Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text14 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text12 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.para0 {
text-align:justify;
}
.para1 {
text-align:center;
}
-->



Comissió de Medi Ambient realitzada el dia 15 de juny de 2010.
Comença la reunió a les 10 hores i 40 minuts.
Presideix el diputat senyor Andrés Antonio Ballester Costa.
Reunió número 20.

Proposició no de llei sobre el desenvolupament gradual d'una política de compres verdes, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 51.
141, BOC número 212)

El senyor president:

Muy buenos días, señoras y señores diputados.

Vamos a dar comienzo a la comisión de medio ambiente, territorio y vivienda, y para ello, lo primero, el señor secretario procede a pasar lista de los asistentes.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

El senyor president:

Muchas gracias, señor presidente.

Notificarle a la comisión que vamos a cambiar el punto número 3 del orden del día por el número 5, ¿es así?
Con lo cual, el punto número 3 lo pasamos al 5 y el 5 lo pasamos al 3.
Hemos quedado así.
(Veus) El tercero, al último y los demás los corremos hacia arriba.
(Veus) Muy bien.
Mal empezamos, señor portavoz.

Bueno, el primer punto del orden del día es: lectura y aprobación del acta de la reunión anterior, que habrán leído todos, imagino.
Hay alguna.
.
.
¿No hay nada?
Entonces, se aprueba por unanimidad, señor secretario.

El senyor president:

El segundo punto del orden del día es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el desarrollo gradual de una política de compras verdes, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra
Unida-Bloc: Compromís.

Para ello, tiene la palabra la señora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

El Grup Parlamentari Compromís presenta hui una proposició no de llei que ve a dir que les administracions han de jugar un paper bàsic en l'adopció de bones pràctiques de sostenibilitat que, a més de contribuir directament a la preservació del medi ambient, suposen un exemple de bon govern.

Els responsables polítics hem d'impulsar la consecució de les anomenades ciutats verdes, motiu pel qual plantegem una iniciativa
dirigida a l'adquisició de serveis (so d'un telèfon mòbil) i productes ecològicament responsables, realitzant una contribució a la competitivitat i al desenvolupament sostenible.

Compra verda significa integrar la component ambiental a la presa de decisions
que afecten la compra de béns i contractació de serveis.
La compra verda és un potent instrument per a millorar les condicions mediambientals i, fins i
tot, per a reduir la despesa pública.
I en el cas de les administracions suposarà, a més, un factor d'arrossegament per a altres sectors i per a la ciutadania i, inclús, una notable contribució a la reducció dels diferents problemes ambientals.
S'estima, a més, que les compres públiques europees representen un 16% del PIB i només a Espanya les previsions indiquen que s'aconseguirà fins a un 28%.
En vista d'estes dades, l'impacte d'adoptar criteris verds en el subministrament, per exemple, de fusta, ofimàtica, paper, energia o alimentació, podria ser crucial per a sostenibilitat mediambiental.

Nosaltres, en la nostra proposició no de llei, presentem sis punts que estes Corts acorden instar al Consell, però voldríem situar dintre de la normativa actual el context de la nostra proposició no de llei.

L'11 de gener del 2008, el Consell de Ministres va aprovar el pla de contractació pública verda de l'administració general de l'estat, els seus organismes públics i les entitats gestores de la Seguritat Social.
Es tracta d'un pla per a implantar pràctiques respectuoses amb el medi ambient amb la contractació pública, de manera que s'aconseguira, ja en 2010, -és a dir, en este any- la meta fixada per la Unió Europea en l'estratègia revisada per a un desenvolupament sostenible.
Encara així, nosaltres considerem que este pla hauria de ser més ambiciós, i sí que és cert que les metes i les dades i els límits que se fixen encara disten molt del compliment d'estos acords.
El pla, però, estableix objectius quantificats amb la incorporació de criteris ambientals per a adquirir i contractar grups de productes, serveis
i obres considerades com a prioritàries, la qual cosa en cap moment suposa un major gasto pressupostari.
Està totalment certificat açò.

La posada en marxa d'un pla de compres verdes comporta beneficis ambientals directes, així com beneficis socioeconòmics lligats a la importància de l'administració pública com a agent econòmic que compra i contracta els serveis.

En aquest sentit, es pot destacar que en el marc europeu, i com hem dit en la
nostra proposició no de llei, la contractació de subministraments, serveis i obres en les administracions públiques sumen 1,5 bilions d'euros anuals, una xifra que representa, com hem dit, en el marc europeu, el 16%
del producte interior brut comunitari, però és en Espanya on aquesta xifra vora es duplica.

Des del punt de vista econòmic, el pla pretén traduir en una major racionalitat ambiental les compres públiques i convertir-se en un impuls orientador d'una producció més respectuosa amb l'entorn.
I això, segons estudis europeus, redundarà en l'ampliació d'estos mercats, és a dir, una font de possible enriquiment econòmic i de nous jaciments d'ocupació, amb efecte positiu també sobre els preus, que a dia d'avui hi ha gent que argumenta que encara són cars.

L'administració pública constituïx, en efecte, un dels principals motors de canvi que poden contribuir
decisivament al canvi de les economies d'escala de productes i tecnologies ambientalment menys danyoses amb l'entorn, fomentant canvis en el sector productiu.

En el marc europeu, l'estratègia comunitària de compres verdes va sorgir com a conclusió d'un estudi encarregat per la Comissió Europea en 2005, en el qual es van analitzar 1.
000 plecs de contractació i uns altres tants qüestionaris realitzats als llavors 25 estats membres.
L'estudi va revelar que set països, Àustria, Dinamarca, Finlàndia, Alemanya, Holanda, Suècia i Regne Unit, consideraven un nombre més gran de criteris ambientals en les seves contractacions.
D'ací va sorgir l'objectiu operatiu general d'aspirar a aconseguir per a 2010 en tota la Unió Europea un nivell mitjà de contractació pública ecològica, igual que han aconseguit fins ara els estats membres més excel·lents.
Això són, literalment, els objectius que contempla la Unió Europea.
És a dir, com vostés podran comprovar, Espanya no és dels set països considerats com excel·lents quant a este tipus de criteris en les contractacions, i és pel que surt aquesta ordre del Consell de Ministres que determina estos
criteris ambientals amb les pautes a seguir.

El tarannà d'aquest pla, i que és el que inspira la nostra proposta que presentem ací, ve a determinar grups de productes específics, objectius en cadascú d'estos grups.
Per exemple, en l'estalvi energètic, parla d'un 9% per a 2010 -d'estalvi- i un 20% per a 2016, i s'intenta aconseguir un estalvi d'aigua, a més, del 20%; a més, de les garanties de millores ambientals generals dels edificis en casos de
rehabilitació integral o en el manteniment d'estos; es consideren, també, per descomptat, totes les fases, des de l'elaboració dels projectes fins a l'execució de les obres.
Quant a materials en general, criteris com el de la utilització de materials naturals pròxims enfront de materials elaborats o que requereixen una gran quantitat d'energia en el seu transport, el que siguen fàcilment recuperables al final de la seva vida útil i amb baixa emissió, entre altres criteris.

En matèria de transports, se planteja una disminució de la contaminació atmosfèrica generada pels vehicles i una reducció del 20% del consum total de combustibles fòssils, i per això, s'establix, en l'horitzó del 2012, que el parc mòbil haurà de consumir un 38% de biocombustibles sobre el total de combustibles consumits
i, d'altra banda, també es procurarà incrementar l'ús del transport públic per a accedir als actes.

Com vostés voran, totes estes coses són perquè les assumisquen les administracions públiques, és a dir, no és una qüestió que s'estiga imposant per a les persones.
.
.
, amb tarannà privat, no, és per a les administracions públiques.

En equips d'ofimàtica -d'oficina- es preveu una reducció del consum d'energia i de paper, així com l'ús de papers reciclats, entre altres.
Cal ressenyar en este punt que els
resultats d'un estudi de comparació del mercat d'ordinadors personals en uns quants països va concloure que a Espanya la realització d'una compra verda enfront d'una convencional produiria un estalvi del 4% en els costos totals, i la mateixa
comparació en pantalles d'ordinador situa l'estalvi en un 16% i, en impressores làser, la compra verda seria inclús d'un 38% més barata.

Sobre la qualitat ambiental del paper hi han dos aspectes claus a considerar,
que és l'origen de la fibra reciclada o no reciclada i l'impacte en el procés d'elaboració.
En este apartat, el text que plantegen, i que nosaltres volem extrapolar,
establix que, en 2010, s'haurà d'aconseguir un consum de paper reciclat del 50% i, en 2015, eixa mateixa xifra
haurà d'ampliar-se fins al 90%.
A més, en 2015, haurà de reduir el nombre de publicacions en un 40% respecte de l'any 2006, que és quan surt aquesta ordre.
I pel que fa als productes de neteja fets de paper,
el 100% serà d'origen reciclat en 2010.

El mobiliari és un dels altres punts que contempla diversos aspectes a tindre en compte, per
tant, s'establix que ha de comprar-se de fusta d'origen legal i procedent d'explotacions gestionades de forma sostenible i sense utilització de substàncies tòxiques en el seu tractament.
D'altra banda, es fixa com a criteri d'adjudicació la garantia de disponibilitat de recanvis per a cinc anys.

Tenint en compte la normativa europea, els criteris que es van fixar com a
objectius.
.
.
, la Comissió Europea, extrapolats als països membres, és a dir, Espanya, en aquest pla de contractació pública verda a l'administració general, ja va assumir estos reptes en el que nosaltres acabem d'exposar i, aleshores, faltaria extrapolar això a uns criteris en l'administració autonòmica.
Malgrat això, sí que és cert que hi ha una ordre del 2002, de la Conselleria de Medi Ambient, que
parla d'estos criteris, és una ordre d'11 de novembre de 2002, de la Conselleria de Medi Ambient, per la qual es fixen
les característiques ambientals en els plecs de les clàusules administratives particulars com a criteri objectiu d'adjudicació dels contractes públics que es convoquen per mitjà de procediment de concurs, però, lògicament, ja el seu propi nom limita l'abast del que nosaltres aspirem avui a aprovar.

De fet, ja en el primer punt de l'ordre, en l'article 1, diu literalment que la present ordre s'aplicarà a la Conselleria de Medi Ambient i els organismes públics dependents d'esta, vull dir, tampoc és el Consell el que, en el seu moment.
.
.
, tots els organismes que suposen la
Generalitat valenciana, els seus organismes públics, entitats públiques, fundacions, etcètera, no assumixen aquesta ordre de la conselleria.
Per tant, malgrat que
nosaltres podríem pensar que açò és una bona passa a seguir, el que no podem tampoc és esperar que des de 2002, doncs, hi haja una inspiració divina del Partit Popular, perquè no s'ha fet fins ara, i sí que és cert que açò deuria ser una màxima per a tot el govern, no solament per a la Conselleria de Medi Ambient; a més, hauria de tornar a fixar uns punts que hi han en esta ordre que, lògicament, disten molt dels compliments que s'estan fent.

La nostra proposta, en els sis punts que contempla, primer, demana que se
treballe en el desenvolupament gradual d'una política de compres verdes per a l'adquisició en els contractes de subministrament de productes amb etiquetatge ecològic o d'aquells productes que en el procés de producció no continguen substàncies perilloses o tinguen un menor impacte sobre el medi ambient, com la
utilització de productes reutilitzats o reciclats, la utilització de productes que generen menys residus i siguen més eficients energèticament.

En segon punt, volem que s'utilitzen criteris ambientals en els plecs de les clàusules administratives, és a dir, l'exemple el tenim ací, i per tant, deuria ser, doncs, tot un criteri per a tota l'administració de La Generalitat que s'aproven per adjudicació dels concursos o de consultoria, assistència, obres i serveis, és a dir, ampliem la màxima del que se va plantejar en un moment donat en el 2002 per part del govern
valencià, que hauran d'integrar els aspectes ambientals en la realització, reducció de les emissions de gasos d'efecte hivernacle, reducció de la generació de residus, utilització de materials reciclats, etcètera; com també per a les empreses que opten a oferir serveis en els quals es valorarà, entre altres mèrits, el fet d'estar en possessió de sistemes de gestió mediambiental.

En tercer punt, demanem incorporar, en les obres de rehabilitació o reforma i en el manteniment de les instal·lacions, equips i vehicles, les tecnologies més eficients, des del punt de vista energètic, i, en general, el manteniment d'aquest, des d'un punt de vista ambiental: utilització d'energies renovables, gestió de residus, dispositius estalviadors d'aigua, eficiència energètica, és a dir, crec que hem posat exemples, fins i tot, fins al punt de dir que se
potenciarà l'ús del transport públic per a l'assistència d'actes protocol·laris.

En el quart punt, demanem fomentar la formació i la sensibilització dels funcionaris i del personal per a impulsar àmbits i bones pràctiques ambientals en el funcionament de l'administració.
En això hi han exemples molt interessants, per exemple, la guia de l'oficina verda de l'Ajuntament de Barcelona, feta per Iniciativa per Catalunya, que el que ve és a fer una guia d'educació ambiental per als funcionaris públics sobre les bones pràctiques en.
.
.
, doncs, compra de productes verds i canvi del funcionament
administratiu per correctes funcionaments, des d'este punt de vista.

Des del punt cinqué, demana desenvolupar campanyes d'educació per augmentar la sensibilització a la compra verda, amb l'objectiu d'augmentar la sostenibilitat en general de les compres dels ciutadans.

I el sisé i últim punt, potenciar tots els acords voluntaris que siguen necessaris amb els
agents econòmics per a fomentar l'adquisició de productes i ecoeficients per als funcionaris i els ciutadans.

Nosaltres jo crec que és una proposició no de llei que el ve és a parlar de.
.
.
, és una mancança, no?
, una mancança perquè ja hem vist que hi ha normatives ja molt més avançades que la tenim ací.
A més tenint en compte que jo crec que tots els grups tenim un posicionament conjunt
per a reconvertir la política, doncs, administrativa perquè tinga criteris mediambientalment sostenibles.
I entenem que no hi ha cap tipus
de problema en este punt o, almenys, no creguem que hi haja polèmica perquè no demana una cosa que no siga raonable, doncs, trobarem el vot favorable de la resta de grups parlamentaris.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias.

Señor diputado, tiene la palabra el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Bé, bon dia a tots i a totes.

Senyor president, gràcies.

Manifestem el nostre recolzament a la proposició no de llei.
Fonamentalment, comence pel final del que ha dit la que la
presenta, la diputada que l'ha presentada, fonamentalment perquè és una proposta molt moderada, no?
Després entraré a considerar algun aspecte referit a açò.
I, per tant, entenc que no haurien d'haver problemes, eh, en principi per a recolzar una cosa d'estes.

Vull començar per explicar quines són les coses que, des del nostre punt de vista, són positives d'este tipus d'iniciatives.
I després també entraré en alguns matisos que crec que també cal posar damunt la taula.

En primer lloc, hi ha un fet evident, no?
Les compres de l'administració, que estes compres siguen sostenibles i eficients, lògicament sempre des del punt de vista del que anomenem sostenibilitat servix per
a fer pedagogia, perquè és una qüestió d'exemplaritat davant la ciutadania, a la qual moltes vegades se li demana coses
des del punt de vista de canvis dels patrons de comportament perquè contribuïm entre tots a mantindre la societat des d'un punt de vista sostenible.
I, lògicament, si l'administració és la primera que adopta estes mesures, lògicament, difícilment, va a poder convèncer la ciutadania que faça el mateix.

En segon lloc, perquè, efectivament, si les administracions públiques en el seu conjunt dedicaren tota una sèrie de normatives per a poder fer aquest tipus de sistema de compres de
determinats productes, lògicament anava a tindre un impacte agregat important, és a dir, una bona part del mercat de molts béns, es parla sobretot dels béns de material d'oficina, però no es dedica només a això, tenen com a percentatge important les compres en general de totes les
administracions.
Per tant, un impacte agregat que això suposaria.
.
.
seria molt important.

I en tercer lloc, el que probablement siga quasi tan important com tota la
resta, però que a més és més difícil de copsar, és l'impacte que generaria en economies d'escala sobre els sectors que es dediquen a produir este tipus de béns.
Perquè, efectivament, este tipus de béns tenen un mercat limitat.
Moltes vegades els productes són cars precisament per eixa limitació de mercat.
Si les administracions públiques s'obriren com un nou mercat, lògicament això canviaria absolutament les dimensions d'eixe mercat i, per tant, es podrien generar unes economies d'escala molt importants a partir d'açò, i estos sectors tindrien una perspectiva de créixer, i a més a créixer mantenint una tendència a fer baixar els preus dels productes que oferixen i, per tant, es farien
també més populars per a l'administració.

Jo crec que per eixes tres raons senzillament ja caldria recolzar este tipus de
propostes que, insistisc, ja entraríem en les matisacions, és una qüestió molt moderada, molt suau la que està plantejant-se.

Perquè, en definitiva, ens posen l'accent en qüestions bàsiques i limitades, la major part d'elles o una bona part d'elles a coses que ja contemplen les legislacions de referència.
És a dir, no es tracta de canviar el marc, sinó simplement, a partir de la legislació que hi ha, tractar d'aplicar-ho.

Un exemple pot ser el punt número 3, quan se parla d'incorporar les obres de rehabilitació o reforma.
Tot açò, ja hi ha codis tècnics a l'edificació que d'alguna forma, en bona mesura, ja estan imposant multes d'estes coses.
I estem veient com massa sovint, per part de la mateixa
administració, no es complixen moltes vegades eixos codis tècnics que teòricament es fan, no perquè els complisca l'administració, sinó absolutament tota la societat.
Per tant, és molt important que això es faça i és important recordar-ho això, encara que siga una qüestió, insistisc, que en la llei ja estaria, estaria recollit.

L'altra qüestió és que jo crec que.
.
.
, a mi, la veritat, és que el tema este de compres verdes pot ser una paraula molt guapeta, però no sé si acaba de ser massa.
.
.
, s'abusa molt d'eixe terme de verd i al final tot es disfressa darrere d'això.
Però també reconec que quan el terme se l'apropien els que no creuen en això, doncs els temes acaben degradant-se o deteriorant-se.

I, finalment, una qüestió molt important.
Jo crec que caldria anar més enllà d'utilitzar criteris ambientals de tot açò, sobretot en el tema de les clàusules administratives.
Jo pense que juntament amb els criteris de
sostenibilitat ambiental el que caldria és establir un codi ètic de compres públiques que introduïsca també criteris de comerç ètic i compra responsable, sobretot de les condicions de les produccions d'origen, efectivament en tot el que s'ha dit, en totes les qüestions referides fonamentalment a les condicions de producció des del punt de vista físic, és a dir, que siguen ambientalment responsables.
Però també criteris de comerç ètic sobretot en temes de compliment de drets humans, de normes de treball amb
criteris de l'OIT, amb preu just, eficiència en la despesa i en la inversió, i sobretot també la transparència en la contractació i les seues condicions.

Pense que si s'han d'introduir criteris ambientals, caldria crear un codi que omplira o on es
pogueren establir no sols les qüestions ambientals, sinó també tot este tipus de qüestions.
És la manera, evidentment, el que es planteja ací no està en contradicció amb el que nosaltres.
.
.
, eh, el que jo acabe d'exposar.

I, per tant, recolzarem amb el nostre vot la proposició no de llei, encara que també ja avisem, eh, inclús en el cas que s'aprovara, que lamentablement tinc dubtes que el Partit Popular l'accepte, lamentablement, dic, perquè insistisc que és una cosa molt moderada.
Inclús en el cas que se recolzara i inclús en el cas que acabara ficant-se algunes qüestions, probablement l'eficàcia podria estar limitada, sobretot perquè cal, no sols plantejar este tipus de coses, sinó sobretot i especialment tindre una voluntat ferma d'avançar cap a esta qüestió.
I fins ara eixa voluntat, lamentablement, no es posa damunt la taula per part
de l'administració valenciana.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra el señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Bé, gràcies, president.

Molt breument.
Jo pense que el tema de debat no està en el plantejament més o menys ambiciós o moderat de la iniciativa, sinó en vore una realitat que tenim actualment, sobretot les administracions públiques i sobretot les administracions municipals a l'hora d'aplicar tota una sèrie de bones pràctiques de sostenibilitat ambiental.

Jo pense que hem de fer un esforç perquè no s'està aplicant.
Són molt poquets dins de les administracions locals, en este cas concret
ajuntaments o també diputacions, que estan aplicant aquestes pràctiques.

Pense, per tant, que l'adopció de bones pràctiques resulta una cosa tremendament imprescindible.
No solament en la compra
de béns, que és important, sinó també en el que és en la contractació de serveis.

En la compra de béns jo pense que és urgent el subministrament de tota una sèrie de productes, com es diu en la mateixa proposta de resolució, que en el seu procés o al llarg del seu procés no tinguen substàncies perilloses o tinguen un impacte mínim sobre el medi ambient.

El mateix en tota una sèrie de productes reciclats, en este cas, reutilitzats, utilització que generen tota una sèrie de productes que generen el mínim impacte possible i, sobretot, els residus mínims al respecte, cosa que no s'està executant avui en dia per moltíssimes raons.

Respecte a la contractació de serveis, jo pense que és bàsic, és bàsic que les administracions públiques tinguem en compte tota una sèrie a l'hora d'assistències, consultories, o obres o serveis que haurien de fer front o haurien d'integrar el que són aspectes ambientals en la seua execució, en la seua realització.
Des d'utilització de materials reciclats, reducció en la generació de residus o reducció en l'emissió de gasos d'efecte hivernacle.

En definitiva, tota una sèrie de propostes que, malgrat que estem teoritzant contínuament sobre elles, no s'estan aplicant o s'apliquen molt poquet a data d'avui en les administracions públiques.

En definitiva, a mi me pareix correctíssim que siguem els responsables polítics els que impulsem, els que plantegem una iniciativa com aquesta dirigida a l'adquisició de serveis i productes ecològicament sostenibles.

I, per tant, evidentment, anem a votar a favor.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Tiene la palabra la señora Díaz.

La senyora Díaz González:

Muchas gracias, señor presidente.

Pues sí, nosotros, el Grupo Parlamentario Popular, apoyamos la política de compra verde, de hecho es una política que está implantada ya en la Comunidad Valenciana.
Y por eso mismo, porque la apoyamos,
y porque está implantada y debido a la política que está llevando el Consell, no nos queda más remedio que rechazar esta proposición no de ley.

Le voy a dar muchísimas razones.
De hecho, no creo, no creo, perdón -respete mi tiempo-, no creo que tenga tiempo suficiente para decirle todo lo que está llevando a cabo el Consell.
La política de compra verde está implantada en nuestra comunidad desde hace años.
En la presente legislatura el Consell está desarrollando iniciativas muy importantes para seguir impulsando esta política horizontal, basada en la integración de las consideraciones ambientales de ámbitos tan importantes como el transporte, la energía y la contratación pública.
Sin ir más lejos, ya he nombrado, respecto a la contratación pública, la Orden de 11 de noviembre de 2002, que me remito a lo que usted ha
dicho.
Pero, claro, no está ahí, o sea, no nos quedamos ahí.
Hay muchísimo más.

Posteriormente, la Orden de 19 de octubre de 2004, de la Conselleria de
Territorio y Vivienda, introduce los criterios ambientales en otras fases del
procedimiento de licitación, como en la fase de especificaciones técnicas obligatorias para el objeto de contrato, en el establecimiento de
criterios de capacidad y solvencia exigidos a los licitadores, o en la valoración de criterios para la adjudicación de compra.
Y establece nuevos criterios ambientales como, por ejemplo, el
ahorro en el consumo de electricidad u otras energías en el proceso de producción: la baja generación de residuos, en el uso o consumo de los bienes ofertados, menor emisión de gases o menor producción de ruido, entre otros.

Todos estos aspectos se recogen mucho antes de que se estableciera en la Ley
estatal 30/2007, de contratos del sector público, que establece también la posibilidad de introducir consideraciones de tipo medioambiental en la
contratación pública, en cumplimiento de la directiva europea 2004/18, lo que demuestra, una
vez más, el trabajo y la gestión del Consell por definir y aplicar políticas basadas en el respeto y protección del medio ambiente; y su apoyo incondicional a las actividades que contribuyen
a hacer de nuestra comunidad una autonomía más sostenible, no sólo para las generaciones presentes, sino también para las futuras.

En la presente legislatura el Consell también está desarrollando importantes iniciativas para seguir impulsando esta política horizontal, como ya le he dicho.
Entre otras, la estrategia valenciana ante
el cambio climático, aprobada en 2008.
Recoge medidas muy importantes que está ejecutando La Generalitat para avanzar hacia un modelo valenciano de desarrollo
económico y social más sostenible, basado en el ahorro, la eficiencia energética y las energías renovables.

Entre estas medidas podemos citar: la implantación de una estrategia de compra y contratación pública, que incorpore criterios obligatorios de sostenibilidad y de lucha contra
el cambio climático.
También a nivel municipal, incorporando criterios de eficiencia energética y de reducción de la emisión de gases de efecto invernadero.

La reconversión paulatina de la flota de vehículos de las administraciones públicas de la comunidad, primando el uso de vehículos con emisiones reducidas de gases de efecto invernadero.
La inclusión del criterio de eficiencia energética como prioritaria en la renovación de instalaciones o equipos, incluidos equipos ofimáticos, de todos los centros de La Generalitat y de los organismos e
instituciones dependientes de ésta.

Además, podemos hablar del Plan integral de residuos 2010, actualmente en fase final
de tramitación, que recoge el establecimiento de requisitos y criterios medioambientales a
incluir en los pliegos de cláusulas administrativas que rijan los contratos de la administración de La Generalitat en el desarrollo de programas de divulgación e información destinado a los ciudadanos para mejorar sus hábitos de consumo.
La firma de acuerdos voluntarios con los agentes económicos para la realización de actuaciones tendentes a reducir la producción de residuos, fomentar las bolsas reutilizables, etcétera; impulsar la participación de los consorcios y de las entidades en la implantación de la recogida separada de residuos, mediante sistemas integrados de gestión, que tienen por objeto reducir y controlar los contaminantes, utilizar la
substitución de materiales, su tratamiento, su reciclado y el uso eficiente de los
recursos.

Además, estamos impulsando y desarrollando a través del centro de tecnologías limpias, diversas acciones formativas y de sensibilización del sector ambiental en el ámbito de la empresa y programas de investigación y desarrollo de tecnologías limpias que permitan un mayor ahorro y la utilización racional de los recursos naturales.

Hay que recordar que el centro de tecnologías limpias se creó en 2005 como instrumento al servicio de la administración autonómica y del tejido productivo industrial para el impulso y desarrollo de la
investigación, innovación, difusión e implantación de tecnologías limpias en la Comunidad Valenciana, y colabora con la red de institutos
tecnológicos.

Esta red de la Comunidad Valenciana está compuesta por 14 institutos tecnológicos y proporciona una fuente de información y coordinación con la actividad investigadora en los sectores industriales relevantes de la
Comunidad Valenciana y un respaldo tecnológico del potencial de investigadores e infraestructuras de la red.

Los 14 institutos tecnológicos son centros reconocidos de innovación tecnológica para ofrecer servicios relacionados con la I+D+I, la asistencia técnica a empresas y organismos y la formación, información y transferencia de tecnologías en el ámbito de la contaminación industrial y del impacto medioambiental de las actividades industriales.

Puedo seguir, y sigo.
La Conselleria de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y
Vivienda ha puesto en marcha el programa Xarxa Ambiental, un programa de
formación continua cuya finalidad es realizar diferentes actuaciones educativas y de
gestión ambiental destinadas a empresas de la Comunidad Valenciana para fomentar la
riqueza y competitividad de nuestra comunidad sobre la base de productos y
servicios más ecológicos.

Este programa aborda temas tan importantes como las tecnologías limpias, los criterios ecológicos ecoetiquetado y compra verde, herramientas voluntarias de gestión ambiental, portal web medioambiental.
En el marco de esta iniciativa, se ha
elaborado de hecho una guía específica de compra verde, en la que se propone una serie de criterios y
especificaciones técnicas concretas para los principales sectores del tejido productivo valenciano.

Y sin ir más lejos, le puedo comentar que uno de los objetivos fundamentales de la política del Consell es estimular y potenciar la implantación de las tecnologías más eficientes desde el punto de vista energético y ambiental.

Desde los diferentes organismos de la administración, se está estimulando y apoyando la implantación de los sistemas de gestión medioambiental como uno de los instrumentos más adecuado para fomentar el uso de las tecnologías más eficientes desde el punto de vista energético y ambiental.

Disponer de estas herramientas de gestión se traduce en un plan de mejora continua, que comporta mecanismos de
rehabilitación, reformas y adaptación de los edificios para alcanzar progresivamente una mayor eficiencia tanto
desde el punto de vista energético como en general.

Por ejemplo, la propia Conselleria de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y
Vivienda está implantado en su organización el sistema comunitario de ecogestión y ecoauditoría EMAS.

Por otra parte, La Generalitat está impulsando de manera especial la adopción de tecnologías eficientes ambiental y energéticamente de diversos sectores de la Comunidad Valenciana; ayudas para mejorar
la calidad y eficiencia energética en la edificación en el marco del plan autonómico de vivienda, Conselleria de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda;
ayudas del programa de ahorro y eficiencia energética en las empresas, sector de edificación, servicios públicos, comunidades de regantes; cogeneración y diversificación energético en el marco del plan de acción de la estrategia de ahorro y eficiencia energética, Agencia Valenciana de la Energía; ayudas en las entidades locales de la Comunidad Valenciana para la obtención de renovación de certificados de gestión ambiental en las playas o en las oficinas de información turística integradas en la red Tourist Info de la Comunidad Valenciana, Agencia
Valenciana de Turismo; y ayudas a las pymes en el marco del programa Expande,
un programa que tiene por objeto incorporar personal investigador y gestores de
innovación en la empresa para promover proyectos de innovación empresarial, Instituto de la Mediana y Pequeña Empresa Valenciana.

En la presente legislatura, La Generalitat, a través de la Conselleria de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y Vivienda viene
desarrollando diferentes actuaciones para incrementar y fomentar la formación y la sensibilización, que creo que también lo piden, de los funcionarios y del personal al servicio de la administración.

En concreto, el Centro de Tecnologías Limpias, dependiente de la Dirección General para el Cambio Climático, de la Conselleria de Medio Ambiente, cuenta con una serie de cursos
homologados por el Instituto Valenciano de la Administración Pública, en el que se imparten las siguientes materias: papel de las entidades
colaboradoras en materia de calidad ambiental, gestión medioambiental de las administraciones públicas, gestión integral de la contaminación, autorización ambiental, mejoras técnicas disponibles, estrategia valenciana para el cambio climático, la acústica en la actividad municipal, etiquetado ecológico europeo y compra y contratación pública verde.

La Generalitat, a través del Centro de Educación Ambiental de la Comunidad Valenciana, está desarrollando desde hace años campañas de educación y de sensibilización para el conjunto de la sociedad valenciana.
En el Centro de Educación Ambiental de la Comunidad Valenciana, que es un centro de referencia para la
información, la formación, la educación y la concienciación ambiental de la población valenciana.

Este centro ofrece diversos programas educativos en los ámbitos de mayor interés ambiental: residuos, agua, atmósfera, energías renovables, cambio climático, consumo responsable, etcétera.
Se trata de programas educativos dirigidos a distinguir colectivos para
concienciarles sobre la importancia de la adecuada gestión del medio ambiente y la necesaria corresponsabilidad en ello.
Todos ellos
tratan de sensibilizar a los ciudadanos sobre la relación entre sus actividades cotidianas y su repercusión en el medio ambiente.

Desde su creación, la de este centro, ha desarrollado una extensa relación de programas, proyectos y actividades en sus instalaciones, acogiendo en este
período de tiempo a más de 200.
000 personas.

Y para terminar ya, porque ya le digo que no iba a tener tiempo, por supuesto.
La Conselleria de Medio Ambiente, desde el año 2000, viene realizando convenios marco con diversos agentes económicos para llevar a cabo actuaciones conjuntas dirigidas a la promoción y fomento de las tecnologías limpias y la promoción de productos más ecológicos.

Por todo ello, no cabe más que rechazar la proposición no de ley.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora diputada.
(Pausa)

Tiene la palabra, señora Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Primer de tot, agrair-li al Grup Parlamentari Socialista el recolzament a
aquesta proposició no de llei.

Sí que voldríem, en tot cas, fer una diferenciació del que nosaltres demanàvem en esta proposició no de llei i el que són els nostres objectius.
També la compra ètica i el comerç just és una de les qüestions que hem plantejant en alguna iniciativa, però avui volíem especificar el que respecta a la compra verda.

Nosaltres, en el nostre argumentari -jo crec que el que passa és que no s'ha entés molt bé- parlàvem de l'administració pública com a organisme i entitat que ha d'assumir este compres verdes.
És a dir, l'administració és la que ha d'assumir fer una reducció de les energies brutes i intercanviar-les per netes, la que ha d'assumir els compromisos, a més que se complisquen en matèria de reciclatge, d'ús de materials d'oficina mediambientalment sostenibles, els que han d'assumir este tipus de criteris en la contractació pública, han d'assumir-los.

I vosté el que m'ha contat són.
.
.
Doncs ha posat dos exemples de dos ordres, la que jo he fet menció en el 2002 i l'ordre de 2004.
Totes dues únicament i exclusivament d'obligat compliment per a la Conselleria de Medi Ambient, perquè ho diu l'ordre, que ho he llegit literalment.
«La present ordre s'aplicarà a la Conselleria de Medi Ambient i els organismes públics dependents d'esta.
» És a dir, no hi ha cap ordre, i vosté no ha sabut trobar-la, que diga literalment que serà d'obligat compliment per a tots els organismes públics dependents de La Generalitat, totes les conselleries, les empreses públiques, les fundacions públiques, etcètera.
Només, només la Conselleria de Medi Ambient.

De fet, quan ha vullgut parlar d'alguna cosa més enllà de la Conselleria de Medi Ambient, ha parlat de l'estratègia valenciana enfront del canvi climàtic, de 2008.
I ha dit que hi han criteris obligatoris de sostenibilitat.
Però això s'ha traslladat a ordres i normatives?
En quina normativa, després de 2008, ha vist vosté estos criteris obligatoris, que sí que se mencionen en l'estratègia valenciana?

Perquè, clar, home!
, parlar de l'estratègia valenciana enfront del canvi climàtic i no dir que cal requerir estos requisits, seria, doncs, un document una
miqueta estrany.
Ahí se posa en eixe document, però eixe document és per a llegir-se'l i aplaudirse lo bien que ha salido el redactado.
Però després això s'ha de traslladar a polítiques decidides, a normatives.
.
.
On?
Després de 2008, vosté pot dir-me una ordre concreta que no siga únicament i exclusivament de la Conselleria de Medi Ambient?
Ni una!

Perquè vosté diu: «El plan integral de residuos, las bolsas reutilizables -que, per cert, era una obligació de la Unió Europea-, los institutos tecnológicos, la xarxa ambiental, las playas, el turismo, las pymes, las comunidades de regantes.
.
.
» Però tot això és la política de medi ambient que fa la Conselleria de Medi Ambient, però no la que assumix el govern valencià com a govern, tot el organisme, que és.
.
.
, que comporta la Generalitat valenciana, totes i cadascuna de les
conselleries, totes les empreses públiques, totes les fundacions, etcètera, etcètera.

És que vosté no sap dir-me, del que jo estic dient, res que s'haja fet.
Perquè és que l'estratègia valenciana enfront del canvi climàtic no és norma, és un document, però no és norma.
I, per tant, nosaltres demanem que en base a qüestions que vostés he demostrat que són capaços de fer en un moment donat, ordres d'este tipus, facen l'esforç de no quedar en allò políticament correcte, i és que ho faça la Conselleria de Medi Ambient.
(Veus) Clar!
Clar que ho fa només que la Conselleria de Medi Ambient, per a cobrir un cupo i dir que s'està fent alguna cosa.
Però és que vostés la limiten.
Fixen-se fins a quin punt limiten els criteris de contractació amb criteris mediambientals només que a la Conselleria de Medi Ambient.

Vostés no són capaços d'exigir a les altres conselleries, que també fan contractacions amb empreses o també utilitzen, lògicament, material d'oficina, utilitzen energia, utilitzen aigua, etcètera, etcètera, doncs no els fixen uns criteris d'obligat compliment per a l'administració.
És que vostés crec que no han entés molt bé.
No estem demanat que açò siga d'obligat compliment per a les empreses, o que se fomente.
.
.
Clar, home!
Tot açò, si no ho fera la Conselleria de Medi Ambient, a banda de les barrabassades que
fa, doncs estaria el senyor Cotino, doncs, molt lliure de temps.

Tindrà de fer alguna cosa, però és que no estem parlant de la política que fa cap a fora, sinó de la política que ha d'assumir com a reptes de futur tot un govern, tot un govern.
És una pena, és una pena, perquè vosté amb totes estes argumentacions que m'ha dit que tenia, doncs se li haja votat alguna que diguera clarament un compromís normatius que assumisca tot un govern del Partit Popular.

El senyor president:

Muchas gracias, señora diputada.

La senyora Mollà Herrera:

Si té vosté l'ordre, me diu el número del document oficial i jo la buscaré.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias.

Tiene la palabra el señor Torró.
¿No la ha pedido?
Es verdad, que usted está de acuerdo.

Le responde la señora, en el turno de réplica, la señora Díaz.
Doña Elisa, tiene la palabra.

La senyora Díaz González:

Muchas gracias, señor presidente.

Sin ir más lejos, usted mismo ha dicho de trasladar todo esto que yo estaba diciendo a la
política.
Es precisamente la política que lleva a cabo el Consell, y es precisamente la política que lleva a cabo también, por supuesto, parte del Consell, como es la Conselleria de Medio Ambiente,
que parece que estemos hablando de dos entes totalmente distintos.
Resulta que
la Conselleria de Medio Ambiente es parte de ese Consell.
Por lo tanto, el
Consell está llevando a cabo esa política.
¿De acuerdo?
Toda, toda.

Y de hecho, usted se refiere a una orden concreta, a la que yo también me he referido, pero estamos hablando también de una estrategia valenciana ante el cambio climático, que, entre otros criterios, habla de la implantación de una estrategia de compra y contratación pública que incorpore criterios obligatorios de sostenibilidad y de lucha contra
el cambio climático.
Y estamos hablando de todo el Consell, el plan integral de residuos de
2010, el Centro de Tecnologías Limpias.
.
.
.
Bueno, toda una relación que ya le he comentado antes.

Y por sintetizar y para que le quede claro, la política que se está llevando a cabo por parte del Consell, de todo el Consell, le puedo decir que
hemos celebrado acuerdos voluntarios con la red de institutos tecnológicos, colegios oficiales, consejo de cámaras, Federación Valenciana de Municipios y Provincias, asociaciones empresariales, etcétera, para llevar a cabo actuaciones conjuntas dirigidas a reuniones
sectoriales, con el objeto de recabar información sobre las tecnologías limpias; organización de actividades conjuntas, tales como seminarios, jornadas, conferencias,
facilitando así la mejora en la formación continua en materia medioambiental; promover, impulsar y desarrollar programas
de prevención y control de la contaminación; promover y fomentar las tecnologías limpias; acciones de fomento y desarrollo de sistema comunitario de ecogestión y ecoauditoría; etiqueta ecológica europea y convalidaciones medioambientales entre las empresas, con el apoyo
de la Conselleria de Medio Ambiente, tanto en cuestiones de asesoramiento como
de implementación.

En definitiva, La Generalitat, que quede claro, La Generalitat ha diseñado y está aplicando desde hace años una política de integración que nos ha permitido potenciar la riqueza y la competitividad de nuestra
comunidad sobre la base de productos y servicios más ecológicos, y seguirá trabajando en esta línea desde la innovación y la sostenibilidad ambiental.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Díaz.

Pasamos a la votación.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
No se aprueba la proposición no de ley.

Proposició no de llei sobre l'impuls de mesures per a combatre problemes ambientals com el trànsit i el sedentarisme, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 52.
034, BOC número 220)

El senyor president:

Pasamos al siguiente punto del orden del día, que, como antes hemos aclarado, será el punto número 4.
Es la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el impulso de medidas para combatir problemas ambientales como
el tráfico y el sedentarismo, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Para su exposición, tiene la palabra la señora Segarra.

La senyora Segarra Sales:

Moltes gràcies, senyor president.

Intentaré explicar i argumentar el perquè d'esta proposició no de llei.

Si es vol aconseguir un món més sostenible, cal fer actuacions urbanístiques i territorials més coherents protegint el medi ambient i tinguent en compte el concepte de
sostenibilitat més social.
Es tenen de fer actuacions que siguen sostenibles al mateix temps que
siguen compatibles la protecció del medi ambient i el creiximent econòmic i urbà, però no sols des del punt de vista físic sinó també social.

El trànsit i el sedentarisme són uns dels problemes que avui tinguem en la societat.
Moltes són les causes, però dos d'elles puguem dir ben clar que són pel desenvolupament urbà.
El major nombre de vehicles i les seues conseqüències, com són la contaminació atmosfèrica, la contaminació acústica, els greus accidents, atempten contra les persones, són problemes que tinguem i que són difícils de combatre i que es necessiten posar en marxa mesures des de l'administració on es planifiquen les actuacions necessàries per a protegir la salut de les persones i la qualitat de vida.
Per tant, es
necessita i amb urgència posar en marxa mesures que estiguen encaminades a limitar l'ús dels automòbils i així combatre les conseqüències, que algunes d'elles ja he dit abans, però també podríem ressaltar que podien tindre mesures que són importants com seria limitar la velocitat de circulació dins de les poblacions i adequar-les al ritme dels vianants, realitzar
trajectes urbans per a vianants, mantenir l'equilibri espacial a favor del vianant, i cal potenciar i desenvolupar el traçat del carril bici, i més en les grans ciutats.

Un exemple el tinguem a la ciutat de València.
No són les mateixes condicions per als usuaris i els vianants, els usuaris de
bicicletes i els vianants, que els conductors de cotxes.
N'hi han fets més o menys cent trenta quilòmetres de vials on es pot circular este any en bici.
En canvi, la sensació.
.
.
, no és la sensació, sinó la seguretat de perill és molta, i ara, quan arriba el bon temps, encara més, pel bon temps, perquè s'utilitzen més bicicletes i perquè l'Ajuntament de València posa en marxa les estacions de lloguer de bicis.
Els turistes les utilitzen
i la ciutat no està preparada.

Ens han fet reiterades manifestacions, s'ha demanat el circuit circular en el centre de València, on el rei, sense cap de dubte, no és altre que el cotxe.
S'han fet manifestacions per diferents col·lectius demanant la necessitat de crear un carril bici per la ronda interior.
N'hi han alguns titulars que he estat arreplegant-los, que són.
.
.
, que valdria la pena que els diguérem.
Titulars del 2010: «Un ciclista muerto y otros dos heridos tras ser atropellados», «Ciclistas en peligro», «Una joven ciclista muere atropellada en Valencia», «Manifestación para exigir un carril bici», «Comentarios: “Vivo en Mislata y para llegar a la calle Colón no lo tengo nada fácil; el carril bici, no hay prácticamente, y cuando existe, de repente se corta de forma instantánea.
No me queda más remedio que circular por la calzada o acera, y, claro, los peatones se enfadan
y con razón.
Cada vez que salimos, nos jugamos la vida.
Estamos a un mundo para alcanzar
el nivel de otras capitales europeas.
Necesitamos un medio de transporte más sostenible.
El número de accidentes puede dispararse de forma exponencial si no ponemos remedio.
”»

Estem, com he dit abans a la cua del món i a la cua de ciutat europees com puga ser Amsterdam, Göteborg, però també si mos comparem a altres ciutats espanyoles com puga ser Barcelona o Sant
Sebastià.
Per tant, crec que deguem fer un gran esforç i posar remei.
Tinguem un informe del Consell Valencià de Cultura que diu aixina.
«El 95% dels valencians no tenen accés al carril bici a prop de la seua casa.
» I diu: «Pese a que Valencia fue pionera en la construcción de carril bici, la mayoría de rutas no están conectadas, ya que se encuentran en jardines, rondas exteriores y zonas poco
urbanizables.
Los defectos de la red pública se centran en la diferencia de color y tipo de pavimento, y algunos están en las aceras y otros en la calzada y es muy difícil el mantenimiento.
»

A part de les ciutats de València, com puguen ser altres ciutats, tinguem altres demandes, com són les peticions d'ajuntaments de la comarca de l'Horta Nord, que s'han manifestat en repetides ocasions a favor de la construcció d'un carril bici que unira les seues poblacions entre elles i fera possible la
seua connexió a la ciutat de València, lloc habitual de treball de molts dels seus habitants, a la serra
Calderona, un paratge natural que oferix considerables oportunitats d'esbargiment i contacte amb la natura.
.
.
Inclús s'aprovaren diferents mocions en els ajuntaments, en respectius ajuntaments, en
plens municipals, sobre este tipus d'actuacions, sobre potenciar els circuits urbans i suburbans, la creació de rutes cicloturistes connectades a la ciutat amb l'entorn físic com a element de vertebració comarcal i fomentar aixina una forma nova de desplaçament i de mobilitat saludable i ecològica.

Esta ruta és utilitzada setmanalment per innumerables cicloturistes com a forma de desplaçament o d'activitat fisicodeportiva, però, en canvi, no compta amb una infraestructura de ret viària que garantisca la seguretat del cicliste.
Tan sols existixen un pocs quilòmetres de carril bici.
La major part del territori en qüestió presenta grans dificultats per als ciclistes, que tenen de compartir la calçada amb altres vehicles.
Des de l'ajuntament s'ha demanat diverses vegades a la conselleria que finance i coordine este
projecte, però a les hores d'ara no se'n sap absolutament res.

Per tant, esta proposició no de llei contribuïx al foment d'altres formes de mobilitat com a transport ecològic i a més a més de ser un mitjà de salut i millora de la qualitat de vida dels ciutadans, si es potencia i s'aposta per este tipus d'infraestructures, que són molt més econòmiques i més fàcils de fer, s'aconseguix, per una part, i s'aposta també per la salut, perquè estem facilitant l'exercici físic, i, a més exercici, menys sedentarisme, i, a menys sedentarisme, menys obesitat i, per
descomptat, més salut.

L'obesitat i el sedentarisme són l'antesala de moltes malalties.
L'última enquesta realitzada per la Generalitat valenciana, per la Conselleria de
Sanitat, constata que quasi el 50% dels valencians no practica cap tipus d'exercici físic, i que només el 38% el practica ocasionalment.
La pràctica de l'esport a la Comunitat Valenciana està per baix de la resta d'Espanya i de la mitjana europea, per descomptat.
L'obesitat ha augmentat un 18% en dones i un 13% en homes, i els nostres xiquets
un 20% en els últims quatre anys, així que la utilització de la bicicleta, dels patins, el passeig o la carrera suau per itineraris que
es creen específicament per a aquestos usos, poden ser molt útils per a combatre aquestos greus problemes.

Esta proposició no de llei, el que demanem a les Corts Valencianes que instem al Consell és que n'hi haigga una col·laboració amb les diferents administracions, que es troben alternatives a problemes
ambientals com el trànsit i el sedentarisme a través d'algunes actuacions, la creació d'itineraris verds com a alternativa sostenible al transport i al desplaçament amb motor, la vertebració del territori de la comunitat i, en general i sobretot de les grans
concentracions urbanes, com he posat d'exemple la ciutat de València, la creació d'una xarxa d'itineraris amb absència de trànsit a motor, la incorporació dels ajuntaments connectats a aquesta xarxa, que es faça una gran publicitat de com d'important és este tipus de mobilitat, la posada en marxa d'actuacions harmòniques i iniciatives locals i comunitàries encaminades a estimular el passeig, la carrera a peu i promocionar l'ús de la bicicleta, tots ells mitjans ecològics de desplaçament i mitjans per a millorar la salut, el foment i la utilització dels espais naturals per al passeig i l'extensió del carril bici al màxim en tot el territori, i tota nova carretera o via de circulació incorporarà, si és possible, un carril bici paral·lel a ambdós costats; a més, s'haurien de senyalitzar diferents itineraris com a espai d'especial protecció per a ciclistes i vianants.
És el que es demana en esta proposició no de llei.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Segarra.

Tiene la palabra don Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, manifestem que anem a recolzar la proposició no de llei, encara que tenim de, també, reconéixer que ens resulta un poquet desconcertant, ¿no?
Vull dir, perquè barreja dos coses que, evidentment, estan molt relacionades entre sí, que és, diguérem, la pràctica del caminar o de la bicicleta des del punt de vista de la salut, ¿val?
, amb la qüestió relacionada amb la mobilitat urbana, ¿no?
Evidentment, són dos coses que tenen molta relació.
Si les ciutats estigueren dissenyades perquè la gent es desplaçarà a peu o en bicicleta, lògicament, no caldria calfar-se tant el cap fent vies verdes i coses d'estes, perquè, diguérem, eixes problemes estarien resolts, ¿no?

I per això vullc entrar en l'altra qüestió, ¿no?
A mi.
.
.
, jo tinc.
.
.
, he de reconéixer que em sorprén, ¿no?
, perquè que es faja una proposició no de llei rebutjant l'ús del cotxe i dient que és molt dolent i que les ciutats i tot això, mentres la política que es practica des del Partit Socialista, sobretot des del govern central,
és una política que es dedica precisament a fomentar l'ús del transport sobre la base de construir i construir carreteres i més carreteres, doncs, la veritat és que em sembla molt, molt.
.
.
, no poc, sinó molt contradictòria, ¿no?

Jo crec que el que s'ha de fer és plantejar canviar o desplaçar-se, com ja diuen molts experts en tot açò, del concepte de mobilitat al concepte d'accessibilitat, ¿no?
, i deixar de fomentar l'ús del vehicle mitjançant fer infraestructures que el que fan és potenciar-lo, ¿no?
Creiem que, per tant, fa falta planificar les infraestructures d'una forma diferent i planificar també les ciutats també d'una forma diferent, sobretot tendint cada vegada més a deszonificar i a crear ciutats de caràcter més compacte a on s'integren totes les activitats a dimensions que siguen aprofitables per part de
les persones, ¿no?

Per tant, la bicicleta com un mitjà de transport és un objectiu a desenvolupar.
La bicicleta com un ús lúdic o de salut seria, diguérem, una cosa també molt important, però jo crec que la prioritat deuria recaure sobre la primera i no sobre la segona, ¿no?
Per tant, ¿què és el que caldria fer?
Doncs, necessitaríem, en primer lloc, planificar de forma que es deszonificaren les ciutats; en
segon lloc, pacificar el trànsit, ¿val?
, ampliar les voreres i sobretot les prioritats dels vianants, ¿val?

Tenim que la ciutat està dissenyada per a un perfil determinat d'usuari de l'espai, ¿eh?
, que seria un perfil d'un home blanc de quaranta anys professional, etcètera, que es desplaça quasi sempre en cotxe, per damunt d'una altra quantitat, d'una majoria important, que fa els seus desplaçaments ja en estos moments a peu o en transport públic, ¿val?
Encara que no ho semble, (veus) inclús en les ciutats molt zonificades i molt grans, la major part dels desplaçaments seguixen fent-se a peu, ¿no?
Hi ha gent que no utilitza pràcticament altre sistema de transport que a peu o el sistema de transport públic, ¿no?

Bé, els carrils bici, sobre els que s'insistix molt en la proposició no de llei, servixen fonamentalment per a donar confiança als ciclistes, ¿no?
, perquè puguen desplaçar-se, diguérem, amb una certa comoditat, però en realitat, en la pràctica, no garantixen la seua seguretat, ni tan sols en els llocs on hi ha una
xarxa més o menys gran.
Vull dir, sol posar-se l'exemple de València com una xarxa un poc desestructurada, però també cal reconéixer, dins de totes les seues limitacions, que és de les poques ciutats que tenen una xarxa de carrils bici, hi han moltes
ciutats, ¿eh?
, que no en tenen, ni tan sols entra en l'horitzó dels seus governants el plantejar-s'ho, eixa xarxa, ¿no?

Hi han cantons, encreuaments, girs cap a l'esquerra que generen inseguretat molt gran per als mateixos ciclistes, ¿no?
I, de fet, per a la gent que advoca per l'ús de la bicicleta com a mitjà de transport, el que està en la pràctica és qüestionant-se el carril bici, i el que caldria tendir és a generar uns carrers en què la bicicleta puga estar, com a mínim, en condicions d'igualtat respecte al cotxe, ¿no?
, i per això cal limitar la velocitat urbana i fer tota una sèrie d'elements que el que fagen és dissuadir de l'ús del cotxe i permetre, ¿eh?
, que les bicicletes puguen ser, diguem, el desplaçament normal, sobretot generant també connexions comarcals, encara que tot això té problemes que, com molt bé dien en la proposició no de llei, de la coordinació entre
(veus) diferents administracions, sobretot entre ajuntaments i també entre les administracions superiors, i especialment fer de la bicicleta un
element complementari per al ferrocarril en distàncies mitjana i llarga, potenciant la intermodalitat.

Per tant, en compte d'anar a la política de segregar de forma.
.
.
, segregar l'espai per a les bicicletes de forma sistemàtica, el que caldria fer és a l'inrevés, és a dir, procurar que eixa segregació fóra excepcional.

Lògicament, això té un abast -que jo ho comprenc- que trascendix molt al que es proposa o es pretén a la proposició no de llei, perquè seria en definitiva canviar radicalment la concepció que es té de l'estructura de les ciutats i de com han de funcionar, i, també, de les connexions del transport entre diferents ciutats.
Creiem que eixe
hauria de ser l'horitzó en què es tendira.

Per tant, i atenent la realitat que hi ha hui dia, i atenent que.
.
.
, m'ha interessat parlar de tot açò, sobretot per mostrar la contradicció entre una política que fomenta l'ús del transport privat, amb cotxe, sobre la base de construir infraestructures
per a ell, i, després, sol·licitar que la gent no es desplace amb cotxe i que vaja amb bicicleta, doncs, jo
crec que en això n'hi ha una sèrie de contradiccions.
Però -diguérem-, com a programa d'actuació immediata compartíem de forma ampla la major part de les propostes que es plantegen en la
proposició no de llei i, per això, no tenim cap problema en recolzar-la.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Por diez minutos, tiene la palabra don Pedro Ángel Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías.

Señora Segarra, tengo que felicitarla por esta iniciativa, porque es una iniciativa
muy digna, es una iniciativa que tiene una base fundamental en el desarrollo de
lo que es la propia actividad de las personas, en las ciudades y en los campos,
incluso, pero eso no le exime de saber todas las actuaciones que se vienen
realizando por parte del gobierno.
En realidad, hay muchísimas actuaciones que intentaré explicarle a lo largo de mi intervención para que podamos entender que la voluntad suya es extraordinaria, la voluntad
del gobierno valenciano es extraordinaria, y, por tanto, lo que estamos
desarrollando cada uno no se debe ignorar.
Yo creo que hay que aportar datos,
como los que les voy a aportar, con el fin de decirle cuáles son motivos de mi reflexión, que la voy a hacer para ver si intento, de alguna manera, que cambie algún chip.

En primer lugar, decirle que no me gusta realmente que se nombren accidentes o
muertos cuando se habla de las PNL.
Yo creo que es de mal gusto.
Y me lo
permite usted, que sabe que le tengo un afecto bastante grande, pero no es
bueno mezclar las churras con las merinas en este caso, sobre todo porque podríamos entrar en accidentes de las carreteras estatales, de las carreteras de aquí y de allá, que, desgraciadamente, hay muchísimos y no es plan de hablar de una PNL donde todo el mundo quiere mejorar la
vida de los ciudadanos y la calidad de vida en este aspecto, sobre todo en el
deporte.

Mire usted, la Ley 4/2004, de 30 junio, de ordenación del territorio y protección del paisaje, contempla en su artículo 7 la movilidad sostenible como un aspecto fundamental de la planificación territorial, y, en el cual, La Generalitat viene trabajando ya desde hace
muchos años.
En este artículo se indican los criterios básicos para trabajar hacia un modelo territorial de movilidad más sostenible y menos basado en el vehículo privado, del mismo modo que el reglamento de ordenación gestión territorial y urbanística, que desarrolla la Ley urbanística valenciana, recoge las directrices que debe seguir la elaboración de los estudios de movilidad en los procesos de revisión de los planes generales, etcétera.
Por tanto, una de las peticiones que usted hace es que la administración se preocupe de que se pueda llevar a cabo.

Debe usted saber que los estudios de movilidad, con criterios de
sostenibilidad, ya se elaboran para los planes urbanísticos de todos los municipios de la comunidad dentro del trámite de evaluación ambiental estratégica, con el objetivo de combinar los distintos modos de transporte, en aras de
un desarrollo armonioso de la vida en las ciudades y pueblos, primando siempre
la formas de movilidad peatonales y ciclistas.
Con ello, estamos consiguiendo
que en todos los ayuntamientos se planteen la movilidad como un asunto básico en cuanto a la calidad de vida de los vecinos y a la seguridad de peatones
y ciclistas.
Uno de los temas que usted demanda, también puede comprobar que se está desarrollando.

Todo ello se recoge en la estrategia territorial de la Comunidad Valenciana,
uno de cuyos objetivos básicos es garantizar el derecho a una movilidad sostenible, mediante los planes
municipales de movilidad sostenible -sabe usted que se están desarrollando en infinidad de ayuntamientos todos estos planes de movilidad
sostenible- y el fomento del transporte público, en general, y del tren, en particular, así como de los modos de transporte no motorizados.

Por lo tanto, desde la Conselleria de Medio Ambiente, Agua, Urbanismo y
Vivienda, como administración responsable de los criterios de planificación territorial urbanística, se está trabajando con unos criterios muy claros en el sentido de las propuestas de
resolución que indica la PNL, por lo que sería innecesario recalcar algo que ya se está llevando a cabo -como le doy a entender- con absoluta normalidad.

Estos criterios se han incorporado a la estrategia territorial desde el primer
momento, ya desde la fase de definición de las líneas directrices.
Por ejemplo, en el artículo 96 se convierte en rango de normativa vinculante la incorporación de la red de vías ciclistas como parte fundamental de la infraestructura verde del territorio,
que es la red de espacios naturales.
Sus vías de interconexión y toda la enorme red de servicios asociados, asimismo se conectará la red ciclista con otras rutas, como la vía litoral, la vía Augusta y la ruta de Jaime I, y se complementará con instalaciones adecuadas para el disfrute del territorio y el paisaje, todo
ello de acuerdo con los criterios expresados en el artículo 92, tales como potenciar los sistemas de transporte no motorizados y
fomentar el uso del transporte público, o establecer criterios de integración de las infraestructuras en el territorio atendiendo a criterios de protección del paisaje y de la biodiversidad.

En cuanto a la práctica y la gestión diaria de la mencionada infraestructura verde, se hace posible el senderismo,
el paseo ciclista por espacios naturales, las rutas a caballo, etcétera.

La Conselleria de Medio Ambiente está encargada de mantener y mejorar los más de 3.
600 kilómetros de sendas verdes de nuestra comunidad, repartidas entre sendas de gran
recorrido, de pequeño recorrido y sendas locales, además de dar continuidad y seguridad a la red de áreas recreativas, zonas de acampada, cobijos de la Comunidad Valenciana y demás infraestructuras que dan soporte a la red de sendas verdes, y gracias a la
cual estamos fomentando el senderismo y los deportes al aire libre de forma
ordenada y, evidentemente, sostenible.

Solamente dentro de la red de 22 parques naturales de la Comunidad Valenciana
existen 86 rutas oficiales señalizadas y utilizadas por cualquier ciudadano que desee realizar una afectividad
saludable mientras disfruta de nuestros espacios naturales más emblemáticos.
Estas rutas se han puesto en marcha con la colaboración de los ayuntamientos -otro de los objetivos que usted plantea-, principales interesados, evidentemente, en el fomento de las actividades en su
municipio y del turismo rural ecológico.

En este sentido, en 2009, se realizó un estudio integral de accesibilidad en parques naturales, de los que se han
derivado distintos proyectos a ejecutar con el objetivo de facilitar el acceso
a cualquier persona con movilidad reducida -muchos ya se han ejecutado-, que se sumarán a las distintas actuaciones que hemos llevado a cabo en cuanto a la mejora de
la accesibilidad en parques y centros de interpretación.

Además de toda esta red de sendas señalizadas, La Generalitat está gestionando un patrimonio histórico, cultural y natural tan ingente como es la red de vías pecuarias de la comunidad, que alcanzan, nada menos, que 16.
000 kilómetros y que es una infraestructura de primera importancia para la movilidad y
el deporte sostenibles.
La conselleria está tramitando un proyecto de ley de azagadores, mediante el cual se potenciará el uso social de este importantísimo patrimonio con un objetivo de conservación ambiental y de disfrute social ordenado, además de constituir la principal red de conectores ecológicos que podemos conservar y mejorar.
Otro de los objetivos por usted
planteados en su primer punto.

Esto se incluye dentro del objetivo de la estrategia territorial denominado «mejorar las conectividades internas y externas del territorio», en cual el desarrollo de los carriles bici, los viales peatonales, las vías pecuarias, las sendas verdes, y, en general, la infraestructura verde, es
fundamental para lograr un equilibrio territorial que mejore tanto el medio
ambiente como la calidad de vida de las personas.

Estamos viendo, señora Segarra, en todas las nuevas construcciones de carreteras y vías parques, cómo se realiza el carril bici en sus lados correspondientes.
Hemos visto también el desarrollo -que usted demanda aquí- de la propia Conselleria de Infraestructuras y Transportes, la inclusión de la bicicleta; se ha incorporado a Alicante, se ha incorporado a Valencia,
se ha incorporado a Castellón.
Hoy, vemos una fotografía importante de Elche, con su alcalde, con el
conseller de Infraestructuras y el socio político socialista en la Diputación de Alicante -vienen todos reflejados en esa fotografía- y, precisamente, es otra gran ciudad que se ha sumado a esta iniciativa de
dotar de bicicletas a todo el mundo que las quiera usar.
Son muchos los
municipios de nuestra comunidad que se han acogido a esta financiación por parte de la conselleria para poder disfrutarlas.

Se han hecho actuaciones importantísimas en infinidad de ciudades, como es la peatonalización con reservas para bicicletas y ganar el espacio al peatón, que es, al fin y al cabo, de lo que se trata, ganar espacio al peatón y ganar espacios para que la gente pueda pasear, discurrir o patinar -como usted muy bien dice en uno de los aspectos que pone aquí.

Y, luego, yo le diría que esta PNL.
.
.
Yo creo que han sido totalmente incorporadas todas sus
peticiones a lo que son las actuaciones que está desarrollando la propia conselleria.

Todo lo que le he dicho es cierto -y usted lo sabe-.
Se está desarrollando en infinidad de ciudades y en infinidad de todo el territorio.
En
cualquier plan parcial ya viene recogido ese plan que le decía anteriormente.

Por tanto, señora Segarra, lo lamento de todo corazón porque coincido, en el fondo, con usted, pero realmente es un tema que se está realizando, y, por tanto, sería obvio que aprobáramos una iniciativa de la cual ya está haciéndose eco el propio gobierno valenciano.

Muchas gracias.
No vamos a apoyar la PNL.
Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Tiene la palabra, la señora Segarra.

La senyora Segarra Sales:

Bé, jo crec, sincerament, que perguem una altra oportunitat, perquè nosaltres com a parlamentaris podíem instar i, a més, podíem pressionar el Consell de tot el que s'aprova, al final, que fóra una realitat.
Perquè, segur -i, a més, sóc conscient- que hi ha quantitat de projectes, hi ha milers d'estudis.
.
.
Això és veritat.
O siga, estan.
El que passa és que la pràctica és una, i, la realitat, és una altra.

A mi.
.
.
, és de veres, a la millor no ha sigut oportú en dir els titulars, però és que els titulars són reals, és que han passat fa dos mesos, i és que el mes passat quan anàvem a debatre esta proposició no de llei ací, a la comissió, el mateix dia que anàvem a portar esta proposició no de llei ve en la premsa, a nivell de Comunitat Valenciana, que s'acabava d'aprovar una ordenança, una ordenança municipal en la qual als ciclistes els feien baixar de la vorera -que és lògic-, és a dir, es donava prioritat al vianant.
Però, lògicament, quan tu parles amb els col·lectius que utilitzen el transport de bicicleta, et diuen, «però, com és possible que facen açò quan la ciutat no està preparada, quan n'hi ha quantitat d'accidents que contínuament estem patint, i molts no són denunciats?
».

És a dir, esta mesura va a portar que de forma exponencial vagen a augmentar els
accidents greus.
A més a més, tots sabem que València té un clima excepcional, que la seua forma de ser tan plana, encara abellix molt més l'ús de bicicletes, que quantitat de turistes van a utilitzar-la, que, damunt d'aprovar esta ordenança, va a posar-se en funcionament quasi 2.
000 bicicletes per a l'ús públic, quan la ciutat no està preparada.

Aleshores, jo dic: és veritat que n'hi ha estudis?
Sí.
És veritat que es fan projectes?
Sí.
Però, la realitat i la pràctica és una altra; els estudis se queden sent estudis, els projectes es queden sent
projectes, i la realitat és que, hui en dia, tenim la ciutat amb molts trams sense senyalitzar, sense cap
seguretat per a la gent que utilitza este tipus de transports, que són més de 50.
000 persones, que els col·lectius es cansen, han reclamat i han fet manifestacions demanant-ho.

Per tant, nosaltres, a part dels estudis, hem de pressionar al Consell perquè faça realitat els estudis i que faça realitat estos projectes, perquè, si no, estem jugant amb la salut i amb la seguretat de milers i milers de
persones.

Jo crec que és important canviar de concepte, el concepte d'utilitzar la mobilitat, és a dir, de diferents tipus de desplaçaments.
El tema de la bicicleta és un esport, és un esport, i significa que si tu fas esport, estàs menejant-te, i significa que vas a estar molt menys sedentari, menys
malalties, però, al mateix temps, lògicament, és un altre concepte i és una altra manera de mobilitat, i que va junt, és a dir, tu dius: és estrany, és una barreja, però és que és aixina.
Per tant, esta iniciativa venia des de l'esport, però coincidix amb el tema de mobilitat.

Jo crec que perguem una altra oportunitat, que crec que com a parlamentaris
podríem pressionar i podríem ser la veu de milers de valencians que utilitzen este mitjà de desplaçament, que estan cansats de reivindicar i de manar-ho, i jo crec que era
important el que nosaltres pressionarem el Consell perquè es tinguera en compte esta proposició no de llei i que, realment, s'adequara tant la Comunitat Valenciana, com la ciutat de València, a les necessitats reals que tinguem, que hui en dia no estan cobertes.
I
els titulars són dolents, però són reals, són reals.
Per tant, jo crec que perguem una oportunitat.

Abans he dit que hi ha una moció dels ajuntaments, de tota l'Horta Nord, de diferents colors polítics, demanant la unió de tota l'Horta Nord a la ciutat de València, mitjançant un carril bici i un espai.
No està.
La gran majoria de trams estan tallats, no estan senyalitzats.

Per tant, crec que era important haver aprovat esta proposició no de llei.
Crec que l'administració estem per darrere moltes vegades de la realitat social i de la demanda de
milers i milers de valencians i valencianes.
Una oportunitat menys.

El senyor president:

Muchas gracias, señora diputada.

Tiene la palabra Pedro Ángel Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señor presidente.

Mire, usted, yo he intentado de alguna manera hablarle en términos generales de toda la Comunidad Valenciana, no de ceñirme -como le he explicado antes- a un accidente casual que pueda haber habido en una calle de una ciudad, en una
calle de una ciudad, o en una carretera nacional, o en una carretera de la
comunidad o una carretera de la diputación, que ocurren todos los días desgraciadamente, y eso son accidentes, y se llaman accidentes las cosas que
ocurren que no son habituales, por eso son accidentes.
Y valernos de accidentes
para reivindicar una historia, me parece del mal gusto -se lo he dicho anteriormente, señora Segarra.

Le explicaré que un compañero nuestro, allá en el año 1991-1992, en una ciudad que impera la bicicleta, como es Ámsterdam, en Holanda, pues tuvo un accidente y lo atropelló una bicicleta en el mismo Ámsterdam, y vino con los dos brazos así.
.
.
, le llaman Natalio García Villarroya, de la parte de la Marina Alta.
Precisamente, nos asombramos; ¿cómo has tenido un accidente y te ha atropellado una bicicleta?
Esas cosas
ocurren, señora Segarra, ocurren en todas partes.
Se cae uno de una moto o se cae uno de una
bicicleta o lo atropella un coche; un peatón que lo atropella un coche, pues, ¿qué tenemos que hacer con ese coche, o con ese conductor o con ese peatón?
¿Qué es lo que tenemos que decirle?

Yo creo que eso no es un argumento.
El argumento es que aquí se está desarrollando todo, no es que se vaya a desarrollar, es que se está desarrollando todo.
Usted ha visto las vías parques donde se estaban haciendo los carriles bici para todos ellos, donde
está viendo el carril bici que hay aquí en la ciudad Valencia y todo lo que se le ha ganado.
Yo recuerdo cuando aquello
se puso, allá por los años noventa también, que en aquel carril bici aplaudían cuando pasaba una bicicleta.
Lo recuerdo porque no había uso, no había hábito.
Hoy día, vemos muchísimas bicicletas discurrir por toda la ciudad de Valencia.
Pero, no lleve usted
el problema de una ciudad, que tiene que poner una ordenanza y tiene que poner
un carril, a un gobierno, a una
 conselleria.
La conselleria dará el visto bueno a todo lo que se planifique aquí.

Ahí es donde están los estudios -que les decía antes- de movilidad de todos los municipios.
Los que tenemos alguna responsabilidad
municipal estamos desarrollando esos estudios de movilidad en nuestras
ciudades.
¿Por qué motivo?
Porque ya lo exige también la propia ley, la propia ley.

La Comunidad Valenciana se acogió, además de la ley de 1995, precisamente la ley 3 base de 1995, de vías pecuarias, para hacer la ley propia.
Y ahora mismo se están haciendo la ley de azagadores.
¿Qué significa eso?
Que, además de hacer una comunicación con todas las sendas, veredas y azagadores que hay en nuestra comunidad, se
van a interconectar algunas ampliando tramos, también, de los mismos.
¿Eso qué significa?
Pues, que la gente que quiera realizarse deportivamente -como usted decía-, es un deporte, pero también es un medio de comunicación para muchos ciudadanos de aquí de la ciudad de Valencia.
De aquí, de la ciudad de Valencia, y de muchas otras ciudades, la gente coge la
bicicleta para ir aquí o ir allá.
Y el turista también la coge para recorrer las ciudades, porque se conocen mucho mejor las ciudades
a paso lento que arriba de un coche.
Y, entonces, están haciendo una labor importante.
Le decía antes que ayer se incorporaba Elche al tema éste de la bicicleta para el fomento de la misma.
¿Y quién lo ha hecho?
La propia Conselleria de Infraestructuras y Transportes.
No lo ha
hecho nadie.
No son proyectos.
No son estudios.
No son análisis.
Son obligaciones que se tienen.
La ley, precisamente, ahora mismo, de
todos los planes parciales, obliga a que esas comunicaciones y esos carriles
bici en todas las urbanizaciones, y en todas las interconexiones de las
ciudades, sean obligatorias, sean obligatorias.
Y yo se lo puedo aclarar;
cualquier plan parcial que aprobamos en un ayuntamiento, hoy día ya lleva esa comunicación con los núcleos importantes de la ciudad.
Y eso es muy, muy importante para poder
desarrollarlo, a la vista de lo que usted dice.

Por tanto, le doy la razón en todo lo que usted pide, pero es que lo que usted pide se está haciendo, está hecho en la mayoría de los casos.
Y seguirá mejorando, sin lugar a dudas, con el tiempo.
Yo creo que hablar de 16.
000 kilómetros de vías que tenemos, interconectadas en nuestra comunidad.
.
.
Eso está todo archivado, puesto y dotado, efectivamente, de documentación.
Todo eso está documentado para que se pueda realizar, para que nadie en un plan parcial, en
un plan urbanístico pueda afectar, como ha afectado desgraciadamente en años anteriores a estas cosas, no había una cultura en aquel momento de eso, sí estaban las pecuarias y el tema del ganado cuando venía la trashumancia.
Pero, ahora mismo, lo que se está haciendo es más el turismo, más el deporte, más el salir, más el senderismo.
.
.
Todas estas cosas son las que estamos haciendo.
Hasta se ha
puesto muy de moda el camino de Santiago.
¡Fíjese usted!
Al cabo de los años es el invento del siglo XXI en nuestro país.
Y eso es importante también, que se redescubran esas cosas.
Eso allá, pero aquí estamos dando unos pasos de gigante -se lo puedo garantizar, de verdad-, unos pasos de gigante en este aspecto.

Y, de verdad, lamento tener que decir le que no.
Si tuviera que decirle que sí es que no se habría hecho nada.
Y, realmente, se ha hecho mucho.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Pasamos a la votación.
¿Votos a favor de la proposición no de ley?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada la proposición no de ley.
Es verdad, tiene usted razón, 6 votos.
Corregimos el escrutinio.

Proposició no de llei sobre la creació d'un programa específic de l'aigua que potencie una cultura d'estalvi hídric basat en la gestió eficaç i solidària, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 52.
384, BOC número 220)

El senyor president:

Pasamos al siguiente punto del orden del día, que es el punto número cinco: toma en consideración de la Proposición no de ley de la creación de un programa específico del agua que potencie una cultura de ahorro hídrico basado en la gestión eficaz y solidaria, presentada por el Grupo Parlamentario Popular.

Tiene la palabra don Maríano Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, el Grup Popular va enregistrar el passat més de març aquesta proposició no de llei, que ara començarem a debatre, per a la creació d'un programa específic sobre l'aigua que potencie una cultura d'estalvi hídric basat -en coses que moltes vegades sentim en estes Corts-, basat en la gestió eficaç i solidària.

La proposta de resolució creiem que és prou clara i és perfectament assumible per tots els grups polítics.
Per tant, el que la proposta demana a Les Corts és que insten el Consell perquè este inste el Govern d'Espanya, en el marc de la presidència de torn del consell de la Unió Europea, a què desenrotlle un programa específic de finançament i d'infraestructures hídriques i a crear un programa específic per a l'aigua, que done suport a les accions destinades a permetre que les regions
puguen accedir a la tecnologia més avançada, a l'aplicació de bones pràctiques, a les mesures de comunicació i la millora, en definitiva, de la governança, a fi de promoure una cultura d'estalvi d'aigua.
Això és la proposta de resolució.

L'exposició de motius d'aquesta PNL resumix amb claredat la problemàtica singular que patixen les conques mediterrànies, en relació amb la garantia de recursos hídrics, i la necessitat que existisca una actuació a escala, no sols comunitària ni a nivell de nació, sinó a escala de la Unió Europea, i que tinga en compte eixa realitat.

La Directiva marc de l'aigua imposa obligacions a tots els estats membres per a aconseguir objectius
ambiciosos, com són: el bon estat ecològic de les aigües, la millora d'ecosistemes, la protecció de les aigües subterrànies i l'ús eficient de l'aigua.
Però, tots sabem que, avui en dia, els recursos naturals, a més de ser escassos, són una peça clau en la distribució de la riquesa, de la riquesa i de la pobresa a nivell mundial.
Resulta, per
tant, necessari, en este món globalitzat en què vivim, que tots els governs implanten polítiques encaminades a prioritzar-ne l'ús eficaç i a potenciar la bona gestió.
Al parer del Grup Parlamentari Popular, una bona gestió dels recursos naturals sempre ha de portar associada una distribució equitativa que afavorisca el repartiment solidari.

En este sentit, l'aigua és un recurs de valor inestimable, a l'hora que els problemes que planteja la insuficiència afecten nombroses regions de tot el món i també, naturalment, de la Unió Europea.
A nivell comunitari, la problemàtica que afecta les conques mediterrànies, derivada de la situació de dèficit pluviomètric, de la sequera, o l'escassetat d'aigua, fa que haguessen d'exigir una combinació d'actuacions, no a nivell només estatal, sinó a nivell d'Unió Europea.

Per tant, des del Grup Popular creiem que este marc europeu ha de ser el marc
en el qual es treballe per a portar les solucions definitives.
La Comunitat
Valenciana, tot el món sap com viu històricament, amb una situació permanent en què les necessitats d'aigua són superiors als recursos hídrics explotables.
Esta condició ha aportat al Consell, durant els últims anys, a impulsar un model de gestió eficaç de l'aigua, convertint la valenciana en la regió líder a Europa en estalvi d'aigua, en depuració i reutilització dels recursos hídrics, en modernització de regadius i en l'ús coordinat i sostenible de les aigües superficials i subterrànies.
El model de gestió hídrica de la Comunitat Valenciana va aconseguir a l'any 2008 el suport del Comité de les Regions, on es va aprovar l'informe denominat, en este cas, conegut com l'informe Camps, que era el d'afrontar el desafiament de l'escassetat d'aigua i la sequera a la Unió Europea; el ponent, naturalment va ser el president de La Generalitat.
Este
informe conegut com l'informe Camps va obtenir també el suport del Comité Econòmic i Social Europeu.

Penso que coincidiran amb mi, que l'enorme desigualtat de condicions dels diferents territoris europeus, quant a
clima, quant a pluviometria, orografia, exigix que determinades regions del sud
d'Europa, com la Comunitat Valenciana, hagen de fer un esforç molt major per aconseguir els objectius als quals abans feia referència, objectius com el bon estat ecològic de les aigües, la millora dels ecosistemes, la protecció de les aigües subterrànies, l'ús eficient de l'aigua, etcètera, etcètera.

També crec que no cal discutir en afirmar que el medi ambient té un caràcter global, i per això les accions de conservació i millora del medi, que es realitzen a una escala local, tenen sempre una
transcendència que va molt més enllà d'eixe àmbit local.
I tots els països europeus compartixen l'interés comú que tots els seus territoris estiguen en condicions de complir adequadament les
exigències de la Directiva marc de l'aigua.
Els esforços d'estalvi i gestió de l'aigua que ha de realitzar la Comunitat Valenciana, per exemple, per assegurar el
manteniment de zones humides d'enorme valor ecològic, en el context per exemple de l'Albufera de València o el Fondo d'Elx, o per a garantir la supervivència d'una agricultura de gran valor ambiental com a barrera enfront de la desertització, no sols tenen importància per als valencians -que la tenen i molta-, sinó que d'alguna manera també beneficien a tota la Unió com a espai mediambiental.

Institucions de la Unió Europea, com el Comité de les Regions i el Comité Econòmic i Social, han reconegut clarament la diversitat de situacions que es donen
en l'àmbit de la Unió, i, per tant, la necessitat d'adoptar polítiques i instruments flexibles que afavorisquen solucions adequades a la
realitat de cada territori i que permeten prendre en consideració totes les tecnologies i possibilitats d'actuació, incloent, per què no dir-ho, els transvasaments quan siguen l'alternativa més viable.

El Grup Popular entén, per tant, que en el moment actual de crisi econòmica, totes les ajudes dirigides a fomentar la gestió eficaç de l'aigua i a aportar solucions a les regions europees que, com la valenciana,
acusen un dèficit hídric, poden suposar -i han de suposar- una eina útil per a evitar l'avanç de la desertització i consolidar, així, un model de creixement sostenible.

Així, la Comissió Europea proposa una sèrie d'orientacions per a fer front als problemes derivats de les situacions puntuals
de sequera i d'escassetat a mitjà i llarg termini dels recursos hídrics.
Però, en definitiva, avui, en la proposició no de llei que presenta el Grup Parlamentari Popular, el que mosatros fem no és nou per a tots els diputats d'aquesta cambra que denunciem que a Espanya, doncs, el que notem a faltar és una política clara i solidària per part del govern de la nació en donar suport a les comunitats que, com la nostra, com la Comunitat
Valenciana, necessiten una planificació hídrica consensuada que propicie el creixement econòmic al que feia referència abans, un creixement econòmic sostenible.

La presidència espanyola de la Unió Europea -ja a punt d'acabar, i jo diria que amb més pena que glòria-, doncs, podria haver sigut -de fet, la vam presentar al mes de febrer aquesta proposta-, podria haver sigut una oportunitat per a involucrar en major grau la Unió Europea en eixe esforç que ara demanem, i per a situar en l'agenda de les institucions comunitàries la necessitat de prestar suport financer substantiu a les regions europees
menys afavorides des del punt de vista hidrològic que, com la Comunitat Valenciana, estiguen realitzant un esforç molt major que altres regions per a assolir els objectius socials i ambientals
que marca la Directiva marc de l'aigua.
Eixa, en definitiva, és la proposta que presenta en esta proposició no de llei el Grup Parlamentari Popular.

Lamentablement, el Govern d'Espanya no té el més mínim sentit d'una política sostenible de l'aigua, ni una visió de les necessitats i dels problemes entorn de l'aigua que patix la Comunitat Valenciana, no només la Comunitat Valenciana, sinó tampoc d'altres regions mediterrànies, i per això, no ha segut capaç de prendre cap iniciativa en este sentit que avui marquem.

L'única iniciativa relacionada amb l'aigua que s'ha produït en este semestre ha estat la quarta conferència ministerial euromediterrània sobre l'aigua, que, com saben, va fracassar per la impossibilitat d'acords polítics entre Israel i països àrabs, però me diran que va ser una iniciativa aliena al que és el marc comunitari europeu i, lògicament, no abordava res del que planteja en aquest moment la proposició no de llei.

Jo he sentit moltes vegades en este parlament als parlamentaris populars, com a
la resta dels grups polítics, la importància que té per a la Comunitat Valenciana gestionar amb la màxima eficàcia i eficiència l'aigua.
I m'hauran de reconéixer, també, el gran esforç que s'està fent, des de fa uns quinze anys, en eixe sentit, al gestionar amb eficiència l'aigua, però també és cert que, a pesar de tot este esforç que s'ha portat a terme, continuem amb una precària situació quant a garanties de recursos hídrics suficients.

Li podria aportar tota una sèrie de dades -però evidentment no hi ha massa temps- quant a la modernització de regadius, a la depuració, a la reutilització o del pla que va presentar el Consell, el passat dia 9 d'abril, el Pla 100 per 75, amb uns objectius molt ambiciosos, com que el 100% de
les poblacions de la comunitat, incloent els nuclis més xicotets, disposen d'una estació depuradora i que el 75% de l'aigua depurada siga reutilitzada per a regadiu, per a cabals ecològics, aiguamolls, parcs i neteja urbana o usos inclús recreatius i terciaris.
Només quedarien dos xifres, són: per una part, la construcció de 36 noves depuradores i la remodelació de 29 instal·lacions noves, que d'esta primera fase representarà 150 milions d'euros.

Però tornant a la situació de les reserves d'aigua en les conques de les quals depén la nostra comunitat, i en un any hidrològic com l'actual, que està sent -jo diria- excepcionalment bo, el més humit des de fa pràcticament setanta anys, però les conques del Xúquer i del Segura continuen sent les que tenen un menor nivell de reserves d'aigua a tota Espanya.
Mentres les preses de les conques de l'Ebre i del Tajo estan actualment entre el 83% i el 79% de la seua capacitat,
respectivament, i el conjunt dels embassaments d'Espanya estan al voltant del 83%, precisament, els embassaments del Segura i del
Xúquer, com dic, en un any bo, tenen uns nivells de reserva dels més baixos d'Espanya, entre el 67% i el 56%, respectivament.

En volum absolut, l'aigua emmagatzemada, les conques valencianes estan molt lluny de les reserves
acumulades en la resta de les conques.
Sumant les reserves del Segura i del Xúquer, entre les dos conques acumularien uns 2.
600 hectòmetres cúbics; mentres que només amb les del Tajo i l'Ebre arribaríem a les 15.
000 hectòmetres cúbics d'aigua embassada, el que significa unes set vegades més.

Com veuen, les dades d'aigua demostren la fragilitat estructural, fragilitat estructural -és important recalcar-ho- que patim en la Comunitat Valenciana.
En els últims cinc anys, el nivell mitjà d'aigua embassada ha segut del 75% en la conca de l'Ebre i del 55% en el Tajo, i en la conca del Xúquer ha estat només en el 23% i la del Segura en el 28%.

Per tot això, des del Grup Popular, tenim molt clar que cal augmentar els esforços en la inversió en sistemes i en infraestructures d'estalvi i gestió, perquè la Comunitat Valenciana, a la vista d'aquestes dades, com veiem, continua arrossegant un dèficit hídric històric al voltant d'uns 350 hectòmetres cúbics a l'any, segons el mateix Pla hidrològic nacional.

Per tot això, des del Grup Parlamentari Popular, continuarem defenent la integritat del
transvasament Tajo-Segura i la recuperació del transvasament de l'Ebre en el marc d'una planificació hidrològica nacional al servici de tots els espanyols, així com la solució del transvasament Xúquer-Vinalopó viable.
.
.
, que siga viable per als seus usuaris.

Per la nostra part, ja estem aplicant la política de solidaritat en matèria d'aigua, per mitjà de l'execució del posttransvasament Xúquer-Vinalopó, que començarà a funcionar, doncs, en proves, després de l'estiu que ara començarem a viure.
Al contrari, el cessament de l'actual transvasament Tajo-Segura suposaria la pèrdua de l'ocupació del voltant d'unes 180.
000 famílies i posaria en risc el subministrament d'aigua potable a més de dos milions de persones.

El transvasament de l'Ebre és una infraestructura que generaria confiança en els teixits empresarials inversors en un moment clau per al nostre futur
com este de crisi econòmica.
I, a més, la recuperació del transvasament de l'Ebre seria un valor afegit en època de crisi, un factor generador d'ocupació que, ara com ara, crec que a tots ens preocupa.

Per tant, a la vista d'estos arguments, suposo que no hi haurà problema per als grups parlamentaris de donar suport a esta proposició no de llei, amb la qual cosa, en definitiva, el que proposem és la creació d'un programa específic sobre l'aigua que potencie una cultura d'estalvi hídric, basat, com dia al principi, en la gestió eficaç i solidària.
Espero el seu vot favorable.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias.
Muchas gracias, señor Castejón.

Tiene la palabra don Lluís Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Anem a vore, ni tan sols quan plantegen coses que parlen d'estalvi, poden evitar acabar clavant el tema dels transvasaments pel mig.
La
qual cosa demostra que en realitat esta proposició no de llei no pretén res d'estalvi, sinó que el que pretén és que, a banda de fer la coneguda oposició al govern central, siga quina siga la raó, i sempre amb criteris de victimisme, fonamentalment, el tema de desenvolupar
un programa específic de finançament d'infraestructures hídriques que els permetera hipotèticament recuperar.
.
.
, això de recuperar, no sé per què, no sé com es pot recuperar un transvasament que no ha existit mai, que és el transvasament de l'Ebre.

A mi m'agradaria, senyor Castejón, que mos explicara com casen les paraules «transvasament» i «estalvi», perquè crec que no tenen res a veure.
El transvasament no implica cap tipus d'estalvi d'aigua, a l'inrevés.
.
.
, cap tipus d'estalvi d'aigua.
Hi han altres polítiques que impliquen.
.
.
, vosté no ha segut capaç de dir-ne ni una, d'estalvi d'aigua.

Perquè, mire, vaig a posar un exemple.
Vostés parlen de les depuradores i tot això.
En el meu poble s'ha fet ara una inversió de més de 15 milions d'euros per a construir.
.
.
, per a ampliar el tractament de la depuració terciària, que té com a objectiu fonamental posar-la al servei d'un camp de golf privat que es vol construir.
I per això, s'han gastat més de 15 milions d'euros, la major part d'ells inútils, perquè la idea original era donar-los aigua a les indústries del ram de l'aigua del tèxtil, que estan en una cota molt baixeta i que no fea falta fer més de 12 quilòmetres de canonada, que farà falta per a posar-la, perquè, després, els que facen la inversió en el camp de golf, no els coste tant dur l'aigua fins a això, perquè el camp de golf està situat a una cota superior als 800 metres i a una distància de quasi 20 quilòmetres des d'on està la depuradora.
Eixe és el seu concepte d'estalvi d'aigua, ni més ni menys!
I això, evidentment, no és estalviar aigua.

Quan vostés reguen camps de golf amb aigua reciclada, el que estan fent és, no estalviar aigua, sinó generar una demanda d'aigua que fins a eixe moment no existia.
Clar, d'ahí que parlen de la distribució equitativa i del repartiment solidari, que no té res a veure amb el que parla de.
.
.
Hui en dia, el problema que hi ha d'aigua en el món és l'accés a l'aigua potable, i no té res a vore amb el que vostés tracten ací de clavar baix mà en l'això.

M'alegra molt que en la seua intervenció haja parlat de la Directiva marc de l'aigua, perquè ni en l'exposició de motius ni en la proposta de resolució se n'han recordat d'ella.
I després, coses que no tenen absolutament ningun sentit.
Vosté parla, al mateix temps, de dèficit pluviomètric i escassetat d'aigua.
A vore, dèficit pluviomètric -que a més posen entre parèntesi «sequera»- no és equivalent a sequera.
El dèficit pluviomètric és una situació pròpia dels climes mediterranis que estacionalment patixen un dèficit pluviomètric considerat, com el balanç de l'evapotranspiració, no sé si això ho sap.
La sequera és una altra cosa, és quan hi han períodes de temps superiors a una estació en la qual les pluges estan per davall de la mitjana.
I això és una cosa i l'escassetat de l'aigua és una altra!
Perquè els conceptes de dèficit pluviomètric són uns conceptes absoluts, mentres que l'escassetat d'aigua és un concepte relatiu.
Escassetat, en relació a què?
I això que diuen vostés ací que històricament hi ha hagut una necessitat d'aigua superior als recursos hídrics potables, això d'històricament, mos ha d'explicar històricament des de quant, des de fa vint anys?
, des d'en fa trenta?
Més enllà, no, eh?
Més enllà, no, perquè si vosté està dient això és que no sap de què està parlant i no sap d'història.

I després, que em diga ací que nosaltres som la regió líder de Europa en estalvi d'aigua, depuració i reutilització.
.
.
Mire, li acabe de posar un exemple que demostra claríssimament en què vostés són líders.
Ací el problema que tenim és que hem implantat un model de desenvolupament que no es concorda amb els
recursos de què disposem!
I quan hem esgotat fins al límit eixos recursos, ens anem a demanar aigua a un altre lloc.
I el que haurien
de fer és, tenim uns recursos que són suficients per a mantindre un model de desenvolupament sostenible, si es fa
amb un cert criteri de sostenibilitat, d'estalvi i d'ús, i jo li pregunte a vosté: quants programes de gestió de la demanda de l'aigua hi han establerts en alguna ciutat del País Valencià?
Diga-m'ho.
Quants d'ells, a més, han estat impulsats per la Conselleria de Medi Ambient?
Perquè això seria estalviar!

Vosté sap el que és un programa de gestió de la demanda?
Dubte que ho sàpiga, perquè si no, no dirien estes coses, (veus) dubte que ho sàpiga.
Això és estalvi d'aigua; la resta, són excuses: una, per a fer oposició al govern de l'estat, quan ací no s'hauria de fer això, i fer victimisme i, l'altra, per a estar permanentment reclamant un aigua que no és de ningú, de ningú, i que, a més, utilitza uns conceptes de superàvit que no tenen el més mínim fonament científic.

El senyor president:

Gracias, señor diputado.

Tiene la palabra don Adolfo Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

Senyor Castejón, a vore, jo pense que segueixen vostés en tots els debats, tant en plenari, com aquí en comissions, en el tema de l'aigua, segueixen vostés -dia- instrumentalitzant, manipulant, però, sobretot, fent una utilització tremendament sectària i partidista d'aquest tema, siga en l'àmbit que siga, siga en l'àmbit orgànic, en l'àmbit institucional, on siga.

Jo, la pregunta que li faig és: ¿vostés realment pensen que per un grapat de vots val la pena provocar la confrontació i la divisió, tant a nivell institucional, com a nivell social, que vostés estan provocant en el tema de l'aigua?

Mire, partix vosté de dos propostes, tant en l'exposició de motius, com en la proposta de resolució, dos propostes, i jo li haguera vullgut dir que errònies, però jo pense qualificar-les com mal intencionades, inclús, falses.
Diu vosté que el Consell, en els darrers anys, ha impulsat un model de gestió, concretament, eficaç de l'aigua, convertint a la Comunitat Valenciana en una de les regions líders a nivell de la Unió Europea en el tema de depuració i reutilització de recursos hídrics.
I, en segon lloc, afirma -o millor dit que afirma- acusa al Govern d'Espanya, al govern central de manca d'una política clara i solidària de recolzament, per dir-ho d'alguna manera, respecte a la planificació hídrica.
Vosté sap que això és rotundament fals.

¿Com pot parlar vosté de Comunitat Valenciana com a regió líder en depuració i reutilització d'aigües quan, a hores d'ara, en els pressupostos de la Generalitat valenciana no hi ha voluntat política per a afrontar el sanejament i depuració d'aigües residuals aquí a la Comunitat Valenciana?
, hem passat de 31 milions d'euros en el 2008 a quasi 13 milions d'euros en els pressupostos del 2010.
¿Com pot parlar vosté d'estos temes quan més de dos-cents municipis valencians, més de tres-cents mil ciutadans estan patint en el tema de l'aigua pel tema de contaminació per nitrats?
¿Com pot parlar vosté de depuracions d'aigües, quan a penes es reutilitzen a la Comunitat Valenciana el 30% de les aigües depurades?
Per tant, és rotundament fals.
Però tan fals és com acusar el govern central, com aquell que diu vosté, de no haver fet res en el tema de l'aigua.
És vergonyós!
Però vosté, si li han donat les dades, li les han donat falsejades.
I hauria de ser un poc
més crític en el que li donen.
Clar que sí!
Jo li he de recordar que la inversió de l'aigua a la Comunitat Valenciana des de l'any 2000 a 2009 és la que és, és la que és.

Mire, el Ministeri de Medi Ambient, de Medi Rural i Marí, bé a través de la Direcció General de l'Aigua, bé a través de la confederacions hidrogràfiques i la del Xúquer o siga del Segura, bé a través de les societats estatals, ha dedicat el que ha dedicat.

Jo li recorde que els quatre darrers anys de govern Aznar es van invertir en la
Comunitat Valenciana 241 milions d'euros, els quatre darrers anys.
I ara jo li dic, els quatre darrers anys que
portem aquí, des del 2006 a 2009, en dades concretes, s'ha invertit, s'han invertit, done's compte vosté, 1.
165 milions d'euros.
És a dir, mentre el senyor Aznar invertia un euro en aigua a la Comunitat
Valenciana, el senyor Zapatero n'ha invertit sis, s'ha multiplicat per sis.
Per tant, resulta jo pense que vergonyós, però ja no li dono mala voluntat, sinó que li demano ser més crític en les dades perquè no li passen de forma premeditada, perquè quede vosté malament en els fòrums en els quals discutixen el tema de l'aigua, perquè sinó és que no s'entén que dades oficials penjades pel propi ministeri, insistisc, que són oficials, vosté no les tinga, perquè, si no, no diria les animalades que està dient.

I, per últim, evidentment, com pot demanar vosté que la comunitat europea finance infraestructures hídriques?
Evidentment, jo pense que s'està referint sobretot al derogat transvasament de l'Ebre.
I jo li torne a dir una cosa: ressuscitar una política de transvasaments com la que pretenia i pretén el Partit Popular, vosté sap millor que jo que és impensable, però governe qui governe, governe el Partit Popular o governe el Partit Socialista.
I vosté sap també que el Partit Socialista de la Comunitat Valenciana, del País Valencià, no és «antitransvasista», mai ho ha sigut, recolzem aquelles infraestructures sempre que siguen
sostenibles des d'un punt de vista mediambiental socialment i sobretot des d'un punt de vista econòmic, ho han demostrat en el tema del Tajo-Segura o en el tema del Xúquer-Vinalopó.

I vosté sabrà millor que jo què el transvasament de l'Ebre ni era sostenible, ni era viable socialment, ni des d'un punt de vista mediambiental ni des d'un punt de vista econòmic.
Encara més, més que un pla hidrològic nacional, era un pla de transvasaments que no ponderava absolutament cap
altra opció.

Per tant, evidentment, dir-li que no anem, no podem recolzar aquesta proposició no de llei, sobretot, sobretot.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
perquè porta a la confusió i sobretot a l'engany.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Adolf.

Tiene la palabra don Mariano Castejón.

El senyor Castejón Chaler:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, moltes vegades hem portat un debat vosté i jo, senyor Sanmartín, i alguna vegada he fet la consideració si realment vosté les postures que defensa se les creu, perquè allò del transvasament ja ho done per perdut, ja ho done per perdut en el sentit que
considero que serà impossible convéncer que els seus arguments no tenen, evidentment, la raó que vosté li vol donar.

Però el que no entenc és com me pot rebatre una argumentació si no m'ha escoltat, si no sap el que he dit, ni estava.
(Veus) Per tant, de barbaritats poques n'haurà pogut escoltar perquè no m'ha sentit.

Jo trobe que l'única argumentació que vosté té per a dir que no a esta proposició no de llei és que té, jo diria, que no té la força suficient d'anar en contra del seu govern, en este cas, a Madrid, com és el que està en mans del Partit Socialista, perquè no és una proposició no de llei que siga, encara que ho van presentar al febrer, que nasca del no
res, sinó que ja, per exemple, l'any 2008, concretament, en el que va ser el que nosaltres diem l'estat de la comunitat, se van fer una sèrie de propostes, i en aquell moment ja es van aprovar una sèrie de propostes, una sèrie de resolucions, que ja s'intentava el que què és el que estem debatent avui, no si estem parlant de reutilitzem prou, si no
reutilitzem prou, és a dir, podíem entrar en molts plantejaments del que dia el senyor Torró, però és que avui l'argument, del que estem parlant, en definitiva, és d'intentar dotar d'un programa específic sobre l'aigua que potencie concretament aquestes mesures d'estalvi hídric i basades precisament en la gestió eficaç i solidària.

I això jo diria que ve de lluny demanar inversions, demanar, en definitiva, una
inversió estatal que siga suficient per a crear aquestes infraestructures i precisament
per a millorar aquesta protecció, aquesta gestió, insistisc, de gestió eficient de l'aigua, que sembla que a tots els preocupa, i això naturalment d'acord amb els esforços que no me negarà que s'han portat a terme en estos darrers anys aquí, a la nostra comunitat.

Fem, una vegada més, reclamem al Govern d'Espanya, de la mateixa manera que s'havia anunciat ja fa uns quants anys, que el govern dotaria d'uns 3.
000 milions d'euros, que no sé si és això al que feia referència el senyor Sanmartín.
Les Corts van manifestar en aquell moment la voluntat d'intentar entrar en este repartiment d'aquesta inversió i que aquest repartiment fóra d'una manera respectuosa amb la població, a la proporció de la població que tenia en este cas la Comunitat Valenciana.
Però, complint en aquell moment el mandat de Les Corts, se va remetre al Ministeri
de Medi Ambient, Medi Rural i Marí diferents propostes d'actuació per a formalitzar un conveni que poguera satisfer aquestes necessitats a les
quals ací se feia referència, necessitats, insistixo, urgents, que no són precisament per a regar camps de golf, podíem entrar a un
(inintel·ligible) .
.
.
l'aigua que necessitat en esta comunitat.
I estes necessitats urgents, inclosos més de 500 milions d'euros en unes obres que eren declarades d'interés general, no per la Comunitat Valenciana, no pel govern en este cas de la
Comunitat Valenciana, sinó que estaven recollides ja en els annexos del Pla hidrològic nacional, el mateix ministeri, que eren com a urgents i que avui per avui,
senyor Sanmartín, encara no s'han iniciat.

Tot això en el pla este, en el pla d'intentar transmetre per part del govern central cara a l'any 2010, no sols se va reduir la inversió estatal en este pla 2010, que tenia que fomentar la qualitat de les aigües, va passar dels 3.
000 milions d'euros anunciats només -això a nivell de tot l'estat- a 465 milions, i aquesta distribució va representar, evidentment, una clara discriminació a la Comunitat Valenciana, que és el que estem defensant, quan se va signar només -jo no sé d'on trau les xifres milionàries el senyor Sanmartín, però la inversió estatal en el tema que estem parlant només va arribar als 19 milions.
I això comporta que la nostra comunitat rebrà, precisament, la xifra més baixa d'inversió per habitant de totes les comunitats autònomes.
I això és el que no li agrada sentir al senyor Sanmartín.
Per cada valencià, per cada valencià el ministeri invertirà 3,8 euros, mentre que la mitjana en el conjunt de les comunitats autònomes arriba als 13,6 per habitant.
Per tant, això significa una clara discriminació dels valencians enfront d'altres comunitats autònomes.

Per tant, no me parle que ha fet un gran esforç el govern socialista en la nostra comunitat, quan veiem que la discriminació en molts temes, però també fins i tot en temes d'infraestructures en este cas de l'aigua.

I me parlava el senyor Torró de la modernització, i que no sabem reutilitzar, i ha fet moltes preguntes.
Jo, en definitiva,
diria que avui per avui vosté compare els camps de golf que té la nostra comunitat en altres comunitats autònomes.
I en canvi compare, per exemple, la Comunitat Valenciana avui per avui
compta amb 330.
000 hectàrees de regadiu, que significa el 15% del nostre territori.
Es tracta,
precisament, d'una labor, d'una feina, com és l'agricultura, que intentem que a la nostra comunitat siga competitiva, i això és el que moltes vegades intentem defendre per damunt de tot.
És a dir, el que volem és la modernització dels regadius perquè dóna vida i valor a la nostra comunitat, en un
(inintel·ligible) .
.
.
importantíssim, importantíssim, com és el sector, en este cas, agroalimentari, molt important a nivell de la nostra
comunitat i recursos també en l'economia de diversos sectors que, avui per avui, s'haurà de.
.
.
 -me passo una mica en el temps-, però simplement dir-li que s'haurà de potenciar i per això necessitem precisament sempre l'aigua.

I vosté me dirà també del transvasament, una forma d'estalvi, no només pensa en l'aigua que se consumix, sinó en tot el que necessitem perquè esta aigua arribe realment al consumidor.
Ja no entraríem aquí en disquisicions de dessaladores sí, dessaladores no, perquè seria molt llarg i el temps no m'ho permet.

Però que en l'estalvi no és només el cas concret si és aigua de boca o no de boca, sinó tot el procés que necessitem perquè esta aigua arribe realment al consumidor i a preus assequibles.

El debat seria molt llarg i l'hem portat moltes vegades, però, en definitiva, insistixo, del que avui se tracta és intentar que vostés aconseguisquen donar-li suport per a la creació d'un programa específic.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias.

El senyor Castejón Chaler:

.
.
.
que (inintel·ligible) .
.
.
a la nostra comunitat perquè se puga un portar un programa, un programa que potencie precisament esta
cultura d'estalvi hídric que sempre vostés estan defensant.
I veig que en estos moments no és així.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Castejón.

Tiene la palabra, para la réplica, el señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Anem a vore, torne a comentar el mateix, no?
M'agradaria que algun dia aconseguiren explicar-me què han de vore els transvasaments amb les mesures d'estalvi.
Un transvasament és per a dur més aigua, no per a estalviar l'aigua que es gasta.

Les mesures d'estalvi impliquen que consumim x aigua, anem a consumir una quantitat menor.
Un transvasament implica que
consumim aigua, ara en tindrem x més d'aigua.
Per tant, això no és estalvi.
Vull dir, es mire per on es mire.
Per tant, vostés tracten sistemàticament de barrejar una cosa amb l'altra.

I després parlen de coses que no les acabe d'entendre, perquè és que no.
.
.
, no sé si el que diu ha de vore amb la proposició no de llei.
Però vostés han parlat que ací el que volen és que augmente la inversió estatal.
Però esta proposició no de llei no va adreçada a la Unió Europea?
Perquè jo entenc, encara que la redacció no acaba d'estar molt clara, que quan s'acorda que el Consell inste el govern, inste en el marc de la presidència, és que el programa específic suposa que serà la Unió Europea, com el programa específic per a l'aigua que permet a les regions accedir a la tecnologia més avançada, supose que també serà per això.
Per tant, no sé la inversió estatal no sé què pinta ací.

Després, el tema dels regs dels camps de golf i tota la història esta de l'agricultura.
Vostés, miren, la major part dels diners per a modernització de regadius, en compte de dedicar-los a modernitzar els regadius existents i,
per tant, estalviar aigua, els han dedicat a ampliar regadius en zones de secà.
I això, encara que es faça la tecnologia més moderna del món, no és estalviar aigua, és gastar més aigua, es mire com es mire.

Però vostés a voltes és que pareix que no sàpien ni sumar ni restar.
Perquè, clar, si jo no faig una activitat, i ara la faig, i en eixa activitat
consumisc aigua, encara que la consumisca de la forma menys que gaste possible,
estic gastant més aigua.

I eixa és la seua política: no estalviar aigua, sinó gastar-ne més.
I, per tant, no podem recolzar mocions que darrere de tot açò el que hi ha realment és un intent de, una vegada més, tractar de justificar la política incomprensible i irracional que vostés estan duent en el tema de l'aigua.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tres minutos.
Tiene la palabra el señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

A vore estos trenta minuts.
.
.
, ui!
, tres minuts, evidentment.

A vore, senyor Castejón, jo m'he absentat d'aquí durant dos o tres minuts, però he tingut temps, temps suficient, per a escoltar els despropòsits i els desgavells exposats per vosté en el tema de l'aigua.

Mire, vosté no pot parlar d'obres iniciades.
Té l'exemple del Xúquer-Vinalopó.
El govern central ha invertit 120 milions d'euros en executar la conducció principal.
Vostés, per part de conselleria, que havien d'invertir 30 milions d'euros en les obres del posttransvasament, des de l'embassament, des de la bassa de Sant Diego fins les explotacions agràries, han fet el que han fet, que és molt poquet.

En segon lloc, vostés no estan autoritzats a parlar en el tema de l'aigua perquè estan desautoritzats judicialment aquí, a la Comunitat Valenciana.
En el propi tema Xúquer-Vinalopó ha estat l'Audiència Nacional la que ha hagut de donar la raó al govern central respecte a la modificació del traçat, i sobretot avalant la seua viabilitat.

En segon lloc, quan me parla de l'informe Camps de l'aigua.
.
.
, bé, jo li he de dir que posteriorment a este informe vosté sap, igual que jo, que hi han hagut posteriors informes, sobretot tot l'informe (inintel·ligible) .
.
.
, que ha contradit en moltíssimes de les parts els arguments exposats pel president de La Generalitat a
Europa, sobretot en el tema de la viabilitat econòmica, social i ambiental dels transvasaments.

I, per últim, comentar-li una cosa.
Les xifres són les xifres.
Vosté no me pot desmentir absolutament, absolutament, que les inversions del
Ministeri de Medi Ambient en el tema de l'aigua a la Comunitat Valenciana han estat tremendament superiors, un euro enfront de sis, respecte el govern del senyor Aznar en el govern actual del
president Zapatero.
No m'ho pot desmentir.
Perquè, si no, diguen anualitat per anualitat què ha invertit la Direcció General de l'Aigua, les confederacions hidrogràfiques i les societats estatals aquí, a la Comunitat Valenciana.
Home!
Si jo li dic que els quatre darrers anys s'han invertit més de mil milions d'euros, 1.
160, i li dic que els quatre darrers anys, des de l'any 2000 a 2003, vostés invertiren, invertiren únicament, únicament, 65 milions d'euros, vosté m'ho ha de contradir d'una altra forma.
El que no pot dir és «no, és que això no és veritat que vostés no han fet absolutament res».

I acabe.
El que no pot ser és que vostés seguisquen utilitzant l'aigua com a excusa, com fan sempre, com a excusa per a remetre, per a remetre,
des d'un punt de vista partidista, contra altres formacions polítiques, perquè això, a part de portar una divisió -insistisc- institucional i social, no arregla en res el problema, però, sobretot, no contribuïx per a res a fomentar la productivitat de sectors bàsics de l'economia valenciana.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Pasamos a la votación del punto.
¿Votos en contra?
6 votos en contra.
¿Votos a favor?
8.

Proposició no de llei sobre l'increment de les inversions per a infraestructures derivades del Pla integral de
residus, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 51.
157, BOC número 212)

El senyor president:

Pasamos entonces al último punto del orden del día, que será el punto número 3, la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre el incremento de las inversiones para infraestructuras
derivadas del Plan integral de residuos, presentada por el Grupo Parlamentario
Compromís.

Tiene la palabra doña Mireia Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Primer de tot, jo voldria dir que el Grup Parlamentari Compromís està a favor de la proposició no de llei, haguera estat a favor de la proposició no de llei presentada pel Grup Parlamentari Socialista i, lògicament, en contra de la proposició no de llei del Grup Parlamentari Popular.
Malgrat això, jo crec que per coherència, per no estar present en el debat, no és lògic que participem de la votació.

En aquest cas, la proposición no de ley que presentamos Compromís tiene una motivación, nos la hacen llegar desde el municipio de Villena, fundamentalmente.
Y no
solamente por ideología compartimos la exposición que se hace de la misma y las propuestas que se ponen encima de la mesa para
someter a votación, sino que después ha habido muchísimos sucesos que avalan todas y cada una de las argumentaciones que se hacen en
esta proposición no de ley, que viene a decir que la gestión de residuos es un tema fundamental para garantizar la calidad de vida de la
población.
Sin embargo, en toda la Comunidad Valenciana, a pesar de la Ley 10/2000, de
12 de diciembre, de residuos de la Comunidad Valenciana, que pretende regular
el tratamiento de residuos, su gestión en numerosas localidades sigue siendo un problema y una continua fuente de
malestar e inconvenientes derivados de malos olores, volumen de residuos,
incremento de transporte de basuras, etcétera.

En el ámbito autonómico, la citada Ley de residuos de la Comunidad Valenciana prevé varios tipos de planes para una adecuada gestión de los residuos.
Destacamos el Plan integral de residuos y los planes zonales,
ambos de obligado cumplimiento para todas las administraciones públicas y para particulares.
Mediante ellos, se distribuyen en el territorio de
la Comunidad Valenciana el conjunto de instalaciones necesarias para garantizar
el respeto de los principios de autosuficiencia y proximidad contemplados en la
ley.

Estos principios dicen, literalmente, en la orden de 2 de diciembre de 2004,
por la que se aprueba el plan de residuos de la zona XIII: «Principio de proximidad: los residuos deben gestionarse lo más cerca posible de su origen, minimizando en lo posible el traslado innecesario
de los mismos.
» El principio de autosuficiencia dice que «la creación de una red integrada de instalaciones de valorización y eliminación de residuos que permita a las zonas objeto del plan zonal ser autosuficientes
en materia de tratamiento de aquellos residuos para los que existe una masa crítica que lo justifique».

Principios que en la realidad las plantas de residuos que funcionan en las
ciudades como Villena, Xixona o El Campello muestran de manera evidente que no
se están cumpliendo.

El desarrollo del Plan integral de residuos no ha sido el esperado y los planes
zonales no han funcionado como era necesario.
Siete de las diecisiete zonas en
las que La Generalitat ha dividido la gestión de los residuos de la Comunidad Valenciana carecen en la actualidad de
vertedero propio.

La falta de plantas de residuos obliga a la basura a viajar de norte a sur de
la comunidad para poder encontrar destino.
Se calcula que la basura de más de dos millones de valencianos se deposita a más de 100 kilómetros de donde se genera.

Algunas localidades como Villena, El Campello o Xixona, en las que se ubican
plantas de tratamiento de residuos, sufren enormemente por la falta de plantas
en otras zonas.

La planta que la empresa pública VAERSA construyó en Villena recibió durante 2009 cerca de 190.
000 toneladas de basuras, más del doble de lo que puede procesar, ya que fue diseñada para tener una capacidad de tratamiento máxima de 85.
000 toneladas.

Desde que se puso en marcha en el año 2005, el volumen de residuos que llega de diferentes zonas de la Comunidad
Valenciana va aumentando año tras año.
Según datos oficiales de la propia planta, en el año 2008 acogió 153.
000 toneladas.
De esta cantidad, 70.
000 pertenecían a las poblaciones de la zona XIII, para las que fue construida la planta, y
83.
000, más de la mitad, procedieron de otras localidades.

En esta ciudad, las molestias por malos olores son constantes y el tratamiento
de los residuos para generar compost, escaso, como reiteradamente ha denunciado
el Grupo Municipal Verde.

De norte a sur, la Conselleria de Medio Ambiente tiene pendiente la construcción de un vertedero, asociado a una planta de valorización en Cervera del Maestre, y proyecta otros dos en la Vall d'Uixò y Algimia de Alfara.

En el interior de Valencia, los municipios están llevando la basura a Villena por falta de instalaciones, mientras esperan la
construcción de un vertedero en Caudete de las Fuentes.
En Dos Aguas, la población que soporta las basuras del área metropolitana de Valencia, hay proyectos para dos vertederos más, mientras que en Llíria se tramita un centro de valorización.

No hay una solución, ni siquiera en fase de diseño, para la Costera, la Canal de Navarrés, la Safor, La Vall d'Albaida y Ayora-Cofrentes, y se redacta el proyecto de vertedero en Tous para
que viertan en sus instalaciones las dos Riberas.

En Alicante, las plantas de Villena, El Campello y Xixona funcionan con más llegada de basuras de la debida, dando servicio al Alto y Medio Vinalopó, a L'Alcoià, al Comptat y algunas áreas de L'Alacantí.

Alicante vierte en Fontcalent y Elche y su entorno en la planta de que dispone
la zona.

Por último, la Vega Baja está pendiente de las nuevas instalaciones que se construyen y recibe basuras en un
macrovertedero pendiente de clausurarse.

Como el Grupo Compromís ya ha denunciando en otras ocasiones, la falta de inversión por parte de La Generalitat ha hecho que un tema tan crucial para la salud de
la población y para el respeto al medio ambiente no haya tenido el trato que se merece.
Y,
por tanto, el plan integral de residuos lleva casi diez años de retraso en la ejecución de inversiones previstas.
Todo ello provocando daños graves medioambientales, tanto por el incremento en transporte, con la
contaminación que conlleva, por los problemas de olores e insalubridad en los lugares de
destino o por el no aprovechamiento de los residuos para valorización de los mismos y generación de un compost de calidad.

Por otra parte, la ausencia de una política clara de residuos hace que las plantas de valorización y tratamiento se estén convirtiendo prácticamente en vertederos, donde no se recupera ni el 20% de la basura
depositada, a pesar de la inversión millonaria de fondos europeos para algunas de ellas.

Es por lo que se propone que Les Corts insten al Consell a incrementar las
inversiones para la ejecución de las infraestructuras que se derivan del plan integral de residuos y de las
diferentes plantas zonales; desarrollar un plan de emergencias que permita
paliar la situación existente acelerando la construcción de las infraestructuras previstas; impedir que las basuras de las diferentes
localidades de la Comunidad Valenciana tengan como destino plantas o vertederos
distintos a los correspondientes en sus planes zonales; y garantizar el
cumplimiento del Plan integral de residuos, que establece como obligatoria la
recogida selectiva domiciliaria con separación de residuos orgánicos y, a tal fin, se facilite la ayuda económica a los ayuntamientos para adaptar sus convenios o contratos de recogida de
residuos.

Per tant, és el que el Grup Parlamentari Compromís espera que s'aprove en aquesta comissió.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señora Mollà.

Tiene la palabra don Luis Torró.

El senyor Torró Gil:

Anem a vore.

La veritat és que nosaltres hem de començar per dir que compartim al cent per cent tota l'exposició de motius de la proposició no de llei, perquè si peca d'alguna cosa esta exposició de motius és de ser massa benèvola amb la situació.

Vull dir, perquè.
.
.
, com per exemple, pose un exemple, quan parla al principi que el tractament
de residus és un problema.
Vull dir, jo, realment, el que diria és que el tractament de residus en el País valencià és un autèntic caos, que no té vies, de moment, de solució per ningun lloc.
I és una història, a més -ja ho hem comentat, perquè és un dels temes recurrents dels quals parlem ací habitualment-, és la història d'un col·lapse anunciat.

Perquè nosaltres entenem que al final, no sé si al principi, però en un determinat punt de la gestió de residus, el caos este que s'ha generat no és una cosa aleatòria o que s'haja, ho he dit en alguna ocasió, generat per una dolenta gestió buscada, sinó simplement perquè s'ha tractat de fet de buscar que s'instal·lara en el caos per afavorir, d'una banda, empreses contractistes del sector públic i, a més, xafant i atropellant els interessos col·lectius de la ciutadania, perquè si no, no s'explica com es poden vulnerar sistemàticament els principis reconeguts en la gestió dels residus, com són la reducció, la recuperació de materials, la proximitat o la separació orgànica en origen, que estan -insistisc-
arrollats per l'interés econòmic del concessionaris.

Hi ha una obsessió sobre un concepte que s'utilitza de forma falsa en este cas, que és el concepte d'economia d'escala.
S'utilitza este concepte per acabar justificant els macroabocadors i les instal·lacions concentrades, però el que està fent-se és vulnerar la lletra i l'esperit de la legislació bàsica i està abocant al no compliment de la xarxa d'abocadors que s'havia previst en l'anterior PIR i en els seus plans zonals.

A més, tot això genera, lògicament, les resistències locals.
En primer lloc, perquè cap comarca no tindria perquè ser el receptor dels residus d'una altra.
I, sobretot, perquè, a més, quan més grans són els abocadors, més complicat és trobar terrenys idonis per a la seua construcció.
I, lògicament, això ha generat problemes, diguérem, d'ubicació i acabarà generant problemes d'ubicació en determinats punts on la població que està propera a ells, lògicament, es veu, diguérem, agraviada d'una forma molta clara.

A més d'això, el resultat és un transport desproporcionat de brossa que sols afavorix a qui contracta els
camions i cobra els seus quilometratges.
I tot això amb una sèrie de qüestions que no acaben d'estar clares, com, per exemple, plantes de transferència, que resulta que no són utilitzades perquè cobren més diners que si els camions van directament als abocadors, la qual cosa ja és el súmmum dels despropòsits.

En definitiva, tot sembla que ací l'únic que es tracta és de tancar totes les eixides sostenibles per a forçar el que és una eixida impopular, cara, ineficient i, a més, perillosa per a la salut, que és la crema dels residus, el que sembla ser que és l'estrella del nou PIR que està d'alguna forma ahí darrere i que per a l'únic que aprofitarà, en tot cas, és per a generar més «pelotassos» fets amb diners públics.

Perquè, de veres que nosaltres no veiem una altra explicació al que no estiga efectuant-se en estos moments la separació en origen de la brossa orgànica, que és el pas més fàcil per a reduir el pes dels residus a prop de la meitat i que, a més, haguera impedit la colmatació dels abocadors.

Ho dic això perquè quan esta darrere de tot açò la idea de la incineració, és que les cendres de les incineradores mantindran un caràcter pràcticament idèntic, primer, perquè és un residu perillós i, per tant, els requisits dels dipòsits sanitaris que van a tindre són molt grans.
I que, a més, en volum no va a resoldre el problema dels abocadors, perquè els volums que genera són lleugerament inferiors, però, dic, lleugerament, és a dir, no molt inferiors.

Estem parlant -i així es diu en la proposició no de llei- d'una recuperació del 20% dels materials, que ni tan sols complixen els mínims legals establerts.
Ací cada volta que la secretària autonòmica s'esforça per dir-mos unes xifres que estan absolutament fora de la realitat.
.
.
Tots
sabem com en la major part de les plantes tractament, la major part dels
camions ni tan sols passen per dins la planta, sinó que van directament als abocadors.

A més de tot això, tot açò té una sèrie de problemes energètics afegits, que també tindrien de ser considerats i que normalment no es tenen en compte.

Nosaltres tenim un problema a l'hora de recolzar la proposició no de llei.
I és que si bé estem absolutament d'acord amb els dos punts finals, és a dir, impedir que els fems de les diferents localitats acaben en plantes o
abocadors diferents dels corresponents plans zonals, això nosaltres estem absolutament d'acord.
.
.
De la mateixa manera que pensem que tal com recollia inicialment el PIR
i que no s'ha complit de forma estranya, que és el compliment obligatori de la recollida selectiva domiciliària amb separació de residus orgànics, una cosa que la mateixa conselleria ha promogut que no es complira,
facilitant l'aparició del contenidor groc i fent que el que se separe siga el plàstic i no la matèria orgànica, generant, a més, un problema ambiental molt gros, que no té ni tan sols a veure amb els problemes de gestió que tenim ací.

Inclús caldria dir més.
En esta última cosa ja no seria una qüestió de vindre ací a fer proposicions no de llei per a fer-les complir, sinó a la millor anar directament a la Fiscalia a denunciar l' incompliment flagrant d'açò.

Però els dos primer punts no acabem d'entendre'ls.
En primer lloc, perquè incrementar les inversions per a l'execució de les infraestructures que es deriven del pla integral de residus i dels
diferents plans zonals, d'una banda, és donar per bo el pla integral de residus que existix en l'actualitat.
De la mateixa manera que desenvolupar un pla d'emergències que permeta parar la situació existent, accelerant la construcció de les infraestructures previstes, també és donar per bo.
.
.
En este cas, per exemple, seria donar per bo la construcció de l'abocador de Llanera de Ranes, que està previst i que està ahí, que està generant una quantitat de rebuig, i ho dic per posar un exemple, diguérem, que té a vore directament amb les mobilitzacions que estan duent-se des de Villena,
des de Campello, des d'Alacant i des d'altres llocs contra açò.

Nosaltres li volem donar una altra redacció açò, i si cap la possibilitat, doncs, ens agradaria molt, perquè crec que donant-li una redacció diferent podria ser perfectament salvable els dos problemes.
De moment,
inicialment, la nostra postura inicial és la d'abstenció.
Segons com es produïxca el debat, també podem variar-la en funció del que es diga ací, ¿eh?

El senyor president:

Muchas gracias, señor Torró.

Tiene la palabra, señor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

Bé, anunciar que nosaltres anem a recolzar aquesta proposta de resolució, en tant que el que demana és coincident amb el que nosaltres, de forma variada i diversa hem demanat tant
en comissions com en el ple, relatiu a incrementar les inversions, desenvolupar
un pla, vostés diuen «d'emergència», nosaltres parlàvem en les nostres propostes de resolució d'un pla «transitori» fins que estiguen executades la totalitat d'infraestructures de cada una de les zones, i sobretot impedir que aquells
residus, doncs, siguen traslladats d'una part a l'altra de la Comunitat Valenciana, amb el que suposa d'increment de taxes per als municipis i, en conseqüència, per als ciutadans.

I dic això perquè voldria recordar tres coses al respecte.
En primer lloc, ara, justet ara es
complixen tretze anys des que fou aprovat aquí, a la Comunitat Valenciana, l'any 1997, el pla integral de residus de la nostra comunitat.
Este pla de residus
preveïa tota una sèrie d'infraestructures que, com s'ha dit aquí, no s'ha executat bona part d'elles, desafortunadament, ¿eh?
, desafortunadament per als ciutadans, però també per als municipis que han de sufragar mitjançant taxes aquesta política que ens ha portat el Partit Popular.

Jo recorde que de les infraestructures previstes en el pla zonal, completament
noves, al respecte únicament s'han executat les plantes de Xixona, les de Villena, el Campello i fa poc la de
Quart de Poblet.

En segon lloc, perquè hem insistit moltes vegades ja en el tema de les infraestructures no
executades, centrar-mos, o mos hauríem de centrar, jo penso, en un dels incompliments que ha comportat més conseqüències negatives en el tema del tractament dels residus aquí, en la Comunitat Valenciana, i és que la llei valenciana de residus preveïa, en el seu articulat, la creació de l'entitat de residus de la Comunitat Valenciana, no per res, sinó per a impulsar, dirigir i vertebrar un procés que no hauria de caure únicament en la responsabilitat de determinades mercantils.
És a dir, que hi hagués una entitat de residus que actués com a impulsador d'este procés o vertebrador d'este procés.

Jo recorde que aquesta entitat de residus de la Comunitat Valenciana tenia de
ser una empresa pública adscrita a la pròpia Conselleria de Medi Ambient i que tenia com a finalitat executar estes
infraestructures que ara, després de tant de temps, no s'han executat, bé de forma pròpia, bé de forma directa o bé a través de.
.
.
, participant en el capital de determinades societats mercantils.
Això no s'ha produït i jo penso que és una de les raons de retard d'infraestructures bàsiques per al tractament de residus aquí, a la Comunitat Valenciana.

Però, en segon lloc, me preocupa, me preocupa especialment l'incompliment reiterat de tres principis que jo considero que són bàsics o que determinen l'actuació administrativa, qualsevol actuació administrativa, no solament en la Comunitat Valenciana, en el tema del
tractament dels residus.
És la valorització del residus com s'està fent actualment a la Comunitat Valenciana, la minimització, és a dir, estem reduint progressivament la generació de residus o no, i el tema de la proximitat.

En el tema de la valorització no estem acomplint les directrius marcades per la llei valenciana de residus,
pel pla integral de residus, però, sobretot, per les mateixes directives europees.
Jo recorde que a hores d'ara, aproximadament, s'estan generant a la Comunitat Valenciana al voltant de dos milions i mig de
tones gestionades aquí, a la Comunitat Valenciana.
Doncs, bé, d'aquestes dos milions i mig de tones únicament s'estan reutilitzant o traent com a material reutilitzable, siga paper, siga cartó, siguen metalls, vidre o, com se diu.
.
.
, o brics, únicament 54.
000 tones.
Això representa molt poquet.
Inclús per a compost a penes 118.
000 tones, sobre quasi tres milions de tones.
És a dir, únicament es recicle a penes el 5% dels residus sòlids urbans que van a abocadors autoritzats.

Aquesta xifra, evidentment, a part de ser escandalosa, és insuficient, perquè, clar, resulta que utilitzant els mateixos fons europeus per a executar
determinades infraestructures, Campello, Villena, etcètera i tal, estem incomplint les mateixes directives europees amb els mateixos
diners que ens han donat, sobretot en el tema de la valorització.

Ara bé, si passem en la qüestió de la minimització, tornem a estar igual.
Jo recorde al respecte que l'any 1996.
.
.
, 2006, 2010.
.
.
, fa catorze anys, l'any 1996 generàvem cada persona, cada ciutadà valencià a l'any.
.
.
, generàvem al voltant d'uns quatre-cents trenta quilograms de residus domèstics, 430 quilograms, el 1996.
El 2008 ne generàvem ja 500, però la previsió per a 2020, la previsió de la mateixa conselleria, ¿eh?
, per al 2020 és de 600 quilograms de residus domèstics per habitant a l'any.
És a dir, que també estem fracassant en la qüestió de la minimització, perquè la reducció progressiva dels residus cada vegada resulta més inassolible.

I, per últim, la qüestió dels transports.
Doncs, bé, no vaig a dir-ho, de.
.
.
, estem vulnerant contínuament el principi de proximitat.
Jo els pose un exemple.
Miren vostés, una planta, la planta de Villena, que és, si mal no recorde, de la zona 13, ¿eh?
, és de la.
.
.
(veus) 13.
Bé, és igual, pense que és de la zona 13.
(Veus) Sí.
.
.
La planta de Villena agafa el que és l'Alcoià, el Vinalopó, ¿no?
, i.
.
.
(Veus) Bé, la planta de Villena, de 120.
000 tones que es tracten anualment, 120.
000
tones, únicament 54.
000 són de la pròpia zona, 54.
000; la resta, 66.
000 procedeixen de fora.
El mateix succeeix si
mos traslladem a les plantes com, per exemple, a Xixona o, a Alacant, a
Fontcalent.

Per tant, considero urgent, considero imprescindible, però, sobretot, necessari, com nosaltres hem insistit diverses vegades, el que
comentaven vostés en esta proposta de resolució, el desenvolupar de forma urgent un pla d'emergència.
Nosaltres li diem un pla transitori.
Un pla transitori, ¿per a què?
Per a que mentre s'executen la totalitat d'infraestructures previstes en els plans zonals, la conselleria adeqüe gestors autoritzats, llocs autoritzats per a fer front a este període, a este parèntesi, per a evitar sobretot este trasllat de residus sòlids urbans de punta a punta de la Comunitat Valenciana.
No per res, sinó perquè adone's vosté els ajuntaments menuts amb unes disponibilitats pressupostàries cada vegada més escasses, perquè cada vegada tenen més competències i reben menys diners, amb unes precarietats financeres importants, però, sobretot, amb una conjuntura de crisi com l'actual, han de repercutir sobre el ciutadà mitjançant les taxes corresponents el trasllat, el transport d'aquests residus sòlids urbans com a conseqüència de la manca de planificació, en este cas, del govern del Partit Popular.

Per tant, ens pareix oportú tornar a insistir de la necessitat d'un pla transitori provisional per a solucionar a estos ajuntaments.
.
.
, que en la
major part de zones de la Comunitat Valenciana, zones respecte al pla integral
de residus, estaran sofrint d'ací a uns mesos o estan sofrint ja ara un problema d'impossibilitat de tractar els residus, perquè tenen una impossibilitat de pagar mitjançant els corresponents tributs les taxes derivades d'aquest trasllat de residus.
¿Per què?
Perquè són caríssimes.
No és el mateix portar-ho a un abocador autoritzat de cinc, deu o quinze quilòmetres que portar-ho a un abocador autoritzat.
.
.
, a un gestor autoritzat que està a dos-cents o a tres-cents quilòmetres i, per tant, encareix moltíssim.

En definitiva, i finalitze estos vint segons, anem a recolzar, insisteixo,
aquesta proposta de resolució, perquè coincidim totalment en incrementar les inversions, en desenvolupar un pla
transitori, sobretot impedir.
.
.
o fomentar, millor dit, este principi de
proximitat i sobretot la recollida selectiva.

Gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Sanmartín.

Vicente, perdón.
.
.
Tiene la palabra.
.
.
(Veus) Tiene la palabra el señor Parra.

El senyor Parra Sisternes:

Gràcies, president.

Senyories.

Senyora Mollà i la resta de grups.

En fi, és difícil que vostés es fiquen d'acord en este tema, perquè, com ho han demostrat en les seues intervencions, cada u pensa d'una manera.
Uns pensen que la PNL està ben demanada, altres que no, altres creuen que la PNL està bé, però no volen.
.
.
, o siga, se queixen de més inversions.
En fi, crec que això és fàcil d'entendre, però és més difícil entendre el desconeiximent que tenen vostés encara en esta matèria al cap de tant de temps que duguem debatent sempre el mateix.

Vaig a explicar-li en poques paraules i, si pot ser, breument.
.
.
Començaré la meua intervenció diguent-li o explicant-li per enèsima vegada ja que deuria estudiar-se un poc més el tema de la distribució de competències, perquè no sé si sabrà que ni La Generalitat ni el Consell tenen competència en matèria de tractament de residus per tal de realitzar cap tipus d'inversió en infraestructures, com vosté està demanant.

El tractament de residus és competència dels consorcis, i aquestos, a través dels contractes de gestió d'obra pública, estan encarregant-se de la gestió del servei i de la construcció de les infraestructures.
La participació en qualsevol cas de La Generalitat en els consorcis és simbòlica i únicament té com a objectiu facilitar eixa coordinació i eixa col·laboració entre La Generalitat i els municipis, però no en cap moment llevar la competència a altres administracions públiques com en este cas són els consorcis i els municipis, que, com he dit sempre en les meues
intervencions, són els protagonistes d'executar eixos plans de residus que.
.
.
, o eixe pla integral de residus que se
vol dur a cap a través del pla zona i a través d'eixos consorcis.

En segon lloc, doncs, també li explicaré que els plans zonals.
.
.
, en els plans zonals a on existixen instal·lacions aptes, es preveuen solucions transitòries, que deurien saber-ho també, perquè sempre estan parlant de solucions transitòries i està previst en els plans, basades en eixos principis de solidaritat i
responsabilitat compartida que informen el PIR, però fins que es posen en marxa les instal·lacions projectades en cada zona, que estan quasi totes ja en marxa pràcticament, excepte una que està en tràmit de projectes i d'aprovacions.

En termes ambientals, per descomptat, i està demostrat que és més beneficiós i menys perjudicial el trasllat dels residus urbans fins a les instal·lacions receptores d'altres plans zonals degudament legalitzades i amb suficients garanties
ambientals.
Per tant, i no obstant, i com he dit abans i he repetit, si s'havera molestat en informar-se sobre el tema, doncs, sabria que tots els plans
zonals preveuen un període transitori.
De fet, la solució transitòria és una de les parts a valorar en el concurs on els licitadors informen de les
seues propostes per a fer-se càrrec dels residus urbans durant eixe període de construcció de les plantes de tractament i d'eliminació respectives, i això és el que està passant, doncs, en aquells llocs a on les plantes estan.
.
.
, o estan en
construcció o en fase de projecte o en fase de l'informe ambiental pertinent, etcètera.

Detallem meticulosament on van a anar els residus, eixos projectes, el
tractament que va a donar-se i presenten autorització dels centres dels que és possible tècnicament la solució transitòria que es presenta.
És evident que, a més de tot allò, no s'accepta cap de proposta a on no es done un tractament adequat dels residus.

I, per últim, sobre el tema de la.
.
.
, del que és la selecció, ¿no?
.
.
.
, no de la selectivitat, no, de la selecció.
.
.
, la selectivitat va ser la setmana passada, (veus) de nou el grup.
.
.
, vosté parla de garantir el compliment del PIR quant a recollida selectiva.
Bé, doncs, de nou, vosté va per darrere de les polítiques del Partit Popular, que pretén implantar o que vol utilitzar les dades de recull en els processos d'informació pública per plagiar eixes idees del Partit Popular.
Li recorde que el nou PIR ja
inclou la recollida selectiva, per tal de no barrejar residus; contenidors de
paper, vidre i plàstic, ecoparcs, residus específics com piles, aparells elèctrics i medicaments; el nou PIR inclou també ecoparcs supramunicipals per tal que tots els municipis gaudisquen d'eixe ecoparc.

Implantació de recollida separada de residus orgànics de grans productors, amb restaurants, menjadors, públics, etcètera, política que es faria extensiva a les vivendes, i augmentar la vigilància dels residus industrials, el seu tractament i eliminació.

Per tant, eixa revisió del PIR planteja, com un dels objectius principals, impulsar i potenciar, amb
la col·laboració imprescindible dels ajuntaments -com he dit sempre, que són els protagonistes i els generadors de residus-, la implantació de la recollida selectiva de matèria orgànica, amb el fi d'optimitzar els rendiments dels materials recuperats de les plantes.
Concretament, en la normativa d'ordenació vinculant del PIR recull l'obligació d'establir la recollida separada i el tractament adequat dels bioresidus.
I, a més a més, els plans zonals ja preveuen esta recollida selectiva de matèria orgànica, de manera que les plantes de tractament ja estan preparades per a tractar
separadament els residus orgànics, que s'hauran d'ajustar a requisits de gestió i criteris de qualitat de la normativa comunitària europea.

Per tant, li repetisc, crec que.
.
.
estem sempre parlant del mateix, jo crec que
és la tercera intervenció ja que parle del mateix i vosté sempre demana el mateix.
Jo crec que haurien de tindre un standby, un temps, i deixar que les coses funcionen, que es duguen pel seu camí, conforme s'estan duent, que poc a poc estan duent-se a terme, i, per part de la
conselleria, estan controlant-se, vigilant-se i duent-se a bon terme, i, a
partir d'ahí, doncs, estudiar amb el nou PIR eixa aprovació, eixes al·legacions que pogueren haver-hi, eixe nou PIR que siga més beneficiós per a tots, i, a partir d'ahí, doncs, deixar treballar a la conselleria, deixar treballar als consorcis,
deixar treballar les empreses que tenen les seues adjudicacions, estan
construint les seues plantes, i, per tant, continuar amb eixe bon camí que crec que està duent la política de la nostra conselleria.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Parra.

Turno de réplica por cinco minutos.

Señora Mireia Mollà, cuando quiera.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

La veritat és que no puc entendre el posicionament del Partit Popular.
I no és nou.
Vull dir, jo crec que ja és una qüestió que no l'entenc, doncs, perquè me crec sincerament que vostés, visualitzant un problema com aquest, algun dia il·luminaran estos caps que governen i faran les coses com toca fer-les.

Però, això és una cosa que, dia rere dia, mos anem topant amb eixe empecinamiento en la ignorancia, com el del senyor Font de Mora -que li ho dia en la sentència dels tribunals-, eixes paraules literals, doncs, sembla ser que és una tònica general del Partit Popular.

Perquè, anem a vore, una cosa que sempre els demane és que ens puguem posar en una qüestió fonamental: el tractament dels residus.
Els residus és un problema que es genera dia rere dia?
Això, vostés, fins ahí arriben?
Perquè si és un problema del dia a dia, i se generen residus dia rere dia, ha de tindre una
política prioritària en el departament que gestione açò.
Això és així o no?
Perquè, si no, es genera el caos.
Quan nosaltres diguem que el tractament de residus és un problema el que volem dir és que és una qüestió que, com que està dia rere dia, doncs, sempre ha d'estar innovant-se, sempre ha d'estar projectant més i més, fent-ho millor i més eficaç.
Eixe és el problema, perquè sempre estarà present.
No hi haurà una solució que acabe amb açò.

Però, clar, estem molt d'acord que vostés de forma premeditada -con premeditación y alevosía- han creat un caos, i un caos que tots sabem.
.
.
Què és el que volen després del caos?
És generar un clima on la gent ja estiga esgotada d'este tema i vostés anar amb la idea feliç de «la incineració acabarà amb tots els mals dels residus», quan, després, se veu clarament, tècnicament, mediambientalment, científicament demostrat, que no és una solució, no és una solució, és la solució cavernícola
de mentes de empecinamiento en la ignorancia, però no és una aposta que faça cap govern que vullga veritablement crear ciutats netes, vullga apostar per la
sostenibilitat mediambiental, per una gestió eficaç, eficient, etcètera.
Clar, i si mos posem d'acord amb estos principis, que són de base, aleshores és per la qual cosa no mos entenem, és per la qual cosa no mos entenem.

Però, és que més enllà!
M'ha esglaiat vosté!
Perquè diu: «No, és que vostés no tenen clares les competències.
» I, clar, jo no sé si.
.
.
perquè fa poc que està ací i no sé si ha estat vosté en un debat de pressupostos, la veritat és que no sé si va arribar a estar en l'anterior, però, bo, estarà en el següent, i vosté podrà comprovar qui és qui li dóna els diners als consorcis.
Qui li dóna els diners als consorcis?
Qui li dóna els diners als consorcis?
És que li pareixen pocs?
Perquè, aleshores, estaríem d'acord, estaríem d'acord perquè, aleshores, recolzaria vosté les esmenes que fem per a atorgar més diners per a la gestió dels residus.
Li pareixen pocs?
Doncs, diga-s'ho vosté al Grup Parlamentari Popular que és qui vota en contra de les esmenes, perquè els diners se'ls dóna La Generalitat, l'empresa pública encarregada de gestionar la gestió de residus és una empresa pública que li diuen VAERSA, que rep els diners de La Generalitat.
Vosté diu que La Generalitat se pot amagar amb açò?
Ara, resulta que diu que pot amargar-se econòmicament i políticament d'açò?
Pot amargar-se?
Darrere de qui?
Darrere de vosté que és d'un consorci, s'amaga el president Camps?
, que tant s'amaga i que tant el busquem.

Però, mire, vosté ha dit: «És la tercera intervenció, més del mateix, tal.
.
.
» Però, una curiositat que, potser, a vosté, el que passa és que se li haja escapat, però que jo de seguida li l'he agafat; quan u ha d'argumentar el principi de solidaritat, de necessitat compartida, és perquè assumix que està el problema i que no s'estan complint els altres dos principis que se mencionen en aquesta proposició no de llei.
Vosté no ha dit si sí que s'estan complint els principis que estan en la norma, en la norma també feta pel seu partit -que ja no sé si és que vosté és independent del partit, perquè ara mos assabentem que no estan d'acord amb els pressupostos.

Però, vosté me vol dir a mi si sí que s'està complint el principi de proximitat, per què les brosses van de 200 quilòmetres del nord cap al sud per a ser gestionades?
Quan diu que el principi de
solidaritat cal tindre'l en compte és perquè sap de sobra que és un problema que no pot negar, i, aleshores, fa el que de fet està en el decret aquest, tan crític de Zapatero, diu: «No, aquí cal ser solidari.
» És la paraula magnífica i la que vostés utilitzen, quan saben de sobra que estan fent un exercici de cinisme i d'injustícia, per a repartir els mals i per a dir que tothom hàgem de fer un esforç i compartir una cosa que paguem.
.
.
Perquè una de les coses que a mi m'agradaria saber és: vosté qui pensa que paga perquè se faça una bona gestió de residus?
Ni tant sols La Generalitat!
Qui li dóna els diners a La Generalitat o als consorcis o a VAERSA?
La gent!
La gent,
paga!
I vostés, fins i tot,.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
han tingut el desvergonyiment -acabe de seguida- d'estar cobrant la taxa per dos; l'exemple més clar, la senyora Rita Barberá, que està fent pagar a la gent de València dos vegades pel mateix concepte, perquè el tractament de residus en esta ciutat.
.
.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora diputada.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
també és nefast.

I, per tant, nosaltres no entenem i no recolzem els seus posicionaments, clar!

El senyor president:

Tiene la palabra don Vicente Parra.

La senyor Parra Sisternes:

Gràcies, president.

Mire, vostés són els primers que no es fiquen d'acord en res, perquè vosté ha fet un plantejament d'una PNL.
.
.
 -perquè era el company seu del grup-, diu que no està d'acord amb dos punts perquè demanar més inversions -que vosté m'ha dit a mi que en els pressupostos no eren inversions, que en els pressupostos
no té per què haver-hi inversions perquè les inversions de les plantes les fan els propis consorcis, a través de les aportacions dels municipis i dels veïns-, i el seu company o excompany de partit li ha dit que no estava d'acord amb eixos dos punts, perquè demanar més infraestructures o més inversions seria estar d'acord amb el que la conselleria, o amb el que els plans zonals, o el que el PIR
està dient.

Vostés són els primers que no es fiquen d'acord.
Jo sí que sé del que estic parlant, ja duc molts anys amb açò.
I amb els pressupostos vaig estar i vaig intervindre, també, justetament, defenent l'apartat.
Vosté, imagine's del que estava enterant-se vosté que ni se'n recorda que se va intervindre i se va parlar d'este tema.
De mi no té el perquè, no té per què enrecordar-se de mi, igual que jo me'n recorde de vosté.

El senyor president:

Por favor, señora diputada.

La senyor Parra Almiñana:

Però, vosté mescla la gimnàstica i la magnèsia, vosté parla d'unes coses.
.
.
És que, perdone que li diga l'expressió, és que no té ni pajotera idea del que està dient.
Hui, ha vingut ací, i, per a més inri -estava jo comentant-ho amb la meua companya-, s'ha ficat a llegir, i, a més, en castellà!
, el que li han escrit ahí, en l'argumentari, li han escrit ahí el que han publicat.
.
.
, perquè és que jo entenc que vosté haja d'acudir a molts fronts i haja d'acudir a esta comissió, a l'altra, a este punt i a l'altre, però, bé, entere's un poquet, ho delega en un altre company seu i que li expliquen bé de què van els plans zonals, de què van les plantes de tractament, on van els residus ara, on aniran, què és el que s'està fent i què és el que no s'està fent.

Mire, és que no tinc ganes ja de parlar ja més d'este tema.
Només vaig a dir-li una cosa: que vostés sempre estan ací amb la bandera dels residus, amb la bandera eixa verda de defendre el medi
ambient i de defendre tot el que per a vostés no es pot defendre, perquè vostés van en contra de tot això, precisament, el que passa és que ho utilitzen políticament.
Eixe és el problema.
No se pot arribar a un acord amb vostés perquè vostés fan política d'este tema.

Però, mire, li vaig a recordar una cosa només, li vaig a recordar una dada només, una dada.
15 de maig, d'este any -que vostés se queixen que.
.
.
un pla d'emergència perquè s'està frenant la política de residus, tal i qual.
.
.
-, l'únic consorci que hui encara està en tràmit -perquè estan fent-se ara els projectes i es va adjudicar fa.
.
.
sis mesos,
aproximadament-.
.
.
, una manifestació en un municipi; el consorci, el pla zonal de la Costera, la Vall d'Albaida, La Safor, etcètera, el seu company, el senyor Morera, allí, amb la pancarta, el primer, davant, en la primera pancarta: «No a eixa planta, no a eixe abocador, macroabocador.
I no a eixa adjudicació.
»

Qui és el que està frenant això?
Un consorci, una adjudicació que se fa per unanimitat, per unanimitat del Partit Popular, del Partit
Socialista, de la majoria de les comarques, excepte sis municipis -naturalment, no per unanimitat del Bloc, perquè no governa en cap municipi, d'eixos 90 que n'hi ha en eixe consorci, afortunadament-, però per unanimitat s'adjudica.
I el senyor Morera és el primer que va allí amb la bandera i darrere de la primera pancarta: «No a eixa planta», que no s'execute, que no se faça l'adjudicació més moderna i l'últim que s'ha fet quant a -en l'informe tècnic apareix-, quant al tema de tractament de residus, valorització, reciclatge.
.
.
, tot el que vosté està dient.
.
.
No anem a parlar d'incineradores, perquè ara vostés volen traure el tema de la incineració.
Si això ja vindrà en el UMG 8452!
Per què hem de parlar d'això?

El que cal fer és parlar del que hi ha ara, executar, deixar que executen el que n'hi ha ara, no ficar-se en contra del que s'està fent, perquè vostés demanen que s'agilitzen i vostés són els primers que frenen tota la política de residus, i deixar que treballen els consorcis conforme estan treballant,
deixen que se facen, no fiquen entrebancs a les plantes ni a la construcció d'eixos abocadors controlats que n'hi ha per a l'eliminació.

I més endavant, ja parlarem d'altres coses.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Parra.

La senyora Mollà Herrera:

Senyor president.

Voldria demanar la paraula per al·lusions, sobretot pel que crec que me deu esta comissió, també, respecte al control del temps que ha dit el senyor Parra.
Voldria fer una
aclaració sobre este temps que ell ha estat comentant personalment que jo destine.
Crec
que és una al·lusió directa.

El senyor president:

Yo no sé qué me quiere decir cuando me habla del control del tiempo, es que no sé lo que me quiere decir.
Si me lo quiere usted aclarar.

Pero, de todas formas es que no creo que haya habido alusiones, simplemente el
señor Parra lo que ha hecho ha sido su turno de réplica, lo ha empleado como cualquier otro.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

Sobretot, quan estava parlant de la gestió del meu temps personal en esta cambra, jo vull explicar-li.

El senyor president:

No, además,.
.
.

La senyora Mollà Herrera:

Li pregaria a la presidència que explicara el control del temps en esta comissió.

El senyor president:

Eso, en su caso, sería ponerlo usted en valor, porque la verdad es que con el poco tiempo de que
disponemos todos las veinticuatro horas del día, el trabajo que usted desarrolla es lo suficientemente importante y ocupado,
en cuestiones de la propia cámara.

La senyora Mollà Herrera:

Doncs, gràcies, per deixar constància en el Diari de Sessions del seu comentari.

El senyor president:

De nada, señora Mollà.

Vamos a votar esta proposición no de ley.
Por favor.
Votos a favor?
6.
Abstenciones?
1.
Votos en contra?
Pues, queda rechazada esta proposición no de ley.

Antes de marcharnos, decirles a los portavoces que el jueves por la mañana, a las nueve y media, diez menos cuarto, nos vamos a reunir la mesa de la
comisión.
¿De acuerdo?
(Veus)

(S'alça la reunió a les 13 hores i 26 minuts)