què els productors paguen un depòsit a l'operador del sistema, al gestor del sistema perquè cada un dels envasos que posen en el mercat de deu cèntims.
Després, els comerços… Per tant, este productor, este productor està…, diguem, té un dèficit de deu cèntims.
Els comerços, quan adquirixen el material, paguen deu cèntims pel material, amb la qual cosa el productor ja estaria compensat i el comerciant seria el que tindria el dèficit dels deu cèntims.

Quan el ciutadà li compra al comerciant, li paga déu cèntims, amb la qual cosa este comerciant ja estaria resarcit, estaria a zero una altra vegada.
El dèficit el tindria, el dèficit el tindria el ciutadà que ha comprat, però el ciutadà quan va a tornar l'envàs, se li retornen els deu cèntims, amb la qual cosa ahí qui està compensat és el ciutadà i qui tindria el dèficit tornaria a ser el comerciant.

Recordem, recordem que el productor ha pagat deu cèntims al gestor del sistema.
Per tant, el gestor del sistema, en una periodicitat que s'hauria d'establir, que això estarà en la reglamentació i que es vorà com es fa, el gestor del sistema -la nostra previsió és que fóra dos vegades al mes, quinzenalment aproximadament- li passa al comerciant, que té eixe dèficit que jo deia de deu cèntims, li passa els deu cèntims de retorn per tots els envasos que eixe comerciant li ha fet arribar al gestor del sistema, amb la qual cosa el comerciant ja torna a estar a zero i el gestor del sistema, que el havia rebut del productor també està a zero.
Per tant, és una qüestió circular on ningú perd i ningú guanya.

¿Qui guanya afegit…, i ara ve la qüestió eixa que jo deia dels dos cèntims?
Tant el distribuïdor que fa esta tasca d'emportar-se del comerciant al gestor del sistema els envasos com el comerciant que ha de manipular els envasos, tenen un incentiu per cadascun del envasos que gestionen de dos cèntims, tant el distribuïdor com el comerciant.
¿Val?

Jo crec que entre els números d'abans, dels números de places i estos, igual… Però jo crec que queda clar que al final la suma és absolutament zero, amb l'afegit d'estos quatre cèntims.
I ¿estos quatre cèntims, que és l'altra pregunta recurrent, d'on ixen?
També ho he explicat ací, però ho tornaré a explicar.
Bàsicament, estos 2 cèntims que recordem, si fem la multiplicació pels 7 milions d'envasos que es generen diàriament al País Valencià, estem dient que eixos 2 cèntims que van al comerç representen aproximadament més de 30 milions d'euros anuals que el comerç, diem, té com a ingrés afegit i també les cadenes o els equips o les organitzacions de distribució.

I estos 60 milions d'on ixen?
Estos 60 milions i eixos 2 cèntim ixen de tres vies, que és la primera el punt verd que els productors paguen al gestor del sistema.
Perquè els productors, i vull aclarir això, que això no és una doble imposició, perquè el productor que ara paga un punt verd a Ecoembes li deixa de pagar el punt verd a Ecoembes i li paga al gestor del sistema, no paga dos vegades, paga la mateixa, el punt verd.
Eixe punt verd és el primer dels ingressos que expliquen els 2 cèntims afegits.

El segon dels ingressos que explica els 2 cèntims afegits és tot el material que el gestor del sistema T, és a dir, torne a repetir, perquè ens entenguem, els 7 milions d'envasos, que no serien 7 milions, perquè tampoc seria el cent per cent d'operativitat.
Però tot eixe material que es pot reciclar per al gestor del sistema és un ingrés a partir del qual fa este pagament.

I el tercer ingrés són tots aquells 10 cèntims que els ciutadans no han tornat, és a dir, tots aquells envasos que no han tornat i que per tant el gestor del sistema no li ha d'acabar tornant al comerciant, amb la qual cosa eixe gestor del sistema s'emporta els 10 cèntims nets, perquè ningú se'ls reclama.

Nosaltres pensem que -després els hi puc fer un resum de quines són els resultats a altres països, segur que tindré ocasió de fer-ho al llarg de la compareixença- que situant-nos en una capacitat o en un percentatge d'èxit de retorn del 90% dels envasos, que seria una millora exponencial respecte al que tenim, estem parlant que eixe 10% de fracàs seria el que d'alguna manera vindria a finançar esta tercera pota dels 2 cèntims.

Qui es beneficia d'esta qüestió?
Jo crec que la primera qüestió que s'ha de dir, perquè se li han de llevar ací determinades etiquetes que això no té o que no es mereix, perquè cadascú pot posar l'etiqueta que vullga a les ampolles i a qualsevol altra cosa.
En qualsevol etiqueta d'estes, el primer que s'ha de llevar és el tema que això té major cost per al ciutadà.
Això no té en absolut major cost per al ciutadà, ja ho he explicat, és absolutament suma zero.

En canvi, el que sí genera és una importantíssima millora en la gestió dels residus, és a dir, això ens garantix -i van a acceptar-me que jo diga ens garantix, tenint en compte que pot haver un 10% d'envasos que no es gestionen adequadament- garantix que tindrem, com passa en molts altres països del món que ja tenen implantat este sistema, que tindrem les places netes, uns carrils nets, unes cunetes netes, unes platges netes, unes papereres netes.
Perquè totes estes coses que es consumeixen bàsicament en el carrer i que en estos moments acaben, perquè això és una realitat.
.
.

I vaig a aprofitar perquè l'altre dia, clar, al final el fruit de la gestió d'estos temes fa que tingues una sensibilitat diferent respecte al que feies abans.
Però no fa molts dies, passant pel centre de València, pel carrer Viana, que està prop de l'estació, em vaig trobar amb un solar i, clar, li vaig fer una foto i hui, tard, ho reconec, perquè ha arribat un poquet tard la foto, però els la volia ensenyar.
Perquè això és un solar del carrer Viana que els assegure que no té cap tipus de complicitat amb nosaltres per tal que jo ho poguera il·lustrar-ho ací.
Això és un solar del carrer Viana, en el centre de València.
Hi haurà una altra cosa, algun plàstic o tal, però això, jo estava ahí, jo estava ahí i això són bàsicament tot, tot, absolutament tot, llandes i ampolles de plàstic, tot, tot, tot.

Però que això no és una excepció, el carrer Viana, ja no els vaig a dir jo com van quedar les platges després de Sant Joan.
Però és igual, és a dir, és que passegen vostés per qualsevol tipus de carretera d'on siga del País Valencià, per qualsevol, el mateix que siga en la zona de l'eixida de València cap a Cullera com en la Vall de Gallinera, és igual, les cunetes es caracteritzen no per les herbes que sí que creixen, no, es caracteritzen perquè totes tenen envasos, algunes no tenen herbes, però envasos en tenen totes.
Aleshores, crec que és això el que nosaltres estem evitant.

Per tant, ¿qui se'n beneficia?
Se'n beneficia el medi ambient i se'n beneficia el ciutadà.
Són pobles més nets, carrers més nets, ciutats més netes.
I després se'n beneficien el que jo deia, els sectors econòmics se'n beneficien, perquè estem introduint un nou ingrés gràcies a què gestionem millor els residus.
És a dir, quan es planteja que això pot ser una resta o una minva en els beneficis d'algú i que això pot anar a restar activitat econòmica és molt difícil que es puga mantindre que això va restar activitat econòmica, quan nosaltres el que fem és posar, posar en l'economia valenciana uns diners que ara van o a la platja i als oceans, que deia El País, o als abocadors.

Calcular el que nosaltres portem a abocadors anualment estem, i això que és una dada que la vaig dir ací però la torne a dir- estem per damunt dels 12 milions d'euros anuals que estem soterrant en abocadors en material, que si no anara als contenidors de resta sinó que anara a un reciclat adequat es podrien recuperar.
12 milions d'euros.
Val?
Per tant, és evident que no podem estar restant a l'economia valenciana res, quan nosaltres el que fem és una aportació que ara no té.

No em vull allargar, perquè al final les explicacions estes un pretén ser concret i se li va un poquet les explicacions.
Però em pareix que és molt important que tinguem en compte això.
És a dir, els ajuntaments -i això després ho puc explicar més bé perquè segur que tindré ocasió d'explicar quins són els percentatges i per què estan perdent diners els ajuntaments en tot el que és l'actual gestió dels envasos- els ajuntaments van a tindre un estalvi, a nivell de País Valencià, van a tindre un estalvi en el que és recollida de fem que s'acosta, en conjunt del País Valencià, s'acosta als 40 milions d'euros.
Perquè ells són els que estan en estos moments fent front a tot este dèficit que jo deia dels 5 milions que no van on toquen, perquè els que van a les places es recullen els ajuntaments i els paguen els ajuntaments, els que van a les papereres es recullen i els paguen els ajuntaments, els que van a les carreteres els recullen i els paguen els ajuntaments i els que van al contenidor de restos i no contenidor adequat i al final acaben soterrats en un abocador es recullen i els paguen els ajuntaments i no cobren res, absolutament res per tot este material.
És a dir, ací hi ha qui cobra per 7 milions d'envasos i paga per 2 i hi ha qui cobra per 2 i en recull 7.

Dit això, crec que hi ha una altra qüestió que també és molt important de tindre en compte, que és que nosaltres ens hem caracteritzat a nivell de País Valencià sempre hi ha hagut -i jo no vaig a entrar en absolut, ja ho he fet alguna vegada i no vaig a fer-ho ara una vegada més- en responsabilitats del per què, però tot el que és la gestió del fem ha estat sempre embolicada en denúncies, en crítiques, en comportaments il·legals, en anar als jutjats.
I pareix que el tema dels residus sempre haja d'estar vinculat a este tipus de coses.

Nosaltres el que diem és que, al revés, és a dir, que això és un comportament d'excel·lència ciutadana.
I crec que si nosaltres som capaços d'explicar-li això a la ciutadania i fer-nos costat entre tots per explicar-li això a la ciutadania, això és un motiu d'orgull de país.
És a dir, els meus carrers estan nets, els meus carrers estan més cuidats que els de Barcelona, que els de León o que els de Huelva o que els de Lyon o que els de Nàpols.
Perquè nosaltres tenim un sistema d'autoresponsabilitat ciutadana, que és que nosaltres ens posem un dipòsit de 10 cèntims per a responsabilitzar-nos de tornar-ho i gràcies a això tenim les platges i els carrers nets.

I gràcies a això els ciutadans de Gran Bretanya, no sé ara, de Suècia o de França o d'Itàlia que vinguen a les nostres platges i que vinguen a fer turisme ací sabran que vindran a un país que serà, entre altres coses, sumat al sol i a totes les riqueses que tenim, un país que té els seus carrers nets.
I que no es trobaran eixa imatge que nosaltres, també, com a turistes hem vits en moltes altres ciutats i que ho destaques quan te'n vas d'ella i dius, sí, sí, les platges estaven molt bé, eren molt boniques, l'aigua no sé quants i no se quin monument, però els carrers estaven bruts.
Bé, això en el nostre cas, això la gent que vinga no ho dirà.
I crec que això també és un benefici per al turisme que no s'ha de menysprear.

I després hi ha una altra cosa, que això també és la concreció d'una cosa que nosaltres diem molt i que a mi me pareix que és important que jo destaque ací, perquè per a mi això té un valor especial perquè és una cosa en la que nosaltres insistim molt des del govern i des del partit en que jo milite, que és el tema de l'economia verda.

Això és una font de llocs de treball, perquè la gestió sostenible dels residus -i això és un compromís que este govern ha assumit i que té claríssim- la gestió sostenible dels residus, a banda de totes estes avantatges que jo deia, és una font de creació de llocs de treball.
En estos moments, l'últim informe que ha fet Comissions Obreres, en concret ISTAS de Comissions Obreres, centre d'estudis ISTAS de Comissions Obreres, sobre el tema de l'SDDR marca que a nivell de l'estat espanyol es podrien generar aproximadament 14.
000 llocs de treball.

En eixe càlcul simple que fem amb el 10% que representa el País Valencià estaríem parlant d'aproximadament d'entre 1.
300, 1.
400 llocs de treball a nivell de País Valencià.
Tot això ho estem nosaltres treballant en les memòries econòmiques que estem fent i en els esborranys que estem treballant.
Però, en tot cas, estem parlant d'això.
I crec que és important que això també ho tinguem en compte perquè no és una qüestió menor.

I vaig a dir una altra cosa, i remate ja la meua intervenció inicial, perquè això de no tindre el temps taxat fa que te'n vages un poquet de temps, segurament, que és que nosaltres estem absolutament decidits a posar això en marxa.
Ho hem explicat a tots els agents amb els que ens hem reunit, a totes les forces amb les que ens hem reunit, a tots els grups parlamentaris amb els que hem parlat.
Jo ací ho he dit a moltíssimes vegades.
I estem absolutament decidits a tirar-lo avant.
Decidits des de la posició de discutir-ho tantes vegades com siga necessari, de modificar totes aquelles coses que s'hagen de modificar, de tocar tots aquells aspectes que s'hagen de tocar.

De les reunions que hem tingut ja hem introduït modificacions amb els plantejaments genèrics que nosaltres fem.
Perquè és evident que una cosa és el plantejament general i l'altra cosa és baixar a allò concret.
I a mesura que vas baixant a allò concret te'n vas adonant de que hi ha necessitats.
Jo moltes vegades en converses que he tingut trobe que em fan preguntes que dius, mire, realment jo això no li puc contestar, perquè el nivell de baixar al detall és molt gran.
Però nosaltres totes estes reunions ens estan servint per baixar a este detall i ser capaços d'anar responent a totes les preguntes.
I això és el que anem a fer i ho anem a modificar i ho anem a canviar en la mesura que siga necessari els diferents plantejaments per tal que tot el món es puga sentir còmode.

Però jo vull dir ací clarament, per acabar esta primera intervenció, que este govern des del primer a l'últim, és a dir des del president Puig a este secretari autonòmic, del primer a l'últim, tenim absolutament decidit que això va a tirar-se avant, perquè ens pareix que és la major iniciativa de resolució parcial, però de resolució del problema dels residus que hem d'aplicar a curtíssim termini.
Tenim moltes més i les farem també, però esta és a curt termini i pot donar un resultat immediat abans que s'acabe la legislatura.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Per huit minuts té la paraula la representant del Grup Parlamentari Popular.

La senyora Díaz González:

Gracias, presidente.

Buenas tarde, señor Álvaro.

Yo tengo un problema y al final voy a intentar hablar de todo lo que usted ha hablado, pero tengo el tiempo limitado y usted no lo tenía.

Mire, ha empezado diciendo que ha tenido varias reuniones y estamos de acuerdo.
Pero de todas esas reuniones tengo entendido que no han convencido a nadie.
Y quería que me contestara por qué hosteleros, por qué comerciantes, grandes comercios y pequeños comercios, por qué los recicladores, por qué las cámaras de comercio o por qué los consorcios, ninguno de estos apoya esa medida -por cierto, con los consorcios no se han reunido todavía y no les han presentado el proyecto.

Hablan también de siete millones de envases diarios en circulación, cuando hace poco tuvieron una reunión con Ecoembes y les contradijo en esas cifras y ustedes, según ellos, admitieron que había cifras que no conocían y que iban a estudiar esas que ellos presentaban.
Ellos hablaban de 4,5 millones diarios y que se recicla un 75%.
Tengo entendido que…, bueno, ustedes mezclan la tasa general de reciclaje de todos los residuos urbanos con los envases, y de ahí que las cifras no cuadren o no sean las mismas.

Habla también del tema… Vamos a irnos ya al programa de medio ambiente de Naciones Unidas, que usted recalca aquí, pero solo saca lo que le interesa.
Y, bueno, pues, decirle que, según ese documento, China, Indonesia, Filipinas, Sri Lanka, Vietnam, representarían más del 50% de los plásticos incorrectamente gestionados.
Y, entre los cincuenta peores lugares de vertido incontrolado no se encontraría ningún país de Europa occidental ni de Estados Unidos.

Y le digo más, la necesidad de gestionar adecuadamente los residuos empieza por implantar sistemas.
La ONU es una organización a nivel mundial.
Y, si se refiere al buen funcionamiento del SDDR, se refiere en aquellos países donde no hay implantado ningún sistema.

Y le diría más.
Cuando usted habla de lo que se encuentra en los océanos, pues, el 70% en peso correspondería a objetos relacionados con la pesca -y eso lo dice este informe, no lo digo yo, al que usted se ha referido tantas veces-, el 8% a objetos relacionados con el almacenamiento del pescado -cajas sobre todo-, 15% a otros recipientes y 4,9% a botellas de todo tipo, de todo tipo.

Bien, podría decirle mucho más.
Pues, como le comentaba, el SDDR puede ser ese buen sistema dentro de los países que no tienen ninguno.
Pero, de hecho, por otra parte, si existe un programa de reciclado público-privado, como es el caso, y autorizado e impulsado durante lustros por la administración, que impulsa medidas de prevención y fomenta la educación ambiental y la sensibilización, que garantiza el acceso de toda la población al reciclado de todos los envases, hay que estudiar muy bien los efectos que podría producir el SDDR.

De hecho, la corte de justicia de la Unión Europea ya se pronunció sobre la imposición obligatoria del SDDR, diciendo que, debido a sus graves y variadas consecuencias, el estado miembro que desee imponerlo debe justificar, estrictamente, su necesidad, idoneidad y proporcionalidad.

En resumen, ni la ONU habla ni mucho menos propone que el SDDR sea la solución en países de nuestro entorno.
Pero, claro, usted lo pinta muy bonito.

En cuanto a que sea un sistema complementario, evidentemente, como que son muy pocos los envases -y ya hice aquí, creo, en las Cortes, en sede parlamentaria, una exposición bastante clara al respecto-, son muy pocos los envases que irían a parar al SDDR.

Respecto de las fotos que enseñan constantemente, decirle que el SDDR no va a evitar esas circunstancias y que, luego, a la hora de recogida, cuando tenemos esas situaciones que ya se han dado, muy pocos de esos envases, por no decir ninguno, están en el estado idóneo para recuperar esa cantidad económica por las cuales se recogerían.
Con lo cual, no podrían ir a parar…, no ya porque no se pueda recoger ese dinero, es que no son idóneos para ir al sistema de depósito.
Son impactantes, pero es cierto que ninguno iría a parar al SDDR; a lo mejor, salvo alguno que se encontrara en buen estado, con la etiqueta y que no estuviera ni abollado ni roto.

Luego, habla de lo que ganaría o no… Bueno, ya se lo he explicado, el tema de los consumidores, que se les devolvería.
También se lo expliqué, depende de cómo se encuentre el envase.
El envase debe de encontrarse en perfectas condiciones, y eso es así.
Y el código de barras se tiene que leer.
Bueno, y, si no lo sabe, debería de informarse mejor.
(Veus) No, no, no.
Yo lo tengo muy claro.

Y, por supuesto, los dos céntimos a los comerciantes también tendría que decirles que qué les va a costar a los comerciantes el adherirse a que se implante este sistema.
Porque, que yo sepa, tampoco les ha dicho ni cómo se va a implantar ni qué les va a costar.

Cuando dice que se crea empleo, me podría decir dónde se crea empleo y quién lo va a pagar.
¿Cuánto cuesta este sistema?
, si tiene cifras oficiales de cuánto cuesta este sistema; si no, pregúntele a Tomra, directamente, que creemos que tienen las cifras.
¿Quién sería el gestor, al que tanto alude, el gestor del sistema?

A ver, ¿qué más le voy a preguntar?
Hablan de recoger tetrabriks.
Nos gustaría saber cómo lo recuperarían y cómo lo recuperan en otros países donde está implantado el SDDR, porque ustedes dicen de recuperarlo.
¿Cómo resolverían esa recogida de briks y de vidrio?
¿Cuál es el coste total -ya se lo he preguntado?
, y si nos va a dar alguna explicación.

Respecto a esas cifras que dan ustedes de siete millones de envases diarios en circulación, ¿tiene cifras oficiales o son cifras de informes propios o de dónde se ha sacado esas cifras?

¿Puede explicar si ha servido en alguno de los países donde esté implantado el SDDR, si ha servido para reutilizar…?
O, mejor dicho, ese sistema del que tanto se habla, ¿no?
, de la…, sí, de devolver el casco, ¿no?
, la reutilización del envase, ¿ha servido en alguno de esos países?

Luego le diría también, aparte de ustedes, que han ido a informarse sobre el sistema a otros países, ¿ha ido algún ente público o, por ejemplo, alguien del Instituto Tecnológico del Embalaje, Transporte y Logística?

Y, ¿qué pensaría…?
¿Qué le parecería el constituir una comisión técnica en la que, pues, hubiese personal de las universidades, de la industria, el comercio y algún centro tecnológico, como el que le acabo de nombrar, para desarrollar una prueba con todas las garantías?

¿Qué piensa usted de que el Partido Socialista haya presentado una solicitud de creación de subcomisión para estudiar este tema?

¿Por qué la conselleria ha tenido guardado un plan de Ecoembes, que les presentaron en septiembre y ha tenido guardado hasta ahora, que lo ha sacado diciendo que lo ha presentado ahora, en el que Ecoembes plantea el aumento -y acabo ya-, el aumento de reciclaje y que podría beneficiar a la Comunidad Valenciana?

Y, por último, y por último, el hecho de que los consorcios se hayan pronunciado en contra del SDDR significa que… O, mejor dicho, planteándolo de otra manera -y acabo ya con esto-, el decreto ley que ha aprobado el Consell y que la semana que viene convalidará las Cortes, con los votos, supuestamente, de los grupos que sustentan al Consell, y que por el cual los ayuntamientos o los consorcios dejarían de tener la gestión de residuos, ¿les liberaría de ellos, después, sobre todo, de haberse pronunciado en contra del SDDR?
…

El senyor vicepresident:

Vaja acabant, senyora diputada.

La senyora Díaz González:

Nada más.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Per temps de quatre minuts, el representant del Grup Podemos.

El senyor Estañ García:

Sí.

Gràcies, president.

Moltes gràcies, senyor Álvaro.

Bueno, aunque muchas preguntas que tenía, aunque desde otro lugar, las ha planteado la señora Elisa Díaz.

Porque nosotros estamos a favor de este sistema; lo consideramos, efectivamente, mucho más eficiente en el reciclaje.
Consideramos que ahorra muchísimo dinero a los ayuntamientos, ahorra muchísimo dinero a los ciudadanos que deben encargarse de pagar esas tasas de gestión y de tratamiento, y que tiene unos grandes beneficios medioambientales.

Aparte de lo que suele ser, según creo, todos los estudios, el primer elemento a la hora de tener un sistema de residuos que funcione, que es aumentar, de forma pedagógica la prevención en la generación de residuos.
Y pensamos que es ahí hacia donde tenemos que ir y que este es un gran primer paso.

Es un gran primer paso que, como usted ha dicho, es una solución parcial.
Así que nos gustaría si nos pudiera complementar alguna otra medida, por ejemplo, para incentivar el uso de envases reutilizables, porque muchas veces es imposible o muy difícil acceder a ellos.

Y, bueno, en realidad, creo que de donde vienen la inmensa mayoría de críticas sobre este sistema es, efectivamente, sobre quien ostenta el actual, que es Ecoembes.
Nos gustaría si pudiera desarrollar un poco cómo va a ser la coordinación; si se piensa contar con Ecoembes y en qué medida, a la hora del sistema valenciano de gestión de residuos.

Luego, también, para tranquilizarnos, nos gustaría preguntarle sobre el pequeño comercio.
Por lo visto, van a tener dos opciones, ¿no?
, de gestionar este retorno: de forma manual o adquiriendo un sistema automático.
Si pudiera decirnos cómo funcionaría la manual o si tiene algún coste…, de lo que costaría la automática.
También, si tiene algunos datos de posibles beneficios por fidelización de clientes, por ejemplo, para el pequeño comercio.

Y, para terminar, algo de lo que suelen hacer gala también los críticos, es que al generarse, digamos, esta migración a productos de mayor calidad, se fomenta, en cierta forma, el uso de las incineradoras para el resto.
Si pudiera decirnos algunas cuestiones sobre esto.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Té la paraula, per temps de quatre minuts, el representant de Ciudadanos.

El senyor Rojo Sánchez:

Sí, buenas tardes, señor presidente.

Buenas tardes, señor Álvaro.

Básicamente, a ver si nos podía aclarar cuatro cuestiones.

Por una parte, he leído -y bueno, a ver si, a lo mejor, usted nos puede informar mejor- que parece ser que podría haber alguna colisión con la legislación estatal, a nivel…, con el ministerio de medio ambiente, por la implantación del sistema SDDR.
Entonces, ¿en qué medida se entra en colisión?
¿En qué aspectos entra en colisión y cómo piensan que lo pueden ustedes salvar, ese obstáculo?

Por otra parte, por lo que hemos leído para alcanzar, digamos, una mejora de…, más o menos, pues, por los datos que aportan que con una tasa…, con la hipótesis de una tasa de retorno del 90% en el número de los envases se podría alcanzar una mejora en la tasa del reciclado del 2,7 anual; más o menos, es un dato que aparece en la literatura.

Entendemos que para poder alcanzar esa mejora del 2,7 anual en la tasa de reciclado, para poder alcanzar el objetivo del 2020 del 50% o aproximarnos, debe de existir una red muy tupida de lo que son puntos de recogida de lo que son los envases, ¿no?
, tanto en las grandes ciudades y también lo que son en los pequeños…, y en las zonas rurales, en los pequeños municipios o zonas rurales donde, por la dispersión, pues, sobre todo los puntos de recogida deben de estar, primero, en número suficiente y bien distribuidos.

Entonces, si tenéis algún tipo de estudio del grado de implantación que se necesitaría para alcanzar esos puntos de partida, esas cifras de partida, ¿no?
, del 90% del retorno y alcanzar, pues, eso, prácticamente el 3%.

Por otra parte, nos preocupa el que, si no hay un nivel de implantación de puntos de recogida, sobre todo, pues, vinculado al pequeño comercio, puede haber un sector de la población, sobre todo, pues, personas mayores que tienen menos condiciones de movilidad, pues, que se vean perjudicadas, pues, porque no tengan cerca sitios donde poder devolver esos envases o tengan que verse sobrecargados en su tarea diaria de acercarse a la compra arrastrando estos envases.

Y, por otra parte, si nos podías explicar un poquito mejor el funcionamiento de la logística inversa cómo afectaría al pequeño comercio, sobre todo, pues, porque cada vez los locales comerciales son de menos tamaño, de menos…, tienden a comprimirse mucho las superficies de comercio y, entonces, la capacidad de almacenaje de envases es limitada.
Entonces, cómo se solventaría en cuanto al número de recogidas, o qué estimación tenéis para que realmente no se le colapse lo que es el comercio a esta persona.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Per temps de quatre minuts, la representant del Grup Parlamentari Compromís.

La senyora Ferrer Matvieychuc:

Sí, moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, senyor secretari autonòmic per de manera tan didàctica explicar de què estem parlant.
Les característiques d'aquest sistema per a assolir per una banda un millor reciclatge de tots els envasos de begudes, estem parlant sempre de begudes, per a poder recuperar materials que són valuosos, que consumixen molta energia per a la seua producció.
Que, a més a més el seu abandonament en el medi genera problemes ambientals i problemes per a la salut pública.

I d'aquesta manera, mitjançant este sistema, l'SDDR, es dóna la possibilitat de tancar els cercles, és a dir, passar d'eixa economia d'usar i tirar a una economia circular de reaprofitament, una economia on ens pareguem més al funcionament de la naturalesa.
Més de tancament de cicles de materials i de minimització d'ús de l'energia.

Vosté ho ha explicat molt bé, la millora de la qualitat en el material recuperat, la millora en la quantitat de material recuperat que, a més a més, té un efecte secundari, que és també millorar les altres fraccions que no van en este sistema, ¿per què?
Perquè ja es va creant una consciència i permet unes taxes de reciclatge molt més adequades.
És important des del punt de vista de la conscienciació i la participació activa i a més a més hi ha una relació directa entre el comportament del consumidor i el cost econòmic.

És a dir, qui actua d'una manera socialment i ambientalment responsable, digam que arriba a un cost zero.
I el cost l'assumix aquell que no actua d'una manera socialment i ambientalment responsable, per exemple, abandonant en qualsevol lloc els envasos.

És molt important també que aquest sistema pot contribuir de manera molt interessant pel que fa al finançament dels ajuntaments, a reduir la càrrega que suporten els ajuntaments per la mala recollida selectiva, una recollida selectiva de poca qualitat.
I ací el que ens ha explicat és un sistema que és complementari al sistema de punt verd, que no és contradictori, que no genera costos afegits, sinó que genera oportunitats.

Amb la qual cosa considerem que és una bona pràctica, i per tant considerem que estem en el bon camí de cara a canviar la política en la gestió de residus que en els darrers vint anys ens ha deixat molts pufos per una banda, molts conflictes per una altra, i també molta gent que està passant pels jutjats i que ha deixat com a rèmora terrenys i ecosistemes molt contaminats.

Per tant, des del nostre punt de vista, és un projecte engrescador, que ens posa en eixa línia d'apostar per la sostenibilitat i per la creació de treball.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Té la paraula el representant del Grup Parlamentari Socialista.

El senyor Cerdán Pastor:

Sí.
Bienvenido, señor secretario autonómico.

Mire, mi grupo, el Grupo Socialista, es un grupo que piensa y que cree en la economía verde.
Es un grupo y un Partido Socialista que también apuesta por la economía circular, y no lo digo yo, lo dicen nuestras miles de acciones políticas a lo largo de nuestra historia, y está recogido en los últimos programas electorales como tal.
Lo que no somos es un partido creyente.
Somos un partido laico, y por lo tanto autos de fe no hacemos.

Le quiero decir que nosotros apoyaremos todas las iniciativas que estén fundadas y fundamentadas en hechos objetivos, y ojalá esta lo sea, evidentemente.
Para eso, lo que necesitamos son datos.
Se han hecho aquí una batería enorme de preguntas, y yo también voy a hacer algunas, a riesgo, y le ruego que me perdone, de que repita.

Se dan por parte de ustedes y por parte de la literatura unas cantidades muy cerradas de recuperación de envases.
¿Hay un estudio objetivo, por la entidad que sea, que determine qué capacidad de envases se pueden recuperar a través de - usted ha dado una cifra, yo no digo que no sea- este sistema, el SDDR?
¿Existen esos estudios?

Y si el efecto es tan positivo, ¿existe un estudio de por qué no se aplica en otro tipo de materiales u otro tipo de envases, a la hora de eliminar efectivamente todos los restos que deberían ser recuperados, no solo de plástico, no solo de brick, no solo de metal, sino también de textil, que genera unas grandes cantidades de peso en los vertederos?

¿Existe, por tanto, un estudio de mercado, en cuanto a respuesta, receptividad del cliente consumidor?
Si está más o menos predispuesto a este sistema.
¿Se ha elaborado algún tipo de estudio en esta línea?

¿Existe un estudio paralelo en cuanto a cómo responde el sector comercial?
Cómo responde el sector comercial, el pequeño comercio, que tiene unas peculiaridades muy concretas, las grandes superficies, que tienen otras peculiaridades igual de concretas.

Una cosa que no tengo yo clara, una duda que tengo, personal, ¿este sistema va a ser obligatorio para todos los comercios en todas las circunstancias y en todos los ámbitos, tanto en el rural como en el urbano?
Es importante saberlo también.

¿Existe un estudio, se ha elaborado, se ha solicitado un estudio del coste de la implantación de este sistema en los establecimientos comerciales, fundamentalmente en el pequeño y en el mediano comercio?
Yo creo que eso es importante.

¿Se ha realizado algún estudio en cuanto al incremento, o no, en la cesta de la compra básica de los consumidores?

Evidentemente hay una parte muy importante que este sistema va a coexistir con los SIG, con el sistema actual de los puntos verdes.
Retirando esta cantidad de elementos, que tiene un alto valor económico -usted lo ha dicho, yo no lo sé, usted lo ha dicho-, ¿cómo repercute eso en el sistema actual de Ecoembes, por ejemplo?
¿Se puede descapitalizar, se puede reducir, va a salir a peor, va a haber menos inversión?

¿Cómo afecta este plan, este proyecto, este convencimiento de que se va a poner en marcha, en cuanto a los planes piloto de recogida selectiva puerta a puerta, que creo que también es una idea que ustedes mantienen y que creo que es interesante?
¿Son contradictorios?
¿No lo son?
¿Pueden convivir a la vez?

Y en definitiva, en fin, me gusta el convencimiento que usted demuestra.
Solo falta que compartamos los datos todos para que lo hagamos juntos y convencidos de que esto puede ser un sistema alternativo, positivo y que acabe con mejores datos y desde luego cifras de recuperación de este tipo de materiales que son evidentemente contaminantes.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies, senyor diputat.

I per a contestar a les qüestions plantejades, té la paraula el senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Molt bé.

Vaig a començar pel final.
Només una referència.
Jo comprenc que el senyor Cerdán tinga una certa afinitat en relació al que jo he dit, perquè en el programa electoral del Partit Socialista diu textualment: Â«Introducir progresivamente sistemas de gestión, depósito, devolución y retorno de envases.
Â» Vull dir que comprenc que vosté estiga interessat en la qüestió, vostés ho portaven en el programa electoral.

No veig que siga necessari criticar una qüestió pel fet que nosaltres la proposem, que encara no està en marxa.
Dic que a mi em pareix que seria molt raonable que es criticara, es posara en dubte els errors que es puguen plantejar en el que és la posada en concreció, la posada en marxa, la posada en realitat en legislació o en efectivitat del programa.

Però això de no voler acceptar que l'SDDR, com a concepte, és una iniciativa positiva i una iniciativa absolutament beneïda per totes les instàncies a nivell internacional, crec que no és, diguem, el millor camí.
En tot cas, cadascú fa el que considera.

Però vosté ha parlat del tema de l'informe de Nacions Unides i no sé.
.
.
L'informe de Nacions Unides diu textualment, perquè jo sé el que he dit i no el que vosté ha apuntat, diu textualment que Â«l'SDDR és una de les millors maneres de tractar els residus com a recursosÂ».
Això ho diu textualment.
I diu textualment també que Â«és un dels sistemes més eficaços per a reduir els residus marinsÂ».
Això ho diu textualment.

I diu també textualment que Â«és un incentiu positiu per a estimular un comportament més sostenibleÂ».
Això ho diu textualment.
Quan vosté diu: Â«Yo tengo un problema.
.
.
Â».
Jo crec que en relació amb l'SDDR no en té un, en té més d'un.
Però, en tot cas, anem a vore si el podem anar resolent.

Quan diu que el 5% del que hi ha en els oceans són estos envasos, és que no és Â«nomésÂ» el 5%, és el 5%.
Si nosaltres fórem capaços de resoldre, perquè jo he dit que això només és una part de la solució global dels residus.
Si amb una sola instància, amb una sola legislació, amb un sol gest polític fórem capaços de resoldre el 5% de tot el que hi ha de residus en el mar, jo crec que seria absolutament suficient per dir que eixa iniciativa és positiva.

Després hauríem de lluitar contra l'altre 95%.
Però eixe 5%, quin mal hi ha en resoldre'l?
Eixe és el problema que vosté es planteja o que vosté planteja i que no ha resolt.
I quan diu que Xina i no sé què, estos països.
.
.
Bé, però en tot cas això ho diuen les Nacions Unides.
Però això no té res a vore amb el que jo li plantege.

Jo el que li plantege és que des del programa de medi ambient de Nacions Unides es diu explícitament, explícitament, i servix per a Europa, igual que per a Xina, que este model és un model que resol una part importantíssima del problema plantejat.

Després vosté diu que segons Ecoembes.
.
.
Bé, en tot cas això li ho haurà de dir a Ecoembes.
Les dades que té Ecoembes, li ho haurà de dir a Ecoembes.
Jo crec que està prou clar que la relació esta que vosté plantejava quant a la necessitat que d'alguna manera deia de tindre en compte les dades d'Ecoembes, nosaltres sabem quines són les nostres dades, sabem que tenim dades.
.
.
(Veus) Les nostres, sí, clar, és que nosaltres treballem amb les nostres dades i fem.
.
.
(Veus)

El senyor vicepresident:

Señora diputada.
Luego.
.
.
No, pero luego tiene usted cuatro minutos para intervenir.
Por favor.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Nosaltres treballem amb les nostres dades i estes són les que són absolutament clares i que jo els hi he expressat, i crec que són suficients.

Vosté planteja una cosa, i a mi em pareix que no està bé que vostés es vinguen a erigir com a portaveus d'Ecoembes, perquè em pareix que no és una qüestió que estiga, diguem, en el sentit del que ha de ser un grup parlamentari, siga del Partit Popular, siga Compromís, siga Podemos.
Que vostés vinguen ací a parlar per Ecoembes a mi em pareix que és una mostra d'una desconfiança que crec que jo personalment no meresc.

Perquè quan vosté diu: Â«Ecoembes els va presentar…Â» Mentira.
Ecoembes en setembre no va presentar res.
Nosaltres no tenim constància de cap programa, de cap pla.
I vosté sap de l'existència d'este pla per Ecoembes, justament després que Ecoembes es reunira amb nosaltres i diguera que este pla estava en marxa.
Vosté el coneixia abans.
Doncs, si vosté el coneixia abans, m'agradaria per favor que me'l passara per escrit, perquè nosaltres no tenim constància d'eixe pla.

Li ho torne a dir, nosaltres no tenim constància de cap pla, ni per registre d'entrada, ni per un document, ni per res.
Però si vosté vol edificar tota la seua argumentació en el fet que hi ha un pla, ho pot fer.
Però sàpia que està edificant tota la seua argumentació en l'aire.
Perquè d'eixe pla, nosaltres no en tenim la mínima constància.

El que sí li vaig a dir és de què tenim constància.
Després d'una reunió amb Ecoembes, estos que pareix que vosté està disposada a representar ací i a parlar en el seu nom, pareix, després d'una reunió, Ecoembes ens va dir que ells donaven el 74,8% -vosté ho ha dit també, donant per bones estes xifres-, donaven el 74,8% de resultat.
Nosaltres els diem, Â«no, no, les nostres xifres no són estes; en els envasos que ens ocupen -i ja li he donat les xifres abans- vostés no donen ni el 25%Â».
Â«No, no, donem el 74,8%.
Â» Molt bé.
I nosaltres els diem: Â«I els ajuntaments estan gastant-se uns diners que vosaltres no els esteu donant.
En concret, els esteu pagant quatre milions d'euros quan els hauríeu de pagar al voltant de vint-i-quatre milions d'euros.
Â» I diuen: Â«No, no, no és cert.
Donem el que els pertoca.
Â» Molt bé.

Del que sí que tenim constància és que dos dies després d'eixa reunió, Ecoembes per registre d'entrada entra un document en el qual ens diu: Â«Tenim un pla que és boníssim, que ja el vàrem presentar pel setembre -del qual nosaltres no tenim constància- que és molt bo, que ve a doblar els resultats de reciclatge.
Â» Que dius, en fi, doblar el 74,8% és complicat, no li pareix a vosté senyora diputada.
Sí, sí.
(Veus) No, no, doblar els resultats, diu.
I si vol li poden ensenyar el document.

Vull dir, del seu document que vosté parla del setembre, jo no en tinc constància.
D'este sí que en tinc constància i li'l puc fer arribar quan vullga.
El doble del que donen.
Si donen el 74,8%, em pot explicar vosté quin és el percentatge?
No serà que tenim raó nosaltres i donen un vint-i-cinc?
Perquè el vint-i-cinc sí que es pot doblar.

I diuen, -i és curiós també que esperen a tindre la reunió amb nosaltres- i diuen Â«i als ajuntaments, gràcies a este pla, els podem fer una aportació afegida de dèsset milions d'eurosÂ».
Que dius, primera qüestió, per què no es dóna abans?
Per què hem d'esperar vint anys, díhuit anys, setze anys, perdó?
Per què hem d'esperar setze anys a donar el que els toca als ajuntaments?
On han anat durant díhuit anys, durant setze, díhuit anys, on han anat durant tots estos anys estos diners?
Perquè, si estaven, és evident que se'ls podien haver donat als ajuntaments.

Perquè, en tot cas, del que es tracta és que dèsset més quatre, que és el que nosaltres diem que els donen als ajuntaments, suma vint-i-u.
I nosaltres el que vàrem dir és que als ajuntaments els pertoca al voltant de vint-i-quatre.
Vint-i-u no li pareix una xifra prou pareguda a vint-i-quatre.
No serà que en això també tenim raó nosaltres?
Esta és la situació.

Quant a crear una subcomissió d'estudi en el parlament, ens pareix perfecte.
Nosaltres som l'executiu i el legislatiu pot fer allò que considere més oportú.
Per tant, nosaltres sobre això no tenim absolutament res a dir.
Em diu que li pregunte a Tomra no sé exactament què i recorde que vosté va traure una màquina de cartró d'una manera prou atropellada, la veritat, -en què ja li explicaré també un poquet algun detall en el que crec que pràcticament no en va encertar cap dels envasos on anaven-, però d'una manera prou atropellada i va dir que allò era una màquina de Tomra, en fi.

Tomra és un fabricant de màquines noruegues de dipòsit d'envasos.
Hi ha màquines noruegues, hi ha màquines del Regne Unit, hi ha màquines franceses, hi ha màquines de Vila-real i d'Alcalá de Henares i de Sabadell.
Per tant, les que s'utilitzen ací quan posem en marxa este projecte podran ser de Noruega, del Regne Unit, de França, d'Itàlia, de Vila-real, de Sabadell, d'Alcalá de Henares.
I sí, li vaig a dir una cosa -encara que nosaltres no hem d'interferir en el mercat- però, entre una màquina noruega i una màquina de Vila-real, nosaltres diem que ajudarem o recolzarem la màquina de Vila-real.

Més coses.
Diu Â«els consorcis en contraÂ».
Ni un, no tenim cap tipus de referència de consorcis en contra i, al contrari, des dels consorcis se'ns ha dit reiteradíssimament que és una iniciativa positiva perquè això ve a millorar la qüestió dels residus.
Però li vaig a dir alguna cosa més perquè, no només tenim els consorcis a favor, també tenim a favor tot un seguit d'ajuntaments que ja han expressat el seu vistiplau a esta iniciativa i alguns dels quals estan en els seus grups municipals.
És a dir, el ple de Santa Pola o el ple de Llíria, amb els propis regidors del Partit Popular, han votat a favor d'una moció en este sentit.

Però és que li vaig a dir una altra cosa que va dir fa poc, en l'anterior legislatura, una regidora del seu partit de l'Ajuntament de València, en concret Maria Ángeles Ramón-Llin.
Deia concretament: Â«La ciudad de Valencia debe ser un motor importante en el proceso de implantación del SDDR, que no puede ser planteado de la misma forma que en pequeñas localidades de nuestra comunidad.
Habrá que explicarle a la ciudadanía que, si quiere recuperar el incremento anunciado de diez céntimos en cada envase, deberá retornarlos en los establecimientos que se indique, pero que eso no va a suponer la desaparición, en nuestras calles, del contenedor amarillo, ni del verde, porque no entran en esos parámetros.
Â» La senyora Ramón-Llin sabia perfectament que això és una qüestió complementària i no és una qüestió substitutiva.

Alguna cosa més.
Quan déiem el tema del.
.
.
, (soroll de papers) vaig mirant les coses que ens ha dit.
Bé, també ha lligat ací el tema del decret llei amb alguna cosa d'estes.
Decret llei amb el tema de l'SDDR no té absolutament res a vore.
El tema del decret llei -i jo no volia tocar la qüestió esta, perquè diguem, ja he dit que no és la qüestió d'esta compareixença- el decret llei ve a intentar pal·liar, no el dèficit, sinó el drama que en qüestió de residus han deixat vostés en la Vega Baixa.

I com que no hi ha manera d'aclarir allò, és possible que de la mà dels consorcis, de la mà dels consorcis que estan patint, que estan patint tot el desgavell que vostés van deixar allí gràcies que feien la vista grossa d'empresaris que soterraven tones i tones i tones i tones de fem que, al mateix temps, pagaven les seues campanyes electorals -a Oriola per exemple, i tot això està judicialitzat-; per culpa d'això, nosaltres hem de prendre mesures -i l'alcalde Pineda ho sap més bé que jo, perquè ho patix en les seues pròpies carns-, gràcies a això nosaltres hem de posar en marxa un decret llei.
Però, que quede clar que és per compensar la seua gestió, no erràtica, jo diria que alguna cosa més, però no la vaig a dir.
Però no té res a vore amb SDDR.

Jo vull també posar ací una.
.
.
, afegir una qüestió.
Una qüestió que és sobre el desficaci que representa la quantitat de fem que això comporta, perquè.
.
.
, i vull posar un exemple perquè, al final, moltes coses no es veuen si no es posen exemples gràfics.
I per això dic que nosaltres podem gestionar malament això i ens podem equivocar en la gestió d'això i podem posar en marxa un sistema i després no ser capaços de gestionar-lo bé.
I crec que per això estem tenint totes les reunions que tenim, per això tenim tota la cura que tenim, per això ens anem a donar dos anys pràcticament abans no es faça efectiu la posada en marxa de tot este sistema.
Però, és que el que nosaltres anem a resoldre és que huitanta mil tones d'estos envasos, que són.
.
.
, els percentatges que jo deia en tones dels envasos que ara s'estan gestionant malament, vagen allà on toca.

I jo l'altre dia estava en una planta de residus de VAERSA i hi havia una cosa, una espècie de carpa que a mi em va recordar -jo visc al centre de València- em va recordar les carpes que es posen ací per falles.
I jo vaig vore aquella carpa plena de fem, d'envasos, era una d'estes carpes.
.
.
, una d'estes dos plantes de reciclatge d'envasos, en concret era la de Picassent, i la vaig vore plena i vaig preguntar: Â«Ací quan hi ha?
Â» I em van dir: Â«Ací hi ha quatre-centes tones.
Â» Quatre-centes tones.
Val?
Jo vaig pensar, després preparant això, quan preparava eixa compareixença, vaig pensar: Â«Quatre-centes.
Â» M'havia quedat amb aquella xifra.

Vull dir, huitanta mil tones són dos-centes carpes com estes que veiem ací quan hi ha falles, eixes carpes, són dos-centes carpes plenes fins a dalt de fem.
Nosaltres hem de fer alguna cosa per resoldre això.
No pot ser que cada anys estiguem generant dos-centes carpes de pràcticament cent metres de llarg plenes d'envasos fins a l'aire.
Perquè estem parlant d'envasos, només d'envasos.
I això és el que nosaltres anem a resoldre, el que nosaltres volem resoldre.
La raó per la qual posem en marxa esta iniciativa.

Bé, vosté m'ha preguntat també si havia servit això en algun país.
Jo li vaig donar algunes dades i això anirà servint també per contestar algunes de les preguntes que hi havia plantejades.
Però mire, a Suècia l'efectivitat és del 85%.
Més números, done més números.
A Suècia del 85%.
Ací -li torne a dir- ací estem en un 25%.
No estem en més.
A Islàndia estan en el 86%, a Finlàndia 93%, Noruega 95%, Dinamarca 89%, Alemanya 96%.

Però després, a Oregón, a Bergman, a Míchigan estan al voltant del 94%, a Maine el 90%, a Connectica i a Massachusetts per damunt del 60%.
A Califòrnia per damunt del 82% i a Hawai per damunt del 77%.
No li he dit països -diguem- no li he dit ni Veneçuela, ni li he dit països que d'alguna manera estiguen per darrere nostre quant a desenvolupament econòmic.
Li he dit països que jo crec que, a tots els que estem ací, almenys en algun dels aspectes ens mereixen una certa enveja.
Doncs estes són estes xifres, estes són estes xifres.
No, lo que viene es el LCDR.
Yo, no sé, pero lo que viene.
.
.
 Perquè, hem de lluitar per arribar a estos resultats.
I ara no arribem ni de lluny.
Com que tindrem encara una altra ocasió d'intercanviar dades, si hi ha alguna cosa més ho podem deixar per després.

Del Grup Parlamentari de Podemos em parlava del tema dels reutilitzables.
Això és important i això lliga un poquet amb el tema de la logística inversa, també.
Ací no estem parlant de reutilització, sinó que estem parlant de reciclatge.
El que passa és que això és un sistema que, en la mesura que ha de posar en marxa un sistema de distribució basat en la logística inversa, que és que els mateixos camions que porten un producte després se'l puguen emportar buit, en la mesura que això es pose en marxa, és, diguem, sobre la base sobre la qual es pot edificar una cosa que és evidentment el següent pas, que és anar a reutilitzables.

No és casualitat que en estos països que he destacat -en alguns més i en altres menys, això també és de veres- el reutilitzable estiga en uns índexs absolutament incomparables als nostres.
I et trobes a Alemanya, et trobes ampolles de plàstic que tenen -de plàstic, eh?
, ja no dic de vidre, de plàstic- que tenen fins a vint marques de reutilització sobre el plàstic.
Això està passant a Alemanya.
Una cosa que a nosaltres ací ens pareix diguem, un somni.
Però que això és aixina, això està passant ahí al costat.
Per què?
Perquè tenen el sistema muntat d'una altra manera.

Sobre el xicotet comerç, manual i automàtic, els càlculs que hi ha respecte al que està passant en altres països és que aproximadament el 80% dels punts de venda són punts de venda en manual i el 20% -evidentment els més grans- són en automàtic.
L'automàtic ens porta a això a Tomra i a Vila-real, a Alcalá de Henares, a Sabadell, a Barcelona i al Regne Unit.
Són màquines que bàsicament s'instal·len en les grans superfícies i que.
.
.
I vull donar ací la dada perquè em deia.
.
.
, un representant de grans superfícies em deia -o de mitjana superfície almenys- em deia: Â«És que nosaltres no podem dedicar dos-cents metres quadrats a posar màquines.
Â» I clar, i dius, és de veres, com van a dedicar dos-cents metres?

És que són dos.
.
.
, vull dir, en un centre dels mitjans que coneguem, un supermercat d'eixes marques que tots coneixem, estaríem parlant de dos màquines que les dos juntes poden ocupar quatre metres quadrats, cinc metres quadrats.
Només són dos cabines telefòniques un poquet més fondes i més baixes.
És que són això, les màquines, no són altra cosa.

I en el manual -que això també fa referència al tema este que déiem dels pobles i no pobles, de les ciutats i no ciutats, perquè és diferent uns dels altres-, en el manual estem parlant de.
.
.
, el que hi ha en estos països és l'espai per col·locar una gran bossa, una gran bossa on es posen tot el material i, després, el distribuïdor, amb la logística inversa, el que fa segons el nostre càlcul en estos moments una vegada cada dos dies, aproximadament, però que això és una qüestió que s'haurà d'acabar de perfilar, evidentment, és recollir-ho i emportar-s'ho.

Vaig a donar també alguna dada afegida a esta qüestió.
En el tema del xicotet comerç, és important destacar que una de les coses que nosaltres estem contemplant és la possibilitat que hi hagen centres, punts de venda que estiguen exonerats d'haver de fer el retorn d'envasos.
Estem pensant en estos quioscs de xicotetes, reduïdíssimes dimensions, que és possible que puguen tindre per vendre dos llandes de refresc o dos ampolles d'aigua però que, davant d'una possibilitat de situar-se en un lloc cèntric, de que els hi porten en un moment determinat més material o més volum d'envasos del que poden assumir, doncs tinguen problemes d'espai.

Es podria vore i en això estem, perquè això els passa en altres països, que hi puga haver alguna excepció en esta qüestió.

Igual que també els comerços, un comerç que no venda vidre, per exemple, que només venda llanda, pot estar exonerat també d'haver d'acceptar el retorn de vidre; és a dir, jo només venc llandes, només accepte llandes.
Totes estes coses són coses que és la lletra xicoteta i que això està regulat.
I vaig afegint coses al que hem dit.

El tema de les incineradores, ¿per què això no genera, és a dir, per què una cosa no té res a vore amb l'altra?
Perquè diuen, bé, es prima això i, per tant, es desincentiva la resta.
Nosaltres creiem que no, és a dir, tot funciona exactament igual i que tu incentives una cosa no vol dir que l'altra la desincentives perquè l'altra va a continuar fent-se de la mateixa manera que es feia.

Quant al tema que això, fruit que ens porte a una mala gestió, acabe en fomentar en les incineradores, nosaltres creiem que és just el contrari; nosaltres pensem que si el 20% del volum global, aproximadament el 20% -diguem-, es lleva de tot este circuit i, per tant, les plantes tenen un rendiment, tenen una arribada de material més ordenat -per dir-ho així- i menys voluminós, això pot fer que la planta lògicament funcione millor i, per tant, el rebuig que en estos moments -i això també ho explicat ací més d'una vegada- hauria d'estar en el 44% i està molt per damunt doncs tinga millor resultats.
Per tant, ens estem allunyant no només de la incineració sinó també del soterrat en abocadors, de tot este tipus de coses.
Per tant, això ens pareix que és positiu.

De tota manera, la solució al problema plantejat en relació a incineradores o no incineradores i el global dels residus, que crec que també m'havia apuntat des del representant de Ciutadans -diguem-, això ho hem de resoldre amb una altra pàgina del llibre, per dir-ho així.

És a dir, és bàsicament en el tema d'ell, i això també el representant del Partit Socialista m'ho ha plantejat, és a dir, nosaltres sí que anem a continuar en el tema d'incentivar el quint contenidor, d'incentivar el porta a porta; de fet, ja n'hi ha molts consorcis amb els que estem treballant en eixe sentit, n'hi ha molts pobles que s'estan interessant per esta qüestió i que ja n'hi ha projectes en marxa, i això ens pareix que ve a resoldre l'altra part del problema però que és absolutament destriable del que estem plantejant.

Nosaltres estem plantejant que este 20% -que ho torne a dir perquè crec que això no ho havia dit i aprofite per a tornar a dir-ho- és aigua, sucs, cervesa i refrescos en vidre, plàstic, llanda i tetrabric.
Si això ho llevem, després tota la resta ho hem de gestionar adequadament en: separació orgànica, perquè això representa una millor qualitat del residu i tot això també genera avantatges i, al mateix temps també, porta a porta.
Per tant, una cosa no va en detriment de l'altra sinó que és complementària i d'alguna manera oxigena -diguem-ho així- l'altra via de problemes, ¿no?

El tema de la llei que m'havia preguntat el representant de Ciutadans.
Ací tot partix de la Llei 11/1997, que és la que planteja la legislació respecte a l'SDDR.
Vullc dir que esta Llei 11/1997 -que és una cosa de la que es parla molt poquet-, diu, posa en el seu article 6, que és l'SDDR, es planteja com la via per a resoldre el tema dels envasos i, després, planteja en el seu article 7 una -diguem- excepció que és la d'anar a altres vies, com per exemple el SIG, ¿val?
El que ha passat és que ací s'ha adoptat d'una manera -diguem- unilateral o única el tema del SIG i no s'ha a postat per l'altre.

Però després n'hi ha una modificació, que és la modificació de la Llei 22/2011, en la que en la seua memòria el pròxim Consell d'Estat, any 2011, el Consell d'Estat planteja que l'SDDR és la millor opció per la protecció del medi ambient, i la legislació que ens permet a nivell autonòmic incidir en esta recollida és que, des del punt de vista autonòmic, des de la legislació autonòmica, es té potestat per tal d'aplicar totes aquelles mesures complementàries que signifiquen una protecció addicional al medi ambient.

I com nosaltres considerem que això és objectivament protecció addicional al medi ambient és per la qual cosa, en virtut d'esta llei de 1997, modificada en el 2011, nosaltres podem entrar en esta qüestió més enllà de totes les directives comunitàries que ens estan apuntant ja en eixa direcció.
Val.

Després, quan parlem que això representa només una millora del 2%, no és així, és a dir, jo torne a dir que no és la poció de Fierabrás que ho resolga tot però sí que és més important que això, al marge de les dades que he donat abans.
Perquè estem parlant que estem passant -diguem-ho així- al 20% dels residus, al voltant del 20% dels residus, d'una gestió en positiu del 25% a un reciclatge del 90%, per agarrar la dada que jo deia i, això sí, si me la van a permetre, del 90%.

Per tant, estarem parlant que la millora que fem en la gestió global no està en el 2% sinó que s'acosta prou més al 10%.
I tornem a dir que el 10% -diguem- deixa un 90% per a resoldre, però resoldre el 10% és resoldre moltíssim.

I, després, quant al tema d'on es va a portar això, és la mateix xarxa de comerços la que garantisca ja proximitat respecte als punts de tornada, és a dir, la gent té a la mateixa distància el punt d'adquisició de l'envàs que el punt de retorn de l'envàs, ¿val?

Per tant, quan es planteja la dificultat que pot tindre, i tot este tipus de coses, és evident que qui té capacitat per a portar a sa casa un determinat un envàs doncs després pot tindre la mateixa capacitat per a tornar-lo, amb un afegit que és -que això ho hem parlat amb la gent del xicotet comerç sobretot- que en el càlcul que nosaltres fem, els estudis que nosaltres fem (algú tus), el que es percep és que n'hi haurà, en tot cas, una desproporció a favor del xicotet comerç, del comerç de proximitat, en la mesura que el ciutadà, el client -diguem-ho així- pot comprar molts envasos en un moment determinat en una sola compra en una gran superfície però, després, és fàcil, és fàcil, i això és el que tema indica l'experiència en altres països, que el retorn no espere a tindre tots eixos envasos buits per tornar-los al mateix lloc, a la mateixa gran superfície que els ha comprat, sinó que ho puga fer amb major proximitat.

I en el tema de la logística inversa es tracta de ser capaços de posar en marxa este sistema, que és el que funciona a tots els altres països, bàsicament, que és el de gestionar amb els distribuïdors -i en això estem- fórmules del que es coneix com a Â«logística inversaÂ», que és tan senzill com que garantir que tots els viatges es fan buits, que no es fan buits, ¡vaja!
, és a dir, que quan els deixa material es retorne el material utilitzat o retornat.
I primar això el que fa és posar este afegit de dos cèntims al distribuïdor també.

Després, una altra qüestió que vullc destacar és que no és de veres que n'hi haja una, i vaig també lligant coses perquè m'ho he deixat abans (soroll de papers), en el llistat de la representant del Partit Popular com que era més llarg doncs me n'he saltat algun, però el tema este que diguem que tot el món ens ha dit, bé, anem a vore, tot el món ens ha fet observacions que nosaltres agraïm d'una manera absolutament sincera perquè creiem que això ens ajuda i ens aporta; però, després, n'hi ha sectors que d'una manera oberta s'han declarat a favor com és distribució, com és reciclatge.
En fi, el sector del reciclatge no és que estiga content, és que està el que n'hi ha després del content perquè ells saben que van a tindre, que els hi anem pràcticament a triplicar el volum de reciclatge.

És difícil entendre que un sector que es dedica al reciclatge -permeta'm continuar amb els números- d'un volum de dos, quan tu li garantixes que del dos es passarà a sis, es puga queixar d'això, sobretot del reciclatge està especialment favorable.

I del sector del gran comerç, per exemple, el que ens plantegen és: però ¿què farem amb les màquines?
, ¿com posarem les màquines?
, ¿anem a vore com fem això?
Però és que nosaltres tenim supermercats i cadenes de supermercats que ens estan dient que estan absolutament a favor d'este sistema, perquè són cadenes que estan implantades a tot Europa i que són coneixedores dels avantatges d'este sistema, i tenim de cadenes que estan implantades ací, ¿eh?
, a l'estat espanyol i al País Valencià, però que també estan en altres llocs, i que ens estan dient que això és una bona iniciativa com el Lidl, per exemple, que està ací i que està absolutament a favor d'això perquè el coneix.

I estem convençuts, a més, que els que ens han fet observacions, que no dic que estan en contra, que una cosa és fer observacions i l'altra és estar en contra, els anem a convéncer també.
(Veus) Correcte, això li ho accepte.

I, després, el xicotet comerç, en la gran observació que ens fa sistemàticament és el tema de l'espai.
I nosaltres el que necessitem explicar és que estem parlant d'unes magnituds d'espai que no són el que els diuen.
Però, clar, si algú pensa que estàvem parlant de 200 metres quadrats és evident que puga tindre prevenció, però quan tu els expliques que els 200 metres quadrats no són 200 metres quadrats sinó que són un metre quadrat, segurament, que és el que ocupa la borsa, doncs la situació canvia.

Els agents amb els que ens hem reunit el que ens demanen és que siguem capaços de quadrar tota la legislació per tal que no n'hi haja pèrdues.
I això és el que nosaltres estem fent, el que ací he presentant jo, i el que estarà en la memòria econòmica, en la memòria tècnica del projecte.

Al representant del Partit Socialista, bé, ja li he dit els resultats que dóna; els resultats que dóna són això, és a dir, és que estan per damunt del 80% de mitjana fix, i he dit que a Nova York, per exemple, estan només per damunt del 60% però que en altres indrets estan claríssimament per damunt del 90%, ¿val?

Els clients estan interessats, i nosaltres el que sabem és que les diferents organitzacions de consumidors han sigut les primeres que ens han fet costat en esta qüestió.
Així com en altres sectors hem tingut el que la representant del Partit Popular deia Â«no apoyanÂ», en el cas dels consumidors bàsicament és de suport total a la iniciativa amb dubtes que -ja dic- tot el món té de com es donaran els deu cèntims, quin és el volum, quin no és el volum.

Sobre el xicotet comerç, ja he explicat que bàsicament la qüestió està, la seua gran preocupació ha sigut sempre el tema de com farem nosaltres per tindre la instal·lació adequada, i nosaltres el que diguem és que una instal·lació adequada és un metre quadrat on gestionar, on tindre una borsa que se li va a recollir cada dos dies, o cada dia, si es convenient, o cada tres dies, si convé, és a dir, en això ja es vorà el que siga, i a canvi tindran dos cèntims com a ingrés.

Em pregunta: ¿és obligatori?
Sí, és obligatori, és absolutament obligatori per a tots els comerços amb estes exempcions que jo deia que s'han d'anar revisant per tal d'adequar al que és la realitat que significa això.

¿Què representa això per a Ecoembes?
Això, crec que els hi hauria de preguntar a ells però Ecoembes és una associació, una entitat, una empresa sense afany de lucre i, per tant, jo crec que això no els afecta en absolut per a res, al seu volum de negoci no li afecta perquè ells no fan negoci, perquè Ecoembes és només l'ens que els que posen productes en el mercat tenen per tal d'organitzar allò que la legislació els hi reclama que és Â«fage's vosté responsable de tots els envasos que posa en el mercatÂ».
Es decidix ací, en virtut de la llei -que jo deia-, que es farà per esta via, nosaltres diem que n'hi havia una via prèvia que era el tema de l'SDDR que no s'ha fet, però a Ecoembes no li significa res.

Però jo li vullc donar una dada també en este sentit, que és que nosaltres el que li hem oferit a Ecoembes -i això també crec que algú m'ho ha preguntat i aprofite també per a respondre-, és la qüestió de si nosaltres considerem que en el gestor del sistema ha d'estar l'administració i ha d'estar la iniciativa pública que, per una altra banda, tant des del xicotet comerç, com des dels consumidors, com des dels sindicats amb els que ens hem reunit ens ho reclamen.

Nosaltres diem que ha d'estar la iniciativa pública en tant que estem movent uns diners que, per tant, han d'estar regulats i que l'àrbitre d'això ha de tindre -diguem- una constància pública i ha de tindre una presència pública important, però nosaltres estem absolutament oberts a fer una gestió mixta d'això.
Els ho vaig explicar a.
.
.
, ho he explicat en diferents llocs en els quals he estat, a fer una gestió mixta.
I en esta gestió mixta, perquè considerem que a nosaltres, com a administració i com a servei al ciutadà, ens interessaria, nosaltres diem que seria molt oportú que Ecoembes, que és una entitat amb molt de múscul, amb molta experiència, amb molta capacitat i amb molta potència, poguera participar en això.

Ens pareix que cap on va la gestió dels residus, cap al futur, implica necessàriament que el que és l'ordenació del sector -i Ecoembes és un element clau en el sector- haurà d'anar reorganitzant-se i haurà d'anar modificant les seues posicions.

Per tant, nosaltres diem: creiem que a Ecoembes li pot interessar, a nosaltres ens interessaria.
Per tant, si Ecoembes el que veu retallat és un 20% del seu volum de moviment d'envasos, que no siga això tampoc una pèrdua de tot el volum, sinó que siga una reconversió i que possibilite.
.
.
, això, que possibilite que Ecoembes puga entrar en este sistema.

Perquè al final hi ha una qüestió també molt important, que és que quan nosaltres diem: s'ha tocat sostre en això.
.
.
És a dir, Ecoembes porta en determinats llocs setze anys, díhuit anys treballant en este model.
.
.
, en el model actual.
Segons les enquestes que tenim, el 99% de la població té punts de recollida del SIG, és a dir, té contenidors.
.
.
, el 99% té contenidors molt a prop, molt a prop de la seua vivenda.
Díhuit anys, 99%, molt a prop.

Ecoembes es gasta anualment 26 milions d'euros en la promoció de comportaments als ciutadans adequats per tal d'afavorir que la gent participe.
Díhuit anys, 99% a prop, 26 milions anuals i els resultats no passen del 25%.
Per tant, és evident que hem de fer una altra cosa, que hem de fer les coses d'una altra manera, perquè això són dades d'Ecoembes.
Estes no són ni nostres.
Estes són d'Ecoembes, i no ix.
Per tant, este és el que nosaltres considerem que explica esta iniciativa, que torne a dir, estem absolutament decidits a tirar avant i, més que decidits a tirar avant encara, a fer-ho amb tot el món, a fer-ho amb totes les modificacions que siga necessari, amb totes les aportacions que siga necessari i, després, amb tot el control, com no podria ser d'una altra manera, que siga necessari.
Però és que els números no ens permeten dir alguna altra cosa, ni ens permeten enganyar.
Les xifres són prou.
.
.
, prou evidents.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Per a la rèplica, i per quatre minuts, té la paraula la representant del Partit Popular.
(Veus) No, yo voy a ir diciendo y, luego, si alguien no quiere, renuncia.
(Veus) Tiene razón, tiene razón.

¿Podemos pide réplica?
¿Ciudadanos?
¿Compromís?

La senyora Ferrer Matvieychyuc:

Senyor secretari autonòmic, en la seua segona intervenció ens ha donat encara més informació i més pistes del que suposa i.
.
.
, de les conseqüències encara més beneficioses d'aquest sistema, per tal de gestionar, de manera adequada i d'acord amb les directives europees i amb la legislació espanyola i l'estratègia de residus, els envasos.

Aquesta fracció, que si bé no és molt gran en percentatge respecte al pes, és molt important per al medi ambient urbà, com el medi ambient natural, i sobretot perquè és una fracció amb la qual s'està actuant sobre el model de consum.

Des del nostre punt de vista, és fonamental que la gestió dels residus siga transparent, que tinga un control públic efectiu, i creguem que aquest sistema propicia justetament això, que siga molt més transparent la gestió de residus d'envasos, que existisca un control públic, pot ser en col·laboració amb altres entitats que ja estiguen.
.
.
, o amb altres actors que ja estiguen en el sistema de gestió, però que existisca un control extern d'allò del número d'envasos, de les qualitats quant a materials d'envasos que ixen al mercat i, després, què passa amb eixos envasos, i on van a parar i com se gestionen.

També em sembla sorprenent com en estes últimes setmanes o mesos hi ha hagut aquesta mena de guerra de xifres que vosté comentava.
I una de les coses que he fet és mirar l'informe anual d'Ecoembes de l'any 2015, ¿no?
I apareix el número màgic del 74,8%, que resulta que el 74,8%.
.
.
, -jo el tinc ací en l'ordinador- el 74,8% es referix al 8%.
.
.
, bé, és referix exclusivament als envasos domèstics i envasos de plàstic, llaunes, brics i envasos de paper i cartó, que no tenen res a vore amb això que estem parlant i, per tant, tampoc és comparable amb el 25%.
Però queda molt bé per a fer demagògia, per a dividir l'opinió pública, per crear confusió i continuar amb l'opacitat, doncs això, jugar a eixes xifres que no tenen a vore amb allò que està proposant l'administració.
I ahí ja és quan comence a trobar-li l'explicació de per què li dien que podien duplicar la xifra.
.
.
Perquè, clar, no se referien al 74%, al 74,8%, sinó que feen evident la manipulació que després se fea a través del mitjans de comunicació quan se feen notes de premsa o declaracions, etcètera.

Per tant, des del nostre grup, a banda de portar-lo en el nostre programa electoral, estem absolutament en aquesta.
.
.
, -acabe en un segon- en aquesta línia de treball i li donem el nostre suport i li agraïm una vegada més la seua claredat meridiana per a explicar aquesta qüestió.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Grup Parlamentari Socialista, senyor Cerdán.

El senyor Cerdán Pastor:

A ver, cuando.
.
.
Bueno, entiendo perfectamente que no me haya respondido a muchas de las preguntas que le hecho, porque era una batería enorme y, bueno, digo yo que hablaremos más de este tema.

Pero sí quería hacer una apreciación en el tema de Ecoembes.
No, no es que me preocupe el futuro de Ecoembes.
Lo que sí me preocupa es si Ecoembes se va a partir en dos, porque habrá unos productores de determinados envases que aportan a ese sistema de gestión SDDR y, por lo tanto, no aportan a Ecoembes, ¿lo va a sufrir los municipios en una limitación de los iglús, en una limitación de los fondos públicos?
No es una afirmación.
Es una pregunta.
Acláremela, simplemente.
Es decir, ¿se va a descapitalizar Ecoembes al fraccionarse dos sistemas y el resultado será que tienen menos fondos para estos envases que no son atendidos por el SDDR?

Nada más.
Esa apreciación, porque, evidentemente, yo no soy defensor de Ecoembes.
Tampoco creo que haya que criminalizarlo.
Evidentemente, ha hecho una labor que es importante y que tiene que seguir siendo importante.
Fundamentalmente, coincido en el concepto de lo público, más público y menos privado.
Más público y, sinceramente, desde mi punto de vista, y ahora sí que es un punto de vista personal, menos mixto.
Y no sé si el SDDR es muy público sinceramente.
Tengo mis dudas.
Tengo también mis dudas, si es un proyecto muy público o hay determinada participación de entidades privadas.
Por ejemplo, los comercios.
No nos vamos a engañar.
No son entidades públicas, ¿no?
Por ejemplo, ¿no?

En fin, yo le animo a que siga explicando esto.
Le animo a que siga mostrando todos los datos posibles, porque le aseguro que son muchas las dudas y, evidentemente, habrá resuelto algunas hoy, pero no todas.
Y yo creo que es necesario claridad, contundencia y mucha, mucha pedagogía, porque el tema está todavía, en fin, lleno de contradicciones evidentemente.

Espero que sigamos hablando de estas cosas y aclarando el proyecto, afinándolo en la medida que corresponde y sacándolo, si es necesario sacarlo, si es así positivo para todos, con el menor margen de duda posible para la sociedad valenciana.

Gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Señora Díaz, por un tiempo de cuatro minutos.

La senyora Díaz González:

Gracias, presidente.

Para empezar, le quería decir que creo que, como alto cargo público que usted representa, no debería de pronunciarse en favor de ninguna empresa por muy de la Comunidad Valenciana que sea.

En cualquier caso, cuando usted habla que.
.
.
, dice y pone en mi boca palabras que yo no he dicho, afirmando que hablo en nombre de Ecoembes, le diré que hablo en nombre de fabricantes, envasadores, comerciantes, consumidores de los consorcios, de centros tecnológicos, de universidades y otras organizaciones.
Y le pongo un ejemplo.
Los gestores de reciclaje -que usted habla del sector del reciclaje- rechazan el sistema del Consell de retorno de envases.
La cámara de comercio rechaza el sistema de retorno de envases del Consell.
Los consorcios de residuos alertan de que el retorno de envases reduce sus recursos.
Las entidades supramunicipales consideran que el proyecto amenaza la sostenibilidad del sistema y eleva sus costes.

Y ya que ha nombrado Llíria -por cierto, en Santa Pola no gobierna el Partido Popular-, el alcalde de Llíria dice: Â«Lo importante aquí es concienciar al ciudadano de la importancia de reciclar y cambiar de hábitos.
Imponer nuevas fórmulas de recogida puede provocar más dispersión y esto no es positivo.
Â» Eso lo dice un alcalde de un ayuntamiento que usted ha nombrado como que está a favor.
Bueno, pues puede leerse el artículo y ver que no.

En cuanto a las universidades, supongo que conoce el informe que han hecho, en el que han participados varias universidades, cinco en concreto -dos de ellas, la Universidad Politécnica de Valencia y la Universidad de Alicante-, que dicen que el nuevo sistema de recogida de envases resulta siete veces más caro, y que el coste por familia del SDDR que impulsa el Consell pasaría de 5,33 a 37,6 euros al año y la tasa de reciclado crecería solo un 2,7%.

Que es verdad, usted tiene razón en una cosa.
Yo creo que cualquier cifra que hable de mayor reciclaje debe de valorarse positivamente, pero si el sistema es viable.
Porque aquí también hablaban de que quien.
.
.
, quien recicla, que debe de ser, digamos, recompensado y quien no lo hace, pues que sea castigado.
Pero es que en este caso, como ya le he indicado y he indicado en más de una ocasión en estas Cortes, aquí se trata de que quien recicla, también resulta que está pagando, y además una doble tasa, porque por los envases ya se paga, de hecho, una tasa de reciclaje -que va en los envases- y ahora estamos hablando de diez céntimos que puede no recuperarse, y que hay personas que dejaran en el contenedor amarillo, que va a parar al mismísimo sitio que el SDDR, al mismísimo sitio, a las plantas de reciclaje.
No me diga que no.
¿Está diciendo que hay que reutilización?
Usted mismo, en esta comisión, afirmó que no había reutilización en el SDDR.
Si no es así, le diría que lo corrigiera.

Luego, decirle que, efectivamente, me reuní en octubre, me reuní con Ecoembes, me reuní con Envase y Sociedad, me reuní con Ecovidrio, me.
.
.
(Veus) Bien, es que yo no soy alto cargo, ¿de acuerdo?
Yo no soy un alto cargo del Consell, no soy secretaria autonómica y yo me he reunido también con Cavecova, me he reunido con muchísimos sectores que se podrían ver afectados y traslado lo que ellos me han planteado.

El tema del plan, que dicen que presentaron en septiembre, a mí me lo contaron en octubre.
Otra cosa es que me lo presentaran a mí.
A mí no me lo tienen que presentar.
Se lo tienen que presentar a usted.
Si no les consta, ya es cosa suya.
Yo supongo que ellos se encargarán.
.
.
, que ellos se encargarán de verificar lo que ellos están diciendo, supongo.
No es cosa ni suya, ni mía.
Usted está.
.
.
, digamos que desmintiendo.
.
.
, o sea, mejor dicho, diciendo que no han hecho algo.
.
.
Pues supongo que se encargarán de desmentir lo que usted dice.
Y si no, pues entonces tendrá razón.

Pero, por favor, le pediría que no diga si nosotros estamos de acuerdo o no estamos de acuerdo.
Nosotros le estamos planteando problemas y cuestiones que la sociedad valenciana se está planteando.

Por cierto, una muy importante,.
.
.

El senyor vicepresident:

Vaya terminando.

La senyora Díaz González:

.
.
.
¿cómo de altas van a ser las murallas de la Comunidad Valenciana para el turismo de envases?
Y me explico, las personas que vienen de fuera a la Comunidad Valenciana y que traigan envases, ¿esos envases los podrán llevar a los comercios para devolver cuando no han sido comprados aquí?
¿O las personas que trabajan fuera de la Comunidad Valenciana, como en Albacete, por ejemplo, que hay muchas personas de la Comunidad Valenciana que trabajan en Albacete, y puedan comprar allí envases, luego…

El senyor vicepresident:

Señora Díaz.

La senyora Díaz González:

…los devolverán aquí y entonces serán recompensados por algo que…

El senyor vicepresident:

Señora Díaz.

La senyora Díaz González:

…cuando no han pagado la tasa?

Es que son cuestiones…

El senyor vicepresident:

Vaya, vaya terminando, por favor.

La senyora Díaz González:

…de la sociedad valenciana.
¿De acuerdo?
No es una cuestión de estar en contra del SDDR, es una cuestión de que ustedes no clarifican absolutamente nada.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Senyor secretari autonòmic, ara per temps de quatre minuts, té la paraula.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Començant per… En fi, jo no sé exactament quines són les contradiccions que hem deixat ací posades.
Jo estic disposat a resoldre totes les contradiccions.
He intentat contestar a tot el que se m'ha preguntat, alguna cosa m'hauré deixat.
Ho lamente.
Però, en tot cas, recorde que m'ha comentat una cosa sobres les xifres.
Les xifres que nosaltres movem, les dels 7 milions d'envasos, 2 milions d'envasos, això està calculat a partir del que els productors diuen que posen en el mercat, que és una qüestió oficial objectiva.
.
.
(Remors) No, no, no, jo no sé, li ho estic explicant.
I el retorn que nosaltres tenim d'això, els 2 milions vénen de les dades, oficials també, de les nostres plantes al País Valencià.
Per tant, són dades, ahí estan les dades.

Sobre el tema d'Ecoembes, no s'ha de fraccionar en absolut perquè Ecoembes el que en tot cas farà serà que gestionarà una part del que gestionava i el 20% no ho gestionarà Ecoembes, vull dir, ho gestionarà el sistema i Ecoembes gestionarà el 80%.

Jo li vaig a dir només una xifra.
Després de les reunions que hem tingut amb Ecoembes ens han proposat la instal·lació de 4.
000 nous contenidors al País Valencià.
Vull dir que no crec que hagen de patir pel tema de la instal·lació de contenidors per part d'Ecoembes, no es fraccionarà i la qüestió no està en això, sinó en realitat que Ecoembes i tots els gestors paguen realment per tot el que gestionen, cosa que fins ara no passava.

I després, quant a gestió privada d'SDDR, no anem a competir ací a vore qui és.
.
.
Jo el que dic és que nosaltres estem oberts que la gestió puga ser mixta, pensem que ha d'haver un nucli privat, un nucli públic, però que la gestió pot ser mixta.
I, en tot cas, és evident que, encara que la gestió mixta, el que és el sistema de gestió, després és evident que els comerços seran privats, clar, els comerços seran privats i hi haurà un sector privat que estarà lligat.
Però jo al que em referisc és al gestor del sistema, no a les botigues, no als distribuïdors o no als productors.
No anem a socialitzar la Coca-cola, per dir alguna cosa, estem parlant només del gestor del sistema.

I quant a les afirmacions d'això, és de veres que vostés no governen en Santa Pola, però és que ha sigut per unanimitat de l'ajuntament, i vostés sí que tenen representació en Santa Pola.

El tema de Llíria és una moció aprovada per unanimitat de l'Ajuntament de Llíria, més enllà de la declaració.
És a dir, vosté ja sap que en el tema este de traure retalls se'n poden traure de tot tipus.

Després és de veres que existixen estos informes de Envase y Sociedad, és de veres.
Però vosté ha de saber que Envase y Sociedad es una fundació d'Ecoembes.
Per tant, els informes de.
.
.
(veus), sí, sí, sí…, sí, sí, d'Ecoembes, d'Ecoembes, finançada per Ecoembes, finançada per Ecoembes.
No, no, vaja, aixina.
Envase y Sociedad està finançada per Ecoembes.
I, per tant, esta és la qüestió.
Vull dir que quan vosté diu Â«un informe de Envases y SociedadÂ» és un informe d'Ecoembes i pot mirar vosté qui finança Envase y Sociedad.

I l'altra qüestió que vosté planteja són els resultats d'este informe.
Jo li vaig a dir una cosa només.
Este informe es basa, l'encariment es basa en una gestió dels envasos que considera que en els comerços estaran 19 segons per gestionar cadascun dels envasos que els hi arribe i que cada metre quadrat de botiga val 63 euros, cada metre quadrat de lloguer, i que la instal·lació de màquines són 200 metres quadrats.
I, per tant, llavors, amb esta suma, a Envase y Sociedad li eixen els resultats que li eixen a vosté.
Però no són reals, perquè estan basades amb dades que no tenen res a vore en la realitat.
Ni els metres quadrats de lloguer de les botigues són 63 euros ni -no, li ho conte jo, li ho conte jo- ni tampoc per agarrar una ampolla i tirar-la en la bossa es gasta 19 segons.

I l'última cosa que vull dir.
.
.
No, no la dic perquè se m'ha acabat el temps, ja ho veig.

El senyor vicepresident:

Molt bé.
Moltes gràcies.

Compareixença de la consellera d'Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural, que fa el secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic, senyor Julià Álvaro Prat, per a explicar què pretén fer la conselleria amb la societat pública Reciclatge de Residus La Marina Alta, SL, i amb la gestió dels residus sòlids a la Marina Alta, sol·licitada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 24.
878), a la qual s'acumula la sol·licitada pel secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic, a petició pròpia (RE número 26.
438)

El senyor vicepresident:

Passem al punt següent, que és la compareixença en relació amb la planta de reciclatge de residus de la Marina Alta i amb la gestió de residus sòlids de la Marina Alta, que ha sol·licitat el Grup Parlamentari Popular.

Tranquil, tranquil.
Quan vullga, té la paraula.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Molt bé.

Bona vesprada de nou.

Bé, jo voldria -moltes gràcies-, voldria començar dient, començant la resposta a esta compareixença recordant que és un tema que la nostra consellera ja va contestar en un ple no fa massa.
És una qüestió, diguem, prou tancada, en la qual ha hagut un determinat debat, i jo vaig a fer una primera intervenció ajustant-me molt bé al que són les qüestions objectives de tot el procés, i després podrem entrar en el que els diputats consideren.

Hem d'arrancar en l'article 32 de la Llei 1/2013, de 21 de maig, de La Generalitat, de mesures de reestructuració i de racionalització del sector públic empresarial i fundacional de La Generalitat.
I a partir d'este article, a través d'una subhasta pública, s'adjudicava a Cespa el 51% de les accions de VAERSA en la Societat de Reciclatge i Compostatge de Piedra Negra, que és, diguem la segona pota que està embolicada o, diguem, adjunta al tema que ací ens ocupa, eh.
Perquè eixe article 32 és el que després hem d'acabar desembocant.

I s'adjudicava a Cespa el 51% de VAERSA, en Societat de Reciclatge Piedra Negra per import de 5,2 milions d'euros.
I dins d'eixe mateix article 32, a banda de la societat de Piedra Negra, s'establia l'obligació per part de l'empresa pública VAERSA d'alienar les accions de les quals disposava en reciclatge la Marina Alta, Societat Anònima.

Del que es tractava en eixe moment era d'una determinada iniciativa -i això és en el que ara no vaig a detindrem-, una determinada iniciativa que pretenia d'alguna manera recaptar uns determinats diners d'estes empreses i que anaven a.
.
.
, que arribaven a les arques de La Generalitat i d'alguna manera d'incrementar els ingressos.

En eixe moment el Partit Popular, que era qui governava, va decretar esta llei, i coneixia que en eixe moment, en eixa època, a nivell de la comarca de la Marina hi havia malestar per esta venda d'accions, però.
.
.
, perquè els mateixos problemes que d'alguna manera s'han anat generant ja es van plantejar en aquell moment, i ja des dels ajuntaments ja va haver-hi resistència perquè això es fera, però es va fer, però es va fer.
Es va fer perquè es va considerar que tocava fer-ho.
En fi, jo no vaig a entrar en estes qüestions, si no és que després vulguem ampliar, diguem, el detall en este sentit.

Des de l'oposició hi va haver també prou resistència en eixe moment que es fera eixa alienació de les accions, però al final es va fer.

I va ser este govern, va ser este govern qui en la llei d'acompanyament dels pressupostos de 2016 va modificar l'article 32 de la Llei 1/2013 per tal de revocar eixa iniciativa d'alienar les referides accions de reciclatge de la Marina.
Val?

Per tant, diguem, la primera qüestió que crec que s'ha d'explicar en tot este procés és que es va fer eixa reversió, diguem, eixe pas enrere, perquè és de veres que hi havia un malestar, que nosaltres ja d'alguna manera o que l'oposició ja havia detectat, i havia denunciat i havia criticat en el seu moment, hi havia un malestar en els ajuntaments, que d'alguna manera el que veien és que perdien el control d'un ens que els estava sent útil per tal de gestionar els residus en aquella comarca.

Bé, jo francament li vaig a dir que nosaltres tampoc no haguérem ni venut Piedra Negra, ens pareix que molts dels problemes que tenim ara en eixa zona de Xixona, en l'àrea del consorci, van lligats a estes qüestions.
Però, bé, però això ja és una altra qüestió.

I en eixe moment, quan es genera això, el que es planteja és que.
.
.
, del que sí entrem a parlar, fet ja este preàmbul, és d'este hipotètic real deute que determinats ajuntaments, que estos ajuntaments de la Marina tenen amb via reciclatges de la Marina, amb FCC.

Vull explicar per contextualitzar bé la situació que els municipis de la Marina Alta pertanyen al Consorci A1, del qual forma part la mercantil reciclatges de la Marina, societat anònima, i de la qual VAERSA té el 93%.
Estos ajuntaments recullen el seu fem i a través de la planta de transferència de Dénia ho porten al Campello, que es una planta de FCC.
Val.

Fins l'any 2014 els ajuntaments pagaven, tant la transferència, com el transport, com el tractament a reciclatges la Marina, que era qui feia els pagaments a FCC.
I a partir de 2015, és a dir, a partir de l'any passat, ja el pagament del que és tractament es fa directament amb FCC i el que és la transferència i el transport es continua fent a través de reciclatges la Marina.
Això és també com funciona.

Quin és l'element clau d'esta situació i què és el que ens porta ací?
El que ens porta ací és que té una dada que és imprescindible per tal d'entendre el que està passant, que és que l'any 2011 el consorci va aprovar no actualitzar les taxes de tractament de residus, no es va actualitzar en 2011 i es va perllongar la no actualització també a 2012.
La qual cosa durant dos anys es van estar pagant per part dels ajuntaments, per part del consorci, via reciclatges la Marina, que recordem que en eixa època reciclatges la Marina era qui pagava a FCC, que era estrictament intermediari, se li estava pagant unes taxes que estaven per baix del que estava estipulat, perquè en el conveni el que marcava és que.
.
.
, en el contracte el que marcava és que estes taxes s'actualitzarien any darrere any, és a dir, s'actualitzen tots els anys.
Però això en 2011 i en 2012 no es va fer.

Al remat, què va passar?
Que els tribunals van acabar sentenciant que hi havia un deute dels ajuntaments amb FCC per valor d'1,5 milions d'euros.
I era un deute dels ajuntaments, perquè qui feia.
.
.
, reciclatges la Marina al que es dedicava era estrictament a fer d'intermediari i quan se li pagava amb les taxes actualitzades, pagava amb les taxes actualitzades, i quan aquells dos anys se'ls hi va deixar de pagar amb les taxes actualitzades, es va pagar sense les taxes actualitzades.
Per tant, esta és la qüestió.

I ara ja este deute és al que s'ha de fer front per part dels ajuntaments.
I ací el que es dóna és que, sense que res tinga a vore, i això crec que és molt important que quede clar, sense que res tinga a vore amb la gestió d'estes taxes, reciclatges la Marina té un determinat romanent econòmic que és d'aproximadament també un milió i mig d'euros.
Però que quede clar.
.
.
, vull dir, perquè això sí que és molt important entendre-ho, que no té res a vore el milió i mig de més que té de remanent VAERSA, que el tindrà en funció del que siga, amb el deute dels ajuntaments.
No és que reciclatges la Marina s'haja quedat el milió i mig que els ajuntaments deuen i no li haja pagat, no té res a vore amb això.
Val?
Este milió i mig no té res a vore amb l'altre.
Però VAERSA, que és qui té el 93%, com diem, de les accions de reciclatges la Marina, el que sí té clar, donada la situació esta de malestar entre els ajuntaments, uns més i altres menys, que es veuen en la situació d'haver de fer front a uns pagaments que.
.
.
, i més en esta situació en què els ajuntaments i el que no són els ajuntaments estan quant a disposició econòmica, esta mala situació és la que genera este malestar del qual reciclatges la Marina d'alguna manera és un agent complementari, però en el que està absolutament implicat.
No implicat com a responsable, però sí implicant en tant que este milió i mig d'euros, i això sí que és una cosa que és evident, este milió i mig d'euros que té reciclatges la Marina, fruit de la seua gestió en la comarca de la Marina Alta, se li pot dir moralment, se li pot dir èticament, se li pot dir econòmicament, és evident que eixos diners, eixe romanent ha d'invertir-se en els pobles de la Marina, perquè s'ha generat en la gestió del fem dels pobles de la Marina.

Per tant, és evident que si es disposa d'uns diners en reciclatges la Marina, s'han d'invertir en els pobles de la Marina Alta.

Alta cosa és, altra cosa és que estos diners hagen de servir per pagar un deute que tenen els ajuntaments amb FCC, reconegut judicialment, i que l'empresa que té este milió i mig no té cap tipus de responsabilitat en la generació d'este deute, que -torne a dir- és perquè el consorci va decidir any 2011 i any 2012 no actualitzar les taxes.
Val.

En esta situació en què jo m'he trobat també, perquè VAERSA depén de la nostra secretaria autonòmica i, per tant, portem treballant prou de temps en esta qüestió, és evident que nosaltres diem que s'han de buscar fórmules, perquè nosaltres el que sí que tenim clar, ho té reciclatges la Marina, ho té VAERSA, és que este milió i mig de romanent, com no podria ser d'una altra manera, s'ha d'invertir en el que és la gestió del fem dels pobles de la Marina Alta.
I en això estem, és a dir, en buscar fórmules per tal de fer esta inversió.

Despús-ahir, sense anar més lluny, hi va haver una reunió del consell d'administració de reciclatges la Marina Alta, com vosté sabrà perfectament, vostés sabran perfetament.
I, per tant, allí es van plantejar….
, perquè en això el consell d'administració de reciclatges la Marina Alta dediquen un percentatge altíssim del seu temps a discutir d'esta qüestió des de fa ja molts mesos -això ho sap millor que jo segur, però és aixina-, a buscar algunes fórmules per tal de satisfer esta necessitat.

Fins i tot es va plantejar la possibilitat de buscar alguna fórmula realment de dir: bé, posem damunt la taula la possibilitat que estos diners servisquen… -vull dir, no ens tanquem ni això, si ho podem discutir damunt la taula-, que estos diners puguen servir per eixugar este deute directament.

Però, clar, es plantegen dos qüestions bàsiques que no es van resoldre el dia 28 i que jo crec que no tenen solució, que és: ¿com va a ser reciclatges la Marina un prestador, un prestatari dels ajuntaments perquè paguen un deute?
No es pot fer.
En paral·lel, uns ajuntaments que en alguns casos tenen els seus comptes en la situació en què els tenen, ¿poden implementar, poden augmentar el seu deute, en este cas, amb reciclatges…?
En fi, que és una, diguem, una… un disseny alambinat que no pareix que siga la solució.

És a dir, en la reunió del dia 28 va quedar damunt la taula, com a mostra, diguem, de disposició a fer-ho, però no es va trobar la via per a fer-ho, perquè jo crec que no existix.
Com a alternativa, per això que deia jo de voluntat de posar els diners a disposició de qui és el seu usuari, perquè al cap i a la fi a reciclatges la Marina -ho torne a dir, 93% VAERSA, per tant, és una… és una empresa 7% dels ajuntaments, per tant, és una empresa pública, i no és una qüestió de fer negoci, sinó que (inintel·ligible) … han d'estar a disposició de qui necessita els seus serveis-, fa diferents plantejaments per tal de buscar fórmules.
I la receptivitat dels ajuntaments en general és alta, perquè són coses que poden ser operatives.

I jo li vaig a plantejar el que es va plantejar el dia 28 i que jo crec que està podent donar les soluciones.
La solució bàsicament era: en la Marina Alta es generen aproximadament 30.
000 tones a l'any de restes de poda i aproximadament també 25.
000 tones d'orgànica, de restes orgànica, fruit del que és el canal Horeca, és a dir, de tot el que són les instal·lacions hostaleres, bars, restaurants i tot això.

Llavors, es busquen fórmules, es plantegen fórmules de dir: nosaltres ens impliquem en buscar fórmules i en buscar sistemes de recollida de poda i de recollida d'orgànica separada.
I d'això, diguem, assumix una part del cost, assumix una part del cost reciclatges la Marina Alta per tal de facilitar una aportació de material que vinga a complementar una segona cosa, que és la possible instal·lació de plantes de compostatge per al camp bàsicament, per a les explotacions agràries.
I es fa un plantejament de dir: una planta de compostatge que podia tindre un cost…

M'he deixat una qüestió ara que me n'adone.
La primera cosa que s'ha fet ja és…, la primera cosa que s'ha implantat…, i això ja està adjudicada fins i tot, ja està adjudicada i, per tant, en procés d'implementació, que és renovar…, dedicar 225.
000 euros, si no m'enganye -el pico igual me'n vaig-, però 220.
000 euros a, diguem, a renovar el que és la instal·lació de la pròpia planta de reciclatges de la Marina Alta, de la planta de transferència per tal de millorar el que és el sistema de cintes i, per tant, millorar el que és la gestió del fem.

I això se li afegeix el que jo deia d'implicar-se en la gestió de la recollida de poda a banda d'estes 30.
000 tones i les 25.
000 tones d'orgànica del canal Horeca per tal d'anar també a una altra instal·lació que pot donar a mitjà termini uns beneficis al consorci, a reciclatges la Marina i, per tant, al consorci i, per tant, als ajuntaments, que són una planta de compostatge dedicada a les explotacions agràries, al compost agrari.

És una inversió que se'ls planteja…, se'ls planteja una inversió de 2,5 milions d'euros que costaria la planta, de la qual reciclatges la Marina es faria càrrec d'aproximadament 1 milió d'euros, faria esta inversió en planta de compostatge, per tal que -amb la comercialització després del compostatge- això generara…, es poguera amortitzar i, per tant, acabara generant un benefici per als ajuntaments.
I esta és la primera opció.

I després se li fa una segona, que és la que, diguem, va ser rebuda, diguem-ho aixina, amb més acceptació per part dels ajuntaments que formen part de reciclatges, que és invertir en una planta de carbó hidrotermal, que servira per a generar un compost, que és molt potent quant a força calorífica, perquè és un carbó al qual se li lleva tot el que són els components amb menys potència calorífica i que pot generar una…

Això és una inversió d'aproximadament 4 milions d'euros, dels quals també reciclatges de la Marina el que diu és: nosaltres fem una aportació d'este milió d'euros, que se suma als 220.
000 del sistema de cintes que ja hem modificat, i ens deixem un romanent d'uns 200.
000 euros d'estos que tenim per tal de poder fer esta gestió, però invertim tot el que tenim en coses concretes cap als ajuntaments.

I això també és una via que es veu com a una possibilitat d'amortitzar la planta, d'amortitzar estos 4.
700.
000 euros que costaria la planta, amortitzar-ho en un període d'aproximadament quatre anys i mig, que és l'estudi que se'ls hi planteja, se'ls hi presenta, i que jo tinc ací que podria…, podrien servir per a detallar-lo.
Però se'ls planteja i es diu: a partir del quatre anys i mig, això podria generar un plus d'ingressos pels ajuntaments que poguera vindre d'alguna manera a compensar tot el que s'ha de…, tot el que s'ha d'anar, diguem, tornant de deute a FCC.

Bé.
Aixina estan les coses.
És a dir, que la disposició de reciclatges la Marina, la disposició de VAERSA, la disposició de la meua secretaria autonòmica és la de resoldre, en la mesura dels possibles, perquè sabem que és una costera important la que tenen els ajuntaments, alguns ajuntaments sobretot, que tenen de fer aportacions grans quant al deute a FCC… Però tenim clar que el deute d'una manera lineal no es por fer front a través d'estos diners, perquè objectivament una cosa no té res a vore amb l'altra, però sí que tenim disposició absoluta perquè tots els diners del romanent de reciclatges vagen invertits als pobles de la Marina.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Per temps de huit minuts, el Grup Parlamentari Popular.

El senyor Bertomeu Vallés:

Moltes gràcies, president.

Bona vesprada, senyor Álvaro.

En primer lloc, vaig a intentar no repetir el que vosté ja ha dit perquè ho ha explicat molt bé.

Però sí que n'hi han una sèrie de qüestions que jo trobe que…, o a la millor vosté no té la informació exacta.
És una qüestió que jo conec bé, perquè estava d'alcalde en Teulada quan es produïa tota esta situació i que tal volta n'hi hagen alguns aspectes que siga convenient que vosté tinga coneixement.

Perquè realment jo em pensava que després d'haver aprovat vosté eixa modificació en l'any 2015, que la solució la tenien fàcil.
I de fet, la solució era molt fàcil i és molt fàcil.
Però, clar, si vostés no es reunixen amb els alcaldes que li demanen una reunió a la consellera…, a la consellera li han demanat una reunió diversos alcaldes per a tractar esta qüestió.
Si no es reunixen amb ells i, per tant, no saben de primera mà què és el que està passant, difícilment van a poder vostés trobar una eixida a esta qüestió.

La primera puntualització que li tinc de dir és que vosté ha dit que eixe romanent que té l'empresa reciclatges de residus és fruit de la gestió fet per part de l'empresa.
El primer que li vaig a posar en interrogant és que eixa empresa, encara que siga una societat mercantil, és una societat que es va constituir en l'any 1996 i que realment a dia de hui no té cap sentit que tinga la naturalesa jurídica que té de societat mercantil, perquè està fent un servei públic, que és el tractament i la recollida de residus sòlids.
I, per tant, deuria haver tingut…, o deuria de tindre, a dia de hui, una forma jurídica totalment distinta.
La societat mercantil no té cap sentit.

I li dic això no com a opinió meua, sinó fruit també d'un informe jurídic, que no sé si vosté tindrà o no còpia o coneixement d'ell, que varen signar dotze secretaris d'ajuntaments de la Marina Alta, en el qual es tractava esta qüestió amb molta profunditat respecte també d'eixe caràcter del romanent que tenia l'empresa.
Perquè eixe romanent que té l'empresa és fruit única i exclusivament de les aportacions que han fet els ajuntaments de la Marina.
No té cap altre ingrés.

Per tant, és fruit de les taxes que els veïns de cada un dels municipis paguen a l'ajuntament i l'ajuntament després li paga a Reciclatge de Residus de la Marina Alta.
Per tant, eixe milió quatre-cents i escaig mil d'euros són diners que han eixit de la butxaca del veïns de la Marina Alta.

Per tant, el que no es pot fer és demanar-los que paguen dos voltes pel mateix.
¿Per què li dic açò?
Perquè resulta que eixa quantitat que vostés… que aquí s'ha comentat, evidentment, quan naix o quan es demana, és d'uns anys, els anys 2011 i 2012, en els quals no hi ha cap relació jurídica entre els ajuntaments i FCC.

I de fet, el problema no s'ha plantejat abans de la nova legislatura.
El problema s'ha plantejat ara.
I s'ha plantejat ara perquè en el consorci A1, en el qual la majoria dels representants ara són d'un signe polític distint al del Partit Popular, han votat a favor d'admetre un recurs de reposició que va interposar l'empresa Reciclatge de Residus de la Marina Alta pel qual es canviava el deutor d'eixos anys 2011 i 2012, perquè ja es van emetre unes liquidacions i unes factures adreçades a Reciclatge de Residus de la Marina Alta perquè ho pagara Reciclatge de Residus de la Marina Alta i no els ajuntaments.

I, clar, eixe recurs de reposició que es va interposar en l'any 2014, trobe que va ser, es resol en l'any 2015, no, en l'any 2016, en març de 2016 i es resol en el sentit de dir: Â«No, açò no té de pagar reciclatge de residus, açò ho tenen de pagar cada un dels ajuntaments que formen part.
Â»

I, clar, això és una solució absolutament injusta; injusta perquè no es correspon amb les aportacions que han fet cada un dels veïns.
Però és que a més d'injusta, entenem que és una resolució que potser il·legal.
I jo tinc ací un informe d'una secretaria d'un ajuntament que diu que no es poden pagar eixes factures, perquè no n'hi ha…, no consta una relació contractual pels exercicis 2011 i 2012 entre l'ajuntament en concret i FCC.
No consta eixa relació contractual.
Per tant, no poden pagar-ho.
És que encara que vullguen, els ajuntaments no poden pagar-ho.

¿I què està passant, la qual cosa és una situació molt curiosa?
Que inclús els ajuntaments que en la junta de govern del consorci A1 varen votar a favor d'admetre el recurs de reposició, entre altres, ajuntaments grans de la comarca, doncs allí varen votar a favor d'admetre el recurs de reposició -la qual cosa implicava que, per tant, tenien de pagar les factures que els presentaren-, estan tornant les factures, la qual cosa ja és absolutament de bojos, és d'un absurd màxim.
Per un costat vote a favor d'admetre el recurs de reposició i, per un altre costat, quan m'arriba la factura la torne.
Per què?
Perquè això no es pot defendre davant dels veïns de la comarca de la Marina Alta baix ningun concepte.

Per un costat, jurídicament, pareix ser, segons l'opinió dels secretari i dels interventors, que no es pot pagar, perquè no hi ha cap relació contractual i no es pot pagar a una empresa privada per unes factures que es presenten del qual no hi ha cap tipus de relació, això és absolutament impossible.
I, al mateix temps, és una situació totalment injusta pel que correspon a l'esforç que fan cadascun dels veïns de la comarca de la Marina Alta.

Pense que vostés ho tenen relativament fàcil.
No entenc per què no fan el que cal fer, que és assumir el pagament de les factures que de manera correcta es van girar en el seu moment perquè ho pagara l'empresa de reciclatge de residus.
Quan en 2014 això es presenta hi havia una llei que sí que obligava a la venda de les participacions que tenia VAERSA amb eixa mercantil.
Però el problema o l'impediment que hi havia vostés el van eliminar, el van eliminar amb la derogació parcial d'eixe article 32.
Una vegada eliminat eixe obstacle no té cap sentit que vostés no ho paguen, que l'empresa de reciclatges de residus no pague eixes factures quan té a més un milió i mig d'euros que són única i exclusivament fruit de les aportacions dels ajuntaments de la Marina Alta.

Per tant, la solució és molt simple i vostés la tenen totalment a la seua mà.
I poden resoldre una qüestió i un problema que en estos moments ja està en els tribunals, perquè s'ha recorregut contra eixa actuació que ha fet la junta de govern del consorci A1.
I és una llàstima que no es puga arribar a una solució de consens acceptada per tots i que, per tant, ens portaria a tindre una solució justa absolutament per a tots.

Jo el que li demane és que es pose en contacte la consellera o vosté amb cadascun dels alcaldes dels ajuntaments que evidentment han denunciat esta situació que és absolutament inacceptable.
I que, per tant, intenten sentar-se a la taula i que busquen eixa solució.

El senyor vicepresident:

Molt bé.
Moltes gràcies.

Per temps de quatre minuts, la representant de Podemos, Beatriz Gascó.

La senyora Gascó Verdier:

Gràcies, senyor president.

Gràcies, per la seua compareixença senyor Álvaro.

Doncs, és de veres que tota esta trama de deutes costa un poc de seguir.
Però la pregunta que em ve al cap és si Reciclatges de Residus de la Marina Alta es fa càrrec de la gestió del fem a la Marina Alta a partir de 2013, per què VAERSA ven la seua part a eixa mercantil si havia de vore amb el nivell, l'altíssim nivell de deute que tenia VAERSA i que continua tenint -de fet ens agradaria també saber si ja se sap més o menys el nivell de deute que té VAERSA- i si el nivell de deute tenia alguna cosa a veure amb la gestió, les polítiques de gestió, amb el tipus de gestió que es duia a terme d'esta empresa pública, que sembla que en lloc d'haver tingut com a objectiu vetllar pels interessos dels valencians i les valencianes, sent una empresa pública, més bé ha sigut un altre dels tinglaos que algunes persones han utilitzat per a benefici propi o almenys això va aparéixer en la premsa en la utilització immoral, des del meu punt de vista, de targetes, cotxes, etcètera, en dies de vacances i no relacionades directament amb la funció que la direcció d'eixa empresa pública tenia.

Aleshores, quina és la relació directa entre eixe nivell de deute de l'empresa pública i la cessió d'eixa gestió a una mercantil creada pels alcaldes?
No dubte de la millor de les intencions per part dels alcaldes per a dur a terme eixa gestió.
El que tampoc entenc és per què una part d'eixa gestió, que és el tractament, deixa de reconéixer la coma deute propi i deixa de pagar-la.
I per això se genera, entenc, pel que vosté ha contat, entenc que se genera eixe nivell de deute de un milió i mig d'euros.

Aleshores, pense que és important també definir responsabilitats a l'hora d'entendre qui ha de pagar eixe deute.
El senyor Bertomeu planteja ara un escenari prou diferent, el que passa és que és de veres que tenint en compte eixe nivell de deute públic que té VAERSA, a la fi podem suposar que la forma de gestionar que ha tingut eixa empresa en molts casos no ha sigut la millor i no ha sigut sempre en benefici dels interessos dels valencians i les valencianes.

En tot cas som conscients que la gestió de residus és una de les àrees més difícils de la seua secretaria autonòmica entre altres coses perquè, com vosté bé ha descrit ja en la compareixença anterior, les coses no sols s'han fet malament és que s'ha fet realment, sembla, amb un nivell quasi d'intencionalitat, d'irresponsabilitat.
I prova d'això són els soterraments il·legals i el nivell de contaminació dels nostres aqüífers i, per desgràcia, les conseqüències que pagaran les generacions futures durant molt de temps.

Aleshores, les preguntes que ens suscita aquesta situació són més bé relacionades amb el model de gestió de residus que hi hagut fins l'entrada del nou govern.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Per temps de quatre minuts, la representant del Partit Ciudadanos té la paraula.

La senyora García Jiménez:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies i benvingut, senyor Álvaro, per estar ací, per la seua presència i per la seua predisposició que sempre té a l'hora que el citem ací i està explicant-nos les coses prou tranquil·lament i clarificadores.
Però, clar, hi ha unes coses també que estic igual que els meus companys, tenim un poquet de dubte i el dubte està sempre en el mateix.

A vore.
Jo des de Ciutadans el dubte és: el consorci en un moment donat, des de 2011 a 2012, viu de congelar les taxes i que se mantinga tot en una taxa fixa o una determinada quantitat, la qual cosa el que s'està fent en dos anys és tindre un deute d'un milió i mig.
Però, no obstant això, el servei públic, en este cas és reciclatges de la Marina Alta, veu que té un benefici d'un milió i mig.

Per tant, jo no entenc si tu tens un deute d'un milió i mig, o siga, si al final el que deuen els ajuntaments és un milió i mig, però l'empresa esta pública, el servei públic este té un milió i mig, per què ara vol cobrar-li al ajuntament, que també és un servei públic, i no se pot reinvertir o pagar el deute eixe que té els ajuntaments sinó tipus compensació, perquè ha tingut uns guanys, ha tingut uns guanys i supose que haurà sigut per la venda d'estos subproductes que està tenint, de plàstics, paper, cartró, metalls i tot això que tenia esta planta o també per energia sobrant que també està aixina.

Aleshores, el nostre dubte és si se pot compensar eixe deute.
I si no se pot compensar eixe deute, jo sé que per la venda de tots estos productes també se té uns guanys, si se podria d'alguna forma a eixos ajuntaments que no pagaren tanta quantitat, perquè un milió i mig me pareix una quantitat excessiva hui en dia perquè puguen pagar els ajuntaments.
Que no paguen els ajuntaments, que paguen les persones que estan ahí fent el reciclatge.

I, clar, les persones quan reciclem el que volem d'alguna forma és que se mos mantinga un poquet el preu o es congele, perquè això mos ve bé a tot el món.
Però si damunt mos diuen, Â«no, no, ara heu de pagar mésÂ», la gent el que farà és reciclar menys, perquè és el concepte este que tenim ací en la Comunitat Valenciana, que conforme més paguem diguem que reciclen uns a altres i mos fiquem eixa pega, que ací estem a favor, a favor de reciclar, però seria buscar una forma viable per a fer-ho.

Les formes que vosté ha comentat de facilitar plantes de compostatge o l'altra de la planta de carbó, a nosaltres mos pareix estupend, perquè són vies alternatives o vies ecològiques enfront d'esta situació.
Però mirar a vore si poguera almenys compensar des d'un servei públic a un ajuntament que també és públic.
Això per ahí.

I després, res, si han pensat també, a banda de plantes de compostatge i carbó, vore altre sistema alternatiu també perquè açò poguera portar a bon terme, simplement perquè a l'hora de ficar-ho en marxa tinguera un benefici i poguera revertir també en els ajuntaments i se poguera congelar un poquet la taxa esta de reciclat que a tots mos està costant molta quantitat de diners.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Molt bé.
Moltes gràcies.

Per temps de quatre minuts, té la paraula la representant del Grup Compromís.

La senyora Ferrer Matvieychuc:

Moltes gràcies, senyor president.

Moltes gràcies, una altra vegada, senyor secretari autonòmic per la seua explicació d'aquest problema, d'aquest problema ara, d'aquest problema generat per la mala gestió que s'ha fet de la gestió dels residus.
Perquè és un exemple més de com amb decisions guiades més per la demagògia o el populisme i que tenen a vore igual amb cicles electorals, que queda molt bé això de anem a congelar no sé què, i després resulta que el qui vinga després que arree.

I, a més a més, en un context en el qual no sols estàvem assistint a una gestió ineficaç incompetent sinó també a, com comentava vosté, la Llei 1/2013, l'article 32, que des d'un posicionament ideològic apostava per la privatització de les empreses públiques.
Per una banda, dic, ideològica, perquè sempre sembla que el Partit Popular quan està en les institucions no vol gestionar sinó que vol privatitzar i, per una altra banda, perquè VAERSA, igual que moltes altres empreses públiques, havien estat objecte del saqueig i havien arribat les vaques flaques i calia obtindre liquidesa d'alguna manera.
I la manera era anar venent les joies de l'àvia.

Afortunadament, eixa situació s'ha revertit amb la llei de pressupostos que aprovàrem a finals de 2015 per a 2016.
I ens queda aquesta creïlla calenta del problema d'un deute que s'ha generat bàsicament sabent que això no estava d'acord amb la legalitat, perquè hi havia un contracte que deia que calia fer una actualització tots els anys.
I ara és a vore qui mos ho arregla.

Des del nostre punt de vista, evidentment, la solució ha d'estar guiada pel respecte a la més estricta legalitat.
I considerem que alternatives creatives com les que ha presentat vinculades a inversions productives en la línia de millorar la gestió d'uns residus, com són els orgànics de biomassa, de poda, etcètera, són iniciatives interessants que, a més a més, generaran un flux a llarg termini, un flux a partir d'un període molt curt, per una altra part, per a l'amortització de les instal·lacions, perquè estem parlant de cinc anys -és un període d'amortització, inclús en el mercat, molt competitiu-.
.
.
, generar, com deia, un flux d'ingressos que ha, evidentment, de repercutir en reducció del cost repercutit finalment als veïns i veïnes, no?

Amb això acabe.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Té la paraula el representant del Grup Parlamentari Socialista, senyor Cerdán.

El senyor Cerdán Pastor:

Sí.

Gracias de nuevo, señor Álvaro, por sus explicaciones.

La verdad es que este parecía un tema delicado, pero fácil, y veo que ni es delicado ni es fácil; es más bien todo lo contrario.

Lo que me llama la atención es que, quien genera los problemas, luego quieran soluciones ajenas a los mismos que los han generado, ¿no?
Pero es verdad que hay que solucionarlos, ¿no?
, evidentemente.
(Veus) Sí, bueno, para algunos hacer política sí tienen que generarlos, es verdad; no saben hacer política sin generar problemas, es cierto.
Hay que solucionarlos, ¿no?

El compañero del Partido Popular ha dicho que podría ser ilegal pagarle un dinero a una empresa con la que no hay una relación contractual.
A la inversa yo creo que también se podría plantear esa duda técnica, ¿no?
, de si una empresa puede bonificar o pagar un dinero que tiene en remanente a los ayuntamientos, en base a algo que no está tampoco regulado.
Por eso, lo que yo pensaba que era fácil veo que es bastante complicado.

Pero, bueno, yo confío en el secretario autonómico, en su capacidad de diálogo y de consenso y de buscar, con el consorcio, que es el que tiene la voz y, desde luego, la autonomía plena para tomar las decisiones correspondientes, medidas alternativas.
Pueden haber planes de pago, fraccionamientos… Es decir, ahí puede haber una cantidad de soluciones, que no las voy a poner yo encima de la mesa, evidentemente.

Hay una (inintel·ligible) .
.
.
judicial, ¿no?
, que es la que plantea y sitúa el problema en quién tiene que pagar qué; es decir, los ayuntamientos a la empresa privada.

Pero quería preguntarle al secretario autonómico, ahora que está aquí: ¿hemos revertido la situación de verdad?
Quiero decir, transporte, transferencia y tratamiento, ¿ya se pagan con precios actualizados?
¿Las tres cuestiones se pagan hacia una misma empresa?
¿Siguen divididas hacia las dos?

Aparte de estas posibilidades que usted ha mencionado con respecto a los remanentes, ¿hay algunos planes concretos para esta zona que, como todas, es anómala e incomprensible?
Estamos hablando de un consorcio de la Marina Alta que vierte en el Alacantí, les recuerdo, Campello.
O sea, es que es demencial.
Esto que se ha hecho con los planes zonales es demencial, y de eso nadie habla.

¿Hay alguna propuesta concreta para ver si se puede ordenar de alguna manera…, que también sería una forma de rebajar los costes a los ayuntamientos, por lo tanto a los vecinos?

Dígame algo positivo, señor secretario autonómico.
(Rialles)

Gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Té la paraula, per a contestar a les qüestions plantejades, el senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Demà tornarà a eixir el sol.
(Rialles i veus) Això és positiu.

Anem a vore, també per començar pel final, jo sí que parle de com de demencials són els problemes dels residus que ens hem trobat i totes estes coses, eh?
, que sé que vinc ací sempre a donar explicacions sobre això.
I, fins i tot, tinc sempre un punt de mala consciència, en el sentit que, de vegades, explicant tots els problemes que et trobes, dóna la sensació que estàs fugint de les teues responsabilitats respecte als problemes que t'has trobat, i no voldria que això fóra la imatge que quedara, perquè, diguem, igual que dic una cosa dic l'altra.
És a dir, ens hem trobat problemes molt greus i demencials, que deia vosté, jo ho subscric, però la nostra responsabilitat és fer-los front i també fer-li front a esta qüestió.

Anem a vore, jo, la primera qüestió que crec que s'ha de.
.
.
Vosté diu que la solució és molt fàcil, no?
En fi, jo crec que no és tan fàcil la solució.
Perquè, diguem, si nosaltres no modifiquem el que el Partit Popular havia posat en marxa en el seu moment, ara, diguem, tindríem la solució feta, perquè ja haguérem rebentat el problema perquè ja no estaríem ni en la situació esta d'intentar buscar una solució.
Perquè hem de pensar si.
.
.
, igual que Piedra Negra va acabar venent-se, haguera passat el mateix amb reciclatges la Marina, vosté em dirà en quina situació estàvem.
És a dir, per tant, diguem, la situació no és senzilla perquè el problema està plantejat i nosaltres, gràcies que hem parat un procés que estava en marxa, ara tenim encara la capacitat de poder-lo solucionar perquè, si no, directament, l'empresa que haguera comprat s'haguera emportat el milió i mig d'euros que ara està a debat i ací ja no hi hauria debat possible perquè el tindrien ells i ací ja no hi hauria res a discutir, no?

Jo m'he reunit amb els alcaldes de la Marina; jo, personalment.
I sé que en conselleria han estat moltíssimes vegades.
Jo li garantisc a vosté que nosaltres ens reunim -quan dic Â«nosaltresÂ» diguem des de l'últim de la secretaria autonòmica fins al secretari autonòmic, fins la consellera, que és a qui, d'alguna manera.
.
.
, jo sé el que fem i el que ens reunim-, ens reunim amb tot aquell que ens demana reunions, més enllà de les dificultats que tinga el calendari.

De tota manera, si hi ha alguna reunió pendent amb els alcaldes de la Marina, jo, des d'ací, em compromet amb vosté que demà mateix jo faré la petició o la demanda de, si hi ha voluntat o interés en reunir-se amb nosaltres.
.
.
, no puc parlar en nom de la consellera, però ho faig, amb la consellera també, per tal de tindre alguna reunió per tal de poder aclarir això.
Perquè és de veres que hem de continuar parlant, que és el que es va fer el dia 28 i hem de continuar parlant.

Jo crec que.
.
.
És a dir, no ens hem d'enganyar en determinades coses, és a dir, i hem de dir les coses pel seu nom.
La responsabilitat de resoldre el que està plantejat és nostra.
I, per tant, això és el que hem de fer i això és el que farem.
Però el problema, l'origen del problema rau en allò que va passar en l'any 2011 i en l'any 2012.
I igual vosté em pot explicar millor per què al consorci se li va ocórrer congelar unes taxes que, per contracte, no es podien congelar.
Perquè, al final, ahí tenim el problema del que està passant.
Si no s'hagueren congelat eixes taxes i s'haguera continuat pagant el que tocava pagar en compliment del que deia el contracte, ara no estaríem on estem.

Però és igual.
Jo no vaig a entrar per què es va fer, no vaig a entrar, ni vaig a dir allò, Â«no diré que.
.
.
Â», no, no diré res, val?
No vaig a fer-ho.
Però que quede clar que la situació es crea en l'any 2011 i en l'any 2012.

Vosté diu: Â«No hi ha relació entre els ajuntaments i FCC.
Â» En fi, és que reciclatges la Marina l'únic que feia era d'intermediari.
I, durant estos anys, l'únic que fa és fer un pagament i, quan es crea un romanent, no és que es cree perquè els ajuntaments paguen una cosa.
.
.
És que és molt important tindre esta imatge perquè és que, si deixem esta imatge, estem enfocant molt mal el problema i sí que el fem molt senzill, perquè si diem que el milió i mig d'euros és conseqüència que el que han pagat de més els ajuntaments s'ho ha quedat reciclatges la Marina.
.
.
És que això no és cert.
És que el forat no és perquè hagen pagat de més.
El forat és d'unes taxes que no s'actualitzen.
I esta és la qüestió.

Llavors, el milió i mig d'euros de reciclatges la Marina clar que és dels ajuntaments, clar que és dels ajuntaments, de la gestió que es fa, del que es pot (inintel·ligible) .
.
.
, del tipus de gestió, de.
.
.
I, per tant, moralment, que és el que jo deia, és evident que eixos diners han d'anar invertits en la Marina i no s'han de portar a cap lloc que no siga la Marina Alta.

Però això és una cosa.
I l'altra cosa, lligat al que deia abans el representant socialista, és que ens trobem en una situació -i això ens ho diuen els nostres advocats-, en una situació d'il·legalitat, la de voler pagar una cosa per la qual nosaltres no estem.
.
.
, no som competents.
És a dir, nosaltres no podem pagar un deute que no ens afecta a nosaltres.

Llavors, vosté diu: Â«Això està judicialitzat i no sé quin secretari ha dit que.
.
.
Â».
Bé, si hi ha una sentència que diu que això s'ha de fer d'una altra manera, reciclatges de la Marina no tindrà altra alternativa que fer-ho.
Però és que, en estos moments, el que s'està plantejant és el que jo li deia.
És a dir, hi ha un deute i nosaltres no el podem sufragar perquè el deute és dels ajuntaments i no és de reciclatges la Marina.
I esta és la situació en què ens trobem.

Nosaltres aportem unes alternatives per tal de fer estes inversions en la comarca.
Ens pareix que són unes inversions que a mig termini poden servir per tal d'alleugerir la càrrega en la gestió del fem dels mateixos ajuntaments, i això revertir en una compensació de fet en estos diners que estan ara en litigi.
I, per tant, a nosaltres ens pareix que este és el camí.

He dit que nosaltres no podem pagar allò que no hem generat nosaltres; que la disposició a buscar solucions és absoluta; i que, bàsicament, del que es tracta és de ser capaços de vore o d'entendre o de saber que la solució està en arribar a un tipus de compensació que servisca per a això que jo li deia al final.
I fins on jo sé, la voluntat dels ajuntaments està per esta línia, perquè el consorci representa els ajuntaments i el consorci és qui hi ha reconegut este deute.

Jo, igual que no vull entrar en el 2011 per què es va fer el que es va fer, tampoc vull entrar en el que és la gestió de VAERSA, més enllà de dir, més enllà de dir que en estos.
.
.
, aixina com en altres empreses públiques sí que hi ha un greu problema de deute, el cas de VAERSA no és tant de deute com de, diguem, d'entramat corrupte bestial que demostra que els diners se n'han anat no en deute sinó directament en gestió poc adequada, diguem-ho aixina, del que són els diners, i tan poc adequada que els mateixos tribunals hui, no?
, o ahir, estaven processant exdirectius que s'estaven gastant els diners en sobresous que cobraven ells mateixos.
Estem parlant d'1,8 milions euros, per exemple, 1,8 milions d'euros, ahir, precisament, deien que a VAERSA s'havien repartit els directius contra la voluntat o sense l'autorització del consell s'havien repartit 1,8 milions d'euros, és a dir, molt més d'este milió i mig del que estem ara debatent durant tants i tants i tants mesos; vull dir que ahí està la clau de la història i hi ha dos exgerents o exdirectors de VAERSA processats per esta qüestió, però és que darrere venen moltíssimes més coses, no?
I ací estem discutint per un milió i mig, que ho anem a resoldre, ho anem a resoldre d'una manera que res té a vore amb el que ha sigut la gestió.
Ho anem a resoldre amb diàleg, amb consens, amb voluntat absoluta, absoluta de posar a disposició dels ajuntaments tot el que són els diners que hi ha en l'empresa pública i fugint, absolutament també, de qualsevol tipus de comportament poc adequat en la gestió dels diners, primera, perquè això és defraudar la confiança dels ciutadans i, segona, perquè nosaltres no volem acabar processats com han acabat processats tants directius de VAERSA en els últims mesos.

El senyor vicepresident:

Molt bé.
Moltes gràcies.

Qui vol exercir la rèplica?
Només el Partit Popular?

Per temps de quatre minuts.

El senyor Bertomeu Vallés:

Moltes gràcies, president.

Quan s'origina este problema?
Este problema s'origina en el 2016.
No s'origina abans, perquè en el 2014 la junta de govern del consorci A1 el que aprova és que es paguen les factures i es paguen per part de reciclatge de residus.
És en el 2016, en març del 2016, quan s'admet un recurs de reposició que interposa la mercantil reciclatge de residus quan canvia el primer acord que hi havia pres el consorci A1.
És aleshores quan s'origina eixe problema.
Clar!
, és que es canvia el deutor.
Es diu, el deutor no és reciclatge de residus sinó que els deutors són els ajuntaments.
Ahí és quan s'origina el problema.

I miren, m'han passat un esborrany, precisament el que vosté havia comentat, d'una possible escriptura de préstec que els ajuntaments deurien signar amb reciclatge de residus per tal que els ajuntaments pagaren, pagaren eixe deute amb els diners que els prestaria reciclatge de residus, cosa que no és una solució en absolut per a esta qüestió.

I, al mateix temps, sí que vull llegir-li un paràgraf d'eixe informe que van signar els dotze secretaris que diu -és molt curtet-, diu, Â«las reservas las han financiado los ciudadanos de los municipios de la Marina con el pago de la tasa municipal de residuos, y puesto que las tasas tienen un carácter finalista, como con razón.
.
.
, tales reservas no pueden ser destinadas más que a cubrir el coste de servicio de recogida y eliminación de residuosÂ», és a dir, per a pagar eixes factures.
I això no ho diu un ciutadà qualsevol.
Ho diuen dotze secretaris municipals, que aquí, amb la seua firma, estan dient quina és la solució des del punt de vista jurídic.
Per tant, la qüestió no és tan complicada.
Per això, jo estic més que sorprés del fet que no s'haja trobat una solució una volta que vostés varen derogar parcialment l'article 32.
Si no s'havera admés el recurs de reposició, no estaríem en esta situació tan complicada.
Quan ja estava decidit i, de fet, ja s'havien emés les factures, perquè les pagara reciclatge de residus de la Marina Alta.
De fet, els ajuntaments de la Marina Alta sempre van a estar batallant perquè açò no se'ls girara als ajuntaments.
Perquè no els correspon.

Perquè ja han pagat els ajuntaments eixes quantitats a través de les taxes corresponents a Reciclatge de Residus.
Que, a més, no era una qüestió voluntària.
Si vosté mira els estatuts de l'any 1996 en l'article 40, com a obligacions dels ajuntaments estava portar els residus sòlids urbans a la planta de transferència i pagar el corresponent cost que això implicava, el corresponent cost que volia dir pel tractament i també per al transport, fins a un lloc autoritzat, en este cas, el del Campello, per a poder fer el tractament final.

Per tant, li reitere, vostés tenen ací la solució a l'abast, el tenen a la mà.
És que és molt simple.
Però han d'escoltar el que diuen els ajuntaments.
Han de llegir els informes jurídics que s'han firmat per part dels secretaris, i també han de tindre en consideració el que està passant hui, el que està passant en tots els ajuntaments, governats per un partit o governats per un altre, que estan tornant les factures que estan presentant-los al pagament.

Per què?
Perquè tenen els informes contraris d'interventors i secretaris.
Està creant-se un problema gros, i al final aquí el que va a paréixer és que vostés estan defenent els interessos d'FCC.
Va a paréixer al final això.
Perquè el que vostés han de defendre són els interessos de La Generalitat, però també els interessos dels ajuntaments de la Marina Alta.

El senyor vicepresident:

Molt bé, moltes gràcies.

I ja per a tancar, i per temps de quatre minuts, té la paraula el senyor secretari autonòmic.

El senyor secretari autonòmic de Medi Ambient i Canvi Climàtic:

Per descomptat que nosaltres defensem els interessos.
Jo vaig a resumir-li en dos coses només.
No sé si començaré per una o per l'altra.
Vaig a començar, diguem, per la… Anem a vore, el que no pot ser és que el consorci congele la taxa durant 2011 i 2012, i després li diga a reciclatges la Marina que el deute és de reciclatges la Marina.
Perquè el deute es genera perquè el consorci ha congelat una taxa que no hauria d'haver congelat, en compliment del contracte.

I a qui se li genera el deute és als ajuntaments, i després el mateix consorci és el que diu, Â«ah, però no, el deute no és dels ajuntaments, sinó que és de reciclatges la MarinaÂ».
I d'alguna manera el que es fa és un tracte, diguem, de favor, en el qual jo estic absolutament disposat a entrar, que és ajudar els ajuntaments a costa de reciclatges la Marina.
I això no pot ser, perquè una cosa en la qual crec que és molt evident que hem de ser molt curosos, és que les coses s'han de pagar bé no només com a fons, sinó bé també en la forma.

Nosaltres -me'n vaig un poquet del tema, però és que és exactament el mateix- ens hem trobat -eixia en premsa un dia d'estos-, en l'EPSAR ens hem trobat que via cànon de sanejament s'estava pagant el que era la Copa de l'America, la neteja de la zona de regates de la Copa de l'America, o fins i tot l'Expo de Saragossa, el pavelló valencià de l'Expo de Saragossa.
Que s'ha de netejar el camp de regates, segur.
Que s'ha de fer l'Expo de Saragossa, segur.
Però el que no es pot fer és que es pague amb cànon de sanejament, perquè el cànon de sanejament és pel rebut de l'aigua i per res més.
I en això, tornem al mateix.
És a dir, el consorci el que no pot fer és: exonere de revisió de taxes durant dos anys els meus ajuntaments i, quan als ajuntaments això els genere un deute, jo, consorci els dic: Â«no, no, però el deute és reciclatges la MarinaÂ», perquè reciclatges la Marina evidentment dirà, Â«no, això és un deute de l'ajuntamentÂ».

I això és el que hem de resoldre.
I ho volem resoldre i ho anem a resoldre.
Jo li torne a dir que amb els ajuntaments ens hem de reunir.
Si hi ha alguna mancança d'agenda, si ha passat alguna cosa, ens hem de reunir.
I ja hem de buscar la fórmula per tal de solucionar això, i ho farem.
Este secretari autonòmic està absolutament disposat, absolutament compromés, segur que la consellera també, i si és la setmana que ve millor que si és en… Perquè després ja ve agost i estes coses.
És a dir, com abans millor.

La disposició és absoluta, però és evident que tenim este problema i que no és tan simple de pagar o de resoldre com vosté diu.
Perquè, si ho fóra, jo li assegure que nosaltres, igual que estem disposats a invertir, diguem-ho aixina, que reciclatges la Marina té absoluta disposició a invertir el milió i mig en la nova cinta de la planta de transferència, en una planta de compostatge, en programes de recollida orgànica, en programes de recollida de restes de poda, igualment que té disposició en fer-ho en això, directament ho faria en el pagament de les factures.
Però és que nosaltres considerem que legalment això no podem fer-ho.

El senyor vicepresident:

Molt bé.

Moltíssimes gràcies, senyor secretari autonòmic.

Alcem la sessió, i com diria el president de Les Corts, hem fet una bona faena.
(Rialles)

(S'alça la reunió a les 19 hores i 40 minuts)