Untitled Document


<!--
body {
color:#272526;
}
.text13 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text9 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:#272526;
}
.text11 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:#272526;
}
.para1 {
text-align:justify;
}
-->



Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 14 d'abril de 2010.
Comença la reunió a les 11 hores i 5 minuts.
Presideix la il·lustre diputada senyora M.
ª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 23.

Proposició no de llei sobre l'adopció de les mesures necessàries perquè tots els centres públics específics d'educació especial compten amb una plaça d'infermeria degudament coberta, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 49.
762, BOC número 211)

La senyora presidenta:

Anem a començar la Comissió d'Educació i Cultura.

Per favor, el senyor secretari, per a vore si hi ha quòrum, passa llista.
Gràcies.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Gracias, señor secretario.
Comencem: lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
Si no hi ha res a dir per ningú dels grups.
.
.

La senyora presidenta:

Passe al segon punt: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'adopció de les mesures necessàries perquè tots els centres públics específics d'educació especial compten amb una plaça d'infermeria degudament coberta, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.

Per a la seua presentació i defensa té la paraula el senyor Manolo Bueno.

El senyor Bueno Ortuño:

Gracias, señora presidenta.

Con esta iniciativa, lo primero que quiero decir es la lentitud que hay en
estas Cortes para tratar algunos temas.
Lo digo porque esta iniciativa la
presenté por primera vez -hace ya cerca de un año-, la presentaba por primera vez el 7 de mayo de 2009, decayó, la volví a presentar el 22 de julio, y, de nuevo, la tuve que volver a presentar el 4 de
enero.
Y, por fin, hoy la vamos a ver.
Es poca agilidad la que hay en Las
Cortes para tratar los temas de interés para la ciudadanía, pero, curiosamente, es mucho más lento el gobierno autonómico a la hora de tomar decisiones, a la hora de resolver los problemas, pues
este tema todavía sigue siendo válido que lo podamos discutir hoy después de tantas veces que ha decaído y tanto tiempo que ha pasado.
Es decir, la inoperancia del gobierno autonómico para resolver los problemas de los ciudadanos, para resolver los problemas
de la educación en este caso particular es tremenda, puesto que ha pasado muchísimo tiempo y este problema sigue sin resolverse.

Hace un año, más de un año ya hace que mi compañero de grupo y portavoz de sanidad, el señor Subías, preguntaba al conseller de Sanidad sobre las plazas de enfermería en los centros de educación especial, cuándo se iban a cubrir.
.
.
.
Esto ocurría en febrero del año pasado y el señor conseller de Sanidad decía que estaba previsto que se cubrieran dos; una plaza estaba previsto cubrirla
de inmediato -eso lo decía en febrero del año pasado-, y siete estaban priorizadas para cubrirlas a corto plazo y que a lo largo de
la legislatura, antes de que acabara la legislatura, se cubrían el resto de plazas, hasta 42 centros de educación especial que hay en la Comunidad Valenciana.
Después de varios meses, yo preguntaba por escrito al
conseller de Educación si se habían cubierto ya las plazas de enfermería y que me dijera cuál era la relación de centros y cuántas se habían cubierto.
El conseller de Educación me contestaba que ya se habían adscrito todos los colegios al centro de salud correspondiente y no me
detallada la relación de centros.
Efectivamente, los colegios se han adscrito cada uno a un centro
de salud, pero no se han cubierto las plazas.
No se han cubierto las plazas y
no se ha cumplido con lo que dice la ley, porque estas Cortes, también, aprobaron una ley, la Ley 8/2008, de 20 junio, de La Generalitat, sobre los
derechos de salud de niños y adolescentes que en su artículo 10.
4 dice que «en los centros docentes específicos de educación especial estarán dotados de personal de enfermería que dependerán orgánica del departamento sanitario correspondiente».

Esta ley se aprobó hace ya dos años.
Pues, dos años después ni siquiera se cumple con lo que dice la ley porque, después de que el conseller de Educación me contestara esto, yo le pregunté también al conseller de Sanidad cuántas plazas se habían cubierto.
El conseller de Sanidad me contestaba el 29 de enero, en esa fecha me decía que estaban cubiertos dos colegios, de los 42 que hay, dos: el centro San
Cristóbal, de Sagunt, y el centro Panderola, de Villarreal.
Y me decía que estaba previsto que a partir del 1 de febrero se cubrieran cuatro más: el centro Virgen de la Luz de Elche, el centro Gargasindi de Calpe, centro
Virgen de Agosto de Bétera y Centro de Cruz Roja de Valencia.
Pues, eso decía, que a partir del 1 de febrero de este año, de esos cuatro, tan solo se han cubierto dos.
Es decir, de los 42 colegios
que hay en la Comunidad Valenciana, a la fecha actual, tan solo hay cubiertos
cuatro.

El conseller de Sanidad decía hace un año y dos meses, que a lo largo de la legislatura se irían cubriendo todas las plazas.
La propuesta que presenta mi grupo hoy, la
propuesta de resolución, pedimos que antes de que finalice el curso, porque este es el último curso que finalizará antes de que acabe la legislatura, puesto que en el próximo curso que comience, la legislatura acabará antes que el próximo curso, nosotros lo que pedimos es que antes de que finalice el presente
curso todos los centros públicos específicos de educación especial estén dotados con, al menos, una plaza de enfermería y que ésta esté debidamente cubierta.
Porque el
conseller de Educación me decía que ya estaban todos adscritos a un centro de salud, pero si ese centro no
cuenta con la plaza de enfermería para atender a estos niños, no sirve de nada.
El tema es que se tienen que contratar las plazas de
enfermería para que puedan asistir a estos niños.

También decimos en esta propuesta que se trabaje y se pongan los medios necesarios
para que en el menor tiempo posible todos los colegios públicos de enseñanza ordinaria que tengan aulas específicas de educación especial, también dispongan de una plaza de enfermería, porque la ley lo que contempla es que sean en los centros específicos de educación especial.
Por cierto, la ley aprobó ese tema mediante una enmienda presentada por el Grupo Socialista, el punto que
he leído de la ley ésta fue una enmienda presentada por el Grupo Socialista.
Pero, es que están también los centros ordinarios donde hay aulas específicas de educación especial que no se contempla.
Nosotros lo que decimos es que también se trabaje para que en el menor tiempo posible estas plazas puedan estar
cubiertas también.

Y yo creo que como es una tema, que es lógico, que es de interés, y que, además, la ley obliga a que se haga, yo entiendo que todos los grupos, todos los
diputados aquí presentes, entenderán que es necesario que hoy aprobemos esta resolución porque los niños que requieren de educación especial son los que más atención necesitan, y, cuando no reciben la atención adecuada, esto no solamente va en menoscabo de su educación, sino también de su salud.

Por lo tanto, es un tema importantísimo y yo creo que deberíamos de reflexionar y todos apoyar esta propuesta de resolución.

Y por mi parte, nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte de los grupos no adscritos, doña Marga Sanz.

Un momentín, señoría.
Tiene la palabra.

La senyora Sanz Alonso:

Sí, muchas gracias.

Buenos días.

Bien, en su momento, también nuestra portavoz en la Comisión de Sanidad, Marina Albiol, presentó una proposición de ley donde pedíamos que se dotara a todos los centros educativos públicos del País Valenciano de una plaza para un diplomado o diplomada de Enfermería y, de forma inmediata, que se hiciera en los centros de educación especial.
Y, en la actualidad, nos encontramos con nuevos problemas de salud, como los que
aparecen en la comunidad escolar, difíciles de abordar y sin ayuda de profesionales de la salud: el aumento de consumo
de drogas, el alto índice de colesterol infantil, los problemas de anorexia, o de obesidad infantil,
son algunos de ellos.

Ni las niñas, los niños y adolescentes de hoy en día, tienen necesidades en materia de salud que no pueden ser cubiertas por
padres, madres o profesores, sin la ayuda de profesionales específicos.
Y, por otra parte, el colapso del sistema de atención primaria en el País Valenciano impide que se le preste atención adecuada a este grupo de edad y, por tanto, dificulta el cumplimiento de la
Ley de salud escolar de 1994.
Pero si hay algún tipo de centros donde la presencia de enfermeras o enfermeros es
imprescindible, estos son los centros de educación especial donde el alumnado tiene unas necesidades educativas especiales y
donde apenas en dos centros, de los públicos de educación especial, hay una plaza de enfermería.

Por tanto, tenemos a 2.
500 niños y niñas discapacitados que están acudiendo a la escuela sin las condiciones mínimas para estar bien atendidos.
Estamos hablando de niños que necesitan medicación diaria, que tienen problemas motores, respiratorios, que están sondados, que tienen traqueotomías, respiradores o crisis convulsivas y, en el mejor de los casos, tienen una
enfermera que acude una hora al día a esos centros, el resto de la jornada deben ser atendidos por profesores,
educadores, o fisioterapeutas que, a pesar de tener toda la voluntad del mundo,
no están preparados para atender estas cuestiones propias de los profesionales de la
enfermería.

En la actualidad existen proyectos de enfermería escolar en los que enfermeras escolares realizan funciones en todos los
colegios de diferentes localidades.
El coste de estas enfermeras -o estos enfermeros- se está sufragando por parte de ayuntamientos y con la participación económica del Consejo de Enfermería del País Valenciano.
No iría nada mal que la Conselleria de Educación se fijase en lo que están haciendo algunos ayuntamientos, más preocupados por la educación y la salud que el propio Consell.
Más valdría que la
conselleria se preocupara menos de las políticas de autobombo y se preocupara más de los derechos de los niños y niñas con discapacidades.
Al final son esas cosas las que miden el nivel ético de los gobiernos.

Y miren, dotar a estos colegios de educación especial de un profesional de enfermería, cada uno costaría 666.
000 euros al año.
Una cantidad ridícula con solo observar que el comedor de esta casa costó un millón de euros más.
Y al final nos tenemos que preguntar ¿dónde tienen las prioridades políticas el Consell?
¿Dónde tiene las prioridades políticas la conselleria?
Son miles de padres y madres que están reivindicando las enfermeras escolares en estos centros, todas las
asociaciones de padres y madres y, también, el propio Consejo de colegios de enfermería.
Pero el Partido Popular, año tras año, continúa haciendo oídos sordos a los niños y niñas discapacitados y a las necesidades específicas de escolarización que tienen.

Imagino que, seguramente, el Partido Popular nos contestará como siempre que no lo están haciendo tan mal cuando les votan los ciudadanos, no es un argumento pero
siempre lo utilizan.
Pues bien, debo decir que, efectivamente, ustedes ganan
las elecciones pero las ganan no diciendo la verdad, porque la promesa
electoral del Partido Popular número 567 decía: «dotaremos de personal de enfermería a los centros docentes específicos de educación especial».
Y desde que se realizaron las elecciones han pasado dos cursos, empieza el
tercero y todo continúa igual.

En este sentido, votaremos afirmativamente la iniciativa que presenta el Grupo
Socialista.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc, manifestar la nostra adhesió, el nostre vot favorable a la proposició que s'ha presentat i ho farem argumentant.
Ja el nostre grup, el Grup de Compromís, en 2008, ja va presentar una proposició no de llei en la qual citava, expressament, la necessitat de dotar de personal
d'infermeria tots els centres escolars, però de manera immediata aquests centres d'educació especial.

Basant-nos en criteris pedagògics, també el que és la formació, l'edat escolar, el període millor per a poder fer eixa educació al igual que l'educació en la salut, de prevenció en aspectes diversos, i el que és la prevenció davant els accidents, prevenció davant la utilització d'alcohol, de tabac, de drogues, l'educació sexual, l'educació alimentària, però també deia que manifestàvem la necessitat en els centres d'educació especial, on hi ha un alumnat que té necessitats educatives especials, relatives en alguns casos -estarien subjectes al que és la dependència- o que tindria altres deficiències, com podia ser deficiències psicomotrius, malalties cròniques, etcètera.

Ja en aquell moment citaven que hi havia 28 centres en el País Valencià d'este tipus i que només un tenia una plaça de personal d'infermeria.
Posteriorment, la Llei 8/2008, de 20 de juny, ho té clar, jo diria: «No és lògic, és absurd que avui estem debatent exactament aquest tema».

Senyories, jo em citaré a la llei que ha aprovat les Corts Valencianes.
Diu, capítol III: «Drets de salut per al medi escolar.
Article 10: Drets de salut en el medi
escolar.
Punt 1.
Per tal que els menors escolaritzats amb problemes mèdics crònics i que necessiten atenció sanitària puguen seguir en procés escolar, amb la major normalitat possible, cada centre educatiu s'ha d'adscriure al centre de salut més pròxim, des del qual se li facilitarà, d'acord amb la valorització de les necessitats, l'atenció sanitària específica que siga necessària.
»

Punt 2: «La conselleria competent en matèria de sanitat ha d'informar la conselleria competent en matèria d'educació sobre els protocols d'intervenció que siguen elaborats per a casos de malalties infeccioses.
»

Punt 3: «Cada centre escolar tindrà un centre de salut pública referència per a les accions de promoció de la salut i per a comunicar-se davant dels problemes de malalties
transmissibles.
»

Punt 4 -el que més directament és aplicable avui-: «Els centres docents específics d'educació especial estaran dotats de personal d'infermeria, que dependran orgànicament del departament sanitari corresponent.
»

No diu «farà el possible», no, no, és taxatiu: «els centres docents específics d'educació especial estaran dotats de personal d'infermeria, que dependran orgànicament del departament sanitari corresponent».
I clar, el punt.
.
.
és primer el que és l'adscripció sanitària al centre de salut corresponent s'ha fet -s'ha fet perquè no costa diners-.
El problema és quan arribem al punt quart, perquè al punt segon ja hem tingut problemes, ja demana una actitud, una activitat,
que era la d'informar quan n'hi havia possibles cassos de malalties infeccioses, ja vam parlar en la tardança de la informació de normatives i de protocols que s'havia de donar als centres -vam parlar de la grip A, que van arribar, precisament, molt tard-.
Però bé, no és el tema que avui diem, però simplement ho deia com a il·lustratiu.

Quan se demana una activitat -l'activitat és costosa de fer- i quan se demana una inversió -una inversió, una despesa, perquè cal dotar de personal- no és fa.
Açò motiva, senyories, una falta d'atenció, però una falta més que d'atenció, és un flagrant incompliment de la llei, flagrant incompliment de la llei.
Però, a més, una vegada més, eixe incompliment de la llei és dirigix a aquelles persones amb més necessitats.
I això origina una sèrie de problemàtiques, en primer lloc, en els centres d'educació especial als quals ens referim ara, una sèrie de problemàtiques educatives, perquè la falta de personal d'infermeria ocasiona, en moments determinats, una falta d'atenció escolar a la resta, inclús al mateix afectat, a tot l'alumnat del centre.

Eixa és.
.
.
, quan a vegades parlem de rendiment escolar, de llocs, de centres d'educació especial, també han de tindre el rendiment.
No és només un lloc per a posar els alumnes, a uns d'una edat i afectats d'unes circumstàncies o detenten unes circumstàncies especials, doncs se produïx desatenció.
També se produïx, en cas de necessitat, una desatenció sanitària a membres concrets d'eixa comunitat escolar.
I, sobretot, que és més important, la falta d'atenció moral, perquè quan parlem de lleis d'igualtats ens estem, no igualant, sinó ens estem distingint perquè no se'ls done, a ells, als més necessitats, l'atenció adequada.

Recorde, són persones, molts d'ells dependents, molts d'ells amb deficiències psicomotrius, i altres amb malalties cròniques que, ja de per si són un problema per a l'escolarització.
Davant d'això mos trobem amb un Consell que, d'una manera contínua, el que fa és un mal malbaratament dels recursos econòmics que té.
I ara, de vegades, hem apel·lat a la consciència, però hui no, ni tan sols això.
Apel·laré a la llei, a la llei que estes Corts van aprovar, a la llei que diu clarament,
i repetisc, en l'article 10 punt 4: «Els centres docents específics d'educació especial -i atent a la paraula que ve- estaran dotats, estaran dotats de personal d'infermeria que dependrà orgànicament del departament sanitari corresponent.

Per tant, esta proposició no de llei, presentada molt respectuosament, és que no pot ser votada en contra per ningun dels presents, perquè si es vota en contra, manifestaran la seua voluntat d'anar contra les lleis que esta mateixa casa, que representa realment a tot el
poble valencià, crea democràticament.

Espere les explicacions i espere, sobretot, el vot favorable, que jo també demane, unànime a esta proposició.

Gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene la palabra el ilustrísimo diputado don Vicente Soria.

El senyor Soria Mora:

Gracias, señora presidenta.

Señor Bueno, en primer lugar, ha empezado usted acusando, me ha parecido entender, al
gobierno de la lentitud a la hora de presentar proposiciones no de ley.
Yo le
quisiera recordar que la responsabilidad de presentar sus PNL es
exclusivamente, primero, de la Mesa de las Cortes, a instancias de la mesa de
la comisión de la que usted forma parte.
Es decir, yo creo que ha empezado usted tirándose piedras en su propio tejado.
Es usted el que tenía que haber tenido interés en presentar esta PNL antes
(veus), si le interesa.

Mire, nos presenta usted una proposición no de ley, la proposición no de ley que estamos debatiendo hoy, sobre la adopción de medidas para dotar a los centros de educación especial de una plaza de diplomado en enfermería.
Y yo creo que.
.
.
Cuando leí su proposición no de ley, parece que desconocía la legislación que en lo referente a política sanitaria, y en este caso, también educativa, en la Comunidad Valencia está vigente, pero usted nos lo ha recordado después.

Mire, la propuesta de resolución de esta proposición no de ley en relación a los centros de educación especial, están, como ha dicho usted, ampliamente recogidos en una iniciativa parlamentaria
del gobierno del Partido Popular -que no del gobierno del Partido socialista, que también gobernó muchos años, donde també había muchos colegios de educación especial.
Fue el Partido Popular el que tuvo una iniciativa, que fue la ley de
derechos de salud de niños y adolescentes.

Esta ley, como usted ha dicho, se aprobó el 11 de junio de 2008 por el Pleno de esta cámara, creo que con los votos a favor de su grupo.
No recuerdo si los de Compromís, tendría que verlo, pero estoy seguro que con los votos del Partido Socialista sí.

La ley de derechos de salud de niños y adolescentes, efectivamente, es una ley que viene a garantizar lo que hasta
ahora en los gobiernos anteriores del Partido Socialista no se garantizaba.
Entre otras cosas, era que hubiera plazas de diplomado en Enfermería en los centros de educación especial.

Mire, señoría, para el Partido Popular, la atención en los centros de educación especial es algo prioritario.
La atención a los niños, en este caso, más dependientes, merece todo el esfuerzo por parte de las consellerias de Educación y Sanidad, y así se está haciendo, señoría.

Yo quisiera recordarle brevemente el incremento que ha habido en los últimos años de personal en los centros de educción especial.
Mire, se pasó en el 2004 de 348 educadores a más de 600 en el 2009, mientras que de fisioterapeutas se pasó de 66 a creo 85 en el 2009, que probablemente sean más.
Es decir, que se ha casi duplicado en seis años el número de educadores y fisioterapeutas.

En cuanto a la asistencia sanitaria, usted sabe muy bien, o debería saber, que su partido, en 1994, aprobó la ley de salud escolar de la Generalitat valenciana, que era la que adscribía estos centros -y esto ha funcionado bien, y siguen funcionando-, la que adscribía los centros a los centros de atención primaria, dedicando -además en un anexo que tenemos todos, y supongo que usted tendrá- a cada centro de cada municipio un centro de salud y una serie de horas
diarias, dependiendo de las peculiaridades del alumnado de cada centro, en
donde subía al correspondiente centro de educación especial un médico o un diplomado en enfermería.
Porque todos los centros no tienen las mismas necesidades, ni todos los niños tienen las mismas patologías, ni todos los niños requerían.
.
.
o requieren a lo mejor permanentemente de un fisioterapeuta.
Pero a pesar
de eso, ha sido el gobierno del Partido Popular el que ha llevado a cabo esta
iniciativa parlamentaria y el que ha aprobado la ley, de junio de 2008, de
derechos de salud de niños y adolescentes.

Y mire, cuando se aprueban las leyes, se aprueban las leyes y se desarrollan
paulatinamente.
Lo que hasta ahora no existía con los gobiernos del Partido Socialista, existe con los gobierno del Partido
Popular.

Es decir, como usted ha dicho, y le voy recordar, efectivamente, tenemos el
centro Virgen de la Esperanza de Cheste -se le ha olvidado a usted recordar-, este centro tiene un médico permanentemente.
El centro Pla d'Hortolans de Burriana y la Panderola de Villarreal, ya contemplan un diplomado
en enfermería.
Es inminente que en el centro Virgen de Agosto de Bétera, en el centro especial de Gargasindi de Calpe, como usted ha dicho, Virgen
de la Luz de Elche y de la Cruz Roja de Valencia se implanten o se adscriban los correspondientes
diplomados en enfermería.

Pero a lo largo de este ejercicio, y antes de que finalice la legislatura, se
va a incrementar el número de diplomados en enfermería, teniendo en cuenta las necesidades de cada centro.

Señor Bueno, yo quisiera hacer hincapié en esto, en que ha sido el gobierno del Partido Popular el que ha llevado a
cabo esta iniciativa, y ningún otro gobierno antes.
Es decir, colegios de educación especial han existido desde hace muchos años, y lo que a ustedes les parecía bien antes, que era que estuvieran adscritos a centros de salud, ahora lo
tiran por tierra y dicen que no sirve ese modelo.
Ese modelo es válido, está funcionando, pero ha sido el Partido Popular el que se ha preocupado de que a
partir de ahora.
.
.
, y lo ha garantizado no mediante una proposición no de ley, mediante una ley todos los centros, pero las leyes se desarrollan
en el tiempo.
Ustedes crearon el mapa escolar, lo crearon en papel y no
desarrollaron absolutamente nada.
Fue el Partido Popular el que desarrolló la ley.
Usted nos está pidiendo una premura en los tiempos que probablemente.
.
.
no sé si antes de acabar la legislatura todos los 42 centros que hay dispondrán, pero, desde luego, sí más de los que dejaron ustedes.
Y, paulatinamente, habrá en todos los centros un diplomado en enfermería, porque tiene rango de ley y no de PNL, que es lo que usted pretende.

Por tanto, esté usted tranquilo que la sensibilidad de los gobiernos del Partido Popular en
materia sanitaria va a hacer que estos colegios tengan la atención debida.
La han tenido con las leyes que ustedes no aprobaron, pero, desde
luego, con las iniciativas del Partido Popular esto está garantizado y por ley.

Y nada más.
Muchas gracias, señoría.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, tiene la palabra el señor Bueno.
Un momentín, señor Bueno.
(Pausa)

Tiene la palabra.

El senyor Bueno Ortuño:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Soria, la lentitud no es mía a la hora de presentar las iniciativas parlamentarias, las proposiciones no de
ley, porque, como ya le he recordado, desde hace más de un año la presenté, la he vuelto a presentar en varias ocasiones porque ha ido decayendo.
Y yo decía la lentitud de esta cámara y la poca agilidad para atender con rapidez las iniciativas parlamentarias
que desde los diferentes grupos se presentan, porque hace más de un año.
Y, desde luego, yo no tengo mayoría en la mesa, yo no quería culpabilizar a la mesa, porque creo que tampoco es culpa de la mesa, pero, en
cualquier caso, yo no tengo mayoría en esa mesa.
Por lo tanto, mía sí que no es la responsabilidad.

Yo, lo que decía es lentitud del gobierno a la hora de resolver problemas, no a la hora de
traer PNL, a la hora de resolver problemas, porque decía que incluso un año después de que yo hubiera presentado esta iniciativa, el gobierno autonómico todavía no ha resuelto problema, todavía tenemos que plantear esto hoy aquí un año después.
Porque un año después de que yo presentara la iniciativa, dos años después de que se aprobara la ley, el problema sigue sin resolverse, puesto que el
gobierno de La Generalitat, el gobierno del Partido Popular no resuelve los
problemas de los ciudadanos.

Usted dice que esto no es necesario porque se aprobó una ley, una ley que presentó el Partido Popular.
Y este punto concreto del que yo le hablo fue enmienda que
presentó a esa ley el Grupo Parlamentario Socialista.
Esto se recoge en la ley mediante
una enmienda presentada por el Grupo Socialista y que fue aprobada por todos
los grupos, pero la enmienda la presentó el Grupo Socialista.

Usted dice que hay una ley desde el año 1994 que ha cubierto de forma satisfactoria la adscripción de los centros a los centros de salud, por supuesto.
Pero, nosotros queremos más, vamos a más.
Mire, a la última comisión que yo vine hace dos semanas era para demandar que se haga una nueva ley de
consumo; la actual ley de consumo fue elaborada y aprobada por un gobierno
socialista.
Pero, ¡ha quedado desfasada!
Pasa el tiempo, hay nuevas necesidades.
¡Igual que aquí!
Pasa el tiempo y hay nuevas necesidades.
Hay más medios que en el año 1994.
¡Claro que hay más medios!
Y como hay más medios hay que dotar mejor a los centros educativos.
Y la ley dice que hay que
hacerlo.
Y la ley se debe cumplir de forma inmediata.
No se puede decir: «Está aprobada la ley y ya la haremos, ya la cumpliremos, ya la desarrollaremos.
» Ha pasado suficientemente tiempo, han pasado dos años, y hay que cumplirla.

El conseller decía -hoy, usted ya cuestiona incluso lo que dijo el conseller de Sanidad- que no sabe si se hará al acabar la legislatura todos los centros.
El conseller se comprometió.
Usted, ya ni siquiera se compromete a que estén todos al acabar la legislatura.
Y yo lo que decía es que el próximo curso acabará después de que acabe la legislatura, es decir, la legislatura acabará antes de que finalice el próximo curso.
Por lo tanto, es por lo que yo pido que antes de que acabe el
presente curso todos los centros estén debidamente cubiertos.

Y yo lo que digo es que no basta solamente con adscribir, que para eso ya
estaba la anterior ley -y usted lo ha recordado bien-, de adscribir a centros de salud, sino que esos centros de salud tengan la
plaza de enfermería debidamente cubierta para atender a esos centros porque, si no, no avanzamos
nada, nos quedamos con lo que ya había.
Entonces, lo que hay que hacer es comprometerse para que todos los centros de
educación especial tengan esa plaza de enfermería debidamente cubierta, para que los niños tengan atendidas todas sus necesidades.

Usted me ha dicho antes que me he olvidado de nombrar algún centro.
No me he olvidado, se le olvidaría, en todo caso, al señor conseller de Sanidad, porque he leído lo que él me contestó.
Y, si quiere, aquí le puedo dejar la contestación a mi pregunta escrita.
Está aquí.
Yo he leído lo que me contestó el conseller de Sanidad.
Hay cuatro centros, a la fecha de hoy cubiertos, las plazas, de 42.
Yo creo que ha pasado el suficientemente tiempo como para que estén todos cubiertos.

Y, además, yo lo que apunto también en la proposición no de ley, en esta propuesta de resolución, es que se trabaje también para que los centros de educación ordinaria donde hay aulas específicas de educación especial, que también se trabaje para que esas aulas tengan una plaza de enfermería, porque ahí también hay niños que requieren de esta atención; no son centros de educación especial, pero hay aulas de educación especial con niños que requieren también de esa atención.
Y lo que pido es que también se trabaje para que esto pueda ser solucionado.

Por lo tanto, yo lo que le pido al Partido Popular es seriedad y
responsabilidad, y que se cumpla con lo que la ley, aprobada por el Partido
Popular -como muy bien usted decía- se cumpla.
Porque las leyes se hacen, no para quedar bien, sino para cumplirlas
y se hacen y se aprueban para resolver problemas que existen, no para quedar
bien.
Por lo tanto, lo que les pido es que, además de quedar bien, cumplan con la ley.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene la palabra el señor Soria.

El senyor Soria Mora:

Gracias, presidenta.

Sí, señor Bueno, le repito, si la proposición no ha entrado antes ha sido por desidia de su grupo, porque se han tratado
otras a las que, probablemente, han dado prioridad, ha habido muchas comisiones
de Sanidad y usted podía haber.
.
.
(El diputat senyor Bueno Ortuño parla sense micròfon)

La senyora presidenta:

Señorías, respétense el turno de palabra, por favor.

El senyor Soria Mora:

Estúdiese el reglamento.

Bien, pero, en cualquier caso, no voy a extenderme mucho más porque creo que he sido suficientemente explícito en la primera parte de mi intervención.

Si hay algún gobierno que ha implantado los titulados en enfermería en los centros de educación especial; si ahora hay cuatro, y, próximamente, está previsto que se implanten otros cuatro; si antes de que termine la legislatura
se van a incrementar el número de centros con este tipo de profesionales específicos para centros de educación especial, es gracias a los gobiernos del Partido Popular, de la política del Partido Popular, que ha sido la que ha garantizado por ley esto.

Evidentemente, como le decía antes, hay unas prioridades.
Hay colegios donde es más necesario por el tipo de patologías que tienen los alumnos que están escolarizados.
No todos los centros tienen las mismas necesidades.
Y, como está garantizado por ley, yo le garantizo a usted que así va a ser.
Evidentemente, no le voy a dar plazos puesto que no soy yo el conseller ni soy miembro del gobierno valenciano.
Es el conseller y la conselleria los que tienen que responder a estas preguntas.

Pero, en cualquier caso, no ha sido el Partido Socialista, tenga claro que ha
sido el Partido Popular el que ha sido sensible a las demandas de los padres,
de los centros de educación especial y el que ha implantado, al final, los titulados en enfermería en estos centros.
A usted, a la velocidad a la que va no le gusta, y yo le
digo que nosotros somos más ambiciosos que usted y lo hemos garantizado por ley y por ley se llevará a acabo como se llevó a cabo el mapa escolar, que ustedes hicieron por ley pero que no pusieron ni un
ladrillo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Anem a votar el punt número 2.
Vots a favor del punt?
7.
Vots en contra?
8.
Per tant, queda desestimat
el punt número 2.

Proposicions no de llei sobre l'anul·lació de l'expedient disciplinari obert al director de l'IES Las Norias de Monforte del Cid, presentades pel Grup Parlamentari Socialista
i pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE números 49.
763 i 50.
552, BOC número 211)

La senyora presidenta:

Continuem amb l'ordre del dia, amb el punt número 3: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'anul·lació de l'expedient disciplinari obert al director del IES Las Norias, de Monforte del
Cid, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Este punt de l'ordre del dia s'acumula -per ser idèntic el tema- al punt número 9, que va ser presentat en el seu dia pel grup parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Els Verds.

Per tant, les seues senyories, per a la seua presentació, tindran un torn de quinze minuts cada u.
Comencem pel Grup Parlamentari
Socialista.
Per a la seua defensa, té la paraula el senyor Bueno.

Un moment, per favor.

El senyor Bueno Ortuño:

Muchas gracias, señora presidenta.

Aquí vemos también una cierta lentitud a la hora de tratar el tema, puesto que este tema no hace
tanto tiempo que lo presenté, fue en el mes de diciembre, decayó, lo volví a presentar a enero, pero aquí, sin embargo, sí que ha sido mucho más rápido el gobierno a la hora de resolver el problema.
Es decir, aquí la propuesta que yo hago es que se anule el expediente disciplinario abierto al
director del instituto Las Norias, de Monforte del Cid, pero, curiosamente, el
expediente abierto ya ha sido impuesto y ha sido incluso cubierto, se ha
cumplido ya íntegramente el expediente.
Es decir, la tramitación aquí ha sido lenta, pero aquí la diligencia, la agilidad del gobierno autonómico sí que ha sido eficaz, aquí sí que ha resuelto rápido, ha impuesto de forma inmediata el expediente, la sanción la ha impuesto y la ha cubierto, un expediente que, desde nuestro punto de
vista, fue abierto de forma irregular, de forma injusta, una sanción que, según nuestro punto de vista, vulnera claramente los derechos fundamentales de este
director, y consideramos que ha sido un atropello, un auténtico atentado a la libertad de expresión.

Y queremos denunciar las prácticas inquisitoriales que desde la Conselleria de Educación se están aplicando, que están utilizando a la inspección educativa como policía política del Partido Popular, para perseguir y castigar a todo aquel que discrepe o
piense de forma diferente al Partido Popular.
Si alguien tiene que ser
censurado o sancionado es el conseller de Educación y sus políticas al frente de la conselleria, que están provocando y soliviantando a toda la comunidad educativa.

Nosotros, ahora ya, no podemos pedir que se anule.
En cualquier caso,
mantenemos la iniciativa porque el expediente -como decía ya- ha sido cumplido.
Lo que pedimos ahora ya es que se revise, se rectifique y se
reponga en todos sus derechos a este director, que lo único que hizo fue usar su derecho a la libertad de expresión, discrepar de políticas del conseller.
En ningún momento hizo una insubordinación, lo que hizo fue su legítimo derecho a discrepar y a criticar política.
Y por eso ha sido sancionado, utilizando prácticas que nos recuerdan tiempos muy oscuros de la historia de nuestro país.

Por lo tanto, yo pido que hoy el Partido Popular reconsidere esta sanción, rectifique y apoye la iniciativa que, desde el Grupo Parlamentario Socialista
-unida a la de Compromís que también va en el mismo sentido-, rectifiquen y repongan a este director en todos sus derechos y no vayan más allá de lo que ya han ido, porque justo al día siguiente que este director se incorporase a su centro de trabajo volvió la inspección a ese centro, dos días consecutivos que yo no sé si le pedirían también que les dijera el color de su ropa interior porque le pidieron todo.
Es un
acoso auténtico, un acoso, un hostigamiento auténtico, a este profesional de la enseñanza.

Cesen ya en esta actividad de perseguir al que discrepe.
La inspección educativa está para temas técnicos educativos y no para perseguir políticamente a nadie de los que discrepen del Partido Popular.
El director ha
presentado un recurso contencioso administrativo frente a la conselleria y también una denuncia por el tema de vulneración de los derechos fundamentales.

Por lo tanto, nosotros les pedimos sensatez, les pedimos que rectifiquen -que rectificar es de sabios- y que dejen de provocar y soliviantar a toda la comunidad educativa y dedíquense a resolver los problemas reales de la educación, no a crear problemas donde no existen.
Porque ustedes lo que están haciendo es, en lugar de resolver problemas, crearlos.
Lo que tienen que hacer
es resolver problemas.

Y, con la misma agilidad con que fue sustituido este director que a las
veinticuatro horas ya tenía sustituto en el centro, sustituyan todas las vacantes, todas las vacantes, que
hay en la enseñanza, que a día de hoy todavía hay muchas plazas de profesores de valenciano que, desde que comenzó el curso, no han sido cubiertas.
Cubran las plazas de los profesionales
vacantes con la misma agilidad con que cubrieron la plaza de este director.

Nada más y muchas gracias.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Pedro Ángel Hernández Mateo)

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señor Bueno.

Tiene la palabra el señor Pañella, por quince minutos.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

He de dir que assumisc com a pròpies totes i cadascuna de les paraules que el senyor Bueno ha dit i que, en la línia de la meua intervenció, he de començar per eixe final que demostra realment quina és la voluntat i quina és la motivació per haver arribat a este expedient, eixa inspecció sorpresa, eixe acorralament que se li ha fet al director, al senyor José Luis Santiago, ja que es va fer -com deia- per sorpresa el 25 de març, i on se va examinar exhaustivament el funcionament del centre -no amb un sinó amb dos inspectors simultàniament-, i se va vigilar, específicament, eixe centre, que tota la documentació estiga en regla -el dia 23, he dit-.
I que, també, és estrany perquè és la primera inspecció d'aquest tipus que s'ha fet en tota la comunitat, amb dos inspectors i per sorpresa.
Jo he sigut
director de centre i sé com es fan les visites d'inspecció en una situació normal i habitual i, sens dubte, no és esta.

Jo demane que se commine el conseller a un urgent canvi d'actitud.
El problema no és el senyor Santiago, el problema no són les escoles, el problema no són els pares, el problema no són els alumnes.
El real problema, el gran problema -no, no, real precisament pel tema de la foto- és l'actitud del conseller.
Crec que és urgent, és necessari, que en este mateix moment isca de Les Corts una petició de canvi d'actitud del conseller, no només en relació a l'expedient del que estem parlant sinó en relació amb la seua conducta respecte a la comunitat educativa.
Recordem que este
conseller ha tensat la comunitat educativa de manera continuada.

Ho vam dir en el seu moment, però és que avui ho diem ja reafirmats en sentències.
És a dir, va fer l'invent de l'educació per a la ciutadania en anglès en unes condicions que els tribunals han tombat.
Però, si no és això, manté una xarxa pública pràcticament inexistent de centres de zero a tres.
No tenim unes plantilles, en els
centres, adequades a la realitat actual.
Retarda les beques de transport i
menjador a tots els centres públics.
Incomplix, fa al llarg del seu mandat, l'extorsió econòmica a les universitats.
Demostra -com he dit, en els errors que he dit- la seua incapacitat de gestió.
Fa incompliments legals continus -avui n'hem vist algun-, vegem com passa de la seua obligació de dotar d'infermers els centres d'educació especial.
I arriba a la rebel·lia en la falta d'acceptació de les sentències sobre el reconeixement del títol de Filologia Catalana -per citar alguns exemples.

A vore, jo al conseller també l'he posat cap per avall i també el seguiré posant cap per avall perquè, mentre no canvie d'actitud, demostra que no és el conseller que a l'escola pública valenciana l'interessa.
És el conseller que està deixant, està deteriorant, l'escola pública -i quan dic escola, en termes grans, tot el sistema educatiu públic valencià.

He citat alguns exemples, podríem dir-ne moltíssims més com hem introduït al llarg dels diferents debats que hem posat.
No obstant, el que ha fet ara és inadmissible i porta la protesta de tots els sindicats, porta la protesta de
la comunitat educativa -que l'han tingut vostés- i, per tant, demanem que bé, que almenys que rectifiquen perquè, fins ara, per a la inspecció havia sigut un bon professional que no havia merescut cap sanció de cap tipus i, per tant, de prompte, a partir del moment que n'hi ha una fotografia cap per avall del conseller se convertix en un mal
director, se convertix en una persona que cal expedientar, se convertix en una
persona enemiga de l'educació i que, per tant, se li han de fer totes les sancions que se puguen i més.

Eixa és la situació, eixa és la situació.
No parlem ja del que és el dret a la llibertat d'expressió que tota persona, independentment del seu treball, té.
Però no en un centre -ho diu la Constitució-, però no en un centre -ho diu la Constitució-.
O siga, els límits a la llibertat d'expressió els posarà vosté -me permetrà que li ho diga perquè la seua veu ha sonat-.
Me permetrà que vosté és la persona adequada per a posar els límits a la llibertat d'expressió que contempla la Constitució, eixa és la.
.
.
Sí.
Sí, sí, sí.
.
.
Exactament, sí.
Això és el que mos diuen contínuament, que la llibertat d'expressió s'acaba on el Partit Popular no li interessa que siga llibertat d'expressió, i ho estem veient contínuament, ho estem veient en les crítiques que estan passant amb allò que va passar ahir en Madrid.
Resulta que la llibertat d'expressió quan va en contra dels interessos del Partit Popular -pot ser atemptar contra el que és la independència de la justícia-, però quan se critica al revés, perquè vostés ho han criticat, no és -o quan critiquen la policia i l'acusen-, aleshores no és, ahí sí que és necessària la seua llibertat d'expressió, ahí sí que fa falta.
Clar, és que és la llibertat d'expressió del Partit Popular.

¡Ai senyor, quines coses diem a esta casa!
¡Mare meua!
Però és aixina, són fets.
M'acostume a fer valoracions però també a basar-les en fets i ací hem citat fets.
Acabe de citar fets, fets, senyories, fets concrets que diuen
quina és la intencionalitat que vostés tenen.
Igual actuen en tots, i ací han fet una actuació magnífica amb un professional que jo personalment no conec però que, fins ara, pareix ser que era un bon professional fins que ha posat el
conseller cap per avall.
El conseller se mereix que el fiquen cap per avall.
(Veus) El conseller se mereix que el fiquen cap per avall i que el seguisquen ficant,
perquè està deteriorant totes les relacions dins del sistema educatiu.

No obstant això, és que el conseller ja no és conseller.
El conseller és el rei, més que rei.
Perquè a Xàtiva tenim Felip V, un Borbó, cap per avall, i jo no he sentit al rei Joan Carles I, l'actual rei, que vinga.
Tots sabem per què està cap per avall a Xàtiva i.
.
.
Però el rei no diu res, però el conseller (veus), que és més que rei.
.
.
És que el senyor Font de Mora és més que rei.
Aleshores, ell sí que s'ha de queixar.
No s'ha de queixar, ha de posar cap per avall, ha de posar cap per avall tota l'escola.
Ha posat cap per avall tot el sistema escolar, ha deixat cap per avall
tot el sistema universitari, ha deixat cap per avall tota la comunitat
educativa, ha atemptat en contra dels interessos de la comunitat educativa, ha
sigut capaç que se rebel·le tota la comunitat educativa, tota,
(veus) tota, menys vosté, menys vosté, lògicament.
Lògicament, vosté ja és prou per a aplaudir-li al senyor Font de Mora tot allò que critica la comunitat educativa.

Vosté està.
.
.
No sé -perdone-, no sé si vostés tenen relació directa amb l'escola.
Jo, com no me considere diputat més que temporalment, casualment sí que seguisc en contacte, sí que seguisc en contacte, si vostés me deixen.
.
.
Perquè, clar, el que estan fent vostés és una altra forma de com entenen la seua llibertat d'expressió, intentant interrompre una intervenció que, lògicament, no els agrada gens, de manera continuada.
Eixa és la seua llibertat d'expressió.
Però jo, com sí que la tinc, seguiré, seguiré.
Està clar?
No van a callar-me.

Efectivament, com dia, si seguixen en contacte, o si tenen contacte, aquells
que no tinguen per la seua professió un contacte continu, amb la comunitat educativa, sabran el que pensen d'esta situació.
Si parlen amb directors de centres que han tingut algun problema, sabran que
callen i sabran per què callen, per les amenaces que han tingut.
En este moment s'està coaccionant les direccions dels centres perquè callen de les deficiències que tenen i, sobretot, que no tinguen cap contacte amb la premsa.
I això se m'ha dit directament.
Eixa és la seua llibertat d'expressió.

Jo entenc que vostés se posen la mà al cap, perquè això els causa mal de cap.
Clar, és que és normal que els cause mal de cap, perquè entenc que vosté, que és una demòcrata convençuda, no coincidisca gens amb allò que està fent el conseller.
L'altra cosa és que tinga d'assumir-ho per manaments del partit.

Perquè jo no entenc que cap professional de l'ensenyament estiga al costat d'esta actuació, no ho puc entendre, si no és que ha canviat ja la seua característica de professional de l'ensenyament per la seua característica de diputat etern.
(Veus) En eixa situació ho entenc, en cap situació més ho puc entendre.

Senyories, passant al que demanem.
Demanem rebutjar eixa actuació totalment i demanem també que se li reconega i que se lleve eixa sanció.

Tinc de coincidir amb el senyor Bueno en el que és la temporalització, la programació de presentació de temes de la comissió.
Després parlarem d'altres temes i donaré dades concretes que demostraran que esta comissió va molt per darrere de les necessitats del país.
Bé, no és responsabilitat d'aquells que no tenim la capacitat de fer que açò vaja més ràpid.
Mosatros tenim la nostra obligació.
Jo tinc la meua obligació de presentar les propostes que considere oportunes, perquè represente un sector social determinat.
I en eixa via les presente, senyories.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
ª Soledad Linares Rodríguez)

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Ahora, para fijar posición por parte de los grupos no adscritos, tiene la palabra la señora Marga Sanz.
Un momentín, señoría.

Tiene la palabra.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias.

Efectivamente, este es un tema recurrente porque ha pasado ya por pleno, hemos
hecho debates, preguntas.
.
.
Y vuelve a la comisión después de que, efectivamente, esta sanción se haya impuesto, se haya cumplido, pero no viene mal volver a recordar por qué históricamente, y yo estoy de acuerdo con las intervenciones que me han precedido,
surge este conflicto y por qué al final surge esta sanción.

Porque el caso del expediente del director del IES de Las Norias de Monforte
del Cid, el señor José Luis Santiago, se enmarca claramente en el conflicto que se origina en esta
comunidad al decidir la Conselleria de Educación boicotear y obstruir la aplicación de la asignatura educación para la ciudadanía, que forma parte del currículum obligatoria de la enseñanza secundaria.

Es una orden avalada por el presidente Camps y que entra a animar a padres y a
madres de alumnos a objetar la misma.
Ese fue el origen del conflicto, y ese
fue el origen de una crispación que se extendió en toda la comunidad educativa, y yo digo en toda la comunidad educativa.

Estas medidas, sus consecuencias en las aulas y el deterioro progresivo de las
condiciones educativas en la escuela pública valenciana generaron la protesta de la comunidad educativa.
En un contexto
de movilizaciones y del anuncio de una gran manifestación el día 28 de abril del año pasado contra la política educativa de la conselleria, diferentes comunidades escolares toman diversas medidas, entre ellas, el IES
de Las Norias.

Esta comunidad educativa pone boca abajo la imagen del conseller Font de Mora parodiando al primer Borbón Felipe V.
Y no era un ataque a su honor, como así se ha interpretado, no fue un ataque a su honor.
Ustedes, si no, no conocen -si dicen esto es lo que es- el debate crítico dentro de la comunidad educativa, donde podemos poner a alguien boca abajo
en un texto, en una imagen, y no significa por eso que nosotros estemos
atacando a la persona, sino a lo que significa en su momento la política educativa.
Y que además, en el plano jurídico, recibió el varapalo con las medidas tomadas en educación para la ciudadanía; y en el político, generó una creciente actitud de rechazo a la actitud de la
conselleria.

Y a partir de ese momento, se desata.
.
.
, porque se desata una auténtica persecución y demostración de lo que nunca debe ser la actuación de la administración educativa.
Se amenaza a profesores que se niegan a impartir la asignatura, se
da órdenes a los inspectores para controlar que se impartiera educación para la ciudadanía en inglés con dos profesores en el aula y se trata de acallar las críticas con el reglamento disciplinario.

Nosotros, Esquerra Unida, la valoración que hacemos es que la conselleria se decanta por una actitud autoritaria y sancionadora, que emplea medidas
exclusivamente políticas para amedrentar a los equipos directivos en vísperas de una huelga anunciada para el 28 de abril del año pasado.

Y las claves de este expediente son extraadministrativas, porque se alejan
significativamente del ámbito estrictamente administrativo para convertirse en un procedimiento
escandalosamente político.
Porque la sanción ejecutada por la conselleria es una medida política a todas luces injusta y que supone un salto cualitativo al convertirse en
una amenaza, como han dicho los compañeros que me han precedido, para derechos fundamentales, como es la libertad de
expresión, y una amenaza contra la educación y contra la comunidad escolar entera.

Y la verdad es que el director del IES de Las Norias, yo creo que en contra de
su propia voluntad, se ha convertido en un cabeza de turco víctima de una forma autoritaria de actuar que pretende coartar y desmantelar un
sistema de libertades, un sistema de debate crítico, que estaba implantado tradicionalmente en la comunidad educativa, y que
realmente, y que realmente ha sido beneficioso para el desarrollo de la misma.

La verdad es que el conseller no se ha enterado o no se ha querido enterar de la respuesta social valenciana,
que ha sido de un auténtico clamor, como fueron las movilizaciones multitudinarias de Valencia el 28
de abril del año pasado, o la de Elche este 17 de marzo.
Las concentraciones, las
manifestaciones de los claustros y ahora la consulta popular prevista para el 6
de mayo, donde se va a poner en la picota -espero yo, porque eso es lo que está saliendo de todos los claustros en estos momentos-, con un carácter muy crítico, lo que es la línea de la política educativa de la
conselleria.

Realmente nosotros hubiéramos preferido poder debatir esta proposición, esta propuesta, antes de que la sanción se hubiera aplicado y desarrollado.
Desgraciadamente, ya se ha hecho, pero
nosotros nos sumamos a lo que son estas dos iniciativas que han presentado
tanto el Grupo Compromís como el Grupo Socialista.

Y en este sentido, pedimos que se repare la actuación y el buen nombre del director del IES Las Norias y que no se vuelvan a repetir
este tipo de actitudes que amedrentan a la comunidad educativa.
Y que no tiene
sentido que se repitan en el seno de una comunidad que ha trabajado y trabaja
por hacer de mayor calidad.
.
.
, por desarrollar de una forma democrática y en consonancia con las necesidades que hay en estos momentos en la
escuela pública, desarrollar el trabajo profesional, que siempre ha sido crítico, crítico con todos los gobiernos, crítico con todas las medidas, porque eso ha supuesto luego la superación de todos los problemas o de muchos de los problemas que se vienen planteando
en los centros públicos valencianos.
Y por eso, vamos a apoyar y vamos a votar a favor estas dos
iniciativas.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición, por parte del Grupo Popular, tiene la palabra doña María Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, senyories, en primer lloc, sí que té raó la senyora Sanz que és una proposició no de llei molt recurrent, és molt recurrent, però el primer que m'estranya a mi és que es mantinga eixa proposició no de llei perquè, com molt bé han dit, la sanció ja està complida.
Per tant, no li veig cap raó de ser més que voler parlar ací de com de roín que arriba a ser el nostre conseller, senyor Font de Mora, que és, jo crec, l'única funció que té l'oposició: criticar el senyor Font de Mora, amb proposicions no de llei que, sens dubte,
no estan al lloc on han d'estar en el moment adequat.
Perquè, vostés -vaig a dir-li, senyor Bueno-, que el primer que ha de fer és parlar amb el seu grup parlamentari, perquè en la Mesa de Les Corts, que és on es decidix els temes que van a les comissions, perquè coses que a vosté li pareixen d'interés general, importantíssimes, que vagen en el moment adequat.
Eixa és la primera.

I la segona.
Parle vosté en el seu síndic, senyor Luna, i diga-li que de cada ple que es fa en esta casa, en les
Corts Valencianes, es pot presentar una proposició no de llei amb caràcter d'urgència per cada grup parlamentari.
Si tan important és i tanta pressa tenia per arribar a hora, haver-li dit al senyor Luna que la
presentara en lloc de les que ha presentat el seu grup.
Si vosté no té eixa sort que li facen cas, no té cap culpa el Grup Parlamentari Popular ni el conseller Font de Mora.
Eixa, la
primera.

Dit això, dit això, li vaig a dir que la manera que vostés tenen de parlar del conseller Font de Mora, com si no sabem el que haguera
pogut fer.
Bé, doncs, el senyor Font de Mora, vaig a llegir exactament què ha sigut el que s'ha fet amb l'expedient disciplinari.
En una resolució de la Direcció General de Personal de la Conselleria de Educació, de 19 de febrer, de 2009 -pel que vosté diu que han sigut tan ràpids, doncs, tan ràpids no han sigut, però, bé, vaja vosté escoltant les dades que jo li done-, es va motivar i incoar un expedient disciplinari al funcionari, senyor Josep
Lluís Santiago Merino.
El motiu de la incoació era determinar si ell mateix hauria pogut incórrer en responsabilitat disciplinària pels fets duts a terme el dia 3 de febrer de 2009, a l'IES Las Norias, de la localitat de Monforte del Cid, Alacant, del qual és director i seguix sent director.
En la mateixa resolució es va acordar nomenar instructor i secretari d'eixe expedient disciplinari.
De conformitat amb allò disposat en l'article 34, del Reial decret 33/1986, de 10 de gener, pel qual s'aprova el Reglament de règim disciplinari dels funcionaris de l'administració de l'estat, l'instructor va ordenar la pràctica de les diligències que va considerar adequades per a la determinació i comprovació dels fets dits.
Amb data 3 d'abril de 2009, es va formular per l'instructor el corresponent plec de càrrecs.
Notificat el plec de càrrecs el 7 d'abril de 2009, l'expedientat va formular el seu plec de descàrrecs, com és lògic en esta tramitació.
El 13 de novembre -de febrer ja hem passat a novembre, senyor Bueno- es va celebrar el tràmit de vista de l'expedient, lliuren l'interessat la còpia dels documents obrants en el mateix.
El 26 de novembre de 2009, l'instructor va formular la seua proposta de resolució, de la qual va donar trasllat l'inculpat en què es detallaven els fets que van motivar la incoació de l'expedient disciplinar, els càrrecs imputats per estos i les actuacions dutes a terme.
El 30 de novembre de
2009 es notifica la proposta de resolució i l'expedientat presenta escrit d'al·legacions, en les quals, essencialment, evidentment, es reitera en allò manifestat en el mateix expedient.

Finalitzada la instrucció del procediment disciplinari, l'instructor va remetre a la Conselleria d'Educació la seua proposta de resolució, junt a la resta de l'expedient per al seu estudi i resolució.
Analitzada la documentació obrant en l'expedient, es considera provat els fets recollits en el plec de càrrecs i en la proposta de resolució.
Establerts els fets, es procedix a fixar la qualificació jurídica.
L'òrgan considera que els fets descrits han de ser considerats conjuntament i que
mereixen la qualificació de falta
grave, prevista en l'article 7.
1, apartat e, del Reglament de règim disciplinari, per la «grave desconsideración con los superiores, compañeros o subordinados», grave desconsideración.
Perquè no estaran vostés amb mi -crec jo, eh!
-, que això no és, com a mínim, una desconsideració, per no dir una gran falta de respecte.
Perquè, no ens hem d'oblidar que el conseller és en este moment, evidentment, perquè la ciutadania així ho ha volgut, el màxim responsable d'eixa administració, on el mateix director forma part d'eixa administració.
Quin respecte hem d'ensenyar als alumnes?
Quins valors s'han d'ensenyar els alumnes si dins d'eixe centre, avalant tota eixa llibertat d'expressió que vostés diuen, que jo la respecte, igual o més que la puga respectar vostés, però, jo considere, considere que això és una falta de respecte.
Però, no ho considere jo!
Ho considera la persona que va fer d'instructor.

Per tant, sentat el caràcter greu de la falta imputada i amb el fi de mantindre la deguda
proporcionalitat que ha de presidir l'exercici de la potestat disciplinària entre la falta comesa i la sanció corresponent, una vegada ponderat els elements que concorren en el tipus d'infracció, per a la seua graduació, i tenint en compte que, els fets com els que sanciona qüestionen la bona imatge del servei públic educatiu, així com la publicitat que ha tingut el fet este que s'ha imputat, es considera adequada la proposta de l'instructor i, en conseqüència, els fets creuen que es mereixen la sanció de 20 dies de suspensió de funcions.
La sanció de 20 dies de suspensió de funcions ja ha sigut complida pel senyor José Luis Santiago Merino.

Per tant, com a conclusió, jo crec que s'ha d'indicar que en la lectura de l'expedient disciplinari instruït al director de l'IES Las Norias, de Monforte del Cid, no es va apreciar la concurrència de cap de les causes de nul·litat previstes en l'article 62, de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú.
Per la qual cosa, atenent el principi de legalitat que deu regir l'actuació de l'administració, no pertoca exercir una actuació arbitrària per anul·lar i deixar sense efectes el citat expedient.
Jo crec que això és totalment jurídic i sempre s'ha de mantindre que la Conselleria d'Educació s'ha de cenyir al compliment de la legalitat vigent.
Les lleis estan, evidentment,
per a complir-les.

L'autoritat del professorat.
N'hi ha un avantprojecte de llei, que es parla de l'autoritat del professorat.
Evidentment, perquè estem convençuts que el professorat, en un cent per cent, quasi m'atreviria a dir, està fent una tasca encomiable.
Això no anem a discutir-ho en cap moment.
El fet que un professorat no estiga d'acord amb la manera d'administrar el conseller Font de Mora, em pareix també perfecte, estic completament d'acord amb la llibertat d'expressió.
Però, també estic completament d'acord.
.
.
, a més és que, mire -si quasi posaria la mà al foc-, estic segura que si ací, per exemple, jo que sé.
.
.
, o en el mateix col·legi es posara una fotografia dins d'un aula del director del centre cap per avall, estic segur que el professor el
primer que faria és llevar eixa fotografia i dir als alumnes que si tenen alguna queixa que la
facen pels reglaments i les normes que poden avalar-lo, i, si no, que es posen
a la porta del centre i que posen el professor, el director, el conseller, el
president, i a mi si volen, també, de pas, cap per avall, però no dins d'una classe.
Això és el que jo crec que és una falta de respecte i, per tant, no és pot ni es deu permetre.

També estic convençuda -i mire el que li dic, mire el que li dic-.
.
.
, que si ací en esta casa, en el seu grup parlamentari, senyor Bueno, en el Grup
Parlamentari Socialista, val?
, posaren el senyor Alarte de l'inrevés, estic convençuda, que ja no el senyor Luna, que és de la mateixa corda, sinó, inclús, el senyor Puig, que és de l'altra corda, no li pareixeria bé i farien que se llevara eixa foto.
Estic convençuda, perquè això és una falta de respecte.
I vostés estaran amb mi.
En el carrer que facen el que vullguen, però dins del centre s'ha de tindre una miqueta de respecte, per a mi, per a mi.
Però, no per a mi -torne a insistir-, que jo no sóc ningú, sinó per la persona que ha fet l'expedient disciplinari.

I vaig a dir-li més coses, senyor Bueno.
Vosté és que ens parla.
.
.
, ens parla que això sí que és una dictadura, que això li recorda uns temps.
.
.
Jo és que quan parlava d'això, creia que pensava.
.
.
Parlar-me del senyor Zurita, de la Confederació Hidrogràfica del Segura, que com no estem d'acord ens l'hem carregada, o, també, inclús, ha pensat: què m'estarà parlant de Luis Lafuente Batanero, que és qui va fer un informe favorable al Consell quan al tema del pla del Cabanyal.
I punt!
Va desaparéixer.
Me parlava d'estos?
No sé, és que jo a la millor m'he descentrat una miqueta.
No sé si estàvem parlant d'una cosa o parlant de l'altra.
Bé.

Jo insistisc, insistisc, jo crec que si va una inspecció -com dien vostés- en un moment determinat i l'inspector arriba sense donar cap tipus d'avís, és el que s'ha de fer.
A mi, que me facen totes les inspeccions.
A mi, que me les facen
totes.
I jo supose que a vostés també.
Quin problema n'hi ha que se faça una inspecció a un col·legi sense avisar que va la inspecció?
Què m'estan dient vostés, que les inspeccions s'han de fer amb avís perquè s'arregle tot i se quede tot correcte quan vaja l'inspector?
Doncs, mire, no!
Mire, no!
L'inspector ha d'anar quan haja d'anar que per a això, per a això cobra, per a fer d'inspector i anar a vigilar que funcione el sistema educatiu com ha de funcionar.

Per tant, no vaig a fer-ho més llarg perquè amb això ja està dit el que havia de dir.
Mosatros el que sí que volem és felicitar el professorat i el conseller, que jo, al contrari de vostés, evidentment, sí que crec que és el conseller que necessita el sistema educatiu valencià.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica tiene la palabra el señor Bueno.

El senyor Bueno Ortuño:

Sí, muchas gracias, señora presidenta.

Usted ha vuelto a mencionar lo de la lentitud y que es responsabilidad mía, o de la dirección de mi grupo.
Mire, hoy aquí en el orden del día hay 45 puntos.
Yo ya le garantizo que más de la mitad, si vamos al ritmo de trabajo habitual, más de la mitad van a decaer.
Aquí hay muchas que son también de su grupo.
Creo que el señor Luna tampoco será el responsable que esté la 33 o la 34 en el orden del día, pero es más, en este periodo de sesiones ha habido, creo que son tres plenos en este
periodo de sesiones.
Si hubieran ido estas dos proposiciones no de ley yo me
hubiera llevado el 75% de los plenos de mi grupo.
El 75%, claro, es la segunda
proposición no de ley que estoy debatiendo hoy.
Ya me iría por el 75% de los plenos.

Es decir, seamos un poquito serios a la hora de plantear.
Yo ni siquiera he
responsabilizado a la mesa -como antes le contestaba al señor Soria-.
Pero si ustedes quieren responsabilizar a la mesa, se responsabilizan a
ustedes mismos, al Grupo Popular que es quien tiene mayoría.
Yo lo que he dicho es la poca agilidad de la cámara y eso, ustedes deberían darse cuenta igual que nosotros, porque ustedes también tienen aquí iniciativas que van a decaer porque no da tiempo con el actual sistema de
debates que tenemos, no da tiempo a debatirlas todas.
Pero pasemos al tema que
nos ocupa.

En primer lugar tengo que recordar que el director del instituto Las Norias no
fue quien colocó el cartel del señor conseller boca abajo, no fue el quien lo colocó -en primer lugar.

En segundo lugar, el director puede ser nombrado por el consejo, pero es
elegido por la comunidad educativa.
Es elegido por la comunidad educativa de
ese centro.
Eso hay que aclararlo también.

Las inspecciones.
.
.
Por supuesto que es bueno que se hagan inspecciones, pero
como tocan, con arreglo a temas técnicos educativos, no como inspección política y de perseguir a la gente.
Porque, que yo sepa, que yo sepa, dos
inspectores durante dos días consecutivos, en el tiempo que yo recuerdo de la democracia en nuestra
comunidad, no han ocurrido en ningún centro.

Inspecciones con arreglo al criterio de la inspección educativa y como se le hacen a todos los centros, no de forma especial para
alguien a quien se quiere hostigar y perseguir.
Y ha habido movilizaciones -ustedes que tanto se ríen de la comunidad educativa y los que han salido-, han sido movilizaciones históricas también, porque movilizaciones para temas educativos nunca -que yo recuerde- ha habido movilizaciones de más de cincuenta mil personas en la calle, como ha habido en esta ocasión pidiendo el cese del
conseller de Educación, que no lo ha puesto la ciudadanía de conseller, lo ha puesto el señor Camps, el estará como diputado como estamos todos nosotros aquí, porque la ciudadanía nos ha puesto.
Pero, como conseller lo nombra Camps a dedo, porque hay consellers que no son ni siquiera diputados, y la comunidad educativa lo que pide es que
cesen al conseller de Educación como conseller, porque la política educativa que está llevando a cabo es una política muy desacertada por decirlo muy suavecito.

Es una política que está provocando a toda la comunidad educativa.
Es una política que no hace más que cometer atropellos, desatinos, esperpentos.
Son los calificativos con los
que se pueden poner a la política educativa del gobierno autonómico.
Un gobierno autonómico que tiene más de veinte mil alumnos en barracones que todos los días, cuando se levantan, se meten en barracones.
Una política educativa que es la que mayor fracaso escolar tiene de toda España, y ustedes, en lugar de resolver todos estos problemas, en lugar de ponerse a
resolver estos problemas que son los problemas serios, los problemas graves,
que tiene la enseñanza en nuestra comunidad, a lo único que se dedican es a perseguir a los profesionales, a perseguir a los
profesionales.
En lugar de sustituir las vacantes que llevan desde principio de
curso se dedican a sancionar y expulsar a directores, a ese sí que se le cubre al día siguiente.

Dedíquense a resolver los problemas reales de la enseñanza en nuestra comunidad, que son muchos y muy graves, y dejen de hostigar y
perseguir a los profesionales de la enseñanza.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, por parte de Esquerra Unida- Bloc-Verds: Compromís, tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Dir que és recurrent i que és estrany que mantinguem la proposició no de llei és, no sé si és que ens menysvaloren a nosaltres també, perquè bé, s'ha de considerar de vegades uns raonaments un poquet més seriosos quan se fan ací.

Mire, que ja està complit?
Ja ho sabem, malauradament està complit.
Però amb conseqüències econòmiques i professionals.
Vostés que són mestres en trobar arguments per a incomplir la llei -i ja els he citat abans alguns exemples-, sabrien, segurament si s'ho proposaren, trobar la solució perquè la sanció que s'ha fet ja no té solució, però, per a reposar tant les circumstàncies econòmiques com professionals d'esta persona.
Perquè vostés diuen que «és que està fet», sí.
La solució la tenien, els ha faltat sensibilitat, els ha sobrat autoritarisme i, per tant,
en este moment és el moment de rectificar, de trobar la solució.
L'expedient no el van a poder esborrar, indubtablement, però l'expedient té -com dic- conseqüències sobre un professional i mal fetes per motivacions purament polítiques.

Per què?
Me diu: «Seguix sent director».
Ja ho hem comprovat, ja li he dit la inspecció que tingueren.
Si no fóra director eixa inspecció s'haguera fet.
.
.
Perquè clar, això ja he dit jo molt clarament, és acorralament.
I vosté dirà, què no poden anar?
Clar que poden anar, però que casualitat, que casualitat, que una vegada solucionat l'expedient és quan se li fa eixa inspecció, inspecció política.

Mos diu, ens diu vosté també, que és que ha fet el procediment ben fet.
Faltaria més!
faltaria més que damunt ací haguera hagut una indefensió de la persona perquè s'hagueren saltat els passos en l'expedient, faltaria més!
Això és obligat, això és obligat.

I al final ha parlat de valors, de falta de respecte.
Parlem de valors?
Quins són els seus?
El silenci obligat, el cap cot i a callar, el cap és el que mana, el conseller és qui té la raó.
També ha parlat d'autoritat, autoritat.
Però s'ha de parlar del concepte d'autoritat també.
Vosté pareix que tenen l'autoritat encara com si fóra una ciència infusa, d'infusió divina i, per tant, no es pot qüestionar perquè ve del totpoderós.
Nosaltres tenim altres conceptes d'autoritat, el concepte d'autoritat per delegació, d'autoritat que respon, realment, als interessos d'aquells a qui se represente, eixa autoritat que és guanya dia a dia, eixa autoritat que el conseller ha perdut en esta
legislatura totalment.

Parla de llibertat d'expressió i aplica la mordassa, la mordassa, perquè no és diu.
Ahí ha posat un exemple en el qual podem dir, «i si algú posara algú cap per avall?
» Mire, sóc professor, jo me'l podria trobar, i sí que li dic quan m'he trobat qualsevol problema, què he fet?
Tractar-lo en la classe, parlar, detectar quin és el problema i intentar solucionar-lo que és el que fa, en una societat democràtica, qualsevol bon governant, qualsevol bon governant fa això, detectar el problema i intentar donar-li solució, i s'arriba a la sanció quan no hi ha altra possibilitat perquè som formadors, estem parlant d'educació, estem parlant de centres educatius.
Vostés han perdut el nord, estan parlant, simplement, d'autoritat política, per autoritat, encara l'autoritat medieval que mos ve del totpoderós i, per tant, no es discutix per ningú i s'aplica arbitràriament, seguint les normes, però arbitràriament, perquè hi hauran altres casos greus que no van a vigilar.

Sap el que és una falta?
La inassistència, la impuntualitat al treball, això és una falta greu.
Això és una falta.
La falta de zel en el treball, això és una falta molt greu.
Això no interessa, interessa la falta política, eixa és la que se perseguix.

Jo mantinc i, a més vaig a dir-li, després d'haver-la sentit, amb tot l'orgull mantinc la proposició no de llei perquè es retire, conforme es puga, busquen la volta perquè açò no tinga efectes per a un director que fins ara havia sigut magnífic perquè havia estat treballant i ningú l'havia criticat.

Per tant -ja li dic, reitere-, ho mantinc a tots.
.
.
I facen el favor de no usar i tirar els professionals de
l'educació, que quan els interessa, els tenen allí; i quan no els interessa, com un mocador usat, els tiren a la paperera perquè ja no els servixen a vostés, als seus interessos polítics.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene la palabra la señora Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, senyor Bueno, tornem amb allò de la lentitud.
Jo, evidentment, no em queixe, perquè si alguna de les nostres proposicions no de llei ens haguera paregut que tenia
d'haver anat al ple davant d'una altra, l'haguérem demanat.
I si és el 90, és el 90; i si és el 70, és el 70.
El que ocorre és que s'ha de valorar què és el que es pensa que té més importància, i açò és el que valora el cap del seu grup, m'imagine jo.

Per tant, jo no em queixe.
I la lentitud.
.
.
bé, lentitud, vosté perquè té ganes de dir lentitud, evidentment.
Això és va presentar en gener, eh?
Els primers plens van començar en febrer, estem a meitat d'abril.
No me diga vosté que és que ha tardat en vindre esta proposició no de llei.
Però és que vostés també volen que vinguen a comparéixer els consellers.
Esta comissió sabem que és Comissió d'Educació i de Cultura.
Per tant, han de tindre un miqueta de.
.
.
-no sé- de voluntat que es puguen vore coses de les dos conselleries.
Per tant, no crec
que ens tinguem de queixar que no entren els nostres punts en esta comissió.
Vosté queixe's on crega que es deu queixar, però estic convençuda que si ho analitza, vorà que no és ací el lloc on s'ha de queixar.
Estic convençudíssima.

Per una altra banda, vosté diu: «El director no és el que va col·locar el senyor Font de Mora.
» Bé, no el va col·locar ell, però ho va permetre, ho va permetre.
I açò és el que se sanciona, que ell, com a director d'eixe centre, permetera que estiguera eixa fotografia aixina.
O siga, no és que l'haguera apegat amb el cel·lo, això no té importància.
El que s'està ací parlant és que ha consentit que estiguera eixa fotografia.

Vostés apel·len a la llibertat d'expressió.
Jo -torne a insistir-, la llibertat d'expressió, tota, tota, però quan tu estàs com a director d'un centre i representant eixa administració, considere, jo considere també -igual insistisc- que el que ha fet l'expedient, considere que dins del centre això és una falta de respecte, i que és exactament el que diu, el que diu l'article 7 com a falta greu.
Jo considere.
.
.
Evidentment, eixe reglament no l'he fet.
Fa molts anys que està fet.
Per tant, d'alguna manera, d'alguna manera tenim de fer cas a les lleis, crec jo que tenim de fer cas a les
lleis.
No s'ha fet res més que fer cas a les lleis, a l'article 7 del qual li estava jo parlant.

Vosté em parla de mobilitzacions, que no s'han vist mai les mobilitzacions.
Vosté no estaria en l'època de Ciprià Ciscar, eh?
No estaria, eh?
Perquè mira que hi havia de gent al carrer.
O no estaria a la de Madrid que li van fer
al govern socialista quan va canviar la llei, que en compte de la LOCE va posar
la LOE.
Tampoc no estaria, no?
Perquè allí sí que hi havia gent, eh?
, perquè jo estava a Madrid en aquella època.
Estava a Madrid i me va pillar.
I mire que hi havia de gent.
Jo no vaig a
dir els que són, que no tinc eixa foto que van des de l'avió i els compten.
No.
Però a muntó, a muntó gent també hi havia i ni cas.
La llei ahí està.
Ara se n'han adonat que l'han de canviar.
Ara anem al pacte per l'educació i totes eixes coses.
Ara se n'han adonat!
En aquell moment, que tenien més de.
.
.
No vull dir la quantitat, xe!
, no vull dir la quantitat perquè no vull passar-me.
Tanta, tanta, tanta, tanta gent allí a Madrid dient que eixa llei no anava bé.
.
.
, no van fer ni cas, eh?
Això són mobilitzacions, senyor Bueno, i no els hi van fer gens, gens de cas.
Per tant,
no em parle que està espantat de tanta gent.

I després ja, quan em parlen vostés de.
.
.
en nom de tota la comunitat educativa, i tota la comunitat educativa està queixant-se, i tota la comunitat.
.
.
Per l'amor de Deu, xe!
Jo és que estic, de veritat, convençuda que ho diuen sense mala intenció.
En cap moment se pensen vostés que són els representants de tota la comunitat educativa.
No crec que siguen aixina,
perquè això seria.
.
.
això ja seria, bé, tindre un orgull ja quasi que se n'aniria del normal.
Jo crec que vostés parlen en nom d'una gent que estarà descontenta i que, a més, tenen tot el dret d'estar descontents, amb el senyor Font de Mora, amb el senyor Camps, amb el
senyor Zapatero.
.
.
Vull dir, això és normal.
Hi ha una gent que està d'acord amb uns governs i una altra.
.
.
I després vénen les votacions, es vota i el que guanya decidix qui és el conseller d'Educació, en este cas, el senyor Font de Mora, i qui és el conseller d'una altra cosa.
I el senyor Zapatero ha decidit que tenim un senyor que es diu
Gabilondo, que és el que té de fer el pacte per l'educació.
¡
Ojalá y Dios viniera!
Jo no estic gens d'acord amb el senyor Gabilondo, però gens d'acord.
Però com resulta que el Govern d'Espanya l'ha guanyat el senyor Zapatero i ha decidit que estiga el senyor Gabilondo, no
vaig a posar-lo del revés, ni vaig a gastar-lo per a tirar dards.
No.
El que vaig a fer és intentar que en les pròximes eleccions no guanye el senyor Zapatero i no estiga el senyor Gabilondo.
I és la manera que crec jo que es deu lluitar per a tindre un govern que a tu, que
a tu t'agrade i que tu cregues, almenys, que complix amb els teus interessos.

Jo crec que no n'hi ha res més, crec que no n'hi ha res més.
Això que perseguim a la gent.
Això a mi me pareix una barbaritat.
Una persona fa una cosa que es considera que es
té de sancionar, se sanciona i se acabó, se sanciona i se acabó.
I no me parle vosté -i si no, li tornaré a insistir- que si s'estan fent repre.
.
.
Home, home!
, després del que han fet amb el càrrec de cultura, després del que han fet amb el de la confederació hidrogràfica, s'atrevix vosté a dir això, senyor Bueno?
Mire, jo.
.
.
Anem a deixar-ho allò d'un costat i allò de l'altre i anem a pensar que tot ha sigut casualitats en la vida.

El text de la proposició, senyor Pañella, me diu vosté -ja se m'acaba el temps i no puc dir-li.
.
.
-, que el manté.
Mire, si vol mantindre'l, el primer que té de fer és canviar-lo, perquè amb eixe text no es pot aprovar.
El primer que té de fer és canviar-lo.
Perquè vosté es pense, pel que me dia vosté de la seriositat en esta casa, que se posa una cosa i després se'n vota una altra i se parla d'una altra.
.
.
Y así todo vale.
No.
El text este no es pot aprovar.

Per tant, primera, que tampoc l'aprovaríem, que quede clar, per si hi haguera algun dubte.
Però, segona, este text, tal com està, no es pot aprovar.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Una vegada debatuts els dos punts.
.
.
(Veus) Senyories, jo crec que.
.
.
.
Senyories, jo crec.
.
.
.
Senyories, jo crec que hem
aplegat a un acord.
I la senyora Barrieras ha utilitzat a soles cinc minuts,
quan en realitat li'n correponien deu, però per operativitat.

Anem a votar.
.
.
(Veus) Senyoria, senyor Bueno.
.
.
Començarem per votacions diferents.
Primer votarem la número 3, que ha sigut presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Vots a favor?
7.
Vots en contra?
8.

Ara, amb el mateix contingut, però la presentada.
.
.
, i en l'ordre del dia la número 9, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds: Compromís.
Vots a favor?
7.
Vots en contra?
8.

Proposició no de llei sobre la paralització de l'enderrocament de l'edifici de l'alqueria Romaguera al terme municipal de Gandia, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 50.
003, BOC número 211)

La senyora presidenta:

Continuem amb el punt número 4 de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la paralització de l'enderrocament de l'edifici de l'alqueria Romaguera al terme municipal de Gandia, que ha sigut presentada pel
Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds: Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor presidenta.

Bé.
Hem de ser recurrents, ara sí que som recurrents, però perquè esta és la segona proposta que presentem.
Casualment, el mateix dia que es va
materialitzar l'enderrocament, l'enderrocament de l'alqueria Romaguera, nosaltres estàvem reunits en comissió de cultura, i eixe tema es va quedar per entrar.

Per tant, tindrem de reconéixer, perquè aixina se'ns diu, que el treball en la comissió de cultura és enormement àgil, però també caldrà reconéixer que és insuficientment àgil, perquè no arriba quan té d'arribar als punts, que estan presentats en temps i forma, però simplement que en el seu debat no arribem a.
.
.

No obstant, s'ha presentat esta segona proposició no de llei, i el tema crec que val la pena que parlem.
Senyories, val la pena
que parlem perquè és un immoble que avui no existix.

No obstant això, cal dir que a iniciativa d'una associació cultural, l'Arc de Mig Punt de Gandia, se va demanar al Consell Valencià de Cultura un informe sobre aquesta alqueria, i l'informe es va emetre.
L'informe es va emetre dient que era una construcció original i exemplar d'edificacions rurals valencianes, bastides entre els segles XVI i XVII, situada
en mig d'una finca agrícola d'origen medieval, coneguda com les Fanecades.

Marcava també que la importància arqueològica i històrica de l'espai podria ser encara superior a l'estricte àmbit construït, ja que segons la documentació aportada per la professora Isabel Canet, l'edifici actual es va bastir sobre unes anteriors cases, que serien una mena de
conjunt agrari medieval de relleu.
Per això la importància arqueològica esmentada en la necessitat d'acostar-se amb una formulació que va més enllà de l'estrictament urbanitzadora.

La situació actual.
.
.
estava dins d'un PAI, un PAI formulat per l'Institut Valencià de la Vivenda, l'Institut Valencià de l'Habitatge, i ja avisaren en aquell moment que corria greu perill la integritat i
la pròpia existència de l'alqueria.

Els estudis i els informes realitzats, especialment els de la historiadora
Isabel Canet, i el de l'arqueòleg Carles Miret, proporcionaren una quantitat de dades que en aquell moment el
Consell Valencià de Cultura qualifica com a noves, i dades que abans no es tenien.
I a més, que aportaven unes noves perspectives que permetia la valoració cultural i històrica molt superior a la que fins ara se li suposava.

Per tant, el Consell Valencià de Cultura concloïa que «l'anomenada Alqueria Romaguera, situada a la partida de Santa Anna, al terme
municipal de Gandia, ha de ser considerada com un conjunt d'interés cultural i arqueològic, i, en conseqüència, digna de recuperació i d'estudi.
I tot dit que els projectes urbanitzadors previstos no contemplaven la
importància històrica cultural del conjunt, seria convenient que aquells es reconduïren o modificaren d'acord amb les noves aportacions fetes».

A més, el Consell Valencià de Cultura, també dia que «l'Ajuntament de Gandia podria plantejar-se la possibilitat d'iniciar el procediment administratiu per declarar bé de rellevància local l'alqueria Romaguera, a partir dels estudis i aportacions arqueològiques conegudes, i recomanava a l'ajuntament que la probable modificació a la intervenció urbanística es tinguera en present que aquesta no altere ni modifique substancialment
l'entorn paisatgístic».
Informe del Consell Valencià de Cultura que no ha servit perquè a hui l'alqueria Romaguera estiga encara en peu.

No obstant això, no és suficient.
Hi ha altres informes, com el de Ferran García Oliver, el catedràtic d'Història Medieval de la Universitat de València, o, d'Isabel Canet, llicenciada en Geografia i Història, en els quals, després dels seus estudis, corroboraven com a mínim l'adaptació del segle XVI i dien que, segurament, podria integrar restes d'una construcció encara més antiga, ja que en les escriptures s'havien trobat que l'alqueria Romaguera s'instal·lava on havien també altres edificis enderrocats.
Per tant, és possible que siga sobre ells.

Al mateix temps, manifestava la possibilitat que n'hi haguera -també proper a ell- algun jaciment arqueològic que caldria estudiar, com a mínim, a través d'unes excavacions per vore-ho.
Després d'emmarcar tota la història que demostra que passa per diverses famílies, totes elles -diguem-, famílies importants de la societat de la població de Gandia, doncs, arribem a les conclusions que són similars a aquelles que havia dit.

Simplement, vull citar el final, que diu, el final d'este informe ens diu clarament, diu: «les notícies aportades per la família Romaguera, a propòsit d'uns enterraments a sota l'alqueria, fan pensar que hi pot haver en el seu subsòl un antic fossar o bé que, originàriament, n'hi havia un nucli de poblament rural».

A més, aquest document arquitectònic sintetitza la història de Gandia i de la comarca, en definitiva, la història del desenvolupament agrari, materialitzades les relacions estretes entre la
vila, el nucli urbà i el territori rural immediat.
Està vinculada a institucions i personatges claus en la singladura històrica de la ciutat de Gandia.
I, pel seu gran valor històric, interés arquitectònic i etnològic, al mateix temps que pel seu caràcter de jaciment arqueològic, és peremptori el seu estudi, protecció i conservació.

Malgrat tot això, s'emet informe per la directora general de Patrimoni Cultural Valencià, Pau d'Olmos, que diu: «En relació a la sol·licitud de catalogació com a bé de rellevància local d'immoble i referència, s'emeten els corresponents informes tècnics de naturalesa arquitectònic i etnològica, de la qual es desprén que l'alqueria Romaguera de Gandia no respon a una tipologia d'arquitectura canònica, sent el resultat de construccions de diverses èpoques i variacions de propietats, sense assolir el conjunt significació patrimonial de consideració.
» No s'ha constatat l'existència de cap jaciment arqueològic.
No arriba a tindre cap valor significatiu per a la seua inclusió en inventari general de patrimoni cultural valencià com a bé de rellevància local.
»

Bé.
Hi ha informes d'historiadors, hi ha informes del Consell Valencià de Cultura i, simplement, hi ha notificació que diu que no.
Amb quina seriositat?
Bé.
Estem en condicions d'afirmar que quan diu que «no s'ha constatat l'existència de jaciments arqueològics, no s'ha fet cap excavació que puga contribuir a desxifrar sí o no.

Per tant, en esta manera, l'única cosa que podem dir és que la destrucció de l'alqueria de Romaguera és un altre atemptat contra el patrimoni històric artístic valencià.
Se li encomana al Consell Valencià de Cultura informes sobre el que és la conservació de l'arquitectura rural, en general.
I quan toca a un habitatge que està afectat per un PAI, però, a més, senyories, a més, en una zona verda, dins del PAI, resulta que en lloc de conservar-lo és el primer que es destruïx.
He de lamentar ahí que hi haja hagut la col·laboració, per una part, de la conselleria, del Partit Popular, i, per l'altra també, la col·laboració de l'Ajuntament de Gandia que, en teoria, hauria d'haver-se representat allí mateix com un ajuntament progressista, com en tantes vegades quan parlem d'urbanisme es donen la mà, i, al final, tenim el resultat que tenim.

En este moment, hem destruït una part del patrimoni de manera irrecuperable, crec que ha estat bé per als interessos d'uns altres que la Comissió de Cultura funcionara lentament i que no poguérem debatre-ho quan era el moment.
Per això, hui, la proposició no de llei que demana és que es condemne eixa actuació, que és condemne una actuació que ens ha privat per a sempre de la possibilitat d'estudiar més detingudament que hi havia en el subsòl, quins eren els nostres vestigis històrics, que ha destruït com a mínim -i això ho podem ja afirmar- una edificació que arrancava des del segle XVI amb totes les modificacions posteriors, solar,
a més, de famílies importants en el devenir històric de la ciutat.
Això és un exemple del que estem fent al nostre patrimoni.

Són massa els fets ja que se coneixen de destrucció patrimonial amb el consentiment de la Conselleria de Cultura, són massa les interferències que causen el que es diu «desenvolupament urbanístic» que fa retirar tot allò que representa el nostre passat.
I són massa les actuacions obcecades que simplement busquen la destrucció, tant a nivell del que podia ser el que he parlat en els punts anteriors, amb
la qual cosa puc comparar, com també.

No era indispensable, per començar a treballar, començar precisament enderrocament allò en què havia un conflicte com a mínim, o dubte, sobre ell.
Però, es va decidir donar passos que no tingueren capacitat de retrocedir, passos en
una direcció, en la direcció de la destrucció del patrimoni.
No és la primera vegada que preguntem ací per a què serveix el Consell Valencià de Cultura, per a què serveix, senyories.
Si els seus informes, els seus informes no són tinguts en consideració, a no ser que vagen en la mateixa línia d'interés que tenim, o que se té des del govern del Partit Popular.
És trist que haguérem de parlar avui en esta situació, però és la realitat.

Informes.
Ja no dic que no s'accepten d'entrada, però que ni tan sols es corroboren, que ni tan sols es corroboren, perquè els informes a favor són clars; mentre que els informes d'allí no estan basats.
Quan parlen de possibilitats.
.
.
Quan n'hi ha possibilitats que hi haja un jaciment arqueològic, no es prou en aguaitar allí i dir: «No hi ha res, cal fer plantes com a mínim.
» Cosa que no s'ha fet.

Per tant, s'ha actuat amb mala intenció, s'ha actuat ràpidament per a evitar que després poguérem tindre una resolució contrària, i avui, és inevitable, no tenim marxa enrere.
L'única cosa que podem fer, com a mínim, és censurar l'actuació que és el que els demane.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición, por parte de los grupos no adscritos, tiene la palabra doña Marga Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias.

Pues, desgraciadamente, la alquería Romaguera ya es historia, es historia porque ya no existe y, por tanto, lo que
procede en estos momentos es también una reflexión, una reflexión que yo me sumo a la iniciativa que ha expresado el diputado Pañella, pero que entiendo que existe una doble desidia; una desidia que proviene
de una conselleria, es verdad que es la Conselleria de Cultura una de de las más castigadas por el recorte presupuestario de este año, pero también es cierto que la Conselleria de Cultura, en los presupuestos que este año estudiamos y debatimos de ella, no tenía ningún apartado dedicado, específicamente, a la protección de las alquerías que representa una parte de nuestra tradición cultural y que han estado absolutamente dejadas de lado.

Eso por una parte, pero por otra parte una valoración crítica, también, de la actitud de los propios gobiernos del ayuntamiento, del consistorio de
Gandia que ha tratado, ha supeditado a un trazado urbanístico lo que quedaba de una alquería que tenía el beneplácito del Consell Valencià de Cultura en cuanto a su valoración y que, en aras a dicho PAI, en aras a dicho trazado urbanístico, realmente le condenó a muerte.
Y le condenó a muerte cuando perfectamente se podía haber realizado una modificación del perfil del vial y haber integrado, dentro de la zona verde en la que
estaba ya introducida media alquería, el resto de la alquería para una urbanización, para un PAI que, efectivamente, tenía previsto 379 viviendas, tenía previsto un nuevo palacio de justicia en Gandia y donde esta alquería podría haber representado, en ese conjunto, un elemento de supervivencia de lo que
era la cultura y el patrimonio cultural valenciano rural y, realmente, hoy ya
no existe.
Hoy ya no podemos más que pedir explicaciones que es lo que hace esta iniciativa y, sobre todo,
actuaciones como ha sido la del Instituto Valenciano que entró a su derrumbe, entró a su destrucción, entró la destrucción de una representación del patrimonio cultural valenciano y que, realmente nosotros, también aquí, nos preguntamos en el mismo sentido que ¿qué valoración es la que nosotros damos, o da la
conselleria, a los informes del Consell Valencià de Cultura?

Con todo, nosotros votaremos, por tanto, a favor de la iniciativa que ha
presentado el señor Pañellla.

Muchas gracias.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Pedro Ángel Hernández Mateo)

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Sanz.

La señora Segarra tiene la palabra.

La senyora Segarra Sales:

Bé jo, per endavant li dic que no anem a votar-la a favor, anem a votar-la en
contra perquè després d'escoltar l'explicació de vostés i, després d'haver-me interessat en el tema demanant informes a l'ajuntament i a la conselleria, per descomptat, mala intenció com ha tractat de dir el company, mala intenció ni actuació ràpida per enderrocar l'alqueria jo no la veig per cap lloc.
Jo crec que és una actuació de l'Ajuntament de Gandia que tracta d'integrar un barri que té moltíssimes mancances, un barri que li dóna moltíssima vida al que va a fer-se allí, ara.
Però, a més, actua l'ajuntament amb informes de la conselleria.
Tots sabem que un ajuntament mai pot
fer una actuació urbanística sense els informes pertinents.

I, durant quatre o cinc anys n'hi han informes de la mateixa Conselleria de Cultura que s'aproven en les comissions de govern.
L'informe de la Conselleria de Cultura sobre esta alqueria diu: «La alquería Romaguera de Gandía no responde a ninguna tipología de arquitectura canónica, siendo el resultado de construcciones de varias épocas y variaciones de propiedad sin alcanzar el conjunto ninguna significación patrimonial de consideración.
Asimismo, no se ha constatado la existencia de yacimiento arqueológico alguno.
En consecuencia, no alcanza valor significativo para su inclusión en el inventario general de patrimonio cultural valenciano como bien de
relevancia local.
»

Però, a més a més, durant els anys 2004, 2005 -perquè esta actuació comença en l'any 2004-, 2006 n'hi han diversos informes de la conselleria, en el qual diu que «el conjunto se ha considerado como no compatible con la ordenación urbanística al resultar seriamente afectado del estudio de inundabilidad, así como para la ordenación urbanística».
És a dir, feia falta la prolongació del carrer Cardenal Cisneros.

En eixa comissió de govern -integrada pel Partit Socialista i per la gent del Bloc- en ningun moment es fa cap al·legació ni es fa ninguna esmena, ni ninguna modificació sobre el tema.
És a dir, durant quatre anys van estar ahí i no va passar absolutament res.

Jo crec que el que.
.
.
Està enderrocada, està enderrocada, però en ningun moment és pot tractar que hi haja una mala intenció ni que s'haja fet ràpidament, s'han fet tots els passos legals.
Jo crec que el que s'ha fet és una actuació urbanística, en la qual s'ha prioritzat els interessos dels ciutadans, del barri, on s'ha volgut integrar el barri, on s'ha volgut dotar-los de tot el que realment els fa falta i està fent-se, i on tenien el recolzament absolut dels veïns del barri de Gandia.

Per tant, jo crec que l'ajuntament ha actuat com calia, en informes de la mateixa conselleria, i que l'IVHSA, que és el que està actuant, ha fet el que calia fer en aquell moment.
Jo crec que l'ajuntament en la Comissió de Govern, si tenia d'haver fet alguna al·legació es deuria fer en el seu moment i no després d'haver fet les dites actuacions.

Res més.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Segarra.

Por parte del Grupo Popular tiene la palabra el señor Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Muchas gracias, señor presidente.

Pudiera ser que cuando empiezo a reflexionar sobre las palabras de los compañeros y los argumentarios que emplean para defender determinadas cosas me
entristezco, ¿no?
Porque les miro la cara y yo sé que no son así.
¿Cómo se puede venir aquí, con un informe no vinculante, con el informe de dos amigos, cuando hay un
informe serio, contundente, claro y explícito por parte de la dirección de patrimonio cultural de la Comunidad Valenciana sobre la situación de la alquería de Romaguera?

¿Cómo se puede intentar buscar un tornasol, darle otro color, buscar una posición a la cual se ha renunciado cuando podían haberla hecho?
Porque cuando ustedes estuvieron en el gobierno, ¿por qué no lo hicieron?
Y se le da hoy un cambio y se genera todo un entramado de
palabras, en algunos casos, tan importantes como la que acaba de decir la compañera del Partido Socialista de «malas intenciones, ustedes lo único que quieren y buscan es la destrucción por la destrucción», hasta cuatro veces.

Mire usted, nosotros lo único que buscamos es lo que buscamos siempre y este es un muy buen ejemplo, un
muy buen ejemplo, señor Pañella, para que se vea que cuando las consellerias del gobierno valenciano trabajan indistintamente en función de las personas, sea el ayuntamiento del color que sea -en este caso se ve de forma clara y nítida-.
Y ya, si quiere que le diga, después de todo este.
.
.
, de su intervención, de ver la intervención de la señora Sanz que, evidentemente, ha tenido otro tono aunque ha asumido totalmente
las palabras del señor Pañella, me ha sorprendido.
Yo espero que Dios nos dé a todos mucha vida, no ya política, sino la vida física, para que dentro de veinte, treinta o cuarenta años podamos ver a la señora Sanz y al señor Pañella pedir que no se derrumben los chalets de los ricos y los señoritos, que tantas veces lo han dicho, de Rocafort, o los de La Eliana o les de
cualquier urbanización importante.

Usted sabe perfectamente -si no lo sabe lo debería de saber- que a la hora de emitir juicios tan importantes como ese de la mala intención, la desidia, debería haber un contraste.
Si lo conoce y lo omite yo creo que no dice nada en su
favor, si es porque no ha trabajado suficientemente el tema pues lo podría entender, pero si además usted coge y se va a los anales -porque como bien ha dicho, y vuelvo a repetir, la compañera del Partido Socialista en su anterior intervención- esto no es de ahora, esto estaba en la mesa cuando ustedes -los de su partido- gobernaban, pues se dará cuenta de que lo que está pidiendo no solamente es ir en contra de la calidad de vida de la urbanización, en concreto, de la zona de Santa Ana de Gandía, sino que están ustedes negando la mayor, a esa calidad de vida, a esa mejora, de lo que es un
municipio como es Gandía.

La verdad es que se queda uno un poco desconsolado -como decía uno al principio- viendo el que aquí se traen, a esta cámara, determinadas proposiciones a expensas de no sé muy bien qué, para decir, pues en el mejor de los casos, un insulto para el que gobierna,
simple y llanamente.
Insultar al que gobierna porque gobierna y porque tiene la
misión de tomar esas responsabilidades.
En este caso dos entes, dos administraciones
diferentes, como son el Ayuntamiento de Gandía y la Conselleria de Cultura.

Los informes, señor Pañella, yo no dudo de que existan los que usted me ha dicho de sus amigos o
conocidos o.
.
.
Pero, ¿por qué no ha leído usted el informe de la dirección general de patrimonio?
(Veus) ¿Por qué dice usted que cuando hay que hacer una cata arqueológica no se ha hecho?
Usted está poniendo aquí ni más ni menos que en duda (veus) a los técnicos de la dirección general de patrimonio y de cultura de la Comunidad Valenciana.

Mire, hay una expresión valenciana que a mí me hace mucha gracia.
Esta actitud de presentar PNL sin el mayor de los
contenidos era para que alguien les dijera alguna vez: «Això és per a molt de temps?
Perquè ja està bé.
»

Muchas gracias, señora presidenta.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
ª Soledad Linares Rodríguez)

La senyora presidenta:

Gracias.
(Veus)

A ver, señora Sanz, tiene un minuto.

La senyora Sanz Alonso:

Por alusiones.

Mire, seguramente el término o el adjetivo desidia no ha sido el más acertado, seguramente es el de opción política, porque la opción política de su partido, la opción política de la conselleria que usted dirige no pasa precisamente por proteger el patrimonio cultural
valenciano, como se ha visto aquí y como se ha visto en El Cabañal.

Y a partir de ahí, decir que la calidad de vida de los vecinos del barrio de Santa Ana no se
modifica ni se entorpece porque se modifique levemente el trazado de un vial.
Y
perfectamente el PAI podía haberse desarrollado en las mismas condiciones, se pueden hacer perfectamente
las trescientas y pico casas previstas y levantar el palacio de congresos que
está previsto.

Por tanto, es también utilizar la demagogia argumentar que no hacer eso, no haber modificado eso, y
yo, efectivamente, pienso que la responsabilidad de los equipos municipales,
tanto el de ahora como el de antes, es evidente, es evidente.
Pienso que podía haber beneficiado no solamente a la historia cultural nuestra y a nuestro
patrimonio, sino también a los propios vecinos del barrio de Santa Ana.

La senyora presidenta:

Señora Sanz.
.
.
(Veus)

Un momentín, un momentín.
Tiene también usted otro minuto.

El senyor Ballester Costa:

Escaso.
No lo voy a usar.
Muchas gracias, señora presidenta.

Mire usted, «la conselleria que usted dirige.
.
.
» Mire usted, yo no dirijo esta conselleria, la dirige una compañera mía, a fe y a razón que lo hace magníficamente bien.

Y la demagogia, señora Sanz, está en intentar poner en valor algo que nuestros técnicos, la gente que de verdad sabe, la gente que de verdad se preocupa, e
intentar a su vez llevar la contraria a lo que dicen los vecinos, a lo que
marca el ayuntamiento, a la demanda de los vecinos.
Usted sabe que allí solo hay un centro de drogadicción, pero no para curarse, sino para inyectarse.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Continuamos con el turno de réplica por parte del señor Pañella.
Un momento, señor Pañella.

Tiene la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor Ballester, de tota la seua intervenció, me sume al sentiment de tristor amb la qual ha començat, però basat en la desaparició d'una obra patrimonial d'un edifici que sí que té consideració de patrimoni.

I li pregaria que no torne a posar en dubte el treball d'este diputat, que no se miren, segons vosté, suficient les coses, perquè el porta documentat.
Cosa que vosté no porta, i simplement fa una exposició de línies de partit sumant-li la seua demagògia habitual.

Miren, m'han dit els dos grups, tant la senyora Segarra com el senyor Ballester, que en
el seu moment s'haguera tingut de fer, i els done la raó, en el seu moment s'haguera tingut de fer, si s'haguera conegut.
Però vosté ha dit que els informes que tenen són informes que determinen la falta de valor patrimonial.

I li recordaré per què el Bloc en el seu moment després ho diu.
I ho diré perquè no diga jo el que el diu el Consell Valencià de Cultura, que ho llegit i pensava que ho havien captat, però se veu que no hi ha l'atenció suficient.

«Cal assenyalar que els estudis i informes realitzats darrerament, especialment
el de la historiadora Isabel Canet i el de l'arqueòleg Carles Miret proporcionen una quantitat de dades i noves perspectives sobre
l'alqueria, que ens permet una valoració cultural i històrica molts superior a la que fins ara suposàvem.
»

Això justifica que algunes persones en el seu moment no al·legaren, diguem-ne, per la ignorància d'elles i de tots, per la fa falta d'estudis, però que quan se plantegen estudis i dades noves, resulta que les posen damunt la
taula i demanen que se modifique això.

Per tant, hi havia situacions noves que justificaven que en un moment no es
fera i es fera després.
Quina és l'obligació d'això?
Estudiar-ho, estudiar-ho.

Jo he parlat.
.
.
I, bé, és clar, la destrucció del patrimoni no va parella, senyor Ballester, a la qualitat de la vida.
Dir
que la qualitat de la vida és indispensable que destruïm el patrimoni, me pareix que és un equivocació (veus), i sobretot en esta comissió una inconveniència.

Però també dir que si d'ací vint, trenta o quaranta anys.
.
.
Mire, si d'ací quaranta anys jo me tinc d'oposar que es tiren els xalets dels rics, amb la meua edat estaré més que content de poder fer-ho, personalment.

Però a part d'això, li diré que si són xalets dels rics, també eren xalets dels rics totes les construccions del parc Güell, de Gaudí, de Barcelona, o el palau de Dos Aigües de València, i no perquè eren construccions de rics, jo mai no he dit que les tinguen de tirar.
Tot depén del concepte de valor de patrimoni historicoartístic.
I sobre eixe aspecte parlem.

Miren, és que l'informe -clar que l'he elegit i.
.
.
-, l'informe de la conselleria és molt senzill i adduïx algunes coses.
«Que la tipologia no es correspon.
» Quina és la tipologia?
Que hi ha un estudi sobre les alqueries de la Safor que hagen
fixat quina és la tipologia?
Ja li afirme jo, senyor Ballester: (veus) no, no n'hi ha.

«Que no hi ha constància de l'existència d'un jaciment arqueològic.
» Ja li he dit una primera objecció.
La primera objecció és que el jaciment arqueològic, per a detectar-lo, cal excavar.
Però, segona, sí que diu clarament que els murs de la.
.
.
són del segle XVI.
Això ja es mereix, una construcció del segle XVI, construcció típica del que és l'arquitectura rural.
.
.
Per tant, són suficients per a haver-les conservat.

La conselleria no ha tingut en compte eixe valor històric de l'alqueria que té més de quatre-cents anys d'antiguitat i que pertany a una de les significatives famílies de la història de Gandia.
Tampoc el valor etnològic.

Ah!
, per cert, se m'oblidava.
Que vosté me parle de dos amics, despreciant Ferran Garcia Oliver, per exemple.
.
.
Que
vosté ignore no vol dir.
.
.
Perdone, però és que vosté està ignorant l'autoritat de les persones.
.
.
Que pot estar d'acord o no, però caldrà estar d'acord amb motius.
¿Com pot parlar de dos amics despreciant un informe de persones professionals
que.
.
.
?
Per això li dia: jo sí que he portat informes.
Vosté simplement m'ha portat ací la seua demagògia sense cap base.

I lamente, lamente, com havia dit, que davant esta situació l'Ajuntament de Gandia, un ajuntament socialista, un ajuntament progressista haja
decidit tirar endavant.
Entre altres coses perquè també en els informes que jo aporte ja diu que, efectivament, el problema és que hi ha un problema de nivell, efectivament, i que se tindria.
.
.
Però això és solucionable.
La inundabilitat d'un lloc determinat avui.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, vaya finalizando.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
té solució, i la solució, com a mínim, no és començar per tirar-la a terra.

Ho sent, però pense que eixa actuació se pot qualificar com a depredadora del patrimoni, però sense cap justificació.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, por parte del Grupo Popular, tiene la palabra don Andrés Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Mire, yo si estimo de verdad algo en esta vida es la palabra amigo.
Parece ser que a usted el que le digan que son amigos suyos esos señores que usted ha nombrado y que, evidentemente, yo no conozco.
.
.
Porque yo le
puedo ahora mismo dar a usted una relación de amigos míos con nombres y dos apellidos (veus) que usted tampoco va a conocer, (veus) usted tampoco va a conocer.
Si a usted le sienta mal el que yo le diga que esos
señores pueden ser amigos suyos, es un problema suyo.
Para mí, de verdad, sería un honor incluso tenerlos yo de amigos.
Será su problema, nunca el mío.
No intente hacer siempre el juego (veus) de la contra.
Usted es como el boxeador que a falta de argumentos, corre
alrededor del otro.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, respete el turno de palabra, señor Pañella.

El senyor Ballester Costa:

Esa es la democracia que antes decía y esa es la expresión de la libertad de expresión que antes tanto defendía el señor Pañella.
Pero es que le sale, le sale, cuando llega el puntito, le sale.
No tenemos
problemas en eso, ¿verdad?
Si quiere, sigo, si no, le dejo y dice usted todo lo que quiera y, después, a continuación ya, yo puedo exponerle los argumentos.

Mire, señor Pañella, de verdad, usted viene aquí y dice que no hay más argumento y ni más informe que los que trae.
Me parece muy bien.
Yo le he demostrado que sí que hay argumentos y más informes de los que trae, y, además, por gente preparada a la cual, en muchas ocasiones, usted -y su partido- ha reconocido que trabajan y trabajan bien.
Pero, claro, ¿cuándo es eso?
Cuando los informes a usted le convienen, cuando a él no le convienen, entonces, ya, buscamos al amigo, al señor ese tan importante y a la señora Canet -que no me acuerdo del primero-, la señora Canet y al otro señor que es un historiador importantísimo, pero que será amigo suyo, conocido, o que habrá hecho una evaluación al respecto sobre el tema.
A mí me parece perfecto que haya libertad de esto.
Pero lo que no se puede, señor Pañella, en la libertad de que la mayoría tengan la razón, esa que usted dice defender con la boca pequeña, es que unas veces las informes, cuando les convienen, a ustedes les vengan
bien; y, otras veces, cuando no le convienen a ustedes, les viene mal, y,
entonces, aportan otros informes y traen, pues, eso, lo que usted ha dicho.

Yo no he dicho en ningún momento que usted no haya trabajado los temas.
Lo que sí que he dicho es que si no los ha trabajado, pues, me extraña, porque sí lo conozco, sé que es muy puntilloso y que es una persona organizada y que normalmente viene a
las sesiones de Cortes con su trabajo bien hecho.
Pero, me da la impresión, señor Pañella, que conociendo otros informes que no le son agradables, ¡esos los obvia!
Y, entonces, nos intenta vender aquí la moto de decirnos: «Tengo aquí dos informes importantísimos de dos personas muy importantes, de mucha relevancia, que dicen tal.
.
.
».
Mire, señor Pañella, hay que ser justos, hay que intentar aportar luz a las cosas, no buscar -como le decía- diferentes colores, diferentes posiciones, situaciones en las cuales siempre se
quiera tener algo de prevalencia o se quiera tener una posición de ganar.

Usted me habla de línea de partido en un momento determinado.
Pues, mire, sí, ésta muy claro; hay muchas diferencias entre la línea de su partido y el mío.
Pero es que el suyo, cuando tuvo la responsabilidad, no tomó la responsabilidad que usted viene a defender hoy.
Y, claro, usted me dice: «Es que no se sabía, es que no se conocía».
Entonces, la línea de partido será de hoy, no será de mañana o será de pasado.
Y, hoy, que está ya en el suelo, que no se puede -digamos- reponer -por decirlo así-, me dice que, bueno, que hoy es cuando han encontrado la sensibilidad con la
alquería Romaguera.

Pues, mire, yo me trago y acepto, y mi partido y mi grupo acepta los informes
cuando son positivos y cuando son negativos, las situaciones cuando nos vienen
de cara como cuando nos vienen de lado.
Que es lo que hay que hacer, señor Pañella.
Pero, no se puede tener esa situación ventajista política, siempre de forma ventajista y siempre terminando en un insulto.
Cuatro
veces.
Ustedes lo único que buscan es la destrucción.
Ustedes tienen una mala intención cuando trabajan con este tipo de temas.
¡Che!
¡Ya está bien!
No es así.
Nosotros con los técnicos, a los cuales respetamos porque creemos que tienen estudios y que tienen
la suficiencia y los conocimientos suficientes, tomamos decisiones; otros,
cuando tenían la posibilidad -a lo mejor es que no tenían los estudios, ni los conocimientos, ni los técnicos suficientes- no las tomaron.
Nosotros tomamos soluciones.

Y le vuelvo a decir.
Soluciones: sin mirar al color y buscando al calidad de
vida de las personas, buscando la calidad y la mejora constante y la mejor
satisfacción de las personas.
Esa es la forma de gobernar del Partido Popular y no otra, señor Pañella.
¡Ya me gustaría!
Lo que pasa es que no tendremos la oportunidad de verlo.
.
.
, perdón, mejor dicho, no me gustaría.
Y tampoco, posiblemente, tendremos la oportunidad de verlos a ustedes algún día en el poder.
Esto iba a ser divertidísimo.

Muchas gracias, señor presidente.

La senyora presidenta:

Gracias.

Procedim a la votació del punt número 4.
Vots a favor?
2.
Vots en contra?
13.

Proposició no de llei sobre l'elaboració d'un projecte de rehabilitació del castell de Sant Ferran i del tossal d'Alacant, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 50.
005, BOC número 211)

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, doncs, continuem amb patrimoni i continuem amb informes o amb propostes que es
trauen.
.
.
(veus) Dia que es trauen de contactes amb la gent afectada, amb la gent de les
poblacions -el que ha dit abans-, que ni l'autoritat ni els coneixements procedixen de la ciència infusa, i, per tant, el contacte amb la gent és idoni.

Mire, açò partix també dels contactes amb una associació, Alacant Viu, que ha estat lluitant per dur endavant la recuperació d'este espai, que és el tossal i, també, el castell de Sant Ferran.
I va elaborar -he de dir-ho-, invitat per l'ajuntament, un projecte de rehabilitació.
Nosaltres, com a partit, hem assumit també això.
I he de dir, perquè no partim només de la crítica, sinó de la crítica a l'actuació negativa que l'ajuntament, per una part, l'ajuntament també.

Per tant, ahí tenim un punt de partida comú i que, de moment, ha inclòs eixa rehabilitació, el que es diu el parc Ruiz de Alba, i, inclús, ha acceptat el canvi del nom, pel del doctor Antoni Rico Cabot, impulsor de
la reforestació d'aquest tossal, a més de ser un important republicà alacantí.
S'ha reiterat per par de l'ajuntament, per part de l'alcaldessa en diverses ocasions, que les obres començarien en un període proper.
Però, de totes formes, com està això?
Doncs, en este moment està en una situació de prou deteriorament i d'abandonament important, amb pintades, amb solsides, amb escardes en el castell
que, lògicament, són preocupants.
Eixa és la situació.

Simplement, dins d'eixa situació, d'un entorn que es considera més que recuperable, un entorn que pot ser un lloc per a la qualitat de vida -que abans dien-, efectivament, espere que la qualitat de vida ací sí que passe per la conservació i el manteniment i no per la destrucció, cosa que -ja he dit- sé que és aixina.

Aleshores, doncs, bé, la nostra proposta és molt clara; que instara la Conselleria de Cultura a elaborar ja el projecte de
rehabilitació del castell de Sant Ferran en el temps màxim de sis mesos, i presentar la sol·licitud davant el Govern d'Espanya també perquè l'execució siga inclosa en el fons de l'1% cultural.
En este termini, la conselleria compareixerà per a explicar el desenvolupament dels tràmits, els detalls, els plans de l'obra i done resposta el Govern d'Espanya.
Les Corts insten també la Conselleria de Medi Ambient a començar de manera immediata el projecte «boscos metropolitans al tossal d'Alacant», rehabilitant el parc Ruiz de Alba, creant rutes per a vianants accessibles i
senyalitzades per la zona que recau entre l'IES Miguel Hernández i Jorge Juan, i iniciant la reforestació completa de la muntanya que inclou el
(inintel·ligible) .
.
.
amb rec de gota a gota d'aigua depurada de la vegetació plantada.

Eixa és la proposta.
És, malgrat les crítiques que després tenim pels atreviments de presentar propostes, una proposta totalment en
positiu, una proposta que -com he dit- en alguna de les parts -no en la seua totalitat, sinó en alguna de les partes-, inclús l'Ajuntament d'Alacant ja ha donat un inici.
Mosatros volem que vaja més enllà en els termes de la proposició.

I reitere.
En allò de no posar-me mèrits que no em corresponen perquè -ja he dit- jo no ho sé tot, ni ningú ho sap tot, però poquet a poquet me vaig assabentant i actue per funció dels coneixements que en cada moment tinc, doncs, açò és una proposta d'una associació que està treballant a Alacant, que està amb contacte amb l'ajuntament, que també tenim contacte amb nosaltres, que és Alacant Viu, i de la qual recollim una proposta perquè ells, com a gent que viu allí, són els que millors coneixen eixa zona.
Això és un tipus de fer política.
Vosté abans me dia allò de partit -perdone que li faça la referència-, doncs, bé, mosatros també, una forma d'actuació.
Eixa política de contacte amb l'interessat i que, de vegades, se traduïx en propostes en Les Corts i, altres vegades, se traduïxen en divergències i en debats.
Tant una postura, tant un final com l'altre són convenients i enriquidors.
I, en esta mateixa postura l'he presentada.
No vaig a consumir més temps.

Gràcies presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición, por parte de no Adscritos, tiene la palabra doña Marga Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Sí, muchas gracias.

Coincidimos con la exposición de motivos argumentada en esta PNL sobre el deterioro en que se encuentra el
castillo de San Fernando y el Tossal de Alicante.
Y, efectivamente, es
necesaria una actuación integral sobre el castillo y su entorno, ya que ningún gobierno municipal -ni el del Partido Socialista en su momento, ni ahora el del Partido Popular- han sido capaces de abordar, en sus respectivos periodos de gobierno de la
ciudad, esa actuación integral.

En su momento, con un gobierno municipal socialista, no compartimos, ni
entendimos que el proyecto de parque temático del Tossal eliminara una frondosa pinada en la vertiente este del monte
para sustituirla por muros de hormigón y piedra que al final se resquebrajaron como consecuencia de unas obras mal
ejecutadas y demasiado bien pagadas.
Muros que finalmente fueron necesarios
eliminar.

Tampoco entendimos que aquel proyecto excluyera, incomprensiblemente, la
rehabilitación del BIC del castillo colindante al parque.
Fue una oportunidad perdida para la
adecuada conservación de todo el conjunto.
Ahora cabe apuntar la escandalosa situación que supone en la actualidad la invasión de este bien de interés cultural por cerca de una decena de antenas ilegales de telefonía móvil permitida por el Partido Popular pese a su grave impacto paisajístico y patrimonial.
Además, planea el proyecto, del gobierno municipal del Partido Popular, de instalar
una torre de telecomunicaciones de gran altura en el entorno del castillo, pese
a su evidente impacto paisajístico negativo sobre la percepción del BIC.

La situación, tanto del castillo como de gran parte del Tossal, es, pues, de deterioro
extremo y priva a la ciudadanía de un disfrute adecuado, de un espacio de gran interés cultural y paisajístico que no cuenta con las debidas condiciones de conservación.

Sin embargo, antes de aprobar nada en la zona, sería necesario delimitar -porque así lo exige la Ley de patrimonio cultural valenciano- el entorno de protección del bien de interés cultural del castillo de San Fernando y redactar, tramitar y aprobar el plan
especial de protección del castillo y su entorno.
Un entorno que debería abarcar, al menos, la totalidad del Tossal.
Un plan que el Consell sigue ni
siquiera tramitar pese a la petición oficial que, en este sentido desde Esquerra Unida trasladamos por escrito a la
Conselleria de Cultura en noviembre del 2009, petición que además fue informada favorablemente, ese mismo mes, por el arquitecto inspector de
patrimonio de la Conselleria de Cultura, el señor Santiago Valera.

Por ello, consideramos que lo debiera instarse mediante esta PNL es a elaborar
urgentemente ese plan especial de protección del BIC del castillo y su entorno.
Un entorno que debería -como antes decía- abarcar, al menos, todo el Tossal, y en el marco de ese plan podría tener cabida, entre otras muchas, la actuación que propone la actual propuesta del señor Pañella.
Y como actuación de urgencia sí sería necesario, tal y como plantemos también en nuestro escrito a cultura, estabilizar los terrenos sobre los que se
asienta el torreón del castillo de San Fernando, afectado por grandes grietas y que se prolongan
sobre esos terrenos.

Por tanto, compartiendo la preocupación de la PNL presentada y que estamos debatiendo en estos momentos, entendemos
que no es la propuesta que corresponde la que hace esta PNL y, por tanto, en la
votación final, sintiéndolo, nosotros nos abstendremos en la misma.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte del Grupo Socialista, tiene la palabra doña Jeannette Segarra.

La senyora Segarra Sales:

Nosaltres anem a votar a favor de la proposta perquè creguem que és una proposta interessant i, a més, crec que és una zona que està degradada -segons ens han passat els informes-, degradada pels molt anys que porta totalment abandonada.
Té un valor ambiental enorme, està en el centre de la ciutat i encara conserva una vegetació important.

A més, en el mont del Tossal estan ubicats diversos centres educatius.
El IES 8 de
Marzo, curiosament este IES està ubicat dins del mateix conservatori superior d'Alacant que està quasi acabat pel centre en un altre lloc, però sense entregar i els alumnes encara estan ahí donant les mateixes classes.
També està el centre de desenrotllament turístic, que funciona molt bé, el van fer en període de Joan Lerma.
Existix un centre educatiu públic, La Aneja, de infantil i primària, que, segons mos diuen, té moltíssimes deficiències.
I porten prometent molt de temps el nou conservatori en la zona, però pareix que està la parcel·la però encara no està el projecte.

Per part del grup municipal socialista hi han hagut diverses denúncies de la situació en què es troba esta zona, ¿no?
Alguna de les denúncies, coincidia plenament en el que deia el company que m'ha precedit, dient que els arbres estan completament abandonats, que la
fortalesa té moltíssimes pintades, que la cúspide del mateix castell està plena d'antenes -la qual cosa té un impacte visual brutal-, que n'hi han desnivells en el terreny.
A més, la mateixa pàgina web del mateix Ajuntament d'Alacant, quan ha de qualificar l'estat de la seua conservació, el tracta com a regular.
Per tant, tots coneixen el tema, tots saben i són conscients que és una zona important que està en el centre d'Alacant i que fa falta rehabilitar-la perquè el seu deteriorament és gran.

S'han presentat diverses iniciatives en l'Ajuntament d'Alacant per part del Partit Socialista.
L'última que es va presentar va ser un projecte, un projecte que es va presentar en
el ple perquè es fera en les obres del plan Zapatero «Aprende jugando», que era un projecte molt bonic, pressupostat, en una idea de compaginar el que
és el tema lúdic i el tema esportiu, i la recuperació de l'àrea.

Per tant, tot el que siga recuperar esta zona mos pareix interessant i la
proposta que presenta Compromís anem a votar-la a favor.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular tiene la palabra el señor Andrés.

El senyor Ballester Costa:

Muchas gracias, señora presidenta.

Mire usted, señor Pañella, prácticamente todos los argumentos que usted ha dicho aquí son los mismos que el Partido Popular está poniendo en marcha -como usted bien me ha reconocido-.
Me ha alegrado el que usted reconociera que de la mano de la alcaldesa, de la
mano de la asociación de amigos.
.
.
-no recuerdo el nombre- de Alicante, se había acometido, y se habían estudiado las diferentes obras que se iban a proponer y que se han propuesto.

El 13 de enero del presente año, el 2010, don Francisco Camps junto con la alcaldesa, o lo que es lo mismo, el
presidente de La Generalitat y doña Sonia Castedo, alcaldesa de Alicante, presentaron el plan, un plan serio, un
plan cerrado y que, pocos días después, ya tenía un importe, creo recordar, se estimaba alrededor de los 6 millones de euros,
aproximadamente, para todo lo que era el tema de reforestación y el estudio de las patologías de las estructuras y de la arquitectura -por qué no-, del castillo de San Fernando.

Dicho de otra forma, señor Pañella, usted ha hecho quitar un poquito en el tiempo después lo que nosotros hemos hecho por delante, pero en eso coincidimos en todo.
Por
un lado le hemos.
.
.
-lo que ha hablado usted de la línea de partida antes-.
Mire usted, la línea es trabajar para las personas, ponernos en contacto con las asociaciones,
ver, buscar las sensibilidades, estar junto con los ciudadanos de nuestro
pueblo y, junto con ellos, los políticos tomar las decisiones con cargo, evidentemente, a los presupuestos en el
caso en el que los presupuestos puedan admitir ese tipo de inversión, o ese tipo de aportación económica en un momento determinado, ¿no?
o de cuantificación económica.

Esa es la línea, no es otra.
Nosotros, en otras intervenciones suyas -y yo me he alegrado mucho en su intervención-, en otras intervenciones suyas da la impresión como que vamos de espaldas a los problemas.
Pues en todo o en casi todo se
intenta trabajar de la misma forma, de la forma que usted ha redactado.
Usted
ha dicho «me consta que se ha empezado a.
.
.
».
Sí señor, me consta, se ha empezado a reforestar el Tossal, se ha empezado a
reforestar la ladera de.
.
.
, el parque de Orgegia, etcétera, etcétera, -es que no recuerdo exactamente las zonas que son, porque yo soy alicantino del
sur, el señor don Manuel seguro que sabrá decirnos más-.
Pero estamos en ello, se ha empezado.
Ha habido una primera aportación por parte de la
conselleria de medio ambiente, territorio y vivienda y se ha empezado a trabajar, se ha
empezado a dotar de ese gotero que le hacen falta a los pinos, con una elevación de agua, etcétera, etcétera, etcétera.
Estamos en ello.

Pero, díganme, ¿la satisfacción suya hoy es que aprobemos una PNL que ya este gobierno la está realizando, por decirlo de alguna forma?
Es que me lo pone muy difícil, porque es que todo lo que usted ha dicho es justamente la realidad y
justamente es lo que está sucediendo.

¿Qué hacemos?
Mire usted, yo, se lo digo sinceramente, me habría encantado, y máxime tratándose de Alicante, el darle la razón en esto, porque seguramente el informe de la conselleria y el informe de nuestro gobierno habría venido favorable a que le diéramos la razón, puesto que la intención ya estaría hace mucho tiempo.

Pero es que hemos empezado ya.
Hoy, a día 14 de abril, están empezadas las obras.
Hoy, a día 14 de abril, ya hay zonas reforestadas, zonas reforestadas.
Hoy, día 14 de abril de 2010, no vamos a decir que se reforeste lo que se está reforestando y que se estudien las patologías estructurales del castell de San Fernando, si se está ya haciendo.
.
.
(Veus) No sé lo que me estás diciendo.
(Pausa i veus) Lo que pides, efectivamente.
Todo lo que pides, creo recordar -ahora mismo no tengo en la memoria exactamente la redacción de la proposición-, pero creo recordar prácticamente de memoria que todo lo que se ha dicho se está llevando a cabo.
Y además, con un compromiso personal y público del presidente de La Generalitat.

De verdad, estamos totalmente de acuerdo con el espíritu de la PNL, porque hoy ya empieza a ser una realidad esa PNL, en donde tiene
que serlo, en el territorio, pero no podemos aprobar algo que se está haciendo.
Y el espíritu, desde luego, este grupo lo comparte.

Muchas gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé.
Me dia el senyor Ballester que havia fet el reconeixement.
Havia fet el
reconeixement perquè hi havia actuacions, i quan estan fetes les actuacions, se reconeix si són positives.
I, per tant, això no he tingut mai problema ni el tinc ara.

Me'l comparava amb el to de l'altre punt.
L'altre punt, la realitat és que l'actuació era totalment negativa i calia criticar-la.

Ja li he dit que jo no vull.
.
.
no és la meua voluntat la de posar-me medalles ni res, sinó d'actuar.

Vostés diu que està fent-se tot.
Jo li dic que.
.
.
A vore, una cosa és el reconeixement que s'hagen donat passos i l'altra cosa la situació que s'estiga fent tot, que és diferent.
Jo estava buscant, però no m'ha donat temps, perquè li haguera ensenyat les imatges de ja, de fa un moment, de com està en este moment.
(Veus) Les imatges com estan en este moment són lamentables.
La qual cosa, és a dir.
.
.
Si comencem.
.
.
Per tant.
.
.
Eixes i més, i les pintades que hi han en els murs i en les antenes, les solsides que hi
han allí.
O l'última d'este cap de setmana, que ha sigut lloc de botellot.
I, per tant, allí estan totes les restes que s'han tirat a terra.
Vull dir, les tenia actualitzades.
.
.
les tinc ací.
Però, bé, eixa és la situació.

Jo me centraré en el que demane.
I, bé, tinc de dir que agraïsc la senyora Segarra, en nom del Partit Socialista, que haja anunciat el
recolzament a la moció.
I també, bé, el seu recolzament a la senyora Sanz, el recolzament a les argumentacions,
encara que pense que el text de l'acord no siga el que correspondria en este moment.
A part que també estem en la via d'iniciar, el més prompte possible, les actuacions.

El que se demana és que es faja immediatament, immediatament, el projecte de rehabilitació del castell, que es faja; demana que se sol·licite el govern de l'estat que siga inclosa en el fons de l'1% cultural i es demana, que és el que vosté diu que s'ha començat, que s'inicie el projecte metropolità del Tossal d'Alacant.

Jo, si el problema és en alguna formulació, li dic per endavant que li acceptaré una esmena, una transaccional perquè siga d'acord i siga compatible amb el que es fa, si realment compartim l'esperit del que hi ha, si hi ha voluntat.
Una altra cosa és que diga: «No.
Com ja ho estem fent.
.
.
» No tot el que es diu, tal com està, s'està fent.

Per tant, si s'ha de llevar, si s'ha de modificar, em té obert a fer les modificacions -i sap que abans li ho havia preguntat- les modificacions que siguen perquè, bé, si realment tenim intenció, si realment responen a les peticions de la població d'Alacant, ho puguem fer.
En això ja li dic que no hi haurà problema, si es que veu algun problema en la redacció.
Si el problema és de fons i que no volen perquè diuen: «No, mosatros ja ho fem, seguim la nostra línia, no tenim per què aprovar res de ningú», perfecte, ho assumisc també -perquè la posició minoritària que tenim ací en esta comissió fa que siga aixina- i ho accepte.

Però, ja li dic, com a mínim li vull deixar ben clar això.
No vaig a fer cap crítica del que ha dit, perquè estem d'acord.
És a dir, si vosté creu que hi ha un punt d'acord, fer una transaccional, jo ja li dic que, bé, si està en l'esperit que està ahí, li l'acceptaré.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene la palabra don Andrés Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Mire, hay una cosa en la que, tristemente -no porque usted no lo pida y porque nosotros no lo hayamos pedido, que lo
pediremos, que es el 1% cultural-, no vamos a encontrar agua en ese pozo, porque cada vez que se ha recurrido al
gobierno central para el 1% cultural, o lleva uno un letrerito al lado, como
usted les pone, «sóc un ajuntament progressista», que usted ha dicho antes, o a nosotros, a los del PP.
.
.
(Veus) No, no.
Sí lo ha dicho.
No sé si me he explicado suficiente.
(Veus)

Estoy diciendo, con palabras en román paladino, que el 1% cultural, tristemente, se nos niega una y otra vez por
parte del gobierno central allá donde lo hemos pedidos, (veus) a las.
.
.
(Pausa) A mí me parece bien que se interrumpa cuando yo hablo o intervengo.
.
.

La senyora presidenta:

Señorías.
.
.

El senyor Ballester Costa:

.
.
.
pero yo quisiera decir aquí, por ejemplo, que municipios socialistas como Onda, La Alcora, Viver, Requena o
Gandía.
.
.

La senyora presidenta:

Un momentín, un momentín.

Por favor, respetémonos el turno de intervenciones, si no, luego dar lugar a estos rifirrafes que
no nos conducen a nada.

Siga.

El senyor Ballester Costa:

.
.
.
Onda, La Alcora, Viver, Requena, Gandía.
.
.
-y no diremos más, porque podemos seguir-, a esos sí, a esos sí, el gobierno, que a mí me gusta mucho el título que le pone el señor Pañella, «progresista».
Gobierno del Partido Popular, le digo unos pocos así que han solicitado el 1%.
Mire, por ejemplo, el alcalde de Torrevieja que está aquí, el alcalde de Crevillente que está aquí, si miro para atrás, seguramente en Castellón también lo habrán solicitado y tampoco se lo habrán dado.
Y en Orihuela, mi pueblo.
.
.
(Veus)

La senyora presidenta:

Señoría, por favor.
.
.

El senyor Ballester Costa:

Es que esta señora es una incrédula.
Está intentando afirmar y llevar la contraria a los alcaldes de los municipios que
están aquí presentes, que han solicitado el 1% cultural y el gobierno central no lo ha
dado.
Y, en cambio, no me pueden mentir que yo estos que he dicho no se lo dan.

Con lo cual, para restaurar el castillo de San Fernando, la Generalitat
valenciana.
.
.
¡Ah!
, por cierto, por si alguien lo duda, el castillo de San Fernando es
propiedad del Ayuntamiento de Alicante y está inscrita en el registro general de bienes de interés cultural del patrimonio histórico español.

Muchas gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias.
.
.

El senyor Ballester Costa:

¡Ah!
, perdón, perdón, perdón, perdón.
Es que me dejaba.
.
.
En cuanto a aceptar o no aceptar.
Yo me comprometo a
sentarme con usted y el espíritu de su (veus) proposición no de ley, de no terminarse antes de esta legislatura, volver a aprobarlo,
porque en realidad no le puedo decir que no a nada, porque de todo lo que usted
habla, excepto la duda esa formal que le he dicho del 1%, el resto o está en vías de hacerse o está en marcha.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Anem a votar el punt número 5.
Vots a favor de la proposició presentada per Compromís?
6.
Vots en contra?
8.
Abstencions?
1.

Proposició no de llei sobre el suport al treball de la candidatura conjunta realitzada per
les universitats valencianes i la decepció per la decisió del Ministeri d'Educació i Ciència d'excloure-la del campus d'excel·lència (CEI) 2009, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 50.
048, BOC número 211)

La senyora presidenta:

Continuem amb el punt número sis: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el suport al treball de la candidatura conjunta realitzada per
les universitats valencianes i la decepció per la decisió del Ministeri d'Educació i Ciència d'excloure aquesta candidatura del Campus d'Excel·lència, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Els Verds: Compromís.

Per a la seua presentació i defensa té la paraula el senyor Pañella, fent constar que damunt la taula hi ha una incidència sobre una esmena presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, no seré molt llarg en l'exposició, però també hem de dir que és un tema que avui està ja encaminat, que anem tard, però, bé, no és mai mal, almenys, pronunciar-se, perquè després d'un moment pot vindre un altre i, per tant, el pronunciament de Les Corts pot ser
important, si no per avui, per al futur.

En principi, la Universitat de València va ser seleccionada pels ministeris amb el projecte anomenat Nau Nova per a
participar en el Campus d'Excel·lència Internacional.
Va ser -diguem- classificada de manera provisional perquè, després, calia restringir eixe camp.
Indubtablement, es va tindre en compte els
criteris de sostenibilitat que tenien i va entrar dins dels 15 millors en la
comissió tècnica formada pel Ministeri de Ciència, Innovació i Educació.
Per tant, en principi, hi havia una satisfacció, encara que això era la primera fase selectiva.
Després, què va passar?
Que el 26 de novembre, en la designació del Campus d'Excel·lència, van desaparéixer les 18 propostes finalistes del Ministeri d'Educació i Ciència que van ser triades per a competir a nivell internacional, cinc
universitats, que tres eren de Madrid, que n'eren: la Universitat Autònoma de Madrid, la Complutense, la Politècnica i la Carles III; i dues de Barcelona: la Autònoma de Barcelona i la Politècnica de La Corunya.
Això representava un total de 73 milions d'euros sobre 150 que tenia eixe programa, tal com s'exposa en la proposició.
Hi havia un segon grup que el formaven: la Universitat de Còrdova, la Universitat de Cantàbria, la Universitat d'Oviedo i la de Santiago de Compostela.

Després, hi havia un altre apartat que era el projecte prometedor, en el qual figurava
la Universitat Rovira i Virgili de Tarragona, la Ramón Llull, la Universitat Pompeu Fabra i la candidatura conjunta de la Universitat
de València -com havia dit abans- i la Universitat Politècnica de València, la de Deusto, la de Còrdova i Sevilla.
Però, la decisió del ministeri ha estat, d'alguna manera, ha estat que la Universitat Valenciana ha quedat fora d'aquest projecte.

Nosaltres creguem que no respon a dades objectives, sobretot si s'atén al nivell acadèmic i científic que tenen les universitats valencianes.
I, a més, voldríem remarcar que el fet que les universitats valencianes varen fer una
candidatura conjunta va ser suggerit pel mateix ministeri.
I aixina es va fer.
El fet que no s'incloguen en el primer apartat, lògicament ens deixa en una situació diferent a aquella que es preferia i crec que no hi ha justificació.

Per tant, d'alguna manera el que pretenem nosaltres és que les Corts Valencianes facen conéixer la seua veu també davant el ministeri, considerant que -com dia ahí- no ha estat objectiu en la seua classificació i la seua adjudicació i que manifesten també públicament i oficialment el suport al treball de la candidatura conjunta que han
realitzat les universitats valencianes, i també instar la Conselleria d'Educació a fer les gestions oportunes davant el ministeri perquè siga inclosa la candidatura conjunta de la Universitat de València-Estudi General, i la Universitat Politècnica de València, en el Campus d'Excel·lència internacional en l'actual edició, si això és possible.
Nosaltres, ho demanem i, com a mínim, Les Corts parlen, donen la seua opinió i que esta opinió arribe al ministeri.

No val la pena, crec que hi ha moltes propostes i quan més avancem millor.
Està explicat i crec que hauríem tots de donar suport a la proposta.
El Partit Popular ha presentat una esmena
i, aleshores, comentarem també la seua.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la defensa de la enmienda presentada por el Grupo Popular, tiene la
palabra doña Yolanda García.

Un momento, señoría.

La senyora García Santos:

Gracias, señora presidenta.

Señorías, mi grupo parlamentario presentó una proposición no de ley en este sentido para que el gobierno central modificase su decisión de no otorgar la distinción de Campus de Excelencia Internacional al proyecto presentado por la
Universidad de Valencia y la Universidad Politécnica de Valencia.
Estes dos universitats van presentar dos brillants projectes agregats de Campus
d'Excel·lència Internacional per a optar a la selecció que atorga esta reconeguda distinció.
Els dos programes -presentats de forma associada per les anteriorment mencionades universitats
valencians- van ser magnífics.
I tot pareixia indicar que era molt probable que les nostres universitats
obtingueren el merescut reconeixement de Campus d'Excel·lència.

El projecte que, finalment, es va exposar davant la Comissió Internacional d'Avaluació per la Universitat de València i la Universitat Politècnica de València, aglutinava els programes presentats inicialment de forma separada per
estes dos universitats.
D'esta manera, el projecte es va coordinar de forma associada, mantenint les dos
institucions la seua autonomia.
Així, la iniciativa Nau Nova, de la Universitat de València, va ser elaborada tenint com a objectiu la producció de ciència per a la salut, el benestar i la qualitat de vida, per mitjà de la coordinació i integració de les distintes àrees de coneixement, l'augment de la seua projecció internacional i el foment de la investigació i la transferència de coneixements.

Per la seua banda, la iniciativa Ciutat Politècnica de la Innovació i la Investigació, proposta per la Universitat Politècnica de València, es va centrar en una nova concepció de campus, orientat la formació dels estudiants cap a la investigació i la innovació.
L'èxit d'esta distinció es traduïx en atorgar una marca de qualitat per a estes universitats valencianes que
figurarien, definitivament, al capdavant de les universitats espanyoles,
situant-se, per tant, entre les millors universitats d'Europa, i es beneficiaran de les ajudes derivades del seu reconeixement com a
Campus d'Excel·lència.

No obstant això, a pesar de la brillantor del projecte agregat presentat per la Universitat de
València i la Universitat Politècnica de València, el govern central ha deixat sense el reconeixement de Campus d'Excel·lència Internacional i tampoc ha atorgat la distinció de Campus d'Excel·lència regional, relegant estes universitats valencians a la qualificació de projecte prometedor camps d'excel·lència internacional, el que reduïx significativament les ajudes que atorga la màxima distinció.

En estos moments, tant la Universitat de València com la Universitat Politècnica de València ocupen un lloc destacat, quant a excel·lència i qualitat, dins del conjunt d'Espanya i amb gran projecció internacional, com demostren tots els indicadors sobre investigació, tesis doctorals i nombre d'estudiants estrangers.
La Generalitat ha mostrat des del principi el seu total
suport a la labor que desenrotllen les universitats valencians, una tasca que
el Consell està recolzant des dels programes emmarcats en molts àmbits i que s'enquadren dins del que és l'excel·lència universitària, sent el projecte conjunt presentat per estes universitats com més semblant al de les universitats que han obtingut la màxima puntuació.

Des del Consell, després del coneixement de la decisió adoptada pel govern central, es van a recolzar totes les gestions conduents a l'obtenció de la distinció Campus d'Excel·lència Internacional.
La Conselleria d'Educació, en concret, s'ha posat a disposició del rector d'estes dos universitats valencians per a col·laborar en la realització de totes les gestions que se consideren oportunes.

Por esto, que era el texto de la exposición de motivos desde nuestra proposición no de ley, es por lo que hemos presentado esta enmienda, para que unamos en un
solo texto un sentir que creo que ha de ser y es unánime.
Y pido a todos los grupos parlamentarios, incluido el Grupo Parlamentario
Socialista, se unan a nosotros y voten a favor de esta enmienda, voten a favor
de nuestra comunidad, porque el que no nos hayan concedido esta distinción va en contra de nuestra comunidad, de los intereses de todos los valencianos,
de los intereses de los universitarios, y de todas las universidades.

Y yo pediría que no permitamos que sigan ninguneándonos porque no es justo que universidades con un nivel tan excepcional como la
Universidad de Valencia y la Universidad Politécnica de Valencia no consigan una distinción tan merecida.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la aceptación o no aceptación, tiene la palabra -un momentín, por favor- el señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

L'esmena que presenten, que la presenten, a més, com a esmena de substitució però que és una esmena d'addicció en realitat, perquè el punt primer i el tercer són exactes als que se disposen, però és el punt segon que vostés afegixen ahí.
Bé, el que he de dir és que això és tònica, quan el Partit Popular troba alguna proposició no de llei que, d'alguna manera creu que ha d'aprovar, intenta posar el seu nom, però també saben que en el moment que no es desvirtue, que no seria la primera vegada que
li ho accepte i, en tant, tal com els havia dit, jo accepte l'esmena.

Pense que l'important.
.
.
L'accepte dient el que acabe de dir, posant l'objecció que pose, però pense que en este moment és important que les universitats valencianes tinguen el recolzament perquè açò no es produïsca més, i si és possible -i jo, en este moment no ho sé si és possible ja- se done solució a allò que ha passat.

Simplement, no vull entrar en elements que poden distorsionar el debat.
Crec
que l'important, en este moment, és el que se deia, que lamentem la decisió del ministeri, donem suport a la candidatura conjunta de les universitats
valencianes i, tal com deia ja perquè tampoc és un afegit, i demanàvem, si estava la Conselleria d'Educació, fer les gestions oportunes davant el Ministeri de Ciència i Innovació i del Ministeri d'Educació perquè siga inclosa la candidatura conjunta de la Universitat de València d'Estudi General, de la UPV en el Campus d'Excel·lència Internacional en l'actual edició
, que és similar al punt segon, que és una reiteració que no li fa mal a la proposta i sí que és veritat que han fet un canvi que mosatros havíem aplicat al ministeri, el nom reduït, com a Ministeri d'Educació simplement quan el nom exacte no és eixe, però bé, pense que són canvis no substancials.

No obstant, pense que l'important és que la proposta puga eixir endavant, que isca una defensa de la candidatura i
tant de bo puga ser unitària també.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte de los grupos políticos tiene la palabra, por parte de no adscritos, doña Marga Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Bien, pues como dice la PNL presentada, y lo compartimos, los datos revelan con
objetividad que las universidades valencianas y, en este caso, la Universidad
de Valencia y la Universidad Politécnica de Valencia gozan de un nivel académico investigador constatable en diversos ámbitos como publicaciones científicas, patentes, transferencias de conocimiento, o número de investigadores, y realmente es el resultado del trabajo de nuestros académicos e investigadores universitarios que vienen desplegando en los últimos años, con carácter territorial e interdisciplinario, proyectos innovadores que nos proyectan
internacionalmente como una de las universidades o comunidades universitarias más dinámicas del conjunto del estado y los resultados lo avalan.

El Campus de Excelencia Internacional realmente es un programa del Ministerio
de Educación y Ciencia que pretende incrementar el prestigio científico de las universidades valencianas en base a convocatorias a las que aquellas
pueden presentar proyectos concretos.
Y, efectivamente, el nivel científico e investigador de la Universidad de Valencia y de la Politécnica es superior, actualmente -y debo decirlo-, a alguna de las universidades que han sido seleccionadas para el programa de
convocatoria del 2009.
Sin embargo, las universidades seleccionadas para el
programa del Campus de Excelencia Internacional en dicha convocatoria lo han
sido en base a proyectos presentados al efecto y no sólo en base a su trayectoria científica e investigadora.

En este sentido, quiero dejar claro que no creemos adecuada la afirmación vertida en el texto presentado cuando afirma que no han sido tenidos en cuenta
los datos objetivos en su decisión, máximo cuando la selección se ha realizado en base a informes de sendos comités formados por científicos e investigadores de prestigio internacional a los que se les debe dar una
credibilidad.

Quiero recordar que las dos universidades se presentaron por separado a la
primera criba de la selección y, ante las dificultades que pudiera tener la segunda selección, se les recomendó presentar un proyecto conjunto -lo recomendó tanto el ministro señor Gabilondo, como el actual presidente de la Generalitat valenciana-.
Y, tras la intervención del presidente de la Generalitat valenciana, las dos universidades accedieron
a presentar dicho proyecto conjunto que en realidad consistió en la unión de dos proyectos originales.
Sólo hay que ir a las hemerotecas para recordar lo que comentó, por el entonces rector de la Universidad de Valencia, don Francisco Tomás, y que decía: «Tenemos que aprender, seguramente, que nos ha faltado tiempo para elaborar un
proyecto más integrado y más elaborado.
» Y, efectivamente, nosotros entendemos que en la próxima convocatoria las universidades valencianas, y en concreto la Universidad de
Valencia y la Universidad Politécnica, van a tener una disposición y, además, una capacidad -porque tienen objetivamente las condiciones- para poder acceder a este Campus de Excelencia.

Pero también quiero decir que la intervención del presidente Camps se produjo mal y a destiempo.
Mal porque volvió a utilizar esta decisión como un elemento de victimismo más con respecto a nuestra comunidad, y que a mí no me gustaría que este texto volviera a caer, o cayera, en el mismo elemento de victimismo
que el presidente Camps nos tiene acostumbrados.
Pero también quiero decir que a destiempo porque para concretar proyectos de excelencia se
necesita, además de la voluntad y de los elementos objetivos que ya tienen las universidades
valencianas en su haber, desarrollar una política científica e investigadora a largo plazo y planificando su actuación.
Y, ni el Consell ha planificado, ni tiene política científica y, además, con el agravante de una financiación insuficiente para la universidad pública valenciana que les dificulta enormemente las labores de investigación, entre otras cosas.

Por tanto, nosotros entendemos que la única política científica e investigadora que ha desarrollado el Partido Popular en estos años ha sido la del ladrillo, y así nos va y les va a las universidades valencianas pese a la voluntad que tienen y
los trabajos realmente encomiables que están desarrollando en el terreno de la investigación y que están reconocidas.
Pero entendemos que esta PNL se presenta con la voluntad de
reforzar la actuación del Consell en pro de las universidades valencianas, con la voluntad de
estimular su presentación hacia nuevas convocatorias del Campus de Excelencia, en las que creemos que
tenemos una cabida por derecho propio.
Por tanto, la votaremos a favor.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte del Grupo Socialista, tiene la palabra la señora Noguera.

La senyora Noguera Montagud:

Sí, muchas gracias.

El Grupo Parlamentario Socialista va a votar también a favor de esta proposición no de ley, pero me va a permitir el ponente que sea algo crítica, sobre todo con la forma en la que se ha presentado, de la manera en la que
se ha presentado.

En primer lugar, porque el ponente sabe -y así lo ha dicho él nada más empezar la intervención- que está fuera de tiempo y fuera de lugar la presentación de esta proposición no de ley.
Probablemente se debe a todo este retraso que hemos venido
comentado de cuando se presentan las cosas si se llegan a debatir, pero sabe
bien que todo está encaminado, en estos momentos, para una edición nueva y para que las cosas vayan bien, y usted así lo manifestaba.

Pero no es ese el problema, o el punto que más me preocupa porque nosotros pensábamos -como le digo- y vamos a votar a favor, sino si el ponente hubiera querido que no se
distorsionara el debate -como así él mismo ha dicho-, probablemente no hubiera aceptado la enmienda del partido Popular, que no
aportaba nada nuevo, sino más bien al contrario.
Se trataba -como ha dicho el propio ponente y reconoce- que al Partido Popular lo que le gusta es, aún cuando las enmiendas y las proporciones no de ley pueda aprobarlas, tener
siempre su propia enmienda para intentar liderar debates cuando no existen.
En
este caso a nosotros nos parece -como decía- primero, que está fuera de tiempo, que las cosas están encaminadas; en segundo lugar, que no es cierto lo que se dice en la PNL de la
decisión del Ministerio de Educación de excluir la candidatura conjunta.
Quienes excluyen son una comisión de expertos que son quienes evalúan los criterios, y que además había mucho trasfondo para poder llegar a esa candidatura conjunta, como la señora Sanz ha explicado bien y no me voy a detener en ello.
Porque además se está aportando el dinero necesario para poder realizar, pese a no haber sido
aprobado por la comisión de expertos, se está aportando por parte del ministerio el dinero necesario para realizar ambos
proyectos, tanto el de la Universidad de Valencia como el de la Politécnica.
Y porque la excelencia no depende sólo de la presentación de un proyecto, sino depende de mucho trabajo realizado.

Nuestras universidades, no estas dos, sino todo el conjunto del sistema
universitario valenciano, merecen estar en el Campus de Excelencia, pero lo
merecen por la trayectoria profesional y por la labor que han venido
realizando, pese al gobierno del Partido Popular de la Generalitat valenciana,
pese al estrangulamiento en la financiación y estos últimos años en los que hemos visto cómo se ha puesto en pie sobre el cuello de las universidades, pese a las críticas que el gobierno, y en este caso el
conseller de Educación, ha hecho reiteradas veces ante medios de comunicación diciendo el elevado coste que suponía a la universidad lo que cobraban los profesores, la mala atención educacional que daban y como además se ha venido creando un sistema paralelo privado, como es la Universidad
Valenciana Internacional, a la cual sí se le da todo el dinero público necesario, pese a que parlamentariamente no podemos comprobarlo.

Es decir, tenemos hoy encima de la mesa una enmienda que la portavoz del
Partido Popular presenta, con toda la demagogia que el Partido Popular, como
siempre, sabe utilizar, en esa confusión en la cual un conseller, que se llama señor Blasco, es al mismo tiempo portavoz del Partido Popular; a la vez que es
gobierno es grupo parlamentario, que debería fiscalizar y controlar, pero no lo hace, simplemente para intentar entrar en
una guerra, nuevamente política, mediática, instrumentalizando y utilizando las universidades para intentar así volver a poner piedras en el camino con el ministerio.
Pero no es nuestra
voluntad y no lo van a conseguir.

Pero sí quiero denunciar, y por eso quiero que conste en acta, que el ponente podía haber sido probablemente un poco más hábil y astuto, no aceptando lo que sus propias palabras recogían, pero con mala intención y mala fe el Partido Popular ha querido poner encima de la mesa.

Si se quiere, por parte del gobierno -que no sé si el señor Blasco aquí, cuando firma, es gobierno, es síndic o quién es-, por parte del Partido Popular, quiere apoyar a las universidades, puede
hacerlo dándoles la financiación que les niega, puesto que la única financiación extraordinaria que está llegando es la que viene con los recursos extraordinarios del gobierno.
Puede,
desde luego, ayudar desde el primer momento que se presentan las universidades
a ser Campus de Excelencia y puede dejar una guerra abierta, como estamos
viendo, con unas universidades privadas frente a la universidad pública valenciana, y podríamos creernos algo.

A la señora del Partido Popular, a la señora portavoz del Partido Popular, sólo tengo que decirle que votar a favor de esta enmienda, como vamos a votar, es
porque nos creemos efectivamente que las universidades valencianas merecen el
respeto de estar fuera de la demagogia del gobierno y del Partido Popular.
Pero
no es por estar a favor o en contra como ha dicho.
Es que si votan ustedes en
contra estarán en contra de nuestra comunidad.
¿No sabe qué es estar en contra de nuestra comunidad?
Que nos hayamos convertido en el
farolillo, del hazmerreír, de la sinvergonzonería, de estar día sí y día también en todos los medios de comunicación con un sumario del caso Gürtel donde no sabemos en estos momentos quienes son más presuntos delincuentes, si los que están en la cárcel o los que están gobernando en esta comunidad.

La senyora presidenta:

Señoría, le rogaría.
.
.

La senyora Noguera Montagud:

No, estoy en mi uso de la palabra y estoy hablando de eso.

La senyora presidenta:

.
.
.
que se atuviera al punto del orden del día, que es el orden número 6, señoría.

La senyora Noguera Montagud:

Eso sí que es efectivamente, eso sí que es efectivamente estar en contra de nuestra comunidad.
Y esto que ha venido
a hacer hoy, aquí, el Partido Popular, siguiendo las instrucciones del todopoderoso señor Blasco, que ya digo que nunca sé en nombre de quién actúa, es simplemente jugar a la demagogia.

Pese a todo eso, y esperando más astucia por parte del portavoz del Bloc para la siguiente ocasión, votamos a favor, esperando no inmiscuyan ni enturbien la imagen de las
universidades valencianas.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, por parte del Grupo Popular, la señora García.

La senyora García Santos:

Sí, vamos a ver, el señor Blasco es el síndic del Grupo Parlamentario Popular, con lo cual habla en nombre del Grupo
Parlamentario Popular y de todo el Partido Popular, si le parece bien.
Supongo
que su síndic debería hacer lo mismo.

El hazmerreír es tener un presidente de turno en la Unión Europea intentado dar consejitos, mientras en su propio país la gente se muere de hambre porque está en el paro y no lo soluciona.
Es el hazmerreír de todo el mundo.

¿Demagogia?
Bueno, ustedes son los que nos dan lecciones de demagogia todos los días.

No es un solo proyecto, es una trayectoria.
Por supuesto, es lo que estamos
diciendo.
Que estas universidades, no sólo por un proyecto que, por cierto, es brillante, no sólo por eso, sino por una trayectoria de estas universidades se lo merecen.

Y financiación de las universidades públicas que dificulta la investigación por parte de La Generalitat.
Pues hombre, en los últimos diez años se ha financiado con 8.
000 millones de euros las universidades públicas valencianas.
Creo que es dinero.
Y, por desgracia, al perder que nos den
este merecido reconocimiento, vamos a perder subvenciones y vamos a perder
dinero que nos van a servir para poder avanzar.

Mal y a destiempo, victimismo.
No, mire, es que estamos hartos.
Esto no es
serio.
Y el señor Zapatero, su gobierno, el Partido Socialista en si, todo el mundo está ninguneando a la Comunidad Valenciana.
Y los señores del PSPV son cómplices de ese ninguneo.
Y ustedes no pueden permitir que se pueda seguir
ninguneando en temas como financiación, universidad, gestos protocolarios, etcétera.
¡Ya está bien!

Y entonces, para que.
.
.
todo en realidad va a Cataluña y a Andalucía.
En este Campus de Excelencia Internacional ha pasado lo mismo.

Nos acusan a nosotros de partidistas y electoralistas.
Pues es el colmo, es el
colmo, porque más que hacen ustedes con Cataluña y Andalucía no lo hace nadie.

Les pedía que votasen, sí, porque esto es ir a favor de la Comunidad Valenciana, porque es ir a favor de
las universidades, y de los universitarios y de la política científica, y entonces es ir a favor de la Comunidad Valenciana.
No entiendo muy bien
el concepto que tienen.

Pero, bueno, ustedes no sé hasta qué punto quieren cuidarla o quieren a esta comunidad, pero a mí me parece que no demasiado.

No.
.
.
¡Y perdone, pero estoy yo en el uso de la palabra!
.
.
.

La senyora presidenta:

¡Señorías, por favor!

La senyora García Santos:

.
.
.
y me gustaría seguir (remors) manteniéndola.

La senyora presidenta:

Respeten su turno.

La senyora García Santos:

A mí personalmente (veus) me resulta muy triste el trato que se le está dando a estas universidades, a nuestras universidades, que son punteras y que
se merecen tener un reconocimiento, que se lo han trabajado, que han luchado
por él.
No sólo se les está negando situarse al nivel que les corresponde, se les niega lo que le he dicho:
acceso a subvenciones.
Un crecimiento que desde la Generalitat valenciana sí que se le apoya, se le apoya con programas.

Señorías, es evidente que el gobierno central tiene que modificar esta decisión de su comité de expertos, ya que las dos universidades son centros punteros y las
presentaciones que realizaron fueron brillantes.
Y negar esta distinción a estas dos universidades es un agravio a toda la sociedad valenciana.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Señor Pañella.
Un momento, señor Pañella.
Está en uso de la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

Bé, en primer lloc, vull donar les gràcies a tots els grups pel recolzament i, particularment, després del que ha dit el Grup Socialista, que crec que votar a favor li representa un
esforç major en este moment.
Per tant, encara li faig un agraïment, diguem, millor.

Però sí que hi ha una de les coses que s'ha dit que voldria deixar clares, que no és replicar, sinó explicar.

Està clar, i jo ho he admés inicialment, i crec que vosté ho ha dit també, que no és que està presentat fora de temps, sinó que se presenta fent un recolzament davant de l'estranyesa de la situació que se provoca quan ix la resolució que queda.
.
.
les universitats valencianes en la situació que queden.
O siga, ja sé que és.
.
.

També he dit que demanem que es rectifique, perquè crec que és obligat.
Molt possiblement ja he dit que no es podrà, però si este recolzament li dóna força per a la propera convocatòria, millor, i si se pot rectificar, doncs millor que millor.
I eixa és la qüestió.

Ja he dit que no volia entrar en altres temes, i ho he dit per no distorsionar,
perquè sinó és molt fàcil que ens n'anem.
Jo compartisc pràcticament tot el que ha dit del finançament del Consell sobre les universitats.
A més, en temes anteriors que he tocat avui els he tret també, la qual cosa no vol dir que perquè diguem eixes diferències d'apreciació, quan arriba un punt com este, si és possible posar-nos d'acord ens posarem.
I això és simplement.
.
.

Posa en dubte la meua astúcia.
No m'importa que la pose en dubte, entre altres coses perquè l'habilitat de l'astúcia està en funció de la capacitat d'assolir l'objectiu final.
I com en esta, i tampoc diré que siga sempre aixina, però que en esta no hi havia objectiu amagat, per dir-ho d'alguna manera, ni pretenc guanyar les eleccions, ni pretenc, com s'ha dit, fer una defensa del País Valencià, ni tan sols pretenc fer una defensa de la universitat valenciana.
.
.
Simplement
pretenc allò que diu el punt 1 i 2, i a més el punt afegit que no modifica res.
Pretenc lamentar la decisió del Ministeri d'Educació i Ciència que exclou la candidatura conjunta de les universitats valencianes i
demanar que es faja el que puga per a.
.
.
És que no hi ha res amagat.

I, per tant, és l'objectiu final.
I si l'aconseguisc, jo avui en este aspecte no és que eixiré content, però eixiré, com a mínim.
.
.
dir, bé, hem tret una cosa que és positiva per a les nostres universitats i és positiva per al nostre país i que és positiva.
.
.
Però, vaja, que tampoc era el lloc ací enarborar la senyera de la defensa del País Valencià d'una proposició no de llei tan concreta com és esta.

I simplement hi ha una qüestió.
Quant a l'afirmació que mantinc que no respon a dades objectives, no pose que en judici, si se segueix llegint, que sí que siga objectiu la valoració dels treballs.
Però, clar -ho han dit tots, però és important que ho remarque-, defenem -i crec que és aixina- que també es tinga en compte tot allò que no està dins el treball.
I ahí crec que la senyora Sanz ho ha llegit exactament com ho dia i que tots estem d'acord també en el treball i la qualificació que té la.
.
.
, i que això també és un element a considerar.
I, per tant, és d'acord amb això que si el treball, per les circumstàncies que s'han explicat també, no era el millor, sí que hi ha darrere tota una tasca feta, tota una tasca docent, d'investigació i de.
.
.
que la qualifique.

I és per això que fem la protesta.
I jo sí que dic ací molt clarament: és més que protesta, és una crida, donar forçar perquè la puguen admetre.
I, per tant, ho veig en eixe pla positiu.
I ja dic, com no
hi havia res més que pretenia assolir, tampoc he fet gala ni d'astúcia, que no sé si la tinc, però en este moment és que no la.
.
.
, si la tinc, no l'he treta tampoc.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

¿Procedemos a la votación?
Procedim a la votació del punt número 6 amb el text de l'esmena presentada.
Vots a favor?
S'aprova per unanimitat.
Moltes gràcies.
.
.
(S'interromp la gravació)

(S'alça la reunió a les 14 hores i 10 minuts)