Educaci%C3%B3%969519.10.26%20macro.html





Comissió d’Educació i Cultura realitzada el dia 26 d’octubre de 2011.
Comença la reunió a les 10 hores i 29 minuts.
Presideix la il·lustre diputada senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 3.

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
i Cultura.

I per això, li demane al secretari, per favor, que passe llista per si n’hi ha quòrum.
Moltes gràcies.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Moltes gràcies.

N’hi ha quòrum.

Per tant, comencem amb el punt número 1, que és lectura i aprovació, si escau, de l’acta de la reunió anterior.
Com tots saben, senyories, si ningú té res a dir sobre això, es dóna per aprovada.

I ara continuem amb l’ordre del dia.
(Pausa)

(Ocupa la presidència el senyor vicepresident, senyor Pedro Hernández Mateo)

El senyor vicepresident:

Buenos días.

Se ruega silencio, por favor.

Proposició no de llei sobre la desestimació del projecte de la Ciutat de les Llengües de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 1.
551, BOC número 18)

El senyor vicepresident:

Continuamos con el orden del día en su punto siguiente, que es el número 2.
(Veus) ¡Por favor!
Toma en consideración de la proposición no de ley sobre la desestimación del proyecto de la Ciudad de las Lenguas de Castellón, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida.

Para su defensa, tiene la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

Bon dia.

Bé.
La Ciudad de las Lenguas és un projecte que es va llançar en l’any 2005.
Va ser un projecte que va servir per a jubilar a l’exalcalde de Castelló, Gimeno, perquè passara a ser alcalde Alberto Fabra, actual president de La Generalitat.

Era un projecte que es va plantejar en un principi com a un macrocentre d’estudis de la llengua castellana, que aniria situat en el solar on està actualment l’aeròdrom de Castelló, del Grau de Castelló, perquè se suposava que l’aeròdrom passaria a l’aeroport.
Se suposava que en 2009 l’aeròdrom ja estaria en l’aeroport perquè l’aeroport ja estaria en funcionament.
Això de l’aeroport en funcionament encara no és una realitat a dia d’avui.
I de fet, avui, aquest matí mateix, en premsa hem pogut llegir com des de l’aeròdrom ja estan dient que ells no poden anar–se’n a l’aeroport de Castelló perquè són incompatibles les activitats de l’aeròdrom amb les activitats d’un aeroport comercial.

Però, bé, això era el que es plantejava en un principi, passar l’aeròdrom a l’aeroport en el 2009 i després fer allí la Ciudad de las Lenguas.
Això, com dic, no és una realitat en estos moments i l’aeròdrom continua en eixe espai.

Per a posar en marxa el projecte, quan se va jubilar a Gimeno d’alcalde, se li va donar el càrrec de conseller delegat de Castelló Cultural, amb la missió d’impulsar el projecte la Ciudad de las Lenguas a Castelló.
Estava ell cobrant de Castelló Cultural, a més, li van posar com a assessor al tertulià conegut a Castelló com Joseti.

Durant tot este temps, bé, des del 2005 al 2009, el projecte Ciudad de las Lenguas pertanyia a Castelló Cultural, i en el 2009 va passar a pertànyer a la Societat de Projectes Temàtics.
La veritat és que en el període 2005–2009 ens consta que no es va fer absolutament res, res de res, per a aquest projecte.
L’únic que es va fer va ser gastar–se 200.
000 euros a l’any en els sous de Gimeno, Joseti, la secretària i sembla que l’Audi que tenien assignat, però sobre el projecte Ciudad de las Lenguas, com dic, no es va fer res.
No es van fer pràcticament ni contactes.
De fet, no n’hi havia ni tan sols un compromís ni de l’Institut Cervantes, ni de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, ni de ninguna universitat, és a dir, no.
.
.
Ni es va fer el projecte, ni es van fer els estudis.
.
.
No es va fer, com dic, absolutament res en eixos quatre anys que la Ciudad de las Lenguas depenia de Castelló Cultural.
Com dic, l’únic que se va fer és gastar–se els diners de la ciutadania en els salaris de Gimeno i companyia.

Després, quan.
.
.
De fet, en alguna.
.
.
Se va anunciar fins i tot en algun moment.
.
.
En l’any 2007, es va dir que en el pressupost de 2008 n’hi haurien 500.
000 euros per a la Ciudad de las Lenguas, cosa que mai tampoc es va materialitzar.
De fet, mai han tingut eixos 500.
000 euros, entre altres coses, perquè no n’hi havia en què gastar–se’ls, perquè no n’hi havia projecte i no n’hi havia res a fer.

Com dic, a final de 2008–2009, Ciudad de las Lenguas passa a la Societat de Projectes Temàtics, i va ser allí, en 2009–2010, quan se fa el concurs d’idees per a l’elaboració del master plan.
Això ho va fer, com dic, la Societat de Projectes Temàtics.

El projecte que va ser triat per la societat, pel jurat que en eixos moments se va fer, va ser el de Carlos Ferrater, un arquitecte.
I la sorpresa, quan açò va eixir a la llum, va ser majúscula, perquè resulta que el projecte triat res tenia a vore o res té a veure amb el projecte educatiu que suposadament era la Ciudad de las Lenguas.
De fet, el projecte el que té, el que contempla el projecte que va guanyar el concurs d’idees del master plan, el que conté és un front dunar, dos hotels, un hotel de cinc estreles, un hotel de quatre estreles, un teatre, un riu artificial, piscines (veus), locals d’oci i –com no, evidentment, com no pot ser d’una altra manera– un camp de golf i també un dofinari.
A mi m’explicaran, per favor, si pot ser, què té açò a vore amb un projecte educatiu, com se suposa que era la Ciudad de las Lenguas.
No té res a vore.
A quins tipus d’estudiants va dirigit un projecte que el que té és un hotel de cinc estreles, un hotel de quatre estreles, dofinari, piscines, camp de golf.

És a dir, és un projecte que s’ha desvirtuat absolutament, que si en un principi podia tindre un poc de trellat, això d’un centre per a estudiar idiomes, en un principi podria tindre, com dic, un poc de trellat, ara, sobre el paper, és absolutament un desficaci.
No podem estar parlant d’un centre educatiu que, això, que pareix més un macrocentre d’oci que un centre educatiu.
Perquè no entenc per a què necessita un centre educatiu, com dic, els dos hotels, o el dofinari o el camp de golf.

Per tant, quan se tria aquest projecte, el que queda clar és que això de la Ciudad de las Lenguas simplement era excusa, una excusa que no té res a vore amb l’educació.
I de fet, es va demostrar molt bé també quan el projecte Ciudad de las Lenguas deixa de pertànyer a Castelló Cultural i, per tant, a la conselleria de cultura, i passa a la Societat de Projectes Temàtics.
És a dir, deixa de ser un projecte educatiu, deixa de ser un projecte cultural, per a ser un projecte.
.
.
doncs un gran projecte o un megaprojecte de l’estil d’estos que li enxisa al Partit Popular, del Mundo Ilusión o del Terra Mítica.

A més, quan parlem de la Ciudad de las Lenguas, el projecte que va eixir guanyador, com dic, del concurs d’idees del master plan, suposa una despesa de 300 milions d’euros.
300 milions d’euros que en aquestos moments és absolutament inassumible per part de La Generalitat.
No podem estar ara en aquesta situació de deute que tenim amb tants proveïdors i amb tantes associacions, estar parlant de gastar–se 300 milions d’euros en un projecte, com dic, no un projecte educatiu, sinó un projecte d’oci, un megaprojecte de camp de golf, de dofinari, de piscines, etcètera, etcètera.

El que està clar és que el projecte Ciudad de las Lenguas simplement va ser una excusa per a dues coses: primer, una excusa per a tindre un lloc on col·locar a Gimeno perquè Alberto Fabra poguera ser alcalde de Castelló; i en segon lloc, una excusa per a urbanitzar.
I per què dic una excusa per a urbanitzar?
Perquè és claríssim.
L’aeròdrom de Castelló, on volen posar la Ciudad de las Lenguas, és un immens solar de 500.
000 metres quadrats en primera línia de platja.
Jo sé que molt apetitós per a les constructores, urbanitzadores, etcètera.
I, per tant, eixa és l’excusa.
I si no, de què?
Si no, de què un projecte educatiu té hotels, té locals d’oci, restaurants i totes aquestes històries.

Nosaltres, és molt simple, el que demanem és que se desestime el projecte, que se desestime el projecte de la Ciudad de las Lenguas en la zona de l’aeròdrom del Grau de Castelló, primer, perquè és inassumible estar parlant d’un megaprojecte de 300 milions d’euros; i en segon lloc, perquè el projecte que se planteja ja no és eixe projecte educatiu i cultural, sinó, com dic, eixe macroprojecte d’oci.

Per tant.
.
.
I n’hi han dos alternatives respecte al solar.
En primer lloc, el que nosaltres.
.
.
.
Dos alternatives respecte al solar, no.
Dic dos alternatives que fer després en el solar.
Nosaltres ho tenim claríssim.
Eixa solar és una zona de marjal, que el que caldria fer és recuperar–la, fer allí una gran zona verda de marjal.
I, per favor, que es deixen ja de posar ciment en la nostra costa, que crec que ja n’hi ha prou.
Ja el 50% de la nostra costa està urbanitzada.
I, per tant, no estaria malament recuperar eixe gran espai per a la zona de marjal i recuperar espècies que viuen en la zona de la marjal i connectar eixa marjal amb altres marjal que n’hi ha al voltant.

I si realment el Partit Popular, el Consell, vol un projecte educatiu, d’estudi de les llengües, ja siga de la llengua castellana, valenciana, l’anglés o el que siga, un projecte educatiu de veritat i cultural, facen–lo, però facen–lo de veritat.
No facen piscines, hotels i camps de golf.
Facen eixe projecte educatiu.
N’hi ha edificis de sobre a Castelló per a fer eixe tipus de centre educatiu.
Tenim la universitat, tenim la UJI i tenim molts edificis a Castelló, al Grau, o on siga, de la província per a fer–ho.
No fa falta urbanitzar eixos 500.
00 metres quadrats en primera línia de platja per a fer un projecte educatiu.
Facen eixe projecte, com dic, sense hotels, sense golf i sense macroprojecte de 300 milions d’euros, si realment el que volen és fer un projecte educatiu.
I si no, el que ens estan demostrant és que a vostés l’educació i la cultura els dóna absolutament igual i en realitat em donaran la raó quan dic que la Ciudad de las Lenguas era una excusa per a jubilar a Gimerno i per a urbanitzar.

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora diputada.

Para fijar su posición, a continuación, tiene la palabra el señor Pañella, de Compromís.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Per començar, vaig a deixar patent el nostre recolzament a la proposta presentada pel Grup d’Esquerra Unida, amb similars arguments.

Hem de recordar que realment el projecte Ciudad de las Lenguas no és un projecte que comença inicialment, sinó comença precisament barrejat en dos aspectes.
El primer aspecte és l’alliberament dels terrenys de l’aeròdrom de Castelló, eixe és el primer.
El segon aspecte és l’alliberament de José Luis Gimeno com a alcalde de Castelló, deixant el càrrec i, per tant, buscant–li un lloc còmode perquè seguisca estant ell, a canvi de deixar l’alcaldia a Alberto Fabra.

El projecte és tan difús com que no existix, en aquell moment no existix projecte en absolut.
I a més, va correlacionat amb la creació de l’aeroport de Castelló per a alliberar els terrenys on està en este moment l’aeròdrom.
Curiosament, l’aeroclub, avui mateix, avui mateix, rebutja, rebutja anar–se’n del lloc on està i dóna raons múltiples per a no abandonar.
No parlem ja de la problemàtica de la propietat dels terrenys, uns terrenys cedits amb una finalitat, en la qual està obert també tot un procés per a determinar la legalitat o no del canvi d’utilitat d’estos serveis.

Per tant, en eixa via –més vostés mateixos, i quan dic vostés, lògicament estic referint–me al govern valencià–, ha donat mostres sobrades de la falta d’interés d’aquest projecte.
Primera, perquè ha desaparegut dels pressupostos de La Generalitat.
Ho recordem, està desaparegut en este moment dels pressupostos de La Generalitat.
Després de tants anys de contemplar–ho, en este moment no existix línia pressupostària per a portar–lo a terme.
Eixa és una.
Segona, fa molt poc, fa molt poc va haver declaracions també sobre això, dient que s’havia de fer una revisió del projecte, revisió del projecte.
Revisió del projecte que no es coneix encara.
I, lògicament, se llancen idees, que no projectes en el seu moment, després se veu la possibilitat o no de portar–les a terme.
I, en este cas, hem de dir que és prou difícil, sobretot perquè el projecte no se sap quin és.

Perquè parlen de Ciudad de las Lenguas, un lloc on se va a aprendre les llengües.
Quan preguntem quines.
.
.
(Veus) No.
És que no hi ha contestació exacta.
«Las lenguas.
» Oiga, ¿y qué lenguas van a enseñar?
 ¿Quin projecte didàctic hi ha ahí?
Perquè, clar, hem de recordar que les obres, els projectes, se fan en funció de la finalitat, no ho fem al revés, encara que això no està molt clar si aixina ho fan.
.
.
, des del govern valencià se fa realment en (inintel·ligible) .
.
.
.
Vull dir, primer cal definir quina activitat cal fer, quines són la suma d’activitats que cal fer allí, per a, després, definir el projecte en funció.
.
.
I, diguem, el projecte d’activitats, no l’hem pogut vore.
.
.
, no existix.
És que el projecte urbanístic, com a tal projecte, tampoc, però les idees del projecte urbanístic, sí, i parlen de tot, excepte, pràcticament, de l’ensenyament de les llengües.
Parlen de pràctiques d’esport, parlen de moltíssimes coses distintes, però no tenen un projecte didàctic d’ensenyament de les llengües.
¿Qui va a venir ahí?
.
.
.
Vostés mateixa ho dubten tant que ho retiren del que és el pressupost.

I ara tenim un problema.
Precisament eixe projecte, que podem dir, diguem–ne, que va nàixer en l’Ajuntament de Castelló, precisament amb el relleu de l’alcalde, de José Luis Gimeno a Alberto Fabra, avui Alberto Fabra és president de La Generalitat i, per tant, té de donar eixida a un projecte per a la ciutat de la qual ha sigut ell alcalde.
.
.
Vaja problema que tenim, vaja problema que tenim.
¿Per què?
Perquè no hi ha pressupost ni.
.
.
I hi haurà.
.
.
, si hi haurà pressupost en eixe projecte, serà a costes d’altres potser més importants, i no dic importants perquè no ho puguera ser per a Castelló un projecte de promoció de Castelló, indubtablement, sinó perquè vostés no tenen projecte, perquè estem fent mentides una vegada més, estem donant–li il·lusions, i això ha servit per a.
.
.
, efectivament, fins avui el més pràctic que hi ha hagut és donar un sou a José Luis Gimeno, comprar–li un cotxe, posar–li un xòfer i posar–li un assessor, ¿eh?
, que està fent publicitat reiteradament del que és l’etapa franquista.
¿Eixos són els valors?
, ¿són eixos els valors d’este projecte?
, ¿donar cabuda a gent que està enyorant l’antic règim, podríem dir?
, no tan antic, ¿eh?
, ¿la dictadura franquista?
, de la qual fa.
.
.
Sí, jo entenc que a algunes persones els faja riure, ho entenc perfectament.
Igual, de la mateixa manera que se riuen i se burlen del poble valencià i de moltíssima gent.

Efectivament, perquè és una burla, és una burla que una persona pagada pel govern valencià estiga fent publicitat de l’època franquista.
.
.
A alguns els farà riure, a altres persones els farà plorar només del record.
A mi, simplement, m’indigna, ni em fa riure ni em fa plorar, però m’indigna.
M’indigna que la història recent.
.
.
, ¿eh?
, que la història recent siga encara glosada per algunes persones properes al govern de La Generalitat.

I tornant al projecte de la Ciutat de les Llengües, senyories, indubtablement, després dels anys que porten.
.
.
Estic dient que s’inicia quan inicia la seua alcaldia Alberto Fabra, l’actual president de La Generalitat, mire el anys que han passat, ¿i han sigut incapaços de definir un projecte?
, ¿incapaços totalment de definir–lo?
Jo crec que serien vostés mateixos els que el tindrien de retirar.
.
.
No, millor dit, vostés ja el van retirar, del pressupost ja el van retirar.
.
.
¿Eh?
Insistixc en això, és que del pressupost ja l’han retirat.

Per tant, estem ací simplement parlant, buscant una altra vegada inversions que no se sap ben bé.
.
.
, o no es pot confessar encara que es sàpiga ben bé la finalitat d’elles.
.
.
Per tant, senyories, una vergonya, una presa de pèl, una burla feta a tot l’electorat, una burla feta a l’electorat, tant a aquells que els van prometre que el farien, per una part, i l’han deixat abandonat, com a aquells que ja no confiàvem.
.
.
, no confiàvem en eixe projecte, per la indefinició que portava i perquè els coneixem i sabem a on van els seus projectes sempre, ¿eh?

Aleshores, també uns i altres burlats, burlats i enganyats, que és, pareix ser, l’objectiu principal d’este govern, burlar i enganyar tota la gent que els està, uns, donant inclús recolzament, i altres, no.
Però la situació és eixa, senyories.
Vostés van, avui, a dir que van a fer allò que porten anys sense ser capaços ni tan sols de programar, allò que està subordinat a altres interessos i que no van a confessor vostés ací mateixa, i sense adonar–se que estan seguint el mateix camí que ens ha dut a la situació actual de crisi, estan fent exactament el mateix que ens ha dut a esta situació, seguixen exactament igual.

I després diuen: «però és que nosaltres responem als interessos».
.
.
¿De qui?
, ¿de l’aeroclub, que diu que no se’n vol anar allí?
¿A qui?
, ¿als de.
.
.
?
, ¿interessos de qui?
, ¿d’un altre Bigotes?
, ¿d’un altre Bigotes?
Molt possiblement, molt possiblement.
Sí, sí, els riures, seguim amb riures, des de la innocència a la dimissió, «des de la innocència a la dimissió», des de la mentira a la demostració.
I eixos són els passos, i ací seguim exactament igual.
Mentrestant, la decisió que vostés han fet ahí, pràcticament dos–cents milions d’euros enterrats en una aeroport (veus) que no porta cap avió, i que ho dic també perquè està tot relacionat, (veus) forma part tot del mateix pla, tot el mateix pastís està en esta situació.
(Veus)

Senyories, són arguments més que suficients per a dir «no».
Per tant, nosaltres anem, reitere, a donar recolzament a la proposta, a la proposició no de llei presentada pel grup d’Esquerra Unida.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

A continuación, y por parte del Grupo Parlamentario Socialista, doña Eva Martínez tiene la palabra.

La senyora Martínez Ruiz:

Muchas gracias, señor presidente.

Buenos días, señores diputados.

Bueno, pues, el Grupo Parlamentario Socialista va a apoyar esta proposición no de ley presentada por el grupo de Esquerra Unida, y, evidentemente, por las razones que vamos a exponer aquí, la vamos a votar a favor.

Compartimos plenamente las alegaciones que han manifestado, coincidimos también en la propuesta concreta, en la parte dispositiva de la proposición no de ley, en cuanto a que el dinero presupuestado para llevar a cabo este proyecto de Ciudad de las Lenguas, ya sean 300 millones o sean más.
.
.
, porque estamos acostumbrados a que, el gobierno valenciano, cuando ejecuta y lleva a cabo grandes proyectos, los sobrecostes a los que finalmente alcanzan el final del proyecto, el final de la obra, suelen ser.
.
.
, en algunos casos se han cuadriplicado.
Por lo tanto, decimos que queremos y compartimos que todo el dinero que el gobierno valenciano vaya a destinar a este proyecto, a este proyecto que ha sido un fracaso y que es fallido, se dedique a llevar a cabo políticas de empleo, que es lo que en estos momentos, de verdad, preocupa a los valencianos.

Si ya en el año 2005, cuando se presentó este proyecto, nos parecía, al Grupo Parlamentario Socialista, una extravagancia, y digo «una extravagancia», porque, como siempre, se intenta enmascara y engañar los objetivos y la finalidad última del proyecto.
Como han expuesto los compañeros de los diferentes grupos parlamentarios, evidentemente, y después.
.
.
, y una vez han trascurrido los años, nos hemos dado cuenta que el único objetivo de la Ciudad de las Lenguas era el dejar.
.
.
, el que José Luis Gimeno dejara la alcaldía de Castellón y que el señor Fabra pudiera acceder a la misma.
Es.
.
.
, este fue.
.
.
, la Ciudad de las Lenguas fue el precio político que en aquel momento el presidente Camps tuvo que pagar que el señor Fabra fuera el alcalde de Castellón.

Además, también, con el paso del tiempo, y cuando ya tuvimos ocasión de conocer ese master plan, pudimos comprobar cómo, evidentemente, el proyecto no era un proyecto educativo, sino que se trataba, una vez más, de un pelotazo urbanístico, tanto por la ubicación en la que se encuentra y tanto por la justificación que en su momento dio el señor Fabra, Carlos Fabra, para trasladar el aeródromo y para llevar a cabo el aeropuerto de Castellón.

Bueno, si, como decía, en aquel año, en aquel 2005, ya nos parecía una extravagancia y una excusa este proyecto de Ciudad de las Lenguas, en estos momentos, en este momento de crisis económica en la que nos encontramos, cuando.
.
.
, bueno, pues, está a la orden del día, todos los días sale en los periódicos, estamos asistiendo por primera vez en la historia de esta comunidad a un desabastecimiento de medicamentos y a un cierre de farmacias, pues, bueno, en estos momentos nos parece más, si cabe, una barbaridad y una falta absoluta de responsabilidad política por parte del gobierno valenciano de querer mantener este proyecto.
Como he dicho, teniendo en cuenta la situación de quiebra en la que se encuentran las cuentas públicas, y teniendo en cuenta también que en estos momentos las necesidades de los valencianos no es este megaproyecto, sino la formación, la educación y el empleo.

Como decía, el objetivo principal de esta Ciudad de las Lenguas, esta otra gran ciudad, primero la Ciudad de las Artes y las Ciencias, luego la Ciudad de la Luz, ¿eh?
, como no me cansaré de decir, negocio ruinoso donde los haya, pues, al señor ex presidente de La Generalitat, el señor Camps, se le ocurrió que Castellón también podría albergar una gran ciudad, que era la Ciudad de las Lenguas.
Y para ello pagó, como he dicho, el precio político de poner como consejero al cargo de este proyecto al señor Gimeno, dándole un sueldo de alto cargo, a él y a un asesor.
.
.
Recordemos, el señor Gimeno, que, además, es el alto cargo que mayor patrimonio tiene en toda la Comunidad Valenciana, cerca de tres millones setecientos mil euros.
Este señor sí que debiera pagar el impuesto de patrimonio ese que el conseller Vela y el conseller Verdeguer no quieren cobrar, porque entienden que va destinado a las clases medias.

Pero, bueno, insisto, sirvió para darle un sueldo al señor Gimeno y para pagarle una cantidad importante de dinero a cambio de no hacer nada.
Porque es una constatación que en estos años no se ha hecho absolutamente nada de este proyecto, absolutamente nada.
En el año 2010 se contrató.
.
.
, eso sí, ya se han pagado 150.
000 euros a unos arquitectos para que redactaran un master plan, y fue entonces cuando nos dimos cuenta de qué infraestructuras se iban a instalar en estos terrenos.
Y, bueno, vemos que esas infraestructuras de educativas tienen más bien poco: un parque acuático de 130.
000 metros, dos hoteles de cinco estrellas, un centro de convenciones, un vivero de empresas, un spa, un centro comercial, un campo de golf, nada menos que un aparcamiento con 40.
000 plazas y un centro deportivo de alto rendimiento.
Además, se licitó y se adjudicó a estos arquitectos, de este proyecto, este master plan, como suele hacer el gobierno valenciano, apenas sin publicidad.
No lo decimos nosotros, en su momento fue denunciado por el Colegio Territorial de Arquitectos de Castellón, que, textualmente, dijo que habían publicitado las catorce maquetas en un solo día y en una pequeña oficina de Sociedad Proyectos Temáticos de Alicante.
Ya hemos descubierto dónde está esa pequeña oficina de la Sociedad Proyectos Temáticos, allí es donde de manera opaca otra vez se expusieron los proyectos y en un solo día se adjudicaron.

Pero, bueno, como decía, (veus) este proyecto, que no es nada, ya ha llevado unos costes de 150.
000 euros para pagar este master plan y, además, se le está pagando, como hemos dicho, al señor Gimeno, un sueldo de alto directivo.
Y, como decimos, La Generalitat ha utilizado y sigue utilizando la educación como coartada, cuando en realidad querían ejecutar un proyecto lúdico y de ocio.
Seguramente, como siempre hace este gobierno, para beneficiar, una vez más, a empresas amigas.
(Veus) Y me estoy refiriendo al propósito que este verano manifestaron conjuntamente la consellera Johnson y el ahora alcalde de Castellón, Alfonso Bataller, diciendo que se está trabajando muchísimo en la participación público–privada del proyecto.
Pero, bueno, ya conocemos todos cómo participan las entidades privadas y cómo colaboran las empresas privadas con La Generalitat.
Lo sabemos bien, a cambio de concesiones, a cambio de cesiones de suelo público, que nunca llegan a cobrarse o que se condonan, como ya hemos descubierto y sabemos en el caso de Terra Natura.

Carece, además, este proyecto, la Ciudad de las Lenguas, de un estudio de viabilidad económico y social.
Recordemos que fue la consellera Johnson quien en su comparecencia manifestó que absolutamente todos los grandes proyectos debían contar con este estudio de viabilidad económico y social.
Pues, bien, no conocemos este estudio ni de la Ciudad de las Lenguas, ni de absolutamente ningún otro.
Por lo tanto, entendemos que no existe justificación, ni un estudio para que este proyecto pueda llevarse a cabo.

Y, en cuanto a las palabras, también, de la consellera y del alcalde manifestadas este verano de la necesidad de redefinir el proyecto, pues, mire, sí, en eso estamos de acuerdo, en que este proyecto se redefina, más bien, no se redefina, se elimine.
Y desde aquí pedimos al gobierno valenciano que si tan interesados están, si tan interesados están, aunque no lo parece, en llevar a cabo un proyecto educativo y en redefinir el proyecto, pues desde aquí les pedimos que inviertan en las escuelas oficiales de idiomas de la comunidad y que amplíen la matrícula para los más de diez mil plazas en Alicante y en San Vicente del Raspeig que se han quedado sin plaza, 12.
000 en Valencia y 800 en Castellón.
Porque desde este grupo parlamentario entendemos que esto sí que es una prioridad, el estudio, la formación, el estudio de idiomas para los más jóvenes que no tienen empleo, para los que necesitan mayores recursos y mejor formación para acceder al mercado laboral.

Apoyamos, por tanto, y votaremos a favor la propuesta del Grupo Parlamentario Esquerra Unida.
Y le pedimos al gobierno que aplique el dinero que tenía pensado aplicar en este proyecto en medidas y en políticas de empleo y de formación.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Martínez.

Por parte del Grupo Parlamentario Popular, tiene la palabra la señora Linares.

La senyora Linares Rodríguez:

Gracias, señor presidente.

Me gustaría, en primer lugar, centrar un poco el tema, porque esta proposición no de ley sobre la Ciudad de las Lenguas debería llamarse proposición no de ley de eliminación del señor Gimeno, por las palabras y por lo que he oído aquí de los diversos portavoces de los diversos grupos políticos.
Pero, como he dicho, vamos a centrarnos realmente a lo que pide el Grupo de Esquerra Unida y voy a leerlo para que conste en acta.

En la exposición de motivos: «El projecte de la Ciudad de las Lenguas de Castelló té una despesa aproximada de 300 milions d’euros.
Aquest projecte estarà format per restaurants, hotels de luxe i cinemes, unes infraestructures molt allunyades de l’objectiu inicial de cultura i educació i, en canvi, molt semblants a un macrocentre d’oci.
Una infraestructura, com aquesta, està fora de lloc atesa la situació de greu crisi econòmica que estan patint els ciutadans i les ciutadanes de Castelló amb 82.
300 aturats a les comarques de Castelló.
Considerem que existixen altres prioritats.
En aquesta situació és més oportú destinar la despesa signada a la Ciudad de las Lenguas a potenciar polítiques d’ocupació, així com a reforçar l’educació, la sanitat i els serveis socials públics, unes actuacions que als darrers temps han estat objecte de retalls draconians per part del Consell.
» Això és tota l’exposició de motius i tots els arguments que sobre el paper porta a esta comissió el Grup d’Esquerra Unida.

Y ahora a mí me gustaría, porque yo veo que aquí o van a mirar los expedientes o dicen verdades a medias, por no decir que mienten, y voy a explicar en qué consiste, para que se entere todo el mundo, la Ciudad de las Lenguas.
Miren, señorías, la Ciudad de las Lenguas es un proyecto para la enseñanza de idiomas, especialmente el español, pero también el valenciano, que nadie ha dicho aquí, y que ocupará una superficie de 500.
000 metros cuadrados y que estará situada en el actual aeródromo del Grao de Castelló.
Después hablaremos de la situación y de lo que ayer pasó o de lo que ha salido hoy en prensa, porque, claro, les ha venido a ustedes como anillo al dedo la visita de ayer del aeródromo para tener un argumento más para echar por tierra la Ciudad de las Lenguas.
(Remors) Yo he respetado su turno de palabra y le rogaría que usted respetara el mío, señora Marina Albiol, me gustaría por lo menos que tuviera esta cortesía parlamentaria.
Como le he dicho estará provista, que nadie ha dicho tampoco, de aularios, mediatecas, salas de conferencias, una recreación de paisajes de dunas y humedales costeros, después, también, espacios deportivos cubiertos, residencias y apartamentos de estudiantes, restaurantes y dos hoteles.
Esto es el proyecto realmente de la Ciudad de las Lenguas.

¿Qué cuesta ese proyecto?
Muy lejos de las cantidades que ustedes están diciendo, que son las cantidades que aparecen en determinados medios de comunicación.
Pero que eso está previsto que el coste sea de 215 millones de euros, de los cuales La Generalitat aportaría 80 de inversión pública, a través de la Sociedad de Proyectos Temáticos de la Comunidad Valenciana.
Y esto quiero recalcarlo también, porque el señor Gimeno no pertenece a la Sociedad de Proyectos Temáticos de la Comunidad Valenciana sino que es consejero delegado de Castellón Cultural, que no tiene en sus manos la realización de este proyecto.
Y el objetivo de la Ciudad de las Lenguas, que tampoco nadie lo ha dicho, es atraer entre 3.
000 y 4.
000 turistas idiomáticos al año y convertir a la Ciudad de las Lenguas de Castellón en un centro de referencia europea para la enseñanza del español.

Mire, este proyecto nace sobre todo con una visión de potenciar el turismo de calidad en Castellón y en toda nuestra Comunidad Valenciana, porque precisamente nosotros, y ahí está la diferencia con Izquierda Unida, la autora de esta proposición no de ley, es la manera de concebir nosotros los grandes proyectos en esta comunidad y cómo los perciben ustedes.
Porque nosotros creemos que el turismo es un motor de creación de puestos de trabajo y produce, efectivamente, un efecto de arrastre que beneficia a todos los sectores de economía y que potencia los servicios públicos y que además genera riqueza y genera, por lo tanto, puestos de trabajo.

Uno de los principales patrimonios, precisamente, que tiene España es la lengua común, el castellano, que además saben ustedes que según el Instituto Cervantes actualmente lo estudian más de veinte millones de alumnos en todo el mundo, es el idioma más demandado por detrás del inglés.

Mire, con la Ciudad de las Lenguas de Castellón queremos que sea un punto de prestigio internacional para acudir a estudiar el castellano y el valenciano –y esto también me gustaría recalcarlo, algo que ustedes ningún grupo de la oposición ha dicho– aprovechando el impacto de este modelo de turismo para la creación de empleo y estímulo económico.

Por lo tanto, nosotros, como no podía ser de otra manera, vamos a votar en contra.
Y me duele que personas que se supone que defienden los intereses de Castellón, que son diputados por la provincia de Castellón, en vez de defender proyectos como estos, que ayudan al desarrollo y a que seaâ¦ (S’interromp la gravació)

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Linares.

Para el turno de réplica tiene la palabra la señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

En primer lloc, dir–li a la senyora Linares que la intenció d’Esquerra Unida no és eliminar, com vosté ha dit, el senyor Gimeno; amb que li llevaren el sou ens conformaríem.

Respecte al projecte de la Ciudad de las Lenguasâ¦ Bé, també agrair, evidentment, al Grup Socialista i al Bloc el recolzament a la proposició no de llei.
Com dic, respecte a la Ciudad de las Lenguas, mire, senyora Linares, vosté diu que és el projecte per a estudiar idiomes, per a estudiar castellà i valencià.
A mi em sembla un poc esperpèntic que s’estiga posant damunt la taula un projecte per a estudiar valencià i castellà del que Instituto Cervantes i l’Acadèmia Valenciana de la Llengua no tinguen ni idea, no sàpiguen absolutament res, perquè ni tan sols s’han posat en contacte amb ells, ni amb l’Instituto Cervantes ni amb l’Acadèmica Valenciana de la Llengua.
No sé com es pot tirar endavant un projecte, com dic, per a estudiar castellà i valencià sense comptar amb aquestes dues entitats.

Però vosté sí que ha parlat de les aules i de les residències d’estudiants, però se li ha oblidat dir que hi haurà un camp de golf, que hi haurà un dofinari, un parc aquàtic i unes discoteques i uns centres d’oci.
Me pot dir, senyora Linares, per a què necessiten persones que van a estudiar castellà i valencià un camp de golf o un dofinari?
No serà veritat que això és més un centre d’oci, un macroprojecte d’oci, que un centre educatiu i cultural?
A més és que vosté mateixa es contradiu, vosté mateixa es contradiu, perquè primer m’està dient que no, que allí s’anirà a estudiar castellà i valencià i després ja em comença a dir que, bé, que sí, que això és un centre en realitat per a atraure turistes, 3.
000 o 4.
000 turistes, que els grans projectes fan que el País Valencià siguem líders en el turisme i tot això.
És a dir, ¿se pot vosté aclarir, per favor?
¿És un centre d’estudi o és un centre d’oci?
I allò dels 3.
000 i 4.
000 turistes, disculpe, ¿són els mateixos que anaven a vindre en 2008 a l’aeroport de Castelló, eixos 600.
000 que anaven a arribar en un avió a l’aeroport de Castelló en l’any 2008, 2009, 2010, 2011?
Eixos 3.
000 o 4.
000 formen part d’aquells 600.
000?
És que jo encara no n’he vist ni un.
O de tots eixos creuers que anaven a arribar al port de Castelló, que n’han vingut dos en dos anys.
Són eixos 3.
000 o 4.
000 turistes?

I, mire, vosté diu que els grans projectes creen ocupació i tal.
Mire, vaig a dir–li.
En el País Valencià som líders en grans projectes, líders i som també líders en atur.
Per tant, està més que demostrat que els seus grans projectes no generen ocupació.
I nosaltres estem ací, Esquerra Unida, per a defensar els interessos de tots els ciutadans i ciutadanes del País Valencià, concretament els de Castelló evidentment, però per a defensar eixos interessos, per a defensar que a les associacions de malalts mentals se’ls pague la subvenció i no hagen de tancar els seus centres d’atenció i hagen de deixar els malalts mentals al carrer.
Estem ací per a defensar que els centres ocupacionals reben la subvenció i no hagen de tancar i deixar les persones dependents en el carrer.
Estem ací per a demanar que els paguen als proveïdors dels hospitals i no deixen de proveir de medicaments i de material sanitari els hospitals.
Estem ací per a dir que el Partit Popular pague les residències de majors.

I eixos són els interessos que defensem des d’ací Esquerra Unida.
I no l’interés que Gimeno cobre un salari tots els mesos després de ser, com ja hem dit, l’alt càrrec amb més patrimoni.
No estem ací per a defensar que quatre amics del Partit Popular, quatre empresaris facen negoci amb la Ciudad de las Lenguas i urbanitzant eixe solar i no estem ací per a d’açò.
I probablement el Partit Popular sí, però nosaltres no.
I per això volem que se desestime aquest projecte.
Perquè ens neguem a que se gasten 300 milions d’euros en la Ciudad de las Lenguas per a que al final els beneficis siguen per a quatre, perquè la col·laboració publicoprivada que vosté diu al final el que significarà és que vostés van a regalar eixe solar a quatre empresaris per a que eixos quatre empresaris facen negoci amb els hotels de quatre i cinc estrelles, que a vosté se li han oblidat, amb el camp de golfâ¦ O van a muntar–nos ahí també un màster de golf, com el de Carlos Fabra, d’eixos que destinen 3,5 milions d’euros?
També ahí anirà un màster de golf?
També això és defensa dels interessos de Castelló, senyora Linares?

Mire, nosaltres ho tenim claríssim.
Des d’Esquerra Unida li demanem que desestimen eixe projecte, que és un projecte absolutament insostenible, absolutament indesitjable en aquestos moments per a la província de Castelló.

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Para turno de réplica vamos a ver si es posibleâ¦ (Remors) Es que en la segunda fila están los micrófonos todos conectados.
(Remors)

La senyora Linares Rodríguez:

Gracias.

Señoría, está claro que ustedes, las personas de Izquierda Unida y sobre todo usted, señora Marina Albiol, está anclada en el siglo XIX o primeros del XX, le voy a dar ese margen.
El muro de Berlín hace años ya que cayó y la sociedad avanza a otro ritmo que desde luego no es el suyo, ni su programa, ni su ideario.
Desde luego, el mundo avanza a otro ritmo.
Y usted, que se erige en la defensora de los intereses de los valencianos, pues, bueno, estamos en democracia, señora Marina Albiol, hay unas elecciones y ustedes tienenâ¦ No, no se ría.
Es que cuando a usted le interesa se ríe; y cuando a usted no le interesa, usted lanza infundios que, por cierto, usted debería llevar ante un juzgado si, realmente, cree que se está cometiendo alguna irregularidad.
Porque es muy bonito decir, bajo el paraguas de la silla que usted ocupa, lanzar infundios como está usted lanzando.

Porque el señor Gimeno tiene un sueldo que se gana honradamente.
Y todo el mundo, y usted, sabe y conoce a la familia del señor Gimeno, que tiene un patrimonio, que usted deja caer ahí.
Pero que yo le puedo decir que arrastra de sus antepasados, de su abuelo, porque es una familia muy conocida.

Pero usted no, usted lanza eso y lanza la piedra y esconde la mano.
Y, claro, eso no es una forma seria de hacer oposición, señora Albiol.
No es una manera seria de hacer oposición.

Y, como le decía, son formas de gobernar.
Y, a nosotros, nos avala el que hemos concurrido a unas elecciones, con un determinado programa electoral, que ha sido avalado por la mayoría de los valencianos, le guste a usted o no le guste.
Ya sé que a usted no le gusta, porque tampoco le gusta el aeropuerto.
Porque usted también ha ido allí, al aeropuerto, a decir que no lo quería, con su amigo Carles Mulet.
También ha ido allí.
También ha ido allí.
No le gusta el aeropuerto, no le gustan los grandes proyectos.
Usted, la sociedad de proyectos temáticos de esta comunidad la haría también desaparecer.

Ahora, cuando lleguen los presupuestos, usted tendrá la ocasión de decir qué es lo que quiere hacer.
Y tendrá la ocasión de decir: «Esto que desaparezca a cambio de esto.
» Y entonces, ahí, debatiremos.

Pero lo que está claro es que el Partido Popular va a llevar, va a llevar, pese a su proposición no de ley y a ustedes –y a los grupos de la oposición– que, como digo, es lamentable que digan ustedes que se están preocupando del desarrollo de la provincia de Castellónâ¦ Más lejos –desde luego– de la realidad, imposible, con estas actitudes y estas demagogias, que les llevan a ustedes a remontarse al siglo XIX.
Desde luego, por ustedes, no avanzaríamos en esta sociedad.
Pero, gracias a Dios, en este momento, los ciudadanos nos han dado el respaldo en las últimas elecciones.
Y eso tenemos la responsabilidad de llevar a cabo el desarrollo económico de esta comunidad.

Y, entre esas cosas, entre otras muchas cosas, nosotrosâ¦ No quiere decir, como dicen ustedes, que hemos de quitar la Ciudad de las Lenguas para seguir manteniendo los derechos sociales.
Pero, ¿de qué me está hablando usted?
Pero ¡si nosotros no hemos recortado ningún derecho social de los ciudadanos de Castellón!
¡Si ha sido a nivel de España que nos están recortando los salarios a los funcionarios, han quitado el cheque–bebé, etcétera, etcétera, aquellos que se llaman progres!
¡Pero si ha sido siempre la izquierda en este país quien está recortando los derechos de las personas!

Dígame usted qué derechos se han recortado en esta comunidad.
Dígamelo usted.
¿O es que no siguen abriéndose todos los días los colegios?
; ¿o es que los hospitales no están funcionando?
; ¿o es que los servicios sociales no se están manteniendo?
, pese, pese a que no nos entra un duro del estado español, pese a que no nos dan dinero.
Porque si nos hubieran dado el dinero que nos corresponde a los valencianos, desde luego, no solamente podríamos hacer la Ciudad de las Lenguas –que se hará, pese a usted y a su grupo–, sino que haríamos otras muchas cosas más.
Pero comoâ¦

Y ya, para finalizar, decirle que lo siento.
No compartimos, ni ideológicamente ni en la forma que usted ha presentado, esta proposición no de ley.
Y vamos a votar en contra, por el bien del desarrollo económico de los ciudadanos de Castellón que, a buen seguro, a ustedes les pasarán factura en las próximas elecciones.

Nada más y muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Linares.

Una vez concluido el debate, vamos a someter a votación esta proposición no de ley.
¿Votos a favor?
¿Votos en contra?

Muchas gracias.

Dejo la presidencia nuevamente.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez)

(S’interromp la gravació)

Proposició no de llei sobre la construcció d’un nou CEIP a la zona del Raval Universitari de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 1.
554, BOC número 18)

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
universitari de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Per a la seua defensa, té la paraula la il·lustríssima diputada senyora Marina Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé.
Gràcies.

Doncs ací n’hi ha una nova proposició no de llei per a vore si el Partit Popular defensa o no defensa els interessos dels ciutadans i ciutadanes de Castelló.
És la segona oportunitat.

A vore, en aquestos moments, l’únic centre públic de primària, del Raval Universitari de la ciutat de Castelló, és el Manel García Grau.
És un centre públic que es troba absolutament saturat, i que no pot absorbir la demanda de matriculació de les famílies de la zona.
Molts xiquets i xiquetes han de traslladar–se a altres col·legis, per la falta de places públiques al seu barri, amb els consegüents problemes que genera açò.

Cal dir que el Manel García Grau és l’escola amb major dèficit de places de tota la ciutat de Castelló.
El Manel García Grau va rebre 113 sol·licituds per a 50 places de tres anys, per a aquest curs.
Es van produir protestes de, evidentment, dels pares i les mares dels xiquets, de l’associació de veïns, etcètera.
El que va fer el senyor Alejandro Amposta, director territorial d’Educació, va ser augmentar la ràtio.
I va posar una ràtio de 27.
I va crear una tercera unitat de tres anys –que era la tercera unitat.

Evidentment, en eixes circumstàncies, es quedaven molts xiquets i moltes xiquetes fora de la seua escola, de l’escola que els correspon pel seu barri.
I es van produir mobilitzacions, reivindicacions –com dic– per part dels pares i de les mares, per part de l’associació de veïns i per part de la ciutadania.

Açò, aquesta mobilització, va fer possible.
.
.
Perquè ja sabem com funciona el Partit Popular, no?
, que l’únic que li preocupa.
.
.
; només fa les coses quan n’hi ha molta, molta mobilització.
Aleshores, s’espanten un poquet i fan alguna cosa.
I el que van fer és obrir la quarta unitat; i van utilitzar com a aulari el CUC –l’antic col·legi universitari de Castelló.

Total, que tenim una escola que el que és és l’escola amb una ràtio, evidentment, que s’ha elevat i que utilitza aules d’uns altres espais, fora de l’escola.
Açò el que demostra és la falta de planificació total, per part de la Conselleria d’Educació.
Jo crec que no cal ser molt sabut per a saber que, en una zona de creixement, com és el Raval Universitari, una zona de parelles joves, evidentment, doncs n’hi ha una alta natalitat i no cal ser molt sabut –com dic– per a pensar que anaven a faltar places.
I, per tant, es podria haver planificat, molt millor, els centres educatius a aquesta zona, no?
Açò ha sigut –com dic– una falta de previsió total.

I, naturalment, açò d’obrir aules en l’antic col·legi universitari de Castelló no és la solució.
Sense dubte, açò és un pedaç.
A més, un pedaç mal posat.
I, naturalment –com dic– no és la solució, no?

Per al curs que ve es preveuen més de cent quaranta sol·licituds.
Esperem que no hagen d’estar utilitzant, com a aulari, el CUC.
Esperem que les ràtios no hagen de tornar–se a augmentar.
I, per tant, la proposta és molt clara.
A vore, aquesta zona necessita, urgentment, d’un segon centre d’educació infantil i primària.
I no necessita solucions provisionals i d’última hora, com ha succeït en aquest curs, que ha sigut tot a corre–cuita, sense planificació i, com dic, en unes condicions molt, molt precàries.

És evident, el número de sol·licituds de matriculacions deixen claríssim que este barri, este raval de la universitat de Castelló, necessita una segona escola.
Ho demanem des d’Esquerra Unida.
Però, sobretot, ho demanen els veïns i veïnes del barri.
Ja hi han hagut diverses sol·licituds, per part de l’associació de veïns i per part dels pares i mares dels xiquets del Manel García Grau, demanant eixe segon centre d’educació infantil i primària.

La proposta, com dic, és claríssima; i és que se construïsca eixe segon centre.
Evidentment un centre públic, construït públicament, gestionat públicament, per part de la Conselleria d’Educació, és el que necessita aquest barri.

I, com dic, ací tenen esta segona oportunitat per a vore si des del Consell, des del Partit Popular, estan al costat dels ciutadans i ciutadanes i defensen els seus interessos o no els defensen.

Entenc que aquesta és una proposició no de llei que hauria d’eixir per unanimitat en aquestos moments.
Perquè, com dic, l’únic que demanem és una segona escola per a un barri en què fa falta eixa segona escola i que s’està reclamant.
I crec que ningú, en estos moments, podria negar la necessitat de construir eixa segona escola.

Per tant, doncs, entenc que la proposta hauria d’eixir per unanimitat; i així espere.
Així espere que tots els grups li donen el recolzament.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición, tiene la palabra el ilustrísimo diputat señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Sí, senyora presidenta, moltes gràcies.

Efectivament, jo no vaig a abundar més en els arguments que ja estan expressats per la senyora Albiol.
Indubtablement, coincidim al 100%.

I, simplement, doncs, pel temps, ampliarem un poc en la situació realment que estem en els centres escolars.
És típic la capacitat de presumir d’allò que no té el govern Valencià.
I, per tant, sempre es ressalta, com a positius, precisament, aquells sectors més deficitaris que tenen.

Això és evident que ho fan sempre quant a educació, i, sobretot, en un aspecte que és el de les construccions escolars.

Vostés, des del Consell valencià i, naturalment, recolzat pel Grup Popular de les Corts Valencianes, estan portant una política de presumir de la situació.
Presumir d’una situació en, al voltant, 1.
000 barracons que tenen les instal·lacions escolars; totalment deficient.

Parlant, en Castelló, en este moment, estem parlant d’un centre.
Però podíem parlar dels voltants.
Fa pocs dies, l’Errando Vilar d’Almassora es manifestava davant del que són els serveis territorials d’educació, precisament perquè estan en un centre –dels quals s’han fet i dels quals consten en eixos 400 centres– que han ocupat abans de fer el lliurament de l’obra –algú ho coneixerà molt bé, ací–, abans del lliurament d’obra, que té múltiples deficiències, que fa anys que estan reclamant els pares.
.
.
Anys, perquè jo he estat present allí ja –no per primera vegada; ara sí, en la manifestació, però abans–, en el centre, mirant les circumstàncies en què està eixe centre.

I, per tant, fins i tot, els centres nous presenten deficiències per la forma ràpida en què, a més, se volen utilitzar.
Després de tota la lentitud de la construcció i edificació, se volen utilitzar d’una manera ràpida, improcedent, ocupant–los abans de fer el lliurament de l’obra.
I, ara, vorem qui se fa càrrec de les deficiències que eixos centres tenen en este moment, una vegada estan ocupats –diguem– d’una manera.
.
.
, no vull dir il·legal, però saltant–se les normes, com a mínim.

Però, si parlem de Castelló, molt prop estan també alçats, contínuament, els pares del col·legi de Benadresa, per exemple, on estan oblidats en barracons.
I ahí –ho he dit altres vegades i vull insistir, senyories–, si, de vegades, es pot dir «aules prefabricades».
.
.
; no.
En este cas, en este cas, cal dir–los pel seu nom: barracons, indignes, on estan any rere any –serà el cinqué curs, el cinqué curs.
Sí.

I jo voldria que, per favor, atenguérem un poquet la gent que diem que tant representem.
Perquè, clar, no només està en guanyar les eleccions, en les quals hi han moltíssims factors que intervenen –i, sense dubte, cal dir que el que són els procediments electorals vostés els controlen magníficament; s’ha de dir; i cal felicitar–los per això–.
Però no només és això.
(Veus) Sí, sí, no només és això.
A més, després està el respondre, realment, a eixe programa.
No únicament.
.
.

I, en este moment, estan abandonats centres; deixats de la mà de Déu, centres.
I vostés saben el retard de les construccions escolar.
I només cal anar a la pàgina web, entrar, i vore les licitacions.
I vore des de quan estan pendents d’adjudicació les licitacions que vostés tenen fetes.

Vostés tenen una necessitat de presumir, en este moment, precisament per a amagar.
Presumir per a amagar.
Però presumir del que estan fent malament.
400 centres –parlen contínuament– i mosatros, cada dia, li’n posem més damunt la taula, de les circumstàncies en què està l’educació, i, sobretot, estem parlant, ja no de l’estat de l’educació, sinó que és l’estat físic dels centres educatius a tot el llarg i ample del País Valencià.
És eixa.

Vostés podran dir–nos fins que vostés vullguen, insistir, reinsistir, nosaltres insistirem i resinsistirem traent cara, precisament, per aquells centres que estan més malament i per aquelles zones –que en este cas no és un centre específic, sinó una zona on realment l’escolaritat és deficient.

Podríem parlar de molts més llocs, ¡parlarem!
(Veus) Podem parlar de molts més llocs i ¡parlarem!
, parlarem al llarg de la legislatura de molts més llocs que estan en situacions similars a estes, senyories.

No sé la contestació que es farà, la situació és clara i no vaig tampoc a insistir més reiterant allò que sabem.
Simplement, senyories, conste el nostre recolzament a la proposició no de llei presentada i pensem que hi han motius, inclús, molt més enllà dels que s’han expressat, lògicament el temps és limitat per a fer l’exposició, però hi han molt més arguments que podríem presentar en favor de la mateixa, i, per tant, anem a donar–li recolzament –com he dit.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per part del Grup Socialista, té la paraula l’il·lustríssim diputat, senyor Serra Ferrer.

El senyor Serra Ferrer:

Moltes gràcies, presidenta.

El Grup Parlamentari Socialista va a recolzar, com no, aquesta proposta presentada per Esquerra Unida i va a aportar–li el seu recolzament precisament per allò que ha començat dient la senyora Albiol, perquè els nostres grups parlamentaris també volem fer avançar la societat.

Només caldria puntualitzar–li a la senyora presidenta en la seua intervenció anterior, en la qual ens acusa a la resta de grups de no voler avançar la societat (veus), que no siga aquest el cas.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, estamos en el punto número 4.

Señor Serra,.
.
.

El senyor Serra Ferrer:

Sí, sí, senzillament, aquestes propostes, les propostes que presenta en aquest punt.
.
.

La senyora presidenta:

.
.
.
le ruego que se atenga al punto del orden del día.
.
.

El senyor Serra Ferrer:

Exacte.

La senyora presidenta:

.
.
.
y no se remita, usted, a un punto que ha sido debatido como le corresponde.
(Veus)

Señor Serra, puede continuar.

El senyor Serra Ferrer:

Sí, sí, senzillament, en la meua exposició reitere que aquestes són dos propostes que realment fan avançar la societat.
És senzillament el que acaba de dir.
¡No s’escandalitzen vostés!
Només podien sentir–se escandalitzats que siga necessari portar–les ací, perquè el que haurien fer és respondre abans que unes manifestacions veïnals, abans que unes propostes parlamentàries s’hagueren de portar a aquest lloc, s’hauria de complir amb aquestes infraestructures.
Només volia dir això, no es pensen vostés que anem a anar més enllà.
Ens cenyim a la qüestió.
¡Tranquils!

Resulta curiós que la secretària autonòmica d’Educació –en l’anterior comissió informativa– repetia sempre –a la mateixa resposta– que les preguntes plantejades de manera oral sempre era que sí, que les propostes i les preguntes sobre infraestructures educatives estaven dins de les prioritats de la conselleria, però que en aquestos moments no constava amb partida pressupostària.

Aleshores, la primera pregunta seria molt senzilla, saber: ¿la construcció d’aquest centre es troba dins de les prioritats de la conselleria?
És la primera qüestió a saber, perquè si no es troba dins de les prioritats de la conselleria és que la planificació de la conselleria, respecte aquesta infraestructura d’aquesta àrea concreta de la ciutat de Castelló, és un exemple de mala praxis planificativa; no pot ser que un centre tinga eixa saturació –com bé patixen altres centres educatius– i que la conselleria no ho tinga previst.

Per això mateix, he dit que abans que ficar este pedaç, estos pedaços d’última hora que acaba fent la conselleria, sempre després de les reivindicacions veïnals, és que la planificació d’aquesta conselleria, encara que no tinga partida pressupostària, a dia de hui ni sabem exactament com funcionarà amb els pressupostos de l’any que ve i en les infraestructures a construir al llarg d’aquesta legislatura en matèria educativa, com van a ser resolts, encara que sí que ho sabem.
Per això mateix, dic que no té sentit que astò haja de vindre, té sentit que astò s’haja de resoldre.

Quan el conseller Ciscar, en declaracions d’aquestes setmanes, diu que vol conéixer les necessitats educatives actuals dels municipis, resultaria curiós que senzillament se cenyira a allò que hauria de construir.
Però, en aquest cas concret, d’aquest centre d’ensenyament d’infantil i primària, ho té ben senzill; les declaracions del president Fabra –en el seu moment alcalde de Castelló– ja recolzava la reivindicació d’aquest col·legi i volia trobar–li solució en el termini com a màxim d’un any.

Per això mateix, voldríem que això fóra veritat i voldríem que aquesta situació no s’haguera de repetir, i voldríem que si, realment, es poden solucionar totes aquestes infraestructures educatives en més d’un any, doncs, es fera, no haguérem de tornar, una vegada més,a portar aquest tipus de qüestió ací.
Perquè aquesta és una de les moltes reivindicacions de les comunitats educatives de molts municipis que contradiuen allò que vostés no es cansen de repetir, els quatre–cents col·legis a raó d’un per setmana.
No sabem exactament on els veiem al llarg de tots els municipis de la Comunitat Valenciana perquè sembla ser que a molts municipis no arriben eixes obres que vostés diuen, però que senzillament sí que porten a una ruïna més absoluta en el cas de CIEGSA, una ruïna que és de totes i de tots els valencians i que cal donar solució, cal donar solució i, tal vegada, la solució a aquesta ruïna més absoluta de CIEGSA no siga la que planteja el conseller, perquè aquesta solució treta del barret d’aquestos centres d’iniciativa social que, possiblement, siga la panacea per a resoldre les seues mancances –perquè el que n’hi ha a dia de hui en matèria educativa són mancances d’infraestructures, no només en la ciutat de Castelló sinó arreu de tota la comunitat–, aquestos centres d’iniciativa social possiblement vagen a ser la panacea, però la panacea només per a vostés, no per als ciutadans de la Comunitat Valenciana.

Aleshores, aquest cas és un cas claríssim, és un cas claríssim de com funcionen les coses en aquesta comunitat, de com es fan les coses per part del Partit Popular, de com no són ells qui pensen en l’avanç de la societat, com són ells els que endeuten, no només a la comunitat educativa, que ja tenim el cas de les infraestructures amb declaracions de la consellera de l’ajornament de l’obra pública, i vorem què passarà amb les infraestructures educatives perquè el que no voldríem per part del Grup Parlamentari Socialista és que les infraestructures educatives patiren el mateix ajornament que estan patint altres tipus d’infraestructures.
I si anem a tindre, encara, els barracons en els nostres municipis, no anem a tirar endavant la societat; i si no anem a tindre aquelles infraestructures educatives que són necessàries, en aquest cas, per a la ciutat de Castelló, no anem a fer avançar la societat.

Per això mateix, el nostre vot va a ser positiu en aquesta proposta i en totes aquelles que vinguen, realment, per a demostrar l’avanç de la societat i el que volem tots els grups parlamentaris.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per part del Grup Popular, té la paraula l’il·lustríssim diputat, senyor Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Señora Albiol, he escuchado con atención su propuesta y he analizado, también, el calado que puede tener un nuevo colegio en una zona y yo, que he sido alcalde, puedo decirle que entiendo cuando hay vecinos que están preocupados con el tema de la escolarización y todo lo demás, pero también quiero decirle que la planificación educativa que cada año realiza la Conselleria de Educación, Formación y Empleo, no se lleva a cabo por barrios, se lleva en el ámbito municipal.
.
.
, sino por distritos educativos, y los distritos educativos es cuando se planifica.
.
.
(inoïble per raons tècniques) pertinentes, con el fin de dar una respuesta adecuada a la escolarización actual.
Para ser más concreto, indicarle que este distrito educativo cuenta con cinco centros públicos y dos centros concertados que ofertan 2.
475 puestos escolares.
No obstante, destacar que, de forma excepcional y coyuntural, en este curso 2011–2012 ha tenido que ser habilitada una unidad en el CEIP Manuel Grau para atender la escolarización puntualmente sobrevenida en el presente curso.

Por tanto, señorías, las necesidades educativas contempladas por la planificación educativa en el distrito quinto de la ciudad de Castellón se encuentran, a día de hoy, debidamente atendidas por esta administración, la administración de la conselleria de cultura y educación.

Por otro lado, recordarle que en la provincia de Castellón, desde el año 2003 hasta el día de hoy, se han puesto en funcionamiento 84 centros educativos.
.
.
(Inoïble per raons tècniques)

La senyora presidenta:

Un momento, que dicen que (veus) no se graba.
Es que parece ser que no se está grabando.
Estamos teniendo dificultades técnicas, un momentín.
(Veus) Por favor, un receso de.
.
.
(Inoïble per raons tècniques) (Pausa)

Señoría, tiene de nuevo, usted, la palabra.
Le pongo, de nuevo, el reloj en marcha.
(Veus) (Se sent una veu que diu: «Comencem de nou.
»)

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señora presidenta.

Comentaba en mi intervención que siempre hay una preocupación y una coincidencia en todos los grupos políticos cuando hay una necesidad de un centro escolar, cuando hay una necesidad de un crecimiento poblacional escolar, y, de alguna manera, esa preocupación es compartida por todos; en ningún momento nadie escurre el bulto, como se suele decir.
Lo que ocurre es que cuando se dan soluciones por parte de la conselleria, como es el caso que nos ocupa, pues, lo lógico es así.

Señora diputada, señalarle que la planificación educativa de cada año que realiza la Conselleria de Educación, Formación y Empleo no se lleva a cabo por barrios de ámbito municipal sino por distritos de ámbito educativo.
En este sentido, el CEIP Manuel García Grau se encuentra ubicado en el distrito quinto de la capital de la Plana, un distrito para el que tras la pertinente planificación educativa se han puesto en funcionamiento todas las actuaciones pertinentes con el fin de dar una respuesta adecuada a la escolarización actual.

Para ser más concreto, indicarle que este distrito educativo cuenta con cinco centros públicos y dos centros concertados que ofertan 2.
475 puestos escolares.

No obstante, como le explicaba, destacar que, de forma excepcional y coyuntural, en este curso 2011–2012, ha tenido que ser habilitada una unidad en el CEIP Manuel Grau para atender la escolarización puntualmente sobrevenida en el presente curso.

Por tanto, señoría, las necesidades educativas contempladas por la planificación educativa en el distrito quinto de la ciudad Castellón se encuentran a día de hoy debidamente atendidas por la conselleria.

Por otro lado, recordarle que en la provincia de Castellón, desde el año 2003 hasta el día de hoy, se han puesto en funcionamiento 84 centros educativos.
De estos centros, 55 son de Educación Infantil y Primaria y 29 lo son de Educación Secundaria.

La puesta en funcionamiento de estos centros ha supuesto una inversión que alcanza los 313,3 milions d’euros, que ha permitido contar con 28.
880 nuevos puestos escolares y totalmente remodelados en 1.
061 unidades educativas.

No obstante, y centrándonos concretamente en la ciudad de Castellón, entre los planes de infraestructuras desde 2003 hasta el día de hoy, tenemos 25 actuaciones terminadas, con una inversión de 96,8 millones de euros.
Además, con el plan Milloraescola se ha llevado a cabo nueve actuaciones ya terminadas, con una inversión de 2,1 millones.

Por otro lado, y con respecto a las infraestructuras educativas adjudicadas en la provincia de Castellón, informarle que en la actualidad la conselleria tiene un total de siete obras adjudicadas en nuestros planes de infraestructuras.
De estas siete obras, tres de ellas pertenecen a nuestro plan de infraestructuras Creaescola, con una inversión de 7,6 millones de euros, y en una actuación del plan Confianza, con una inversión de 1,5 millones de euros, y las tres obras restantes al plan Milloraescola, con una inversión de 1,1 millones de euros.

Recordarle, señora diputada, que tenemos nuestra propia preocupación sobre la escolarización de cero a tres años, pero también recordarle que esa educación no es obligatoria, y por tantoâ¦, usted lo pone como un tema que tenemos que hacer inmediatamente, y esa no es la historia.

Se ha comentado por otros lados que si son los intereses ciudadanos de Castellón los que nos interesan.
Naturalmente.
Nos interesa la educación, nos interesa la sanidad, nos interesa el bienestar socialâ¦ aunque yo entiendo que cuando llega el verano, pues uno se pone a pensar, si es diputado, y dice: «Vamos a ver, ¿qué voy a proponer ahora para cuando empiece el curso escolar?
Pues vamos a meter una batería de propuestas, de cuestionesâ¦»

Y lo entiendo porque yo he estado también en la oposición al principio de estar aquí en las Cortes y teníamos que buscar cosas para poner en jaque, tener un caladero de pesca de votos para poder ver si ahí arañamos alguno, si hacemos alguna plataforma o hacemos alguna cuestión para que todas estas cosas fueran para adelante.
Y eso lo sabemos todos y entendemos cuál es el juego político.

Igual que le quiero aclarar como un matiz que CIEGSAâ¦, cuando se habla de CIEGSA, se habla de una empresa pública que no tiene beneficios, o sea, que tiene que ser una ruina, porque todo lo que se invierte tiene que ser ruina, salvoâ¦ (veus) lógicamente.
Si su misión es gestionar la construcción de colegios, no es un negocio.

CIEGSA no es un negocio y esas obras que se construyen no son para sacar rentabilidad económica en los beneficios, sino para nivelarlo con los ingresos de la propia Generalitat o de las transferencias, que por cierto, no estaría de más, no estaría de más que las transferencias llegaran adecuadamente desde la administración central y se pudieran (inintel·ligible) â¦ y se pudieran continuar realizando más centros escolares.

Y, por último, yo sé que la izquierda está muy preocupada con la enseñanza pública.
Pero hoy yo me destapo diciendo lo que piensa el señor Zapatero, el señor Rubalcaba, el señor Blancoâ¦ todos los señores que hay aquí que van sus hijos a colegios privados.
O sea, es un ejemplo claro de la escolarización pública que está defendiendo la izquierda siempre.
.
.
(Remors)

La senyora presidenta:

Señorías, ruego guarden la debida compostura con respecto a la persona que está hablando.
Sean respetuosos con el turno de palabra, por favor.
Tienen ustedes todoâ¦

El senyor Hernández Mateo:

Gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

â¦tienen todos ustedes oportunidad de hablar.

El senyor Hernández Mateo:

Gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Continúe.

El senyor Hernández Mateo:

Para terminar, solamente decir que cuando uno quiere hacer preguntas, en el reglamento está escrito, y se pueden realizar tantas como se quieran para aclarar.
En el debate presupuestario, veremos cuántos se han incluido o no se han incluido dentro de las necesidades que pueda tener.

Pero yo les digo, y si somos conscientes de las comparecencias que realizan aquí los consellers y tomamos al pie de letra todo lo que dicen, bueno, pues en la última comparecencia del conseller de Educación decía que ha comenzadoâ¦, está en marcha el plan para el estudio, municipio por municipio, para elaborar el nuevo mapa escolar que se está realizando.

Por tanto, es una oportunidad que el alcalde de Castellón y las autoridades de Castellón, junto con la administración autonómica, tengan la posibilidad de exigir, de plantear y de planificar cuál es ese mapa escolar.

Mapa escolar actual que, por cierto, les recuerdo que fue del Partido Popular, porque el Partido Socialista no se atrevió en aquel momento, y el conseller Villalonga, cara a unas elecciones, puso en marcha un mapa escolar muy conflictivo en su día y que salió adelante gracias a la iniciativa del Partido Popular.
Lo recuerdo como si fuera ahora.

No vamos a poder, como le he dicho, admitir estaâ¦, esta propuesta no vamos a votarla a favor.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias.

Señorías, vamos a hacer un pequeño receso y por problemas técnicosâ¦

La senyora Albiol Guzmán:

No, primer tinc rèplica abans de votar.

La senyora presidenta:

Ya, ya, votaremos.
Tranquilidad, por favor.
(Rialles) Votaremos y haremos un pequeño receso porque, por problemas técnicos de megafonía, nos pasaremos a la salaâ¦ (Pausa)

Bueno, me dicenâ¦ (veus) que no vamos a podernos pasar a otra sala, que haremos un receso para que puedan poner técnicamente los micrófonos.

El senyor Hernández Mateo:

Señora presidenta.

La senyora presidenta:

Dígame.

El senyor Hernández Mateo:

Al igual que me ha ocurrido a mí, que yo agradezco toda la colaboración que ha habido por parte de los técnicos y de su presidencia, yo creo que deberíamos terminar el punto, aunque seâ¦ (Veus) Ahora tiene que replicar la señora Albiol; replicarle yo, y ya que estamos con los micrófonosâ¦ (Remors)

La senyora presidenta:

Es que como hay dificultades, lo digo, pero ahora les damosâ¦

El senyor Hernández Mateo:

¿Le parece bien?

La senyora presidenta:

Bueno, pues continuamos con el turno de réplica.
Gracias.

Tiene la palabra la señora Marina Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Gràcies.

Sí, jo també preferisc que acabem almenys este debat i, després, ja.
.
.

Bé, agrair al Partit Socialista i a Compromís el recolzament de la proposició no de llei.

I bé, jo no sé què faria el senyor Hernández Mateo quan estava a l’oposició, però sens dubte les persones d’Esquerra Unida no treballem aixina: no presentem iniciatives perquè no tenim res millor que fer en estiu.
Presentem iniciatives que responen a la preocupació dels ciutadans i ciutadanes.
Això perquè quede clar.
Per a nosaltres açò no és un joc polític, que vosté diu.
Nosaltres estem ací per a defensar els interessos dels ciutadans i les ciutadanes.

A vore, per a començar pel principi de la seua intervenció.
Mire, lo seu no és ni planificació per barris ni planificació per districtes.
Vostés simplement en este cas no han planificat ni per barri, ni per districte, ni a nivell municipal, ni provincial.
Lo seu és una falta total de planificació.

Que ara a la seua falta de planificació li diuen «necesidades sobrevenidas»?
Doncs bé, doncs «necesidades sobrevenidas».
Però no és aixina.
És falta de planificació, perquè ja se sabia des de l’any anterior quantes sol·licituds eren previsibles i ja se sabia quan van nàixer eixos xiquets.
.
.
, no naixen amb 3 anys eixos xiquets, val?
, vull dir, es sabia ja que anava a haver un dèficit de places públiques en aquest barri.

I, per descomptat, no diga vosté que és que la conselleria ha pres una solució, perquè això no és una solució.
Habilitar aules en un altre centre educatiu no és una solució, és un pedaç.
És una mala solució posada a última hora, a corre–cuita i és absolutament un pedaç.

I no em conte vosté.
.
.
, en cada intervenció que fan en aquesta comissió, el Partit Popular sempre conta els 300 milions d’euros que s’han gastat en la província de Castelló, els 96 milions que s’han gastat en la ciutat de Castelló o les set obres que hi han licitades.

Perquè als xiquets i xiquetes del Raval Universitari de Castelló els dóna igual que s’hagen gastat 300 milions d’euros en Castelló, si ells se n’han d’anar a un altre barri per a poder anar a escola.
Els dóna igual, als pares i a les mares d’aquests xiquets els dóna igual que vostés s’hagen gastat no sé quants milions d’euros, si ells i elles no poden tindre una escola en el seu barri.
Per tant, deixen de fer propaganda electoral cada vegada que agafen este micro, per favor, i centre’s un poquet en el tema.

I el tema és que en el Raval Universitari de Castelló no n’hi ha suficients places per a tota la demanda, i és aixina de clar.
I quan no n’hi ha suficients places per a tota la demanda, el que cal és construir un nou col·lege.
I això és d’abecé!
, no?
Si n’hi han més xiquets que places escolars, necessitem un altre col·lege.
És d’abecé.
I els únics que ho neguen són vostés.

Però jo el que li demanaria és que rectificaren, que reconsideraren el seu vot, que reconsideraren el seu vot perquè van a contradir vostés a Alberto Fabra.

Alberto Fabra, el 27 de maig, va dir que volien trobar una solució abans d’un any perquè no es facen les coses a última hora, com en aquesta ocasió.
Es van comprometre a eixa segona escola en el Raval Universitari, el senyor Alberto Fabra.

I vostés amb el seu vot ací –jo els ho dic perquè després no tinguen problemes interns– no estaran contradient Alberto Fabra, alcalde de Castelló; estaran contradient Alberto Fabra, president de La Generalitat.
Vostés voran el que fan.

O és que a la millor Alberto Fabra no anava seriosament?
Me volen dir vostés que Alberto Fabra quan va dir allò anava en broma?
Realment el seu compromís era mentira, no?

Doncs mire, una de dos, o Alberto Fabra mentia quan va fer aquest compromís, o ara vostés estan votant en contra del que va dir Alberto Fabra.
Aclarisquen vostés la seua posició.

Però jo tinc alguna pregunta que fer–li que espere que en la seua rèplica em puga contestar: per què no volen fer aquesta escola?
Per què no volen votar.
.
.
¿Por qué no quieren hacer ustedes ese colegio?
Per què no volen fer eixa escola?
Per què van a votar en contra que es faça eixa escola?
N’hi ha algun motiu?
És este un dels barris on va un dels seus centres privats de sòl públic que eufemísticament li diuen d’iniciativa social?
És això?
És que en el Raval Universitari de Castelló vostés tenen pensat regalar el sòl públic per a fer una escola privada?
I m’agradaria que em contestara, si ho sap, eh?

No fan l’escola pública que demanem perquè necessiten clientela per als seus amics empresaris de l’educació?
És per això?
Estan esperant–se a tindre clientela per a fer una escola privada amb sòl públic?

Vostés van anunciar tres escoles d’estes d’iniciativa social, d’estes de regalar el sòl públic a una empresa privada.
Tres en Castelló van anunciar, una d’elles va en aquest barri?
Va en el Raval Universitari i per això no volen fer l’escola pública?
, i per això no volen votar a favor d’aquesta proposició no de llei?
És això?
M’agradaria que contestaren aquesta pregunta.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene la respuesta el ilustrísimo diputado, por parte del Grupo Popular, Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señora diputada, yo a veces me pregunto que cuando venimos aquí, y usted lo ha dicho hace un momento, venimos a hablar de cosas importantes, de cosas que interesan a los ciudadanos y de cosas que planificamos de alguna manera para poder debatirlas aquí.

Y cuando venimos aquí a debatirlas, usted no pone atención a lo que se le dice.
Solamente se queda con el cromo que ha visto al principio.

Usted no ha puesto atención, en absoluto, cuando yo le he explicado, y tendría usted la respuesta y no tenía que haber hecho las preguntas, de que en la comparecencia del conseller en estas Cortes dijo que hay un plan que ha comenzado con el estudio, en fase de ejecución en estos momentos, detallando la solución real en cada centro de cada municipio, a fin de poder dar soluciones individualizadas a cada uno de estos, de común acuerdo con el ayuntamiento respectivo, totalmente y con rotundidad.

Cada uno de los programas que le he explicado antes, el tema del raval o cualquiera de ellos, tendrá la posibilidad –y se lo he dicho antes– el alcalde con la administración de planificar su situación.
En nada, en absoluto, dice que lo que dijo en una ocasión no es verdad; muy al contrario, lo que está haciendo ahora mismo es eso.

Tenga usted en cuenta que los municipios son cambiantes en cuanto a la llegada de nuevos alumnos.
Cuando llega el mes de junio, se cierran los colegios y municipios turísticos –yo lo conozco eso bien– cuando llega la avalancha de gente en verano, llega la avalancha, llega el mes de septiembre y se encuentran con unas altas que hay que resolver.

A mí me preocuparía muchísimo, señora Albiol, si el presidente de La Generalitat, el conseller de Educación o la propia administración se hubieran olvidado de los alumnos que han llegado allí para darles una solución, de que les faltara un profesor, de que no tuvieran dónde dar clases, de que no tuvieran dónde habilitar los centrosâ¦ Y eso es lo que se hace.
Todos y cada uno de los alumnos están escolarizados y, además, dentro de la ratio adecuada para que no haya ningún problema.

¿Que se haga una solución posiblemente transitoria en este colegio?
Muy posiblemente se haga una solución transitoria.
Pero tienen la oportunidad ahora mismo con el estudio que se está realizando ya por parte de la conselleria, juntamente con los ayuntamientos, de que se le demande y se le dé consecuentemente la necesidad que tenga cada uno de los centros de los municipios que tengan un crecimiento escolar, como puede ser en el caso de este distrito, y que le digo bien, porque, como le he explicado antes, en los centros no va por barrios, va por distritos escolares, y los distritos escolares hay que respetarlos, por las distancias y por todo lo demás.
Claro, hay sitios en donde los escolares tienen que andar tres kilómetros, dos kilómetros o cinco kilómetros, (veus) ciudades como la mía, por ejemplo, que son urbanizaciones que tienen muchísimo espacio por recorrer y, sin embargo, pues, se están haciendo sin ningún tipo de problema, y es lo que tiene usted que comprender, que aquí nadie ha engañado, muy al contrario.

Yo creo que en este momento el compromiso de las palabras dadas por el presidente Fabra va mucho más allá del compromiso que tomó como alcalde, porque en este momento es, precisamente, el más fiel cumplidor con aquello que dijo, y es, yo creo, la persona adecuada para poder entender en este caso concreto los problemas que pudiera tener Castellón.

Por tanto, le reitero nuestro voto en contra, no porque no queramos construir colegios, no porque no queramos, porque está pendiente de ese estudio, de ese análisis que se tiene que realizar para que cada municipio diga dónde y cómo quiere los colegios para poder realizarlo.
Tiene usted muchas oportunidades a lo largo de esta legislatura con el fin de poder ver, al final de ella, cómo se van construyendo colegios, como se han construido los ochenta y tantos centros escolares que se han realizado en nuestra comunidad.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Una vez debatido el punto número 4, procedemos a la votación.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Por lo tanto, queda desestimado el punto número 4.

Continuem amb l’ordre del dia en el punt número 5.
.
.
(Veus) ¿O parem?
A vore.
(Pausa)

Continuem en el punt número 5, que ha entrat un escrit en què se sol·licita l’ajornament, precisament, (veus) de la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l’habilitació de places educatives suficients de zero a tres anys al Grau de Castelló que va presentar el Grup Parlamentari Esquerra Unida.

Proposició no de llei sobre la supressió de la menció als numerus clausus del Decret 102/2008 i de l’ordre de 19 de juny de 2009 que afecta les matèries tecnològiques del Batxillerat de Ciències i Tecnologia, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
596, BOC número 18)

La senyora presidenta:

Per tant, passem al punt número 6, presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la supressió de la menció als numerus clausus del Decret 102/2008 i de l’ordre de 19 de juny del 2009 que afecta les matèries tecnològiques del Batxillerat de Ciències i Tecnologia i que presenta el Grup Parlamentari compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula l’il·lustríssim diputat senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, crec que en l’exposició de motius està molt clar, la situació, ¿eh?
, la situació de límits al que són les matèries de tecnologia que se puguen (inintel·ligible) .
.
.
en els batxillerats, cosa que, en principi, pense que al marge de les decisions que prenguem, no podem valorar positivament.
Vull dir, són múltiples les persones que ens estan dient.
.
.
, estan fent saber la importància que té avui en dia.
.
.
, que tenen els ensenyaments tècnics.

Vull dir, podem trobar.
.
.
, per exemple, buscant hem trobat les manifestacions al voltant de.
.
.
, precisament, d’este problema del professor Rosenberg, perquè és de la Universitat de Stanford, i una persona, a més, que no únicament és professora de la universitat, sinó que està parlant a nivell de tot el món i particularment dins del que és estat espanyol està donant conferències, i una de les bases d’ell, entre altres, vull dir, però una d’esta persona, el professor Rosenberg, un dels principis més importants és la necessitat de millorar la capacitat d’innovació tant científica com tecnològica, sobretot en la situació econòmica actual.
La pregunta «¿com fer–ho?
», bé, doncs, diu clarament que per la difusió dels avantatges de la tecnologia en tota la societat, per establir els mecanismes de col·laboració entre la universitat i empresa i per mitjà, principalment, de l’educació superior de qualitat.

A la pregunta del professor Rosenberg d’«i si només pugueres fer una d’estes coses, ¿què faries?
», dic, indispensable, una educació tècnica i superior de qualitat.
Ho dic per introduir allò, perquè ¿en quina situació estem avui?
Mire, doncs, segons el Decret 102/2008 i l’orde de 19 de juny de 2009, les assignatures denominades com matèries de modalitat de qualsevol dels batxillerats, siguen d’humanitats, ciències socials, arts i ciències i tecnologia, es pot constituir un grup amb un sol alumne, simplement, sense cap necessitat d’autorització prèvia de la direcció general competent de la conselleria d’educació.
No obstant això, les assignatures de Tecnologia Industrial 1 i 2 i Electrotècnia de la modalitat de ciències i tecnologia, per a aquestes s’exigix un mínim d’alumnes i, a més d’això, l’autorització prèvia.

Bé, (veus) en el Decret 102/2008, d’11 de juliol, el paràgraf.
.
.
, en l’últim paràgraf de l’article 6, s’estableix que el currículum de Batxillerat de la Comunitat Valenciana, diu textualment, només es podrà limitar l’elecció de matèries per part de l’alumnat quan hi haja un número.
.
.
, una quantitat, un nombre insuficient d’alumnes, «segons criteris objectius establerts prèviament per la conselleria competent en matèria d’educació».
I ara la pregunta és òbvia: ¿quins són els criteris objectius?
Lògicament, la conselleria ha dictat unes normes, i, clar, això se supera o no, ¿però a on està l’objectivitat del criteri en la diferenciació d’aquestes matèries tecnològiques de la resta de matèries?
Vull dir, el problema que tenim és que en certs batxillerats no es posa numerus clausus, números mínims, en altres matèries, com són les tecnològiques.
.
.
, que he volgut començar, lògicament, per la importància d’estes matèries en la situació econòmica i social actual, que crec que hem parlat en un moment.
.
.
, ho hem pogut aclarir, doncs, a estes, sí que se’ls posa traves.

Per tant, preguntes que s’haurien de contestar inicialment: ¿per que la resta de matèries que formen part de les tres modalitats de Batxillerat no tenen cap límit?
¿Se pot considerar eixa diferència com un criteri objectiu?
(Veus) És possible que la disposició transitòria tercera siga legal, ¿però no se priva també els professors d’estes matèries d’estar en igualtat de condicions?

No totes les comunitats autònomes tenen estes circumstàncies, algunes les tenen, altres, no, ¿eh?
, però, això, nosaltres pensem que no ha de seguir amb estes normes, sobretot perquè té conseqüències per a l’alumnat posterior.
La universitat, després, exigix haver cursat determinades assignatures de Batxillerat per a poder examinar–se en les proves d’accés i, per tant, per exemple, en el cas de l’escola tècnica superior d’enginyeria i arquitectura, recomana que es cursen les assignatures de Tecnologia Industrial, precisament, 2, i precisament són de les que moltes vegades estem reduint i no van a poder ser.
I també fa el mateix amb Electrotècnia, perquè les considera més adaptades als seus plans d’estudis, i precisament estes assignatures, com dic, són les que tenen ara límits per a la seua possibilitat de matriculació per als estudiants.
.
.
També per a les ponderacions, per a realitzar les proves d’accés, ¿eh?
, cal recordar que es ponderen amb un màxim legal de 0,2 en les titulacions de la rama d’enginyeria i arquitectura les matèries següents: Matemàtiques 2, Física, Dibuix Tècnic, Tecnologia Industrial i Electrotècnia.
Per tant.
.
.
Estic raonant, estic posant això simplement per demostrar que, quan els tallem la possibilitat a uns alumnes de cursar–les, els estem també bloquejant la possibilitat.
.
.
, o com a mínim posant problemes addicionals per a ingressar després a fer certs estudis, ¡que casualitat!
, són estudis que són la continuació d’estos i que estan en la base del que és l’extensió de la tecnologia de la qual parlava al principi, ¿eh?
, doncs, estem posant problemes.
Per tant, pensem, senyories, si el criteri, eixa objectivitat de criteri respon realment a eixa paraula, a la definició d’objectivitat.

Segons les recomanacions que (inintel·ligible) .
.
.
la trobada de 19 rectors de les universitats espanyoles, portugueses, llatinoamericanes en Universia 2009, sobre les conseqüències que té la innovació i la transferència de coneiximent per a assolir una societat tecnològicament culta, les conclusions d’aquesta conferència d’Universia 2009 incidien en la importància i necessitat de la innovació en les societats del segle XXI, per tant, cal claríssimament transmetre eixa cultura tecnològica no des de la universitat, sinó des d’abans de la universitat.

Això mateix.
.
.
, també les conclusions del primer congrés d’educació tecnològica que es celebra el 19 i 20 de febrer de 2010, precisament a la Universitat Politècnica de València, es destaca la importància que té formar els alumnes en competències instrumentals, interpersonals i sistèmiques, i en la necessitat de coordinació entre tot el sistema educatiu d’educació secundària i universitària.

Per tant, estos arguments de diferenciar, de capacitat.
.
.
, la diferenciació que estan vostés demanant, ¿eh?
, uns i altres, agreujats després per les mateixes actuacions.
.
.
Cal dir que el curs 2010–2011, de 69 centres de la ret pública.
.
.
, i ens tornem a trobar, senyories, amb un aspecte més de diferenciació d’actuacions en els centres públics i els centres privats, una vegada més, trobem diferenciacions entre centres i centres privats, i sempre favorables als centres privats, per al curs 2010–2011, dels 69 centres de la xarxa pública de la província de València que van sol·licitar l’autorització per a impartir tecnologia, se’ls ha denegat al 50% per a impartir la Tecnologia Industrial 1; i al 61%, per a la Tecnologia Industrial 2.
Parle de denegacions, no d’autoritzacions.
Més del 50%, se’ls deneguen, ¿eh?
I en Electrotècnia, no s’autoritza al 94% dels centres que ho sol·liciten.

Per tant, amb tots estos arguments, senyories, ¿podem seguir defenent realment els numerus clausus, o número mínim, per al que és els ensenyaments que estem parlant?
Bé, doncs, vist això, nosaltres hem fet la proposta següent, (veus) si permeten que puga llegir els acords que demanem:

«Primera, les Corts Valencianes insten el Consell a:

»a) La supressió de la menció als numerus clausus del Decret 102/2008 i de l’orde de 19 de juny del 2009 que afecta les matèries tecnològiques del Batxillerat.

»Que la Direcció General d’Ordenació acadèmica establisca les vies de solució al problema educatiu que deixa en indefensió l’alumnat que pot tenir interés per cursar les matèries, i el professorat de Tecnologia, per no poder exercir la seua funció docent.

»Que siga l’autonomia dels centres mateixa la que permeta o no la construcció de grups de les matèries indicades, en funció dels interessos de l’alumnat.

»Que el tracte de les matèries en modalitat siga igual per a tots i no primen uns sobre altres sense atendre criteris acadèmics i pedagògics.

»Que, com a mínim, s’establixca una xarxa de centres de referència».
.
.
, com a mínim, (inintel·ligible) .
.
.
això que estem demanant ja.
.
.
, com a mínim s’establixca una xarxa de centres de referència per poblacions on les famílies sàpiguen on matricular els seus fills i filles, on l’alumnat tinga la garantia de poder cursar–les.

Això és importantíssim, ho hem parlat en uns termes organitzatius, però també he dit que hi han uns aspectes que influïxen en l’alumnat.
Un, si faciliten o barren el pas a ensenyaments tecnològics superiors.
Un.
Però un altre molt important: estem parlant de batxillerats, estem parlant que un centre no sap realment si el curs següent va a tindre o no va a tindre este (inintel·ligible) .
.
.
actives, si va tindre grups per a poder donar les matèries de les quals estem parlant.

Senyories, una part importantíssima de la docència en esta edat és l’orientació escolar.
¿Vostés me poden dir, si no existix com a mínim l’últim punt que hem dit, una xarxa de centres a on.
.
.
, saber a on es poden matricular amb seguretat, com el professorat, com el departament d’orientació, eh, com els pedagogs dels centres poden fer un treball d’orientació per a l’alumne que tenen, si no saben realment després on podran anar a cursar els batxillerats.
Com podran aconsellar a un alumne que vaja a fer un batxillerat tecnològic precisament si no sap el curs següent en quin punt podrà fer els estudis dels batxillerats tecnològics?

Això que estic fent, la proposició no de llei que estem presentant, cal dir que afecta.
.
.
i té la conformitat no només lògicament del grup que la presenta, del Grup Compromís, sinó té la conformitat tant de professorat afectat per estes matèries com de l’associació d’estos professors, com també d’AMPA, que incorpora pares–mares, i de l’alumnat que ha tingut en alguns casos decisió de matricular–se; decisió que després ha tingut de ser canviada per no tindre un centre, un centre proper on fer–lo.

Això és la realitat.
Eixa és la situació.
No he fet massa valoracions sinó hem intentat fer una exposició únicament basant–nos en el fet i en les problemàtiques que origina este fet.
Sé que se parlarà de criteris econòmics, no podem defugir d’ells, no podem defugir dels criteris econòmics.
Se parlarà.
Si fa falta, anirem parlant del que és un cost d’una aula d’estes circumstàncies, parlarem també del que és el cost real.

Però, sobretot, podem parlar de les prioritats que té el Consell actual.
I, és clar, portem tota una legislatura, i parle de l’anterior legislatura, on vam estar veent que no coincidim en les prioritats, que les prioritats econòmiques o de despesa econòmica estan situades no precisament en el camp de l’educació, ni que tampoc les prioritats dins el camp de l’educació estan en l’educació pública.

Com he dit, moltes vegades se prenen mesures que directament afecten el que és l’educació pública.
Per exemple, els centres d’iniciativa social, molt clarament destinades a afavorir l’educació privada.
Però altres vegades se prenen mesures que la influència és indirecta.
Vull dir, el determinar uns límits a les matèries.
.
.
, a l’existència de grups i professorat en matèries tecnològiques només en els centres públics, clar, lògicament, esta diferenciació no existix en els centres privats.

Aleshores, al final, conclusió, conclusió: l’oferta privada serà millor que la pública.
Per tant, aconsellem indirectament els pares que se puguen pagar, perquè parlem de concertats, però també hem parlat del costos que comporta després per a les famílies l’assistència a un centre concertat.
.
.
Doncs, aleshores, estem afavorint d’una manera indirecta també l’ensenyament privat.

El fet.
.
.
, és un pensament, és la valoració final.
Havia dit que havia fet una exposició de dades, de realitats, que no són inqüestionables.
Açò que he dit és més que qüestionable, ho admet, és molt qüestionable la meua última afirmació.

Per tant, jo la confirmaré o no a partir de les seues intervencions i, sobretot, de la seua postura davant del que és la votació d’esta proposició no de llei.

Moltes gràcies, senyories.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Pedro Hernández Mateo)

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señor Pañella.

A continuación, para fijar posición, tiene la palabra la señora Sanz, por parte de Esquerra Unida.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias.

Bien.
Esquerra Unida quiere anticipar que va a dar el voto favorable a esta PNL que presenta el grupo de Compromís, por varias razones.
Una de ellas porque es una reivindicación largamente sentida y expresada por los profesores de tecnología, y entendemos que llevan razón en todas sus argumentaciones.
Pero, sobre todo, porque es un problema que trasciende también al propio profesorado de tecnología y que afecta ya al conjunto de la configuración de la oferta pública de bachilleres en los centros públicos y, sobre todo, también a la continuidad de los estudios de nuestro alumnado cuando puedan acceder a los estudios superiores.

Porque no es entendible que exista una discriminación en el tratamiento de las materias de modalidad en los bachilleres.
Cuando está habilitado un instituto para impartir el Bachiller de Ciencias y Tecnología es porque existen dos cosas: uno, aulas y talleres adecuados para desarrollar todo el proceso de enseñanza; y por otra parte, porque existen plantillas que se han dotado en función de las opciones educativas que allí se imparten o son potencialmente impartibles por las dotaciones de bachilleres que tienen.

Por tanto, no es comprensible que exista una discriminación entre Electrotecnia y Tecnología Industrial como materias de modalidad del Bachillerato Científico–técnico, que necesitan diez alumnos como mínimo, o doce alumnos como mínimo, en el caso de los segundos, para poderse habilitar un grupo, cuando en el resto de asignaturas de modalidad no tienen esas limitaciones mínimas.

Eso no es entendible.
Quiero decir, no hay ninguna justificación, no existe ninguna justificación y es incomprensible.

¿Qué sucede y qué trae eso parejo?
Trae eso parejo una inseguridad del alumnado, como antes mi compañero muy bien decía, que puede ver que sus opciones profesionales de futuro se quiebran en la medida en que.
.
.
, después de haber elegido esas modalidad, en el mes de septiembre, cuando se cierre matrícula definitivamente, vean que no se montan grupos en su instituto.
Y vete a buscar corriendo el bachiller correspondiente a otro instituto.
Por lo tanto, rompe con la dinámica de su propio medio educativo y tiene que ir a encontrar algo.

Segundo.
Una indefensión del profesorado, que no sabe las horas lectivas que va a poder tener al curso siguiente, porque no sabe si ese grupo se va a poder montar, que también eso genera situaciones de inestabilidad en plantillas que no tendrían por qué darse.

A continuación, tenemos que son dos asignaturas básicas para carreras técnicas superiores, tan básicas que aparecen en las asignaturas, en las materias que se exigen para prácticamente todas las escuelas de ingeniería en las universidades politécnicas al alumnado en los exámenes de entrada, en las pruebas de entrada, y que no está garantizado que esa oferta se dé en todos los centros públicos en los cuales está habilitado el Bachillerato de Ciencias y Tecnología.

Por tanto, ahí también hay una quiebra de la relación y de la coherencia que debe establecerse entre los estudios y los bachilleres en la educación secundaria con los contenidos de las carreras universitarias.
Por tanto, hay una descoordinación absoluta cuando contemplamos qué pruebas son las que se piden en las carreras técnicas, las pruebas de acceso, y qué garantías hay de oferta de esas mismas asignaturas en el Bachiller de Ciencias y Tecnología.

Por tanto, ni hay orientación segura para el alumnado, porque los orientadores no controlarán qué es lo que se va a ofertar al año siguiente, y ni hay orientación para las familias a la hora de escolarizar a sus hijos.
Por tanto, ahí tenemos una situación de indefensión, de desorientación y de inseguridad para el propio alumnado, que hace que en estos institutos que tienen el Bachillerato de Ciencias y Tecnología no sepan qué asignaturas se van a dar y, por tanto, puedan llegar a quebrar la dinámica formativa del alumnado en un futuro.

Por tanto, ahí hay una situación que hay que tener en cuenta, hay una situación que hay que reconsiderar.
Y lo que no es entendible es que la conselleria se niegue, hasta el momento, a reconsiderarlo.
Y yo llamo a la reflexión al Grupo Popular, al grupo de las Cortes del Partido Popular, para que entiendan que esto, que se sufre en la pública y que no sabemos por qué en la privada no está afectada por el mismo tipo de consideraciones de númerus clausus, pues se reconsidere y se reformule.

Eso es algo de cajón, eso es algo que no es entendible, eso es algo que no tiene ninguna justificación ni económica, ni económica, porque hay plantillas y hay talleres habilitados.
Porque están los talleres de tecnología de la ESO, que perfectamente se pueden ampliar en sus horas lectivas a los talleres de electrotecnia y de tecnología industrial.
Y, por tanto, por tanto, las infraestructuras que se tienen que dotar ya existen, ya existen.
Si no, no tendrían la competencia para la impartición del Bachillerato de Ciencias y Tecnología.

Por tanto, no es entendible que exista una negativa continuada y una cerrazón por parte de la conselleria a abordar con tranquilidad, con el profesorado, con las AMPA, con los equipos directivos, este problema, que es un problema sangrante.

Y, desde luego, es un problema.
.
.
, esta situación no es ni entendible desde la pura razón ni desde la pura objetividad, porque los datos están ahí.
Yo creo que ha habido una exposición muy clara en cuanto a datos y exigencias de las propias universidades con respecto al conocimiento mínimo que debe tener el alumnado que llega del Bachiller a las carreras técnicas.
Y, desde luego, ni desde la perspectiva estratégica de la construcción de una sociedad del conocimiento, que necesita de una base tecnológica fundamental en la formación de los futuros profesionales.

Por tanto, yo le que pido, y pide nuestro grupo, es que no se haga del debate de esta PNL un debate oposición frente al propio grupo que está en estos momentos gestionando la conselleria, sino que se aborde desde la objetividad y el razonamiento de una reivindicación que yo creo que es sentida por todos los sectores de la comunidad educativa y que nosotros trasladamos aquí, por tanto, nuestro apoyo a lo que plantea esta PNL.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Por parte del Grupo Socialista, la señora Sarrión tiene la palabra.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidente.

Luego de haber escuchado las dos intervenciones que me han precedido, poco más puedo aportar sin repetir los argumentos que los dos diputados han hecho ya en esta comisión.

Sí decir, en primer lugar, que desde el Grupo Socialista vamos a apoyar esta proposición no de ley del Grupo Compromís, y vamos a hacerlo por varias razones.

En primer lugar, aunque sí que sea repetirme, porque lo que se ha dicho de que esto es una reivindicación.
.
.
, una de las máximas reivindicaciones que han hecho los profesores de tecnología en los últimos años.
Está también apoyada tanto por los directores de los centros, que ven como sus plantillas no son estables durante el período de matrícula porque no saben cómo van a tener a esos profesores, no pueden cerrar horarios del centro y la planificación del curso ha de ser siempre a última hora, dependiendo si los grupos pueden llenarse con alumnos o no pueden llenarse con alumnos.

Nosotros vamos a apoyar esta propuesta porque consideramos que ha de primar la autonomía del centro, porque debe ser el centro el que organice su propia oferta de optativas en función ya no solo de los recursos con los que cuenta, sino también atendiendo a la demanda de sus alumnos.
Esto ahora en la mayoría de centros no se da, porque cuando un instituto cuenta con profesores de tecnología suficientes, puede ofertar o no la asignatura dependiendo si hay alumnos que la solicitan.
Pero cuando un instituto no tiene profesorado en tecnología es muy difícil que pueda ofertar esta asignatura.
Y es muy difícil porque no va a contar con los recursos para poder tener ese profesorado ni para poder adecuar las aulas.

Se ha de garantizar, pues.
.
.
Consideramos que el alumno puede elegir el tipo de Bachillerato que quiera, el perfil de su Bachillerato, y en este caso, el tecnológico, porque como se ha comentado aquí, este tipo de bachillerato es el que luego puede dar una continuidad a sus estudios en la universidad y en los estudios superiores.

Esto.
.
.
, aquí se ha hablado mucho de libertad en cuanto a la elección de centro.
Al gobierno se le llena la boca cuando habla de: ha de tener libertad el alumno, han de tener libertad las familias.
Pues aquí tan simple como esto, dar también la misma libertad para la elección del Bachillerato en el propio centro o en un centro de referencia próximo.
Esto se pone en la PNL como un mínimo, como mínimo que se establezca una red de centros de referencia.
No se exige más, es un mínimo.
Podíamos llevarlo al límite de decir que en todos los centros donde se oferta el Bachillerato pudiese estar.
Vamos con mínimos, no vamos exigiendo, que podríamos exigir todavía más.

Esto es –repito– libertad de elección del alumno.
Vamos a ser libres para elegirlo todo.
Hoy esta libertad no se puede dar, no se da en la mayoría de los centros.
¿Por qué?
Pues nosotros consideramos que porque la conselleria en estos años no se ha ocupado ni preocupado de realizar la planificación adecuada y necesaria en cada uno de los centros.
Está preocupado de otros temas o de otros centros no públicos donde sí el alumno puede elegir libremente con el dinero por delante.

Nosotros consideramos que las asignaturas que se ofertan en el perfil de Bachillerato han de ser en todos los centros y dar la opción para que todos los alumnos puedan elegirlas y estudiarlas.
Nosotros pedimos aquí –porque no voy a extenderme más, porque se ha dicho ya todo– que la conselleria tenga en consideración la propuesta que hoy se hace aquí, reconsidere su postura y, sobre todo, eso, que dé libertad de elección a los alumnos, pero dé estabilidad a las plantillas en los centros, dé también a los directores de esos centros su apoyo para constituir esos grupos sin el númerus clausus.
Y creemos y consideramos que esto es en beneficio de todos.

Por lo tanto, ya he dicho anteriormente, apoyaremos esta propuesta.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez)

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Ahora tiene la palabra por parte del Grupo Popular, la ilustrísima diputada señora Maite Parra.

La senyora Parra Almiñana:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc, dir que el Grup Popular no va a acceptar la proposició, perquè tal i com s’ha fet constar en la disposició transitòria que s’ha anomenat del Decret 102 del 2008, sí que s’autoritza per a aquells centres que disposen de la modalitat de tecnologia en batxiller de LOGSE impartir les matèries tecnològiques industrials 1 i 2 i l’Electrotècnia en la modalitat de ciències i tecnologies del Batxillerat.
¿Què vol dir açò?
Que tan sols en el punt 2 de la mateixa disposició és quan es diu que en la resta de centres docents públics o privats, concertats, es tindrà en compte un mínim d’alumnes, 15 per a les aules tecnològiques i de 12 per a les mateixes tecnològiques industrials o tecnologia número 1 o 2 i 10 per a les alumnes o alumnes d’Electrotècnia.
Per tant, la veritat no és la que es presenta ací pels grups de l’oposició, pels grups que s’han aliat per a donar recolzament a esta proposta, perquè el que està dient la normativa és que en la Comunitat Valenciana hi han centres específics a on estan (inintel·ligible) .
.
.
la modalitat que vostés reclamen com a números oberts.

¿I que està dient?
Que tan sols en aquells batxillers.
.
.
, instituts de batxillers a on no estiguen estes modalitats, s’atendrà, evidentment, la demanda.
Sí, s’atendrà la demanda.
Per tant, ¿què estem.
.
.
?
, ¿en la Comunitat Valenciana què està fent–se?
Garantir el que és l’educació, però tendir al que és l’especialització.
I vaig a posar–li un exemple molt clar.
Jo vinc d’una comarca, una comarca industrial, afortunadament, una comarca que ha naixcut d’un sector tradicional valencià com ha segut el joguet, i puc dir que això ha donat lloc a una especialització industrial.
Per tant, quan vostés parlen d’innovació científica, tècnica i industrial, es té d’especialitzar segons les nostres comarques.

Evidentment, en els instituts de Formació Professional de la meua comarca, per exemple, el que és matriceria, i ha segut molt important al llarg de la nostra història, no té la mateixa demanda segur, segur, en Castelló.
¿Què vol dir–se?
Que eixa especialització que va dirigida a eixe teixit industrial de cada província, de cada comarca, de cada poble, no és uniforme en tota la Comunitat Valenciana, per tant, no es pot garantir eixa especialització i innovació tecnològica que requerix l’empresa, per exemple, joguetera, al que és la de ceràmica de Castelló.
.
.
O la de mobles, o la d’estores de Crevillent.
Per tant, no es poden en tots els instituts donar matriceria, que és el que reclama la meua comarca, i difícilment en els instituts d’Ibi es donarà especialització en ceràmica, perquè, entre altres coses, no és la realitat industrial de la província d’Alacant.
Per tant, evidentment, qui ací.
.
.
, l’alumne o alumna que vol estudiar eixes assignatures, estan garantides en el que és els centres que estan autoritzats en eixa modalitat i que n’hi han.
Han de dirigir–se ahí.
I en la resta, evidentment.
.
.
(Veus) Per favor.
.
.
I en la resta, doncs, atenent, òbviament, criteris objectius, criteris de demanda, quan el nombre supera el que són 12 alumnes en matèries tecnològiques industrials 1 i 2 i 10 en la matèria d’Electrotècnia, La Generalitat, la conselleria es posa en marxa i garantix que es done.

No tan sols això, sinó que és que el curs.
.
.
, no existix ningun tipus d’indefensió perquè, qui vol estudiar, pot anar–se’n als centres que els donen o bé acudir a l’educació a distància, que també garantix eixa educació.
I no tan sols això, sinó que és un objectiu.
.
.
, un fonament objectiu que no tan sols posa en pràctica el que és la Comunitat Valenciana, sinó que ho posa en pràctica totes les comunitats de la nació espanyola.

I vaig a quedar–me amb les paraules del senyor ponent, que ha dit que ací, en la Comunitat Valenciana, assignatures com, per exemple, les d’humanitat i socials, sí que es garantixen l’accés en tots els centres i, tanmateix, no en estes assignatures, jo puc afirmar que en comunitats com Andalusia, Astúries, Canàries, Cantàbria, Castilla y León, Extremadura, La Rioja, Madrid, Navarra i altres, no tan sols la limitació és a les assignatures que vosté fa, sinó que, lamentablement, també limiten amb numerus clausus el que és la docència i l’ensenyament d’assignatures que vosté ha reconegut que la conselleria no limita en el nostre territori.

Per tant, anem per davant de moltes comunitats, de la majoria de comunitats, s’até a fonaments objectius, a criteris d’optimització i, sobretot, que tinguen la tranquil·litat que aquell alumnes de la comunitat que vol cursar estes assignatures, va a fer–ho perquè té centres a on dirigir–se, i si, a més, en la seua localitat té demanda en els seus instituts, per descomptat, la conselleria garantirà, mitjançant el professorat i els mitjans corresponents, la docència i l’ensenyament d’eixa assignatura.

I només vaig a fer–li un exemple.
En totes les províncies d’Espanya n’hi han universitats, i estem assistint que existix una especialització.
No en totes es donen totes les carreres, i, evidentment, l’alumne va buscant les universitats que li garantixen una qualificació professional, perquè és especialista en la carrera que es vol donar.

Per tant, vaig a posar–li.
.
.
, i continuaré, este exemple: en la província d’Alacant, en una universitat es dóna infermeria i en l’altra es dóna medicina.
I vosté va a la universitat que li interessa, segons la professió que vosté vol tindre pels seus estudis universitaris.
En els batxillers, el que és la innovació científica i tecnològica és molt costosa, i vosté diu «eixiran números», i li he de dir que és que conec molt bé els instituts de la meua localitat que donen formació a tota una comarca industrial mecanoplàstica.
.
.
, a tota una comarca de fabricació de motles d’injecció de plàstic que.
.
.
, dotar a eixos instituts d’eixe tipus de maquinària d’última tecnologia per a adequar l’ensenyament, que és l’esforç que està fent la conselleria, a la realitat industrial, al que és la competitivitat de les empreses, al que és la necessitat de les empreses, que busquen un alumnat que no estiga desfasat en el temps, sinó que puguen exercir la seua labor professional que han aprés en condicions tecnològiques actuals, no de fa vint anys, això requerix una aportació milionària.

Vosté tal volta parle des del desconeiximent i la ignorància del que pot valdre una màquina, per exemple, d’electroerosió, que es gasta en la indústria per a la fabricació de motles de plàstic, que després va a injectar–se plàstic, o vosté desconeix que.
.
.
, per exemple, el que val una màquina de prototipus que, per exemple, està en l’institut tecnològic, i els alumnes van a l’institut tecnològic a fer.
.
.
i a ensenyar–se i el prototipatge i, per tant, eixes assignatures que requerixen una inversió en maquinària, en disseny, en instruments, que no és fulla i paper, per descomptat, no voldrà vosté que estiguen en tots els instituts de tots els pobles de la Comunitat Valenciana, perquè això és materialment impossible.
I per això anem a desestimar la seua proposició.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el ilustrísimo señor diputado señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Volia començar agraint tant el seu vot favorable, el seu recolzament tant al grup d’Esquerra Unida com al Grup Socialista de les Corts Valencianes, ¿eh?
, i lògicament, dissentir totalment de l’argumentació de la portaveu del Partit Popular.

Bé, en principi, tinc de donar–li la raó en un aspecte que me dia, perquè el Decret 102/2008, d’11 de juliol, del Consell, efectivament, establix que els centres que atenen la Tecnologia Industrial, Electrotècnia i Tecnologia Industrial 1 i 2, perdó, que el tenien, que seguirien donant–ho, efectivament, i que són els que tenia d’autoritzar els que tenien d’entrar en allò que díem.
La senyora diputada tenia tota la raó.

¿Què passa que no la té?
Quan anem a l’ordre del 19 de juny de 2009 de la conselleria d’educació, (veus) que diu, textualment, que durant els cursos 2010 i 2011, i 2011 i 2012, per impartir les matèries de Tecnologia Industrial 1 i 2 i Electrotècnia, haurà de comptar amb la prèvia autorització expressa de la direcció general competent en matèria d’ordenació i centres docents, davant de la sol·licitud de la direcció del centre públic o titular del centre privat concertat corresponent, ¡que es concedirà!
, que es concedirà quan hi ha haja un mínim de 12 alumnes o alumnes per a Tecnologia Industrial 1 i 2 i un mínim de 10 per a Electrotècnia.
Per tant, efectivament, la raó és parcial, però la situació actual és la que jo acabe de retratar en la meua primera intervenció.

És que cal acudir realment.
.
.
, el que mana és la.
.
.
, diguem, allò que tenim en vigor en este moment, ¿eh?
, i, mire, sobre.
.
.
, no sé si hi ha desconeiximent o no, però la realitat és la que li he dit, i li he dit que este curs passat se van denegar el 50% de les sol·licituds de Tecnologia Industrial 1, el 62% de les sol·licitud de Tecnologia Industrial 2, i el 94% de les sol·licituds d’Electrotècnia.
Eixes són les dades reals, irrefutables.
.
.
, (veus) excepte en algun error que hi puguera haver, però que crec que no n’hi ha, ¿eh?

Vosté m’ha parlat de coses que.
.
.
, bé, jo no sé si per desconeiximent o ignorància, vosté no té clares.
.
.
Escolte, m’està parlant de les modalitats, d’allò que se fa en uns centres.
.
.
, especificitats d’un centre.
.
.
Perdone, el currículum és l’oficial i és idèntic (veus) per a tots els llocs.
Vull dir, eixe nivell d’independència de cada institut, perdone, però encara no el tenim, (inintel·ligible) .
.
.
.

L’altra cosa és que sempre, lògicament, i això és un principi pedagògic, u s’ha d’adaptar al medi en el qual viu i, per tant eixos objectius que són comuns, en un lloc potser siguen específicament més d’una àrea i, un altre, d’una altra, però, perdone, el currículum és el mateix, és el mateix, (veus) i hauria.
.
.
, sí, sí, hauria de saber això, que el currículum és únic, que el nivell d’independència d’un centre educatiu no arriba en este moment a això.

Sobre el tema a distància.
.
.
A vore, la modalitat d’ensenyament a distància, senyoria, és molt important, però, precisament, en ensenyaments tècnics, que necessiten pràctiques, és en els que estan més contraindicats.
¡Ja ho sé que sempre van al recurs!
.
.
.
I acabe de saber, i li ho reitere, supose que serà per desconeiximent o per ignorància: comparar un alumne de Batxillerat amb un alumne d’universitats, una persona en dos cicles d’edat totalment.
.
.
, en dos etapes de maduració totalment diferents, i fer una comparació dient que se’n van a on volen, perdone, (veus) però això és.
.
.
, se pot fer des d’un punt de vista d’una ocupació.
.
.
, d’una situació o autosituació social alta, en la qual una família pot pagar–li les estades en centres, en col·leges, en hotels, a on vullga per a això, però des del punt de vista d’una família treballadora del País Valencià, eixa comparació ofén, perdone, però eixa comparació ofén en este moment, perquè això no s’ho poden sufragar el 90% de les famílies del nostre país, i demostra, per descomptat, un desconeiximent del que són les etapes evolutives de les persones, del que (inintel·ligible) .
.
.
una persona que està precisament en una etapa de l’adolescència passant a la joventut i una persona de la maduresa, dins de la graduació de maduresa que puguem parlar.

Per tant, crec que els seus arguments han sigut totalment buits de contingut, ni amb dades ens ha dit res.
Per descomptat, en el que són les idees i la comparació en el que són criteris pedagògics i altres ha demostrat estar a anys llum de l’exposició que els altres grups li han fet.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Té la paraula, per al torn de rèplica, la il·lustríssima diputada senyora Maite Parra, per part del Grup Parlamentari Popular.

La senyora Parra Almiñana:

Molt bé.
Amb tots els respectes dir–li que el que falseja les dades és vosté, perquè vosté diu que el 62% dels alumnats han sigut denegats, però el que no diu d’eixe tant per cent, eixe tant per cent, quins alumnes han cursat eixos estudis que demanaven en centres públics de la Comunitat Valenciana.
Això no ho diu.
Jo li dic que les dades.
.
.
Una cosa és que jo demane estudiar una assignatura en l’institut que jo òmplic i complimente la meua matrícula i una altra és que d’eixos 62% vosté diga que tots s’han quedat sense cursar–lo.
I jo li dic que això és senzillament mentida.
Els alumnes d’eixe 62% que se li ha denegat en un institut concret el cursar eixes assignatures l’han cursat en instituts que tenen eixa modalitat concedida i institut que sí que tenen números suficients per a impartir.

Respecte de l’autorització que vosté anomena, és evident que vosté ha llegit el que diu, però no comprén el que vol dir.
Perquè ens diu i ha reconegut que es diuâ¦ (Remors) Per favor, per favorâ¦

La senyora presidenta:

Señorías, por favor, señorías le ruego que se respeten el turno.
Por favor, guarden la cortesía parlamentaria, por favor.
(Remors) Señor diputado, por favor.
Señor diputado, por favor, mantengamos el orden.
(Remors)

La senyora Parra Almiñana:

Perdone, pero si le tengo que decir que me deje hablar se lo diré, porque usted me acaba de interrumpir.

La senyora presidenta:

Señora Parra, por favorâ¦ Señora Parraâ¦, Maite Parra, por favorâ¦ (Remors) Por favor, señorías.
Señorías, por favor, les ruego, señoríasâ¦

La senyora Parra Almiñana:

Per favor, no està en el torn de paraula i deixe’m parlarâ¦ (Remors)

La senyora presidenta:

Señorías, por favor, les ruegoâ¦ (Remors)

La senyora Parra Almiñana:

Per favor, presidenta, demane més temps perquèâ¦

La senyora presidenta:

Señora Maite Parra, tiene el uso de la palabra.
Continúe.

La senyora Parra Almiñana:

Li dic que vosté ha anomenat literalment que es necessita una autorització, qüestió que vosté posa en dubte.
Però el que diu i ha llegit vosté és que eixa autorització és concedirà sempre que hi haja un número mínim d’alumnes que es fa.
Per tant, eixa autorització, si hi ha número d’alumnes suficient, es concedirà.
No sé on està el problema ni on el planteja.

Dir–li que el currículum, evidentment, és per a tots iguals.
Però li torne a dir que en els instituts de tots els pobles de la Comunitat Valenciana no es poden formar en una especialització concreta en temes tecnològics, en temes industrials, sinó que estan dissenyats eixos instituts per a donar un servei a cadascun dels teixits industrials de la seua comarca.
Per tant, el currículum, evidentment, com no podria ser d’una altra manera, és el mateix; el que no és el mateix és l’especialització que es dóna en els instituts.

També dir–li que vosté ha fet una apreciació que qualsevol institut que tinga un alumne o dos en temes, en assignatures com humanitàries o socials, recordar, és per a garantir l’ensenyament d’eixa assignatura.
Li puc dir que torna a falsejar les dades, perquè en tota la Comunitat Valenciana no hi ha cap d’institut que done eixes assignatures a dos alumnes.
Està comprovat que jo li dic que diga el nom, en quin institut de la Comunitat Valenciana hi ha dos alumnes als quals se’ls posa un professors i una aula per a donar una assignatura que siga la (inintel·ligible) .
.
.
Discriminació que vosté considera respecte a les assignatures que està dient.
(Remors) Per tant, encara que no hi ha numerus clausus es dóna la circumstància que hi ha demandes mínimes d’alumnat que el que fa és obligar la conselleria a donar eixa assignatura.

I, per últim, dir–li que, escolte, el que vostés estan dient ja ho han posat en mans de la justícia per considerar–ho, com vosté diu, discriminatori i que no complix el principi d’igualtat.
Hi ha un sindicat, que tal volta a vosté li sone, el Sindicat de Treballadors de l’Ensenyança del País Valencià, Intersindical Valenciana, l’ha portada al Tribunal Superior de Justícia a la Comunitat Valenciana, perquè defensava els mateixos arguments que vosté ha defensat ací i ho considera que açò és totalment fora de lloc.
I sent dir–li i lamentar que no li han donat raó, argumentant que és perfectament legal i que el que ha fet la comunitat autònoma és traçar el límit d’impartir matèries en un mínim, és completament correcte.
I no sols això sinó que també es reconeix que es fan per altres comunitats de formes més amples que s’aplica en la Comunitat Valenciana.

Una cosa és l’educació completament il·limitada, que ens agradaria a tots, i altres coses són posar els peus en la terra i vore que l’especialització, l’optimització de les aules, de l’alumnat i del professorat és una cosa important i que devem, sent responsables en el govern, posar en pràctica.
Una cosa és demanar quan no es governa i una altra cosa és el que fan vostés quan governen en les comunitats que, per descomptat, .
.
.

La senyora presidenta:

Vaya finalizando, señoría.

La senyora Parra Almiñana:

.
.
.
no és el que preconitzen quan estan en el govern.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Una vegada debatut el punt número 6 se procedix a la votació.
Vots a favor?
7.
Vots en contra?
8.
Queda, per tant, desestimat el punt número sis de l’ordre del dia.

Proposició no de llei sobre la gratuïtat total dels llibres de text, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
597, BOC número 18)

La senyora presidenta:

Passem al punt número set: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la gratuïtat total dels llibres de text, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula l’il·lustríssim diputat senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

(Inoïble) .
.
.
Perdó.
Gràcies.

No estic parlant, dia, en les meues intervencions, en termes jurídics ni legals sinó en termes polítics que és per allò que estic jo ací, efectivament, per a respondre a unes necessitats d’un sector de la població o de tota la població o aquelles que entenem des del meu grup que en tenim.
I, per tant, presentem unes propostes en estos termes.
I els arguments jurídics els deixe per al poder judicialâ¦

La senyora presidenta:

Señoría, le recuerdo que se atenga al punto del orden del día.
No aproveche el turno de intervenciónâ¦ (Remors) Señora Parraâ¦ No aproveche el turno de intervención para hacer una contrarréplica.
Continúe con el punto número siete.

El senyor Pañella Alcàcer:

No he mencionat a ningú, senyora presidenta.
I estic explicant els termes de la meua intervenció.
És que jo no ho entenc açò.
.
.
(Remors)

La senyora presidenta:

Señorías.
.
.
Señorías.
.
.
Señor Soto.
Señora Maira.

El senyor Pañella Alcàcer:

Senyora presidenta, si em permet, per favor.

La senyora presidenta:

Continue, por favor, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Bé.
Moltes gràcies.

Després d’explicar la línia en què va la meua intervenció a la millor podem entrar en el cos, però és la línia en què va la meua intervenció.
I crec que no me n’estic eixint d’ella.

Bé.
Simplement en el marc legal, que sí que és el que possibilita, és a partir de la Constitució, l’article 27.
4 establix que l’ensenyament bàsic és obligatori i gratuït.
I tota la legislació posterior recull i desenvolupa aquest principi.
El pas final són les ordres publicades per la mateixa Conselleria d’Educació que establix un mecanisme per a subvencionar en part el que són les despeses de l’adquisició de llibres i material escolar.
Bé, això està clar.

Parlem de gratuïtat.
No.
No podem parlar de gratuïtat al nivell del que és el País Valencià.
No podem parlarâ¦ Vostés establixen un model de participació que no arriba a la gratuïtat.
Nosaltres plantegem avui instar el Consell a prendre en matèria immediata i urgent les mesures necessàries per a garantir la gratuïtat del llibre de text.
I això que s’ha de plasmar, que s’hauria de plasmar de manera necessària en el que és el pressupost de 2012.
Per què avui?
Jo sé reconéixer el camí i he començat dient–ho, he reconegut que hem fet camí, que hem partit de la no–gratuïtat, de l’obligació de pagar–se la totalitat dels llibres a una situació en què s’atén parcialment els llibres, les ajudes, a través d’ajudes, l’atenció en el cos del que és el material escolar.
També és veritat que anem per darrere, darrere i sobretot per la diferència de model, d’altres comunitats.
Crec que en totes les que hem fet avui hem parlat d’altres comunitats, però no estaria de més que parlàrem nosaltres també del que passe a altres comunitats.
Per exemple, per ahí hi ha comunitats autònomes en les quals la gratuïtat és total, com per exemple Andalusia, Aragó, Castella–la Manxa, la Rioja, Navarra i Canàries, per exemple.
Per què és total?
Perquè estan utilitzant un altre sistema, no el del bo escolar, el que és el sistema de préstecs i reutilització de llibres escolars que estan dipositats en els centres escolars.

Per tant, tenim modelsâ¦ No hem entrat en el model de la proposició, però podíem entrar també a parlar d’ell.
El que dic és que possiblement és més que possible, que avui és més que possible, ho afirme, arribar a la gratuïtat, sobretot si atenem els diversos models que hi ha i els estudiem.
Per exemple, en el País Basc –parlem d’altres comunitats– la gratuïtat també arriba a primària i primer i segon d’ESO, abastant el 80% de tot l’alumnat en este moment.
Al País Valencià són 150 euros en primària i abasta aproximadament el 70% de l’alumnat, perquè hi ha més prioritats i per altres qüestions.

Quin és el cost?
No podem dir exactament quin és el cost, però és que podem dir que mai per baix de 300 euros, mai, en cap cas, està per baix dels 300 euros el que és la compra inicial de curs de llibres i materials escolar.
Per tant, com a molt arribaríem a subvencionar al 70% de l’alumnat en un 50% com a molt, en el cas de més, vull dir que estic parlant del mínim no estic parlant de la mitjana.
Ja dic que com a mínim ens trobem en una situació de 300 euros.
Per tant, eixa és la situació.

No parlem ja del que es tarda en pagar.
No parlem del que es tarda en pagar una modalitat de suport del sector públic per part de les empreses privades.
Ací com no s’acaba de diferenciar mai a través del govern del Consell valencià que tenim el que és públic i el que és privat, a l’hora de suportar el costos de la gestió siga a través dels productes farmacèutics, siga a través del servei d’ofici, de defensa d’ofici dels advocats, siga a través dels llibres, es tarda a pagar i per tant són les empreses privades que suporten el cost de la gestió pública del Consell valencià.
És una moda que si s’aguanta està molt bé, però crec que això no ho aguantarà molta gent.
Per tant, també és veritat que esta gent necessitada té els llibres, però que després hi ha unes persones, uns exemplars que servixen i que no són grans editorials els que ho costegen sinó que igual és la llibreria del poble que, bé, tenen unes necessitats que es retarda en el temps.

Per tant, ací la meua proposició no de llei, la proposició no de llei que presenta Compromís hem de pensar–la i valorar–la en eixe doble vessant.
Primer, que és possible prendre mesures per a garantir la gratuïtat de l’ensenyament de tots els llibres en tot l’ensenyament obligatori.

Primera, és possible.
I, per a ser–ho possible, sense fer una despesa, hem de fer una revisió del sistema que vostés estan utilitzant a l’hora de dotar els centres.

No obstant, com la revisió de model, jo, pel que hem parlat, no els he vist predisposats, és per allò que parlem de les partides pressupostàries.
És això, simplement.
I no plantege res més en el curs dels acords.

Els deixe la responsabilitat del model a vostés; obrint–me al que és la possibilitat d’estudiar–lo conjuntament, i arribar a un consens en el que serà la gestió –la gestió– dels llibres escolars, per a poder arribar a este 100%.
Però el que jo els demane és que vostés arbitren els mecanismes per arribar al 100%; ja he dit, oferint–me a asseure’m, si fa falta, per a valorar un canvi de model, de manera que garantisca eixa gratuïtat de tots els llibres.

És important això?
, crec que és molt important.
Molt important tot el que he dit, d’acord, sobretot, amb un marc legal que el possibilita, que, d’alguna manera, mos obliga a donar passes, passes en eixa direcció.
I com ja he reconegut que el Consell ha fet també –vull deixar–ho ben patent–.
.
.
; però que són insuficients en este moment, en una situació econòmica en la qual a les famílies els resulta excessivament costós el model que tenim d’adquisició de llibres i material escolar.

I parlem de llibres.
Després parlem de material escolar i parlem de moltes altres coses.
Vull dir, que estem parlant.
.
.
I, per tant, jo, en la meua intervenció, de manera intencionada, sempre he parlat de llibres i material escolar.

No obstant, els acords als quals m’he remet són els que estan escrits –ho recorde, senyories, al marge que jo puga fer consideracions més enllà del que purament se propose en la meua proposició no de llei.

Per tant, en consideració a les circumstàncies socials i econòmiques, en consideració a tindre en compte, a saber visualitzar la quantitat de famílies que, en este moment, estan patint, la quantitat de famílies que, en este moment, el principi de curs és un mal trago perquè no poden arribar, que han de demanar ajornaments del pagament.
.
.
Davant d’esta gent, que ha de ser prioritària en este moment, nosaltres és perquè proposem, hem fet la proposta de gratuïtat de llibres de text.

Jo crec que els arguments són clars.
No he consumit el temps, però redundaria una vegada i una altra en els mateixos arguments i, per tant, ho considere innecessari.

En tot cas, seguirem debatent en el torn de rèplica.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señor diputado.

Para fijar posición, por parte de los grupos deâ¦, tiene la palabra, por parte de Izquierda Unida, la ilustrísima diputada señora Sanz.

La senyora Sanz Alonso:

Muchas gracias, señora presidenta.

Esquerra Unida, también en esta PNL del Grupo de Compromís, va a votarla a favor.
Y va a votarla a favor por dos razones.

Una, porque entendemos que la Constitución estipula que la escolarización obligatoria ha de ser gratuita.
Y, por tanto, esa gratuidad hay que hacerla efectiva.

Pero, por otra parte, porque el contexto en el que nos movemos en la actualidad ha hecho que el principio de curso se abriera para muchísimas familias, con una situación muy, muy complicada, económica y socialmenteâ¦; que, además, se ha complicado más por los recortes llevados de la conselleria, donde determinadas ayudas que, hasta el momento se prestaban, han sido restringidas, como las becas del comedor.
Y que, sin duda, eso está teniendo unas repercusiones tremendas en las economías familiares y en las situaciones de penuria, como digo, de muchísimas familias valencianas –que son, precisamente, estas familias, las más perjudicadas por la crisis, las que llevan a sus hijos a los centros financiados con fondos públicos.

Por tanto, nosotros entendemos, Esquerra Unida entiende que hablar de gasto público en educación o de inversión en educación, incluso en épocas de crisis, no debe asustar.
La propia OCDE señala, en sus informes, que en España se recuperan dos euros en impuestos por cada uno que se invierte en educación.
Por lo tanto, ese gasto social o esa inversión pública es algo que luego revierte en beneficio al propio estado, a la propia administración pública.

Y, por tanto, no nos neguemos a hablar de éste, de este gasto, de esta necesidad de abordar la financiación o la gratuidad total de los libros de texto.
¿Por qué?
Porqué ya hemos de tener en cuenta que las familias pagan todos los materiales escolares, el 100%, a sus propios hijos.
Y, además, tenemos un sistema –que yo también quiero incidir en lo que mi propio compañero, el señor Pañella, había expresado–, el sistema que tenemos es un sistema de gratuidad parcial de los libros de texto en primaria, digamos, en forma de bono–libro, que apenas llega al 40% de lo que cuestan los libros.

Yo quiero poner el ejemplo de lo que a un niño, o niña, escolarizado en tercero de primaria le han costado este año los libros: 340 euros.
Un niño de tercero de primaria.
340 euros a un niño de 8 años, cuando el cheque escolar no llega a cubrir el 40% de todo ese gasto.

Eso significa una penalización altísima para los padres que están aguantando una situación de crisis fortísima.
Pero, además, es que el libro, lógicamenteâ¦; el alumnado de secundaria no tiene la posibilidad del bono–libro y sí que tiene la posibilidad de recibir ayudas en convocatorias competitivas.
Pero, claro, ahí la gratuidad es todavía muchísimo más restrictiva, ¿no?

Por tanto, no solamente no es real la gratuidad de los libros de texto, sino que, además, el modelo escogido es el más costoso e irracional.

Yo no me quiero referir ya a que otras comunidades autónomas están utilizando el préstamo y la reutilización –porque es algo que Esquerra Unida también ha defendido aquí–; que permite a los centros hacerse con un fondo de libros que se presta al alumnado; y que cuando quedan envejecidos hay fondos suficientes de la conselleria, habilitados en sus presupuestos, para poder reponerlos.
Pero, por tanto, al alumno se le educa y se le responsabiliza en el mantenimiento de los libros, en el respeto al libro.
Mientras, los centros van renovando los fondos que tiene, pues, con esas líneas presupuestarias que antes decía.

Claro, lo que también sucede es que para eso es necesario que los libros no sean unas libretas de trabajoâ¦ (veus) –perdón–, que los libros no sean unas libretas de trabajo, que no se trabaje sobre los libros, porque eso impide la reutilización.
Pero ahí está el negocio de las propias editoriales, lo que están haciendo con los libros de texto.

Y, además, el modelo de bono–libro a lo que está llevando es a que si la conselleria da 150 euros un año, al año siguiente el coste total de los libros vale 150 euros más.
Y eso lo estamos viendo, cómo se va encareciendo todos los años; en la medida en que los padres reciben una ayuda para sus libros, como el coste de los libros se incrementa en esa misma cantidad de ayuda en el costo final.
Por tanto, los libros se han convertido en un gran negocio.

A veces, el Partido Popular ha dicho que el bono–libro también beneficia al pequeño comercio.
Bueno, pues en la práctica esto no es cierto.
Son las grandes superficies comerciales las que se están quedando con el monopolio de los libros de texto.
¿Por qué?
Porque el pequeño comercio, incluso quioscos que antes ofertaban libros de texto, no pueden aguantar el cobro, lo que tarda la conselleria en abonarles el cheque de los libros de texto; ni tampoco pueden financiar en cómodos plazos, a los padres, la compra de los libros, que sí que es lo que hacen las grandes superficies y los grandes comercios –y, por tanto, los que se están llevando el monopolio de los libros.

Por tanto, al final, el bono–libro es un método perverso –que no digo que no ayude a las familias, lógicamente las ayuda–, pero es perverso porque, al final, encarece más todo lo que es la factura de los libros.
Y, al final, monopolizan unos cuantos la oferta de los libros de texto, en detrimento de lo que debería ser esa forma mucho más sostenible, social y económicamente, lo que es la reutilización.

Y yo, por tanto, apoyando también lo que dice la PNL del Grupo Compromís, en sus dos propuestas de resolución, yo sí que quiero instar –y lo hice ya, también, el año pasado, en un debate semejante a ese– a que se ponga en marcha la constitución de seguimiento y evaluación del programa de gratuidad de los libros de texto –que aparece en todas las órdenes que se publican todos los años, por parte de la Conselleria de Educación–, sobre la adquisición de libros de texto del alumnado de la Educación Secundaria Obligatoria y el programa de gratuidad progresiva de los libros de texto del alumnado de primaria, que dice que «se constituirá una comisión de seguimiento y evaluación del programa de gratuidad de los libros de texto que supervisará y evaluará el funcionamiento del programa.
Esta comisión se reunirá, al menos, una vez en el curso escolar».

Nosotros no hemos tenido conocimiento hasta la fecha, y venimos pidiéndolo todos los años que esa comisión de seguimiento se haya articulado, por parte de la conselleria, y se haya convocado, por parte de la conselleria.
Que ahí debería estar: la jefa –o el jefe– de los servicios de títulos, becas y ayudas del estado, que le corresponde la presidencia; un inspector de educación; un representante de las asociaciones de los padres y madres que forman parte de la Mesa de Padres; un representante de las asociaciones de alumnos que forman parte de la Mesa de Alumnos; un director de un centro, nombrado por el director general de Ordenación y Centros Docentes; el jefe de la sección de centros de las direcciones territoriales; y el jefe de la sección de becas y ayudas al estudio, que ejercerá las funciones de secretario.

Esto todavía no está puesto en marcha.
Y nosotros pedimos que eso se ponga en marcha, porque es fundamental para hacer el seguimiento del impacto de estas ayudas en las familias y en el propio sistema educativo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Ara tiene la palabra, para fijar posición, por parte del Grupo Socialista, la ilustrísima diputada señora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidenta.

Mire, yo considero que el debate sobre la proposición no de ley, presentada hoy, es un debate que –aunque esta diputada que les habla sea su primera intervención o su primera legislatura en esta cámara– sé que, todos los años, por lo que he leído en los diarios de sesiones, se viene produciendo de forma ya casi que sistemática.

El PP prometió una gratuidad de los libros de texto, en sus programas electorales previos.
Y es una gratuidad que no ha llegado.
Las familias cada año están recibiendo menos.

Ya en el inicio de curso 2009–2010 se presentó una proposición no de ley y se debatió.
En aquel momento, pues, uno de los ponentes, por el Grupo Socialista, era el diputado Adolf Sanmartín, que estuvo defendiendo esto durante toda esa legislatura.

Por lo tanto, consideramos que ya estamos hablando de tres cursos escolares, dos programas electorales, más de dos legislaturas que estamos esperando esa gratuidad.

Año tras año las cantidades se han visto reducidas.
Están aumentando los beneficiarios, es cierto.
Pero, al reducir cantidades, lo que estamos provocando es que, cada vez, a las familias les llegue menos cantidad.

Lo que ha dicho la diputada de Izquierda Unida, estas cantidades se reducen; pero, casualmente, los libros aumentan su coste año tras año.
Por lo tanto, al reducir cantidades, aumentar el coste de los libros, las familias, beneficiándose de esa ayuda, en el mejor de los casos, tienen cada año –cada curso– que sacar más para poder cubrir la totalidad sólo de los libros; materiales escolares a parte.

En el curso 2009–2010, en primero y segundo de primaria se daba una ayuda de 122 euros; en tercero y cuarto, de 127; y en quinto y sexto, de 132.
Con esto, hace tres cursos, cubríamos no llegaba, de media, al 50% del precio total de los libros, que estaba en unos 240–243 euros de media.

En el curso 2010–2011, se reduce; lo que era 122 pasa a ser 110, para primero y segundo; de 127 a 115; y para quinto y sexto, de 132 a 120.

Aquí, en secundaria, tanto en 2009 como en 2010, las ayudas eran de 125 y 105 euros, respectivamente.

Pero ahora llegamos al curso 2011–2012, un año donde la crisis se ha agravado más, estamos en peor situación económica, las familias tienen menos disponibilidad económica que hace dos cursos.
Y las ayudas se unifican y se reducen.

Yo, el criterio de unificación de las ayudas, pues mire, no lo entiendo.
No sé por qué siempre se ha discriminado por cursos, porque los materiales son más caros, y llegamos aquí y decimos: «Pues, 105 para todos.
»; 105 para primero y segundo; 105 para segundo y tercero; y 105 para quinto y sexto.
Pero es que, además, son también 105 para secundaria.
Yo no sé el criterio éste pues en base a qué la conselleria lo está aplicando.
Con 105, ahora, no llegamos a cubrir ni el 40%, en el mejor de los casos –y, en el mejor de los casos es primero y segundo–; porque la media está muy por encima de los 300 euros.

Ustedes se han preguntado, las familias, cuando llega el mes de septiembre y tienen un hijo o dos, qué coste han de soportar.
Y, repito, beneficiándose de una ayuda; que, si no la tuviesen, sería mucho peor.

Se han reducido 17 euros en primero y segundo; 22 en tercero y cuarto; y 27 en quinto y sexto.
Un programa de gratuidad de libros de texto –como se anunciaba en muchas órdenes, por ejemplo, en la de 2007–2008– que ahora ya no es gratuidad de libros de textos.
Ahora es programa de gratuidad progresiva de libros de texto –aunque, este año, podría haber sido «regresiva de libros de texto», porque hemos ido a menos.

Nosotros, como no podía ser de otra forma, como se ha hecho todas las veces que se ha debatido este tema, vamos a apoyar la proposición hecha por el Grupo Compromís.
La vamos a apoyar y esperemos que se tenga en cuenta por quienes nos están gobernando, que el Partido Popular haga también presión con su gobierno –con nuestro gobierno, pero con su partido–.
Porque, al fin y al cabo, el tema de la gratuidad de los libros de texto, el tema de una educación universal gratuita y pública para todos nos beneficia a todos, indistintamente del color político, porque hay familias que lo están pasando mal de un partido, de otro y de otro, y porque nosotros consideramos que el futuro para salir de esta crisis son los alumnos y hay que darles las condiciones, a ellos y a sus familias, para poder estudiar en igualdad de condiciones todos.
También, porque sabemos que muchas veces estas ayudas que no llegan las suplen otras instituciones como, por ejemplo, ayuntamientos.
Hay muchos ayuntamientos que, sin tener la competencia, están haciendo grandes esfuerzos para poder complementar estas ayudas o para crear programas alternativos de reciclaje de libros o de materiales para poder dar la cobertura que la conselleria en estos momentos no está dando.

Por lo tanto, sumándonos a las propuestas y a las defensas que han hecho los otros dos grupos que han intervenido pedimos ese acuerdo, ese consenso que está tan de moda y que esperemos que se cumpla.
Y estamos dispuestos, como no podía ser de otra forma, a trabajar conjuntamente en beneficio de todos para cambiar el modelo, para ver qué soluciones se pueden dar, pero, sobre todo, exigiendo esta gratuidad, que es lo que dará una igualdad de condiciones a todos nuestros alumnos.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señoría.

Tiene la palabra por parte del Grupo Popular, la ilustrísima diputada señora María Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé, és per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular en un tema –com ja hem comentat, que s’ha parlat moltíssim en esta cambra– com és la gratuïtat dels llibres de text.
Evidentment, jo crec que l’esforç que està fent el govern del Partit Popular –i més en els moments en què es trobem– per progressivament i paulatinament –que és el que es va dir des del començament– que arriben les ajudes, arribe la gratuïtat a un nombre d’alumnes importants en esta comunitat.
Crec que s’ha fet palés i crec que és d’agrair per part de tots els grups parlamentaris, cosa que no he sentit.

El senyor Pañella diu: «¿Per què avui presentem esta proposició no de llei?
» Jo diria també: ¿per què avui, senyor Pañella?
Vosté ha llegit –supose, perquè l’ha feta vosté– la seua proposta de resolució, la seua proposició no de llei: «Les Corts insten el Consell a prendre de manera immediata i urgent les mesures necessàries per a garantir la gratuïtat dels llibres de text a tota la població escolar que curse els estudis obligatoris en centres mantinguts amb fons públics.
» Ara, en estos moments, ¿vosté considera, senyor Pañella, que hem de presentar els pressupostos d’ací a dos o tres dies, o quatre –no sé al final el dia que s’han de presentar, que abans els voran també vostés, que crec que el president Fabra ha dit que els ensenyaria, primer, inclús, a l’oposició–, que és ahí, és ahí on s’ha de treballar, on s’ha d’esmenar, on s’ha de procurar que hi hagen ajudes ¡per a tots!
, ajudes per a tots.

Però, no obstant això, encara vostés en el segon punt insten el Consell a incloure en cadascun dels exercicis pressupostaris i començant pel del 2012, doncs, això m’ho està dient vosté mateix ací; açò és una esmena per als pressupostos si en el moment que vosté veu els pressupostos i no considera adequada la partida pressupostària –com sempre ha passat, que vosté sap que eixa partida immediatament l’esmenen només la veuen– doncs, evidentment, seria el moment procedimental on s’hauria de treballar per a este tema.
Però, clar, no els donaria temps a la millor d’eixe debat per arribar al dia 20 de novembre, que és quan els interessa que tots vegen que estem al costat d’uns, al costat.
¡I a mi em pareix lícit!
¡Em pareix lícit!
Però, també em pareix lícit que jo li diga a vosté, senyor Pañella, que no crec que siga una proposició adequada per a este moment.

Vosté ens parlava que hi han comunitats autònomes que, evidentment, sí que ho recolzen, la gratuïtat total, i, unes altres, evidentment que no, perquè vosté m’ha parlat d’unes, doncs, totes les altres que vosté no ha dit –no les vaig a repetir jo– no estan al cent per cent, evidentment que no.
Per exemple, en Andalusia vosté ha dit que n’hi ha una manera de treballar, que és completament diferent a esta, que n’hi ha reutilització dels llibres.
Doncs, mire, vaig a dir–li que l’altre dia –vosté que també és aficionat a Internet– entre en Internet que n’hi ha molts articles que parlen que no és gens bo pedagògicament això de la reutilització.
I jo no estic d’acord ni estic en contra, ¿eh?
Vull dir, jo no sóc pedagoga per a estar a eixos nivells on puc decidir si és bo o és roín, però n’hi ha molta gent que tampoc no està d’acord.
Vull dir, cada u agarra el model que considera oportú i que considera que és el que millor els anirà als seus alumnes i a les seues alumnes.
¡I ací s’ha pres eixe model!
I és el model que damunt han presentat als nostres programes electorals i que han referendat els nostres votants, i, evidentment, ha de tindre com a mínim una legitimitat, que no li discutisc la seua, però la nostra també, i la nostra és el bo–llibre, el bo–llibre.

El bo–llibre té una inversió de 31,9 milions d’euros que estan beneficiant en estos moments a tot l’alumnat de primària; vam començar en uns cursos i, en estos moments, està arribant a tot l’alumnat de primària, i s’atorga directament a les famílies.
Per què?
Doncs, perquè considerem que és una manera millor d’efectuar eixa gratuïtat dels llibres de text, és una manera de vore–ho quan vostés governen –que no crec que governen, però, bé, no mai es pot dir d’esta aigua no beuré– però, si algun dia vosté governa, pose el model que vosté considere oportú, i jo, si em pareix bé, evidentment, a la millor ja estaré en ma casa en cadira de rodes o gitada, però igual li podré dir: doncs, no m’agrada, senyor Pañella, encara que siga per telèfon perquè continuarem sent amics.
Però, jo el que vull que tinga clar és que això està referendat perquè no ens amaguem, mosatros ho diem en el programa electoral el que anem a fer, i el que és nostre és el bo–llibre.

Una altra cosa que volia comentar–li, senyor Pañella.
L’Associació Nacional d’Editors de Llibres i material d’Ensenyament, ANELE, ¿eh?
(veus) –no sóc jo, jo no tinc a res vore, ni tinc cap familiar.
.
.
, eixes coses que vostés de seguida diuen, no, no, ¿eh?
, no tinc res a vore en res de res d’ANELE–, és que ells són els que diuen que el gasto per al curs 2011 és de 107 euros, la mitjana de gasto és de 107 euros –¡no ho dic jo!
– per alumne en llibres de text en totes les etapes educatives.
(Veus) Per tant, no ho dic jo, això que valdran uns més, valdran.
.
.
, evidentment.
Doncs, mire, ¿sap què li dic?
Per això crec jo que deuen estar els consells escolars, els consells escolars són els que han de controlar que els llibres que es compren en cada col·legi siguen els que, en realitat, puguen accedir els pares i les mares, i les seus butxaques, no els de les editorials més cares, ¿eh?
En això, jo crec ahí sí que recolzaria tots els consells escolars que els centres els controlen perquè els compren els llibres que s’han de comprar, no els que moltes vegades volen, i no sé per què, ni com, ni de quina manera, però són 107 euros per alumne.

Després, tenim 52 centres, que també cal dir, de CAES, d’acció educativa singular, que eixos tenen la gratuïtat total per als 10.
282 alumnes que n’hi ha.
A més, vosté sap perfectament que la Conselleria d’Educació, Formació i Ocupació dóna unes ajudes per a secundària que té una inversió d’11,4 milions d’euros i que beneficia més de 108.
000 alumnes aproximadament, i són també 105 euros per alumne que ho sol·licita.
I, evidentment, en una convocatòria perquè els que complisquen els requisits que els paguen els llibres; i, els que no, que se’ls compren ells, senyor Pañella, que se’ls compren.
Perquè crec que ni és de tants diners –li ho dic seriosament– per a portar, també, als nanos a la privada i, després, vindre ací i defensar la pública, que això està molt de moda hui, és que el boom, el boom, la premsa la mira i la veu per tots els costats, que si la pública.
.
.
¡Ui, doncs, si el porten a l’anglés!
, ¡si el porten a l’alemany!
, ¡si jo havia anat al Pilar!
¡Escolte!
I aplega un moment que dius: bé, doncs, mira, de moment per als qui ho necessiten en realitat, els que complixen els requisits, i, quan anem sobrats –que aplegarà a la millor algun moment en què ens arriben els diners del govern central, eixos que tanta falta ens fan– quan vinguen, aleshores, ¡per a tots, senyor Pañella!
¡Per a tots!
Però, de moment, s’ha de tindre una miqueta –crec jo– de coneixement a l’hora de fer el repartiment, que està molt difícil, molt difícil la situació en què estem ara, i que, a més, vosté ho sap millor que jo, no cal que jo li ho diga, vosté sap la situació per la qual s’està passant.

Per tant, anem a intentar.
.
.
¡Ojalá, en els pressupostos poguérem augmentar la quantitat!
¡Ojalá!
¡Ojalá, ho poguérem augmentar!
Perquè a tots ens agrada que es puga ajudar la gent.
¡A totsÂ !
¡A vostés, els d’aquell costat, i a mosatros també!
Però, n’hi ha moments que cal ser una miqueta rigorosos i saber de què estem parlant i què és el que portem entremans.
Evidentment, el total de les ajudes d’un i de l’altre, en el curs 2011–2012, arriba a 43,3 milions d’euros i arriba a 400.
000 alumnes.

Jo crec, senyor Pañella, que això és per a estar content, per a estar content.
Li insistisc, ¡ojalá, poguérem arribar a tots!
Però, jo crec que en este moment és per a estar content.
¡I no mai els senc que estiguen contents de res!
De veritat, jo és que pense que ¿tan malament ho farem tot, tot, tot.
.
.
?
¡És que és tot!
Han parlant, fins i tot, ¡dels menjadors!
Però, si els menjadors, inclús, ¡han augmentat!
¡Les ajudes a menjador les han tornades a augmentar, ara!
A més, en total, ¿vosté sap que en les ajudes socials es gasta la conselleria 221,1 milions d’euros, senyor Pañella?
¡Això són –crec– prou diners!

I, a banda, també hem d’avançar perquè, bé, jo.
.
.
–i vosté tampoc–, tampoc som de l’era analògica.
.
.
, perdó, no, som de l’antiga, no som de la digital, som de l’analògica, la digital no.
.
.
No, no, mosatros som de l’analògica, no som de la digital, però la gent que ja és de la digital, doncs, diuen –i insistisc, i mosatros com no som d’eixa era no podem tampoc opinar molt–, però diuen que allò del llibre electrònic està molt ben aconsellat, i és una cosa per al futur.
Doncs, això també ha de tindre–ho en compte, senyor Pañella, que hi ha un programa pilotatge de llibre de text digital que la conselleria d’educació està duent a terme ja en vint–i–quatre instituts: cinc de Castelló, set de València i dotze d’Alacant, que n’hi han 3.
714 alumnes i 276 professors i és un programa pilot.
Açò és una mesura que també vam posar en el programa electoral i que dia que s’introduiria paulatinament en el sistema educatiu.
Això també representa un estalvi substancial, un estalvi substancial per a l’alumnat, de moment, de secundària –perquè vosté en la seua proposició ho demana per a tots, no per a primària, sinó per a tots– , això, de moment, va dirigit als de secundària, i és un estalvi –segons diuen els entesos, els que són ja de l’altra era– doncs, podrien arribar de 30 a 70 euros de disminució del gasto per alumne.

Per tant, jo li ho dic de veritat, senyor Pañella, jo crec que l’esforç és evident.
Estic en vosté que ¡ojalá, ojalá poguérem arribar a més!
, ¡ojalá poguérem arribar a més!
, perquè a tots ens agradaria.
No m’agrada que es vinga ací –de veritat li ho dic– a fer demagògia en un tema que està molt amanit en esta casa i que saben vostés perfectament quina és la nostra posició i mosatros sabem perfectament quina és la seua.

Per tant, tornar a portar açò, ací, tres dies abans de presentar uns pressupostos La Generalitat, encara que vullguérem, encara que vullguen, és impossible que això es poguera dur a terme; si, ara, a mi m’entrara un mig mareig i li la votara (rient), seria impossible que això es poguera dur a terme, senyor Pañella, im–pos–si–ble, impossible, perquè té els pressupostos ahí al cantó, ¿eh?
, al girar la esquina.

La senyora presidenta:heÂ«

Señoría, vaya finalizando.

La senyora Barrieras Mombrú:

Per tant, senyor Pañella, moltes gràcies per la seua bona voluntat, però crec que s’ha equivocat de moment.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:heÂ«

Gracias, señoría.

Un momentín, señor Pañella, le doy cinco minutos para la réplica.
Tiene usted la palabra.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Començaré agraint, tant al Grup Socialista com al Grup d’Esquerra Unida, precisament, el seu recolzament.

Rectificar algunes de les apreciacions que m’ha fet la senyora Barrieras com, per exemple, diu que no ha sentit.
Perdone, jo en la meua intervenció he sigut el primer en reconéixer que açò ha estat el primer pas de cara a la gratuïtat dels llibres de text, i ho he dit patent.
Per tant, no era correcta eixa afirmació.
Altra cosa és que la meua consideració és –com vosté sap d’on sóc jo i vinc d’un ambient agrari– doncs, li diré que ha sigut una arrancada de matxo i una parada de burro, tal com hem anat ací.
I, per tant, m’estic queixant no de l’arrencada, sinó m’estic queixant de l’aturada que significa en este moment el manteniment dels nivells de subvenció dels llibres de text que tenim ací.

Per tant, si la crítica més gran és que no és el moment processal oportú per a debatre–ho, mire, per a mi això és inconsistent, entre altres coses perquè l’oportunitat o inoportunitat és molt relativa.
«És que ara estan els pressupostos.
» Mire, açò se va presentar en el mes de juny.
(Veus) Sí, sí.
Igual que diu sobre el model, jo no sóc responsable del model de funcionament d’este parlament, no sóc responsable, l’assumisc i el respecte, però no sóc responsable, que es faça responsable que siga la responsable del retard del tractament en comissió d’estos fets.

Mire, és que és molt clara la seua intervenció: que hi ha qui diu que no és adequada la reutilització de llibres de text i que vosté ni està d’acord ni tampoc està en contra.
O siga, que vosté no està, vosté no està.
(Veus) ¡Home, clar!
«És que no estic d’acord, no estic en contra.
» ¡No està!
No sabe, no contesta, no existix.
I resulta que vosté ací retalla el govern.
Jo vull saber què diu el govern al respecte.
¡Clar que sí que ho vull saber!
Si diu si és adequat o li pareix adequat pedagògicament o no li pareix adequat pedagògicament.
Jo sostinc que sí, que l’estalvi, la reutilització, no tirar llibres cada any, això és positiu pedagògicament, educativament són valors que hem de promocionar en este moment.
¡No en este moment!
¡Sempre!
I més encara en este moment.
Sobretot, perquè això estalviaria a l’administració i estalviaria també a les famílies.

Clar, no ho ha dit, tenim el bo–llibre, el model.
.
.
Jo els ho he dit, doncs, debatem el model; no volen debatre el model, doncs, no el debatem, però jo pose damunt la taula que debatem el model perquè, entre altres coses, el bo–llibre que vosté defén respon al criteri etern de provisionalitat a què este govern mos té acostumats, i enfronta el criteri de provisionalitat al de permanència o durabilitat de tot allò que fa.
Si fem la fórmula 1, la fem en un circuit que s’haja de refer cada any.
Tot el que siga que siga.
.
.
¿Per què?
¿A qui li interessa que cada any hi hagué una despesa permanent sempre per a repetir les mateixes coses?
¿Vol explicar–m’ho?
Perquè a la millor això no és parlem ara del llibre però, efectivament, influïx també.
És preferible el bo–llibre per a renovar la despesa tots els anys a tindre uns llibres en el centres que els alumnes estan obligats a usar, a respectar i a conservar.
I això pedagògicament no se sap si s’està d’acord o s’està en contra.
Doncs, mire, jo sí que ho sé i ho acabe de manifestar.
Mantindre que el cost mitjà és de 107 euros, ho haja dit qui ho haja dit, és fer–se ressò d’una gran mentida, fer–se ressò –i mire que li ho dic en estes paraules–.
No li he dit que vosté mentisca, sinó que s’està fent ressò d’una gran mentida.

I sobre els consells escolars.
¿Que això com se fa?
Li ho explique molt clarament.
Assumint vosté les seues funcions com a partit majoritari.
Això s’arregla legislant.
I dóna la causalitat que els únics que podem legislar a nivell de Comunitat Valenciana som nosaltres.
Per tant, si vosté està convençuda que cal modificar els consells escolars de manera que tinguen atribucions al respecte, doncs, ¡endavant!
, ¡endavant!
, assumisca les seues funcions com a legisladora i representant del poble, que està obligada a tirar endavant aquells projectes en els quals creu, i faça–ho, i faça–ho, però no s’excuse mai en l’oposició perquè l’oposició som minoritaris, som minoritaris.

I ha dit moltes coses i jo hi estic d’acord –i no faig argumentació nova perquè ja he dit que acabava abans–.
Llibre electrònic, sí, d’acord, és una possibilitat, i, bé, jo no sé si sóc analògic o digital, no ho sé, jo he fet la transferència que havíem de fer per a poder utilitzar–lo.
Però, només una imatge –i no per estar en contra–, una imatge molt xocant: tots els xiquets amb el llibre electrònic entrant al barracó a una classe.
Perfecte, perfecte, perfecte, senyories, perquè el barracó també és provisional –els recorde–, se paga lloguer totes els mesos, tots els cursos, i a algú li interessa mantindre eixa provisionalitat.
I, sens dubte, no és a la coalició Compromís, no som els grups de l’oposició, i hauran d’explicar vostés per què la mantenen de manera permanent.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:heÂ«

Gràcies, senyoria.

Un moment, senyora Barrieras.
Té cinc minuts per al torn de rèplica.

Té la paraula.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor Pañella, per allò d’analògic no s’enfade, és per l’edat, és per l’edat que hem nascut, ¿eh?
No per res.
Jo no dic que no estiga més digitalitzat que qualsevol.
(Veus) No s’enfade, igual li ha sabut malament perquè li he dit major.
No, jo sóc més major que vosté, més o menys, tampoc no cal entrar ahí.
En realitat, que conste que no era cap insult, simplement és pel moment que vam nàixer.

Vosté ha dit que havia dit que era un primer pas.
Sí, però no li he sentit dir –que és al que jo em referia–, vosté ha dit: «És un primer pas.
» Sí, clar, és un primer pas; després de l’u ve el dos, el tres i el quatre, però no ha dit: «I estic content d’eixe primer pas.
» És això al que jo em referia, que no mai els apareix bé res del que fan el govern del Partit Popular.
Ahí és al que em referia, no que no.
.
.
Vosté ha dit: «S’ha fet un primer pas.
» Si dir que s’ha fet un primer pas és lloar una política d’un govern, me pareix a mi que estem en una altra ona.
Però, bé, és igual, eixe és un tema que tampoc té molta importància en este moment.

Jo el que volia dir–li és allò de l’ANELE –torne a insistir–, allò d’ANELE.
Jo, jo no sóc d’eixa associació.
ANELE –jo crec– tindran alguns arguments de pes per a dir això, no ho dic jo, tindran alguns arguments de pes, perquè són l’associació d’editorials nacional.
Per tant, crec que alguna raó han de tindre.

Bé, una altra cosa que me parlava vosté, parlant dels llibres dels consells escolars.
En els consells escolars això sí que ho he de dir, ¡clar que ho poden dir!
I sap vosté que sí, senyor Pañella.
Si la majoria de vegades, inclús, són les AMPA, les pròpies AMPA qui s’encarreguen d’això, i poden, evidentment, dir als professors que estan en els consells escolars, poden dir precisament el que jo li he comentat.
I vosté això ho sap, senyor Pañella.
A vore, el consell escolar està format per la gent que està format, i ahí n’hi ha també pares, i ahí n’hi ha personal d’administració i serveis, i ahí n’hi ha professorat, claustre, per tant, entre tots –crec jo– això ho podran debatre.
¿O és que com no són majoria els pares a la millor no ho podran aconseguir?
¿Que és que hi ha algú que no li interesse?
No, no me diga això, senyor Pañella.
No s’ha de canviar res perquè es compren els llibres que toca, no ha de canviar–se res.

Després, vosté m’està dient això de juny, que ho va presentar en juny, el període de sessions.
.
.
Vosté és coneixedor de com funciona.
¡En agost no n’hi ha període de sessions!
¡Ni en setembre!
Sap vosté que això havia de passar ara.
¡Ho sabia perfectament!
Vull dir, a mi una persona que acabe d’entrar en esta casa li diré, doncs, bé, no ho sabia.
Però, vosté.
.
.
, a vore, que vosté i jo ja som dels veteranets, ¿eh?
, ja portem uns quants anys per a saber com funciona això.
Vosté ho presenta en el mes que ho presenta i sap que s’ha de vore ara, abans de pressupostos.
Però, bé, tampoc passa res, vosté en el seu dret, el reglament l’empara i em pareix perfecte.
Vosté presente el que vullga i nosaltres decidirem si és per a votar a favor o si es per a votar–ho en contra.

En este moment, ¿per què anem a votar–li–ho contra?
Anem a votar–li–ho en contra, precisament, perquè no creem que és el moment.
I, segona –torne a insistir–, perquè és el nostre model i no hem de discutir vosté i jo ací si és el nostre model o no.
Vosté sí vol, vosté sí vol, vosté sí vol.
Si este model no li pareix l’adequat i no li pareix el correcte, doncs, vosté faça una proposta, inclús al conseller, que sap que està obert a totes les propostes de tots i, a més, ¿què és el que vol?
Que hi haja consens per a poder dur endavant l’educació, que en estos moments sap vosté com està de malament.
I no anem a dir el perquè, perquè vosté opina una cosa a la millor i jo opine una altra, i ja sabem ja massa, perquè ací mos passem el dia debatent del mateix i dient tots els mateix.
Per tant, jo considere que el fracàs ve donat d’una llei, vostés a la millor creuen que no, però és igual, açò és el que vol el conseller, que tots tirem endavant del mateix carro perquè l’educació en estos moments està horriblement malament, el fracàs escolar és estrepitós.
S’ha de canviar el sistema educatiu, ¡o no és el que s’ha de fer!
El conseller.

I torne a insistir, jo sí que estic perquè diga o no diga si és bona la reutilització o no.
Sí que estic, estic ací, i no vaig a pronunciar–me (colpejant la taula), perquè jo no me crec capacitada per a pronunciar–me sobre això.
N’hi ha gent que està favor i n’hi ha gent que no.
Jo no sóc pedagoga i no estic facultada per a dir si es bo o és roí.
Només li estic dient que n’hi ha models que es trien d’una comunitat i models que es trien des d’una altra.
L’andalusa ha triat este model i n’hi ha detractors.
¡Jo no!
¡Jo no!
Però, evidentment, si és un tema que es pot arribar a acords, doncs, arribar acords amb la conselleria.
Està el llibre electrònic.
Tot això s’ha de treballar, senyor Pañella.
I jo no crec que treballar–ho siga presentar ací una proposició no de llei tres dies abans d’uns pressupostos per a dir que «inmediatamente y urgente se pongan medidas necesarias para garantizar que todos los alumnos de esta comunidad tengan libros de texto gratuitos».

Això, de veritat, senyor Pañella, i amb l’estima que sap vosté que li tinc, em pareix una burla a la societat.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:heÂ«

Gracias, señorías.

Una vegada debatut el punt número 7, passem a la votació.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda desestimada, per tant, el punt número 7 de l’ordre del dia.

Proposició no de llei sobre el manteniment del servei d’infermeria escolar als centres que disposen d’un o d’una professional d’infermeria, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 1.
599, BOC número 18)

La senyora presidenta:heÂ«

Continuem amb el punt número 8, que diu: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el manteniment del servei d’infermeria escolar als centres que disposen d’un o d’una professional d’infermeria, que presenta el Grup Parlamentari Compromís.

Per a la seua defensa, un moment, li donaré el torn de paraula a l’il·lustríssim diputat, senyor Pañella.

Té la paraula, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, és molt fàcil –vull dir–, ja està explicat en la mateixa proposició no de llei, el que és la importància del que és la implantació de programes d’educació per la salut.
Nosaltres tenim l’oportunitat de previndre o de curar, i és molt important precisament en este mes que estem parlant, importantíssim.
Possiblement, la prevenció no té la mateixa publicitat perquè la prevenció com no arriba a donar solució a un problema evident, no té la mateixa publicitat que la curació.
És indubtable.
Crec que això té poca discussió.

No obstant això, la tendència nostra ha de ser fer camí cap a la renúncia del que és el protagonisme que mos pot donar una curació difícil, ¿no?
, i fer el mut treball que significa previndre prèviament perquè no passe, perquè no siga necessària eixa curació.
I això a l’àmbit escolar té un nom, que són els programes d’educació per la salut.

Cite en la proposició no de llei que tant l’Organització Mundial de la Salut com el Consell d’Europa reiterades vegades han parlat i han fet patent la necessitat de fomentar en l’àmbit escolar l’adquisició de coneixements que potencien el desenvolupament de joves preparats per a elegir el seu estil de vida saludable.
Això és una realitat, una realitat que dia, per una part, preventiva.
En el centre escolar també dissortadament els fa falta l’altre vessant, el de l’atenció escolar per a problemes bé crònics o accidentals que puguen produir.
Conscients d’això, n’hi ha centres que han fet, han elaborat els programes d’educació per la salut propis i han elaborat també convenis amb, en este cas parlem amb el Col·legi d’Infermeria per tal que tinguen personal d’infermeria en horari escolar atenent els problemes que pogueren eixir en estos centres i conduint també el que són els programes d’educació per la salut.
Això ha portat a problemes –que en tenim–, problemes que en tenim derivats de la relació professional que puga haver–hi per no ser membres, no ser treballadors de la conselleria i estar executant el seu treball en un centre per al qual no estan.

Per tant, s’han creat problemes, alguns han sigut evidents, com en centres com el Cavite–Isla de Hierro de la Malva–rosa, de València, on se’ls va exigir que la infermeria que tenien en el cas d’un conveni –com he dit– precisament amb el Col·legi d’Infermeria abandonara el seu treball en el centre.
Com he dit, a nivell de normativa ho entenc, ho entenc, però que es quedem impassibles davant d’estes situacions que se creen precisament per problemes normatius, doncs, no ho entenc.
I no vull que ningú entenga que estic acusant de quedar–se passiu, simplement, per exemple, nosaltres hem decidit presentar esta proposició no de llei per a intentar donar solució a este problema.

Sé que després, des de la mateixa conselleria –i ho reconec també– s’han implicat en la recerca de solucions, però el problema és com busquem que estos problemes no puguen reiterar–se en el temps, no puguen tornar–se a donar en el temps.
És en eixa via que nosaltres presentem la proposta de resolució:

«Instar el Consell a dur a terme els canvis normatius, l’adequació de plantilla i la signatura de convenis de qualsevol –no estic citant ací estrictament– altra actuació que garantisca que els centres escolars que disposen d’un o una professional d’infermeria per conveni amb l’AMPA i el Col·legi d’Infermeria puguen seguir mantenint el de servei.
» Això és una circumstància que mosatros demanem.
Aquells que ho hagen fet, que no els ho prohibim; i si hi ha problemes –que els hi ha– normatius, busquem les solucions a eixos problemes.

Punt segon.
«Les Corts insten el Consell a posar en marxa en col·laboració amb el Col·legi d’Infermeria de la Comunitat Valenciana un pla d’implantació de serveis d’infermeria escolars als centres educatius perquè duguen a terme en les escoles i els instituts plans d’educació per la salut, l’assistència als alumnes de malalties cròniques o discapacitats i altres activitats que puguen desenvolupar des de la seua àrea professional.
» És un acord complementari; primer estudiar els canvis necessaris perquè no se posen entrebancs a aquells centres que ja tenen este acord, este conveni, i, el segon, estudiar també que des de la mateixa conselleria es marque este mateix camí en la millora, per tant, del que està en l’educació per la salut com la seguretat de salut en els centres escolars.

És, senyories, absurd que aquells llocs que han donat passes per a donar una solució que hauria d’eixir des de la mateixa conselleria i que no ix per les prioritzacions econòmiques que tenen en este moment, que poden ser comprensibles i poden ser raonables, però, bé, són raonables dins dels criteris de prioritats que hi han en estos moments, no des d’un altre punt de vista.

Per tant, estem fent en una petició que, en principi, hi ha una part que no costa diners: fer canvis normatius per a permetre que això puga fer–se; i, segona, donar les passes indubtablement per a seguir aquell mateix camí des de la conselleria.

Senyories, crec que és tan clar el tema que no cal fer més exposició.
En tot cas, en funció de les argumentacions completarem.

Moltes gràcies.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Pedro Hernández Mateo)

El senyor vicepresident:

Muchas gracias.

Señora Sanz, tiene la palabra.

La senyora Sanz Alonso:

Sí.
Muchas gracias.

Bien, el Grupo Esquerra Unida entiende que hay tres razones fundamentales que avalan los argumentos y el apoyo a esta PNL que nosotros daremos, respecto al mantenimiento, y potenciación y extensión de los servicios de enfermería escolar en los centros públicos.

Yo tengo que decir que nosotros entendemos que la función quizá más importante sea la de la promoción de la salud y la prevención de enfermedades a través de programas de educación para la salud, y que se pudieran poner en marcha planes y campañas preventivas a nivel autonómico, y por lo tanto con eso, con esos planes se contaría con una base de extensión de estos programas pues muy importante.

Hay una segunda razón, que sería una función asistencial, para actuar ante incidentes, accidentes o emergencias, y que administraría medicación básica de urgencias o medicación pautada para escolares con enfermedades crónicas.

Y hay también una tercera razón que se podría añadir, que son funciones de control del alumnado, tanto a nivel preventivo como asistencial, así como a investigación sobre hábitos escolares.

Y desde luego muchísimas más razones para dar una prioridad a la hora de extender de ese servicio a los centros de educación especial que necesitan urgentísimamente tener entre su plantilla este tipo de servicio escolar.

Y más si tenemos en cuenta que el coste tampoco es tan elevado.
Quiero decir, estamos en momento de crisis, hay que apretar, hay que apretar, pero vamos a ver también donde están las prioridades.

El salario de los diplomados de enfermería está alrededor de los 1.
700 euros al mes, por catorce pagas serían 23.
824 euros por colegio y año.
Eso se puede asumir progresivamente en un proceso de implantación de este servicio sanitario, de este servicio para la salud, y que desde luego nosotros entendemos, lógicamente, que se debería presupuestar y se debería planificar su extensión.

Pero además es que la conselleria no solamente tendría que poner en marcha este proyecto, sino que además debería garantizar que aquellos que ya lo han logrado lo mantienen, y no se le crean trabas, como habitualmente se les vienen creando, para mantener el propio servicio.

La verdad es que hoy nos encontramos con nuevos problemas de salud, como los que aparecen en la comunidad escolar, difíciles de abordar sin la ayuda de profesionales de la salud, como es el aumento del consumo de algunas drogas, los altos índices de colesterol infantil o el incremento del porcentaje de la obesidad infantil, que son algunos de ellos.

Y niños y adolescentes hoy necesitan una asistencia en materia de salud que no pueden ser cubiertas ni por padres, madres o profesores sin ayuda de los profesionales de la salud.

Y, por otra parte, el colapso de la asistencia de la atención primaria impide que se le preste una atención adecuada a este grupo de edad, y ello dificulta también colateralmente el cumplimiento de la Ley de salud escolar del noventa y cuatro.

Según esta ley, que yo creo, y nosotros creemos que en el País Valenciano no se está cumpliendo, la educación para la salud realizada en el ámbito escolar complementa la socialización de comportamientos y la adquisición de hábitos que favorezcan una mejor calidad de vida.

El actual modelo, por tanto, de los profesionales de atención de primaria que únicamente acuden puntualmente a escuelas o institutos cuando lo requiere un accidente o una atención especial, realmente es de carácter ocasional, es de carácter episódico, es de escasa relevancia y no está enmarcado dentro de un plan de formación ni a partir de las necesidades que tiene la comunidad escolar.

Por tanto, en la actualidad yo creo que hemos de cuidar como oro en paño todas aquellas experiencias que en estos momentos se han puesto en marcha.
Antes el señor Pañella hablaba del colegio Cavite de Valencia, pero hay que ver el de Villajoyosa, el de Mutxamel, que también están implantado este tipo de servicios, que cuentan con la ayuda de ayuntamientos, que cuentan con la ayuda de las AMPA y que participan, desde luego, de una forma decidida el Consell d’Infermeria del País Valencià.

Yo lo que pido es que la conselleria estudie estas situaciones, estudie estas experiencias, las cuide, las generalice y sobre todo las lleve adelante con voluntad de implantar un servicio que cada vez es más necesario para esta etapa educativa.
Estamos hablando de unas edades con unas necesidades especiales en materia de salud y en educación de la salud.
Y, por tanto, que se tenga como una prioridad para abordar dentro del sistema educativo.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señora Sanz.

Tiene la palabra, por parte del Grupo Socialista, la señora Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, presidente.

La exposición de motivos de la proposición no de ley creo que es bastante clara, clara, detallada y objetiva.
Por lo tanto, el Grupo Socialista va a apoyarla con algunas consideraciones.

Nosotros consideramos, importante no, importantísimo, el mantener e implantar programas de educación para la salud en los centros que ya existen como en los centros que no existen.
Pero lo más importante todavía en estos momentos es atender a los alumnos, a esos alumnos con enfermedades o con discapacidades que requieren día a día de una atención específica.

Sabemos que cada centro educativo tiene un servicio sanitario de referencia, tiene un centro de salud o tiene un ambulatorio de referencia; de referencia no coordinado con el propio centro.
Nos consta que no existe en la mayoría de los casos coordinación entre los sanitarios de este centro de referencia y los responsables del centro, que son los que saben cuál es la situación de estos alumnos con unas necesidades especiales, sobre todo en materia sanitaria, por las enfermedades que padecen.
Como mínimo, consideramos que se deberían de arbitrar medidas para que, además de tener un centro de referencia, se tuviese un personal de referencia, un profesional adscrito del centro sanitario al centro educativo para hacer el seguimiento detallado de cada uno de los alumnos que necesitan esta asistencia sanitaria en el centro educativo.

Éstas serían algunas modificaciones a tener en cuenta, sabiendo que existe ya este punto de referencia o este servicio sanitario de referencia.
No necesarias, como se ha demostrado, por los centros donde tienen el personal sanitario dentro del propio centro, donde este personal sanitario, vía convenio con la AMPA, en la mayoría de los casos se está pagando con recursos del AMPA o del propio centro.

Lo ideal sería poder contar con un enfermero en cada centro.
La señora Sanz ha hecho referencia al coste económico que podría suponer el poder disponer de un profesional sanitario en cada centro.
No es caro.
En momentos de crisis se podría llevar a cabo de la forma progresiva que ha dicho, pero, aun en el caso de que se considerase caro, aquí también se ha dicho en sede parlamentaria que la salud es lo primero, aunque también es un lujo.
Pues no es un lujo, la salud es lo primero, la educación y la salud.

Por lo tanto, nosotros consideramos muy necesario ese cambio normativo.
Muy necesario porque a veces los problemas que se ocasionan con este personal complementario sanitario en el centro son problemas burocráticos y administrativos del propio inspector cuando visita el centro que acepta o no los horarios que lleva con determinados alumnos.
Esto muchas veces es irrisorio por la cantidad de problemas que estos alumnos ya padecen, porque lo están padeciendo y vamos a facilitarles esa integración en el centro en las mejores condiciones, sobre todo sanitarias.

Si fuésemos más allá, sería incluso oportuno instar a la conselleria, instar al Consell, a que esto se implantase en todos los centros.
No vamos a hacerlo.
Vamos a respetar la proposición tal cual se plantea, porque ya sería un paso, vamos, importante no, importantísimo.
¿Por qué?
Pues porque este servicio es un servicio que de facto se está aplicando en muchos centros, que existe.
No se pide más que un reconocimiento y una regulación.
Aquí no se pide más que eso.
Y ya nos daríamos por satisfechos.
Y sí, nos gustaría que esto lo apoyásemos todos y funcionase.
¿Coste económico?
El señor Pañella ya ha dicho que no supone ninguno.
La señora Sanz va más allá.
Nosotros iríamos más allá, junto con Esquerra Unida.

No vale la pena de lo que se está hablando para tener a los alumnos en las condiciones que merecen.
Y veremos PNL posteriores en ese sentido también.

Nosotros vamos a apoyarla.
Repito, estamos de acuerdo en que donde están funcionen, pero sí que instaríamos a que se tenga en cuenta pues que puedan estar en todos los centros.

Gracias.

(Ocupa la presidència la presidenta, senyora M.
Âª Soledad Linares Rodríguez)

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Partido Popular, tiene la palabra la ilustre diputada señora Yolanda García.

La senyora García Santos:

Gracias, señora presidenta.

Sí, en primer lugar me gustaría indicarles que, como deben saber, la Comunidad Valenciana ha sido la primera comunidad autónoma de toda España en regular por ley la dotación de personal de enfermería en centros específicos de educación especial.
Una regulación que aparece en la Ley 8/2008, de los derechos de salud de niños y adolescentes, en la Orden de 29 de julio de 2009, de la Conselleria de Sanidad y en las instrucciones de inicio de curso de educación de infantil y primaria, así como las de secundaria y Bachillerato.

En este sentido, todos los colegios de educación especial de la comunidad, sean públicos o concertados, cuentan con recursos de enfermería dependientes de los centros de salud de la zona básica del centro, ofreciendo la cobertura sanitaria que necesitan.
Además, esta medida se aplica también a los centros educativos públicos ordinarios que previamente lo soliciten y tras el preceptivo estudio de sus necesidades.

Por otro lado, señalarles que en determinados centros específicos de educación especial, cuando concurren circunstancias singulares, se han diseñado e implementado protocolos asistenciales que contemplan la presencia a tiempo completo de un recurso específico de enfermería, ubicado en el centro educativo y concertado con la Agencia Valenciana de Salud.
De hecho, en la comunidad se ha dado este caso en diez centros educativos: cinco en la provincia de Alicante, tres en Valencia y dos en la de Castellón.

Y es que para la Conselleria de Educación, Formación y Empleo la calidad educativa en materia de atención de estas necesidades asistenciales pasa necesariamente por considerar que no todos los centros tienen los mismos niños con las mismas patologías.
Y por ello, La Generalitat, para garantizar una atención específica y adecuada, realiza un estudio de las necesidades de cada centro y las características de los alumnos, con el fin de asignar los medios y el tiempo que sean necesarios en cada caso concreto, quedando así garantizado.

Por otro lado, yo, la verdad es que no acabo de entender que sea la inspección de educación quien cuestione y pueda hacer que se les imposibilite seguir adelante con el proyecto.
Yo creo que el inspector de educación, todo inspector de educación son personas que lo único que quieren es que los centros estén dotados correctamente.
Entonces entiendo que serán objetivos y aplicaran los datos objetivos para que sigan continuando.

Por otro lado, y respecto a lo de los programas y actuaciones en salud escolar en el año 2011, se han llevado a cabo una serie de actuaciones en centros educativos enfocados al fomento y la promoción de la prevención y la salud escolar, de los que podemos destacar:

El aula itinerante de tabaco, que tiene el objetivo de informar a estudiantes de primero y segundo de ESO sobre los riesgos derivados del consumo de tabaco, mediante una serie de módulos informativos en lo que se abordan distintos aspectos del tabaquismo, desde la publicidad relacionada con el consumo de tabaco, hasta módulos experimentales, donde se muestran los efectos de su consumo.
Se han hecho 1.
020 sesiones y han participado cerca de 28.
000 alumnos de primero y segundo de ESO.

Programa de prevención de lesiones por accidente de tráfico.
Se tiene el objetivo de promover la educación vial y contribuir a la prevención de accidentes de tráfico y sus principales secuelas mediante la realización de charlas dirigidas a estudiantes de enseñanza secundaria, en especial a estudiantes de segundo ciclo.
Las charlas las realizan profesionales sanitarios y lesionados medulares especialmente formados a tal fin.
640 sesiones y más de veintisiete mil estudiantes.

Promoción de la alimentación saludable, que pretende mejorar los conocimientos, hábitos y actitudes respecto a la alimentación, favoreciendo una alimentación saludable.
1.
200 sesiones, cerca de setenta mil alumnos.

Programa de detección e intervención en trastornos de la conducta alimentaria.
Tiene el objetivo de prevenir el inicio y desarrollo de los trastornos de conducta alimentaria en la población adolescente de la Comunidad Valenciana.
En el curso 2010–2011 se inscribieron 243 centros y participaron más de veinte mil alumnos.

Programa de atención bucodental.
Para mejorar la salud bucodental de los niños y niñas de cero a catorce años y evitar la aparición de las principales enfermedades de la boca y de los dientes.

Yo, sinceramente, señores diputados, creo que el gobierno de La Generalitat, el gobierno del presidente Fabra, está con los programas y los planes de salud, por atender a todos los alumnos, darles la mejor educación posible.

Bien, lo que dicen que es un «lujo», lo que es un lujo a veces es tener que trabajar aguantando la discriminación hacia la Comunidad Valenciana y el que no haya una financiación como toca, la que nos merecemos, y que entonces tengan que aplicar los recursos lo mejor posible, porque si tuviésemos lo que nos corresponde posiblemente no habrían todos estos programas, que me parece que son bastantes, que han participado bastantes alumnos, sino que habrían muchos más y todo sería mucho mejor.
Pero, claro, hasta ahora no hemos tenido la suerte de que el gobierno de Rubalcaba, de Zapatero y del Partido Socialista en general nos vea, nos atienda y se haga justicia con la comunidad.

Con todo esto, yo creo que está suficientemente razonado, suficientemente garantizado, y por eso vamos a rechazar su proposición no de ley.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señoría.

Un momento, señor Pañella.
Ahora ya tiene cinco minutos para la réplica, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé.
En primer lloc, vullc agrair tant al Grup Socialista com al d’Esquerra Unida el seu recolzament.
I fer–los simplement una.
.
.
una rectificació.
No sé si ho he dit aixina, però si ho he dit aixina, no volia dir–ho.
Quan parlava de cost econòmic zero, me referia al primer punt, perquè és un conveni que feen les AMPA, no en l’altre, que, indubtablement –si no ho he dit, hauria d’haver–ho dit–, que sí que comporta un cost, però també un cost que pense que és assumible.

Per altra part, efectivament, fem treballs, reiterem treballs, reiterem proposicions no de llei.
I en este cas, hem fet una distinta d’altres que.
.
.
, tant en proposicions no de llei com en les línies de pressupostos, que és la creació del lloc específic d’infermers en els centres escolars.

Bé, en este moment, no estem parlant d’això, estàvem parlant d’una problemàtica determinada que apareixia i que a ulls de la societat és absurda.
Tindre un servei, que ningú li demana res a la conselleria, que està funcionant i que de prompte hi hagen problemes per a poder–lo dur a terme.

Bé, doncs això és del que tractàvem en esta proposició no de llei.
Estan totalment d’acord que la finalitat última hauria de ser que des de la mateixa administració, diguérem, estigueren les places creades i, per tant, ocupades fent estes gestions.

Miren, jo no sé si coneix perfectament tota la situació de salut en els centres escolars, però jo voldria dir–los que quan parle que cada centre està una persona dependent dels centres de salut, això queda molt bonic, com a frase, estan tots atesos.
No, senyor, no estan atesos.
Vol dir que cada centre està assignat a un centre de salut i, en cas de tindre algun problema, té d’acudir o cridar al centre de salut.

Jo tinc de dir que això no se pot argumentar avui, això no correspon a una societat avançada a la qual volem pertànyer.
I tinc de dir ja, en el plànol de l’experiència personal, que en la meua vida professional, almenys tres vegades, m’he tingut de pronunciar personalment en situacions de vida i mort dins d’un centre escolar.
Almenys tres vegades, i les recorde perfectament en este moment.
Afortunadament, se van solucionar de manera positiva.
Però la responsabilitat que qualsevol professor assumix en eixe moment no li correspon, i després les conseqüències d’eixos actes li corresponen aguantar–les a ell solament.

Esta és la situació real.
O siga, quan parlem que són.
.
.
, tenen l’atenció dependent del centre de salut, vol dir això, que el professor que està allí té de prendre les decisions oportunes quan té una situació greu, un professor al qual ningú li ha donat ni tan sols formació sobre això per a poder saber què està passant.
I eixa és la situació.
Eixa és la situació.

I que parle al respecte d’açò de les aules de salut, dels programes de salut, és, com he dit, és una derivació que no toca.
No estem parlant del programes de salut, mencionem els programes de salut per la importància d’estar una persona allí que siga responsable de dur–los endavant.
No estem debatent els programes de salut.

Perquè si me parla de l’aula de tabac, mire, jo ja fa anys que no estic en l’escola i l’aula de tabac l’he utilitzada jo, l’aula itinerant de tabac l’he utilitzada jo com a professor i, per tant, fa molts anys que va per ahí.

La detecció dels trastorns de la conducta alimentària cal explicar que la detecció la fa el professorat dins les aules, i després es desplaça al centre de salut en el moment en què ell creu, amb la formació que té el professorat sobre això, considera que és un possible trastorn de la conducta alimentària.

La salut bucodental, els professors dins de l’aula, un dia a la setmana, agarren el fluor, el posen en un gotet, li’ls donen als alumnes i l’arrepleguen d’allí.
(Veus) És que cal parlar les coses descrivint–les exactament com són.
(Veus) Això és el programa de salut que nosaltres volem.
Una cosa que dic: entre el no res i alguna cosa.
.
.
I de fet, el professorat s’ha prestat sempre a tirar endavant estos programes voluntàriament.
Per tant, no és un problema que plantege.
.
.
Però després de vint anys de programa de salut bucodental fet en estes circumstàncies, jo crec que ha arribat el moment de fer.
.
.
, donar un altre pas.
I d’això parlem.
És que d’això parlem, no parlem dels programes als.
.
.
, sinó tangencialment per la importància de tindre una persona responsable de tot açò i preparada i formada per a tots estos programes.

Per tant, centrant el tema, jo li havia dit que parlàvem de la conveniència o inconveniència, de la possibilitat o de la impossibilitat en este moment de donar eixida.
Nosaltres hem plantejat, i m’ho han reconegut, precisament per part de la ponent del Grup Socialista, precisament el dir: «No, no, és que açò és el mínim.
» És que, clar, fan una cosa que damunt no està ni en la línia del que voldríem nosaltres.
Però davant un problema, li diria: per què no aprofitem este problema i, primer, se canvia la normativa, perquè açò seria possible, i s’incentiva?
Perquè, a vore.
.
.
I el que he dit, que seria la nostra voluntat, avui ho veig totalment inviable, no perquè no puga ser, sinó per la falta de voluntat de l’equip de govern.

I, per tant, anem a posar–li–ho fàcil, anem a proposar mesures que siguen perfectament assumibles per l’equip de govern, i esta pense que és una d’elles.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene cinco minutos la ilustrísima diputada señora Yolanda García.

La senyora García Santos:

Yo muy rápidamente.

Muchas gracias, señora presidenta.

Yo creo que le he dado suficiente regulación para ver que está garantizado el primer punto.
Creo que los niños están suficientemente atendidos y creo que no es el momento de lo que usted pide, creo que es el momento de racionalizar.
Creo que, además.
.
.
Bueno, usted dice que tenga que haber un enfermero y tal.
Si realmente están atendidos, están a muy pocos pasos del centro de salud habitualmente, y creo que no es el momento, de verdad.

Los planes de educación.
Bueno, yo creo que frivolizar con ellos, como usted acaba de hacer, con los planes de salud, me parece un poco, un poco, cuanto menos, preocupante.
Creo que.
.
.
Primero me ha dicho como que no me preguntaba por eso, cuando el punto dos sí que lo pide, sí que lo pregunta.
(Veus) Bueno, pues léalo.
Y después frivolizar si un profesor.
.
.
, la educación bucodental o tal, pues creo que todo es bueno.
Y si un profesor tiene que explicar la bucodental, lo explica.
Pero aparte, le he explicado con suficiente.
.
.
, bueno, creo que suficientemente amplio, las diferentes actuaciones en temas de salud.
En esta ocasión no le parece bien que se explique.
Pues nada, aquí cada día es una cosa.

En fin, no tienen razón, no es el momento de pedir esto y no vamos a votar a favor.

Gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señoría.

Una vegada debatut el punt número 8 de l’ordre del dia, procedim a la votació.
Vots a favor?
7.
Vots en contra?
8.
Per tant, queda desestimat el punt número 8 de l’ordre del dia.

S’alça la sessió.
Molt bon dia.

(S’alça la reunió a les 14 hores i 9 minuts)