Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 2 d**'**octubre de 2002.
Comença la reunió a les 10 hores i 40 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 81.
Primera reunió.**

 

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre reconeixement del dret de les parteres a la reducció del dolor inherent al part, presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes (RE número 29.
570, BOCV número 119).***

 

**La senyora presidenta:**

 

S'obri la sessió.

 

*(La senyora presidenta colpeja amb la maceta)*

 

Primer punt de l'orde del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre reconeixement del dret de les parteres a la reducció del dolor inherent al part, presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.

Per a la presentació i defensa d'esta proposició no de llei, incloent l'esmena 37.
189, del mateix grup parlamentari, té la paraula la il·lustre diputada del Grup Parlamentari Socialista senyora Moreno.

 

 

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories, pregue silenci.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

.
.
.
esta iniciativa, como iba diciendo, que presentamos con la intención de mejorar la aplicación de la analgesia epidural en nuestra comunidad en el trabajo del parto.

En la actualidad, ustedes conocen que hay un amplio consenso entre clínicos, administraciones sanitarias, mujeres, y yo diría que entre todos los grupos políticos, en ofertar a las parturientas el acceso a la analgesia epidural, o analgesia regional, durante el trabajo del parto, como es normal, exceptuando si existieran contraindicaciones.

Este consenso se basa en el conocimiento científico actual, teniendo en cuenta que durante la progresión del parto, la mayoría de las gestantes experimentan un dolor importante ­yo diría algo más que un dolor importante, pero dejémoslo así­ y que no hay ningún evidencia, en este momento, científica, que nos diga que el dolor sea beneficioso tanto para la madre como para el feto.
En este momento, lo que sí que está demostrado es todo lo contrario, que el dolor, el miedo y la ansiedad.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Moreno.

Per favor, senyories.

Continue, senyora Moreno

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Como decía, es todo lo contrario: el dolor, el miedo y la ansiedad desencadenan o pueden desencadenar efectos nocivos tanto para la madre como para el feto como para el propio trabajo del parto, por lo que todos estaremos absolutamente de acuerdo en que está justificada su aplicación y, además, demostrado que la analgesia regional, que se utiliza en la prácticas obstétricas, diferentes fármacos y técnicas, es lo más eficaz en este momento para aliviar el dolor o para quitarlo.

Ustedes ya conocen que en septiembre del 1997, a propuesta de nuestro grupo se aprobó una propuesta de resolución dirigida a que la anestesia epidural se tuviera en cuenta de poner en todas las gestantes, en ese momento, de nuestra comunidad, en todo el sistema sanitario público.

Bien, quizás ustedes piensen que esta iniciativa que presentamos, que hoy estoy defendiendo, no es una iniciativa novedosa, esta proposición no de ley que ahora estamos argumentando.
Pero eso ya nos lo decían ustedes en junio del 1997 cuando presentamos la proposición no de ley sobre la aplicación de la anestesia epidural en todas las gestantes que lo solicitaran en nuestra comunidad.
Y ustedes recordarán, y, si no, se lo recuerdo yo, aceptamos una enmienda de adición del Grupo Popular en función de "si no hay contraindicaciones", aunque nos parecía obvio este tema, pero ustedes argumentaban que no hay que dejar nada al azar, que había que matizar, y que "si no había contraindicaciones", había que puntualizar.

Nosotros entendíamos en ese momento, y seguimos entendiendo, que cualquier tratamiento o técnica que se aplique, lógicamente, tiene que estar aconsejada por un especialista facultativo, o autorizada por él, y que, desde luego, si hay algún tipo de contraindicación, absolutamente, nunca se va a colocar, no se va a poner, se le niega absolutamente.

¿Y por qué digo todo esto?
Bien, yo digo todo esto, porque en algo ustedes sí tenían razón, y tenían razón en matizar, concretar y puntualizar.
Y es por esto que mi grupo presenta en este momento esta proposición no de ley, después de más de cinco años de haber aprobado la anterior propuesta de resolución.
¿Y por qué la presentamos?
Bien, pues, la presentamos porque no es cierto, no es verdad, que en este momento esté generalizada la técnica de la analgesia epidural en todos los hospitales públicos de nuestra comunidad.
Lo que sí que es bien cierto es que lo único que se hizo en esa época, y yo creo que ya lo hemos repetido en algunas ocasiones en algunas comparecencia e iniciativas que ha hecho este grupo con respecto a este tema, es mandar una orden desde la propia Conselleria hacia las direcciones de los hospitales diciéndoles "póngase" y las direcciones de los hospitales hacerlo hacia los servicios de ginecología y obstetricia.

Por lo tanto, no está, señorías, generalizada en todos los hospitales de nuestra comunidad y, por supuesto.
.
.
o por lo menos deberíamos de admitir que está bastante limitada en todos los hospitales públicos, por lo que en este momento nos encontramos en una situación en nuestra comunidad en que, dependiendo de qué área sanitaria, cuál hospital de referencia sea el que le corresponde a la parturienta, puede o no puede tener esta prestación.
Y, además, debe aplicarse el procedimiento en base a conocimiento informado, normalizado y en su tiempo, garantizar la información, detallada y personalizada a la gestante en el último trimestre del embarazo.
Lo que no es posible es que se le haga en el momento del parto, porque no es el momento más indicado y no posibilita, además, la decisión en las mejores condiciones de la mujer que va a acceder, o que quiere acceder, a esta prestación.

Por estos motivos, y algunos más, mi grupo presentó esta proposición no de ley en esta Cámara, para matizar, como he dicho antes, y puntualizar determinados detalles.
La propuesta de resolución diría, en el primer punto, "mediante el procedimiento normativo legislativo, reconocer el derecho de la parturienta a la reducción del dolor inherente al parto, si ella misma ha consentido en ello".
En este momento, en la comunidad, lo que sí que está claro es que no está reconocido, no se le oferta a la mujer este tipo de técnica, sino que la mujer lo tiene que reclamar y exigir, y muestra de ellos tenemos cantidad de artículos de prensa donde nos lo demuestra, y no lo dice este grupo, sino que lo dicen las propias mujeres.

El segundo punto sería que la Conselleria de Sanidad realice las gestiones necesarias en todos los hospitales públicos de la Comunidad Valenciana para que se aplique la analgesia epidural en todas las gestantes que lo soliciten, exceptuando contraindicaciones ­siempre la puntualización­, para aliviar el dolor inherente del trabajo del parto.
Pero actualizando, señorías, los recursos humanos, los recursos materiales y de organización, en el parto, que en este momento se ha hecho muy poquito en este sentido.

Yo diría, y me gustaría tratar el tema de los recursos humanos, porque la aplicación de la analgesia epidural, ustedes saben, y, si no lo saben, yo se lo digo, tiene una utilización de profesional de una media de cuatro horas, de 1,2 horas a 7 *(inintel·ligible),* según el 95% de la casuística.

Todos estos casos, más otras circunstancias como puedan ser abortos, legrados y otras cirugías obstétricas y.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Moreno.

Per favor, senyories, pregue silenci novament.
O si son tan amables de bajar el volumen de la voz, también se lo agradeceríamos.

Continue, senyora Moreno.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Gracias, señora presidenta, por su amparo.

Todo esto indica que debe existir un anestesista en guardia exclusiva en las áreas de obstetricia y ginecología de nuestros hospitales públicos que estén dentro dla ratio de partos de 1.
500 a 3.
000.
Esto es adecuado calidad-coste-beneficio.

Eso nos daría la conclusión que todos los hospitales de la Comunidad Valenciana de más de mil quinientos partos que, además, asumieran un 18% de cesáreas, un 10% de legrados, un 1% de ectópicos y un 8% de histerectomías, tendrían que tener un anestesista de guardia exclusivo para el servicio de ginecología y obstetricia, y no es la realidad de esta comunidad en este momento en la inmensa mayoría.

En estas condiciones, según los datos de la propia Conselleria, tenemos 7 hospitales de los 22, ¡7 pasan de la ratio de 1.
500 partos!
Solo 4, según las contestaciones de la Conselleria, están haciendo la epidural al cien por cien, y parte de ellos, después matizaremos, no tienen este personal a su disposición.

En una comparecencia ya del 2 de junio del 1998, nueve meses después de aprobar la primera propuesta de resolución, ya nos hablaban de imponderables con respecto a la aplicación de la analgesia epidural, y el conseller nos decía que las contraindicaciones eran un imponderable ­que nosotros no consideramos que sea así­ para bajar la ratio de su aplicación, y la disponibilidad de los quirófanos y de los anestesistas.
Mire, la epidural no se pone en un quirófano, ustedes lo saben muy bien, o por lo menos lo debería saber la Conselleria.
Se pone dentro de una dilatación y que habitualmente tiene dos camas.

No coinciden los datos de que en ese momento hablaba el conseller con los del propio portavoz del Partido Popular, porque los diarios de sesiones son clarísimos, con respecto a los facultativos que habían en esa época y los que hay en la actualidad, y la argumentación del aumento importante que se ha realizado en estos años con respecto a los anestesistas.

Yo creo que hay que ser mucho más coherente, intentar ser mucho más exhaustivo con ese tipo de temas, porque en los diarios de sesiones queda plasmado absolutamente, y los datos no se pueden contradecir entre la Conselleria y el póster del propio Grupo Popular.

Pero, además, en recursos materiales, los requisitos mínimos que necesitamos para la aplicación de esta técnica, y no lo digo yo, no lo dice mi grupo, lo dice la Sociedad Española de Anestesiología y Ginecología y Obstetricia, al aplicar la analgesia epidural o regional, "se realizará en un lugar que reúna las condiciones necesarias para poder realizar sin demora la reanimación cardiorrespiratoria".
Y yo antes les he comentado ya que la epidural se aplica dentro de las dilataciones.
.
.
Las dilataciones, habitualmente en nuestros hospitales públicos son de dos camas y, lógicamente, en el momento que aparece la segunda mujer, ya no se puede realizar ni siquiera una analgesia epidural.

Después, por otra parte, es imprescindible, según dice la Sociedad Española de Anestesiología y Ginecología, la monitorización, los recursos materiales de monitorización automática, tanto para la madre como para el feto.
Miren, señorías, la madre necesita control de monitorización automática de presión arterial, frecuencia cardiaca y *(inintel·ligible)* y el feto, frecuencia cardiaca fetal y, como ustedes debían de saber, dinámica uterina monitorizada.

Y con respecto a la organización, ya no hablemos, porque la protocolización de esta técnica no la conocemos, no existe y no está.
¡Y hablamos incluso de las preguntas que hemos hecho a la Conselleria!
, porque nosotros planteamos el hecho de montar una comisión de expertos para armonizar, para poner en marcha esta técnica, y la Conselleria, después de años, nos contestaba que la comisión conjunta Administración y expertos responsables de los servicios de ginecología y obstetricia, estaba por montar.
En este momento, yo no la conozco, mi grupo no la conoce, los jefes de servicio no saben si se ha montado y, desde luego, armonizar y analizar las necesidades de la aplicación de esta técnica, todavía estamos esperando conocerlas, porque, desde luego, el conseller no nos ha dado ningún tipo de respuesta con respecto a este tema.

En tercer lugar, garantizar el consentimiento informado de la mujer en la utilización de la analgesia epidural.
La Conselleria debe establecer, ya de una vez por todas, los programas informativos, para que las gestantes conozcan las ventajas, inconvenientes y contraindicaciones.
No hay, en este momento, material informativo que nosotros conozcamos, de información a la mujer, que esté publicado por la Conselleria y que se haya hecho de una forma normalizada.

Además, para el seguimiento de esta técnica, lo que sí que es claro es que es necesario tener unos indicadores, un sistema de recogida de información.
Y tampoco, con las distintas baterías de preguntas que ha hecho nuestro grupo, en control, de ver cómo se estaba generalizando esa analgesia epidural, y preguntas no solo hechas al conseller actual, el señor Serafín Castellano, sino al señor Farnós, al señor Cervera, como ustedes bien saben, y al señor Serafín Castellano últimamente.
Siempre nos contestan lo mismo, al final: "el grado de segregación que usted pide no consta en la Conselleria".
.
.
Determinadas excusas para no darnos los datos.
Al final quedamos solo y exclusivamente en una pregunta: número de epidurales puestas en paritorio en el trabajo del parto.
No nos han dado ninguna contestación ni siquiera a eso.

O sea, no es posible que la Conselleria, en este momento, no tenga los indicadores para ser capaz de decir qué cuantía, qué ratio de analgesia epidural se está realizando en los hospitales.

Y, bien, y que nos den cuenta en un mes sería el último punto.

Bien, señorías, yo ratifico en esta Cámara, y espero el consenso de todos los grupos políticos con respecto a impulsar, a exigir a la Conselleria que ponga en marcha una prestación que debería ser un derecho de la mujer y que en este momento en nuestra comunidad no lo es y es claro y patente.

Y si la Conselleria no lo ha hecho lo ágil que lo debería de hacer, porque después de cinco años ya me contarán cuál es la agilidad de la Conselleria, no hay ningún tipo de excusa para no tener normalizada o, por lo menos, actualmente, generalizada, después de cinco años, lo que es una técnica que yo creo que beneficia, en este momento, a la parturienta, como se ha demostrado científicamente.

Lo que mi grupo espera de todos los grupos de esta Cámara es el apoyo, como no podía ser de otra forma, de esta proposición no de ley que acabamos de defender.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Hi ha una esmena presentada a esta proposició no de llei, l'esmena número 37.
141, del Grup Parlamentari Popular.

Per a la presentació de l'esmena té la paraula la il·lustre diputada senyora Martínez.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Gracias, señora presidenta.

Buenos días a todos.

Señoras y señores diputados, intervengo por parte del Grupo Parlamentario Popular ante esta proposición de ley que ha presentado el Grupo Socialista para presentar una enmienda de modificación al texto que ha presentado este grupo y clarificar así y expresar una realidad clara y muy distinta a la que ha planteado el Grupo Socialista que se da hoy en día en la sanidad valenciana y con mucho incremento desde que gobierna el Partido Popular y, sobre todo, desde que estas Cortes en el año 1997 por unanimidad instamos al gobierno a que impulsara la aplicación de la epidural en todos los hospitales de la Comunidad Valenciana.

Ilustres señorías del Partido Socialista, de la lectura de su propuesta se interpretan varias conclusiones, que seguidamente expresaré más detalladamente, y del espíritu general tras su lectura parece que la utilización de la analgesia epidural fuera la gran desconocida a día de hoy en la Comunidad Valenciana y en España, en la sanidad pública valenciana y, por supuesto, nada utilizada, como si aquí el cuerpo de médicos y profesionales que trabajan día a día en la red pública valenciana no hicieran nada, cuando, señorías, este tipo de analgesia existe en España desde los años 60, desde entonces se está utilizando, entre otros usos.
.
.
entre otros usos porque se utiliza para muchas más cosas que para aliviar el dolor del parto a las señoras.
Y hoy con su proposición no de ley que, por cierto, es una reiteración de una propuesta que ya aprobamos por unanimidad en el año 1997, todos los grupos en el año 1997, quieren expresar desde estas Cortes el derecho a la epidural de las señoras cuando ya está reconocido.

De esta manera, consideramos que es muy oportuno y obligación del gobierno realizar todos los esfuerzos posibles para continuar garantizando al máximo el bienestar de todas las personas y, en el caso que nos ocupa, la mejor calidad asistencial de todo paciente, sea mujer u hombre, porque la anestesia epidural hoy en día la puede necesitar una señora que va a parir pero también la puede necesitar un señor que lo van a operar de hemorroides, por ejemplo.

Por ello, el Grupo Parlamentario Popular está de acuerdo en abogar y defender la utilización no sólo de la analgesia epidural asistida y decidida por el médico especialista que en ese momento está atendiendo a la señora, sino que hay que mirar más allá y cumplir el derecho vigente, y el derecho vigente es muy claro, y el derecho vigente es el derecho que tiene cualquier paciente en España y es que se le puedan aplicar las técnicas más avanzadas en anestesia analgesia que existan en ese momento para la reducción de su dolor y no cerrarse ­como hacen ustedes­ a la analgesia epidural simplemente.
Por ello es muy importante saber que la analgesia epidural no es un capricho, no es una vacuna, y su administración no está exenta de muchísimas contraindicaciones, que por ello la decisión de administrarla o no en última instancia no es.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor, silenci.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
potestad del paciente, sino que es siempre bajo la estricta supervisión del especialista anestesista que ha de valorar en cada caso concreto y según las circunstancias de ese momento su administración.
Por tanto, no es potestad del paciente su administración por mucho que sí que tiene derecho.

Con respecto a más puntos que introducen en su exposición de motivos de la proposición, mi grupo parlamentario sí aboga por la máxima información que se le tiene que dar a los pacientes, pero yo les quiero decir que, bueno, que, en concreto, en los partos en el último trimestre las señoras están mucho más observadas, pasan por muchos más chequeos en los ambulatorios y los tocólogos están permanentemente informando de las técnicas de analgesia, en los cursos preparto por parte de las matronas que ayudan a las mujeres se les está informando de cómo puede finalizar un parto porque el momento final del parto puede ser de muchísimas maneras.

Por lo tanto, sí consentimiento informado que es obligatorio para los anestesistas, para los especialistas que tienen que administrar esta analgesia y sí continuar garantizando la analgesia epidural en todos los hospitales públicos de la red pública valenciana, pero siempre y como debe ser, que sea el médico especialista quien como último responsable de la intervención decida él y no la paciente si ponerla o no.

Por lo tanto, la iniciativa que presentan ustedes es reiterativa, está reconocido el derecho, a día de hoy se está poniendo la epidural en los hospitales de la Comunidad Valenciana que las mujeres que lo solicitan y que es oportuno ponérsela, y eso siempre lo tendrá que decidir un especialista.
Y, por tanto, en la magnífica exposición de motivos que han hecho ustedes aquí voy a pararme un poquito en alguna de las cosas porque sí, en algunas cosas estamos de acuerdo porque las han cogido de los informes médicos, que eso es una realidad, pero, bueno, también ponen opiniones en la exposición de motivos.
Por ejemplo, aquí en el penúltimo párrafo del punto número 2 dicen, sin probar, una opinión, y ustedes están opinando, no están motivando nada.
Las exposiciones de motivos son para motivas las propuestas no son para dar opiniones personales.
Y dicen que está muy limitada, pues, por favor, *(remors)* pruébenlo, pruébenlo.

Más tarde dicen que no existe.
.
.
, dicen: "Este procedimiento debe estar basado en el consentimiento informado de las mujeres, teniendo en cuenta que el momento del parto no es el más adecuado para decidir con claridad si quiere o no hacer uso de esta técnica ".
La señora entra con dolores, normalmente una parturienta entra con dolores por vía de urgencias.
Entonces, ya les he estado diciendo que cuando hacen el curso preparto.
.
.
, yo no sé si usted tiene hijos o tuvo ocasión de hacerlo, pero hoy en día la sanidad pública valenciana ofrece a todas las mujeres un cursillo de preparación gratuito preparto en el que te informan absolutamente de todo, de todo.
Por lo tanto, eso está garantizado por parte de los tocólogos, de las matronas, de los cursillos y de toda la información.

Por lo tanto, el Grupo Parlamentario Popular ha presentado una enmienda, una enmienda que plantea la realidad de las cosas, que quiere continuar impulsando, o sea, instando al gobierno a que continúen con el trabajo que se está haciendo, que es aplicando las epidurales en la mayoría de los casos que se solicitan pero siempre si es el momento oportuno y no hay contraindicaciones.

Por lo tanto, su proposición nuevamente está mal plantea-da, es un poco una barbaridad.
Aparte, las Cortes Valencianas no tienen que reconocer derechos a nadie, el derecho ya existe, es un derecho intrínseco reconocido en la sanidad pública valenciana, el derecho a la salud lo tenemos todos, entonces no tenemos que venir nosotros ahora a reconocerle a la señora que va a parir el derecho a la epidural cuando el cuerpo de médicos lo está haciendo y hay un convencimiento generalizado tanto de los profesionales, equipos médicos, gerentes de hospitales, como de los partidos políticos que apoyan al gobierno y del propio gobierno de realizarla.

Por tanto, les invito a que reflexionen, acepten la enmienda que el Partido Popular plantea para modificar su texto y, si es necesario, cuantas veces tengamos que hablar de esto aquí en la tribuna de las Cortes se hablará, pero vamos a ser congruentes con la realidad y sacar iniciativas para adelante que mejoren a la sociedad.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Martínez.

Per acceptació o no de l'esmena, té la paraula la senyora Moreno.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyor Camarasa.
Senyor Vives*.
(Remors)* Guarde silencio, señor Camarasa.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras, señores diputados.

A mí me gustaría empezar por decir que cualquier enmienda que se propone lo normal es que tenga una intención, y la intención es mejorar el texto.
Como es lógico, la señora diputada que me ha precedido en el uso de la palabra intenta por todos los medios justificar, haciendo una crítica al texto de este grupo, si omitimos opinión, si no omitimos opinión, si pedimos unos derechos que están reconocidos.
.
.
Mire, no es cierto, no es cierto que estén esos derechos reconocidos.

En este momento las mujeres están reclamando, exigiendo en hospitales públicos que se les aplique la analgesia epidural.
Y los imponderables que para usted puede ser una contraindicación, que a mí me parece que la profesionalidad de los especialistas que aplican esta técnica para ellos no es ningún imponderable una contraindicación, en otros hospitales siguen habiendo esas contraindicaciones a no ser que todas las mujeres de la Comunidad Valenciana estemos contraindicadas, porque la ratio es tan sumamente baja.
.
.
y, después, si quiere, hablamos.

Pero, lo que sí que está claro es lo que yo le quería decir.
Una enmienda habitualmente mejora el texto, lo que no puede hacer es empeorarlo.
Y usted lo que está haciendo con esta enmienda es salvar la cara de la Conselleria.
Y reconózcalo.
Usted tiene que hacer su papel de grupo parlamentario que soporta al Gobierno Valenciano, que es salvar la cara de la Conselleria en función de presentar una propuesta de sustitución de un texto que usted ha criticado, porque lo tiene que criticar, si no, no lo puede sustituir, oiga, pero que me ha dado la razón en la inmensa mayoría de puntos de la propuesta de resolución que es lógico que estén plasmadas y que no estaban plasmadas en la anterior propuesta de resolución.
No estuvieron plasmadas.

En primer lugar, yo le diría que incrementar la información para garantizar el consentimiento informado es un derecho en la Ley de sanidad.
Todos lo sabemos.
Es un derecho que ya estaba plasmado.
El consentimiento informado, señora diputada, no se puede dar a la persona cuando está en el momento del dolor del parto.
No puede ser en el momento del parto, como mínimo debería ser 24 horas para que pueda tener una valoración parcial, en primer lugar.
Y yo lo que le estaba diciendo es que a la mujer hay que darle información por lo menos en los tres últimos meses del embarazo.
Y en este momento en esta comunidad no se está haciendo.
Y, además, usted con esto reconoce y admite que no se está realizando porque está instando a que se siga haciendo.

Por otra parte, cuando dice: "Adoptar medidas en los hospitales para seguir aplicando la analgesia epidural".
.
.
Después de cinco años, señoría, ¡seguir adoptando medidas!
¿Cuánto necesitan ustedes para adoptar la aplicación de una técnica, de un derecho que según usted está reconocido en nuestros hospitales?
Y, además, está reconociendo que faltan medidas que tomar, que faltan recursos que tomar y que poner en marcha.

Lo que sí que está claro es que ustedes en ningún momento en ninguna enmienda pueden puntualizar las necesidades, y puntualizar es hablar de recursos humanos, de recursos materiales y de recursos de organización.
Ustedes lo que pretenden es dejarlo en el aire.
Y nosotros lo que pretendemos es intentar por todos los medios mejorar.
Con esta enmienda usted no mejora en este caso la iniciativa que ha presentado mi grupo.

Y la hemos presentado porque hemos tenido tiempo más que suficiente y controles más que suficientes a la Conselleria para saber que no es una realidad en esta comunidad; y, en primer lugar, porque para mi grupo yo tengo que decirle que el objetivo es mejorar la calidad asistencial, dar una prestación del cien por cien en todos nuestros hospitales, señoría, en todos nuestros hospitales públicos, instar y obligar a la Conselleria a que haga y realice sus obligaciones, que esa es nuestra misión como oposición y, desde luego, concretar, matizar y puntualizar unos derechos, porque si no ponemos la infraestructura alrededor de esa técnica lógicamente nunca se adquirirán esos derechos, y que se generalice de una forma generalizada pero con calidad, calidad asistencial.

Yo ya le estoy diciendo que no es aceptable la enmienda que usted nos ha presentado y, además, ya la presentó anteriormente en otra iniciativa que hizo el grupo de Izquierda Unida con respecto a una puntualización de la puesta en marcha de un hospital.
Y lo sabe muy bien.
Es como si hubieran hecho una copia exacta de aquella y, bueno, a mí me parece muy bien que ustedes quieran salvar la cara de la Conselleria de esta forma pero no nos parece bien.

No se la vamos a aceptar.
Porque la verdad, la pura y dura verdad, es que la analgesia epidural, por mucho que se repita que está generalizada, por lo menos yo diría que está bastante limitada.
Lo he dicho antes, bastante limitada.
Y yo hacía una gracia con mis compañeras antes, en el sentido de que un hospital no es que se constipe, oiga, un hospital estornuda en este momento en la Comunidad Valenciana, sólo un estornudo y la mujer se queda sin epidural.
¿Qué me está usted diciendo de que está generalizada y que todo se está haciendo y que todo es una maravilla?

Mire, esto se tiene que realizar al cien por cien.
Y es necesario que todas las mujeres embarazadas que voluntariamente y sin contraindicaciones, señoría, sin contraindicaciones ­no trate de no profesionales en este caso a los anestesistas, o al personal que va a aplicar la analgesia epidural­, sin contraindicaciones, se le aplique, voluntariamente haya querido, se le aplique la analgesia epidural para no tener ni sentir dolor en el proceso del parto.

Y además es que es ilógico absolutamente, que la Conse-lleria no estuviera trabajando intensamente en este tema, cuando sabemos que este tema beneficia encima a lo que es el trabajo del parto, a la madre y al feto.
Es que no tiene ningún sentido.
Por lo cual yo le diría: hay que reafirmar el derecho, y sigo insistiendo, el derecho a que la mujer voluntariamente no tenga dolor en el parto.
Hay que reafirmarlo.
Y esta proposición no de ley lo que hace es reafirmarlo.

Es necesario, señoría, y se lo repito, se lo reitero, poner los recursos adecuados suficientes después de cinco años.
Que el consentimiento informado que le he dicho antes, es que homogeneizado en toda la comunidad, y no particularizado de algunos hospitales, con una retahíla de contraindicaciones que asusta, y que además no se le dé en el momento del parto, como mínimo, como mínimo, veinticuatro horas antes, señoría, veinticuatro horas antes.

Que se les hagan programas informativos.
Está demostrado que en otros hospitales que se han hecho programas informativos, tienen un grado de aceptabilidad de aplicación de la analgesia epidural del 65%.
Y no puede ser que nosotros estemos en unos ratios tan sumamente bajos.
Aunque, según la Conselleria, "no sé, no contesto".

Y la recogida de datos es que ya es absolutamente.
.
.
no es de recibo después de los años que llevamos.
Y siempre es igual, exactamente igual.
Siempre las mismas contestaciones.

El conseller incluso, y ustedes lo saben, porque además alguno de ustedes son del la Comisión de Sanidad y estuvieron presentes, ni siquiera fue capaz de dar absolutamente ni un solo dato con respecto al ratio de las aplicaciones de la analgesia epidural dentro de los paritorios de nuestros hospitales públicos.
Ni un solo dato.
Y se lo pedimos, se lo preguntamos, se lo hemos preguntado con baterías de preguntas importantes, y jamás ha sido capaz de darnos.
.
.
Yo creo que no los da, porque estar, están, conocerlos, algunos los conocemos, pero darlos es absolutamente ridículo.
Por eso no se hace.
Y nosotros, desde el punto de vista positivo, lo que sí que queremos, y además eso está hasta en medios de comunicación que el conseller.
.
.

Pero bueno, a mí ya me parece absolutamente impresentable, y se lo digo de verdad, y yo creo que como mujeres, y sobre todo usted, estamos hablando de en este caso la defensora de la propuesta de cambio y de modificación de esta proposición no de ley, debería ser sensible.
O sea, no es posible que en este momento un jefe de servicio, sea admisible que pueda dar la orden de que si en cualquier momento tiene que suspender una transfusión de epidural, que la suspenda, no hay problema.

¡Pero bueno!
Eso existe.
Está aquí por escrito.
Y la Conselleria lo admite y lo conoce.
Pero es normal.
Si a mí.
.
.
no quiere decir que seann unos irresponsables en este caso los especialistas.
No.
Si a mí lo único que me hacen es ordenarme, y después lo único que consigo es absolutamente ningún recurso humano, ningún recurso material, ni ninguna mejora, o por lo menos la mínima de la mínima, lógicamente no voy a poder aplicarla.
Y puesta la ley puesta la trampa.
Hago lo que sea suficiente y posible para no realizarla.

Le voy a poner un ejemplo.
El Hospital General de Alicante tiene tres anestesistas de guardia.
Tres.
Es un hospital referencia de la provincia de Alicante.
Tiene dos anestesistas, dos quirófanos de urgencias y la reanimación.
Son sus competencias.
Y un anestesista que, como hemos dicho antes, tiene el quirófano de maternal, el quirófano de infantil y además las epidurales.
Señoría, usted tendrá que convenir conmigo que en ese hospital, lo que yo he dicho antes, estornuda y automáticamente desaparece la epidural.

En los otros hospitales de las mismas características, de las mismas camas, de otras comunidades autónomas cercanas, hay hasta seis anestesistas de guardia.
Y ustedes ahora me dirán que les faltan anestesistas.
*(Rient-se)* Es la excusa que siempre me ponen.
Falta de anestesistas.

Bien, lo que sí que no es posible es que las consideraciones para la no aplicación de la analgesia epidural por parte de la Conselleria, las únicas explicaciones que se nos dan, sean contraindicaciones clínicas, que o estamos todas contraindicadas porque se ponen poquísimas.
.
.
*(rient-se)* Y que yo no creo que sea ese el caso, no es una justificación.
Y la gente que nos dedicamos en la sanidad sabemos perfectamente que es una justificación ni política ni sanitaria.
Es estúpido por mi parte pensar que ustedes me puedan justificar las contraindicaciones clínicas.
Por favor, que en otras comunidades también hay contraindicaciones clínicas, y las ratios de, en este caso, aplicación de analgesia epidural, son muy superiores.

Y disponibilidad de los facultativos.
Toma, la disponibilidad, eso ya me deja a mí.
.
.
pues no indicadores, no es necesario los indicadores, ¿para qué?
Para lo poco que tenemos que indicar, mejor no indicamos absolutamente ni un número, porque ¿para qué?

Y después la comisión que yo le comentaba antes, que no me ha dicho absolutamente nada de ella.
La comisión conjunta que decía la Conselleria que iba a formar para armonizar, para ver las necesidades, para ver cómo se estaba aplicando y verdaderamente seguir mejorando.
.
.
no sé si ustedes la conocen.
Nosotros no la conocemos, y antes le he comentado que ni los jefes de servicio la conocen.
No sé quién está armonizando la analgesia epidural.

Lo que sí que está claro es que en este momento, todo, absolutamente todo lo que pedíamos desde el punto de vista de la exposición de motivos, que no es nada del otro mundo, y las propuestas de resolución, las cinco propuestas de resolución que hemos planteado desde nuestro grupo, son susceptibles de ser apoyadas por todos los grupos.
Sería la muestra patente, de verdaderamente que ustedes están de acuerdo en que el trabajo que debe hacer la Conselleria, y que verdaderamente sí quieren que la analgesia epidural sea utilizada en todos los hospitales.
Porque lo otro es lo que yo les he dicho.
Es salvar la cara de la Conselleria, intentar por todos los medios que de una forma virtual las mujeres visualicen.
Pero lo que pasa es que después, el día a día demuestra, le demuestra a la mujer que va a parir, que ustedes esa prestación no la están dando.
Porque, si no, no sé qué hacen las mujeres de Elche manifestándose, o las mujeres de Sagunto.
O la cantidad de firmas que tienen recogidas.
Yo es que todo ese tipo de datos no sé dónde los archivan ustedes para pensar y seguir manifestando que la analgesia epidural está generalizada.

Yo lo que sí que les diría es que por lo menos deberían de reconocer conmigo que está bastante limitada en nuestros hospitales, y yo creo que este es un momento idóneo para que todos los grupos políticos hagamos un esfuerzo de instar a la Conselleria a que se ponga a trabajar y que subsane el tema de la analgesia epidural.
Y desde luego no cargar las tintas sobre, en este caso, los especialistas, que hacen lo que pueden, en el sentido de los pocos recursos, tanto humanos como materiales, como de condiciones que se les ha puesto.

Bien, sin nada más, reiterarle que no vamos a aceptar su enmienda de modificación.
Y que desde luego sí que sería un gesto importante por parte del Partido Popular el apoyar la iniciativa de esta proposición no de ley, como no podía ser de otra forma.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Martínez.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Gracias, señora presidenta.

Bueno, vamos a darle alegría a la mañana, porque desde luego, escuchándola a usted, no sé.
.
.
*(Remors)* Su líder político.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci.
.
.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
está formalizando ahora el programa de gobierno.
Yo no sé las ideas nuevas de ese partido político, pero.
.
.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.
Senyories.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

*(Inintel·ligible)* .
.
.
un programa electoral para que los valencianos les voten y ganen las elecciones.
Pero con esta marcha de trabajo y de alegría, no nos van a ganar, desde luego.

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Vamos a ver.
Yo soy una mujer joven, he venido aquí a las Cortes a trabajar.
Yo he hablado con mi conseller, he hablado con la Conselleria, me han informado.
Y desde luego tengo que decirle que en los hospitales de la Comunidad Valenciana, a día de hoy, efectivamente al cien por cien no se están poniendo las epidurales.
Pero estamos aquí, el Gobierno está aquí para trabajar.

Y desde el año 1994 hasta hoy día.
.
.
entonces existían 346 plazas de anestesistas.
Hoy en día hay 461.
Hay 115 plazas más de anestesistas en la Comunidad Valenciana.
La cosa va creciendo.
Hay más personas trabajando, hay más equipos de trabajo que están ahí.
La Comunidad Valenciana es escuchada cuando habla con la Comisión Nacional de Anestesiología y Reanimación, y solicita, junto con el Ministerio de Sanidad que traiga más plazas a la comunidad.
Y aquí vienen.
Porque aquí se trabaja.
Hay una buena gestión y salen.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Cada año hay un incremento de 23 plazas de especialistas que se incorporan a trabajar en la Comunidad Valenciana.
Las señoras que entran.
.
.
Porque claro, una cuando va a dar a luz, normalmente entra por vía de urgencias.
Los partos, muy poquitos están programados, y si están programados lleva otro protocolo distinto.
Pero si usted entra por vía de urgencias el momento del parto será el que sea.
El que Dios le diga que ese momento tenga.
Y será el médico el que valore.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories.
.
.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
en ese momento cómo está su cuerpo, cómo el trabajo de ese parto, y el que tenga que decidir en última instancia si usted tiene derecho o no.

Nosotros, los políticos, no tenemos que interferir para nada, para nada, en la decisión criterio de un médico.
Si un médico, pues bien, desgraciadamente comete una negligencia, serán los jueces mediante una denuncia quienes decidan.
Pero los políticos no tenemos que decir: "oye, eso", porque los derechos los tienen las personas.

Luego, por otro lado, les he dicho que efectivamente al cien por cien no existirá la anestesia epidural en la Comunidad Valenciana.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories.

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
pero sí que está el 90% en muchísimos, en la mayoría de los hospitales.
Les voy a decir el Hospital General de Alicante, el Hospital de San Juan de Alicante, el Hospital de la Marina Alta, el Hospital de Orihuela, el Hospital de Denia, el Hospital de Vila-real, desde enero, se está poniendo la epidural al cien por cien.
El de Valencia en La Fe, que es el estandarte de la Comunidad Valenciana en técnicas, en investigación y en atención.
El Doctor Peset de Valencia, el Hospital General de la Diputación, *(remors)* el Hospital de Alzira, que el otro día vino el presidente Aznar.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
a visitar el hospital de Alzira, el modelo de gestión que tantos éxitos está dando, y que van a exportar a otras comunidades autónomas, porque está siendo un exitazo.
*(Remors)* Y viene el presidente del gobierno y vino Jordi Pujol.
.
.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Y eso son realidades, señores.
*(Remors)*

Por lo tanto, la anestesia epidural está casi generalizada.
En el año 1994 daba pena, daba pena.
Entonces sí que todo el mundo o casi todo el mundo si no se pagaba un hospital privado tenía que parir con dolor.
A día de hoy los equipos están trabajando pero con una agilidad tremenda, para que toda mujer que pueda tenga su analgesia epidural, y que la solicite.
Y bueno, cuando una entra con dolores pide Dios y ayuda, vamos, que esto se acabe rapidito.
Pero será el médico el que está ahí con el equipo de matronas, de neonatólogos, de pediatras, que está supervisando un parto, cuándo esa señora necesita una epidural.
Y está, sencillamente.

Entonces yo sólo tengo que decirle.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.
Un moment, senyora Martínez.
*(Remors)*

Senyories, per favor, pregue silenci.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Se ha dado un vuelvo revolucionario en este sentido como en otros, porque la sanidad valenciana está creciendo.
El otro día tuvimos aquí al honorable conseller de Sanidad, y nos expuso, presentándonos la Ley de ordenación sanitaria, todo el proyecto que ha realizado y que va a realizar el Partido Popular.
Porque nosotros tenemos un proyecto.
Sí, tenemos un programa.
Y aquí con las tristezas y con, bueno, con lo que se escucha de ustedes aquí es que de verdad lo tienen un poco difícil.
Entonces denle alegría, pónganse a trabajar con alegría y con motivación, porque si no, de verdad, esto va a ser un desastre, esto va a ser un desastre *(Remors.
Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

Por lo tanto, señora Moreno, aporten iniciativas nuevas a la Cámara.
Trabajen de verdad por proponer cosas nuevas, y aquí debatiremos lo que entra y lo que la Mesa diga, pero propongan cosas nuevas y hablemos de cosas nuevas, que esto el Partido Popular lo está haciendo, señora.
*(Remors)*

Así que los magníficos resultados que está haciendo el Gobierno son patentes.
Yo le he planteado una enmienda para modificar su texto.
¿No la ha querido aceptar?
Pues lo siento, nosotros seguiremos trabajando, apoyando al gobierno para que saquen iniciativas nuevas, y los valencianos tengan una atención primaria y atención hospitalaria de la mejor calidad.

Nada más y muchísimas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Martínez.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Moreno.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señora Martínez, mucha vehemencia, pero a la hora de la verdad.
.
.
Ya le dije en mi primera intervención que ya nos dirían que no era novedosa.
Pero ya nos lo dijeron ustedes antes, ya nos lo dijeron en septiembre de 1997, hablando de las analgesias epidurales que se ponían en el sistema sanitario.
¡Claro que se ponían!
Pero no en el paritorio y no a embarazadas habitualmente.
Excepcionalmente.
A lo mejor a una profesional se la colocaban, a la hermana del anestesista y a ese tipo de cosas.

Ya sé que usted tiene una experiencia reciente de epidural, pero, desde luego, a usted seguramente la recibirían en la puerta del hospital los directivos.
Seguramente.
*(Remors.
Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)* Y sobre todo siendo del grupo que es.
Desde luego, lo que puede hacer es preguntarle a alguna diputada de los grupos de la oposición qué han hecho con su hermana y si le han puesto la epidural.
O a algún medio de comunicación, algún padre que ha tenido que salir de esta comunidad porque no le aseguraban al cien por cien la epidural en los hospitales de Valencia, la verdad.

Y vamos a tranquilizarnos, porque yo creo que es un debate serio.
Usted lo puede apoyar o no lo puede apoyar.
Lo que sí que está claro es que quedará claro y patente a las mujeres valencianas cuál es la intencionalidad del Grupo Popular.
Lo que sí que está claro es que hay cinco años de diferencia desde la primera iniciativa, y que nosotros lo que hemos querido con esta es impulsar de una forma clara, solucionar este tema lo antes posible, con propuestas positivas, señoría.
Y siempre sin contraindicaciones, señoría.
Pero hecha la ley, hecha la trampa.
Y usted me puede obligar, desde el punto de vista de orden, y estoy hablando del sistema.
.
.
Pero si no me da recursos, como usted comprenderá, le diré: "Sí, sí *bwana*".
Pero después, hecha la ley, hecha la trampa, haré lo que pueda y como pueda.
Y eso es lo que está sucediendo con el sistema.

Y que nosotros lo que intentamos con el sistema público y sus hospitales, lo que intentamos es que esos profesionales, que tienen voluntad de realizar, que están de acuerdo, tengan los medios para poderlo hacer.
Pero no me diga que es que la parturienta entra en urgencias por la puerta.
.
.
Oiga, tiene nueve meses de embarazo y nueve meses de control.
En ese tiempo se puede hacer, y se está haciendo en otros hospitales fuera de aquí, la información, el tenerla bien informada para saber adónde va.
.
.
Y en nuestros hospitales públicos no hay una homogeneización de todo esto.
No se está haciendo, y usted lo sabe.
Se lo puede tomar con toda la vehemencia que quiera, pero no es verdad que se esté haciendo.
Si no, dígame usted si en el hospital de Elche, el que pongan una sola epidural una mañana que coincida que el anestesista.
.
.
¿significa que ya hay epidural generalizada y establecida en el hospital de Elche?
En el hospital de Elche, ni por la tarde, ni por la noche, ni en festivos se pone ni una sola epidural, y usted lo sabe.
Y si no, ¿qué hacen las mujeres protestando por ello?
¿Qué hacen las mujeres protestando?
En Sagunto, cero epidurales, oiga.
*(S'escolta una veu que diu: "cero patatero")*

Y además, una proposición no de ley que discutimos hace poco con su portavoz, y que tiraron para atrás con la misma enmienda que me presentan a mí.
El hospital de Castellón tiene 2.
065 partos.
Cero.
.
.
El Hospital Peset, cien por cien analgesia epidural.
Una de cada diez.
Datos de las matronas.
Porque, claro, ellas sí que recogen y preguntan.
Hospital Vega Baja, cien por cien.
Total de partos, 2.
071.
Analgesia epidural puesta, 125.
Tanto por ciento, el 6,03.
O sea, es que es normal.
Las mujeres de la Vega Baja, oiga, queremos parir con dolor, o estamos todas contraindicadas.
*(Rialles)* ¿Es eso lo que usted me quiere decir?

Vale.
Le voy a hacer una.
.
.
y ahora sin intentar ser apasionada.
Le voy a decir: mire, en el hospital de Móstoles ­que es uno de los que en cualquier momento puedes coger los datos y que hay una gran predisposición dentro de los hospitales de intentar aplicar la analgesia epidural, con información, con folletos informativos, con vídeos, en los tres últimos meses del embarazo, dedicándole una labor especial a las mujeres­, al 65% de las mujeres están aplicándole la analgesia epidural y con un 90%, en este caso, de aceptabilidad y de bien hacer.
El 64%.
Lo dicen los datos.
¡Che!
Y qué casualidad que en la Comunidad Valenciana, por ejemplo, mi Vega ­las mujeres de la Vega es que somos fuertes, queremos parir con dolor­, sólo el 0,6% son las que quieren epidural.
Y así todos los hospitales que hemos ido viendo.
Y, sobre todo, muestras tienen en la prensa a montones: recogidas de firmas, reclamaciones.
.
.
Yo no sé qué esperan.
Y encima.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Moreno, vaja finalitzant.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Termino enseguida, señora presidenta.

Y encima me dicen que no es nada novedosa esta iniciativa.
¡Claro que no es novedosa, oiga!
Si la presentamos en 1997 y todos llegamos al consenso de que la generalizaran y estamos cinco años después sin tenerla, después de haber comparecido el conseller por dos veces, no datos, después de haber hecho baterías de preguntas a los tres consellers de Sanidad, y estamos en la misma situación que el primer día.
Miren, señorías, no tiene ninguna justificación que ustedes no aprueben esta iniciativa que hoy presentamos.

De todas formas, al final lo que tendrán que dar es la responsabilidad y las explicaciones a las mujeres que están pariendo con dolor en toda la Comunidad y que no tienen esa prestación en su mano.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Intervenció dels grups que no han presentat esmenes.
Té la paraula el senyor Peris, del Grup Mixt.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Estem parlant del reconeixement d'un dret.
I el reconeixement del dret de les dones en el moment de parir que la que vulga i puga, per les condicions sanitàries i de la seua salut personal, acollir-se a una possibilitat que avui permet la medicina, que és parir sense dolor, pensem que en aquest principi del segle XXI, que en aquest primer món, que en aquesta societat opulenta que ens permet molts més luxes, hauria de ser reconegut por aquesta Cambra.

No hi ha cap explicació econòmica, d'estat del benestar, d'insuficiències, perquè totes les dones que parixen al País Valencià, totes les dones que parixen al País Valencià, puguen acollir-se a aquest tema.
A més a més, quan està produint-se un greuge comparatiu si viuen a una comarca o una altra, si estan en una zona o una altra.

Per això és importantíssim que es poguera aprovar aquesta iniciativa, el reconeixement a totes les dones que parixen al nostre país de poder acollir-se a l'anestèsia epidural, perquè, si no, passa que depén de la població on estigues, i fins i tot en la mateixa població depén del dia que et toque parir, que hi ha anestesista o no, perquè puguen posar-te l'anestèsia epidural, que és el que està passant.

I, per tant, per tal que no passe això, per tal que no passe que segons en la comarca que estigues, o segons que el dia que vinga el moment de tindre el teu fill o la teua filla, pugues o no tindre anestèsia epidural, i que no siga excusa, que és el que sempre es fa, que és que no tenim prou anestesistes.
Eixa és l'excusa permanent que quan es reivindica des d'algunes de les comarques valencianes que encara no tenen tots els dies les parteres eixa possibilitat d'acollir-se a l'anestèsia epidural, o que es plantegen fins i tot la possibilitat d'anar-se'n a un hospital d'una altra comarca, amb tot el que suposa per a la família, per a la gent que sempre està ajudant al voltant d'eixe moment del naixement d'un fill o d'una filla ­és a dir, és tota una problemàtica afegida a la família­, quan resulta que això està passat.
És a dir, en la Safor, és cert, per exemple, l'hospital públic Francesc de Borja de la Safor, és cert que alguns dies sí que pot haver anestèsia epidural i uns altres no.
Això també passa a Dénia i passa a altres hospitals comarcals.

Clar, seria molt important que aquestes Corts aprovaren el dret.
.
.
És a dir, que totes les dones valencianes tingueren eixe dret d'acollir-se a l'anestèsia epidural, de manera que a partir d'ahí, la Conselleria de Sanitat estaria en l'obligació d'establir els mecanismes necessaris i buscar les persones, efectivament, els especialistes necessaris perquè en tots els hospitals de la xarxa pública sanitària valenciana, en totes les comarques, estiga eixa atenció de l'anestèsia epidural les 24 hores del dia els set dies de la setmana.
Perquè ­torne a dir­ no és solament que es produïx un greuge comparatiu, en unes comarques sí, en altres no, sinó dintre de la mateixa comarca, en uns dies sí i en uns dies no.
I els drets han de ser universals i, perquè siguen universals, han de poder ser exercits tots els dies de l'any.

Jo pense que són raons que no hauríem d'estar ací argumentant.
M'imagine que és molt senzill, és molt senzill que això poguera ser.
No hi ha raons ­torne a dir­.
No estem.
.
.
Perquè si no, es desmunta.
.
.
Si no, no va tan bé.
És a dir, si un dret tan senzill, tan universal, tan possible, no es pot fer, no es pot universalitzar, és que no anirà tan bé.
Si vostés no són capaços de fer això, d'entendre això i de portar-ho endavant tots els dies, els 365 dies de l'any, en tota la xarxa pública d'hospitals, on parixen les dones valencianes, i les que estan ací ­per això dic tots els xiquets que estan ací, totes les mares que estan ací­, és que no va tan bé.
És a dir, no li va tan bé al nostre país i no li va tan bé a les dones que parixen en el territori valencià.
Jo pense que sobra argumentar.

I, per tant, el nostre grup donarà suport a eixe dret que reclamen, i que no estem parlant de ninguna barbaritat, que totes les dones valencianes pogueren acollir-se a eixa anestèsia epidural, sempre, torne a dir, evidentment, que les condicions físiques de la partera ho permeten, que també és cert que algunes vegades no és aconsellable pels metges, però per això ja està l'informe pertinent del facultatiu.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Intervenció de la representant del Grup Parlamentari Esquerra Unida, senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Per descomptat que anem a recolzar la proposta del Partit Socialista.
Tot allò que redunde en el benestar dels humans i, sobretot, en el benestar de les dones, sempre ha sigut, serà i és recolzat per Esquerra Unida.
El nostre vot a favor sempre el tindran.

Moltes gràcies.
Després, en la nostra proposta ja ampliarem les nostres explicacions.
Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Correspon la votació ordinària de la presa en consideració de la proposició no de llei sobre reconeixement del dret de les parteres a la reducció del dolor inherent al part, presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 36 vots a favor, 42 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada esta presa en consideració.

Senyories, se suspén la sessió per quinze minuts.

 

*(Se suspén la sessió a les 11hores i 37 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12hores i 10 minuts)*

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre regulació de la situació de l'Arxiu de la Corona d'Aragó i el seu Patronat, presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes (RE número 29.
933, BOCV número 120).***

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

.
Presa en consideració de la proposició no de llei sobre regulació de la situació de l'Arxiu de la Corona d'Aragó i el seu Patronat, presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Presentació i defensa, té la paraula l'Il·lustre Diputat Senyor Vives, del Grup Socialista-Progressistes.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Hui estem ací per a defensar una proposició no de llei sobre la regulació de la situació de l'Arxiu de la Corona d'Aragó i el seu Patronat.
I jo voldria, abans de començar, fer senzillament una contextualització de perquè hui estem ací i quin és el motiu pel qual estem ací.

Fa aproximadament una miqueta més d'un any es va produir un fet fora de les nostres fronteres, fet en Catalunya, que va desencadenar unes proposicions no de llei, una del Partit Popular, una altra del Pspv-Psoe.
La del Partit Popular era per a instar al Govern central a demanar la inconstitucionalitat d'una norma catalana, la nostra era aquesta.
La del Partit Popular es va vore el 15 de novembre de 2001, és a dir, fa ara onze mesos, fa quasi un any, i la nostra es veu hui.
Eixa és la diferència, senyories, de l'aplicació del Reglament, evidentment, d'esta Cambra que permet que el partit que governa, partit que té la majoria, puga presentar fa un any una proposició no de llei i nosaltres haguem d'esperar-nos pràcticament més d'onze mesos per a presentar esta proposició no de llei.

Però també és cert, senyories, que una vegada feta esta xicoteta contextualització, he de dir que la vigència de la nostra proposició no de llei és absolutament oportuna.
I per què dic això?
Perquè una vegada més es veu com en onze anys no només no ha passat res sinó que el poquet que podia haver passat no ha passat.

Voldria fer, senyories, un xicotet recordatori històric, perquè moltes vegades els valencians i les valencianes són molt acostumats a perdre la nostra memòria històrica i sobretot en estos temps on hi ha, diríem, des del govern i des d'algunes esferes de poder, es tracta d'amagar la història de manera que així siga més fàcil la manipulació.

Des d'eixe punt de vista li dic que l'estatut d'autonomia de les quatre comunitats autònomes que conformen la Corona d'Aragó, les quatre, és a dir, Aragó, Catalunya, les Illes Balears i el País Valencià, en la nostra comunitat, tenen un estatut d'autonomia i tots els estatuts tenen una addicional en la que es diu que tots volen constituir el Patronat de la Corona d'Aragó.
En concret, l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana té una addicional segona en la que es diu que nosaltres volem, és a dir, que s'ha de constituir el Patronat de la Corona d'Aragó i, a més a més, ho diu ahí, d'una manera que tinguem nosaltres igualtat de vot amb els demés.

A partir d'estes disposicions addicionals dels estatuts d'autonomia, en l'any 1987, senyories, en l'any 87, es fa el primer esborrany de Patronat que existeix per part del Govern central, que és qui té la capacitat normativa per a fer això.
Molt bé.
El 10 de novembre de 1987, senyories, el 10 de novembre de 1987, s'aprova l'informe preceptiu del Consell Valencià de Cultura, perquè ses senyories que se saben perfectament l'Estatut d'Autonomia sabran que el Consell Valencià de Cultura és l'organisme preceptiu, junt el Govern Valencià, per a fer l'informe que possibilite la creació del Patronat de la Corona d'Aragó.
Les demés comunitats autònomes que formen part de l'antiga Corona d'Aragó també fan els seus preceptius informes.
I, per tant, en 1987 es fa el primer esborrany.

En el primer esborrany apareixen dos figures fonamentals, el consell del Patronat i la comissió mixta, per a què el consell puga funcionar.
Però, senyories, existien aleshores una sèrie de problemes molt greus, perquè dins de l'Arxiu de la Corona d'Aragó estaven també els arxius de la Diputació de Barcelona, cosa que dificultava el fet que allò poguera plantejar-se.
Però és de veres que durant el termini dels anys s'inaugura la seu que en este moment existeix de l'Arxiu de la Corona d'Aragó en Barcelona i se segreguen tots els arxius de la Diputació de Barcelona de l'Arxiu de la Corona d'Aragó.
La qual cosa vol dir que desapareixen o desapareix l'entrebanc més important que existia per a la seua constitució.
I es van realitzar unes quantes reunions de representants de les autonomies amb el Ministeri de Cultura i jo crec recordar, i crec que no recorde mal, que l'última reunió es va celebrar sent ministra la valenciana Carmen Alborch, que vostés supose, o alguns de vostés, supose que recordaran.
I en eixa reunió es van assentar les bases de la creació de l'Estatut d'Autonomia, perdó, de l'Arxiu de lla Corona d'Aragó.
*(Remors)* Ha sigut un lapsus, presidenta, però no es preocupe vosté que lapsus en tenim tots.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Vives, continue.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Quan guanya les eleccions generals el Partit Popular, a partir d'eixe moment ja no hi ha ninguna reunió més del, de la.
.
.
Ninguna reunió més que conega este diputat, igual existeix alguna reunió però este diputat no la coneix, perquè tanmateix, si es fan jo no ho sé quan es fan, però jo no les conec.
Però, clar, si ja s'han acabat de desbrossar tots els problemes tècnics que existeixen, per tant ja no hi ha cap problema tècnic al voltant de la constitució del patronat, si políticament governa en Madrid el Partit Popular, si governa en la Comunitat Valenciana el Partit Popular i si està donant-li suport al govern de Convergència i Unió en Catalunya el Partit Popular, no hi pareix tampoc que hi haja cap tipus de problema polític per a què es constituïsca el patronat.

Si, a més a més, pareix ser que tot el món.
.
.
bo, ací hi ha molta gent que diu que el poder valencià domina ja pràcticament tots els sectors de ressorts de poder que existeixen en el Govern central, ja impregna el poder valencià tot el que significa el poder central, per què aleshores no es constitueix el patronat?
Quina és la dificultat objectiva per a donar-li compliment a un manament estatutari que tenim els valencians en el tema del Patronat de la Corona d'Aragó?
Bé, cadascú és lliure de pensar per quina raó no es constitueix el patronat.
Però jo m'atrevisc a formular-ne algunes.

Jo crec que en realitat el Partit Popular de la Comunitat Valenciana no sols no creu en la cultura dels valencians sinó que moltes vegades fins i tot no sols no fa res sinó que posa entrebancs a què la cultura que durant tant segles el poble valencià ha sabut mantenir, moltes vegades en contra de les institucions, o quasi sempre en contra de les institucions, cada vegada vaja minvant i finalment desaparega.
Perquè no volen treballar, no volen treballar.
.
.
si que és de veres que fan declaracions, sí que és de veres que mediàticament fan moltes declaracions, però el que és treball, el que és treball, no hi ha manera que hi haja cap tipus de treball concret que siga en referència a això, perquè no transformen.

Jo, inclús, el Pspv-Psoe, ha presentat durant esta legislatura proposicions no de llei del següent tenor.
Hem dit: senyories, ja que no som capaços d'instar al Govern central per a què constituïsca el Patronat de la Corona d'Aragó fem una cosa que és molt senzilla, aproximadament amb uns 30 milions de pessetes, que jo crec que conforme estan en este moment balafiant-se molts recursos públics en esdeveniments culturals que no sabem exactament quina és la finalitat que tenen, 30 milions de pessetes per a posar en suport magnètic, en suport informàtic, en algun suport que les noves tecnologies ens donen, el que són els textos fonamentals de la Corona d'Aragó.
I així els nostres investigadors, sense haver d'eixir de la nostra Comunitat, podrien perfectament saber i estudiar quin és el plantejament que hi ha.
Però això no es fa, senyories, això sempre el Partit Popular s'ha negat a recolzar-ho, no sabem per quina raó, però sempre s'ha negat a recolzar-ho.

I per què passa això?
Bo, perquè no sabem per quina raó el Partit Popular es dedica a fer declaracions, no només en això, en les demés coses també, perquè té molt clar que una cosa és predicar i l'altra donar blat.
I, clar, predicar sí que predica, però blat no ens ve de cap de les maneres.
I des d'eixe punt de vista, no sols no insten al Govern que constituïsca el Patronat de la Corona d'Aragó, sinó que impedeixen que proposicions no de llei de l'oposició, en el sentit de digitalitzar, o en el suport que es considere oportú, es facen, diríem, els arxius perquè d'alguna manera siguen aprofitables pels valencians.

Però, clar, què és el que passa?
Que ens adonem que al Partit Popular li dóna igual el compliment de l'Estatut d'Autonomia.
O és que una addicional de l'Estatut d'Auto-nomia no està per a complir-se?
Per quina raó el Partit Popular no és capaç de desplegar el que diu l'addicional segona o almenys d'intentar-ho?
Com és possible que des de l'any 1995 no s'haja reunit encara, no s'haja fet cap reunió seriosa ­possiblement hi haja alguna reunió i que jo no ho sàpiga­, però no s'haja fet cap reunió seriosa del que signifiquen les reunions de les quatre comunitats autònomes per al tema de la constitució del Patronat de la Corona d'Aragó?
Jo crec, crec, perquè al Partit Popular tampoc li preocupa el compliment o no compliment de l'Estatut d'Autonomia.
Però és que tampoc li preocupa, senyories, el compliment del Govern central.
El Govern central és qui té l'obligació de la constitució del Patronat de la Corona d'Aragó, és l'únic que pot instar el tema de la constitució.
Nosaltres formarem part d'ell i formarem part en igualtat de condicions, però el Govern central no ho fa.

I per què el Partit Popular en la Comunitat Valenciana, tan preocupada pel poder valencià, no és capaç de dir-li al Govern central del seu partit mateix que faça el favor de complir allò que ha de complir, que és precisament la constitució del Patronat de la Corona d'Aragó?
No ho sabem.
Es veu que el poder valencià significa fonamentalment estar d'acord amb el que diuen des de Madrid, però no significa poder reivindicar res que ens afecta a l'Estatut d'Autonomia dels valencians.
No és que és una norma, ni tan sols ni una llei, ni un decret.
No, no.
És que està en l'Estatut d'Autonomia mateix i estan governant ací pràcticament vuit anys i no han sigut capaços de pegar-li *un palo al agua*, com és diu d'una manera popular.

Molt bé, senyories, si això és així.
.
.
i si no és així ja ens dirà perquè no és així, perquè el que estic dient jo són coses que totes les senyories poden comprovar.
Jo no m'he inventat res.
He fet una anàlisi cronològica molt succinta, perquè jo sé que ses senyories saben perfectament d'història molt més que jo, però sí que volia fer-los un recordatori en el sentit de quina és la situació actual que tenim.
I a hores d'ara, a hores d'ara, tenim encara el Patronat de l'Arxiu de la Corona d'Aragó sense constituir.
I és més, senyories, si vostés lligen la memòria anual del Consell Valencià de Cultura, en totes i cadascuna de les memòries, en totes i cadascuna de les memòries, el Consell Valencià de Cultura especifica que és imprescindible la constitució del Patronat de l'Arxiu de la Corona d'Aragó, en totes i cadascuna, senyories.
Però és evident que després de l'informe que va fer el Consell Valencià de Cultura no li feren cas.
Jo no vaig a entrar en el cas que li fa el Partit Popular al Consell Valencià de Cultura, perquè no és este el moment, però sí que és cert que a una institució, que també forma part de l'Estatut d'Autonomia, no li fan cap de cas.
Eixa és la situació, senyories, eixa és la situació.

Ara bé, jo estic segur que el Partit Popular, vista esta situació, és segur que acceptarà la proposició nostra en el sentit de dir-li al Govern central que ja seria hora que, a més a més dels plantejaments, diríem, mediàtics, fera una miqueta de faena i que es dedicara seriosament a constituir el Patronat de l'Arxiu de la Corona d'Aragó.
Per quina raó?
Perquè jo crec que, a banda que és complir amb un manament estatutari, que a banda que és l'obligació del Govern central fer-ho, crec que seria molt bo per als valencians i ens estalviaria molts problemes amb els nostres veïns el fet que estiguera constituït el Patronat.
Perquè si estiguera constituït el Patronat, senyories, els valencians tindrien veu amb igualtat de condicions que els catalans, que els aragonesos o que els de les Illes.
I no, com ara, que sempre estem a expenses del que fan en els altres llocs, que sí que tenen espenta autonòmica, que sí que creuen en l'autonomia i, per tant, i per tant, el que fan els qui regulen el que és propi o el que creuen que és propi, i nosaltres sempre hem d'estar a la defensiva, a la defensiva quan la *pérfida Albión* ens vol llevar alguns tipus de problema de dret nostre.

Però no estem anant endavant regulant l'Estatut, regulant el Patronat de l'Arxiu de la Corona d'Aragó i aleshores els valencians tindríem la mateixa capacitat de veu i de vot perquè este tipus de coses no passaren.
Estaria tot perfectament aclarit, no hi hauria cap tipus de problema i, segurament, els valencians i les valencianes guanyaríem.

És per tant, senyories, que estic segur que esta vegada sí el Partit Popular recapacitarà i recolzarà, com no pot ser d'altra manera, els plantejaments del Partit del Pspv-Psoe, com ja va fer amb l'aprovació de l'Any dels Borja.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Vives.

A esta presa en consideració no hi ha esmenes presentades.
Per tant, correspon la intervenció, en representació del Grup Mixt, al senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Anem a donar suport a aquesta proposició, una proposició necessària; ja s'ha dit que està inclòs l'Arxiu de la Corona d'Aragó en l'Estatut d'Autonomia, i també és una de les funcions del Consell Valencià de Cultura participar en eixa ordenació, en eixa regulació d'eixe arxiu.

Un arxiu que es va posar de moda l'any passat perquè Catalunya el va incloure en la seua xarxa d'arxius històrics, i ahí va vindre l'embolic.
Efectivament, era un arxiu que no s'havia promogut crear el seu patronat.
La Generalitat de Catalunya fa una llei d'arxius i, evidentment, necessita coordinar els seus arxius en un arxiu que té tota la part de la història dels seus reis, però a més té l'Arxiu Provincial de Barcelona, Arxiu de l'Hisenda de Barcelona de tot el segle XIX i tota una sèrie d'arxius específics que són propietat de la Generalitat de Catalunya, i que ells necessitaven, com és normal, si van a coordinar els seus arxius, tindre'ls posats dintre del seu sistema d'arxius.
I ahí ve l'embolic.
Ahí ve l'embolic perquè l'Estat.
.
.
, que l'arxiu és estatal, l'arxiu és estatal.
S'hauria de vore per què és estatal l'arxiu, per què no podria ser, efectivament, de les quatre comunitats autònomes a què els afecta i que els interessa i els importa i realment són propietàries d'eixos documents, s'hauria de vore perquè és estatal.
I efectivament, l'Estat no ha tingut mai interés de portar endavant eixe arxiu.
Ahí ve l'embolic i ve la proposta d'inconstitucionalitat, que no pot ser que la Generalitat de Catalunya s'apropie de l'arxiu.

Per això pensem que sí que és important, seria molt important, que, desenvolupant el nostre Estatut d'Autono-mia, ens plantejàrem crear el patronat, crear un consorci.
Ja hi ha una proposta de consorci que salva eixa propietat estatal deixant de presidenta del consorci al ministre o ministra de Cultura, però que vol portar endavant realment, donar-li cos, tindre clar eixe patronat, on participarien de manera paritària dos representants de cadascuna de les comunitats autònomes afectades, i farien a més propostes de les seues corts de més representants per donar-li una articulació.
Per tant, seria molt important, i eixa proposta està damunt la taula.
També l'ha feta Catalunya, ha llançat una proposta de consens per a articular el patronat de l'arxiu històric de la Corona d'Aragó.

Nosaltres pensem que és importantíssim i que, efectivament, també s'ha portat ja pel portaveu del Grup Socialista-Progressistes, el senyor Vives.
També és una demostració que, bé, hem recordat en aquesta Cambra que existia l'arxiu històric de la Corona d'Aragó quan, efectivament, algú ha dit: "mire, és que a mi m'interessa molt articular els meus arxius amb tota la documentació que està ahí, la que està ahí i que compartim amb els aragonesos, els de les Illes i els valencians i la que està ahí que és solament meua", i que, efectivament, urgix, també urgiria eixe consorci, eixe patronat, per tal que quedara ben clar allò que seria l'Arxiu de la Corona d'Aragó de la Corona d'Aragó al que és hui un arxiu que se diu de la Corona d'Aragó que no solament és l'arxiu de la Corona d'Aragó sinó que té molta més documentació.
Caldria esbrinar, caldria separar el que és documentació de la Corona d'Aragó i, per tant, està en el seu arxiu, i el que és documentació que està físicament en el mateix arxiu però no és arxiu de la Corona d'Aragó, i per això seria urgent articular el patronat i el consorci que està proposant-se.

Per això pensem que és molt oportuna la proposta que fa el Grup Socialista, que efectivament també era més oportuna fa un any, que és quan va sorgir el problema amb la llei catalana d'arxius, que ara.
Però com no s'ha fet, està molt bé que d'ací, perquè al ser competència estatal, una vegada més els valencians.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Peris i García:**

 

.
.
.
els d'ací el que hem de fer és impulsar que a Madrid tinguen en compte que en un arxiu que és estatal es puga fer un consorci de les quatre comunitats autònomes a què els afecta.
Estem aixina, i amb els temps que corren, anem a estar aixina malauradament sembla que encara un poquet de temps.

Per tant, en aquell moment no era per a tant, no era per a tant.
Hi ha inconstitucionalitats molt majors que en un article 20 d'una llei vullguen coordinar arxius on hi ha documentació; hi han inconstitucionalitats molt majors que estan produint-se tots els dies.
Com per exemple quan ara, quan estan totes les competències repartides, resulta que ix una ministra i, sense, a més, posar un duro, diu: "i ara en han de fer tots això".
Això s'hauria de plantejar si no és molt més inconstitucional, per exemple, per posar un exemple, que articular, que coordinar l'arxivística d'una comunitat que, efectivament, té una voluntat política de cada dia ser més, estar més vertebrada i defensar la seua història, la seua història comuna.

I per tant, nosaltres ­no vull cansar-los més, senyories­ votarem a favor d'aquesta proposició.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

En representació d'Esquerra Unida, té la paraula el senyor Oltra.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Bé, efectivament, fa quasi un any vam debatre ací una proposta que dugué el Partit Popular, avançant-se certament també a una que hi havia del Partit Socialista ­avantatges de ser els que manen, si no, no se notaria­ en la qual se plantejava un recurs d'inconstitucionalitat davant de l'aprovació d'una llei que havia fet el Parlament català.

Nosaltres hem d'anunciar ací que anem a recolzar la proposta que ha fet el Grup Socialista, i recordar que ens vam oposar a aquella proposta perquè enteníem que no era el que calia fer en eixe moment.
I això per diverses raons.

És cert que la redacció d'aquell article en la llei catalana probablement no siga el més afortunat, i tots som conscients d'això, encara que ells mateixos i en la mateixa proposta del Partit Popular se reconeixia a continuació que se dia allò, però que a continuació també quedara a expenses que es regulara, o siga, que, per tant, nosaltres enteníem que no es fea cap il·legalitat.

Nosaltres també vam recordar en eixe debat que la Llei de patrimoni cultural valencià mateixa també inclou, com ha de ser, el tema de l'Arxiu de la Corona d'Aragó, i els catalans i la resta de comunitats no han al·legat res en contra.
Jo crec que no passa res en eixe sentit.

També és cert que el tema, a pesar de tot, està sense regular, i també és cert que a pesar que el nostre Estatut d'Autonomia, en la seua disposició addicional segona, des de fa ja més de 20 anys diu que és un tema a regular, doncs, el tema encara està pendent tal i com estava quan se va redactar eixa disposició fa 20 anys, o siga, que poquet s'ha avançat ahí.

I també és cert que el Partit Popular ja du set anys de govern en la nostra comunitat i fins ara no s'ha preocupat pel tema.
La primera preocupació va ser l'any passat per a plantejar un recurs d'inconstitucionalitat.
I tot, per què?
Perquè Catalunya va fer aquella llei.
A un ja li cal pensar que si no arriba a ser Catalunya el que fa aquella llei i són les Balears, per exemple, o és Aragó, potser no haguera passat res.
Però com era Catalunya, doncs, és el llop català, la fòbia que alguns tenen també al fet català, etcètera, calia posar-se en guàrdia no siga cosa que passara qualsevol cosa en eixe sentit.

Curiosament, s'ha de recordar, perquè clar, la veritat és aixina, que eixa llei catalana tan, digam, dramàtica i apropiadora, va ser votada pel Partit Popular en Catalunya, per la qual cosa, la veritat, quan se diuen una sèrie de coses no s'acaben d'entendre.

Nosaltres ara, la proposta que tenim davant la taula pensem que va pel bon camí, en el sentit de defensar l'obvi, encara que en moltes ocasions l'obvi és allò més difícil d'explicar.
I és simplement que una cosa que nosaltres tenim en el nostre Estatut, que ho tenen en els estatuts de les altres comunitats autònomes i que és una obligació de l'Estat també a nivell ministerial, que es duga a efecte.
O siga, això, que tot el món està d'acord que és una cosa que interessa a les quatre comunitats històriques de la Corona d'Aragó, que interessa per disposició del que siga que el Ministeri siga el que coordine, perquè algú haurà de coordinar això, tot això que es duga endavant.
Perquè podrem estar criticant que una comunitat fa això, que l'altra comunitat fa allò altre, però al final allò que és la regulació del patronat, més de 20 anys sense dur-se endavant.

I nosaltres és que a més pensem que esta és la via adequada, la via d'intentar buscar punts de trobada, punts de col·laboració, entre les distintes comunitats que històricament van conformar la Corona d'Aragó.
Eixe és el camí adequat, no el camí de l'enfrontament, que d'alguna manera és el que el Partit Popular va fer en aquella ocasió.
Tampoc és estrany, perquè la dinàmica últimament del PP està ahí, en buscar enfrontament amb tot el món que no pense exactament igual que ell.
Però aixina no arribarem a cap lloc.
Arribarem, sí, als tribunals i arribarem a moltes coses, però no arribarem a trobar punts de contacte, punts de col·laboració, que jo crec que és el que cal fer.

Evidentment, nosaltres també reivindiquem que cap comunitat de les quatre afectades ha de dominar sobre les altres, però és que jo crec que per a això està la possibilitat de xarrar, la possibilitat de dialogar entre les distintes comunitats.
Tenim uns lligams històrics, uns lligams culturals, una raïl comuna entre les quatre comunitats, agrade a uns més que a altres.
I això és aixina i ningú podrà desvirtuar eixa realitat, encara que s'aparte d'ella, encara que li done una certa por acudir a les reunions on se parle d'eixe tipus de qüestions.
I cal anar, perquè nosaltres com a valencians no hem de tindre cap por de xarrar d'un tema que és la nostra història i que d'alguna manera tenim l'obligació, davant nostre i davant dels que vinguen darrere de nosaltres, de continuar reivindicant i lluitant per eixe marc comú que està ahí i del qual jo crec que, si sabérem fer les coses bé, probablement tragam coses positives i no sempre negatives.

I ja està bé que el Ministeri, davant eixa situació o bé de desinterés, d'impotència o d'enfrontament desinteressat, passe olímpicament de resoldre un problema que per llei ho ha de resoldre ell.
I per tant, nosaltres creem molt adequat que des de la Comunitat Valenciana, que som una part molt important dels antics territoris de la Corona d'Aragó, es facen les iniciatives i arribe al Ministeri, tal i com planteja la proposta, el desig nostre que el Ministeri regule, mitjançant reunions i col·laboracions amb les distintes comunitats autònomes afectades, un tema com aquest.

Contràriament, és anar seguir perdent el temps, o siga, despreocupar-se del tema, preocupar-se solament per motius de partit o electoralistes de quan en quan, però resoldre el problema no se resol.
I és una cosa que tot el món demana, o siga, que és un tema que està sense resoldre.
D'alguna manera inclús sense exagerar podríem dir que estem davant d'un incompliment del nostre propi Estatut, perquè això està plantejat que s'hauria de resoldre.
I si no volem assumir la part de culpa que toca, en este cas com a partit del Govern, haurem de tirar-li-la a algú, i en este cas serà al Ministeri.
O siga, si vosté ens diu: "bé, és que és el Ministeri", podrem entrar a debatre, però algú ha de tindre la culpa que este tema duga ja més de 20 anys sense resoldre, i jo crec que ja està bé.

No estem, en aquesta proposta que estem discutint en estos moments, demanant res estrany, simplement demanant una cosa que està per escrit i assumit per tots els valencians i valencianes, que és que el nostre Estatut, la lletra textual del nostre Estatut, es duga a efecte, i que a partir d'ahí podrem vore quina idea té el Ministeri, què pensen les altres comunitats en eixe tema.
És menejar-se, menejar-se, perquè és un tema que està pendent de resoldre's.

Per tant, nosaltres evidentment que anem a estar d'acord.
Inclús ens consta, perquè també estem fent gestions en altres comunitats autònomes, jo tinc ací davant una resposta del govern d'Aragó a una pregunta d'un diputat nostre en aquell parlament, en la qual es planteja que la Generalitat de Catalunya s'ha dirigit al govern d'Aragó plantejant inclús una proposta d'estatut sobre el tema de l'Arxiu de la Corona, que ells plantegen una fórmula.
.
.
bé, Aragó no la veu del tot malament, tampoc està d'acord absolutament amb ella: el plantejament d'un consorci.
.
.
Bé, però Aragó també diu que han entrat en converses amb Catalunya i diu una cosa interessant, diu que el departament corresponent del govern d'Aragó ha remés al Ministeri d'Educació i Cultura tota la informació que ha rebut, i a més també ho ha remés als departaments de Cultura de Catalunya, les Illes Balears i la Comunitat Valenciana, amb una sèrie de propostes per a continuar debatent eixe tema.

Nosaltres tenim interés en saber si això és aixina, que m'imagine que serà aixina perquè ho signa un conseller del govern d'Aragó, ¿què està fent en este cas el nostre Govern Valencià damunt d'això?
, si ho ha tirat a la paperera, cosa que no m'estranyaria, perquè, a la millor pot no estar d'acord amb això, però crec que seria un error que de nou deixaren passar una oportunitat com aquesta en uns moments que jo crec que les quatre comunitats -el Ministeri no ho sé, perquè hui en dia qui està al front del Ministeri, doncs, és qui és, pareix que no té massa interés en este tipus de coses-, però si les quatre comunitats autònomes estem d'acord en tirar endavant això, jo crec que no cal posar cap objecció, no ja a la proposta del Psoe, és que la proposta del Psoe realment és votar a favor del text que ve en el nostre Estatut.
Per tant, ni estem donant un vot en blanc a una cosa que no coneixem, sinó que estem inclús recordant una cosa que és un compromís nostre i que està sense assumir.
Podem deixar de costat durant un moment qui té més culpa, qui té més responsabilitat, que segurament més d'un la té, però en estos moments jo crec que deurien donar un pas endavant i passar a l'escenari d'intentar buscar una solució que ja fa massa temps que està esperant.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Té la paraula el senyor Serra, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**El senyor Serra Cervera:**

 

Amb la vènia de la presidència, senyories, vull començar en nom del Grup Parlamentari Popular demanant-li al grup proposant que retire la proposta que estem debatent hui en este Ple.
I crec que els motius són evidents, obvis i contundents.

Però abans no voldria perdre l'ocasió per a recordar-li al ponent del Grup Socialista, al portaveu, que esta proposició s'haguera pogut vore molt abans en este plenari, si la voluntat del seu grup haguera segut eixa, d'anteposar esta a unes altres, dins de l'autonomia de cada grup per a dur les propostes al Ple.

Voldria dir-li, senyor Vives, que la proposta que hui estem debatent ací, no té raó de ser i està totalment passada, els esdeveniments l'han superada de llarg.
És veritat que el passat dia 15 de novembre ací tinguérem un debat paregut, a on hi hagué una proposició del Grup Parlamentari Popular a on en un dels seus punts replegava, de forma igual que vostés ho fan, la proposta d'instar el Govern central perquè començara els treballs de constitució del patronat.
I vaig a llegir-li les actuacions que s'han fet.

"Excelentísimo señor don José María Aznar López, presidente del Gobierno.
Valencia, 23 de enero del 2002.

Excelentísimo señor.
El Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, en su disposición adicional segunda dispone que el Gobierno Valenciano y el Consejo de Cultura informarán el correspondientes anteproyecto de la norma estatal que regulará la situación del Archivo de la Corona de Aragón, cuyo Patronato contará, en todo caso, con una representación paritaria de las comunidades autónomas interesadas en el mismo.
Sin embargo, la Ley de la Generalitat de Cataluña 10/2001, de 13 de julio, de archivos y documentos, en su artículo 20.
1.
a integra en el sistema de archivos de Cataluña el Archivo de la Corona de Aragón.

A vista de ello, el Pleno de las Cortes Valencianas, en sesión celebrada el día 15 de noviembre, aprueba la proposición no de ley y dicta un resolución en la que señala que

Primero, las Cortes Valencianas estiman que el artículo 20.
1.
a de la Ley de la Generalitat de Cataluña 10/2001, del 13 de julio, de archivos y documentos, constituye una vulneración de la unidad histórica de la Corona de Aragón y dificulta una adecuada regulación del mismo.

Segundo, las Cortes Valencianas instan al Consell a que solicite al presidente del Gobierno de España que interponga un recurso de inconstitucionalidad contra el artículo 20.
1.
a de la Ley 10/2001, del 13 de julio.

Y, tercero, instar al Consell a iniciar con el Gobierno de España y con las comunidades autónomas de Cataluña, Islas Baleares y Aragón, las actuaciones precisas para regular, mediante la adecuada norma del Estado, el Patronato del Archivo de la Corona de Aragón.

Por tanto, en cumplimiento de la resolución de las Cortes Valencianas, el Consell adoptó el acuerdo, cuya copia se remite, solicitando en su primer punto que se interponga recurso de inconstitucionalidad contra el indicado precepto, así como la participación de la Generalitat Valenciana en las negociaciones iniciadas, mediante resolución de 16 de octubre del 2001, por la Comisión Bilateral de Cooperación Administración del Estado-Generalitat de Cataluña, en relación con la citada ley de Cataluña del 13 de julio, de archivos y documentos, o, en su defecto, la constitución de una comisión en la que sea posible la integración de todas las comunidades autónomas afectadas, para regular de forma adecuada el Patronato del Archivo de la Corona de Aragón.

Firmado: Eduardo Zaplana Hernández-Soro".

La proposta que hui vostés duen ací no té cap sentit i és una proposta que el 23 de gener el Consell de la Generalitat Valenciana va remetre al Govern de l'Estat.

Senyories, ací podrem parlar de moltíssimes coses.
Ací mos se diu que mosatros no creiem en la cultura ni creiem en res.
Mire, al final, els ciutadans i les ciutadanes coneixen les realitats perquè les viuen.
Sant Miquel dels Reis serà una realitat; crec que el Museu de Belles Arts de Castelló serà una realitat; crec que el Museu del Segle XIX del Carme, serà una realitat; crec que el Muvim serà una realitat; crec que el Marq serà una realitat; crec que el Museu de Belles Arts d'Alacant serà una realitat; crec que l'Espai d'Art Contemporani de Castelló serà una realitat; crec que el Museu de Belles Arts d'Alacant serà una realitat.
I aixina, tantes i tantes obres que aposten per la cultura en la nostra comunitat.

Per tant, eixes afirmacions, que jo no vaig a entrar a discutir-les, perquè no és hui el que estem ací discutint, que no creem en la cultura, crec que estan demostrades que no és aixina.
Hi ha hagut una aposta en els últims set anys per la cultura, com acabe de dir, en infraestructures culturals, que si alguns altres hagueren fet la mitat, la mitat, del que s'ha avançat en estos set anys, hui tindríem una altra situació en el món de la cultura.

Però, senyories, si la proposició no de llei que estem hui ací.
.
.
, ja s'ha debatut, perquè del contingut del que du el Grup Socialista ja se'n va parlar el dia 15 de novembre, la seua materialització ja està començada i el govern del Partit Popular ha segut el primer govern autonòmic de la Generalitat Valenciana que ha donat passos seriosos en això.
A mi m'agradaria saber què feren vostés durant molts anys de govern, quan no donaven ni un pas.
Perquè si al final resulta que la possible candidata a l'Ajuntament de Madrid ha de ser la que mos justifique ací que ha donat els grans passos per a la constitució del Patronat de la Corona d'Aragó, senyories, crec que la credibilitat està davall mínims, està davall mínims.

Miren, senyories, vostés podran.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Serra Cervera:**

 

.
.
.
podran proposar el que vullguen, però no mos diran mai que no estem complint intentant desenrotllar l'Estatut d'autonomia al màxim, i crec que els passos s'han donat i estan donant-se.

Vostés hui volen mantindre ací una proposta que jo espere que en el torn de rèpliques el portaveu socialista n'anúncie la retirada, perquè crec que queda contrastat de forma evident que el que vostés hui proposen és una cosa que en el mes de giner el Govern de la Generalitat ja va fer, a instàncies d'este Parlament, a instàncies del grup majoritari, perquè no se vullgueren sumar a l'acord, i que ahí ja s'està treballant i caminant de forma seriosa.

Mire, vostés no han tingut interés mai en el desenrotllament d'esta norma, i aixina ho demostren els fets i la situació en la qual estem.
Hui, per primera volta, podem dir que la Generalitat Valenciana ha instat el Govern central per a donar passes serioses en eixa direcció, i crec que és una cosa que evidència clarament les dos postures majoritàries que se viuen en este Parlament, les dos realitats que se viuen o que se poden viure en la societat política valenciana.

Vostés mos plantegen uns debats que estan passats i caducats, uns debats que mosatros és veritat que el dia 15 de novembre emprenguérem en solitari, perquè no vullgueren acompanyar-mos i hui mos plantegen una qüestió que no és de rabiosa actualitat i, al final, tenim sempre l'oportunitat.
I me dóna igual parlar de hui que d'ahir que de demà: mentres mosatros fem i aportem accions concretes i directes, vostés no donen passos endavant.
Mentres el Grup Parlamentari Popular hui pot dir.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Serra.

Per favor, senyor Clemente, senyora Espí, senyora Lozano.
.
.
¿pueden ocupar sus escaños?
Señor Maluenda, ¿puede ocupar su escaño o sentarse?

Continue, senyor Serra.

 

**El senyor Serra Cervera:**

 

La gran diferència que n'hi ha entre els models que vostés estan proposant a la societat valenciana i els models que des del Grup Parlamentari Popular se proposen, són totalment oposats.
Mosatros hui podem dir que és veritat que la primera travessa de l'AVE s'ha posat en la Comunitat Valenciana, i vostés continuen reivindicant l'Arxiu del Patronat de la Corona d'Aragó!
I també li dic: ja ho férem fa molts mesos, ja ho férem en el mes de novembre, i el Govern complí el manament d'estes Corts en el mes de giner, i vostés saben que és aixina.

Hui, la proposta que estem debatent és una proposta que no està viva, és una proposta que ha caducat per l'acció del Govern i per l'acció del grup majoritari, i jo crec que vostés saben que és aixina, vostés reconeixen la realitat, però l'escenari polític els obliga, i els obliga a ancorar-se en una situació que no va a aportar res, que no va a millorar res.
Hui, vostés no estan ni enriquint ni aportant res al procés cultural de la Comunitat Valenciana.
En canvi, enfront de l'actuació que està tenint el grup de l'oposició o els grups de l'oposició, li dic: l'acció del Govern va encaminada en la direcció correcta.

Hem pres una decisió en este Parlament, se prengué una decisió sobirana el 15 de novembre en la qual s'insta al Govern de l'Estat que s'inícien els processos de constitució, i això és el que vostés estan demanant, i el que vostés estan demanant està publicat en el diari de les Corts i està resolt pel Govern de la Generalitat.
Aleshores, què estem fent i què estem debatent ací hui?
Què estem debatent hui en el Parlament valencià quan vostés estan demanant-li al Govern de la Generalitat que inste el Govern central a fer el que ja ha fet?

Jo crec que vostés, per desconeixement, perquè, lògicament, no vaig a pensar que és per mala fe, desconeixien l'acció i l'actuació del Govern valencià, i això els ha dut a mantindre esta proposta hui ací.
I sabent i tenint vostés ja constància oficial que des del mes de giner les actuacions de la Generalitat han anat encaminades a complir íntegra, literalment, l'Estatut i la seua proposta, no té raó de ser que hui, en este Ple, la mantinguen, i això, l'única cosa que demostra és que ni tenen idees, ni tenen propostes noves, i que s'ha d'anar tirant de les propostes que ja estan mantingudes.

Hui seria molt millor parlar d'un debat cultural molt més actual.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Serra, vaja finalitzant.

**El senyor Serra Cervera:**

 

.
.
.
que estiguera molt més actualitzat, però, senyories, vostés mos porten a debats que han caducat, a debats passats i que l'acció del Govern de la Generalitat Valenciana els ha superat de llarg.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Serra.

Té la paraula el senyor Vives per a rèplica.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Presidenta.

Senyories.

El portaveu del Grup Popular ha vingut ací a ensenyar-mos una acció del Govern, que ha fet, que mosatros mos alegrem moltíssim, perquè sí que és evident que el 15 de novembre es va debatre el tema d'instar el Govern la inconstitucionalitat, però que recorde jo ­i, per descomptat, mirarem el tema dels *Diari de Sessions*­, no es va debatre la nostra proposició, perquè vostés es van negar que entrara.
Però és evident que mosatros mos alegrem moltíssim que el Govern Valencià faça eixes coses, no que demane el tema de la inconstitucionalitat.

Però, clar, jo, el que li dia abans, i el que li torne a dir ara, és que sé que declaracions i escrits sí que en fan, però, de forment, ni un gra.
I per què dic això, senyor David?
Perquè, clar, a mi me preocupa que diga vosté algunes coses.
.
.
, no es que me preocupe molt, però me preocupa més que ho diga després d'estar parlant amb els seu portaveu tantes vegades, perquè això vol dir que ja és, diríem, teoria clara del Partit Popular, i això me preocupa prou.
Vull dir jo que no és un tema que siga una cosa, aixina, sense importància.
Perquè, clar, ací, el que resulta és que això diu que ho va fer precisament en novembre del 2001: ¿me vol dir vosté si el Govern central ha iniciat el procediment d'inconstitucionalitat amb l'Arxiu de la Corona d'Aragó?
M'ho vol dir vosté?
M'ho vol dir vosté?
Jo no ho he vist, però possiblement estiga fet, i jo no ho he vist, però estiga fet.

¿Me vol dir vosté a on queden les paraules de la ministra actual d'Educació i Cultura, que va dir: "En sis mesos estarà constituït l'Arxiu de la Corona d'Aragó"?
Jo crec que n'han passat més de sis; n'han passat onze.
I que sàpiga jo, la Comunitat Valenciana, com a institució, ni les Cortes Valencianes, ni el Consell Valencià de Cultura, ni a ninguna institució, que tenen el preceptiu dret de fer un informe, se'ls ha demanat ningun informe concret sobre ningun tipus de moviment que no siga l'avantprojecte de 1987.
I si no, que se me diga a mi.
Perquè vosté sap perfectament que el que estic dient jo és de veres.
N'hi ha fet res el Govern central ni farà res.

Perquè ací el problema és un problema de declaracions, no és un problema de fets.
Ací no interessa fer res.
Ací és un problema de dir que som els millors, que hem fet més inversions que ningú, que hem fet més coses que ningú, però en realitat no res.
Sí que es de veres que han posat una travessa no sé on en l'Horta Sud.
Possiblement d'ací vint anys, o d'ací trenta anys, en alguna facultat de política s'estudiarà.
.
.
es posarà la travessa com a element fonamental de vore què és el que no ha fer un govern, de només dir coses per a no fer-les després.
Segurament serà això.
No es preocupe vosté que ja ho estudiarà alguna facultat de polítiques per a dir quina és la política real del Partit Popular, de tot, de tot, un element de tipus mediàtic, però res de forment.
Perquè el problema està que.
.
.
*(remors)* sí que és de veres, l'AVE va a vindre.
Inclús, senyories, si vostés han vist algun dels anuncis de la Comunitat Valenciana, l'AVE ja circula per ací.
Inclús hi ha gent despistada que veu l'Euromed i diu: "Ja està l'AVE a València".
Igual que hi ha gent que pensa que per la sèquia de Favara ja corre l'aigua del transvasament de l'Ebre.
Doncs no, senyories, ni una pesseta s'han gastat, ni realment passa res d'això.

Eixe és el plantejament: que vostés sí que tenen una bona, diríem, política mediàtica, que fan que totes les coses pareix que siguen veritat.
Però, clar, la gent ja comença a adonar-se'n que una cosa és predicar i l'altra cosa és quan realment comencem a fer les coses seriosament.
Ja comencen a adonar-se'n.
I, clar, ja ve el nerviosisme.
I llavors, resulta que, sí que és de veres, vostés fan una carteta, però en onze mesos, senyories, ni el Govern central ha fet ninguna acció real, ni nosaltres com a Comunitat Valenciana tenim res a fer.

Perquè la ministra va dir: "En sis mesos ­i si no, senyories, jo portaré la fotocòpia on ho va dir la ministra­, en sis mesos estarà constituït el Patronat".
N'han passat onze, no s'ha fet ni un.
.
.
Bé, almenys, nosaltres tenim.
.
.
és a dir, jo conec a alguns membres del Consell Valencià de Cultura, no crec que ningú s'haja dirigit a ells i tenen l'obligació preceptiva de fer un informe sobre el tema de la constitució del Patronat de la Corona d'Aragó.
I no s'ha fet res, senyories.
S'ha fet una carta.
I amb la carta, vostés estan tranquils.
Nosaltres no estem tan tranquils amb la carta.
Pensem que la carta és important que es faça, però no és suficient.
I vostés el que fan és la carta, però no fan res més.

Diuen que fan una política lingüística extraordinària, però després no es fa.
Fem un pacte per no sé què, però després no es compleix.
I, clar, sí que és de veres que s'aprofiten elements, diríem, externs.
Perquè si haguera estat constituït el Patronat de la Corona d'Aragó, no haguera fet ninguna falta recórrer a una norma dels catalans, perquè no s'haguera fet, perquè nosaltres amb el Patronat haguérem impedit el tema eixe.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyoria, vaja finalitzat.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Gràcies, presidenta.
Finalitze de seguida.

La qual cosa significa d'una manera claríssima que nosaltres el que estem demanant, i el que volem demanar, i el que voldríem que el Partit Popular diguera, és que assumiren d'una vegada fer alguna acció positiva que realment siga un tema de treball perquè esta comunitat almenys tinga les mateixes possibilitats reals que la resta de comunitats i no sigam una comunitat de tercer ordre, quan altres comunitats estan defensant el seu patrimoni d'una manera molt clara.
I això és el que voldríem que passara, no només en declaracions.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Vives, acabe.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

.
.
.
sinó en realitat.

Moltes gràcies, presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Vives.

Té la paraula, per a rèplica, el senyor Serra.

 

**El senyor Serra Cervera:**

 

Amb la vènia de la presidència.

Senyories.

És veritat que hi ha una teoria i hi ha idees de partit, i això es nota front a qui no té ni teories ni idees de partit.
I es nota en estes propostes *(remors)* i en moltes de les que fan.

Mire, vaig a recordar una cosa.
Vosté ha dit que hui s'ha posat una travessa i d'ací vint anys s'estudiarà en no sé quin lloc la travessa que s'ha posat.
Jo li puc dir: jo vaig anar en l'any 1987, amb un president que es deia Lerma, a Xest a posar una primera pedra d'un circuit de velocitat.
Que en l'any 1995, quan arribàrem mosatros al front de l'administració del Govern, anàrem a vore si la pedra encara estava, i ja havien furtat la pedra.
I eixes són les realitats que vostés deixaren en esta comunitat.
I eixa és la diferència de qui fa coses *(remors)* i de qui no fa coses, senyories.

Per tant, jo crec que hui hi ha una generació de ciutadans en esta comunitat que ja han viscut i han contrastat el que és el govern del Partit del Socialista i el govern del Partit Popular, que sap el que és créixer cap arrere com els carrancs o créixer cap avant com han crescut totes les regions *(aplaudiments des d'un sector de la Cambra)* europees modernes governades pel Partit Popular.

Mire, hi ha una qüestió molt clara: vostés en la seua proposta no proposen res, o siga, no proposen res del que s'ha fet.
Si a mi m'agradaria que vosté me diguera: "És que mosatros fem o donem un pas diferent".
Mos diu: "És que han fet una carta".
Vosté sap que el Govern de la Generalitat ha complit amb el manament d'estes Corts.
Vosté sap que este grup parlamentari se li ha avançat en la iniciativa i hem dut a terme el que vosté hui està proposant.
I li he demostrat i li he contrastat que vosté hui ha dut una proposta caduca, una proposta que en el temps ja no està viva.
I no està viva perquè l'acció del Govern, una vegada més, ha superat a l'oposició.
I això és un símptoma preocupant per a l'oposició, per a l'oposició; que l'acció de govern cada dia que passe estiga superant-los de la forma que està fent-ho és una cosa que, la veritat, deuria preocupar-los.

Mire, vosté diu que no hem fet res en quasi cap aspecte del món de la cultura.
Jo els dic: vostés continuen pensant el mateix, que els ciutadans pensen una altra cosa.
I a mosatros mos preocupa i mos interessa molt més el que pensen quatre milions de valencians que no el Grup Parlamentari Socialista, amb tots els respectes, amb tots els respectes al que puguen enriquir i aportar, però al final vostés saben què és el que enriqueixen i aporten al conjunt de la Cambra i al conjunt de la societat valenciana.
I això és una cosa que cada vegada que tenim ocasió ho contrastem.

Vostés estan en una altra estratègia.
Mire, vostés estan en unes altres teories.
Per a vostés és molt complicat hui vindre ací i retirar esta proposta, com era molt complicat recolzar la nostra.
Si vostés estan retratant-se tots els dies amb l'Ecotaxa, si vostés estan retratant-se tots els dies contra el transvasament de l'Ebre, si vostés estan retratant-se tots els dies contra les inversions en el port de València.
Vostés hui com van a dir-los que no?
Al final, actuar de *palmeros* té un cost electoral i social molt important, i vostés el suporten, i vostés el duen a gust.
Però mosatros encantats amb les seues teories i amb les seues estratègies, que mentre vostés dediquen esforços en eixa direcció, mosatros caminarem en una altra direcció: en la de construir, en la de créixer i en la de creure en esta terra.
I això és una cosa que mos diferència de forma radical a vostés i a mosatros.

I a vostés i a mosatros mos diferencien moltíssimes accions i actuacions, quan vostés governaven i quan mosatros governem.
I això és una cosa que la societat ho planteja i ho viu tots els dies.
I al final, les confiances de les dones i hòmens d'esta terra no són gratuïtes.
Al final, la confiança dels ciutadans no ve perquè sí, al final els ciutadans es donen compte que vostés vénen a este Parlament a plantejar-mos el que el Govern ja ha fet.
Al final, vostés vénen a dur-mos poques idees, poques aportacions i poques coses que enriquisquen el debat polític.
I això és una cosa que la societat no ho veu bé, perquè vostés tenen una altra missió com a oposició, que seria controlar, però aportar i enriquir.
I hui, per desgràcia, no trobem mai, o quasi mai, eixes aportacions o eixos fons per part de l'oposició.

Els dic: senyories, i amb tots els respectes, vostés hui li han fet frau a la societat valenciana duent una proposta que estava debatuda, que estava aprovada i que estava fet el manament que vostés duen en la seua proposició no de llei.
Quan vostés mos demanen que instem el Govern central, ja ho hem fet.
Una vegada més han arribat tard per a defensar els interessos de la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.
*(S'escolten unes veus que diuen: "Muy bien")*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies.

Votació a la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre regulació de la situació de l'arxiu de la Corona d'Aragó i el seu Patronat, presentada pel Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 37 vots a favor, 42 en contra, cap abstenció.
Queda rebutjada la presa en consideració.

 

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre aplicació de l'anestèsia epidural en tots els centres hospitalaris públics del País Valencià, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià (RE número 35.
113, BOCV número 139).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

El punt següent és la Presa en consideració de la proposició no de llei sobre aplicació de l'anestèsia epidural en tots els centres hospitalaris públics del País Valencià, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la presentació i la defensa, té la paraula la il·lustre diputada senyora Llinares d'Esquerra Unida.

 

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Senyora presidenta.

Senyories.

Sí que és de veres que tant el Partit Socialista com mosatros som més pesats que el plom.
Però la veritat és que, si les coses no se solucionen, no queda altre remei que dur-les una volta, i una altra volta, i una altra volta, a vore si al final toquem alguna fibra sensible o vénen les coses d'una altra manera i se solucionen.

Astò ho dic perquè hem presentat allò de l'anestèsia epidural en els paritoris la tira de voltes, però la tira de voltes.
Lògicament no hem tingut, i dic lògicament perquè estem altra volta ací, no hem tingut ningun èxit, per això mosatros anem a continuar i a continuar.

Vull fer un aclariment.
I és que l'anestèsia epidural de què parlem és l'analgèsica epidural, la que es fa en els paritoris, no la que es fa en un quiròfan per a arreglar una *cadera*.
Això és un altre problema.
Mosatros mos referim a la que s'ha d'aplicar en els moments del part i ajuda a la dona a parir.

Mosatros considerem que el problema no té ninguna dificultat, ninguna.
És només un problema de voluntat, més bé, de no voluntat de la Conselleria.
Hui la nostra proposta, com tantes que n'hem presentat, fa referència que.
.
.
Bé, les altres que hem presentat són a hospitals concrets.
Bé, hui fa referència que en tots els hospitals de la Comunitat Valenciana se li puga aplicar a les dones l'analgèsica epidural per als treballs del part i mentre dure el part.

Vaig a fer una miqueta d'història perquè trobe que és il·lustratiu allò de la història.
El 23 de setembre de l'any 1997, en aquestes Corts la Comissió de Sanitat i Consum aprova una resolució instant a la Conselleria de Sanitat perquè realitzara les gestions oportunes ­i la llisc­ perquè s'aplicara l'anestèsia epidural a tota gestant que ho sol·licitara en el període dels treballs d'evolució del part, amb la finalitat de calmar el dolor inherent al mateix, sempre que no hi haguera contraindicació clínica indicada pel facultatiu responsable de l'assistència al part.
O siga, sempre que mèdicament es poguera aplicar.

Va començar la Conselleria donant la sensació que volia complir la resolució, i el 14 d'octubre d'eixe mateix any la Direcció General d'Atenció Especialitzada va enviar un fax a tots els hospitals transmetent la dita resolució, demanant al mateix temps informació sobre si ja s'aplicava aquesta mesura i, si no era així, si s'havia donat ordre d'implantar-la.
Firmava aquesta transmissió múltiple el senyor Marciano Gómez Gómez, aleshores, com també hui, actualment ocupant el segon lloc de responsabilitat dins de la Conselleria de Sanitat.

Però este fax múltiple no expressava la voluntat de la Conselleria per solucionar un problema i donar un servei.
Era, com sempre, tractant-se de mesures socials, aparentar que es fan coses, aparentar una gran preocupació pel benestar de les ciutadanes en aquest cas, però no fer les coses escaients perquè el servei corresponent es puga dur a terme.
Eixa és la política social a la que ens té acostumats el Partit Popular: aparentar que es fa política social però no fer-la.

Aquesta és una mesura molt demandada per les dones, el 50% de la població, que igual que els homes volen patir el mínim dolor possible i, lògicament, calia per part de l'Administració fer vore que s'ho prenien seriosament.
Així van fins donar les ordres oportunes als hospitals.
En alguns hospitals, almenys, fins i tot s'ho van creure i van començar a prendre mesures per aplicar la resolució, quatre en tota la Comunitat Valenciana: l'hospital de Sagunt, el Peset, La Fe de València, Sant Joan d'Alacant i cap a Castelló.
Altres hospitals, la majoria, no van fer cap cas, o no van poder fer cap cas de la resolució.
Però, fins i tot, els hospitals que en creure-ho van començar a aplicar-ho, doncs, l'aplicació no va ser total a qualsevol hora del dia i qualsevol dia de la setmana.
No.
Sols a determinades hores podia parir-se sense dolor.

Els xiquets i les xiquetes que volien nàixer per la vesprada o en un cap de setmana obligaven, més bé era l'hospital, era la Conselleria qui obligava a la mare a patir amb dolor, complint la maledicció bíblica.
I no és que els hospitals no volgueren aplicar l'anestèsia epidural, sinó que la Conselleria va remetre el fax amb la resolució a tots els hospitals, però no va remetre cap mitjà ni va estructurar la plantilla de metges, ni va posar els recursos escaients que permeteren aplicar l'anestèsia regional a les parteres.
Va tardar la Conselleria uns 15 dies des de l'aprovació de la resolució per part de la Comissió de Sanitat a la remissió de fax ordenant la seua posada en marxa.
Quinze dies no són suficients per a fer un estudi de recursos escaients i de recursos que existeixen, però com tot era aparentar, no necessitaven estudis ni necessitaven res.
No pensaven fer res, sols que ho pareguera.
I així va continuar havent un sol o una sola anestesista de guàrdia vesprada i nit per atendre totes les urgències que sorgiren, tant externes com internes, accidents, quiròfan, etcètera.
Si no hi ha almenys dues anestesistes de guàrdia l'aplicació de l'anestèsia regional és una quimera, i en la majoria d'hospitals no hi ha dos anestesistes de guàrdia: la Vila, Elx, Elda, Sagunt.
.
.
Per a què volem continuar?

I la Conselleria sap que són funcions dels especialistes en anestesiologia i reanimació que no poden ser delegades.
L'intent d'adjudicar-lo a les matrones no pot anar endavant, les matrones tenen entre les seues funciones controlar el monitor, vetlar pel benestar fetal i per la partera, però no tenen preparar, vigilar ni administrar l'anestèsia regional.
Eixes són funcions sols dels anestesistes.

La Conselleria no es va prendre seriosament la resolució de les Corts i, per tant, no va fer un estudi de recursos existents i els mitjans escaients per a dur a terme l'aplicació d'aquesta tècnica amb eficàcia i garantia i, per tant, no es va poder aplicar aleshores i no s'aplica hui de manera generalitzada.
Una vegada més el govern de la Generalitat dóna mostres del menyspreu que li mereix aquesta Cambra i, per descomptat, el menyspreu que li mereixen les seues resolucions.

Al cap de poc temps als hospitals com el de Sagunt, que sols pel matí cinc dies a la setmana havia començat a aplicar-se l'epidural, van deixar de fer-ho.
I fins avui que res ha canviat.
L'excusa va estar que no hi havia mitjans, sobretot metges anestesistes.
I és de veres que no n'hi ha.
I si no els posen, si no els formen, si no convoquen places, si no els contracten, mai n'hi hauran, ni anestesistes, ni traumatòlegs, ni cardiovasculars, ni res.
Si no posen mitjans no n'hi ha.
No creixen per generació espontània, cal planificar-los i pressupostar-los.

Als hospitals com el de Sant Joan, on sí que hi havia dos anestesistes de guàrdia des del primer moment i on, lògicament, volen anar a parir totes les dones que volen parir sense dolor de la zona: Elx, la Vila, Elda.
.
.
, més del 25% són dones adscrites a altres zones les que van a parir allí, doncs, en eixe hospital estan deixant deteriorar el material que hi havia, estan disminuint les infrastructures, els mitjans i l'espai a la unitat d'obstetrícia.
Hui, malgrat tindre dos anestesistes de guàrdia, com sols tenen dos sales de parts i dos de monitorització, o siga, de dilatació, sols poden posar dues anestèsies regionals simultàniament, perquè no existeixen mitjans per al control.
La manca d'espai i d'instrumental impedix que es traga tot el profit possible de l'avantatge respecte a la resta d'hospitals de la província, de l'existència de dos anestesistes.
Un problema similar va tindre el Peset, i la falta de mitjans per atendre a la gran quantitat de dones que sol·licitaven parir a aquest centre, l'únic amb La Fe que aplicava l'anestèsia regional ací a la província de València, va fer que resultara impossible continuar donant aquest servei reduint-lo al mínim.

Allò que l'aplicació de l'anestèsia regional està generalitzat ací a la Comunitat Valenciana, que diuen tots els tres consellers anteriors i la senyora diputada que ha parlat hui, això, doncs, la veritat és que no és de veres.
Ací això és impossible.
I això ens fa pensar que anem on anem sempre, anem a proporcionar-los clientela als centres privats.
I ací tenim que quan dones prenyades se'n van al servei d'atenció a l'usuari d'alguns hospitals per a demanar el servei de l'anestèsia epidural al moment del part, se les oferta que es desplacen a l'hospital d'Alzira ja que allí està garantida la tècnica.
Sempre pagant-ho la Seguretat Social, o siga, tots els valencians, un hospital amb gestió privada té garantit un servei sanitari que els hospitals amb gestió pública no poden proporcionar.
La clientela a l'hospital amb gestió privada està assegurada i els guanys per a l'empresa concessionària també.

És injust per a les dones que no siguen de la comarca d'Alzira haver de desplaçar-se prou quilòmetres de sa casa per a parir, a més que perillós, ja que pot el xiquet o la xiqueta voler nàixer pel camí.
És injust també per a la família que vol que el seu fill nasca on han nascut els seus pares, on viuen i viuran, per la tacanyeria de la Conselleria o per la necessitat de proporcionar-los clientela a les empreses privades han d'anar a un altre poble, a una altra comarca, a vore nàixer el seu fill.
La veritat és que sempre poden parir amb dolor seguint la maledicció bíblica, però per la mateixa raó es podrien estalviar l'anestèsia de totes les operacions quirúrgiques.

Però és injust també per a l'hospital de cada àrea de salut i la comarca on està ubicat, en general amb molts i molt bons serveis, vore com van retallant-se serveis, com va buidant-se de contingut sanitari l'hospital, com van degradant la sanitat pública.

I hi ha més motius encara perquè s'aplique l'anestèsia regional a totes les parteres a les que siga indicat.
L'anestèsia epidural que aconseguix que la partera comença a dilatar sense sofriment i que les contraccions sobrevinguen sense dolor facilita la dilatació, acurta el part i redunda en benestar per a la mare i el fill o la filla.
En els casos d'induccions, que en la majoria de parts s'allarguen hores i hores, l'anestèsia regional és d'un gran alleujament per a la partera.
En aquestos casos que s'està fins a 11 hores dilatant tot acaba en cesària, i no és la millor de les solucions.
I de totes maneres sempre la por, el dolor, l'ansietat que generen fa que no es treballe amb normalitat, amb tranquil·litat als parts.
I no sempre però molt freqüentment alguna conseqüència no beneficiosa sobre la partera i el fetus ha de tindre.
Tenim massa persones amb seqüeles produïdes pel moment del part i amb uns parts més relaxats tal vegada no es produirien.
Aquestes seqüeles tenen molt a vore amb la qualitat de vida, no sols de qui les sofreix sinó de tota la seua família.

Per una altra banda, una conselleria de Sanitat per a la qual el més important és reduir la despesa sanitària, una disminució de paràlisis cerebrals i d'altres malalties produïdes en el moment del part redundaria en un estalvi tant per a la Conselleria de Sanitat com per a la de Benestar Social.
Si no és per sensibilitat social, almenys per reduir pressupostos a la sanitat haurien de posar l'anestèsia regional a l'abast de totes les dones que la vulguen i puguen gastar-la.

És hora ja que el Govern Valencià, i dins d'ell la Conselleria de Sanitat, esmene aquesta falta de sensibilitat cap a les dones i tinga en compte que la reproducció no és sols un assumpte exclusiu de dones, sinó una necessitat social: perpetuar l'espècie.
I, malgrat tot, les dones compten amb pocs recolzaments socials per a exercir aquest paper, ja que fins ara tant la concepció com la procreació no són reconegudes com aportacions socials.

Per tots aquests motius, espere un sí a aquesta proposta nostra.

Moltes gràcies.
*(Remors)*

 

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Por el Grupo Popular, la señora Martínez.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Gracias, señor presidente.

Ilustres señorías.

Señora Llinares.

Comparezco representando al Grupo Parlamentario Popular una vez más esta mañana para continuar hablando del tema que nos ocupa: la aplicación de la anestesia, de la analgesia epidural en la Comunidad Valenciana.
Lo hemos hablado con el Partido Socialista, con los representantes del Partido Socialista en la Cámara.
Ellos solicitaban que se reconociera el derecho.
El derecho a la analgesia epidural está reconocido.
Ahora, por el procedimiento de la Mesa, también se ha sumado su iniciativa en el pleno de hoy día por parte de Esquerra Unida que solicitan en su proposición no de ley que se instaure la analgesia epidural en todos los centros hospitalarios de la red pública sanitaria.

Y yo voy a continuar con los argumentos que he defendido en un principio y, por supuesto, vamos a rechazar la propuesta suya y vamos a invitarles a aceptar la enmienda que hemos redactado de modificación de su texto porque el Partido Popular considera que a día de hoy la analgesia epidural está instalada en los hospitales de la red pública sanitaria valenciana, que se está implantando cada vez más y que hay una voluntad y unos recursos para que lleguemos al cien por cien.
.

Por lo tanto, señorías, es una realidad pública y notoria que en los hospitales de la Comunidad Valenciana, y sobre todo en los últimos años, tras el acuerdo que por unanimidad firmamos aquí en las Cortes en el año 1997, se han aumentado los esfuerzos en la medida de lo posible para que la analgesia epidural se administre a cuantas más personas cada día, y no sólo a mujeres parturientas, sino a cuantas más personas, hombres y mujeres, mayores y pequeños que la necesiten en toda la red pública sanitaria.
Por lo tanto, los anestesistas no tienen que estar en pie de guardia para esperar a la señora parturienta porque normalmente la analgesia epidural se necesita para muchísimas otras cosas, además de para atender un parto, si es que no hay contraindicaciones médicas que lo precisen.

En este sentido, la administración de la epidural y su implantación es una cuestión de voluntad y actitud positiva por parte de las gerencias, de los equipos médicos, de los especialistas que las tienen que poner y son responsables de que todo salga bien.
Y también es un talante de voluntad y actitud positiva del Gobierno Valenciano para que se amplíe al máximo la red pública de los hospitales valencianos.
Por ello, podemos afirmar que se ha dado un vuelco revolucionario en su administración en relación con años anteriores y particularmente desde el año 1994 cuando la analgesia epidural sólo se ponía en contadas ocasiones en el Hospital La Fe y en algún caso más aislado, y no como ocurre a día de hoy que está generalizada en todos los hospitales de la red pública sanitaria.
Hoy día las cifras de su administración están aumentando de manera importante, los médicos obstetras y los anestesistas están trabajando en este sentido, pues existe un convencimiento generalizado de que es buena, si no está contraindicada su administración, si lo desea la parturienta y lo aprueba el especialista.

Por tanto, señores diputados de Esquerra Unida, en este momento, en la actualidad, todos los hospitales públicos con maternidad pueden ofrecer anestesia epidural a las mujeres que lo soliciten si así lo dice el anestesista.

Ustedes hacían referencia a muy poquitos hospitales en la Comunidad Valenciana.
Yo voy a sumar más.
Ustedes decían cuatro.
Yo no sé los datos quién se los proporciona, pero de verdad es que no corresponden a la realidad.

Durante el año 2001 se ha producido un notable incremento de la aplicación de la analgesia epidural en el parto respecto a años anteriores, generalizándose su aplicación en aquellas mujeres que lo han solicitado.
Hoy se pone al cien por cien en muchos hospitales de la red pública sanitaria, y en porcentajes bastantes altos en otros centros.

Aquí el Partido Popular y el Gobierno están trabajando para que se llegue al cien por cien en todo.
Pero la sanidad pública tiene que garantizar los principios rectores que son la universalidad, la gratuidad y la equidad.
Entonces se tiene que llegar a todo, y todo lleva un ritmo.
Entonces, hasta que se llegue al cien por cien, también se necesitan muchísimos recursos para cubrir otras necesidades.
Porque no vivimos en un mundo perfecto, y las necesidades son muchas, y aquí cada vez viene más gente, más gente de fuera que necesita también su analgesia epidural.
Y como cada vez somos más ciudadanos los que necesitamos la red pública sanitaria, el gobierno se está poniendo las pilas a trabajar, está poniendo recursos cada vez más, y están en ello, trabajando.

No obstante, puede que la ausencia puntual de un especialista en algún centro hospitalario de la Comunidad Valenciana se haya dado en algún momento.
Y por tanto la Conselleria de Sanidad ha comunicado este hecho a la competencia pertinente, que es el Ministerio de Sanidad; que ha elevado la necesidad al Comité Nacional de Anestesiólogos y Reanimadores y Tratamiento del Dolor.
Y esta gente ha escuchado a la Comunidad Valenciana y para el año 2002 se han aumentado las plazas en la Comunidad Valenciana.
La Comunidad Valenciana, por su buena gestión demostrada con hechos, se ha hecho que se traigan nuevos anestesistas especializados en esta formación de anestesiología.

Por lo tanto, existe voluntad y sensibilidad tanto del ministerio como del Gobierno Valenciano, como de la Comisión Nacional de Anestesiólogos y Reanimadores, de cubrir y atender las necesidades y reivindicaciones de los ciudadanos y ciudadanas de la Comunidad Valenciana, o que necesitan ayuda sanitaria y la cobertura sanitaria en la Comunidad Valenciana.

Paulatinamente se está consiguiendo el cien por cien de su implantación en la red pública de hospitales.
Es decir, la Conselleria de Sanidad está adecuando progresivamente la oferta a la demanda de la analgesia epidural.

Por todo ello, si usted no acepta la enmienda que el Grupo Parlamentario Popular ha presentado, allá ustedes.
Pero mi grupo, desde luego, no puede aceptar la proposición no de ley que el Grupo de Esquerra Unida ha presentado a estas Cortes, debido a que lo que solicitan ya se está haciendo desde hace mucho tiempo y no están aportando nada nuevo.

Por lo tanto, el Partido Popular sigue cumpliendo su compromiso, que es tirar para adelante y llegar con los recursos al máximo posible y cubrir las necesidades al cien por cien.

Nada más y muchísimas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora diputada, señora Martínez.

Pel Grup d'Esquerra Unida, la senyora Llinares té la paraula.
*(Pausa)* Quan vosté vullga, senyora diputada, té la paraula.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies.

Senyor president.
Senyories.

Senyora diputada, jo diria que he fet una consideració prèvia en la meua intervenció anterior, sobre el que jo el que parlava és de l'anestèsia epidural regional, l'analgèsica epidural.
Allò que s'aplica en els quiròfans als malucs, a les operacions de malucs i tot això, això ja ho sabia.
Això ja ho sabia.
Però no és això precisament el que mosatros hem vingut a dur ací.
El que jo he dut ací és el que es fa dins del paritori.

Senyora diputada, mire, llisc la seua esmena: "Las Corts Valencianes instan ­la posa en castellà­ instan al Consell a que la Conselleria de Sanitat continúe adoptando las medidas que permitan que en los hospitales de la Comunidad Valenciana.
.
.
" ¿La seua senyoria m'ha escoltat la meua explicació de presentació de la proposició no de llei?

La veritat és que és una miqueta, no ho he volgut fer massa llarg, la història d'una política d'aparences, que és el mateix que hi ha hui, i d'una voluntat ferma de no fer massa coses.
En cinc anys, ací, a la Comunitat Valenciana, no s'ha fet quasi res per posar a disposició de les dones que ho vulguen, l'anestèsia regional per alleujar els treballs del part.
¿I vol que Esquerra Unida accepte una transaccional, perquè la Conselleria continue deixant de banda l'aplicació de l'epidural a la majoria dels hospitals a les dones que volen parir?
Si Esquerra Unida haguera volgut que no es continuara fent-se res al respecte, no haguérem presentat la proposta.
No teníem necessitat de fer tanta feina.

Però hi ha més.
Hi ha hospitals que en un principi es va començar aplicant bé l'anestèsia regional, com el del Peset, com el de Sant Joan.
I menys bé, per alguna cosa es feia, com per exemple a Sagunt.
I en aquests últims temps ha anat deteriorant-se el servei o bé ha desaparegut del tot.
¿Em demana la seua senyoria que accepte el deteriorament del servei d'aplicació de l'anestèsia regional i inclús la seua desaparició?
Això és que continue adoptant-lo, insten al Consell que continue fent això, perquè això és el que està passant.
Per a eixe camí no havien fet falta alforges, no hi havia de què presentar propostes.

Mire, senyora diputada, l'Hospital d'Elx; no hi ha dues anestesistes de guàrdia.
No s'aplica l'epidural a les parteres.
El que vol dir que almenys ni caps de setmana ni vacances, no s'aplica, almenys ni caps de setmana ni vacances s'aplica, ni per les vesprades tampoc.
Però és més.
No hi ha cap declaració de membres significatius de la Conselleria, cap planificació, on aparega que en un temps més o menys curt o llarg va a posar-se el servei de l'epidural a Elx.
No hi ha absolutament res.
El que sí que hi ha a Elx és una associació de dones que lluiten per aconseguir el servei, i 3.
000 firmes que avalen aquesta petició.
També hi ha aquella decisió de substituir cirurgia sense ingrés dues dies a la setmana per administració d'epidural.
El súmmum.
Mosatros això ho rebutgem de pla.

L'Hospital d'Elda; no hi ha epidural ni se l'espera.
Ni està ni se l'espera, que deia aquell.
L'Hospital General d'Alacant, moltes vegades he preguntat al senyor conseller quan pensa tornar la Conselleria el Servei d'Obstetrícia i Ginecologia a les seues dimensions anteriors a les obres.
Quan pensen en la Conselleria tornar a donar-los els llits i l'espai anterior a les obres.
No he aconseguit encara aclarir res.
I mira que ho he preguntat voltes.
És un servei al que se li ha disminuït l'espai i els mitjans, i disminuïts estan.
És això el que vol la seua senyoria que acceptem, la disminució de serveis?

L'Hospital de Sant Joan; sí que hi ha dos anestesistes de guàrdia.
Però s'ha disminuït les sales de part, i les de monitorització.
I el problema per no aplicar l'epidural està en l'instrumental i l'espai.
Hi ha anestesista de guàrdia per a parts, i s'ha disminuït l'espai per a efectuar-los.
Ahí anaven les dones de tota la província que volien i podien parir sense dolor.
Doncs s'ha reduït el servei.
¿Això és el que ens proposa en la seua esmena que acceptem, que es reduïsca el servei on està funcionant?
Doncs mosatros no podem fer això.
Ja sé que el senyor conseller sempre diu que "estem treballant en l'epidural".
Però jo no sé on treballa, perquè ací, als hospitals del País Valencià, és clar que no.

L'Hospital de la Vila, ni està ni se l'espera el servei de parir sense dolor.
Fa més d'un any que el Consell de Salut va demanar que es posaren les condicions per a aplicar l'epidural a fi d'evitar els viatges a l'Hospital de Sant Joan per a parir.
Ni resposta els han donat.
Això vol que acceptem?
, que no es faça res?
Ni tan sols contestar?
Sí que és de veres que abans de l'estiu van contractar a un anestesista.
Però la veritat és que es necessitava per al treball normal de l'hospital.
I aleshores les dones de la Marina Baixa que volen parir sense dolor a Sant Joan, sí poden admetre-les a Sant Joan, que no està tan clar.

L'Hospital Peset, un altre dels que van començar bé.
Doncs degut a la gran afluència de dones d'altres àrees, i a què el material no es renova ni s'amplia, també han reduït el servei.

L'Hospital de Sagunt, que va començar intentant fer alguna cosa cinc dies a la setmana i que ho va haver de deixar.
Està igual, sense aplicar l'epidural.
Bo, jo sí que sé que en tots estos hospitals alguna amistat han pogut parir sense dolor.
Jo sé que sí, que algú.
En tots sí que m'han dit sí, sí, mira, la cosina de no sé qui.
Això jo sí que ho sé, eh?
En tots estos hospitals.

En este, a Sagunt, vostés estan dient que va a començar a aplicar-se de nou, este mes, este mes, això m'ho van dir ahir, "este mes s'aplica".
Però ja ho vorem.
Hui no s'aplica.
Este mes ja vorem, quin dia d'este mes.
Hui encara no s'ha aplicat.
També van contractar un nou anestesista abans de l'estiu, però les baixes varen obligar a què es dedicara a altres menesters.
L'aplicació a les dones de l'anestèsia regional al part és l'última opció, l'última preocupació en un hospital.

A Sagunt tenen un problema afegit que pel que sabem el patixen la majoria d'hospitals.
I és que sols tenen dos monitors, dos.
I estos, damunt, són de l'any *catapum*, són de l'any de la nana.
Una volta els en van dur un nou, preciós, una meravella de monitors.
Ho van ensenyar i van dir: veieu què bonic és?
Vos agrada?
Sí.
Ala, doncs mos l'enduguem.
I se l'han endut.
Només tenen ells els dos de l'any de la nana.
Aixina poquet servei es pot donar.
Sempre, senyora diputada, tot és aparentar.
Si no és personal és material, però els serveis no estan mai ben atesos.

Per una altra banda, dóna la sensació que ja estan organitzant el sistema sanitari tal i com diu la nova llei d'ordenació sanitària, centralitzant-lo.
He de reconéixer que alguna cosa s'arregla als hospitals de les capitals.
Però els deixa sense res els hospitals comarcals.
L'equitat, que no apareix en la Llei d'ordenació sanitària, no s'aplica tampoc per a ajudar a parir a les dones.
Tot cal que estiga concentrat als hospitals de les capitals de província.
L'administració d'anestèsia regional a les dones també.
Si es fa alguna cosa, a la capital de la província.

I això, senyora diputada, no és com Esquerra Unida contempla l'organització sanitària.
Per a mosatros els serveis sanitaris cal que estiguen on estan els usuaris, i no al revés.
No considerem que és una bona organització la que concentra serveis, inclús els duplica, i obliga els malalts a fer grans recorreguts per a ser atesos.
I pel que indica el mapa de l'administració de l'epidural, això és el que està fent-se.

L'alternativa a desplaçar-se és la mateixa de sempre, és la privada, que sí que estaran les clíniques privades al costat de la casa, sí.
No podem mosatros acceptar que es continue organitzant la sanitat en eixa direcció centralista.
I això és el que vosté ens proposa en aquesta esmena d'instar al govern a què continue.
No podem acceptar que continue fent estes coses.
*(Remors.
Pausa)* Doncs que ho faça bé.
Que ho faça bé.
Que ho pose en tots els hospitals.
Accepten esta esmena i no hauran de continuar no fent res.
Hauran de fer coses.

Diuen sempre, des de la Conselleria, que no hi ha anestesistes.
Però metges en l'atur n'hi ha un grapat.
N'hi ha uns quants.
¿I des de l'any 1997 a hui no han tingut temps de formar els anestesistes que necessita la comunitat?
Cinc anys són prou anys per a haver solucionat el problema si es té voluntat de solucionar-ho.
I si no, doncs mire, contracten estrangers.
Però resulta que els estrangers de tres, quatre y cinc anys costa el que convaliden el títol.
Estan tota la vida intentant convalidar el títol.

Però en la contractació dels anestesistes hi ha un altre problema.
I és un problema greu.
I és el tipus de qualitat de contractes que es fa ací a la Comunitat Valenciana.
Vostés fan uns contracte*s* d'acumulació de tasca.
Vostés fan uns contractes *basura* i això, els contractes *basura* ningú els vol, i són els que predominen ací a la Comunitat Valenciana.

Hi ha altres comunitats, i no li dic quines però estan ahí, i vosté ho pot saber perfectament, on els contractes que se'ls fan als anestesistes són uns contractes d'interinitat indefinits, i aleshores és allà on se'n van a ser contractats i acceptar llocs de treball, i ací, és clar, treballar per res ningú vol.
No es pot abaratir tant el servei, perquè aleshores mosatros mos quedarem sense servei.

La política sols economicista duu al mercantilisme, a la desaparició del servei públic, i això és el que la seua senyoria ens proposa en aquesta esmena.
Doncs no, no podem acceptar-la.
Si vostés volen que no continuem cascant ací en estes Corts sobre l'aplicació de l'epidural, apliquen-la, aproven esta proposició no de llei, i apliquen-la seriosament, generalitzadament, en tots els hospitals i a totes les hores del dia.
Això és el que demanem, i en les seues mans està.

Moltes gràcies.

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Martínez, en representació del Grup Parlamentari Popular.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Gracias, señora presidenta.

Ilustres diputados y diputadas.

Señora Llinares, de verdad que he hecho un grandísimo esfuerzo por escucharla, porque desde casi el comienzo de su intervención hasta el final no ha hecho más que acumular un batiburrillo de información que yo no sé si es que usted se dedica a jugar al Tamagochi con el móvil o qué, pero, desde luego, la semana pasada, a mitad de semana le dije que usted y yo nos íbamos a ver en el Pleno y no tenían información ni sabía que le iban a dar este punto en el Pleno, estaba, vamos, sin ningún tipo de documentación.
Y viene aquí y lo que coge es un batiburrillo de información, la tira y.
.
.
Y dice "ustedes no están haciendo nada".
Pero, bueno, eso no es serio, eso no es manera de hacer política, eso no es manera de presentarse aquí a defender.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Entonces, el Partido Popular ha venido aquí con propuestas serias.
Le he presentado una enmienda porque es inadmisible su propuesta, es que es incongruente con la realidad de las cosas.
Usted dirá erre que erre que no y yo erre que erre que sí.
Se lo estoy demostrando con datos objetivos.
¿Usted no los acepta, se ponen una toalla en los ojos para no mirar?
Pues, de acuerdo, así les marcha.
Súmense a las iniciativas del Partido Socialista y así envíen propuestas novedosas y que aporten voluntades nuevas a la sociedad valenciana.
Pero, desde luego, el Partido Popular, el gobierno del Partido Popular, va a seguir adelante trabajando para sacar los problemas hacía adelante, para intentar aportar soluciones.

Aquí la epidural, lo hemos repetido intensamente esta mañana, está claro que no se ha llegado a implantar el cien por cien de la anestesia epidural a todos los centros de la Comunidad Valenciana, que se está haciendo, que en muchos de ellos sí que se ha conseguido.
Pero yo no voy a seguir con el debate.
Se han aumentado las plazas, nos están escuchando por todos lados donde la Comunidad Valenciana eleva la voz pidiendo necesidades para que se nos den más recursos.
Estamos intentando llegar a todos los lados.

Ahora le voy a refrescar la memoria y le voy a decir algunas cosas que se están haciendo en materia sanitaria para ver si así ven que aquí el Partido Popular se mueve y a la sociedad le gusta cómo está trabajando.
Y la realidad de las cosas es que aquí hay un partido mayoritario que está trabajando y que muy probablemente va a revalidar la confianza de los ciudadanos porque se está preocupando por ellos.
Y en eso consiste el trabajo del Partido Popular.

En sanidad los recursos son limitados, como en todos los lados, pero se está intentando dar el máximo posible.
Desde el año 1995 hasta el 2001 se ha hecho una inversión de 35.
930 millones de pesetas; se ha apostado por la buena gestión, por una gestión eficaz para que llegue a todos; que se hagan infraestructuras nuevas; que se han construido 87 centros de salud; que seguro que en la Vila tiene ya su hospital de salud nuevo.
Y usted dice que es una señora que siempre está por ahí.
.
.
Pues, yo también voy a los ambulatorios.
Yo soy de Alboraya y en mi pueblo también están construyendo un ambulatorio fantástico.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

En el mapa de salud de centros y ambulatorios de toda la Comunidad Valenciana hay un compromiso de gobierno para.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
que en el año 2003 esté todo finalizado.
Y eso va a ser una realidad con el Partido Popular.

Se han inaugurado centenares de consultorios, se han adecuado, se han reformado a las nuevas necesidades que actualmente exige la sociedad.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Se están construyendo centros médicos de alta investigación, que no hay color en otros centros de España y se están trayendo aquí.
Aquí queremos llegar a todo.

Se han reducido un 80% las listas de espera.
Se están interviniendo a las personas por la tarde, que eso no se ha había hecho jamás en la historia de la Comunidad Valen-ciana aquí.
Y eso lo está haciendo el Partido Popular.
*(Remors, aplaudiments)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Y eso lo está haciendo el Partido Popular y no lo han hecho otros gobiernos que han tenido 12 años, al señor Colomer, como conseller de Sanidad, por ejemplo, y no ha hecho nada.
Y aquí tiene que venir el Partido Popular a sacarlo todo y a hacerlo todo.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Pues eso no puede ser.
Las cosas hay que planificarlas.
Los recursos son limitados y aquí se está trabajando.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.
.
.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
Se están aplicando nuevas formas de gestión para poder llegar a todo.
.
.

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Martínez.

Per favor, senyories, pregue silenci.

Continue, senyora Martínez.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
simplemente con la única finalidad de dar una calidad asistencial sanitaria de primer orden para que todo el mundo se sienta atendido.
Y eso es lo que esta haciendo el Gobierno.
 *(Veus)*

En fin, recientemente ha estado también aquí el conseller de Sanidad y nos ha explicado la Ley de ordenación sanitaria que tiene unos claros objetivos de desarrollar un Plan de salud en la Comunidad Valenciana de primer orden, de reorganizar los recursos al máximo, de hacer políticas de humanización al máximo nivel.
En fin, se ha aprobado un Plan de salud 2001-2004; se ha aprobado un Plan de humanización, un Plan de calidad total; vamos a hacer un Plan de salud mental.
Se está haciendo una barbaridad de cosas.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories.
.
.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Y es que tenemos saturadas las iniciativas legislativas en las Cortes Valencianas de la cantidad de propuestas que se quieren hacer para llegar el día de las elecciones con los deberes hechos, para llegar el día de las elecciones con todo.
Y la epidural aplicándose casi al cien por cien en la red pública de hospitales de la Comunidad Valenciana.

Así que, señora Llinares, estúdiese bien los temas.
Y, por cierto, el Hospital Pesset de Valencia y el Hospital General de Alicante tienen unos equipos de profesionales obstetras, neonatólogos, pediatras, y se está poniendo la anestesia epidural.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Martínez, vaja finalitzant.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Así que usted está diciendo cosas que no corresponden a la realidad.
Así que estúdiese las cosas.
No ande tanto, hable bien con la gente e infórmese y hágase unos esquemas como Dios manda, porque, desde luego, así no vamos a llegar a ningún sitio.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Martínez.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltíssimes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyora diputada, vosté és la qui no sap res de l'epidural, no tenia res a dir.
Jo li he explicat el que passa en el hospital del meu poble, en el de la Vila, que he anat a aclarir-ho i a comprovar-ho; en el d'Elx, que he anat a aclarir-ho també.
I resulta que vosté ve ací i ens fa una proclama propagandística *(remors)* de la meravellosa política sanitària que fa el Partit Popular.
Estem aclarits.
I simplement ha fet això, una proclama, una soflama propagandística.
.
.
*(remors)*

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

.
.
.
però no ha fet res més, no ha fet res més.

Vosté no ha tocat el problema que jo li he plantejat dels anestesistes, això no ho toca, perquè no se ho sap.
Vosté no sap el que passa en cadascú dels hospitals.
Però ­i açò ho sent moltíssim, la senyora presidenta li ho ha permés­ simplement ens ha fet un míting electoral sobre la sanitat del Partit Popular.
Això no és respondre al que diem ací.
*(Remors.
Protestes)*

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, senyories, per favor.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

I d'eixa manera nosaltres, d'eixa manera esta Cambra mai en la vida.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Llinares, un moment, per favor.

Senyories, per favor, pregue silenci per a escoltar a l'oradora.

Continue, senyora Llinares.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltíssimes gràcies, senyora presidenta.

Vosté ens ha contat el conte de *Caperucita*.
Però una cosa es el conte de *Caperucita* i una altra cosa és el que passa de veritat en els hospitals.
Vostés vénen ací i conten coses de "la meravella del segle, la tecnologia més important.
.
.
".
Mire la tecnologia més important i el Bernat Sòria se'n va a Singapur, perquè és la tecnologia més important *(aplaudiments)* i s'han d'anar a Singapur per a aplicar la tecnologia més important.

I, bé, cadascun dels hospitals que jo li he dit passa el que jo li he dit que passa, perquè una altra cosa és que vosté em trobe pel carrer i em diga "què saps de açò?
".
I jo li diga: bo, jo no sé, no acabe de saber massa el que sé.
I una altra cosa és el tractes que jo tinc.
Vosté sí que és la que no tenia res a dir ací, la que no té cap explicació llevant, llevant ­i no és la primera volta que ho dic- de la maledicció bíblica, no tenen cap altra explicació que tenen de vindre a donar ací per a què l'epidural sí que s'aplique a totes les dones i que totes les dones puguen parir sense dolor.
Però recorde que en la Bíblia també deia allò de *te ganarás el pan con el sudor de tu frente* i ningú sua ara, ningú sua, *(rialles)* tots tenen *(rient-se)* aire condicionat.
Així que si allò no es compleix, açò no ha de complicar-se.

Tornen-se-ho a pensar, senyories, i aproven esta esmena, perquè és que sinó amb el temps que queda.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

.
.
.
continuarem presentant-lo.
Perquè la dignitat de les dones a parir sense dolor i a què se li apliquen totes les tecnologies està per damunt de qualsevol ideologia.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Llinares.

Intervencions del grups que no han presentat esmenes.
Té la paraula el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Serà d'alguna manera repetir arguments ja explicats ací aquest matí, però haurem d'insistir davant el tancament de l'oposició del Grup Parlamentari del Partit Popular.
Certament avui hi ha més anestesia epidural en alguns hospitals que fa quaranta anys, efectivament, és de veres.
Però ací estem parlant del reconeixement d'un dret.
Jo no sé si vostés no entenen la diferència del Legislatiu a l'Executiu, jo crec que no, i em preocupa -no sé si també al Judicial- i em preocupa.

Les Corts Valencianes ací avui estan discutint, abans en una altra proposició i ara semblant la d'Esquerra Unida, el dret, si pensem que totes les dones que han de parir al territori valencià tenen dret o no a demanar l'anestesia epidural.
D'això és el que estem parlant.
Perquè si això fora ací aprovat majoritàriament estaríem dient-li al Govern: mire vosté, com hi ha un dret universal de totes les dones que han de parir al territori valencià amb anestesia epidural si poden, efectivament, per prescripció facultativa, vostés establisquen els mecanismes adients per a què això passe en tots els hospitals de la xarxa pública valenciana.
Això estem debatent i això és al que vostés estan dient que no.

Vostés estan dient que no al reconeixement del Legis-latiu de totes les dones valencianes tindre dret a l'anestesia epidural.
I vénen amb arguments que "estem fent, que ja hi ha més que abans", etcètera, etcètera, etcètera.
No, no.
Parlem del dret universal.
Votant la proposició no de llei el que es diu és que nosaltres entenem que totes les dones tenen dret a acollir-se a eixe dret.
I, per tant, a l'hora de fer pressupostos, vostés hauran de fer una partida obligatòriament per a què això siga possible, és a dir, estarem prioritzant un dret de totes les dones valencianes i totes aquelles dones que estiguen en este territori en el moment que passen i hagen de parir els seus fills o a les seues filles.
Eixe és el debat.
Ací ningú està dient que no hi ha més, que no hi ha més que abans hi havien; només faltava això, només faltava això.
Eixe és el problema i davant d'eixe problema, efectivament, vénen ací a dir-nos totes les meravelles del que fan.

No, no.
Discutim del problema.
Pensa el Partit Popular, el Grup Parlamentari Popular, que totes les dones valencianes tenen dret a l'anestesia epidural?
Estan disposats a impulsar, que això és una proposició no de llei, és impulsar des d'ací a què la Conselleria de Sanitat establisca els mecanismes.
I ja parlarem en els pressupostos, i ja ho parlarem en els pressupostos com es fa, quanta plantilla cal incrementar, per què no hi ha anestesistes.
Eixe és el problema.
I vostés vénen ací i ens conten tot el que fan, que estem millor que abans.
.
.
I, clar, millor que en el segle XIX, efectivament, també, també.
No entren en el debat.
I per això hem de vindre ací a repetir els arguments.

Nosaltres sí que estem d'acord que eixa prioritat estiga i quan es facen els pressupostos això estiga garantit en la sanitat valenciana.
Totes les dones valencianes que paren i totes les dones que paren al territori valencià tenen dret en tota la xarxa d'hospitals públics a poder parir sense dolor.
És un dret que reclama la societat, és un dret que no sé jo si en altres països podria dir-se "mira, és que hi ha tanta precarietat", però ací que va tan bé, que el PIB creix tant, que som l'avantguarda, que som la primera, que som.
.
.
Sí que som tanta avantguarda i resulta que ací es nega un dret que estan reclamant totes les dones i que tenen dret.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Martínez.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Señora presidenta.

Vamos a ver, aquí, el Partido Popular, perdón, los miembros del Partido Popular no estamos discutiendo el derecho, o sea, no estamos pretendiendo negar un derecho que ya existe.
Eso es intrínseco a cualquier paciente.
Es como quisiéramos negar el derecho a la salud a una persona.
El derecho a la salud se tiene.
.
.
*(Remors)* Está reconocido en la Constitución.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor, senyories.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Vamos a ver.
Los políticos no tenemos que venir a ver aquí a establecer quien tiene derecho a parir con epidural o quien no.
Eso lo tienen ya.
Será el médico el que lo valore, y nosotros no tenemos que ingerir en la profesionalidad del médico.
*(Remors)* De todas formas, es como si vinieran aquí, el Grupo Socialista o cualquier otro grupo, a decir que se reconozca el derecho al trabajo, el derecho al trabajo de todas las personas.
¿Y que nos dejaron después de todo su gobierno, tras doce años de gobierno?
Tres millones de parados.

Es que, claro.
.
.
*(Remors)* el Partido Popular no ha venido aquí.
Ha venido a poner propuestas, a coger y a poner propuestas, a resolver los problemas.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor, senyories.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
iniciativas legislativas que así lo hagan.
*(Se sent una veu: "Muy bien")*

Nada más y muchísimas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Martínez.

Té la paraula per a rèplica el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyora Martínez, si avui ací s'haguera votat la proposició no de llei d'aquest matí del Grup Socialista-Progressistes, i ara també la d'Esquerra Unida, aquestes Corts estarien dient a la Conselleria de Sanitat: Mire, establisca els mecanismes necessaris en tots els hospitals públics valencians perquè eixe dret que reconeguem, eixa prestació que reconeguem, siga possible.
Si no, no ho estem fent.

Vostés estan justament negant eixe dret.
Eixe dret que reconeixen teòricament el fan impossible perquè en molts hospitals, i ja li ho he dit abans en l'anterior intervenció i ho torne a repetir, en molts hospitals depén del dia es té dret, el dilluns i no el dimarts, i torna a tindre's el dimecres i no el dijous, i el mateix dia de vesprada tampoc, de vesprada tampoc.
I els menuts, i els xiquets i les xiquetes, quan naixen no tenen horari.
Eixe dret ha de ser les 24 hores, els 365 dies i en tota la xarxa pública.
Per tant, no estan reconeixent el dret.
De fet, no estan reconeixent el dret.
Ja està bé de lleis teòriques que després neguen de fet els drets als valencians i les valencianes.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Intervenció en representació del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes, la senyora Moreno.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Bueno, en primer lugar, señora Llinares, manifestarle nuestro voto favorable, como no podía ser de otra forma, a su proposición no de ley con respecto a instar al Consell a aplicar la anestesia epidural en todos los centros hospitalarios de la Comunidad Valenciana.

A primera hora ya echábamos de menos la señora Llinares y yo el encontrarnos una iniciativa, una enmienda, a la propuesta de la señora diputada proponente de esta proposición no de ley, pero desde luego ya después la hemos encontrado.
Siempre es la excusa del Partido Popular para poder tumbar en este caso las iniciativas, que no por reiterativas dejan de ser positivas e impulsoras del hecho de que se aplique la analgesia epidural en el tema de las mujeres embarazadas en el trabajo del parto.

A mí me gustaría matizar, porque además en mi primera exposición no lo he hecho, y no me gustaría ser repetitiva, el hecho de que sí la señora diputada ha matizado muy bien el hecho de que estamos hablando no de anestesia epidural, sino de analgesia epidural, que es lo que se utiliza en el trabajo del parto.
Lo que sí que está claro es que no debe de estar muy ducho en este caso el equipo de gobierno, o por lo menos los diputados del Partido Popular, cuando en sus distintas enmiendas siguen manteniendo una terminología que no es la correcta para lo que estamos hablando.
Yo les he repetido *(remors)* en reiteradas.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Con todo el respeto del mundo a la señora diputada, que sabe que me lo merece, lo que sí que le tengo que decir es que le agradezco que en su exposición haya matizado este tema, que nosotros hemos reiterado constantemente en nuestra exposición de motivos anterior.
Y además habíamos presentado precisamente una modificación ante una errata de nuestra propia proposición no de ley.

Sí es así.
Pero desde luego, todas las enmiendas que se han presentado no hacen esta matización, porque no queremos confusiones, y yo creo que en esta Cámara se han planteado confusiones con respecto a este tema hablando de que se impulsaba la anestesia epidural constantemente no sólo en las embarazadas en el trabajo del parto, en una gestante, sino también en el resto.
Si me parece muy bien.
Sí.
Además se han hecho referencias claras con respecto a por qué en 1994 no se hacía anestesia epidural.
Sí se hacía, si lo hemos reconocido.
Pero desde luego no se hacía dentro de los paritorios, y desde luego sí se hacía en el resto de técnicas para otro tipo de intervenciones, y se hacía anestesia epidural, que la técnica tampoco es exactamente igual.

Bien, lo que sí que está claro es lo que le estaba comentando.
Yo no quiero reiterarme en este caso en el debate y en todas las argumentaciones que mi grupo, que la diputada que les habla, ha dado anteriormente, pero sí reafirmar con todo el respeto del mundo que estamos de acuerdo con las exposiciones de la defensa de la proposición de ley que ha hecho la señora Llinares.
Y ha recordado incluso que la proposición no de ley, la primera propuesta de resolución que se aprobó en esta Cámara en 1997, que yo también lo he repetido, fue a propuesta de nuestro grupo y con el consenso de toda esta Cámara, aceptando sus propias enmiendas.
Y esa propuesta de resolución tienen que admitir conmigo que el Gobierno Valenciano no la está cumpliendo.

Y yo le doy la razón, señora Llinares.
Es cierto, el Gobierno Valenciano, seguimos insistiendo, no la está cumpliendo.
Y después de muchísimas y múltiples iniciativas, que yo creo que toda la Cámara las conoce, con respecto a este tema, yo creo que era el momento de que los grupos, en este caso de la oposición, volviéramos a hacer una propuesta positiva, desde el punto de vista de impulsar una cosa que están reclamando las mujeres de esta comunidad, que se está viendo en los distintos colectivos, que se están viendo cómo se están manifestando públicamente.
La semana pasada les enseñaba yo un artículo de prensa de determinada área sanitaria hablando de que quería la analgesia epidural en su hospital de referencia.

Esto es una realidad palpable.
No se puede estar hablando aquí de etéreos, de virtuales, como decía la señora Llinares, con respecto a este tema porque no es una realidad de nuestra comunidad.
Nosotros, después de muchas iniciativas y de haber comparecido muchas veces el conseller, como todos saben, lo que sí que estaba claro es que no quedaba otra iniciativa que matizar, puntualizar y concretar muy bien lo que queríamos o que creíamos que debía estar haciendo la Conselleria.

Ustedes, como siempre, la señora Llinares se encuentra con la enmienda, que lógicamente la deslavazan en el sentido de poder tener una justificación para tumbar.
Yo creo que no tienen razón, deberían de recapacitar, señora Llinares ­y yo les ruego que recapaciten­ con respecto a su iniciativa, por una cosa, porque usted ya no está matizando, está hablando en general de un sentimiento que tiene la mujer valenciana con respecto al tema de una prestación, de una técnica, que no se está utilizando para ella habitualmente y normalizada.
Y además está bastante limitada.
Es lo que hemos dicho, y yo creo que muchos de ustedes en los pasillos reconocen con los grupos de la oposición lo que estamos hablando en este momento aquí.

Lo que sí yo no me quería perder era el tiempo que teníamos para poder resaltar que en este momento nosotros sí que nos encontramos, las valencianas, no podemos permitir, ninguna valenciana podemos permitir que se nos discrimine en esta comunidad dependiendo de dónde esté nuestra área sanitaria.
No es posible que las parlamentarias que hay en esta Cámara, y creo que la sensibilidad de los propios parlamentarios, permitan que haya una discriminación dependiendo del área sanitaria en la que vivas y de la referencia en este caso del hospital de referencia que tengas.

Pero además tampoco podemos permitir que a caprichos imponderables como puedan ser que sea mañana, tarde o noche, nadie me va a decir cómo, ni creo que les diga nadie a ninguna parturienta cuándo tienen que parir, y en función de eso le pongan o no le pongan la epidural.
Esto la Conselleria tendrá que tomar sus medidas y tendrá que subsanarlo.

Y después me parece gravísimo.
.
.
Es verdad que se puede optar a la epidural.
Hombre, para optar a la epidural tendríamos que tener el poder adquisitivo de poder pagar lo que se paga en este momento en los hospitales privados de epidural, que se está haciendo hace mucho tiempo, de 70 a 100.
000 pesetas dependiendo de cuál es el hospital.
Pero lo que estamos reclamando las valencianas es que no haya una diferencia entre las mujeres dependiendo de su poder adquisitivo, del área sanitaria de donde vivan y, desde luego, por imponderables que son subsanables desde hace más de cinco años por la Conselleria y que no se han hecho.

Una cosa es que reconozcamos el derecho, señorías, y otra cosa muy distinta es que se respete el derecho.
Y en este momento no se está respetando en muchos hospitales el derecho de la mujer, no se le está ofertando.
Y la señora Llinares en eso tiene toda la razón, la señora diputada tiene absolutamente toda la razón.
En este momento, y sin querer reiterarme, lo que sí que está claro es que no está normalizada la epidural en nuestra Comunidad Valenciana.
Por lo menos tiene bastantes limitaciones, y desde luego la Conselleria no está poniendo toda la carne en el asador para solucionar este tema.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Té la paraula la senyora Martínez per a rèplica.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

Señora presidenta.

Vamos a centrarnos un momento porque el debate se está desbaratando, y esto es un asunto muy serio, no, no, muy serio.
Se ha planteado muchas veces en la Cámara y el Partido Popular va a estar ahí apoyando.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.
.
.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
lo que está haciendo la gestión del Gobierno.
Entonces, vamos a centrarnos.
Voy a leer la enmienda que ha propuesto mi grupo parlamentario, para que, yo no sé si ustedes han hecho el simple ejercicio de leerlo, y hubiéramos acortado los tiempos y hubiéramos impulsado entre toda la Cámara a que las cosas se hagan mejor.
Vamos a ver.

"Las Cortes Valencianas instan al Gobierno a que la Conselleria de Sanidad continúe adoptando las medidas que permitan que en los hospitales de la Comunidad Valenciana se pueda seguir aplicando.
.
.
"; presente continuo, es decir, significa que se están aplicando a día de hoy.
Es que aquí estamos hablando como si no existiera, señora Llinares.
Sí, no me haga ese gesto.
Como si no existiera.
*(Remors)* Sigo.
".
.
.
aplicando la anestesia epidural a las gestantes que lo soliciten, exceptuando los casos de contraindicaciones médicas", que en el inicio del debate de esta mañana hemos hablado de las contraindicaciones, que es muy peligroso, que eso lo tiene que valorar el médico anestesista.

Entonces, vamos a ver, si se leyeran las cosas *(remors)* llegaríamos a acuerdos, podríamos haber cerrado y no estaríamos aquí inmersos en un debate, que al final pues menos mal que el Partido Popular tiene representación mayoritaria en la Cámara y va a seguir con estas políticas, con el respaldo de la sociedad, para que la analgesia o anestesia.
.
.
, que es lo mismo, es prácticamente lo mismo.
Ustedes tienen expertos en etimología, en filosofía, que les pueden aclarar lo que es.
Entonces le recuerdo, señora diputada, que *analgesia* significa ausencia del dolor y *anestesia* significa ausencia de sensibilidad.
Es decir, depende de donde esté el umbral del dolor en cada una de las personas significará una cosa u otra, sólo es una apreciación, pero vamos, usted tiene compañeros que le podrían aclarar.

En fin.
Aquí lo que quiere el Partido Popular es seguir trabajando, seguir aplicando la analgesia epidural a todas las mujeres que lo necesiten, y caballeros, que también hay gente, como he dicho al principio.
Porque para que a uno le intervengan de hemorroides, por ejemplo, también le gusta que le pongan una analgesia epidural y que no estén todos con las señoras.
Entonces, aquí vamos a intentar que los recursos.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.
.
.

 

**La senyora Martínez Zaragoza:**

 

.
.
.
todos y que la analgesia epidural se ponga al cien por cien en la Comunidad Valenciana.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Martínez.

Té la paraula la senyora Moreno per a rèplica.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Gracias, señora presidenta.

Bien, menos mal que usted centra el debate, porque lo lleva centrando toda la mañana, eso en primer lugar.

Bien.
Aquí también se ha dicho en contadas ocasiones pero alguna se ha dicho, que desde 1994, anterior a 1994, por qué no estaba la epidural funcionando.
Es otro de los temas que se ha planteado en esta Cámara y que no he tenido la oportunidad de poderle decir.
Mi madre parió hace 40 años en mi casa, y desde luego parió ahí porque no había esa técnica o no se estaba aplicando.
Cada vez el sistema va mejorando.
Y esa es una técnica que desde 1997 tenía.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci.

 

**La senyora Moreno Ruiz:**

 

Otra de las cosas que quería decirle, perdonen sus señorías si me escuchan un minuto, es que todas las mujeres de esta comunidad no tenemos la suerte de tener parientes tan importantes para que nos puedan poner la epidural de una forma tan rápida *(remors)* como a usted o como a otras señoras diputadas de esta Cámara.
*(Remors)*

Lo que sí que está claro y a mí me gustaría dejar patente es que la realidad es la que es, y que desde luego desde nuestro grupo, y yo creo que desde el grupo proponente de esta proposición no de ley, lo que pretendemos no es, como ustedes, hacerle en este caso una clac o un visto bueno a la Conselleria, que es su obligación como grupo soporte del Gobierno, sino lo que pretendemos es que sea verdadera una prestación que la mujer está reclamando y la tenga a su disposición.
Y ojalá algunas tuviéramos las ventajas que tienen otras mujeres para estar todas en las mismas condiciones.

Gracias.
*(Se senten veus: "Molt bé")*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Moreno.

Senyora Llinares, per a què demana la paraula?
*(Remors)*

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Per al·lusions, senyora presidenta.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Llinares, no ha hagut al·lusions.
*(Remors)* El Reglamento no me permite darle la palabra, señora Llinares.
Lo siento mucho.

Senyories, votació.
*(Remors)* Votació de la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre aplicació de l'anestesia epidural en tots els centres hospitalaris públics del País Valencià, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 37 vots a favor, 42 en contra.
Queda rebutjada esta presa en consideració.

Senyories, pregue als portaveus que s'acosten a esta taula.

Se suspén la sessió.
Es reprendrà a les quatre i mitja.

 

*(Se suspén la sessió a les 14 hores i 12 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 34 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

***Preguntes números 660/02, 661/02, 662/02 i 663/02, al conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre la residència de disminuïts psíquics Peñarrubia de Villena, que formula el diputat Antonio Torres Salvador, del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 144).***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories, bona vesprada.

Reprenem la sessió, de control al Govern.
S'inicia amb la Conselleria de Benestar Social, amb les preguntes que formula l'il·lustre diputat Antonio Torres, que comprenen des de la 660 a la 663, les dos incloses.
Per a la seua exposició i defensa té la paraula l'il·lustre diputat.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor conseller de Bienestar Social, como usted seguramente conocerá, la residencia de discapacitados psíquicos de Peñarrubia fue un proyecto resultado de la colaboración entre la iniciativa social ­ya en aquel entonces había una estrecha relación con la iniciativa social­, en este caso la Asociación de Disminuidos Psíquicos de Villena, y la propia Generalitat Valenciana, al igual que lo fueron otros centros como la residencia de disminuidos psíquicos de Jubalcoy, la residencia de disminuidos psíquicos de San Rafael y la de Villajoyosa.

Esta residencia atiende a un total de 50 discapacitados en régimen de residencia y a 4 en centro de día.
Está gestionada directamente por la Conselleria de Bienestar Social con la particularidad de que todo su personal es interino excepto cuatro de los trabajadores que en ella trabajan.
Tiene también una prestación externa, un servicio de cocina y de vigilancia, y de comedor, que está llevado por unas empresas privadas, y también un servicio de terapia ocupacional y fisioterapia que lo llevaba una empresa privada, y que es fundamentalmente uno de los motivos de nuestra pregunta.

Nosotros querríamos saber cuándo va a procederse por parte de la Conselleria a sacar a concurso, es decir, a cubrir mediante plazas fijas todos los puestos interinos que hay, en este momento, en ese centro.

En segundo lugar, y dado que el servicio ocupacional y fisioterapia es un servicio de atención directa, nosotros entendemos que ese servicio debería ser llevado también por personal de la propia Conselleria y no de una empresa externa y, en ese sentido, preguntamos también si va a incluirse en el catálogo de puestos esos ocho puestos de trabajo de su concurso.

Y en tercer lugar y dado que ha habido problemas con la empresa que anteriormente llevaba ese centro, si la Conselleria se ha preocupado de que realmente se les abonen los salarios atrasados.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor diputado.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Señor presidente.

Señor Torres.

Formula usted cuatro preguntas referidas a la residencia para personas con discapacidad psíquica de Peñarrubia de Villena.
En primer lugar, pregunta usted en qué fecha se va a convocar la oposición para la cobertura de las plazas interinas de la residencia, y a esta cuestión me resulta difícil responderle porque como usted sabe la convocatoria de las oposiciones es competencia de la Conselleria de Justicia y Administración Pública.
En función de las previsiones contenidas en la oferta pública de empleo de cada ejercicio presupuestario y de los acuerdos alcanzados con las organizaciones sindicales, ésta aprobará la convocatoria correspondiente para cada categoría profesional.

La residencia Peñarrubia es un centro propio de la Generalitat Valenciana, como usted ha afirmado, cuya plantilla actual es de 48 trabajadores y de ellos, efectivamente, una parte corresponde a servicios externos de vigilancia, limpieza, cocina y terapia ocupacional.

Respecto del personal propio hay que tener en cuenta que mientras no se complementen los procesos de selección de personal hay que acudir a la provisión interina de los puestos.
Así lo ordena la legislación sobre la función pública valenciana.

Sin embargo, no hay que extraer tampoco conclusiones erróneas sobre esto puesto que los funcionarios interinos no son la causa de que ciertos servicios deban cubrirse con empresas externas.
Simplemente hay servicios específicos como la limpieza, la vigilancia o incluso algunas prestaciones terapéuticas cuya prestación externalizada es compatible con la gestión pública.

Y esto es simplemente una decisión organizativa, decisión que usted imagino que debe de compartir por las veces también que se utilizó, no solo ahora sino también en etapas anteriores de prestación y gestión de los servicios públicos, en casos que yo creo que usted puede recordar perfectamente, incluido este propio centro de Peñarrubia del que estamos hablando.

Y esto me lleva a contestarle a la segunda cuestión que usted formula.
¿Va a proponer la Conselleria que las ocho plazas de atención directa sean incluidas en el catálogo de puestos de trabajo?
, que es la pregunta estricta que usted señalaba.
Yo le diré que al hilo de que la plantilla propia era insuficiente para cubrir todas las prestaciones de atención directa de la residencia, se contrataron los servicios de terapia ocupacional con la empresa Servigrup, que aportó ocho trabajadores para realizar estas funciones.

Usted me pregunta si la Conselleria de Bienestar Social va a proponer que dichas ocho plazas se incorporen a la plantilla del centro, y yo le quiero aclarar que no es esa la actuación prioritaria que tenemos prevista.
Lo prioritario, como usted comprenderá, antes que ampliar plantillas es estabilizarlas.
Hoy tenemos dos ofertas de empleo público pendientes, las contenidas en el Decreto 195 y en el Decreto 80, uno del año 1999 y la otra del 2001.
La primera contempla 50 plazas de cuidadores, la segunda comprende 10 psicólogos, 25 ATS, 15 auxiliares de mantenimiento, 3 cuidadores y 191 subalternos.
Cuando se consoliden los procesos selectivos podremos desde una plantilla de interinos a otra de funcionarios de carrera, y esa es la primera prioridad.

Hoy por hoy, la plantilla total de la residencia que se dedica a la atención directa está diversificada en cuanto a su régimen jurídico en personal propio y trabajadores de las empresas contratistas.
En cualquier caso, las decisiones organizativas están subordinadas a la calidad del servicio, es decir, que hoy las cosas están como están y el servicio del centro es satisfactorio.
Y cualquier decisión que se tome respecto a la organización del centro estará presidida principalmente por garantizar una prestación y asistencia de calidad.

A los trabajadores por los que usted se interesa de la empresa Servigrup, se les ha dado la opción de subrogarse con la nueva empresa que ahora cumple el servicio ocupacional, y seis de ellos siguen trabajando en Peñarrubia con la misma categoría profesional que tenían pero, eso sí, dependiendo de otra empresa.

La tercera pregunta que usted formula tiene que ver con el hecho siempre desagradable de que la empresa externa contratista de los servicios ha dejado de abonar a los trabajadores ciertos salarios.
Usted me pregunta si la Generalitat Valenciana va a garantizar el pago de estos salarios adeudados.
Y yo le respondo que las garantías que ofrece la Generalitat Valenciana en esta relación jurídica son las mismas que cualquier otra empresa que subcontrata servicios.
Quiero decirle que el derecho laboral regula nuestra responsabilidad y nuestra obligación de garantía y no es necesario prestar ninguna garantía, aval o fianza adicional.

Y esto me lleva a la última de las cuestiones, la referida a lo que la Conselleria piensa hacer al respecto.
Hablando en presente le diré lo que la Conselleria de Bienestar Social ha hecho: en primer lugar, hemos instado la resolución del contrato de los servicios de terapia ocupacional, ocio y fisioterapia con la empresa Servigrup; en segundo lugar, hemos procedido a realizar una nueva contratación con otra empresa mediante un procedimiento de emergencia; y por último, y como penalidad accesoria y preceptiva, se ha procedido a la incautación de la fianza prestada por la empresa contratista.

Con esto, señor Torres, creo que quedan respondidas las cuestiones que usted ha formulado.
Y solo me queda añadirle que en estos momentos la información y la constatación que tenemos nosotros es que el servicio de atención residencial en el centro Peñarrubia se está desarrollando con absoluta normalidad.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Señor diputado.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor conseller.

Ha clarificado algunas cuestiones, pero nosotros queríamos insistir fundamentalmente en que hay una diferencia muy clara entre la prestación de servicios externos que se está realizando para la cocina, para la limpieza y para la vigilancia, que se suelen considerar prestaciones accesorias, frente a la prestación del servicio de terapia ocupacional y fisioterapia.

En realidad, esos ocho trabajadores están prestando sus servicios durante los fines de semana y, por lo tanto, son ellos los que se encargan de la atención directa de los internados en ese centro durante los fines de semana.
Por lo tanto, están desempeñando exactamente las mismas funciones que el resto de los cuidadores y están ejerciendo funciones de cuidadores al margen de la función propia de la propia fisioterapia.

¿Qué es lo que ocurre?
Pues que al tratarse de un trabajo similar al que están realizando el resto de los trabajadores que corresponden a la plantilla de la Generalitat, pues los fisios, por ejemplo, están cobrando 80.
000 pesetas menos al mes; frente a una jornada de 37,5 horas que tienen los trabajadores dependientes de la Conselleria, el resto de los trabajadores, los trabajadores de esa prestación externa, están realizando 40 horas semanales.

A estos trabajadores, cuando llega el mes de julio, se les rescinde el contrato y no se vuelven a contratar hasta el mes de septiembre.
Por lo tanto, están en una situación de total y absoluta discriminación con respecto al resto de los trabajadores.
No es ese el caso de la limpieza o el caso de la cocina o el caso de la vigilancia, porque ahí sí que es una empresa la que se encarga en su globalidad de todo el servicio.
Pero en este caso en concreto estamos hablando de unos trabajadores que están desempeñando las mismas funciones que los otros.

¿Qué quiere decir?
Pues que, efectivamente falta plantilla en el centro.
Y falta plantilla porque cuando este centro se inaugura en los dos primeros años de funcionamiento no funcionaba los fines de semana porque la mayoría o la parte de internos que no tenían familiares para poder hacerse cargo de ellos, estos enfermos o estos discapacitados eran llevados a otras residencias de la provincia y, por lo tanto, esta residencia cerraba los fines de semana.
A partir de abrirse los fines de semana pues, efectivamente, necesita un refuerzo de plantilla y ese refuerzo no se le ha querido dar.

Para nosotros es una desgracia que, efectivamente, una empresa, en este caso una empresa cooperativa, Servigrup, haya llegado a la situación de quiebra a la que ha llegado y haya tenido que dejar este servicio, pero también nos resulta un poco extraño el cálculo económico realizado para la prestación de ese servicio.
Y me explico: en el año 2000 sale a concurso la prestación de este servicio por un período de tres años y por un importe de 176.
000 euros.
La empresa en la licitación que se produce hace una rebaja a 151.
000 euros.
Y, sin embargo, ahora, en septiembre del año 2002 sale a concurso este mismo centro, este mismo servicio, por dos años y por un importe de 159.
000 euros.
Es decir, prácticamente ha salido a concurso este servicio para dos años por el mismo precio que anteriormente había salido para tres años.
Eso quiere decir que, efectivamente, la empresa disponía de muy pocos recursos para poder hacer frente a las obligaciones a las que se estaba comprometiendo.

Nosotros creemos que por parte de la Conselleria sí que se podría hacer un esfuerzo en que por lo menos y en lo que se refiere a los trabajadores de esta prestación, que son trabajadores que deben estar en igualdad de condiciones con el resto de los del centro, pues que pasasen a formar parte de la plantilla independientemente de que en la medida de lo posible también, cuanto antes se tratase de estabilizar esa plantilla y que no estuviesen tantos años en una situación de interinaje.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Gracias, señor presidente.

Primero que nada, señor Torres, aclarar una cosa en relación a lo que usted denomina la estabilidad de la plantilla.
Yo quiero recordarle a usted y a sus señorías que la decisión de dotar inicialmente la plantilla del centro con personal interino procede del año 1992.
Y yo creo que usted debe saber más que yo de cuáles eran los motivos por los que en aquellos momentos.
.
.
, me limito exclusivamente a constatar hoy aquí que los resultados.
.
.
, que yo he consultado los diarios oficiales de 1992, no he encontrado ni convocatoria, ni procesos selectivos, ni oferta pública de constitución de bolsa de trabajo para cubrir los puestos de la residencia, etcétera, etcétera.

También le digo que no conozco ninguna fórmula que conforme a la legalidad vigente, durante 1992 sirviese para cubrir tales puestos sin publicidad alguna.
Por eso, yo creo que lo importante en estos momentos es no tanto mirar hacia la situación que en este caso concreto hemos heredado.
Yo creo que es muy importante respetar las decisiones organizativas que hagan fundamentalmente que funcione este centro, teniendo en cuenta prioritariamente el bienestar de los usuarios, que es lo que nos tiene que guiar.
Y, sobre todo, yo quiero también decirle que los trabajadores van a tener siempre la garantía del cumplimiento escrupuloso respecto de los derechos de los trabajadores y del estatuto funcionarial.
Pero siempre también viendo lo que es el interés fundamental de los usuarios e intentando que la configuración organizativa en este centro sea la que se corresponde con el nivel ahora mismo de ocupación que tiene.

Y, desde luego, pensamos que el ejemplo que usted ha puesto desde el punto de vista presupuestario explica, desgraciadamente, que muchas veces no se puede mitificar la iniciativa social porque no es, en este caso, la iniciativa social en este centro, no es un caso aislado de la actitud que esta misma iniciativa social, la cooperativa que usted ha dicho, ha tenido en otros sitios.

Por lo tanto, no era un tema estrictamente de presupuesto sino que probablemente obedecía a otras razones más de fondo que yo creo que no sería interesante tampoco entrar hoy aquí.

Gracias.

 

 

***Preguntes números 969/02, 970/02 i 971/02, al conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre el CRIS del carrer del General Barroso de València, que formula el diputat Antonio Torres Salvador del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 148).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Por el mismo ilustre diputado, señor Torres, se formulan las preguntas 969, 970 y 971.
Para su defensa, tiene la palabra.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor presidente.

En abril del año 2001 se procedió a la apertura del Cris de enfermos mentales de la calle General Barroso.
Menos de un año después, en febrero del año 2001, se procedía al cierre de las instalaciones de este centro y, por lo tanto, a dejar sin prestación a más de 90 enfermos mentales que estaban recibiendo su tratamiento en este centro.
La gestión del mismo la llevaba la asociación de enfermos mentales, que nosotros podremos entrar de nuevo también en ver cuáles son las causas que llevaron a que finalmente esta asociación llegase a una situación de quiebra.
Y el hecho es que, por las razones que sean, la empresa, la asociación de enfermos mentales de Valencia quebró y por lo tanto se quedaron en la calle estos 90 enfermos mentales a los que hemos hecho alusión anteriormente.

Nosotros queríamos saber cuáles realmente son las causas que motivaron ese cierre.
También queríamos saber en qué fechas concretas se realizaron las transferencias por parte de la Conselleria para garantizar el funcionamiento de ese centro.
Y, en último lugar, queríamos saber cuáles son las medidas que ha adoptado, porque en ese momento decíamos medidas que se van a adoptar, pero ya se han adoptado, evidentemente, la medidas que ha adoptado la Conselleria de Bienestar Social para garantizar la atención a que tienen derecho esos 90 usuarios del Cris.

Gracias.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Señor conseller, tiene usted la palabra.
cob

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Está usted por el grave problema de atención a uno de los colectivos tradicionalmente más desprotegidos.
Desde 1997, el antiguo centro ocupacional de General Barroso, al que usted ha hecho referencia, ha sido remodelado en distintos ejercicios presupuestarios para adaptarlo a lo que entendemos por un moderno centro de rehabilitación e inserción social y centro de día destinado a enfermos mentales inexistentes en épocas pasadas.
Su rehabilitación total ascendió a un total de 23.
259 euros, unos 38.
700.
000 pesetas, añadiéndole exactamente otros 14.
671 euros, unos 2.
441.
000 pesetas aproximadamente en concepto de equipamiento.

Esta reforma fue realizada directamente por la asociación de familiares de enfermos mentales que, a través de las ayudas de la Conselleria del capítulo VII, colaboraba en un proyecto que nos parecía interesante.
La asociación, que había reivindicado una atención justa a este colectivo de enfermos mentales, se implicaba directamente y participaba de manera muy estrecha con la Administración, quien por su parte se comprometía a sufragar los costes económicos de este Cris.
Para el buen funcionamiento del centro se otorgaron subvenciones anuales a cargo ahora del capítulo IV de los presupuestos de la Dirección General de Integración Social del Discapacitado para financiar los conceptos de personal, administración y gasto corriente.
El procedimiento ordinario es muy sencillo, como usted conoce.
Se convoca la orden de ayudas cada año, a las que las entidades públicas o privadas presentan dentro de plazo sus proyectos de centros y programas que quieren desarrollar.

Según las disponibilidades presupuestarias se resuelven las ayudas hasta agotar los créditos de la línea económica.
Después, la entidad justifica los gastos con los correspondientes comprobantes y se hacen efectivos los pagos en la forma que establece la Ley de hacienda pública.

Durante el ejercicio 2001 se concedieron por este procedimiento exactamente 46.
739.
807 pesetas a Afem para el funcionamiento del Cris.
Lo que sucedió después es conocido por ustedes.
Afem se negó a seguir con la gestión del centro por no poder asumirlo, provocando el cierre definitivo del centro en el mes de febrero.
Y lo que no sabrán ustedes, seguramente, es que desde la Conselleria se intentó poner solución a esta desagradable situación, primero que nada con la propia Afem, intentando garantizar la pervivencia del modelo gestor.
Desgraciadamente no se llegó a ningún acuerdo con una entidad en la que habíamos puesto muchas expectativas.
Y cuando las negociaciones y la buena voluntad no dieron ninguna solución rápidamente se buscó una alternativa.
Se inició la tramitación por la vía de emergencia de un nuevo centro en la calle Velluters de Valencia, cuyas obras habían finalizado y en el que se podría dar cabida a los 90 usuarios que se quedaban sin centro por la negativa de la asociación.

Y, afortunadamente, puedo decirle que estas personas están desde el 15 de mayo en el centro de Velluters, 70 de ellos en el Cris y otras 20 en el centro de día.
Y con ello yo entiendo que hemos dado una cumplida respuesta a la preocupación que usted suscitaba en sus preguntas.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

A nosotros, señor conseller, nos preocupa especialmente que habiendo cerrado el centro sus instalaciones en el mes de marzo, pues, efectivamente, no se haya dado una solución al problema hasta el mes de mayo, es decir, tres meses después del cierre de estas instalaciones.
Nos preocupa que no se haya estado haciendo un seguimiento, que no se hayan estado haciendo visitas de inspección por parte de los técnicos de la Conselleria, para ver en qué situación concreta se encontraba esta asociación que, en el caso concreto que nos ocupa, era la que gestionaba el centro.

La asociación ya había comunicado a sus trabajadores, en el mes de noviembre de 2001, que no iba a proceder a solicitar subvención alguna para ese centro durante el año 2000 por la grave situación económica por la que estaba atravesando en ese momento la asociación de enfermos mentales.
Estamos hablando del mes de noviembre del año 2001.
Posteriormente se cierra en el mes de febrero, la Conselleria hace unas manifestaciones en el sentido de que en unos días, o en un mes, dado que se están llevando a cabo negociaciones con la Cruz Roja de Valencia, se va a proceder a la apertura de nuevo ese centro, y está vez a cargo de Cruz Roja.
No sé sabe qué es lo que ocurrió con esas negociaciones con Cruz Roja y, posteriormente, apareció un contrato por el procedimiento de emergencia con la empresa Eulen y en unas instalaciones de la propia Conselleria.
Entonces, nos interesaría también saber qué es lo que ha pasado con Cruz Roja; por qué Cruz Roja no se quiso hacer cargo de ese servicio, si es que no ha querido hacerse cargo.

Y, en segundo lugar, también hay otra cosa que nos preocupa, porque también tenemos que defender los intereses de los valencianos, y es que, efectivamente, como usted ha dicho, en ese centro, que es un centro privado, que es un centro propiedad de un señor que lo tenía alquilado a la asociación de enfermos mentales y se invirtieron en los últimos años, desde el año 1999, se invirtieron 57 millones de pesetas.
Esos 57 millones de pesetas están en este momento enterrados en ese local y sin posibilidad ninguna en estos momentos de recuperación.
Yo no sé que tipo de negociaciones se habrán llevado, qué seguimiento se habrá hecho para evitar que se pueda perder una inversión que se ha realizado y que ya estaba hecha en un barrio concreto.
Porque, efectivamente, si la Conselleria dispone de unas nuevas instalaciones en la calle Carniceros, también es verdad que hay falta de plazas para atender a enfermos mentales en Valencia y que la existencia de esos dos centros no significaría para nada un exceso sino, todo lo contrario, serviría para paliar la situación de déficit que se encuentra en estos momentos.

Yo lo que querría recordarle, y especialmente en lo que se refiere a las instituciones sin fin de lucro que están en la gestión de diversos recursos de la Conselleria, es que efectivamente, y fundamentalmente por los retrasos en los pagos que se producen y porque a veces las propias tarifas que se aplican por parte de la Conselleria se desfasan en relación con el gasto real.
.
.
En épocas anteriores, y usted eso debe saberlo, por parte del Gobierno Valenciano, se realizaron aportaciones extraordinarias para paliar el déficit que pudiera existir en determinadas asociaciones.

Aquí, en Valencia, al igual que en la provincia de Alicante y al igual que en la provincia de Castellón, había determinadas entidades, sobre todo de disminuidos, que tenían a su cargo muchos centros y con el paso de los años van acumulando ciertos déficits.
Se trata de entidades sin fin de lucro y que por lo tanto no tienen ningún tipo de beneficio, es más, a veces aportan incluso de la propia entidad presupuesto para el funcionamiento de los centros y, por lo tanto, la Administración en cierta forma está obligada a en un momento determinado, cuando una entidad de este tipo está atravesando por problemas económicos, tras la realización de un estudio en profundidad sobre los gastos realizados, pues lógico sería que se pudiese proceder a otorgar, a estas asociaciones que realmente han gastado los recursos de la forma adecuada, cantidades para que pudiesen equilibrar su presupuesto y pudiesen seguir prestando el servicio que estaban prestando.

Nosotros creemos que la solución, cuando algún centro no funciona bien y es por problemas económicos, no es cambiar la entidad y pasarnos de una institución sin fin de lucro a una empresa privada con ánimo de lucro, sino que más bien es tratar de ayudar a este tipo de instituciones sin fin de lucro para que puedan desarrollar el trabajo de la forma adecuada.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, senyor Blasco.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Muchas gracias, presidente.

Voy a intentar aclararle algunas cuestiones, señor Torres, que yo creo que pueden ser objeto por su parte de una deficiente información.
Decirle, primero que nada, que de verdad que le conste la mayor voluntad que ha habido por intentar que esta organización sin ánimo de lucro tuviera la capacidad de poder gestionar el servicio que tenía encomendado.
Y yo le aseguro que no ha sido por falta de recursos económicos ni por falta de disponibilidad de los recursos económicos.
Yo creo que ha sido motivada por otras razones, que yo creo que nos alargarían un poco en esta respuesta por mi parte, pero que si usted quiere yo se lo puedo, incluso hasta documentalmente, plantear.

Y creo que cuando se pasa página a una situación lo mejor es no insistir en ella, puesto que lo importante es ver si realmente estamos cumpliendo los objetivos de prestar el servicio que buscábamos y, desde luego, también, que se sepa que no hay que mitificar ni a la iniciativa social ni a la privada, ni lo público ni lo privado y comprobar que no es que se pasa de una iniciativa social a una privada sino que lo que ocurre es que una iniciativa social fracasa, por deficiencia en la gestión, por no saber administrar bien los recursos que la Administración pone en sus manos.
Y que, a pesar de todos los esfuerzos, incluso como usted muy bien ha señalado, ha habido hasta otras entidades.
Y se lo voy a aclarar.
La Cruz Roja.
Estuvimos dos meses negociando con ellos, pero, claro, la condición que quería una entidad sin ánimo de lucro, como la Cruz Roja, es que no quería hacerse cargo de la plantilla que estos señores habían acumulado y entonces tampoco podíamos imponérselo.

En cualquiera de los casos, usted sabe muy bien que la gestión cotidiana de los servicios sociales pasa muchas veces por una serie de circunstancias o avatares que ponen muy difícil el que puedan desarrollarse con absoluta normalidad.
Y este es uno de los casos.

Desde la Administración, puede usted estar convencido que esta asociación moralmente nosotros pensamos que tenía, debía tener, la oportunidad de hacerse cargo de un centro Cris y participar con nosotros de esta labor.
Desgraciadamente, por las razones sean, la asociación no fue capaz de hacer frente a la gestión del centro causando unas graves consecuencias a la Administración y nefastas, sobre todo, para los usuarios.

Los pagos para el año 2001 desde la Conselleria se hicieron efectos para que usted pueda comprobar que no ha habido ningún retraso en el pago de estas consignaciones.
En abril, un 60%, es decir, 28 millones de pesetas aproximadamente, del total de la subvención y en agosto el resto, que fueron 18 millones 695.
923 pesetas.
El dinero lo tenían, y aun siendo la tramitación administrativa rápida e impecable, en este caso no fue suficiente.

Ante el rosario de dificultades que se dieron, como ya le he señalado, se creyó conveniente hacer actuar a la inspección de servicios ­se lo digo porque usted también planteaba si es que habíamos, de una manera diligente, hecho las inspecciones correspondientes­, y le tengo que decir que en este breve período de tiempo la inspección actuó dos veces: el 9 de octubre y el 24 de septiembre.
Lo que además nos permitió de alguna forma madurar la decisión de acelerar los trámites hacía un nuevo centro.

El cierre definitivo se produjo en el mes de febrero de este año y a mediados de mayo el centro de Velluters estaba ya con todas las personas de General Barroso.
Y me gustaría, si usted tiene oportunidad, aparte de haber recogido la información de la propia asociación Afem, que, le vuelvo a insistir, si usted tiene interés, el que pueda comprobar personalmente en qué condiciones, de qué forma o en qué circunstancias están los usuarios que estaban en General Barroso en la situación que están ahora en el centro de Velluters.
Yo estoy convencido que si usted visita este centro y consigue, además, captar la posición que tienen los usuarios, los trabajadores y las propias familias, comprobará usted que muchas veces no es conveniente hacer estas diferencias entre la iniciativa privada o la iniciativa social, porque también en estos cambios, en algunas ocasiones, no le digo que en todas, los usuarios, los familiares, los trabajadores, son capaces de manifestar que han mejorado sensiblemente en la atención, en la prestaciones y en las circunstancias por las que se desarrolla este servicio, como es el caso actualmente para todas estas personas.

 

 

 

 

 

***Pregunta número 992/02 al conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre el desmantellament de les instal·lacions de Bétera destinades actualment a l'atenció de malalts mentals i toxicòmans, que formula el diputat Antonio Torres Salvador del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 148).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continuem amb la pregunta de l'Il·lustre Diputat Senyor Torres, la 992.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Esta pregunta se refiere al complejo sociosanitario de Bétera.
Pudimos conocer, a través de los medios de comunicación que el señor presidente de la Diputación de Valencia había anunciado públicamente en Fitur que tenía intención de construir el Parc dels Pobles en unas instalaciones que hasta ahora, y desde hace muchos años, habían sido unas instalaciones dedicadas a la atención de enfermos mentales, toxicómanos y alcohólicos.

Nosotros creemos que son pocos los espacios que existen en nuestra Comunidad, y menos aún espacios destinados a lo sociosanitario, y que precisamente este espacio que es uno de los más importantes y que podría ser el emblema de toda la Comunidad, pues ahora les estén entrando a determinados cargos públicos veleidades por hacer parques de ocio o parques temáticos o cualquier otro tipo de actuación, que perfectísimamente podría hacerse en otro sitio y no restar espacios de los pocos que existen en este momento.

Y se lo digo porque tiene relación con la pregunta que va a continuación.
Se quería poner un centro destinado a menores con problemas psiquiátricos en la provincia de Valencia, y la entidad que estaba encargada de poder adquirir los terrenos para instalar este centro, según las propias informaciones del presidente de la entidad, recorrió más de 80 ayuntamientos y en ningún sitio pudo adquirir los terrenos para poner en marcha ese centro.

Es decir, es difícil instalar Cris, instalar centros de enfermos mentales, instalar centros de menores de reforma en determinados municipios porque no hay todavía una tolerancia de la sociedad para convivir con las personas que tienen algún tipo de necesidad.

Entonces, nos parece de todo punto una desfachatez el que en un complejo sociosanitario de cerca de 500.
000 metros, que puede tener unidades o edificios desaprovechados.
.
.
Pero que la propia Conselleria de Sanidad, la Conselleria de Sanidad y la Conselleria de Bienestar Social, han anunciado un ambicioso plan dedicado a los enfermos mentales, un plan de salud mental, con un presupuesto de más de 6.
500 millones de pesetas.
Y, por lo tanto, teniendo y disponiendo de unas instalaciones tan en condiciones, como las que hay en este momento en Bétera, nos parece ­vuelvo a repetir­ una desfachatez que desde una institución ­en este caso, no es la Generalitat, pero sí que es la diputación provincial­ se esté tratando de desmantelar esas instalaciones para reconvertirlas en otra actividad que podían hacerla perfectamente en cualquier otro sitio.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Gracias, señor presidente.

Las instalaciones del hospital psiquiátrico de Bétera para enfermos mentales, como usted sabe muy bien, pertenecen a la Diputación de Valencia, por lo que las decisiones que le corresponden afectan a una institución diferente a la propia Generalitat.

De cualquier forma, me he informado sobre la cuestión por la fluida colaboración que en este tema mantenemos entre la Diputación y la propia Conselleria.

En todo caso, el desmantelamiento del que usted habla no se prevé para antes del año 2003, y me parece que deberíamos empezar desdramatizando esta cuestión.
No estamos ante ningún tema urgente, por lo que debemos situarnos dentro de la normalidad y, sobre todo, hacer un seguimiento de cómo se desarrollan los acontecimientos.

Le voy a explicar.
Del total de 155 enfermos que hay en Bétera, 80 son crónicos y están atendidos en el centro específico de enfermos mentales que la Conselleria tiene en dos pabellones de este complejo cedidos por la Diputación.

En estos momentos, la gestión integral de este centro está garantizada para los próximos cuatro ejercicios, como pueden comprobar en la adjudicación del contrato que se publicó en el *Diario Oficial de la Generalitat* del pasado 22 de marzo.

Por lo tanto, no hay motivo para alarmarse y, llegado el caso, tomaremos las medidas oportunas para que estas personas y sus familiares no se vean desamparados.

Bien es verdad que las competencias de la atención a este tipo de enfermos son compartidas por distintas administraciones e instituciones.
Y lo que a usted le interesa, la continuidad del cuidado a estas personas, desde la Genera-litat Valenciana podemos resaltar algunas cuestiones que pueden ser de interés el destacarlas.

Entre ellas, y como usted ha señalado, que entre la Conselleria de Sanidad y Bienestar Social se han sintonizado los recursos para ofrecer un verdadero circuito de protección a este tipo de enfermos.
Y en este sentido, los enfermos del psiquiátrico de Bétera serán canalizados, según su estado real, hacia el recurso más apropiado.

Por lo que respecta a la Conselleria de Bienestar Social, el interés hacia estos enfermos no difiere del resto.
Ampliaremos paulatinamente la capacidad de plazas existentes para enfermos mentales crónicos.
Los presupuestos cada año van reflejando un aumento considerable en este sector, y la tendencia es consolidar este esfuerzo.
Por ejemplo, el año pasado se consignaron 1.
352.
000 euros para prestaciones económicas, y este año la misma línea se ha dotado inicialmente con más de 2.
854.
000 euros, un incremento, pues, del 111% en una sola línea.

Y varios ejes van a hacer pivotar la actual política social para enfermos mentales.
En primer lugar, la planificación de recursos hasta el año 2004 para disipar cualquier tipo de incidencia que se pueda plantear al respecto.
Desde la administración local, una fuerte implicación de la misma en desarrollo de los recursos socioasistenciales.
En tercer lugar, un gran apoyo al programa de atención domiciliaria y familiar.
Y, por último, el deslinde de programas específicos, como la esquizofrenia, los trastornos de la alimentación o las drogodependencias y alcoholismo.

Con respecto a este último fenómeno, está comprobada la frecuente asociación entre los cuadros adictivos y psiquiátricos, y tan reiterada es la aparición de conductas adictivas en pacientes con trastornos psiquiátricos como al revés.
Los expertos nos aconsejan en estos casos una fuerte coordinación, de forma que ambos tipos de pacientes puedan beneficiarse de toda la red de atención disponible.
Y el Plan de salud mental, al que usted ha hecho referencia, permitirá establecer guías de derivación entre los profesionales sanitarios y sociales.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Sí, señor conseller.

Precisamente a nosotros nos preocupa el que la Diputación haya dicho que, efectivamente, ese proyecto es para el año 2003.
Lo tienen, además, presupuestado, dicen que tendrá un presupuesto aproximado de unos 2.
000 millones de pesetas.
Ya tenían previsto para este año gastarse, en principio, 600.
000 millones de euros, y después lo han dejado reducido, en una rebaja reciente, a 120.
000.
Pero lo que sí que está claro es que la Diputación tiene intención de ir desmantelando poco a poco las instalaciones de Bétera.

Y nos han preocupado también determinadas declaraciones que ha hecho, en este caso, el portavoz del PP en la Diputación de Valencia en el sentido de que la atención a los enfermos mentales es un servicio impropio de la diputación.
Pues no entendemos nosotros cómo puede decir que es un servicio impropio de la diputación.
Un servicio de atención a enfermos mentales lo puede llevar un ayuntamiento, lo puede llevar la Generalitat, lo puede llevar la diputación provincial y lo puede llevar cualquier institución.
Entonces, decir que es un servicio impropio y que además lo que el Partido Popular pretende para las instalaciones de Bétera es rentabilizar las instalaciones.
.
.
¿Cómo mejor se pueden rentabilizar las instalaciones que dando el tratamiento que les corresponde a las personas que tradicionalmente estaban ocupando esas instalaciones?

La Diputación ya hecho planes, y ha hecho planes incluso al margen de su conselleria.
Porque recientemente dijo que ya tenía vistos dos centros en Castellón, que eran la residencia de Burriana y la residencia de Lledó, tres centros en Valencia ­Aldaia, Carlet y Silla­ y tres centros en Alicante ­Alcoy, La Florida y Torrevieja­, para albergar a parte de las personas de Bétera y, por lo tanto, ir poco a poco vaciando sus instalaciones en base a los recursos que había en la Conselleria de Bienestar Social.

Bien es cierto que usted posteriormente dijo que no tenía conocimiento de ese tema ni que se habían puesto de acuerdo con ustedes, pero lo que sí que es cierto es que la Diputación está haciendo sus gestiones de cara a producir ese desmantelamiento que nosotros entendemos que en ningún caso se podría reproducir.
También lo han intentado en un establecimiento, en la Masía de Barraix, en Estivella, y también ha habido una oposición por parte del ayuntamiento y por parte de las entidades.

Yo creo que en este tema concreto hay unanimidad por parte de los profesionales de servicios sociales de la Diputación de Valencia y del resto de la comunidad, hay unanimidad por parte de los ayuntamientos, hay unanimidad por parte de las asociaciones de familiares de enfermos mentales de que este recurso es necesario y que ahí hay unas instalaciones que podrían rentabilizarse de la forma adecuada.

Allí, en su tiempo, en el año 1993, se invirtieron cerca de 400 millones de pesetas para hacer una remodelación de las instalaciones.
Y aquí tendría que decir que con posterioridad, y una vez acabadas las obras, la excusa que en aquel momento puso el presidente de la Diputación, el señor Tarancón, fue que el gobierno socialista no había presupuestado el equipamiento.
Oiga usted, si están hechas las obras y han costado 500 millones, y lo único que falta es el equipamiento de esos centros, no puede ser una excusa el que falte el equipamiento para que se pongan en marcha los servicios que son necesarios.

Nosotros querríamos pedirle, señor conseller, como responsable, como uno de los responsables de la atención a los enfermos mentales, le pediríamos que intercediera ante la Diputación para que se olvide de esos planes y para que, efectivamente, en coordinación con la Conselleria de Sanidad y en coordinación con la Conselleria de Bienestar Social, se pudiese hacer allí un gran complejo sociosanitario.
Ustedes dijeron, y el presidente lo dijo, que se iba a crear un área sociosanitaria en la Generalitat.
Es el sitio ideal y las instalaciones más adecuadas para poder ser la base de esa área sociosanitaria, en donde se pudiesen implantar programas pioneros en toda España en lo que se refiere a la atención sociosanitaria de los enfermos mentales o de las personas mayores.

Gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor Torres.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Muchas gracias.

Comprendo la preocupación por un tema tan delicado, señor Torres, que usted ha manifestado, pero considero excesivo, y se lo digo con convicción también, adelantarse a unos acontecimientos que todavía no se han producido.

Hoy por hoy no costa en el registro de la Conselleria ninguna comunicación ni oficial ni oficiosa de la Diputación en los términos que usted plantea: el cierre y abandono de las instalaciones de Bétera.
Estamos, pues, hablando de un futurible que no compete a la Conselleria de Bienestar Social, y que yo creo que hay que esperarse a que esto se pueda producir, teniendo en cuenta que yo tampoco tengo la certeza de que eso se pueda producir y compartiendo algunas de las aseveraciones que usted ha señalado respecto de las condiciones que tiene esta infraestructura a la que estamos haciendo referencia.

De todas formas, yo creo que es importante no solamente recordar, como usted ha hecho acertadamente, los cerca de 500 millones de pesetas que se invirtieron por parte de la anterior administración allí, pero yo creo que también hay que tener en cuenta que fue el mismo Partido Socialista quien entre 1986 y 1993 sacó cerca de 400 internos de Bétera, aparte de hacer esta inversión que se hizo cercana a los 500 millones de pesetas.

Si la Diputación de Valencia considera conveniente llevar a cabo un moderno proyecto de ocio en los terrenos en que se encuentra el hospital psiquiátrico desde 1974, en todo caso lo hará de acuerdo con sus competencias, y lo hará me imagino que teniendo en cuenta ese consenso social generalizado del que usted ha hablado y no dándole la espalda al mismo.
Pero la valoración de esta decisión no me corresponde a mí.

E igual que usted pone el acento con el portavoz del Partido Popular, yo no sé cómo puede usted fijarse en lo que ha manifestado el portavoz del Partido Popular acerca de lo que ha dicho y no estar usted tan enterado o haciendo el seguimiento tan puntual de lo que ha dicho el propio portavoz socialista de la Diputación, el señor José Enrique Aguar, que ha sido el promotor de que el estudio técnico para este proyecto de ocio se encargue a una empresa ajena a la propia Diputación.

Hablar en este momento de los graves perjuicios que va a suponer para los enfermos y sus familiares me parece que está absolutamente fuera de contexto.
Es una posición ­de nuevo la misma­ que yo creo que inclina un alarmismo que no está nada justificado.

Y no se preocupe usted, señor Torres, porque lo que compete a la Diputación será objeto de la deliberación correspondiente.
Creo sinceramente que no hay una decisión tomada, y creo que incluso la Diputación, todos los grupos políticos de la Diputación, se han pronunciado por esta posibilidad, que no digo que esté ya decidida, pero que todavía no es un hecho real.

En cualquiera de los casos, yo lo que sí le quiero decir es que desde el año 1995 el Gobierno Valenciano está llevando una política de crecimiento constante en la disposición de plazas para los enfermos mentales.
La previsión futura es crecer de manera exponencial, dado el crónico déficit de centros para estos pacientes.
Y le quiero especificar algunos recursos concretos.
En centros de rehabilitación e inserción social, las 622 plazas actuales de la Conselleria se verán incrementadas con 980.
En centros específicos para enfermos mentales, pasaremos de las 258 plazas actuales a 480.

Las posibilidades de los enfermos mentales en nuestra comunidad, sin ser todavía óptimas, es innegable que se han ampliado espectacularmente en los últimos años.
Y le puedo afirmar, sin ningún tipo de rubor, que se partía de una situación de un déficit muy lamentable.
Yo le he dicho las plazas que en estos momentos tenemos, pero en el año 1996 sólo existían 46 plazas de la Generalitat para enfermos crónicos.
En los presupuestos para este año 2002 se han consignado más de 5.
300.
000 euros, casi 900 millones de pesetas.
Casi 3 millones de euros para prestaciones económicas, que, como usted sabe muy bien, son una buena alternativa al internamiento en centros públicos.

Sinceramente, creo que se está trabajando bien en este tema, y que si llegado el caso los pacientes del hospital de Bétera tienen que ser trasladados, cosa que yo no sé, sin duda van a tener todas sus necesidades perfectamente cubiertas con las previsiones que están hechas desde la Conselleria de Bienestar Social.

 

 

 

 

***Preguntes números 998/02, 999/02, 1.
000/02 i 1.
001/02, al conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre un centre de reeducació de menors, que formula el diputat Antonio Torres Salvador del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 148).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continuem amb les preguntes de l'il·lustre diputat senyor Torres, de la 998 a la 1001, les dos incloses.

Té la paraula.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señor presidente.

Voy a pasar al último grupo de preguntas, que van referidas a la construcción ­y que había hecho mención anteriormente­, a la construcción de un centro de reeducación de menores en la provincia de Valencia, y que apareció en una línea nominativa del presupuesto del año 2001 por un importe de 162 millones de pesetas.

Dado que durante el año 2001 no llegó a ejecutarse ese presupuesto, querríamos saber, en primer lugar, qué tipo de dificultades han impedido que se pudiera poner en marcha el citado proyecto de construcción de un centro de reeducación de menores con problemas psiquiátricos.
En segundo lugar, qué gestiones ha realizado la Conselleria con los ayuntamientos o mancomunidades de la provincia de Valencia de cara a conseguir los terrenos para la instalación de este tipo de centro.
En tercer lugar, si dispone o disponía en ese momento la Generalitat Valenciana de terrenos en la provincia de Valencia para la construcción de este centro.
Y en último lugar, si la conselleria de Bienestar Social había contemplado la posibilidad de poder ejecutar este proyecto a través de alguna de las fundaciones existentes en la Comunidad Valenciana y que disponen de terrenos para poder albergar una instalación de este tipo.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor Torres, me pregunta usted por las circunstancias en que se ha desarrollado el proyecto de convenio que tenía previsto suscribir la Conselleria de Bienestar Social con la Fundación O'Belen para la financiación de los gastos de funcionamiento en un centro de reeducación de menores, así como la financiación del programa socioeducativo de dicho centro.

Usted sabe que en los presupuestos para el año 2001 se consignaba ­usted lo ha destacado­ una línea de subvención nominativa en el capítulo IV de los presupuestos dentro del programa presupuestario de la Dirección General de la Familia, Menor y adopciones, destinado a la financiación de los gastos de funcionamiento de un centro terapéutico de menores que sería gestionado por la Fundación O'Belen y que la dotación inicial era de 142 millones de pesetas aproximadamente.

Lo primero que quiero puntualizarle, por tanto, es que no se trata de un centro de reeducación, como usted expresaba en el enunciado de su pregunta.
Se trata de un centro para menores de protección que presentan problemas conductuales.
Y aclarado esto, usted me pregunta sobre cuatro gestiones que son las siguientes: ¿Qué tipo de dificultades han impedido la puesta en marcha del proyecto?
¿Qué gestiones ha realizado la Conselleria de Bienestar Social con corporaciones locales para la ejecución del centro de menores?
Si disponemos de terrenos para realizar este proyecto y si contemplamos la posibilidad de ejecutar el proyecto a través de alguna otra fundación considerando el alto número de fundaciones inactivas.
Paso a responderle a cada una de las cuestiones planteadas.

En cuanto a la primera pregunta le pondré previamente en antecedentes.
Durante el año 2000 la Conselleria de Bienestar Social mantuvo conversaciones con diversas instituciones sociales para buscar equipamientos y recursos futuros.
Esta es una tarea habitual en la Conselleria, pues entendemos que de una parte hay que dinamizar las fórmulas de colaboración de la iniciativa social y, de otro lado, hay que planificar recursos para atender las necesidades futuras.
Y esto en el año 2000 era especialmente necesario en el ámbito del menor, ya que estaba próxima a entrar en vigor la Ley orgánica de responsabilidad penal del menor.

Y le señalo esto porque la Fundación O'Belen, muy vinculada al tema de la atención al menor, es titular de un centro en Godella dedicado a tareas formativas y que había sido utilizado hasta entonces como albergue para jóvenes en períodos vacacionales.
La fundación planteó la posibilidad de que la Conselleria de Bienestar Social suscribiese un convenio que reorientase el centro hacia la protección de menores con problemas de conducta.
Nos movíamos, en cuanto al número, dentro de la horquilla entre el 15 y 20 menores de protección.
Tal propuesta nos pareció razonable, y entendimos que la Fundación O'Belen ofrecía garantías en orden a posibilitar la gestión futura del centro, de modo que se proyectó que la concreción material del nuevo centro tuviese lugar durante el año 2001, y así se previó en los presupuestos de este ejercicio incorporando la línea por importe aproximado de 142 millones de pesetas.
Estos son los antecedentes que entiendo es importante que se conozcan.

Y me pregunta usted por las dificultades surgidas.
Las dificultades que han impedido la puesta en marcha del proyecto se reducen a una: la negativa sistemática de todos los ayuntamientos a ubicar dentro de su término municipal un centro de estas características.
Le dije que el centro se proyectó inicialmente en el término municipal de Godella, y cuando se consultó a dicho ayuntamiento se obtuvo como respuesta la negativa a otorgar licencia de obra y de actividad, lo que suponía claramente frustrar el proyecto.
Este es, señor Torres, uno de los problemas con que se enfrenta el sistema de los servicios sociales a la hora de crear nuevos recursos, sobre todo cuando se trata de recursos duros vinculados a temas de inserción social.
Usted, además, sabe por propia experiencia que es difícil, si no imposible, sustraerse a la negativa municipal a expedir las correspondientes licencias y, en todo caso, las posibilidades de litigar contra esas decisiones llevarían procedimientos contenciosos que podrían extenderse durante años, y eso, cuando se trata de dar respuestas rápidas a las necesidades sociales, es insostenible.

Sin embargo, aquí hay que decir que en el caso de esta línea de subvención contábamos con una ventaja, y es que la descripción presupuestaria de la línea no determinaba la población en la que debía ubicarse el centro.
Por ello, durante el primer trimestre del ejercicio 2001 se hicieron gestiones para buscar una ubicación alternativa al centro.
Y aquí tengo que decir, además, que la fundación estaba dispuesta a comprar un centro si es que encontraba una ubicación viable, unos terrenos.
Sin embargo, y con ello contesto a su segunda pregunta, tanto la fundación como la conselleria de Bienestar Social nos encontramos con idénticos problemas, es decir, negativa sistemática a conceder licencia de obras ni licencia de actividad.

Por eso, cuando usted me pregunta por las gestiones efectuadas yo le diré que la Conselleria intentó encontrar lugares en un buen número de ayuntamientos, y por parte de la fundación se encomendó a una persona la búsqueda de ubicaciones y la negociación con corporaciones locales.
Yo tengo constancia, al menos, de 39 municipios de la provincia de Valencia en los que se intentó infructuosamente la puesta en funcionamiento del centro de protección.
Al final de este proceso se reunieron los representantes de la fundación y los de la Conselleria de Bienestar Social, y de alguna manera levantaron alta de la imposibilidad de hacer frente en el momento presente a dicho proyecto.
A resultas de ello, la Fundación O'Belen presentó escrito de renuncia a la subvención prevista en el convenio para el ejercicio 2001 y se tramitó ante la Conselleria de Economía, Hacienda y Empleo la anulación de la línea de subvención a la que me he referido.

En su tercera pregunta se interesa usted, señor Torres, acerca de si la Conselleria tiene terrenos para realizar el proyecto.
La respuesta es, como ya le dije, que en el año 2001 teníamos unos terrenos de la fundación dentro del municipio de Godella que dedicaba a albergue juvenil, y que, según nos informó nuestra oficina técnica, eran aptos para el fin propuesto, esto es, una residencia para menores de protección.
Lógicamente, cuando se promovió una línea nominativa se hizo sobre la base de las disponibilidades jurídica y física de los terrenos y, como ya le he dicho, cuando se mostró inviable el proyecto se intentaron encontrar otros terrenos.
Y terrenos claro que los hay.
Hay terrenos aptos desde el punto de vista técnico y también desde el punto de vista urbanístico, pero sin la colaboración de los ayuntamientos o del ayuntamiento respectivo es imposible materializar esto.
Y esto me lleva a la última pregunta.

Me pregunta si hemos pensado en la posibilidad de ejecutar el proyecto a través de otra fundación.
Usted se refiere, como dice en su escrito, a las cerca de 137 fundaciones benéfico-asistenciales que se hallan inactivas.
Yo le respondo que no tenemos esa idea.
La respuesta tiene sentido en tiempo pasado y no actualmente, cuando la línea de subvención fue objeto de anulación.
Lo que le digo es que a fecha de abril o mayo de 2001 no nos planteamos acudir a una fundación inactiva para ejecutar el proyecto.
Parece claro que si una fundación en plena actividad no ha sido capaz de sacarlo adelante, menos aún una que está inactiva.
Además, hay una segunda razón.
Los obstáculos para la ejecución del proyecto no estaban en la fundación sino en los ayuntamientos que debían dar licencia para el centro.
No tenía sentido, pues, cambiar de entidad colaboradora.
Además, a mitad del ejercicio era prácticamente imposible subrogar activamente la subvención.
En definitiva, la renuncia y la consiguiente anulación fueron la actuación contable y gestora responsable.

Y quiero finalizar poniendo una nota positiva.
El 8 de julio pasado se suscribió un convenio con la Fundación O'Belen, con cargo al capítulo II, para convertir la residencia comarcal Baix Maestrat, de Vinaròs, en un centro de protección para menores con problemas de conducta, para 15 menores.
El coste de cada plaza es de 156,26 euros/ día, y el convenio comprende la financiación de la gestión del centro desde el 1 de julio hasta el 31 de diciembre de 2002.
Así que, como le estoy exponiendo, desde otra perspectiva gestora el proyecto inicial ha sido retomado y está en estos momentos muy bien concretado.

Muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias.

Señor diputado.
*(Pausa)* Señor diputado, un momento, por favor, porque por lo visto hay un problema técnico.
*(Remors)*

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Señor conseller.

Como le decía antes, esta pregunta tenía en cierta forma una relación con el tema del complejo sociosanitario de Bétera.
Es decir, es muy difícil encontrar solares para albergar instalaciones en donde se trata a personas que tienen algún tipo de problemas.
Por eso nos parece de todo punto inapropiado el que la Diputación pretenda desmantelar el complejo de Bétera.
Me gustaría que usted le transmitiera al presidente de la Diputación Provincial efectivamente las grandísimas dificultades que hay para albergar determinadas instalaciones en algunos municipios, y que, por lo tanto, ya que hay uno y que nadie protesta, porque además siempre ha estado ahí, que se pudiese mantener a lo largo de lo siglos.

Efectivamente, dice usted que ha habido dificultades por parte de muchos municipios en aceptar el que pueda haber un centro de esas características en su término municipal.
Mire, usted, eso ha pasado siempre.
En Vinaròs se hizo la residencia a la que usted ha hecho mención, la residencia comarcal de menores, con gran oposición de los vecinos en su momento; también en Gandía, que se hizo la residencia comarcal del menor y hubo una gran oposición vecinal y del propio ayuntamiento a la instalación de esa residencia; también en Alicante, también en Elche, también en Castellón y también en Aldaya.

¿Qué es lo que hicieron los gestores de la Conselleria en aquel entonces?
Pues dirigirse a los ayuntamientos, negociar con los ayuntamientos, dar la cara en reuniones con asociaciones de vecinos explicándoles en qué consistía el proyecto.
Y, ¿sabe usted lo que nos dijeron en la mayoría de los sitios?
"Es que nosotros aquí no tenemos un centro social.
Entonces, no tenemos un centro social ¿y nos van a poner ahora un centro menores?
" Solución: pues, oiga usted, hay que poner un centro social también en ese pueblo.

Entonces, el señor director general del Menor de esta comunidad tiene la obligación de, cuando ve que hay dificultades para poder instalar un centro en un sitio, pues tomar él las riendas del asunto, acudir a los municipios, negociar con los municipios, hablar con los vecinos y tratar de convencerlos para que un centro de estas características se pueda instalar, porque al final, si se les explica bien y se les lleva incluso a que vean otras instalaciones que pueda tener la propia Conselleria, la gente al final acaba aceptando ese tipo de recursos.
Pero, claro, si no hace nada, si se deja que sea una entidad la que se dedique a hacer eso, pues difícilmente podrá tener garantías de éxito el proyecto.
Por eso nosotros pensamos que ahí el director general es una de las personas que tendría que implicarse en el futuro, porque faltan todavía más centros y habrá también dificultades y, por lo tanto, tendrá que implicarse directamente en ese centro.

Cuando yo le preguntaba por el tema de las fundaciones me refería a que la propia Conselleria.
.
.
En este momento creo que están transferidas a otra conselleria, pero la Conselleria es la que tiene el patronato, el protectorado sobre determinadas fundaciones que ya no cumplen fines pero que sí que tienen edificios y terrenos.
Me estaba refiriendo a eso, no que se le dé a una fundación benéfico-asistencial, sino que la propia Conselleria pudiese coger el patrimonio de esas fundaciones, porque esas fundaciones en alguno de los casos están destinadas a la protección de menores, y tienen terrenos en la ciudad de Valencia y en las ciudades de los alrededores de Valencia, tienen terrenos propios; en algunos casos están dedicados a la agricultura y en otros casos están sin explotar.

Y, por lo tanto, esos miles de metros que están improductivos en este momento y que no están desempeñando ninguna función ni están cumpliendo los fines para los que en su día los que los legaron los dieron, pues esos terrenos podrían perfectamente utilizarse sin coste económico alguno para la Conselleria.
Porque al fin y al cabo lo que se está haciendo es que se cumplan los fines a los que estaban obligadas esas fundaciones y que, por circunstancias de la vida o porque no han sabido funcionar adecuadamente, se han disuelto los patronatos, se ha tenido que hacer cargo la propia Administración, que para eso nos fueron transferidas todas las fundaciones, tanto las que estaban activas y en funcionamiento como las que estaban inactivas.
Y por lo tanto, ahí habría una cantidad importante de terrenos de los que podría echarse mano.
Y en ese sentido es en el que se lo decía.

Nos preocupa, además, señor conseller, que se haya instalado este servicio en la residencia comarcal del Baix Maestrat.
Y nos preocupa porque esa era una residencia comarcal de protección de menores, y no con problemas especiales, sino de protección de menores.
Si se procede al cierre de la residencia comarcal de Monteolivete y si se procede al cierre de la residencia del Baix Maestrat, pues ahí había internados unos menores que requieren de un tratamiento específico.

Y, por lo tanto, nosotros creemos que la solución no es ir reconvirtiendo los centros y pasar los centros de protección a centros de reforma o a centros de protección con menores que tengan algún tipo de problemática, sino que lo normal es mantener la red de protección, que es necesaria en este momento en los términos en que estaba diseñada, y también incrementar los recursos mediante los nuevos centros especializados que se necesiten.
Pero en ningún caso pensamos que la solución sea cerrar un centro para abrir otro.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller.
*(S'interromp la gravació)* Intente-ho, senyor conseller i, si no.
.
.
*(Remors)* És que hi ha un problema tècnic, i com vostés coneixen molt bé, el Reglament impedix que entre ningú al Ple o he de suspendre'l.
Mentres mos puguem arreglar, continuarem amb les preguntes, i si no, suspendrem el Ple.

Gràcies.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Moltes gràcies.
Anem a procurar que la tècnica no mos desborde.

Señor Torres, mire, yo voy a reiterarle al presidente de la Diputación algunas de las cuestiones que usted ha suscitado aquí en su intervención porque, de verdad, en algunos puntos coincido con algunas de las cuestiones que usted ha señalado.

Pero, en lo otro le tengo que decir que estoy en profundo desacuerdo con lo que usted ha manifestado aquí.
Yo creo que usted habla muy alegremente de cómo mantener una red que la verdad es que nos hubiera gustado a nosotros encontrarnos con una red asistencial de estas características y no haberla empezado de cero.

Después, decirle que claro que nosotros no tenemos el problema que usted detectaba que tenían ustedes cuando iban a los pueblos y entonces las asociaciones y las organizaciones les planteaban que no querían discutir esto porque les faltaba un centro social.
Hoy, afortunadamente, allá donde vamos se nos acoge bien y tenemos centros sociales, ya no se quejan de esto porque hay centros sociales.
El problema es cuando tenemos un edificio que reúne todas las características, como Godella, y el alcalde, cuyo signo político usted sabe cuál es, se niega, incluso allí, a pesar de que en este caso ese pueblo no tiene falta de dotaciones sociales.
Ese es el problema.
Y usted sabe que frente a eso, sean de un color o sean de otro, si un alcalde se niega a darte la licencia, pues no se puede dar.

Y nosotros hemos solucionado esto de la forma que hemos creído que garantizábamos la asistencia a los usuarios.
Y en el tema de lo del Baix Maestrat y de Vinarós concretamente le puedo adelantar, además, que vamos a pasar a estas personas que están allí a pisos, porque creemos que de estar forma incluso estamos más cerca de las previsiones que contempla la Ley del menor y les damos una asistencia más propia de la atención que estos menores se merecen.

Es decir, que de momento hemos conseguido que estas personas estén perfectamente atendidas, que vamos a intentar mejorar para que estemos cada vez más dentro de la idea, de la razón y del sentido que tenía la Ley del menor, y que, desde luego, en ningún momento ha habido ninguna desatención hacia aquellas personas que lo necesitaran, con independencia de los problemas concretos que hemos tenido nosotros, que ustedes tuvieron y que seguramente todavía va a pasar mucho tiempo hasta que se prime por parte de los municipios, en lo que es competencia de los municipios, el defender los intereses de estos colectivos antes que tener en cuenta algunas otras cuestiones que yo creo que expresan una cortedad de miras en lo que son las políticas sociales.

 

 

 

***Preguntes números 1.
203/02, 1.
204/02, 1.
205/02 i 1.
206/02, al conseller de Benestar, Social, senyor Rafael Blasco Castany, sobre la gestió del centre Pi i Margal de Godella, que formula la diputada Nuria Espí de Navas del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 153).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continuem amb la pregunta 1.
203 a la 1.
206, de la il·lustre diputada Nuria Espí de Navas.

Té la paraula.

**La senyora Espí de Navas:**

 

Buenas tardes, señor conseller.

La pregunta, aunque ya lejos del tiempo, porque realmente fue en el mes de abril cuanto aconteció el hecho que nos motivó fundamentalmente a efectuar estas preguntas, sigue teniendo todo el interés, y sigue teniendo todo el interés porque estamos profundamente preocupados desde el principio, desde cuando se iba a empezar a aplicar la Ley del menor en esta comunidad, de en qué situación se encuentran los centros y en qué situación se encuentra nuestra comunidad, como el conjunto de comunidades del Estado español, que ha sido sobradamente demostrado de la falta de recursos, y ahora ya lo ha dicho hasta el Defensor del Pueblo que las comunidades no están preparadas.
El Defensor del Pueblo lo ha dicho, pero aquí el conseller de Administra-ciones Públicas, el señor Cepeda, le decía a nuestra compañera Pepa Andrés que estábamos en primer lugar de salida para aplicar la Ley del menor.
Y a usted no le quiero recordar el debate que tuvo con el señor Torres en el mismo sentido con respecto a la aplicación de esa ley.

Tenemos curiosidad de saber por qué se adjudica y cómo se adjudica a Diagrama el centro, y qué procedimientos utilizó para la contratación de esa entidad en el centro Pi y Margall de Godella; si finalmente ha salido a concurso y se va a dar por una gestión regular, si la licitación será pública, si van a poder concurrir otras empresas, porque se usurpó esa posibilidad, según nuestro criterio, porque no había ni expediente de licitación en el momento que aconteció algo que luego, y en función de su respuesta, tendremos la oportunidad de comentar.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias.

Señor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Me pregunta usted, señora Espí, por el centro de menores Pi y Margall, y lo hacía mediante cuatro preguntas que, por su estrecha relación, voy a intentar contestarle en conjunto, con independencia de que después de su intervención podamos puntualizar alguna cosa más, como usted ha señalado.

Estamos hablando, por lo tanto, de la apertura de un centro terapéutico de los que prevé la Ley orgánica de responsabilidad penal del menor.
Este centro se crea en respuesta a una petición judicial basada en que necesitamos en la Comunidad Valenciana un centro de régimen cerrado para menores afectados por enfermedad mental y toxicomanías.
Y en este sentido usted pregunta, en primer lugar, por el procedimiento contractual utilizado.

Hemos de tener en cuenta que nos encontramos ante un centro nuevo, según la Ley de responsabilidad penal del menor.
Los servicios de la Conselleria y también los órganos judiciales estimaron que era necesario proceder con carácter inmediato a habilitar un centro que se adaptase a estas características especiales.
Por ello, la fórmula más rápida y adecuada era la tramitación prevista en el artículo 72 del texto refundido de la Ley de contratos de las administraciones públicas.
Éste establece un mecanismo que faculta a la Administración para agilizar todos los trámites administrativos, y se actúa con rapidez para dar respuesta ágil a un servicio.
En este caso, la situación de urgencia era tan palpable que había sido apreciada por los propios jueces de menores de la Comunidad Valenciana.
Y así consta en un escrito del magistrado decano de Valencia, que traslada la apreciación de la junta de jueces de menores y que está, si usted quiere, a su entera disposición, señora Espí.
Nos proponían acelerar las actuaciones por una razón muy sencilla: se veían en la necesidad de decretar medidas de internamiento para jóvenes con problemas mentales.
Y esto es lo que hemos hecho.

En relación a qué empresas presentaron ofertas para la gestión de dicho centro, la segunda pregunta, que es ésta, se refiere a las empresas que se presentaron o que ofertaron propuestas de gestión.
De acuerdo con la ley que le he mencionado, esta ley, este precepto, esta norma jurídica, no obliga a convocar a distintas empresas, sino únicamente a establecer unas determinadas garantías que permitan cumplir las condiciones de la contraprestación contractual de forma eficiente y rápida por una empresa solvente.
Y en este sentido, y con la justificación antes dicha, la Conselleria actuó con absoluta diligencia.
Y esto me lleva a la preocupación que usted manifiesta con respecto al futuro de la gestión del centro con sus dos restantes preguntas.

El centro Pi y Margall fue objeto de una contratación porque los jueces exigían la disponibilidad inmediata de plazas de estas características para los menores a quienes se les decretaba este tipo de internamiento, como ya le he dicho.
La vigencia del contrato en el tiempo era hasta el 31 de agosto, y el importe por el que se concedió esta contrata fue de 638.
000 euros.

En estos momentos en que la primera necesidad está cubierta, pues los juzgados de menores ya disponen de este recurso adicional, hemos optado por dotar de estabilidad el funcionamiento del centro.
Está gestionado mediante el sistema de colaboración entre la Generalitat Valenciana y una fundación, lo que significa una organización de fuerte arraigo social y carente de finalidad lucrativa.
El pasado 29 de junio se firmó un convenio entre la Conselleria de Bienestar Social y la Fundación Diagrama para que, durante este ejercicio de 2002, las medidas de internamiento que los jueces de menores decreten puedan ser desarrolladas en el centro terapéutico de Burjasot.
Y no olvidemos que la relevancia de este centro de reeducación es fundamental.
Se trata del primer y único centro en España que se destina a jóvenes con problemas de salud mental a los que se une un perfil de adicción a distintas drogas.

De esta forma hemos cumplido con uno de los objetivos más difíciles de cumplir que establece la Ley orgánica 5/2000, de responsabilidad penal del menor, y que, como le digo, a pesar de las circunstancias que han concurrido, es el único centro de España que se destina a jóvenes con este tipo de problemas.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor conseller.

Señora diputada.

**La senyora Espí de Navas:**

 

Señor conseller.

Desde luego, nosotros no estaríamos jamás en contra del procedimiento ni del artículo 79 en caso de urgencia, pero aquí estamos hablando de una ley que fue prorrogada un año y que ustedes, como conselleria, manifestaban de nuestra capacidad manifiesta para la aplicación de la ley.
Por tanto, la urgencia no cabe, señor conseller.
De ahí nuestro asombro, de ahí nuestro asombro porque precisamente le está dando una característica al centro Pi y Margall que, a nuestro juicio, no tiene.
Y la precipitación les ha llevado, además, a dar la gestión a Diagrama, que aunque es verdad que ha actuado en múltiples comunidades autónomas, de otras ha sido expulsada por el trato que ha dado a determinadas personas en centros de situaciones similares, de situaciones similares.

Y hablamos e hicimos estas preguntas condicionados.
Sabemos lo que dice la Ley del menor de estos centros, ustedes tienen la obligación de tener estos centros.
.
.
, no ustedes, todas las comunidades del Estado español, todas las comunidades del Estado español tienen obligación de tener centros que atiendan a estas personas con problemas de salud mental o de drogadicción.
Pero el sábado 20 de abril, un caso de un ingreso de 19 años, de un ciudadano que había salido de Picasent, de Picasent pasó al centro de Castellón y de Castellón pasó al centro de Godella, donde falleció, aún no sabemos si de una sobredosis si de un error en la medicación, y, desde luego, el médico no estaba presente en el centro.
Y a día de hoy los servicios médicos no tienen las 24 horas de funcionamiento en el centro.
Y a día de hoy el centro no tiene el gabinete psicológico que debería tener, según mandata la propia Ley del menor, y eso me parece grave, señor conseller.

Y es verdad que es falta de recursos, pero si es falta de recursos, el papel de la Conselleria, la suya, y la Administra-ción, en este caso, la de Justicia, la del señor Cepeda, deberían de haber pedido, como hicieron otras comunidades autónomas, una nueva moratoria por incapacidad para aplicación de la ley, porque a nosotros sí que nos preocupa lo que haya podido pasar a una persona de 19 años profundamente enferma, enferma, una persona con un problema de adicción seria, con un perfil violento, que eso significaba que tenía que estar encerrado, y que murió, desde luego, encerrado, y en una situación creo que bastante lamentable.

Y es verdad que esos casos se pueden dar, ¡claro que sí!
Aquí no se está acusando a nadie.
De lo que se acusa es de la falta del recurso y de no tener los recursos en condiciones, y ahí sí que hay responsabilidad política, señor conseller, hay responsabilidad política.
Y, lamentablemente, cuando estos casos se refieren a personas que entran dentro de lo que entre la ciudadanía es exclusión social, o aquellos que tienen menos voz, o aquellos que tienen menos posibilidad de reivindicar estar en unas condiciones que la propia ley ampara que tengan y que no tienen, desde luego, pensamos que este es el foro donde debemos debatirlo.

Y pensamos que hay que reflexionar, que hay que hacer menos afirmaciones en el sentido de lo estupendo y lo bien que lo va a hacer la comunidad, que es una cuestión a que nos tienen muy acostumbrados, de que aquí todo lo podemos aplicar y somos pioneros.
.
.
Quizá mejor nos hubiera ido exigir al Gobierno central que nos diera medios y recursos para poder aplicar la Ley del menor y para exigir una aplicación en condiciones.
No tener que correr, porque tuvieron un año.
.
.
Vuelvo a repetir, la ley, les recuerdo que es la Ley 5/2000, y que se empezó a aplicar en enero del año 2001, lo sabe tan bien como yo, tan bien como yo.

¡Y claro que los jueces reivindican espacios donde poder tener a menores que la ley ampara y que no había otro sitio que Picasent para tener en esta comunidad!
¡Claro que lo dice!
Y Villena, también en Villena habían algunos casos que mejor no mencionar.
Aquí, lo que hay que hacer es aplicar la ley en condiciones y, desde luego, la fórmula, creo que no ha sido correctamente utilizada por parte de su conselleria, y en este caso, también entraría Administraciones Pú-blicas, pero no es a quien va dirigida la pregunta.

Por tanto, no había ninguna urgencia, y lo tenían que hacer en condiciones, y aun así volvemos a instar a la Conselleria y, desde luego, hay más preguntas después de estas y también hay una petición de comparecencia, porque instamos a que la Ley del menor se cumpla en condiciones, y que las personas que ingresen con patologías como la de este ciudadano, que tuvo una lamentable situación que le llevó a su propia muerte, no vuelvan a ocurrir en esta comunidad.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Mire, señora Espí, desde la posición más alejada de la autocomplacencia y desde la posición más alejada de pensar que en temas de políticas sociales y, en este caso, de recursos asistenciales, estemos en una posición óptima.

Yo creo que usted y su grupo lo tienen muy complicado para poder justificar esa posición que vienen reiteradamente manifestando, creyendo que pueden generar ustedes una cierta alarma social acerca de las previsiones y el cumplimiento de la Ley del menor.
Yo sé que ustedes tenían pensado que esto iba a suponer un gran desastre y que iba a significar un gran caos a la hora de poner en marcha los mecanismos, los objetivos y las conclusiones que se desprendían de la Ley del menor, y ustedes se encuentran con la circunstancia desagradable para ustedes de que todos sus pronósticos han demostrado que han sido un fracaso, tanto en la apreciación como en la propia concreción de los mismos.

Esto es algo que a mí me va a resultar seguramente muy difícil o imposible de hacerles variar a ustedes ese criterio.
Creo que ustedes se equivocan con esa posición, que, además, ni es seguida, ni es real, ni es constatable, ni siquiera las entidades y las personas directamente vinculadas a ellos participan de ese criterio.
Ustedes están en su derecho de querer utilizar demagógicamente muchas cuestiones, y yo voy a procurar decirles que este gobierno está haciendo el mayor esfuerzo que se ha hecho en esta comunidad, en el caso que nos afecta, del cumplimiento de la Ley del menor.
En algunos casos incluso referidos al centro de que usted está hablando, le vuelvo a significar que no existe en toda España un centro de estas características, para que usted piense si en otras latitudes de España pueden haber avanzado más que nosotros a este respecto.

Y, en tercer lugar, le tengo que decir que hemos actuado siempre de común acuerdo.
Este centro nos lo plantearon en el mes de febrero las instancias judiciales y en el mes de marzo está habilitado.
Yo sé que a ustedes esto les hace polvo, porque, claro, ustedes lo que quisieran es que aquí les reconociéramos que es que no tenemos capacidad, yo ya lo sé.
Pero, bueno, eso les va a acompañar a ustedes durante muchísimo tiempo.

Y me va ustedes a permitir que no le haga ninguna referencia, porque ha sido usted contradictoria en su expresión, en relación al desagradable accidente mortal de una persona de esas características, sobre todo, por respecto a que eso está bajo secreto del sumario, y me parece absolutamente improcedente intentar alentar alrededor de ese caso desgraciado cualquier tipo de aseveración o de juicio, hasta tanto no se complete la investigación y el procedimiento judicial que está en marcha.

 

 

 

***Preguntes números 702/02, 703/02 i 704/02 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre problemes de transport sanitari a la subcomarca la Foia de Castalla, que formula el diputat Josep Albert Mestre i Moltó, del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 144).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Iniciem el torn de preguntes de control al conseller de Sanitat, que les inícia l'il·lustre diputat Josep Albert Mestre, la 702, 703 i la 704.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller de Sanitat.

Aquestes tres preguntes van relacionades amb el tema del transport sanitari de l'àrea 14, i, a més a més, d'una de les zones d'aquesta àrea 14, com és la que fa referència a la zona d'Ibi, Castalla i Onil.
Una situació que es pot caracteritzar de força problemàtica per la insuficiència d'aquest transport, per l'incompliment de les clàusules de l'empresa adjudicatària del transport sanitari, que agreuja la situació especialment a una zona que té unes determinades característiques geogràfiques, demogràfiques i econòmiques.

Per tant, les preguntes que jo li formule són les següents.
En primer lloc, quins mitjans de transport té contractats la Conselleria per a cobrir l'àrea de salut 14?
Segona, en la subcomarca de la Foia, quin tipus de transport sanitari té contractat la Conselleria?
I, tercera, quines raons justifiquen que la Conselleria, essent coneixedora que és la seua responsabilitat, permeta que l'Ajuntament d'Ibi haja de convenir amb una ONG creada expressament per a completar i reforçar el servei de transport sanitari d'aquesta subcomarca dintre d'aquesta zona, repetixc, dintre de l'àrea 14?

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Com molt bé sap la seua senyoria, la Conselleria de Sanitat ha dut a cap en estos últims anys l'extensió de nous servicis d'assistència urgent extrahospitalària a tota la població de la comunitat.
D'eixa manera, en l'actualitat comptem amb tres centres d'informació i coordinació d'urgències, tres Cicu, i 36 Samu, el que són servicis d'ajuda mèdica urgent.

Quant a la primera pregunta que vosté me formulava, m'agradaria dir-li que en la província d'Alacant n'hi ha en estos moments 14 Samu, i, concretament, en l'àrea 14 se disposa d'un unitat Samu amb base en Alcoi des de desembre de l'any 1999.
A més, la Conselleria de Sanitat té concertat, com sabrà, el transport sanitari no assistit.
Aixina, en el concurs 2/2000 resultà adjudicatària l'empresa que actualment està prestant este servici sanitari i que compta en estos moments amb 12 vehicles.

Per altre costat, assenyalar-li que la gestió i coordinació permanent de l'assistència urgent hospitalària en l'àmbit de la província d'Alacant és portada pel Cicu, i basant-se en la gravetat de cada cridada, té la disponibilitat de recursos sanitaris a la distància del lloc de l'emergència.
Com ja he indicat en nombroses ocasions en esta Cambra, la base de les unitats Samu sols té importància a efectes logístics, és a dir, per a subministrament de material, canvis de torn de personal, etcètera, donat que estes unitats són gestionades i coordinades exclusivament pels centres d'informació i coordinació d'urgències de cada província en funció de les necessitats assistencials.

Quant a la segon qüestió, vull informar-lo que durant el passat any 2001 les emergències que tingueren a l'àrea de salut 14 en la Foia de Castalla foren ateses, majoritàriament, per les unitats Samu amb base en Alcoi i Villena, però també amb unitats Samu d'altres bases, aixina com per les ambulàncies concertades.

I preguntava vosté, com a última qüestió, si qualsevol ajuntament podia establir un dispositiu d'assistència complementari com a reforç a l'existent.
Jo li he de dir que qualsevol ajuntament pot tindre qualsevol dispositiu complementari, reforçant l'existent, sempre i quan eixe servici complixca els requisits administratius i sanitaris corresponents.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

 

**El senyor Mestre i Moltó:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, és de ressò generalitzat en la zona, per proclames, denúncies de ciutadans o ciutadanes, que el transport sanitari, tant pel que fa al Samu com pel que fa a l'empresa concessionària, és rotundament negatiu, rotundament escàs, rotundament insuficient i mancat de les condicions més adequades, aquest servei.

Jo voldria dir-li com a.
.
.
no és anècdota, sinó un fet que darrere d'un altre fet, pel que fa al Samu, en primer lloc, doncs, convertix el fenomen en categoria, com es va plantejar un problema d'accident no fa molt en Alcoi.
Perquè nosaltres, els de la comarca, els alcoians, etcètera, el que venim a demanar és constatar que és insuficient una unitat de Samu per a tota l'àrea 14 i que en necessitaríem una altra, tenint en compte estes condicions que jo li he dit.

Vaig a contar-li, torne a repetir, este fet: no fa molt, el 20 de maig de 2002, hi ha una comunicació d'accident a Alcoi, a les 8:30 hores.
A les 8:35 es presenten els agents de policia, a un minut o dos de les 8:35 apareix pel lloc, després de prestar un servici, una ambulància de l'empresa Ambumed, amb dos membres en caràcter de conductor portalliteres i no exclusivament professionals sanitaris.
A les 8:37 es rep informació que el servei del Samu es troba en Ibi atenent una malalta i és impossible el desplaçament al lloc de l'accident.
Com a conseqüència d'açò, l'oficial de policia se n'ha d'anar a la residència a vore si troba allí algun personal sanitari.
No el troba.
Al final el trasllat de la usuària es produïx per Ambumed a les 8:55 i a les 9:15 es presenta una unitat del Samu.

Esta circumstància, que es reflectix en este accident, es repetix constantment, torne a insistir-li, senyor conseller, en la nostra comarca.
I pel que fa al servei que vosté ha esmentat de l'empresa concessionària del transport no assistit, mire, senyor conseller, tot açò, senyor conseller, perquè veja que no parle per boca foradada, que diem en el meu poble, sinó amb proves objectives, tot denúncies d'usuaris que es veuen afectats per un mal servei d'aquesta empresa concessionària: "El día 20 de julio de 2001 fui recogida para consulta en la ciudad sanitaria La Fe a las 9,30 horas, comunicando la petición de la ambulancia, ésta me recogió a las 7,10, desplazándose por Alcoy y esperándose hasta las 9,30 en el Hospital Verge dels Lliris, con lo que llegamos a La Fe a las 10,30, con el pertinente perjuicio que me causó, ya que perdí la consulta y me atendieron a las 14,30 horas de una forma poco propicia para el horario".

Una altra denúncia: "no me recogieron a la hora por parte de Ambumed, estuve esperándome dos horas".
Una altra denúncia: "que el servicio de la empresa de Ambumed es lamentablemente penoso.
Para el 17 de diciembre de 2001 quedando en el acuerdo que me recogieran a las 6,15 en mi domicilio, me llamaron el día antes para decirme que sería a las 6,30.
Pero tuve que llamar yo por teléfono a las 6,50 ese día ya que todavía no habían pasado a recogerme".
Una altra denúncia, també referida a la tardança; una altra denúncia referida a què no reunia les condicions adients a les clàusules del conveni la pròpia ambulància; una altra denúncia: "se procede a la revisión de la ambulancia.
.
.
"

Vosté ha dit, per cert, dotze ambulàncies, en tenen onze perquè una l'han embargada recentment per incompliment, per falta de solvència econòmica.
Una altra denúncia: "este servicio subió.
.
.
sólo cuando llegó al hospital.
.
.
tardó en paradas.
Este servicio me tenía que coger a mí sólo y me ví con siete personas más, transporte individual que se utiliza para colectivos".
"Orden de petición de traslado ­una altra denúncia­ 16,30 horas se recoge al enfermo a las 18,30 horas".
Una altra denúncia.
.
.
és a dir, es clar que podria dedicar ací una sessió plenària sencera per a què es plantejara ací la denúncia que fan els usuaris del servei d'ambulàncies.

És la realitat objectivada en denúncies que ací li plantegem nosaltres, que ací li plantege jo.
Que estan molt lluny, senyor conseller, d'eixa realitat virtual que vostés, dia a dia, volen creure que existix però que no existix, i que els ciutadans i els usuaris estan rebent una forta agressió per part del seu govern quant a l'atenció, quant a la salut pública.

Per tant, jo vull que es prenguen seriosament este problema perquè les denúncies, torne a insistir, arriben dia darrere dia, insistim.
Ací li podria traure una carpeta sencera de denúncies, i vull que s'ho plantegen seriosament en dos possibles solucions.
Una, i repetisc, que una altra unitat Samu estiga al tant, juntament en la que existix, de la zona de l'àrea 14 per al transport d'urgències; que no passe el que va passar en l'accident a Alcoi no fa massa mesos.
I segon, que rescindisquen el contracte a una empresa que de manera manifesta està incomplint allò acordat en el conveni, i que està, diríem, donant i oferint un servici molt dolent a uns usuaris que mereixen de la màxima consideració per part nostra.

Això és el que li demanem, i ho demanen tots els partits polítics de la zona, usuaris, centrals sindicals; de tots ells em considere en aquests moments portaveu.
Aixina ho espere per a bé d'unes comarques que, torne a insistir, no estan sent ben tractats, ja no parlem de la legionella, perquè això ja serà tema d'un altre aspecte, no són ben tractats en absolut per la Conselleria de Sanitat que vosté dirigix.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyoria, la veritat és que vosté m'ho fica molt fàcil.
Està parlant de realitats.
Jo li vaig a dir quina és la realitat del transport sanitari.
Mire vosté, en l'any 1995 quan està este govern n'hi havia un Cicu i dos Samu en tota la Comunitat Valenciana, en la província de València.
No n'hi havia cap a la província d'Alacant, absolutament cap.

A partir de l'any 1997, concretament la primera que se ficà el 23 de juny de 1997, se fica una Samu a la província d'Alacant, i actualment n'hi ha 14 Samu a la província d'Alacant.
I està el Cicu corresponent.
Amb la qual cosa, de no tindre absolutament ninguna Samu, ninguna, i no tindre ningun Cicu, els ciutadans de la província d'Alacant, igual que la resta de la Comunitat Valenciana, té en estos moments 14 Samu i tres Cicu.
I a la Comunitat Valenciana n'hi ha 36 Samu en estos moments i tres Cicu; és a dir, que no, de passar d'un Cicu i dos Samu a tres Cicu i 36 Samu, que ja li dic que en este mes d'octubre se'n van a ficar quatre més en funcionament, 40 Samu, sent l'única comunitat d'Espanya que va a tindre una ratio d'una Samu per cada 100.
000 habitants, quan l'Organització Mundial de la Salut diu una Samu per cada 120.
000 habitants.
La veritat és que m'ho fica molt fàcil.
És que hem passat del res al molt, és que hem passat del res al molt.
I aleshores sorprén, sorprén en demesia la intervenció de la seua senyoria.

Després em parla vosté del servici d'ambulàncies concertat.
I li vaig a dir a vosté el servici d'ambulàncies concertat.
Mire vosté, els servicis d'ambulàncies concertat, a partir del concurs 2/2000, que n'hi ha un nou servici d'ambulàncies concertat, entra una altra nova empresa adjudicatària, que és Ambumed, que vosté ha fet referència, i actualment n'hi ha 12 vehicles i 19 persones, quan abans, en l'oferta que tenia l'anterior empresa, tenia nou vehicles i 13 persones, amb la qual cosa també s'augmenten en tres vehicles i en sis persones.

Per tant, hem augmentat recursos quant a vehicles i dotació de recursos humans en el transport concertat.
I bo, i no és que hàgem augmentat Samu i Cicu, és que no existien.
Imagine's vosté, si vosté diu que ahí n'hi havia denúncies per retards, imagine vosté, si és que no tenien ningun Samu a tota la província d'Alacant, si és que no tenien constituït ni el Cicu.
Però per favor, per favor, jo crec que hi ha que ser prudents en les manifestacions.
*(Rient-se)* Per favor.
I la realitat és que en estos moments la Comunitat Autònoma Valenciana té 36 més quatre que anem a augmentar ara, 40 Samu, i anem a tindre una ratio de 100.
000 habitants per cada unitat Samu.

I la realitat és que l'àrea 14 té més vehicles i més recursos humans que tenia anteriorment.
I per tant, vosté convindrà en mi, una altra cosa és que a la seua senyoria li agrade menys o més l'empresa que tinga la concessió.
Perquè també hi ha un sistema d'inspecció, que precisament tracta en el dia a dia tots els recursos, perquè evidentment el transport sanitari ha de fer-se en qualitat perquè aixina s'ho mereixen tots els ciutadans i totes les ciutadanes.
Però per tant, estem parlant d'un recurs que ha passat pràcticament del res al moltíssim que tenim en estos moments, i anem a seguir-lo lògicament millorant.

Moltes gràcies.

 

 

 

***Preguntes números 880/02, 881/02, 882/02, 883/02 i 884/02 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre l'atenció a una xiqueta epilèptica a l'hospital de la Vila Joiosa, que formula el diputat José Pérez Grau del GP Socialista-Progressistes (BOCV número 148).***

 

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Les preguntes 880 a 884.
El senyor Pérez Grau té la paraula.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Una mare d'una xiqueta epilèptica estava rebent tractament a la Vila, i no estant conforme amb el tractament que se li donava, que creia que no era adequat, va recórrer a l'associació d'epilèptics de la província, demanant que li digueren un metge la que poguera atendre de forma adequada.
Aixina ho va fer, i pagant el corresponent, va estar assistint a eixe tractament.
Lògicament, havia de fer unes determinades analítiques que seguia fent a l'hospital de la Vila Joiosa.
Però allí, pel que es veu, estava sent tractada amb tal desdeny i tan malament pel metge corresponent que al final va decidir eixes analítiques fer-les en un centre privat.

És més, els temes que corresponien únicament als controls de temes d'anàlisi de sang i tal els feia al centre de salut d'Altea, que també en un moment determinat té un determinat conflicte perquè diuen que la xiqueta no estava comportant-se de manera adequada, i que fins que no l'educara suficientment no li farien les analítiques, i se n'ha d'anar sense fer-la, també recorre a la privada.

Bé, està clar que açò no és ni més ni menys que un reflex del que està fent la conselleria de forma habitual, que és posar tota classe d'entrebancs en l'atenció pública per a què s'haja de recórrer a l'atenció privada.
I una mare modesta, absolutament preocupada per la seua xiqueta, i que ha d'estar treballant, dedicant uns diners que guanya i li farien falta per a sa casa, a pagar unes despeses que entenem que té pagades ja en la seua cotització a la Seguretat Social, doncs li ocorren totes estes coses.
Feta una semblança ja del que ha ocorregut, done per fetes les preguntes, perquè vosté ja les té reflectides en el dia que li van ser formulades per escrit.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyoria, dins de les prestacions que oferta la Conselle-ria de Sanitat a tots els ciutadans de la Comunitat Valencia-na, s'inclou la realització de les proves analítiques i electromiocardiogràfiques a què vosté feia referència, a través del Reial Decret 63/1995, de 20 de gener, sobre l'ordenació de les prestacions sanitàries del sistema nacional de salut.
I per esta raó, i contestant-li aixina a la seua primera pregunta, qualsevol ciutadà de la nostra comunitat té dret a rebre este tipus d'assistència.

Respecte al procediment que els ciutadans han de seguir per a obtindre proves analítiques i electromiocardiogràfiques en la xarxa sanitària pública, objecte de la seua següent qüestió, dir-li que tot el procediment naix sempre per criteri i indicació que establix el metge d'atenció primària per a les analítiques, i el metge d'especialitzada també per analítiques i per a les proves electromiocardiogràfiques, les quals són realitzades a petició dels servicis corresponents.
En el cas de les analítiques l'extracció de sang se pot realitzar tant a nivell perifèric, és a dir, dins dels propis centres de salut o en els servicis dels anàlisis clínics dels hospitals o dels centres d'especialitats.

Quant a la pregunta relativa a si la Conselleria considera correcte el tracte rebut per la pacient, li he de dir que en ningun moment.
.
.
el tracte ha sigut totalment correcte a la pacient, però que a més sí es té coneixement d'una queixa que s'interposà en el centre de salut d'Altea, que després de ser estudiada fou degudament contestada en temps i forma a la reclamant.

Volguera dir-li que en ningun moment el personal del centre se negà a fer el dret a l'extracció de sang a la pacient a què vosté se referia.
I especificar en eixe sentit, que les circumstàncies que se donaren l'extracció de sang no se pogué dur a cap en èxit, i el personal del centre, perquè és el que ha de decidir-ho com a professional, considerà convenient posposar la prova per al dia següent.

Per tant, i contestant-li també a l'última qüestió plantejada, dir-li que la conselleria se regix en última instància per allò estipulat pel Reial Decret 63/1995, de 23 de gener, que en el seu article cinc, paràgraf tercer, establix que en els casos d'assistència sanitària urgent immediata i de caràcter vital que hagen sigut atesos fora del sistema nacional de salut, se reemborsaran els gastos de la mateixa una vegada comprovat que no pogueren utilitzar oportunament els servicis d'estos, i que no constituix una utilització desviada o abusiva d'esta excepció.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.
*(Remors)* Senyor diputat, no és responsabilitat seua.
Vosté està posant tot l'interés.
.
.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Posa petició cancel·lada.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Però ara.
.
.
No, no, que ha sigut que en mirar-lo jo s'ha arreglat.

 

**El senyor Pérez Grau:**

 

Moltes gràcies, senyor president.
Els miracles de la tècnica estos.

Senyor conseller, de la seua resposta, que ha fet d'una forma molt clara el procés que deu seguir un pacient per a ser atés, i que l'ha fet molt fàcil, el que demostra clarament és el desgavell que n'hi ha a l'hospital de la Vila Joiosa, perquè sent tot tan fàcil com vosté ho ha explicat, no ha pogut dur-se a terme.
Per tant, el desgavell deu ser gran.

I mire, vull que sàpiga que té una queixa del centre de salut d'Altea, fet per la pacient, molt bé, ja ha al·ludit vosté, i no el té de la Vila Joiosa.
I no el té perquè fer una queixa a l'hospital de la Vila Joiosa és molt difícil, és pràcticament impossible.
El tema d'entrebancs que es posen és.
.
.
vaja, inajornable.
Vaja, és una cosa que, un, un altre.
.
.
Mire, vosté es riu, es riu perquè vosté acaba molt ràpidament.
Sí, sí, perquè li ha paregut que el meu company Camarasa li ha contat un acudit graciós, pel que, vaja, li felicite l'oït que té, perquè jo no disfrute d'eixe oït tan meravellós, jo no l'haguera sentit a eixa distància.

Però bé, el que vull deixar-li perfectament clar, és que no es fan perquè es posen entrebancs per a què es facen eixes denúncies.
I és més, quan ja no hi ha altra solució i la pacient recorre a fer la denúncia a la premsa, aleshores sí que es pot localitzar al director.
Aleshores el director agafa el telèfon, crida a la pacient i l'amenaça amb el jutjat.
I estic parlant-li de persones que viuen: la pacient que vosté té apuntada i el director actual de l'hospital de la Vila Joiosa, o siga, que vosté ho pot comprovar.
La va cridar a casa, i em va cridar a mi la pacient completament esglaiada pel que podia ocórrer.
"Perquè m'he queixat m'han dit que puc acabar al jutjat".
Textual.

I mire, allí les coses ja comencen a ser preocupants.
Jo crec que vosté, a més de fer el de sempre i llegir el paper que li donen, que em pareix que està molt bé, com a conseller de Sanitat, vistes que són moltes les queixes que es presenten d'eixe hospital, per part dels diputats, almenys, per part dels dos diputats que som a la comarca, almenys, deuria vosté preocupar-se una miqueta més.

Mire, vaig a fer-li, per utilitzar el símil sanitari, una radiografia de la situació actual.
En estos moments no hi ha prou coixins, per exemple, que és una cosa tan simple.
Als pacients els donen una manta doblada que s'han de ficar, i si vol un coixí, se'l ha de dur de casa.
I li puc parlar del que he viscut este cap de setmana, que he estat veient-ho allí.
Moltíssimes habitacions no tenen una cosa tan simple com tovalloles, una cosa tan simple com això.
I quan li reclames a l'auxiliar corresponent que te'n duga una, simplement et diu: "No n'hi ha".

Per tant, vostés tenen excel·lents professionals majoritàriament, que són els que estan aguantant la sanitat pública.
Perquè si per vostés fóra.
.
.
ja veu les coses com estan anant.
Vostés han convertit l'atenció d'un hospital, com el de la Vila Joisa, que quan van arribar era la d'un hotel de cinc estreles, actualment és la d'una fonda sense qualificar.
I ningú diu res.
Senzillament vosté segueix en la cosa tal com li pareix que deu seguir anant.

Mire, vull dir-li ­per acabar­ que no m'ha contestat tampoc concretament les preguntes que he fet, sobretot en el cas concret de si les despeses que ha fet aquesta pacient, que, com vosté sap molt bé, perquè en l'exposició de motius ja li ho he dit, no ha sigut tractada d'urgència, li poden ser abonades per la conselleria.
Això és el que li he preguntat.
No el que ha sigut tractada per urgència, que això jo ja ho sabia.
Jo vull saber en este cas concret què és el que li he de dir a la pacient.
Val?
Això és el que jo vull saber.

I mire, senyor conseller, prenga-s'ho seriosament.
*(S'escolta una veu que diu: "Ahí, ahí")* Bromes a part, prenga-s'ho seriosament.
La sanitat és molt important.
Ja sabem això que té un cost, però la salut no té preu.
I, per tant, deu prendre-s'ho amb seriositat i deu anar allí, on li estem dient-li els diputats moltes vegades que el tema no funciona, a preocupar-se vosté de vore-ho personalment, o algú de la seua confiança.
I no considerar que rebent un escrit de la direcció de l'hospital, o de qui corresponda, i llegint-lo ací vosté ja té tota la responsabilitat coberta.
Per eixe camí no es va.
I vostés estan fent que moltíssima gent que utilitzava amb molt de plaer la sanitat pública, no tinga més remei que, li coste el que li coste, acabar en mans de la privada.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor diputat.

Senyor Castellano.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Mire, senyoria, no hi ha ningú que es prenga més seriosament la sanitat que este Govern.
Això li ho puc assegurar.
I, per tant, jo crec que el que sí que cal fer és un exercici de no fer demagògia de les coses que no s'han de fer demagògia.
I vosté està portant ací un tema molt puntual i molt particular d'una malalta.
.
.
que a més ja hem tingut ocasió de parlar-ho també en este Parlament més d'una vegada.

I que, per tant, crec que en un sistema sanitari on es fan 52 milions d'actes sanitaris a l'any, 52 milions, i on els professionals són els que indiquen i els que diuen si se li pot fer una prova o no al pacient, segons les característiques i la personalitat d'eixe pacient en un moment determinat, i s'ha de respectar eixa professionalitat i eixa competència dels professionals, m'imagine que ficar això en tela de juí és una cosa, almenys, poc saludable, per dir-li-ho d'alguna manera.

I vosté jo sé que té una fixació molt gran amb l'hospital de la Vila Joisa.
Vosté, encara que siga directament o indirectament, sempre porta ací preguntes per a acabar parlant del mateix, per a acabar parlant de com funciona l'hospital de Vila Joisa i quin director té l'hospital de la Vila Joisa.
Mire, ja li ho he dit moltes vegades, la satisfacció de la gent amb l'hospital és altíssima.
I si vosté té alguna fixació amb l'hospital o en el seu director, també li ho he dit moltes vegades, i li ho reitere una altra vegada més, perquè no li quede ningun duote, el director de l'hospital té tota la confiança d'este conseller per a seguir treballant, perquè està fent-ho bé i perquè està funcionant bé l'hospital.

I, és clar, seguirem en la línia de millorar permanentment este tipus de qüestions, perquè, com deia molt bé vosté, la salut no és que tinga preu, sinó que quan parlem de salut, estem parlant de persones i, per tant, estem parlant de sensibilitat i estem parlant d'humanitat.
I, és clar, este Govern la té per a potenciar la sanitat pública.

Moltes gràcies.

 

 

***Preguntes números 891/02 i 892/02 al conseller de Sanitat, senyor Serafín Castellano Gómez, sobre la convocatòria de places, que formula la diputada Àngela Llinares i Llorca del GP d'Esquerra Unida del País Valencià (BOCV número 148).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor conseller.

Continuem amb les preguntes de control al Govern i, en este cas, al senyor conseller de Sanitat.
Intervé la il·lustre diputada Àngela Llinares, la 891 i 892.

Té vosté la paraula, senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Estes preguntes són del 13 de març d'enguany, i es refereixen a la convocatòria de places efectuades per part de la Conselleria.

Bé, jo no entenc, i estic bocabadada, com és possible que en eixa convocatòria de places no hagen aparegut totes les coses referides a la sanitat i als establiments sanitaris que diuen vostés, establiments sanitaris.
Com no han aparegut places relatives al manteniment, a les cuines, a la bugaderia.
.
.

Per una altra banda, en les places estes, en la convocatòria de places estes, jo tampoc acabe d'entendre quin tipus de baremació han fet, perquè les persones que han estat en la cuina 20 anys o 30 anys resulta que no els compten els anys de serveis per a res.
O les que han estat en manteniment o les.
.
.
Llavors, a mi m'agradaria que explicara per què no s'han tret les places eixes de manteniment, de cuines, de bugaderia.
.
.
totes estes coses ­de *lavandería*, vull dir, en castellà, perquè en valencià la paraula no m'acaba d'eixir.
I quina és la baremació eixa que s'ha utilitzat perquè els anys de servei de tota gent no compten absolutament per a res.

Traga'm del meu cap les sospites que anem per un camí que no acaba d'estar massa bé.
Explique-ho, senyor conseller.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller de Sanitat.

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyoria, com vosté sap, el Decret 27/2002, de 26 de febrer, aprova l'aplicació i desenrotllament en l'àmbit de la Comunitat Valenciana de la Llei 16/2001, de 21 de novembre, que estableix un procés extraordinari de consolidació i provisió de places de personal estatutari en les institucions sanitàries de la Seguretat Social i en els servicis de salut del Sistema Nacional de Salut.

I, efectivament, i responent a la seua primera qüestió, no s'arrepleguen determinades categories, com per exemple, la del personal de manteniment i de la cuina.
Esta circumstància ha resultat del procés de negociació que es dugué a terme en la mesa sectorial de sanitat.

Respecte a la segona qüestió, he de dir que la Llei 16/2001 té caràcter bàsic, a excepció de les seues disposicions addicionals segona, onzena, quincena i final tercera.
Esta norma legal habilita les comunitats autònomes que tenen transferides les competències de gestió en assistència sanitària en l'àmbit de les seues respectives competències per a aprovar quantes disposicions siguen precises per al desenrotllament i execució de l'esmentada llei.
En virtut d'eixa habilitació, es publica el Decret 27/2002, a què abans li he fet referència, i posteriorment les successives ordres per les quals es convoquen a les diferents categories.

Respecte els barems de mèrits que figuren com a annexes en les corresponents convocatòries, assenyalar que hem reproduït literalment els de la Llei 16/2001, respectant el seu caràcter de la llei bàsica.

Per tant, la baremació que vosté pregunta i que no entén és literal d'una llei bàsica que estan aplicant en tot el territori d'Espanya, amb l'excepció d'allò previst en l'article 2, paràgraf b) d'esta llei, on s'estableix com a principi general la inclusió de la valoració del coneixement de la llengua oficial distinta al castellà en les respectives comunitats autònomes.
I d'acord amb este article, s'ha inclòs la valoració, lògicament, del valencià en eixes proves.

Tot açò conforme a l'acord de 23 juliol de 2001 entre la conselleria i les organitzacions sindicals presents en la mesa sectorial sobre el calendari de negociació i desenrotllament en el seu àmbit d'acord de 26 juny de l'any 2001.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyora diputada.

 

**La senyora Llinares i Llorca:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, en fi, amb molt llei per davant, i molt decret i coses d'eixes per davant, està clar on anem.
Està clar que si vosté no trau les places de manteniment és perquè va a privatitzar el manteniment en els diferents establiments sanitaris.
I que si vosté no trau les places de cuina, està clar que va a privatitzar la cuina.
Vosté sap això "que pacientes del hospital se llevan sábanas de casa por las deficiencias de la lavandería".
Això a Sagunt.
Doncs ja privatitzen, ja.
I anem a vore què fem.
Això li ho acabe de llegir jo del periòdic.
A la millor és mentida, però, en fi, és un punteta que indica que.
.
.
I vosté sap molt bé quan en la Vila es va fer el *catering*, que van tancar la cuina perquè l'arreglaven i tot això, un s'havia de dur el potatge de sa cada perquè el menjar no valia absolutament res.

Quant a la segona pregunta, a la de la baremació, ens dóna la sensació que va en la mateixa línia.
Vostés van a entregar la cuina *limpia de polvo y paja* i van a entregar el manteniment dels establiments *limpio de polvo y paja*.
I llavors, clar, no poden de cap manera traure a concurs, ni res de tot això, el llocs de treball de la cuina ni del manteniment.
S'han d'anar al carrer.
Eixos no poden ser reabsorbits en cap lloc.
Està clar, d'acord amb els fets que vostés estan aplicant en els diferents hospitals i en els diferents centres sanitaris, que eixa gent no té lloc.
Els que es dedicaven a la cuina i al manteniment no tenen lloc dins de tot l'organigrama sanitari i s'han d'anar al carrer.

Jo li sent a vosté una paraula darrere de l'altra, una llei darrere de l'altra, un decret darrere de l'altre.
El que hi ha en el fons de tot el que vosté ha dit és que ací anem a privatitzar les cuines, anem a privatitzar el manteniment i anem a tirar al carrer a totes les persones que fins ara es dedicaven a la cuina i es dedicaven al manteniment.

Jo la pregunta no li l'he feta perquè he volgut fer-li-la.
Ja li dic que jo sempre faig les preguntes perquè m'ho diuen, i ha sigut el personal de manteniment i el personal de cuina el que m'ha dictat les preguntes i el que ha fet que jo li les fera.
Sent moltíssim haver de transmetre el que acabe de sentir, que és res, que se'n van al carrer i que això va a privatitzar-se, perquè això és el que hi ha en el fons de tot el que vosté ha dit.

Moltes gràcies, senyor conseller.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller de Sanitat.

 

**El senyor conseller de Sanitat:**

 

Gràcies, senyor president.

Mire, este Govern l'únic que ha fet ha sigut augmentar totes les plantilles de la sanitat pública valenciana des dels anys que està governant.
I de moment no ha tirat mai a ningú al carrer, sinó tot el contrari: hem estat augmentant les places, com vosté molt bé sap.

Però mire vosté si la seua contradicció es gran.
Jo crec que vosté coneixerà al Grup Federal d'Esquerra Unida de les Corts Generals, crec que el coneixerà i tindrà una referència del mateix.
Vosté pregunta que quina baremació tan roïna, i que si hi ha coses estranyes d'eixa baremació ha fet la Generalitat Valenciana.
Jo li he dit que ha fet la mateixa baremació que s'ha fet i que costa en la llei bàsica.
Vosté sap eixa llei bàsica com s'aprova?
S'aprova per consens general de tots els grups parlamentaris en les Corts Generals.
Mire, la mateixa baremació que aprovà el grup federal d'Esquerra Unida en les Corts Generals és la que estem aplicant.

Però li vaig a dir més, li vaig a dir més.
Mire vosté, Grupo Federal de Izquierda Unida, de l'acta de sessions de les Corts Generals: "Es una norma no solo equilibrada sino que encuentra la solución al problema con las suficientes, a nuestro modo de ver, garantías jurídicas, y representa una solución global para todos los profesionales de todas las categorías y para los dos niveles asistenciales de primaria y especializada.
Con esta ley no sólo estamos haciendo un acto de justicia con los miles de profesionales que desde hace años desempeñan los puestos de trabajo de manera interina, sino.
.
.
".

I li puc seguir llegint l'acta de sessions.
Mire vosté, baremació i llei, aprovada pel Grup Federal d'Esquerra Unida.
Si ací Esquerra Unida vol dir el contrari, bé, jo crec que la incoherència és més que manifesta.
I vostés volen moltes vegades exagerar tan la nota, que de vegades fins i tot els costa, d'allò exagerats que són criticant, mantindre una situació de serenitat o de sensatesa.
Perquè, mire vosté, me fa la pregunta de la baremació i és la mateixa que està en la llei bàsica que ha aprovat, a part d'un consens general, entre altres qüestions, també el seu partit en les Corts Generals.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, se suspén el Ple durant deu minuts.
*(Pausa)*

Perdón, el Reglamento dice claramente que el tiempo máximo de las preguntas són de dos horas.
Por lo tanto, el reloj está para eso y yo lo respeto.

Gracias.

 

*(Se suspén la sessió a les 18 hores i 28 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 18 hores i 48 minuts)*

 

***Interpel·lació al conseller de Medi Ambient, senyor Fernando Modrego Caballero, sobre política general de la Conselleria de Medi Ambient respecte a la recollida selectiva de matèria orgànica, que formula el diputat Joan Ribó i Canut, del GP d'Esquerra Unida del País Valencià (RE número 38.
539, BOCV número 151).***

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Es reprén la sessió en el punt 7 de l'ordre del dia, la interpel·lació al conseller de Medi Ambient sobre política general de la Conselleria de Medi Ambient respecte a la recollida selectiva de matèria orgànica, que formula el diputat Joan Ribó i Canut del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià.

Té la paraula l'il·lustre diputat interpel·lant, senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bona vesprada.

Senyor conseller, el tema de la matèria orgànica, nosaltres pensem que és un dels temes que d'alguna manera defineixen la política sobretot, sobretot, els residus sòlids urbans del nostre país.
Bé, la matèria orgànica tradicionalment en la terra és una substància que s'extreu de la terra, que s'utilitza fonamentalment per al menjar.
Hi ha un balanç de materials que la gent d'enginyeria agronòmica, d'agricultura coneix molt bé, una sèrie de nutrients fonamentals, nitrogen, fòsfor, potassi, a més de la funció fotosintètica, que, d'alguna forma s'han de tornar a la terra, però hi ha també un balanç de matèria orgànica.
No és només, podem dir-ho, una qüestió d'elements químics com, per desgràcia, massa vegades en la nostra agricultura s'està plantejant.

Tradicionalment s'ha fet d'una manera molt clara.
S'ha tornat en forma de fem i hi ha una cosa.
.
.
, jo crec que hi ha una idea molt clara, jo no ho he vist en València però sí que m'ho han contat moltes vegades, com els llauradors de l'Horta fa no molts anys ­evidentment ara ja no passa­, anaven en un carro pels carrers de València a recollir la matèria orgànica per a després fer compost i retornar a la terra.
Sobretot això passava quan anaven desapareguent per l'entrada dels tractors, anaven desapareguent els animals que d'alguna manera mantenien el cicle.

Aquesta és la situació que ens plantegem i jo crec que és una situació d'intentar que un cicle natural, que d'alguna forma s'ha trencat, intentar com retornar aquest cicle natural.
S'ha trencat?
Jo crec que hi ha un exemple molt clar.
Mire, en el segle I tots els historiadors ens diuen que la zona d'on s'extraïen els cereals per a Roma era una zona del nord d'Àfrica, Cartago, una zona d'una elevada producció, les 2/3 parts dels cereals que es consumien en Roma venien d'allí, i si ara veiem què passa en esta zona hem de dir que fonamentalment és un desert.

Per què s'ha produït açò?
Per trencar un cicle natural, la matèria orgànica que venia del nord d'Àfrica anava a Roma, per dir-ho aixina, i a tot l'entorn, però no tornaven els productes a aquella terra i allò ha produït un procés de desertificació.
A mitat del segle III es va produir aquesta desertificació.

Bé, açò no m'ho he inventat jo, un químic alemany a finals del segle XIX, Von Liebig, que va ser un dels pares de la creació de l'adob agrícola va estudiar aquest tema i va introduir, precisament, els abonaments agrícoles, els adobs agrícoles per a açò.

Però, bé, en les grans ciutats estem en una situació totalment paral·lela a la de Roma en aquells moments, en una situació en què tots els dies, si poguérem veure els gràfics d'entrada de nutrients, veiem l'entrada de tones i tones de matèria orgànica sense que aquestes tones es reciclen.

La conseqüència és evident i jo estic segur que vosté, com a conseller de Medi Ambient la coneix o l'hauria de conéixer.
Tenim un empobriment i una desertificació dels terrenys agrícoles i no agrícoles de tota la Mediterrània d'una manera molt clara.
Hi han molts estudis que posen de manifest que la nostra terra, aquesta zona concretament, és una zona sotmesa a un procés de desertificació.
Hi ha molts estudis que ens diuen que desertificar-se és, entre altres coses i fonamentalment, perdre la matèria orgànica de la qual els terrenys de cultiu, els terrenys naturals, gaudien en el seu moment.

Aleshores, el primer problema de trencar aquests cicles naturals jo crec que és el problema de la desertificació, però no és l'únic problema.
Hi han altres problemes claríssims.

El segon problema, evidentment, és el tema de la contaminació.
Si tanquem un cicle natural en una part no entra la matèria orgànica però en l'altre costat s'acumula.
Parlem de les depuradores, per una banda; parlem, per exemple, de tots els problemes que tenim en els abocadors, problemes de contaminació per lixiviats, problemes de contaminació pels gasos produïts, problemes de contaminació de tot tipus.
En el moment que nosaltres tanquem, concretament aquest tema, no tanquem el cicle natural, ens apareix en l'altra banda, una acumulació.
.
.
, no parle de les granges intensives perquè és un altre dels problemes.

Jo crec que la solució que s'ha donat és molt clara: els adobs químics que d'alguna manera arreglen una part del problema evidentment en el camp, però d'una altra manera ens estan produint també uns altres problemes de greu contaminació.
Per posar-li un exemple molt senzill: si els elements que es perden és el nitrogen, el fòsfor, el potassi, afegim nitrogen, l'afegim normalment en forma de nitrats i després ens trobem amb el que ens trobem.

Home, jo li preguntaria, per exemple, quants recursos econòmics es gasta el Govern en què està vosté, per exemple, només en substituir en este país les aigües subterrànies en aigües superficials, com a conseqüència de la contaminació per nitrats.

Jo li preguntaria, per exemple, per posar un altre exemple, què ha fet la seua conselleria en complir la directiva respecte a nitrats?
A més de dir "estes zones, estes zones, estes zones són sensibles a la contaminació per nitrats".

Jo li preguntaria, per posar un tercer exemple que afecta a açò directament, què ha fet la seua conselleria.
.
.
, quants habitants del nostre país estan bevent aigües amb un nivell superior a les 50 parts per milió de nitrats que sap que recomana l'OMS?

No he vist "nens blaus", que és el problema a gran escala dels nitrats, no els hem vist, es vegueren en algunes zones del centre d'Europa, però sí que sabem que hi han zones amb 90, 120, fins a 170 parts per milió de nitrats.
Aquesta és una de les altres conseqüències.

Bé, els coneixements agronòmics ens diuen que si augmenta la quantitat de matèria orgànica, augmenta la quantitat de retenció de ions i, per tant, disminueix la quantitat de materials necessaris per a adob químic i, per tant, aquest problema es pot solucionar.

No vaig a parlar de les contaminacions per eutrofització, un altre dels problemes en els rius.
Com que aquí els rius no arriben al mar, normalment ­ja és una casualitat­, és un tema prou estrany, no vaig a entrar en els problemes que puguen produir en un altre costat.

Jo crec que hi ha una idea, per tant, molt clara.
Necessitem tancar el cicle.
Tancar el cicle vol dir fer compost.
Tancar el cicle vol dir evidentment utilitzar els fangs de depuradora també per a fer compost.
Jo crec que el tema és molt clar, però, per desgràcia, senyor conseller, ens trobem que una part molt important de la matèria orgànica en aquest país no s'envia a fer compost.
S'envia als abocadors.

Li pose un exemple: quina quantitat, per exemple, de matèria orgànica s'està enviant a l'abocador de Dos Aigües?
Les males olors, els lixiviats, etcètera, es poden veure en els camions que passen per Macastre, per Bunyol, d'una manera contínua.
Estem enviant una quantitat importantíssima d'aquesta matèria que després ens està contaminant els abocadors, que després ens està contaminant amb lixiviats, fins i tot es pot contaminar el mateix Xúquer.

Jo crec que hi han elements clars en aquest sentit: la Directiva sobre abocaments de residus, la 31/1999 diu textualment: "Los residuos municipales biodegradables destinados a vertederos deberán haberse reducido hasta el 75% de la cantidad en peso.
.
.
", set anys després del 1999, en el 2006.
I també diu l'article 6: "Solo se depositarán en un vertedero los residuos que hayan sido objeto de un tratamiento previo".

Açò jo crec que posa de manifest que és imprescindible abordar aquest tema.
El problema és que per desgràcia fer compost es pot fer de moltes formes.
Jo crec que hi ha dues formes fonamentals: agafem el que va en el fem d'una forma global i ho utilitzem per a fer compost d'una pèssima qualitat on n'hi ha plàstics, on les anàlisis ens diuen que hi ha metalls pesants, etcètera, o hi ha una altra forma de fer-ho com es planteja, per exemple, en els països que treballen en aquesta direcció, seriosament: Alemanya, Holanda, Àustria, molts països, la mitat almenys dels països de la Unió Europea.
Separem prèviament la matèria orgànica, treballem per fer una separació selectiva de la matèria orgànica, de la mateixa manera, per exemple, que es fa amb el paper, de la mateixa manera que es fa amb el vidre, i aleshores tindrem una matèria prima adequada, concretament, per a poder fer un compost de qualitat.

Açò és el que es planteja en Europa, açò és el que es planteja, per exemple, en Navarra, que va ser pionera d'alguna forma.
.
.
­la paraula pionera, perdone, però jo també la puc utilitzar, ja que la utilitzen tant vostés­, sí, va ser la primera que es va plantejar en tota la Unió Europea, que es planteja en Còrdova, per exemple, que s'està plantejant en Catalunya, però aquí, en el nostre país, en el País Valencià, nosaltres només hem pogut veure un poc en Alcoi i un poc en Elx.
No ho hem vist en altre lloc.
Ens agradaria que es plantejara més amplament.

El final de la pel·lícula, quin és?
El final de la pel·lícula és que el compost que s'està fent en estos moments, que és poc, és de pèssima qualitat i moltes vegades té fins i tot problemes de poder-se comercialitzar.

Fa falta compost en este país?
Doncs, mire, jo li donaré alguna dada que em semble clara.
En este país, concretament, s'estan important ­dades de 1997­ 9.
000 tones a l'any d'adobs orgànics, amb un valor de més de mil milions de pessetes, quan estem tirant als abocadors quantitats impressionants de matèria orgànica, quan les nostres terres tenen un percentatge de matèria orgànica baixíssim i necessitarien, com a mínim, el 2% de matèria orgànica per a tenir un nivell adequat contra l'erosió i contra la desertització.

Què és el que passa?
Doncs, no ho sabem.
Nosaltres sí que veiérem el seu interés al parlar de la Llei de residus, al parlar per exemple de la separació dels envasos.
Veiérem el seu interés en el paper, veiérem el seu interés en el vidre.
No hem vist l'interés de la Conselleria, no hem vist l'interés del govern del Partit Populart per plantejar-se una cosa que és fonamental: potser no és negoci, potser tornem al problema fonamental dels residus, si els residus es plantegen com un negoci, el tema de la matèria orgànica segurament no és un gran negoci, però evidentment, no fer-ho és un mal negoci per a la natura i és un mal negoci per a tots els abocadors.

Nosaltres pensem que és imprescindible que aquest tema es plantege, que s'aborde, que es faça una campanya seriosa com es fa en altres llocs i es fa amb bons resultats en Europa i en alguns llocs en Espanya, per a plantejar-se retornar a la natura, retornar a les terres una matèria orgànica que és imprescindible des d'un punt de vista natural i que és imprescindible per a evitar l'erosió i la desertització.

Gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Ribó, ha tardado en su exposición en entrar un poco en el tema de los residuos.
Le agradezco la introducción.
Yo creo que ha sido un poco difusa y ha tocado muchos temas, algunos yo creo que, francamente, utópicos o irreales, porque plantear evidentemente que en el siglo XXI los modos de vida de producción se tienen que retrotraer a los que se realizaban hace tal vez cientos de años sin tener en cuenta los incrementos de población, los cambios de tecnología y, evidentemente también, la necesidad de producir una serie de bienes fundamentales también para toda la población.

Por lo tanto, el tratamiento cuando ha recordaba usted, ya digo, poéticamente.
.
.
, yo también lo recordaba, de pequeño cuando se cogían tal vez todos los residuos de los restaurantes precisamente para los animales y para los abonos.
Y eso era algo que podía funcionar, pero creo que no es serio que lo planteemos a fecha de hoy.

Y luego ha hecho una serie de reflexiones de las aguas subterráneas, de qué ha hecho la Conselleria con los nitratos o algo del tema de contaminación.
Mire, hablando de lo que es una política global de lucha contra la contaminación, pues yo creo que este gobierno está haciendo una política efectiva, seria y yo creo que resolviendo en concreto, también, el problema de los residuos.
Yo creo que hemos trabajado incorporando a nuestro derecho precisamente todas esas exigencias de la normativa europea en las que se plantea, como una estrategia fundamental de un adecuado tratamiento ambiental, pues la recogida selectiva de los residuos y su reutilización y su reciclaje.
Está en la Ley de residuos y si quiere posteriormente entraremos; está en los planes zonales que se han aprobado en desarrollo de esa Ley de residuos.
Pero usted reconocerá que esos planteamientos globales yo creo que recorren, tienen que recorrer, un camino.

En nuestra comunidad, como ya digo, hemos aprobado una Ley de residuos; hemos aprobado una planificación en todas aquellas zonas deficitarias de instalaciones de residuos; estamos desarrollando aquellas infraestructuras que teníamos en elaboración o francamente enquistadas o que no salían nunca, como la planta de residuos de Villena o la de Jijona o, por ejemplo, próximamente se va a desbloquear la de Alicante, al final, compatibilizando con el trazado del AVE.
Pues yo creo que se está haciendo un número importantísimo de plantas en esta legislatura además de las de los consorcios.

Si entramos en el tema de la recogida selectiva, pues, bueno, yo creo que el paso que se ha dado en esta legislatura es fundamental y yo creo que priorizando las actuaciones, como corresponde, dentro de un tratamiento global.
Estamos seleccionando precisamente aquellos materiales, vidrio, papel y envases en los que teníamos un retraso con respecto a otras zonas, tanto de Europa como, en su caso, de España, entendiendo que es prioritario dar ese tratamiento global, entendiendo que en las plantas existentes y en las que tenemos en construcción hay una posibilidad importante, posibilidad no, una realidad, que se fabrica compost y se recupera una parte muy importante de la materia orgánica.

Yo creo que introducir priorizando las recogidas selectivas de materia orgánica frente a culminar el proceso de envases, vidrio, papel y construcción de las plantas de tratamiento general, yo creo que hubiese sido empezar la casa por el tejado.
Y tengo que decir con satisfacción que si al principio de legislatura no se trataban envases, cuando se acabe la legislatura va a estar la recogida de envases en toda la Comunidad Valenciana.

Que tenemos construidas y en funcionamiento dos plantas, que hemos iniciado dos más y tenemos los convenios para tratar provisionalmente hasta que estén terminadas esas plantas.
Incluso algunas de las plantas trabajando a doble turno están dando servicio a algunas zonas más importantes.
Y además con las campañas de concienciación es previsible que se incrementen los volúmenes.
Quiero decir que tenemos instalaciones para ahora hacer el tratamiento adecuado y conforme la conciencia social nos exija mayores instalaciones las vamos a tener.
Lo mismo pasa ­y luego si quiere le doy los datos- del incremento de la recogida de vidrio y de papel.
También decir que se cumple la ley completamente en lo que es la distribución de contenedores a lo largo de toda la comunidad en todos los municipios que los tienen que tener.
Yo creo que ahí se ha avanzado de una forma muy importante.

Efectivamente, si vamos al tema concreto de la materia orgánica, yo creo que eso pasa por, primero, completar las instalaciones de los planes zonales que tenemos en tramitación y los que tenemos en construcción.
Yo pienso que no hacen falta más para toda la comunidad, sin perjuicio de que luego un mejor servicio haga que en algunas zonas concretas haya que hacer una planta.
Y vamos a tener un tratamiento que si hablamos, por ejemplo, de residuos urbanos, pues yo creo que se ha incrementado en un 50% desde 1998 el tratamiento de residuos en planta y que el 70% de ellas hace un tratamiento adecuado del compost y se obtiene compost.

Yo creo que todos los datos son muy favorables.
Que el tema de los residuos, evidentemente, y usted lo sabe señoría, no es un problema fácil, es un problema conflictivo; las infraestructuras cuesta mucho que tengan una aceptación social, a veces son objeto de una cierta manipulación política, yo creo que no vale la pena incidir porque es de todos conocido.
Y, sin embargo, se está consiguiendo, ya digo, plantear y realizar una serie de infraestructuras que nos van a solucionar todos estos problemas.

¿Quiere decir que renunciemos a la recogida selectiva de materia orgánica, aunque no comparta alguno de los argumentos que usted ha hablado de calidad del compost, de la evolución, en fin, del tema de la desertización asociada?
Evidentemente, alguna influencia puede tener.
Pero yo creo que la desertización tiene fundamentalmente otras cosas detrás de ella.
Pues no.
Todos los planes zonales exigen que la recogida selectiva de materia orgánica esté implantada en el 2009 a efectos generales en todas las zonas.
Las plantas tienen que tener línea específica ­es que también hay que adaptar las instalaciones que tenemos­, línea específica en materia orgánica.
Y sí que es posible, y estamos adaptando las plantas que tenemos en construcción a que trabajen en turno distinto para que puedan entrar en distintos tiempos, con las mismas instalaciones darle la utilidad de materia orgánica, sólo materia orgánica, y todo uno eliminando lo que sería vidrio, papel y envases.

Pero, además, los planes zonales aprobados para esas zonas señalan la obligatoriedad, también, para los grandes productores, sectores hoteleros, industrias y demás, inmediatamente que estén las instalaciones efectivas dentro de los consorcios, de no esperar al 2009 e imponer ya esa recogida selectiva de materia orgánica.
Y, por supuesto, vamos adaptando las plantas que tenemos en construcción.

Evidentemente, vamos a estar.
.
.
vamos a estar, no, vamos a cumplir, porque yo creo que el tema de implantar la recogida selectiva de materia orgánica es un tema instrumental.
Yo creo que lo fundamental es tratar adecuadamente nuestros residuos, recuperar al máximo todas esas materias primas y compuestos que tienen que ser reutilizables, de forma que tengamos una gestión de los residuos más sostenible.
Y yo creo que es más instrumental el tema ya de cómo se realiza eso.

Entonces, yo le puedo decir que va a haber un tratamiento prácticamente completo de toda la materia orgánica, ya digo, en ejecución de todos estos planes zonales y que, según la evolución de todos los datos que tenemos, vamos a cumplir el dato fundamental que es el del 2006 de la fracción de materia orgánica que puede cumplir un vertedero.
Eso se va a cumplir con holgura y se va a cumplir con holgura por el conjunto de actuaciones.
Previsible-mente en el 2006, como yo le digo, no esté implantada en su totalidad la recogida selectiva de materia orgánica, pero pienso que es más importante el objetivo de fondo que no el instrumental.
Y, como sabe usted, las decisiones que tiene que tomar la Conselleria yo creo que es más importante ese objetivo fundamental de mejora del conjunto y conseguir los objetivos que, en su caso, me veo en la obligación de priorizar las actuaciones.
Hemos priorizado, y con satisfacción puedo decir que vamos a cumplir todos los objetivos, ya digo, en vidrio, papel y envases en un período muy corto y en el tratamiento global de los residuos de toda la comunidad.
Y también cumpliremos, como dicen los planes zonales, antes del 2009 lo que será la recogida selectiva de materia orgánica.

Gracias, señor presidente.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor Ribó, per a rèplica.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Senyor conseller, mire, quan m'he plantejat este matí què m'anava a contestar pensava que m'anava a dir dos coses: primer, "estamos en un mundo muy moderno" ­i això és impossible; i, segona, "la Ley de envases, lo importante son los envases".
Efectivament.

Mire, el que li he plantejat jo, Àustria, Bèlgica, Dinamarca, Alemanya, Holanda, Luxemburg, països de la Unió Europea, i Suïssa, que no ho és, recullen per damunt del 80% la seua matèria orgànica de forma diferenciada.
Per tant, si vosté em diu utòpic o irreal d'abans de fa d'uns anys.
.
.
No, mire, jo preferiria que el nostre país tinguera uns nivells de desenvolupament comparable a estos països, sobretot en temes mediambientals i en gestió dels residus.
I d'alguna forma ens estem plantejant açò.

Vosté parla que és un tema instrumental.
No, no és un tema instrumental.
El reciclatge, la reutilització de la matèria orgànica, necessita uns mínims de qualitat.
I vostés no s'han plantejat en absolut la qualitat.
I després els llauradors diran "miren, si vaig a trobar trossos de bolígrafs o d'històries d'estes o vidres, etcètera.
.
.
" Com és el que diu vosté "i ara la planta va a per tot i ara va per separat".
No.
És que normalment és que va a per tot.
I després la qualitat no té els mínims, els mínims visibles.
Qualsevol persona ho pot veure.
Però és que a més si fem els anàlisi físics i químics veiem que a més són contaminants.
És que no és només açò, és que també són els residus dels llocs de depuradores que no són capaços de separar els provinents dels residus humans dels industrials.
I vosté sap que tenen uns nivells de contaminació que no ajuden al camp sinó que encara estan produint uns nivells de contaminació elevats.
No es tracta d'una política de final de canonada, és tracta de fer un cicle; es tracta que utilitzem açò per a regenerar les nostres terres amb un perill d'erosió.

Segon argument que m'esperava.
"Estamos reciclando muchísimo por los envases".
Mire, no.
Estos països que li he dit han plantejat reforma a la llei famosa d'envasos i embalatges d'una altra manera.
En alguns països d'estos estan prohibits els envasos no retornables: Dinamarca.
Vosté sap que en la llei hi ha dues possibilitats.
Quina s'utilitza?
Exclusivament el contenidor de color groc, que després no li vaig a preguntar que fan amb estos materials, els cremaran, etcètera.
Sí que m'agradaria que tinguera el valor de dir-nos quin percentatge se'n recicla, es reutilitza.
Seria interessant.
És molt bonic, estem molt contents d'agafar els envasos i tirar-los al contenidor groc, estem molt satisfets, però després què se'n fa d'açò, què se'n fa d'açò?
És l'excusa perfecta per a no entrar en altre tema.

Hi ha una casualitat molt clara.
Estos països que utilitzen la matèria orgànica de forma diferenciada són precisament els països que han posat problemes i que estan treballant amb els envasos retornables.
Mire, és important eixe tema, és important des d'un punt de vista mediambiental.
Envàs retornable o no retornable és parlar de grans superfícies comercials o parlar, entre altres coses, de xicotets comerços.
Les superfícies comercials odien, li tenen terror als envasos retornables perquè els genera molts problemes.
Un xicotet comerç té molts problemes.
Clar, a més de tots els problemes ambientals que generen.
Hi ha una relació.
Estava convençut que ens l'anava a comentar i efectivament ha aparegut.

Nosaltres pensem que és més important el plantejament de la matèria orgànica que el plantejament dels envasos, perquè, en definitiva, són plàstics, són vidres, són briks, que després la seua reutilització o el seu reciclatge és complicadíssim.
I vosté ho sap.
I estem dissimulant i estem fent molta comèdia en este tema en la llei, estem fent molta comèdia en este tema.
En canvi tenim un 30% d'una substància que podria ser d'elevada qualitat, que estem important quantitats importants de l'estranger amb una bona qualitat que no estem comprovant en este país i vostés d'este tema passen.
En el 2006, 2009 o quan vinga.
Eixe és el greu problema.

Nosaltres entenem que és imprescindible, per a fer una gestió dels residus sòlids urbans, és imprescindible avançar en la recollida selectiva de la matèria orgànica.
Sabem que no és un negoci.
Érem conscients, quan hem plantejat açò, que açò no anava en la seua filosofia, açò no va bé en les grans empreses a les quals vosté està adjudicant determinats plans zonals, no va bé, no quadra en l'esquema, és un model distint.
Ho sabem perfectament.
Però, mire, jo li torne a dir que els bons negocis de les empreses són mals negocis per al medi ambient, són mals negocis per a l'agricultura, ens produeixen moltíssimes externalitats que no es quantifiquen.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
i en definitiva, a la llarga, tots eixim perdent.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Señor presidente.

Señor Ribó.

Bien, yo creo que las líneas fundamentales las he planteado en la primera exposición, y únicamente matizar o manifestar la discrepancia permanente de concepto que tenemos, como no podría ser de otra manera.

Yo creo que los datos fundamentales están claros: hay un avance en infraestructuras, en concienciación y en tratamiento.
¿Que nos quedan cosas por hacer?
Pues, evidentemente.
Yo me alegro de que usted esté planteando el problema global de la comunidad, los residuos de la comunidad, en el tema de si implantamos el contenedor específico de la materia orgánica; señal de que usted ve que el resto de las actuaciones francamente van bien y no admiten una crítica, y lo que era el gran problema de la comunidad, que eran los residuos, ya no está.

Yo quiero darle algunos datos, yo no sé si, por ejemplo, en la evolución, usted hablaba del tema de envases.
.
.
"Ustedes recogerán, ¿y ahora qué hacen?
¿Los quemarán?
" Pues no, no se queman.
No se recogía nada en el año 1998, en la actualidad se reciclan 3,5 millones de kilos en las distintas plantas, en función del tipo de residuo, por ejemplo, los aluminios, plásticos, *briks*, y en función de eso van a las distintas plantas de tratamiento y de reutilización de esos materiales, lo mismo que el papel y el vidrio.

Y si usted habla del negocio del compost, hombre, yo creo que es un *leitmotiv*.
Yo creo que en esta sociedad.
.
.
Yo creo que, además, no sé, usted por propia ideología me parece que no tiene que ser el experto mayor en negocio y por eso habla así.
Realmente, yo creo que están claramente identificados, tanto en la Ley de residuos como en los planes zonales como en las aplicaciones que harán los consorcios de los tratamientos que hay que hacer en cada zona, que ya tienen el marco legal y la planificación, con unos objetivos de servicio público, de reciclaje, de tecnología, de coste y de cumplimiento de una normativa.
Y vamos a hacer una normativa del compost y muchísimas otras normativas que tendrán que ser cumplidas por los adjudicatarios del tratamiento y la gestión de esos residuos, como los del tratamiento del agua, como por ejemplo el transporte público y como cualquier otro servicio que se presta con arreglo a todo el marco legal.

Por eso, plantear que se va a presentar el servicio *(inintel·ligible)* porque no hay negocio, yo creo que negocio puede haber en todo, porque hay unas obligaciones que establece precisamente ese servicio público.

Señalar también, bueno, la buena evolución, como ha quedado constatado recientemente, por un lado, de los planes zonales de que hablábamos, en el sentido de que hemos sido capaces de constituir consorcios con todos lo municipios de las zonas afectadas, que hemos sido capaces ya de establecer las bases con la planificación para que haya ofertas, y que cuando acaben los plazos, prácticamente a final de año, vamos a tener los proyectos, lo que hubiera sido muy difícil pensar, tres, cuatro o cinco proyectos de plantas de tratamientos en zonas deficitarias de nuestra comunidad, cumpliendo algo que hasta ahora no ha podido tener una crítica desde el punto de vista ambiental, a salvo del *leitmotiv*, como digo yo, del tema del negocio, que es cumplir los objetivos ambientales completamente.

Ya para terminar, decir: "bueno, ¡es que ustedes todo lo hacen mal!
Mire lo de la depuradora" Bueno, pues probablemente lo hagamos mal, pero partimos de lo que partimos y, desde luego, yo creo que no es discutible el esfuerzo de este gobierno en tratamiento y depuración de aguas, que estamos a la cabeza del Estado, a la cabeza de Europa.
.
.
¡Dígalo, señor Ribó, usted que compara, dígalo!
¿Que puede haber problemas?
Pues, muy bien, pero es que es muy difícil cuando no hay redes separativas en los municipios, pero estamos haciendo un esfuerzo de inspección, de control, de ayudas a los municipios precisamente a que haya esas instalaciones que permitan esos tratamientos diferenciados.
Y ¡claro que queda mucho por hacer!
, el II Plan de saneamiento o cuando recientemente, además de la declaración de zona saturada por nitratos, hacíamos la declaración de protección de aguas en nuestro litoral.
.
.
Pues estamos cumpliendo todas nuestras obligaciones, mal que les pese a algunos.

Señalarle e insistir, señor Ribó, que me alegra que en el tema de los residuos el planteamiento que realiza y el gran fallo de este gobierno sea la mala calidad del compost, cosa que también podríamos discutir, pero creo que no vale la pena ya en este.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaya terminando, señor conseller.

 

**El senyor conseller de Medi Ambient:**

 

Gracias, señor presidente.

***Interpel·lació al Consell (resposta del conseller de Benestar Social, senyor Rafael Blasco Castany) sobre política general del govern valencià sobre les prestacions i ajudes socials, que formula el diputat Joan Francesc Peris i García, del Grup Mixt (RE número 38.
589, BOCV número 151).***

 

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias.

El punt 8 de l'orde del dia, la interpel·lació al Consell que li formula el diputat Joan Francesc Peris i Garcia, del Grup Mixt.

Senyor Peris, quan vosté vullga.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors i senyores diputades.

Senyor conseller.

El motiu d'aquesta interpel·lació, que és al voltant de la política general de les prestacions i ajudes socials, és una preocupació que té aquest diputat pel que està passant amb les ajudes socials que existixen en la Comunitat Valenciana.

Nosaltres partim d'una realitat: que el conjunt de l'Estat, efectivament, no és dels estats europeus que més gasta del seu PIB en polítiques socials.
N'hi ha més del 8% de les famílies valencianes que tenen moltes dificultats per a arribar al fi del mes, hi ha un 15% que tenen alguna dificultat important i que, segons dades del 2001, n'hi havien moltes més de 100.
000 persones desocupades que no cobraven cap tipus de prestació o no cobraven ni una prestació per desocupació ni subsidi.

Segons dades dels informes anuals de Cáritas, la nostra comunitat és la cinquena autonomia amb major taxa de pobresa extrema, i pensem que en aquests moments, segons les dades que tenim, no estan aplicant-se els principis generals d'actuació que la Llei de serveis socials, que ja és una llei de vostés, de l'any 1997, que derogaren l'anterior llei dels serveis socials de l'any 1989, contemplen a l'hora d'abordar les prestacions socials.

La Llei de serveis socials parla de responsabilitat pública, parla de solidaritat i parla d'igualtat i parla d'universalitat.
Eixos són els principis bàsics que marquen totes les disposicions dels serveis socials, i nosaltres estem convençuts i, a més a més de les xifres, que, en principi, en els pressupostos del 2002, quan s'anunciaren aquests pressupostos i s'aprovaren, anaven a destinar-se diners per a determinades prestacions importants, per a cobrir eixos sectors marginals i desfavorits, desocupats i amb pobresa extrema que existixen i, a més, no són poques persones, pensem que damunt hi han hagut retalls que fan que encara hi hagen menys prestacions de les que estan demanant i necessiten eixes persones.

Es calcula que de cada cinc famílies necessitades, que estan sota els llindars marcats per la mateixa Conselleria, que necessitarien eixes prestacions, només és una la persona que li arriba eixa prestació.
Prestacions que, a més, no són de les més altes de les comunitats autònomes, és a dir, tampoc la prestació econòmica reglada a la Comunitat Valenciana és de les majors, estem per darrere, al costat de la comunitat canària som de les darreres comunitats en el volum màxim d'eixes prestacions, que crec que són uns 258 euros mensuals, més 68, depén de les persones que estiguen en el nucli de convivència.

Hi va haver un retall important de la Conselleria d'Hisenda de les partides dedicades a determinades prestacions importants que ajuden a aquestes famílies necessitades, i, per tant, tots eixos retalls es van posar molt en qüestió quan presentava els pressupostos, a finals del passat any, quan dia que estem davant dels pressupostos més socials de la nostra autonomia, són paraules de vosté en el *Diari de Sessions*.
O dia també: "el pressupost de la Conselleria de Benestar Social per a l'any 2002 és la plasmació real d'una opció política per la qualitat de vida".
No de tots els valencians, hi ha un bon grapat que no els arriben eixes prestacions.
O, per exemple, plantejava que "els programes de família, menors i adopcions comptaran enguany amb 58 milions d'euros, és a dir, el 17,3% més durant l'exercici", després dels retalls és menys, efectivament, vosté ha patit un retall important d'eixes prestacions.

Per tant, no és cert que eixos pressupostos siguen tan socials, no és cert que siguen universals, i, per tant, primera idea que volíem transmetre-li, són uns pressupostos que tenen poc diners per a les prestacions socials necessàries i no arriben a la universalitat de persones que tenien d'arribar.

Després hi ha un problema, de què volíem parlar en aquesta interpel·lació, de gestió, senyor conseller.
Totes les prestacions, efectivament, no són pròpies de la comunitat autònoma, vostés gestionen prestacions que els vénen des de l'Estat, però vosté són els qui les gestionen, efectivament, arribant les propostes dels ajuntaments.
No pot ser que aquestes prestacions, que són prestacions de sectors molt desfavorits, sectors que estan molt per baix molts d'ells, efectivament, del salari mínim interprofessional, molt lluny, persones que tenen 23.
000 i 24.
000, 40.
000 pessetes al mes, possiblement tota la unitat familiar, tarden un any, un any i mig, més d'un any i mig, en cobrar-les.
És veritat que després els paguen l'endarreriment, però és massa temps.

És a dir, vostés tenen un greu problema de gestió.
Tal vegada eixa centralització, eixe augment, també, que vostés en els serveis centrals de la Conselleria han fet, no estiga donant la resposta escaient a aquesta gestió de les prestacions.
Jo puc donar-li dades, m'imagine que vosté les té, és a dir, dades concretes, és a dir, prestacions que han tardat 16 mesos, 14 mesos, 15, algunes que encara que no han arribat, per exemple, de març del 2001, que estem a octubre del 2002 i encara no n'hi ha resposta positiva.

Això no pot ser, senyor conseller.
És a dir, nosaltres li volem fer una crítica seriosa, una crítica ferma d'un problema de gestió, sobretot de pensions no contributives, pensions d'invalidesa o pensions de jubilació de persones que no han pogut cotitzar al llarg de la seua vida per tota una sèrie de problemes, que tarden excessivament i que en eixe temps, de què viuen eixes persones?
Vosté sap que ahí han de vindre els ajuntaments o altres entitats caritatives, etcètera, a cobrir tota eixa problemàtica.

Nosaltres pensem que cal una reforma important de les prestacions econòmiques, que cal donar un impuls importantíssim pressupostari i de gestió, importantíssim.
No pot ser, per exemple, que hi haja una llista de més de 4.
000 persones esperant eixa resolució favorable des de l'any 2001, que ho diu el mateix Comité Econòmic i Social, a més de dades que ho pogut arreplegar de persones que m'han plantejat que "què passa amb la meua pensió?
", que va i la presentaren en març del 2001.

És importantíssim que hi haja un canvi complet de gestió, i és importantíssim que hi haja un canvi, nosaltres estem convençuts, de plantejament.
La Comunitat Valen-ciana nosaltres pensem que ha de tindre una renda bàsica, és a dir, que s'ha d'impulsar una renda bàsica que garantixca que tots els valencians i les valencianes, tots els que estiguen empadronats ací un mínim d'un any, per evitar l'efecte de cridada, efectivament, tinguen una pensió digna, tinguen garantides les seues necessitats bàsiques.
Això és importantíssim, això no pot estar a l'atzar dels pressupostos i dels retalls dels pressupostos, no ho pot estar.

Tota persona que vixca a la nostra comunitat ha de tindre una renda bàsica garantida per llei.
I no seríem la primera comunitat que ho tindríem de l'Estat espanyol, no seríem els primers, no seríem pioners, però estaríem seguint una línia d'algunes comunitats autònomes que sí que l'han aprovada perquè és necessària.

Nosaltres li ho plategem, volíem plantejar-ho en aquesta interpel·lació.
No pot ser que hi hagen persones que es queden sense la prestació econòmica reglada, com s'han quedat fruit del retall que vostés han fet en eixos pressupostos, això ha d'estar garantit per llei.
Eixa universalitat que diu l'any 1997, nosaltres pensem que caldria complementar-la diguent: "I n'hi haurà una renda bàsica valenciana que arribe al 75% del salari mínim interprofessional i que puga arribar fins al 125% del salari mínim sobre la base de si té més persones la unitat familiar".
És a dir, des d'un beneficiari, el 75%, fins al 125%.

Això seria una proposta per a garantir que no passe el que passa ara.
I li ho torne a dir, que hi han xifres, hi han estudis, alguns tan importants i tan seriosos per a nosaltres com els que fa Cáritas, que de cada cinc famílies que haurien de rebre eixa renda, o eixa ajuda, en aquest moment eixa prestació econòmica reglada, només és una família.

És a dir, hi ha moltes persones dels sectors més desfavorits, dels sectors marginals, possiblement dels sectors que són tan marginals que a la millor no voten, però que són persones que necessiten, justament, que ahí estiga, darrere, l'Estat, eixe de l'Estat del benestar de què tantes voltes parlem, que ha d'estar ahí darrere.

I també pensem que vostés s'haurien de plantejar, seriosament, que tal vegada eixa centralització que han fet, eixe voler emportar-se les decisions i les prestacions a la Conselleria, d'alguna manera allunyant la decisió, allunyant la gestió dels ajuntaments, sobretot dels ajuntaments, efectivament, més grans, que sí que tenen capacitat de gestió i sí que han comptat en estos anys amb uns bons gabinets de serveis socials, no ha ajudat a la gestió.
Per tant, nosaltres creem que haurien de fer-se un replantejament, que eixa centralització no li ha donat els resultats adequats, i eixes llistes d'espera, eixes 4.
000 persones esperant més d'un any una prestació no contributiva, no han estat en la línia encertada.

Eixes eren les reflexions que li volia plantejar, i nosaltres sobretot volíem plantejar-li seriosament: cal una renda bàsica valenciana que assegure uns nivells mínims dignes a tots els valencians.
No podem estar a l'espera de més pressupostos o a mitat d'any uns retalls de pressupostos que facen que hi hagen famílies senceres que es queden sense eixa prestació, que, torne a dir.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant.

 

**El senyor Peris i García:**

 

.
.
.
no és de les més grans que es donen en el conjunt de comunitats autònomes espanyoles.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.
*(Pausa)* Quan vullga, senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Abans de contestar-li, senyor diputat, a la seua interpel·lació, vull dir-li dues coses relacionades amb el que vosté acaba de plantejar.
Una, que compartisc la seua preocupació perquè arribàrem a ser capaços de crear una renda bàsica per a estes persones necessitades.
Vull dir-li que tenim ja un treball molt avançat, i que en les pròximes setmanes podrem inclús entrar a intentar posar-mos d'acord en un text que en estos moments està sent ja objecte de debat en el Consell Valencià de Benestar Social, i que compta, li ho vull avançar, amb un consens molt apreciable en estos moments.
I jo crec que seria molt important que tots els grups parlamentaris, tots els agents econòmics i socials, sense ningun afany de protagonisme, i en este cas el Govern no vol tindre'l, poguérem arribar al final d'esta legislatura a tindre una norma bàsica de les característiques que vosté ha assenyalat.

Després dir-li també que, efectivament, no compartisc totes les consideracions que vosté ha fet a propòsit de la gestió que portem en la Conselleria, però crec sincerament que és una gestió que es pot millorar, no tant per la qüestió de la centralització que vosté ha dit, sinó perquè crec honradament que encara no estem en un nivell òptim de funcionament del que són els servicis administratius, i moltes vegades se retarden en excés este tipus de qüestions.
Jo estic decidit a anar millorant eixe funcionament administratiu, però vull dir-li a vosté amb tota sinceritat que crec que encara no hem trobat una forma de propiciar la màxima agilitat a eixe respecte, però continuarem treballant en eixa línia.

I després ja, centrant-me en la part del que vosté ha fet objecte d'esta interpel·lació.
.
.
, i cite textualment l'escrit que vosté firma, sobre la política general del Govern Valencià sobre prestacions i ajudes socials, i pose especial èmfasi en l'adjectiu *general*, ja que en una matèria tan àmplia com la d'ajudes i prestacions socials és difícil fer una anàlisi exhaustiva del conjunt de mesures que està portant el Govern Valencià.
Però jo vaig a entrar ahí perquè ahí sí que crec que tenim punts de vista diferents, i no vull deixar de reconéixer-li les dos qüestions que li he plantejat inicialment, que sí que eren dos qüestions concretes.

Vosté, senyor Peris, em pregunta sobre les ajudes i les prestacions socials, i sap perfectament que el pressupost de la Conselleria de Benestar Social en la seua integritat es gasta en eixos conceptes.
És a dir, els 342.
992.
000 euros que formen el pressupost inicial de la Conselleria per a l'any 2002 són, en rigor, prestacions i ajudes socials.
Inclús generalitzant en esta mateixa Cambra s'ha afirmat que els pressupostos de la Generalitat per a l'any 2002 són, un altre any més, uns pressupostos socials, i per això les partides més importants constituïxen verdaderes prestacions socials.

Dels 8.
339 milions d'euros que comprén el pressupost, és a dir, del bilió 380.
000 milions de pessetes, la gran part són pressupostos socials.
El gasto social, tot incloent vivenda i cooperació internacional, comprén el 76,8% dels pressuposts, un total de 6.
405 milions d'euros és comptabilitzen com a gasto social.
Per cada euro que es gasta la Generalitat, 75 cèntims són gastats en benefici de la política social valenciana.

I cenyint-me als pressupostos de la Conselleria de Benestar Social, els més de 57.
000 milions de pessetes que formen el pressupost inicial per a l'any 2002 suposen, en termes comparatius, que en huit anys la Generalitat Valenciana pràcticament ha doblat els recursos destinats a benestar social.
I això significa una evolució del gasto social molt per damunt de la mitjana espanyola, computant tant el gasto estatal com la mitjana del gasto social autonòmic.

Per tant, com a idea bàsica ha de quedar clar que, primer de tot, la política general d'ajudes i de prestacions socials del Govern Valencià es caracteritza per l'expansió i l'extensió.
I això ho demostren les xifres pressupostàries.
L'any 2002 el 89,6% del pressupost de la Conselleria de Benestar Social és gasto corrent, i només el 10,4% és gasto d'inversió, i comprendrà vosté que estos percentatges mai s'havien donat abans.
Per posar-li un exemple, fa una dècada ens movíem en percentatges del 60% i del 40% respectivament.

Quins són els postulats de política general que inspiren, per tant, els programes de la Conselleria de Benestar Social?
Vaig a resumir-li'n alguns.

En l'àmbit de les persones majors, senyor Peris, hem passat d'estar en situació de greu carència de recursos a ser una de les primeres comunitats autònomes quant a nivells d'ocupació.
En huit anys hem incrementat el gasto en persones majors, comptant la projecció del 2003, en un 105%, i que en termes absoluts significa 16.
000 milions de pessetes.
Les 7.
288 places residencials que hi havien en 1995 són hui 15.
243, i amb la projecció de les 9.
021 places que vosté sap que estan en estos moments en construcció, fins a l'any 2005 ens col·locarà en una situació de prop de 24.
000 places.
En l'any 1995 teníem 7.
288.

Existix, a més, una cartera de noves prestacions a favor del col·lectiu de persones majors realment estimable.
Les ajudes per a finançar estades en residències, l'anomenat "bo residència", posat en marxa l'any 1996, està actualment al nivell de 20 milions i mig d'euros anuals, i d'ell es beneficien una mitjana de 3.
780 persones cada any.
A més, s'ha posat especial èmfasi estos anys a procurar prestacions específiques que s'adapten a les necessitats concretes de cada persona, tenint en compte les necessitats de permanència en la llar amb les exigències de tipus terapèutic i ocupacional.

Vaig a ficar-li alguns exemples: les més de 100.
000 places d'atenció diürna creades des de 1997, els servicis de farmàcia sociosanitària de Carlet, Borriana i Alacant, els servicis d'atenció nutricional de centres de dia, i un llarg etcètera de prestacions socials a favor de persones majors, dins de les quals vullguera destacar-li tres xifres que crec que són realment il·lustratives: 6.
453 persones beneficiàries dels programes de termalisme social, 6.
086 persones perceptores d'ajudes d'atenció d'ancians i més d'11.
000 persones que disfruten del programa de vacances socials.
Estes són dades tancades de l'any 2001 i donen clara significació de la dimensió d'estes prestacions.

El segon capítol dins de la dependència l'ocupen les persones amb discapacitat.
Des de 1995 s'ha fet un esforç seriós per consolidar la xarxa assistencial per a persones amb discapacitat, cosa que s'ha concretat en l'obertura de 44 nous centres.
Això significa que la xarxa de la Comunitat Valenciana està formada actualment per un total de 160 centres, i han superat ja les 6.
000 places per a persones amb discapacitat.

Ja que pregunta vosté també per les prestacions socials, vullguera dir-li amb satisfacció que este govern ha acabat amb una llista d'espera històrica, que era la dels centres ocupacionals.
Hui comptem amb una xifra de 3.
700 places en centres ocupacionals, i per això podem dir que la inserció sociolaboral de les persones amb discapacitat comença a ser una realitat palpable en la nostra comunitat.

I tampoc no vull oblidar, dins d'este apartat, que per primera vegada en esta comunitat hi ha una xarxa de prestacions socials per a malalts mentals que es conté en el Pla de salut mental de la Comunitat Valenciana que va aprovar recentment este govern.
Quasi 800 places, concretament 767 places, existixen en l'actualitat per a canalitzar l'atenció assistencial a les persones que patixen una malaltia mental.
Vol saber quantes n'existien en 1995?
Cap.

I passe ara al tercer capítol de la dependència, el de les persones que patixen una drogoaddicció.
Els tractaments amb metadona es dispensen actualment en 30 municipis de la Comunitat Valenciana.
Quasi 8.
000 persones reben actualment tractament amb metadona, davant dels 2.
900 de l'any 1995.
En polítiques preventives disposem hui de 51 unitats de prevenció comunitària, quan en l'any 1995 no hi havia ninguna.
El programa de prevenció escolar registra una participació superior als 110.
000 alumnes per curs.
I com vorà, senyor Peris, li estic parlant de prestacions i ajudes socials, i li estic oferint xifres i dades contrastables que no admeten unes lectures ambigües.

El resultat és que la Comunitat Valenciana disposa hui d'una xarxa completa, millorable, d'atenció a les persones dependents, i este resultat és fruit d'un esforç gestor i organitzatiu, però sobretot també el resultat d'una voluntat política que ens porta a apostar clarament pel benestar i que no té per què difuminar-se per damunt d'algunes complicacions que de caràcter pressupostari puguen eixir al llarg d'un exercici econòmic anual.

Li he parlat fins ara de dependència, i l'altre capítol és el de l'exclusió, a què vosté ha fet també una referència al final.

En matèria d'inclusió social, s'aborden prestacions bàsiques de ciutadania vinculades a situacions de risc o vulnerabilitat, com vosté ha assenyalat.
Disposem, per exemple, d'una xarxa de centres Infodona distribuïts en 23 localitats capçaleres de comarca, i que cobrixen el mapa sencer de la comunitat.
En l'any 2001, a través d'estos centres s'ha prestat atenció i ajuda a un total de 15.
203 dones.
Comptem, a més, amb 259 places d'acollida per a dones distribuïdes en 19 centres, i disposem de tres centres Dona 24 Hores que atenen a més de 10.
000 dones víctimes d'agressió o en risc de ser-ho.
I en l'any 2002 s'ha posat en marxa el programa de vacances per a dones acollides en centres públics, que se suma a la resta de programes de vacances per a dones, del qual ja han disfrutat més de 2.
500 persones.

En les àrees de família i infància, on els mecanismes d'inclusió són tan importants, s'han creat programes com les ajudes a amés de casa que atenen a ancians, els beneficiaris de les quals sumen ja més de 26.
000 persones; les ajudes per a lloguer de primera vivenda, les ajudes per a compra de llibres i matrícula universitària, les ajudes d'acolliment i primera criança, i així un llarg etcètera la continuïtat i la sistematització del qual ha cristal·litzat en el Pla integral de la família i la infància de la Comunitat Valenciana, que vosté sap que va aprovar el Govern Valencià enguany, l'any 2002.

Queda, en qualsevol cas, molt per completar.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

.
.
.
i també molt per fer.
El món de les polítiques socials és un repte constant, i és necessari que estigam atents a alguna de les coses que vosté ha assenyalat, i actualment estem posant en marxa una sèrie de programes que jo crec que es poden millorar sensiblement.

Dins d'este conjunt, senyor Peris, les prestacions econòmiques reglades a què vosté ha fet referència insistentment en la seua intervenció constituïxen un xicotet nucli que, afortunadament, cada vegada tenen una importància menor.
Hui en dia, senyor Peris, a cap beneficiari de les PER li és denegada l'ajuda pel fet que existisca carència de recursos pressupostaris, a cap.
Des que van nàixer les ajudes PER, en l'any 1990, fins a l'actualitat el marc de les polítiques socials ha canviat radicalment, i és necessari que això ho sapiam.

El Ministeri de Treball i d'Assumptes Socials ha posat en marxa les rendes laborals d'inserció, que cobrixen, al costat de les prestacions reglades, al conjunt de persones que acrediten un dret subjectiu de percepció d'estes prestacions.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Acabe, senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Acabe ja de seguida, per favor, senyor president.

Hui, senyor Peris, ni un sol ajuntament ha acreditat documentalment l'existència de persones que hagen de percebre estes ajudes i no puguen ser ateses amb els recursos existents.
Que les ajudes PER tinguen, com a rendes d'inserció, una tendència decreixent no obeïx sinó a una millora del context socioeconòmic en què estem.
El creixement de l'ocupació i les millores de les condicions de vida repercutixen satisfactòriament en el cercle dels beneficiaris de les PER, però això no interferix en la línia política bàsica de la Conselleria, que és, com ja li he dit, elevar els nivells de protecció social dels valencians i de les valencianes, i especialment de les més vulnerables.

Gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat, per cinc minuts.
*(Pausa)* Té vosté la paraula, senyor diputat.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Esperem que vinga això prompte, el plantejament que diu que està molt avançat, perquè nosaltres estem convençuts que estaria molt bé i seria una bona notícia que a partir del primer de gener del 2003 existira eixa renda bàsica.
En això tindrà el nostre recolzament en els pressupostos, no li càpia dubte.

A nosaltres ens preocupa, i sí que és una qüestió de política general, tota una sèrie de xifres.
És cert que vosté té tots els serveis de la Conselleria per a tindre eixes xifres, però a nosaltres ens preocupa de manera general que es tarde 16 mesos perquè t'avaluen la minusvalidesa que tens, que vosté sap que és necessari presentar, per exemple, per a una pensió no contributiva d'invalidesa.
És una realitat concreta.

Ens preocupa que la llista després per a tindre la pensió no contributiva siga de 4.
000 persones, i estiguen esperant des de març del 2001 i en aquests moments encara no sàpiguen si tenen o no pensió no contributiva.

Ens preocupa el retall del PER, perquè vosté sí que haurà de reconéixer, crec que ho reconeixerà, que sí que s'han retallat, per exemple, eixos serveis que feen els ajuntaments de monitors que ajudaven que el PER no fóra solament una prestació, diguérem, de subsistència, sinó que ajudara a eixes famílies a la inserció laboral, que era molt necessària, i que això sí que ha estat retallat per eixe retall real que hi hagut dels pressupostos, perquè a més això és publica en el Dogv, és a dir, els retalls dels pressupostos es publiquen en el *Diari Oficial*.

Ens preocupa, almenys hem pogut llegir-ho, ens preocupa que hi hagen uns mils ancians, unes mil persones majors que no saben si tindran bo residència o no, que l'any passat el tingueren i que hi havia tota una sèrie d'informació que s'havia retallat.
.
.
no tenien seguretat que anaven a tindre enguany bo residència, almenys ho van poder llegir.

I ens preocupa, i ens preocupa, que sigam la darrera comunitat autònoma en allò que és ajuda domiciliària per a tindre una persona malalta, major o un discapacitat.
Som els darrers.

Per tant, sí que hi han suficients raons, hi han suficients, diguérem, indicadors socials que a nosaltres ens permetien fer aquesta interpel·lació de política general de les prestacions.
És a dir, més enllà de les xifres, perquè també ha augmentat la població, és a dir, més enllà de les xifres, l'any 1995 teníem una població, l'any 2002 en tenim una altra, i també és cert que l'exigència de la societat de més benestar social és major en el 2002 que en 1995 i és major que en 1980.
És a dir, vostés han de donar resposta al que són drets socials, que també avancem.
És a dir, que hi han polítiques europees de serveis socials, hi han decisions que hui apareixen, prestacions que abans no apareixien.

També ens preocupa el desviament cada vegada major de diners de, diguérem, la xarxa pública ­i ahí entrarien els ajuntaments­ de cara a tota una sèrie de col·lectius, diguérem, de difícil demostració de professionalitat o de difícil demostració de rigor en la contractació laboral.
Ens preocupa que d'eixos augments de despesa corrent per a les prestacions socials una part important se'n vaja a col·lectius com ames de casa, etcètera.
Ens preocupa d'alguna manera allò que podria ser la baixada de qualitat professional, laboral, del que són les prestacions d'aquests sectors.

I li ho torne a dir i vull insistir moltíssim: no deguem, en el segle XXI, que les prestacions.
.
.
, sí, que són una part, efectivament, que hem d'estar preocupats en la inserció laboral, jo en això coincidisc, però les famílies, les persones, marginals, marginades, que no estan en eixa inserció laboral, han de tindre garantia, pel fet d'estar empadronats en el nostre territori, d'una renda bàsica mínima.
I això ens preocupa, és el principi de la nostra intervenció i el final, i nosaltres efectivament li agafem la paraula i el compromís.
No obstant, ho presentarem per escrit perquè quede més constància.
Nosaltres sí que volem eixa renda bàsica valenciana com a garantia, com a dret.
I ho torne a dir: no seríem la primera comunitat.
Vosté sap que hi han altres comunitats autònomes, algunes que en aquest moment sembla que és esmentar la *bitxa*, doncs sí, Euskadi la té, i molt bé que la tinga.
És a dir, tot ciutadà empadronat allà al País Basc té eixa renda bàsica que li garantix el 75% del salari mínim interprofessional.
Eixa és, per a nosaltres, una de les línies que podríem seguir en la nostra comunitat autònoma en política social.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

També de forma molt breu reiterar-li les dos observacions que vosté ha fet respecte la renda social bàsica, que estem en això.
Jo crec que en els pròxims dies podrem inclús compartir criteris sobre el mateix text.

Dir-li també que vosté ho torna a reiterar i jo li torne a donar la part de raó, encara que la meua obligació és intentar millorar la gestió administrativa, perquè efectivament, no hi ha dret que determinades persones tarden el temps com a conseqüència d'una demanda que mos té desbordats.
Però jo vull aprofitar esta breu intervenció per a reiterar-li també algunes consideracions que li he fet en la primera.

Hem parlat, i jo crec que és important que la Cambra ho sàpiga això una vegada més, hem parlat ací de l'increment del cent per cent en recursos pressupostaris en allò que són polítiques socials, de multiplicar per quatre el nombre de places residencials per a persones majors, de prestacions com el termalisme social, com les vacacions per a dones acollides, com les ajudes a les ames de casa que atenen persones majors, com els programes de prevenció en matèria de drogodependència i un llarg etcètera que expressa els compromisos de política social d'este govern.

I vosté torna a insistir, i jo crec que ho fa amb convicció però des del meu punt de vista jo crec que amb alguns errors de terminologia, sobre allò de les PER.
Però vaig a dir-li també unes quantes coses sobre les PER.

Mire, en l'any 2001 es van concedir ajudes per import de 7,7 milions d'euros.
Vol vosté saber quin creixement suposa això respecte de l'any 1992, quan es va posar en ple funcionament açò?
Li diré que les prestacions han crescut un cent per cent, s'ha doblat, de tal forma que això desmentix d'entrada allò dels retalls del programa.

En canvi, els programes d'inserció vinculats a les PER han crescut només un 40%.
I jo li vaig a donar una explicació que crec que se distància del que vosté assenyalava, i és que les PER no són una renda de pobresa sinó una renda d'inserció.
Això no ho dic jo, això ja ho dia la norma aprovada en l'any 1990 a què vosté fea referència, i que en eixos moments vosté sap que el signe polític que governava esta comunitat era un altre.
Per tant, les PER van nàixer vinculades a projectes d'inserció, i eixa vinculació hui ha desaparegut.
Creixen els preceptors i en el camí cauen els projectes d'inserció, eixa és la realitat.
En l'actualitat s'ha revelat en molts casos com un subsidi passiu amb un escàs marge d'èxit.

La gran base de les prestacions no contributives ha suposat un transvasament d'antics beneficiaris de la PER que, reconeixent-los un dret, estan percebent una pensió per invalidesa o jubilació.
El perfil majoritari dels beneficiaris del PER, senyor Peris, és una dona d'entre 31 i 40 anys, soltera, sense fills, sense a penes estudis i en desocupació.
I les PER no es poden convertir en un calaix de sastre per a tot este tipus de situacions.
Alguns ens trobem amb esta realitat i continuem pensant que la política d'igualtat ha de seguir articulant-se sobre la discriminació positiva, amb recursos específics per a les dones, que és el retrat robot que li acabe de dir d'una immensa majoria de les perceptores del PER.

Però vaig a donar-li una altra dada estadística molt contundent.
El 85% dels ajuntaments no ha arribat a justificar les dotacions que li concedírem en l'any 2002, fixe's si la cosa és important.
Sense dubte, se tracta d'una dada que és demolidora, que contrasta amb aquells que han vist incrementar la seua partida per a este concepte, com és Alacant, com és Elx, com és Elda o com és Orihuela, que lideren este tipus de subvencions.
Però li torne a dir, el 85% dels ajuntaments no ha arribat ni tan sols a justificar les dotacions que els concedírem en l'any 2001, i alguns ara inclús estan fent mocions des dels ajuntaments reclamant allò que no han sigut capaços de justificar de l'any anterior.
En el cas d'Elda, per exemple, se li han concedit fins a 224.
000 euros.
Altres ajuntaments han sobrepassat els 100.
000 euros, com Benidorm i Santa Pola.
I les mancomunitats del Baix Segura, de serra Mariola, de la Marina Baixa o la de Pego han gestionat estos recursos jo crec que molt bé.

Allò que vull dir-li és que hem ajustat la concessió de les ajudes a les necessitats concretes de cada entitat i els seus bons projectes d'inserció, i volem donar un gir total a la participació de les entitats locals.
Fins ara no han segut més que mers depositaris de la caixa única que tenia la Generalitat, s'han limitat a ingressar i a repartir la PER sense major pena ni glòria, i allò que volem és que siguen més actius els ajuntaments.
Per això els hem implicat en estos programes.
Els hem comunicat a tots que tenen un paper dinàmic en este tema, i en el que queda d'enguany han d'anar donant resposta ­mos hem dirigit a tot els ajuntaments­ a aquells beneficiaris que complisquen les condicions de la PER i que estiguen en situació de participar realment en accions d'inserció.
La seua tasca serà tramitar estes sol·licituds perquè puguen anar donant-los eixida satisfactòria, però des d'una nova consciència més responsable i solidària, fent referència a la meta de la inserció.

Com veu, senyoria, esta és una postura molt diferent d'aquella que adopten altres, que se tracta més bé d'incitar a mocions.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyor conseller.

 

**El senyor conseller de Benestar Social:**

 

.
.
.
en contra del Consell per allò que es denomina "els retalls dels PER", que no es tal.

Jo li diria que en conjunt el sistema de prestacions d'inserció ha crescut molt, però l'efecte ha segut desdibuixat pel binomi pobresa-exclusió a què vosté ha fet referència.

Podem anar a discutir sobre rendes d'inserció o de la necessitat d'implantar un salari social, com vosté fea referència, i jo vull hui ací comprometre'm davant de vosté i de les seues senyories que en eixa renda d'inserció, en eixe salari social, estem treballant, i ens agradaria, com li he dit al principi, que en un temps relativament breu puguérem arribar a tindre una solució consensuada en què creguem honradament que, per damunt d'apreciacions de caràcter partidari o ideològic, podríem dotar perquè totes estes persones a què vosté fea referència en la nostra comunitat pugueren encetar la pròxima legislatura, siga quina siga la situació d'esta legislatura, amb eixes rendes perfectament garantides.

Moltes gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, es suspén el Ple, i demà a les deu es reprendrà la sessió.

 

*(Se suspén la sessió a les 20 hores)*