Educaci%C3%B3%673728.03.31%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 31 de març de 2016.
Comença la reunió a les 10 hores i 38 minuts.
Presideix la diputada senyora Marian Campello Moreno.
Reunió número 6.

(La intervenció de la presidenta no s'ha gravat)

El senyor secretari:

Bueno, vamos a ver si hay cuórum.
Paso lista.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

La senyora presidenta:

Estem tots?

El senyor secretari:

Sí.

La senyora presidenta:

Bon dia.
Moltes gràcies.

Comencem la comissió.
Abans de començar l'ordre del dia, mos comenta el diputat Miguel Ángel Mulet que ha parlat amb els grups i per acord de tots els grups farem una declaració.
La farà el mateix diputat, així que li done la paraula i després continuem amb l'ordre del dia.

Gràcies.

Declaració institucional en reconeixement del dolçainer major de València, senyor Joan Blasco

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies, presidenta.

El nou de maig de 2016 va morir Joan Blasco, dolçainer major de València.
Als anys sixanta, setanta va promoure el primer mètode d'aprenentatge de la dolçaina, va (inintel·ligible) .
.
.
la dolçaina i va fundar les primeres escoles de dolçaina.
Autèntic defensor i divulgador d'uns dels instruments de la nostra música tradicional, demane, de tots els grups que estem a la comissió de cultura, que conste en acta el reconeixement al seu treball i que es trasllade a la seua família.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Continuem.

El primer punt es: Â«Lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.
Â» Aprovem, per unanimitat, tots d'acord.
Molt bé.

Compareixença del secretari autonòmic d'Educació i Investigació, senyor Miguel Soler Gracia, per a tractar sobre el procés d'admissió d'alumnat per al curs 2016-2017, sol·licitada a petició pròpia (RE número 9.
695)

La senyora presidenta:

Passem al segon punt de la comissió: Â«Compareixença del secretari autonòmic d'Educació i Investigació per a tractar sobre el procés d'admissió de l'alumnat per al curs 2016-2017, sol·licitada a petició pròpia.
Â»

Cridem el secretari autonòmic, que vinga a la mesa.
(Pausa)

Tindrà la paraula per un temps il·limitat per a explicar-nos el punt per al qual ha sigut convocat, així que en voler.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Gràcies, presidenta.

Bon dia a totes i a tots.

Bé, el motiu d'aquesta compareixença és poder informar a les Corts Valencianes de la normativa actualment en tramitació que regula el procés d'escolarització de l'alumnat en tots els centres sostinguts amb fons públics: per tant, els públics i els privats concertats.
Un procés que és molt rellevant (algú tus) per a totes les famílies i un procés que, evidentment, intentem que puga suposar una millora permanent de la qualitat de l'educació al nostres sistema educatiu.

Els objectius generals que inspiren esta normativa podíem resumir-los en cinc.
Seria, per un costat, com bé he dit fa un moment, millorar la qualitat de l'educació al conjunt del sistema educatiu valencià.
En segon lloc, incrementar la llibertat de les famílies per a triar el centre que vullguen per als seus fills (algú tus).
En tercer lloc, garantir la igualtat d'oportunitats de totes les famílies perquè eixa elecció que han fet siga possible en tots els centres.
En quart lloc, dotar de major transparència tot el procés i major garanties de fet i desenvolupar en condicions d'igualtat per a tota la població.
I, per últim, millorar l'atenció a les situacions socials que requerixen una atenció prioritària en eixe procés d'escolarització.

Què hem fet en la proposta de norma per a intentar respondre a eixos principis que acabe de comentar?
En principi, si volem millorar la qualitat de l'educació, n'hi han nombrosos informes que indiquen que el que no podem tindre és ni centres gueto ni centres d'elit: el que hem de tindre és una escolarització equilibrada de tot l'alumnat que presenta fonamentalment majors dificultats per a poder ser ben atés en tots els centres, tant eixe alumnat com la resta d'alumnat del centre.
En concret, hi ha un informe del Defensor del Poble d'Espanya en l'any 2002 que indica -ja fa catorze anys- que quan en un centre educatiu de qualsevol tipus, s'escolaritza més d'un vint per cent d'alumnat amb especials dificultats d'aprenentatge, és molt difícil, encara que el centre tinga més recursos i més professorat -més, en definitiva, instruments per a atendre eixa situació-, que puga donar una bona resposta educativa tant a l'alumnat que té més dificultats, com a la resta de l'alumnat del centre, perquè al dedicar-li més atencions a uns, evidentment provoca una revulsió de l'atenció a la resta.

Per això, creguem que és un principi que ha esta sempre recollit en totes les normes, tant de rang estatal com a rang autonòmic, però no hem aconseguit encara del tot que eixe principi general es traduïsca en el procés d'escolarització.
I per això hem introduït alguna proposta concreta, tant en el decret com en l'orde que el desenvolupa, per a garantir que eixa situació es produïsca en tots els centres que paguem entre tots, que són els públics i els privats concertats.
I per això hem establert que per a l'entrada als tres anys es reservaran dos places per a l'alumnat amb necessitats educatives especials i una plaça per a l'alumnat -diguem- que es considera de compensació educativa.
És evident que, també, per a poder fer eixe tipus d'atenció, requerim que tots els centres tinguen també recursos materials i humans necessaris per a poder donar una bona resposta educativa a eixe alumnat i, en eixe sentit, en tot el procés previ que s'ha produït des del mes de desembre en la tramitació d'aquesta norma, s'han anat incorporant suggerències que s'han fet per diferents sectors de la comunitat educativa per a garantir eixa situació.

En definitiva, hui, per exemple, tenim els anomenats centres CAES, els centres d'acció educativa singular, i el que voldríem, en algun moment, és que desaparegueren els centres CAES, perquè realment el que aconseguirem és que eixe alumnat ha d'estar escolaritzat d'una manera equilibrada entre tots els centres públics i concertats.
En l'actualitat, n'hi han centres públics, i també concertats, que escolaritzen un número molt elevat d'eixe tipus d'alumnat i està demostrat en totes les avaluacions que es fan a nivell diagnòstic i també les avaluacions que es fan en el procés ordinari d'escolarització que el resultat d'eixos centres sempre està, evidentment, molt per baix de la mitjana que considerem raonable per a garantir una educació de qualitat per a totes i per a tots.

El segon principi seria, com he dit, incrementar la llibertat de les famílies per a triar el centre que desitgen per als seus fills.
Com hem traduït eixe principi?
Les famílies podran, com fins ara, demanar deu centres.
Però, (algú tus) la gran diferència que introduïm, per a aquestes normes, és que es baremaran tots els centres que demanen.
Què vol dir això?
Fins ara, una família demanava deu centres també, però se baremava únicament en el primer centre que havia demanat.
Si aconseguia plaça en eixe centre, tot perfecte; però si no l'aconseguia, s'enviava la documentació al segon.
A l'enviar-li-la al segon, ja no es baremava, sinó entrava (rient) si hi havia places vacants; per tant, anava a la cua d'eixe centre segon.
Si tampoc hi havia, al tercer, al quart, etcètera.
Per tant, únicament tenia opcions d'entrar al centre que triava en primer lloc.
Si encertava, perfecte; si no encertava, anava a la cua de tota la resta.

Per tant, eixe situació com la plantegem resoldre?
Que qualsevol família demana amb tranquil·litat els centres que vullga en l'orde que considere més adequat per a escolaritzar els seus fills.
Se la baremarà en tots i, per tant, pot.
.
.
si entra en el primer, de nou perfecte, però en el segon pot entrar, amb la puntuació que tinga, sense estar en la cua dels que havien demanat el segon, o en el tercer o el que corresponga.
En qualsevol cas, això permetrà llevar l'angúnia, jo que fa, com sabeu molts dels presents, molts anys que estic en educació, cada any telefonant-me quantitats de famílies dient: Â«Quin centre demane?
Perquè si no em toca, després què farem?
Â».
Eixa angúnia desapareixerà.
Per tant, perquè cadascú podrà demanar tranquil·lament el centre que vullga.

En segon lloc, hem introduït també un canvia en el sentit que avui, moltes famílies, com és normal, volen que quan escolaritzen el seu fill o la seua filla als tres anys, saber què passarà després.
Quan el centre en el qual escolaritzen tenia ensenyaments de segon cicle d'infantil, primària, secundària obligatòria, inclús Batxillerat, ja sabia que si no feia, -diguem-, cap tipus de canvi, estava garantida la seua escolaritat des dels tres fins als díhuit anys.
Què hem fet ara?
Que els centres adscrits d'infantil i primària a un centre de secundària i Batxillerat tinguen la plaça garantida sense dir res, no fa falta que comuniquen res.
Si no diuen res, tenen plaça garantida des dels tres fins als díhuit; i si volen canviar de centre, evidentment, podran canviar de centre.
Simplement tindran plaça reservada per a garantir, en tots els centres públics i concertats, la continuïtat des de l'inici de l'escolarització fins al final.

Tercer principi: garantir la igualtat d'oportunitats de totes les famílies perquè eixa elecció que han fet d'un centre siga possible.
Com intentem que això es produïsca de veritat?
En primer lloc, reforçant la idea que es produïsca una gratuïtat real en tots els centres sostinguts amb fons públics.
Per tant, de nou, no és cap novetat el principi general.
Però, de fet, la realitat porta que coneguem que n'hi han situacions que hem de millorar perquè no es produïsca este tipus de situació i, per tant, es remarca que no poden exigir aportacions econòmiques en concepte de matrícula o reserva de plaça i que no es podran exigir aportacions obligatòries a fundacions o a associacions.

Segona qüestió: un barem que elimina els aspectes que, en la pràctica, estaven provocant que siga el centre el que selecciona família i no la família la que selecciona el centre.
I m'explique: amb el barem actual, el que està vigent, hi havia per exemple un punt que es donava directament per l'administració en el decret que ho regulava, que era per ser fill o filla d'antic alumne del centre.
Bé, també hi havia un altre punt, que era el que podia posa el Consell Escolar del centre, per alguna circumstància específica.
La combinació només d'eixos dos punts provocava en la pràctica que molts alumnes, simplement, perquè el pare d'un fa trenta anys -o quaranta- havia estat, inclús un any, en eixe centre, tenia prioritat per damunt de qualsevol altre que no tinguera eixe tipus de situació.
Això si parlem de fills d'antics alumnes del centre.

Però també s'han donat altre tipus de circumstàncies encara més complicades: els centres que havien incorporat com a circumstància específica donar un punt, per exemple, als alumnes que havien cursat el primer cicle d'Educació Infantil en el mateix centre; és a dir, un centre d'infantil que té ensenyaments des del zero anys fins als sis -bé, fins als sis o més-, dic, en principi, que tenia també incorporat el 0-3 o el 2-3 o l'1-3.
En fi, part del primer cicle d'Educació Infantil.
El procés de baremació es produïx el primer any en el qual hi ha una unitat concertada, és a dir, en la nostra comunitat, amb caràcter general, -bé, i al conjunt de l'estat- als tres anys.
És el moment en el qual qualsevol família té ja -diguem- la consecució pràcticament al cent per cent en tota la població, que totes les famílies que volen portar els seus fills als tres anys tenen una plaça pública, una plaça gratuïta garantida: bé en l'escola pública, bé en l'escola concertada.

Però en el 0-3 no, el 0-3 és una etapa que no està generalitzada, que l'estem intentant, com ja hem parlat en altres ocasions, anar incrementant eixa oferta, però en l'actualitat les famílies han de pagar fins a quatre-cents seixanta euros de zero a un any, al mes, fins a tres-cents cinquanta, d'un a dos anys, i fins a dos-cents huitanta de dos a tres anys.
Vol dir.
.
.
, bé, més del doble del que costa fer un màster a la universitat, per exemple.
Vol dir que, si una família matricula el seu fill al primer cicle d'infantil, és que evidentment té els mitjans econòmics necessaris com per a poder fer-ho.
Si, després, per a entrar als tres anys, es compta un punt haver estat escolaritzat al mateix centre en el primer cicle, vol dir que estem donant una puntuació extra a les famílies que han pogut pagar en el 0-3 les quantitats que acabe d'anomenar.
I això estava provocant que famílies que volien anar a un centre a partir dels tres anys, no pogueren entrar perquè altres ja estaven en el centre pel motiu que la seua família havia tinguts els diners necessaris per a poder pagar eixa escolarització.

Comente eixes dos situacions, n'hi han més, però creguem que són motius més que suficients per a dir que, si de veritat volen garantir la llibertat real i la igualtat en l'accés, eixe tipus d'elements no poden constar en el barem.
No poden constar, a més, en un barem.
.
.
Hem parlat moltes vegades d'un pacte per l'educació, alguns fa ja molts anys que lluitem perquè això siga una realitat.
En el punt d'admissió d'alumnes, mai s'ha produït, en la normativa estatal, ni en la LOGSE, ni en la LOE, ni en la LOMCE, ni tan sols en la LOCE, que no es va arribar a aplicar: cap canvi en els elements que deurien considerar-se per a l'admissió de l'alumnat.
Sempre han segut la proximitat al domicili, (remors) o bé al lloc de treball del pare o de la mare, la renta de les famílies, la discapacitat de l'alumne o dels seus pare o mare, el fet de ser treballador o treballadora del centre.
.
.
són els elements que sempre han estat presents en la normativa estatal.
Per tant, qualsevol introducció de nous elements ha provocat en la pràctica -ara ja no parlem de teoria- qüestions com les que acabe de comentar.

En tercer lloc, evidentment, si volem garantir que tot l'alumnat puga anar al centre que vullga, també hem de garantir que tots els centres tinguen els mitjans necessaris per a poder atendre en condicions d'igualtat, com ja he comentat abans.

Quart objectiu: una major transparència en tot el procés d'escolarització i major garanties per a tota la població si vol presentar algun tipus de reclamació si no està d'acord - diguem- amb el procés de com s'ha baremat al seu fill o a la seua filla.
Com hem traduït això?
D'una banda, els llistats provisionals i els definitius aniran acompanyats de la puntuació que s'ha obtingut en cadascun dels apartats del barem.
Per a evitar, entre altres casos, l'altre dia revisant alguna documentació em vaig trobar que l'any passat hi havien ja no recorde si eren huit o nou esportistes d'elit d'Educació Infantil, o siga, esportistes d'elit de tres anys.
Per què es va produir açò?
Evidentment, per alguna errada que es va produir a algun centre.
Estic convençut que ningú faria a propòsit ficar en la puntuació del seu fill que als tres anys era esportista d'elit.
Però, com que no apareixia la puntuació parcial, sinó que apareixia la puntuació global, si no es produïx cap tipus de reclamació respecte a una situació determinada (so d'un telèfon mòbil), això és una puntuació que podia.
.
.
, que de fet haurà provocat en algun cas que algun alumne.
(So d'un telèfon mòbil) Això no serà meu?
(Rialles i rient) Perdoneu.

La senyora presidenta:

No és res.
Te perdonem.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

No l'havia tallat.
Que algun alumne haguera, bé, s'haguera puntuat, una errada en el moment de posar les dades i tal, bé.
Quina és la manera de garantir una major transparència?
Si n'hi ha una sèrie de punts al barem, a continuació figure en la llista cadascú quina puntuació ha tret i, a partir d'ahí, evidentment les famílies tindran eixa informació i qualsevol que veja alguna puntuació que no tinga clara, podrà demanar la reclamació corresponent.
Eixes reclamacions, que les podran fer al centre seleccionat, perquè com he dit abans, se les baremarà en tots els centres, podran vore la puntuació que han obtingut en els diferents centres.
Per què canvia la puntuació d'un centre a altre?
Perquè, evidentment, com després comentaré del barem, si tens germans en un centre, tens una puntuació; si no tens, no la tens; si tens un proximitat al domicili tens una puntuació, si no tens un altra, etcètera.

I, per últim, una millor atenció a les situacions socials, com he dit abans, d'atenció prioritària.
En primer lloc, acolliment familiar o residencial.
Estava abans arreplegat l'acolliment familiar, no estava el residencial.
Quan un alumne està en una residència, també creguem que cal donar la possibilitat que tinguen prioritat en l'accés a l'escolarització.
On?
O bé on està ubicada eixa residència respecte a la proximitat del centre que demanen, o bé si estan després en una família d'acollida on porten els fills, en fi, com a germans més que són a la pràctica d'eixa família.

En segon lloc, les víctimes de violència de gènere, les víctimes de terrorisme i una novetat també que hem introduït: persones a les quals s'ha produït un procés de desnonament familiar.
Quan es produïx una situació de desnonament, és evident que es crea una situació també -diguem- (rient) no molt agradable, per així dir-ho, per a la família, i també hem de garantir en eixos casos que el procés d'escolarització tinga una prioritat.
I també hem introduït un element que no estava arreplegat, que és puntua.
.
.
, és l'únic element que hem introduït com a novetat en el barem -novetat me referisc incorporació als criteris que n'hi havia abans-, que són les famílies monoparentals.
Estaven arreplegades les famílies nombroses, tant de caràcter general com especial, i hem introduït les famílies monoparentals en el mateix tipus de situació també.
Per tant, és un decret que regula el procediment que se determina, en definitiva, no ens oblidem, per a regular l'orde d'entrada quan n'hi ha més demanda que oferta, perquè si no n'hi ha més demanda que oferta és evident que entren tots els que ho han demanat i no n'hi ha cap tipus de problema.
El que estem debatent, per tant, és com organitzar-ho quan en un centre, per exemple, n'hi han vint-i-cinc places i ho demanen cinquanta alumnes.
Quins són els vint-i-cinc que entren?
Aplicant el barem que hem comentat.

Quin barem teníem, per exemple, l'any passat els germans en el centre?
Huit punts pel primer germà i tres punts per cada germà més.
Ara hem posat quinze punts per cada germà, perquè considerem que el criteri de germans en el centre deu ser el criteri absolutament prioritari i per així hem duplicat pràcticament la puntuació per germans en el centre.

Proximitat al centre.
Deu punts si està en l'àrea d'influència del centre, cinc punts si està en l'àrea limítrofa.
Anteriorment, hi havia cinc punts en l'àrea d'influència, dos punts en la limítrofa i un punt en la resta dels casos.
En la pràctica, com s'havia aplicat des de fa dos anys, encara que el general ja, el districte únic, la puntuació en eixe àmbit era zero punts i, per tant, en la pràctica, s'estava incomplint un dels requisits que han figurat sempre en la legislació estatal i autonòmica respecte a uns criteris de baremació per a l'admissió de l'alumnat.

En tercer punt: pares o mares treballadores del centre.
Està el mateix que estava: cinc punts hi ha a la norma vigent, cinc punts continuarà en la que estem proposant.

El següent punt, el de la renta de la unitat familiar, abans era un punt per a les famílies que tingueren un ingrés 1,5 vegades l'IPREM, ara són dos punts als que tinguen uns ingressos de dos vegades l'IPREM.

En tercer lloc, família nombrosa, es deixa com estava: tres punts la família general, cinc punts l'especial.
La introducció que he comentat nova: famílies monoparentals, tres punts també la general, cinc punts l'especial.
I, evidentment, no són acumulables família nombrosa i família monoparental: si u té una condició, evidentment, no pot utilitzar l'altra.
(Algú tus)

Per discapacitat de l'alumne, si tenia del trenta-tres al seixanta-quatre per cent, el barem actual són tres punts: ho hem pujat a quatre.
Si té més d'un seixanta-cinc per cent de discapacitat, el barem actual són cinc punts: ho hem pujat a set.
Discapacitat dels pares o germans: el barem actual de trenta-tres a seixanta-quatre per cent era 1,5 punts, ho hem pujat a tres i si era de més del seixanta-cinc per cent, el barem actual són tres punts: ho hem pujat a cinc.

Circumstàncies específiques del centre.
El punt que donava la condició escolar, ja ho he comentat abans, ho hem suprimit.
Abans era un punt, ara no consta en el barem.

Pare o mare antic alumne del centre.
Abans era un punt, ara ho hem suprimit; per tant, no consta en el barem.

I, per últim, comentar la situació dels esportistes d'elit.
Els esportistes d'elit, sempre ha esta arreplegat en la normativa, que tingueren la possibilitat de poder, bé, estar en un centre educatiu que li poguera permetre combinar la seua activitat com a esportista d'elit o d'alt rendiment amb la seua escolarització.
Com s'havia traduït fins ara eixa prioritat?
En donar-li dos punts en el barem.
Què provocava això?
Que u, pel fet d'estar com a esportista d'elit o d'alt rendiment, tenia dos punts per a demanar qualsevol centre de la ciutat, encara que no tinguera res a veure -diguem- amb on estava desenvolupant la seua activitat esportiva.
I, a més, entrava en eixos dos punts si aconseguia tindre el barem suficient.
Si realment volem garantir que els esportistes d'elit puguen desenvolupar la seua activitat d'esport, el que hem de garantir és que estiguin escolaritzats a ser possible en un centre que estiga al costat d'on estan fent el seu entrenament.
I per això el que hem fet és aplicar eixe criteri prioritari en eixe sentit: un esportista d'elit, quan presenta la seua documentació, tindrà prioritat i, per tant, no entrarà ni tan sols en el barem, automàticament se li donarà plaça, igual que les situacions que he comentat abans de víctimes de violència de gènere, de terrorisme, etcètera, etcètera, en el centre que estiga al costat d'on desenvolupa la seua activitat d'entrenament.

I, per a concloure, agrair, la veritat des que va començar el procés, s'han fet nombroses reunions amb les meses de mares i pares de la pública, de la concertada, per tant les confederacions de mares i pares Concapa, Coapa i Gonçal Anaya; amb les meses sindicals de la pública i de la concertada; amb tots els sindicats; amb les meses d'estudiants; amb els representants del titulats del centres de la concertada i el Consell Escolar Valencià.

Totes les organitzacions, totes, han fet esmenes i de totes les organitzacions s'han incorporat esmenes al text que hui estic comentant.
I, per tant, eixe agraïment a totes les persones i col·lectius que han participat en este procés i especialment també, que no es sol fer moltes vegades, als tècnics de la conselleria d'educació que han treballat de fort i valent per a poder traure esta normativa, per a poder participar en tots els processos de negociació, especialment a dos persones, Fina Ciscar i.
.
.
(tus) -perdó- i Jesús García.
U de l'especial educativa, Jesús, i Fina Ciscar, que està treballant amb altres centres, que han portat directament tot el procés d'elaboració d'esta normar a partir dels objectius que he comentat i de les aportacions que han fet els diferents sectors.
(Algú tus)

En definitiva, creguem que, amb esta normativa, com amb altres que estem treballant, és un pas per a intentar, com he dit al principi, garantir una millora de la qualitat d'educació, que és el repte que tenim tots els valencians, sobretot tots els que estem convençuts que és la millora herència que podem deixar als nostres fills.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Soler.

Passem ara al torn dels grups.
Comença.
.
.
Bé, no serà de menor a major exactament.
Vos explique, perquè com canvia un poquet al ser petició pròpia del govern, l'orde serà de menor a major, però acabaran els dos partits, o siga, els dos grups parlamentaris que sostenen el govern, d'acord?
Així que té la paraula la portaveu de Podemos per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Mínguez Corral:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

En primer lloc, gràcies, senyor secretari d'educació per la seua compareixença, feta per la seua pròpia petició, sobre el procés d'admissió de l'alumnat.
És un exercici de transparència i des del nostre Grup Parlamentari Podem li ho agraïm.

La verdad es que, señoras y señores del PP, les entendemos perfectamente.
Entendemos su indignación al ver cómo (veus) la conselleria de educación realiza cosas como las que está haciendo.
No acabamos de entender, al igual que ustedes, cómo desde la conselleria tienen la desfachatez, por ejemplo, de rebajar las ratios, de que van a rebajar las ratios en el primer curso de cada etapa educativa.
Consecuencia de esto, tampoco entendemos, señora secretaria, cómo nos hacen esto a la educación valenciana y, en vez de despedir docentes, como anteriormente hacía el gobierno, aumentan -o aumentarán- su plantilla en más de mil maestros y profesores.

Otra cosa que no entendemos es que, en caso de empate de puntos entre dos alumnas o alumnos, que ahora se haga un sorteo entre ambas en igualdad de condiciones y no como se hacía anteriormente, en el que antes de recurrir al sorteo, tenía preferencia quien mayor puntuación tuviera en ciertos criterios: una medida muy, muy justa la empleada por el anterior gobierno.

Así como no entendemos cómo a partir de ahora todas las opciones de centro elegidas por los padres puntuarán y no como anteriormente se hacía con el gobierno del PP, que solo puntuaba la primera opción.
He de reconocer que lo que están consiguiendo es todo un despropósito.
¿Acaso quieren que todo el alumnado sea tratado de la misma manera sin discriminación ninguna?
¿Acaso quieren que todas tengamos las mismas oportunidades y derechos en una educación más justa e igualitaria?
¿Realmente pretenden eso?
Porque si es así, desde Podemos lo único que podemos hacer es felicitarles y ofrecerles nuestro apoyo para que la educación se convierta en una oportunidad igual para todas.
En esta dirección siempre nos encontraremos por el camino y caminaremos juntos.

Hasta ahora, cuando se iniciaba el proceso de admisión de alumnado y la antigua consellera se reunía con las mesas y con la comunidad educativa para su negociación, mero trámite que legalmente debía hacerse, las mesas y la comunidad educativa proponían y la conselleria hacía lo que ya tenía previsto implantar, decisiones ya tomadas mucho antes de la realización de esas reuniones.
En cambio este año, con el nuevo gobierno, las diferentes mesas, los sindicatos, junto con los representantes de la comunidad educativa, han sido escuchados y han sido partícipes del proceso y, junto con la conselleria, se ha consensuado dicho proceso de admisión para enriquecerlo entre todos los agentes implicados y, de esta forma, entre todas contribuir a la mejora de la calidad educativa valenciana.

Y es que, cuando uno hace las cosas a base de rodillo, de opinión propia y sin escuchar a los que más saben de educación, los resultados son los obtenidos hasta ahora.
Hasta ahora, cada centro podría otorgar un punto extra en la matriculación.
Ahora, eliminado este criterio, se consigue lo que debería ser: que sean las familias las que eligen a los centros y no los centros los que eligen a las familias.

Por primera vez en la historia educativa valenciana se hará una planificación de aulas en todos los centros sostenidos con fondos públicos.
Por primera vez se prohíbe expresamente que los centros educativos, como bien ha señalado el señor secretario sostenidos con fondos públicos, obliguen a las familias a hacer donaciones a fundaciones educativas.
No podrán recibir cantidades de las familias por recibir enseñanzas de carácter, que no se nos olvide, gratuito, ni podrán exigir aportaciones en concepto de matrícula de reserva de plaza, así como no se podrá exigir la adquisición de material o equipamiento escolar que requiere aportaciones económicas por parte de las familias.
(Remors) Es nuestra responsabilidad que las familias sepan que los centros sostenidos con fondos públicos, dinero de todas y de todos, han de garantizar la gratuidad de los servicios educativos en todos los casos, sin excepciones.
Y si esto no se ha cumplido hasta ahora, mejor fijarlo por imperativo legal, para que así se haga y se proteja de verdad a las familias, mejorando la calidad en todos los centros sin diferencias.

La eliminación del distrito único es una de las medidas que nosotros llevábamos en el programa electoral de las autonómicas y celebramos su iniciativa.
En Podemos apostamos por la educación pública como eje vertebrador del sistema educativo.
Es únicamente en la escuela pública donde se pueden conseguir los objetivos de participación real y efectiva, porque la escuela pública es de todas y para todas, es de la comunidad en la que se asienta, es del barrio, es del pueblo, es de las gentes que allí viven.

En la rueda de prensa de la semana pasada, donde comparecieron la señora Catalá y la señora Gascó, la diputada Gascó afirmó que lo que el conseller pretendía y quería es que todos los alumnos fueran iguales.
Señora Gascó, me alegro enormemente que lo haya entendido.
Nosotros así también lo deseamos.
Todos los alumnos y alumnas han de tener las mismas oportunidades y ser iguales, por supuesto.

Senyor secretari, cuenten con nosotros siempre a favor de la igualdad, ahí siempre nos encontraremos.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Ciudadanos per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Ventura Campos:

Moltes gràcies.

Buenos días, señor Moler, Soler, perdonad.
Muchas gracias por comparecer aquí y explicarnos el proyecto que tiene para el próximo curso 2016-2017, que están implantando también actualmente.

Yo tenía algunas preguntas, algunas cuestiones que quería hacerle.
En primer lugar, discrepo de lo que ha dicho mi compañera de Podemos -y también lo que usted ha dicho- sobre lo de que sean los centros los que eligen a las familias.
Discrepo porque creo que las familias tienen la libertad -así lo recoge la legislación vigente- de elegir el tipo de centro al que quieren que vayan sus hijos.
En esta línea, he escuchado atentamente lo que usted ha propuesto, y me gustaría que sea ya el próximo curso académico para ver el nivel de contento de los padres a la hora de que los baremen.

Me parece una buena propuesta lo que usted ha indicado que se eligen diez centros y los diez centros van a ser baremados, pero ya espero a nivel expectante conocer cómo va a ser el desenlace de esta matriculación para el próximo curso académico.
En este sentido, sí que quiero reiterar mi disconformidad en que sean los centros los que eligen a las familias, porque a mí, como futura madre, me gustaría elegir a qué centro educativo quiero que vaya mi hijo, y si puede ser un centro educativo en el que yo creo que he estudiado y conozco cómo funciona, pues mucho mejor.
Pero eso ya lo digo a nivel personal.
Pero sí que me gustaría conocer en el 2016-2017 pues ese desenlace.

Por otro lado, también quiero aprovechar para transmitirle el descontento del AMPA sobre la Escuela Infantil Apóstol Santiago, porque los padres indican que se va a reducir una línea de infantil.
Esa es la información que les ha llegado, y yo, viendo el arreglo, lo que dice es que se autoriza al no funcionamiento de la escuela infantil para el próximo curso académico (algú tus), incluso en el arreglo pone que es un cierre provisional.
Nos gustaría conocer qué solución le van a dar a la Escuela Infantil Apóstol Santiago, porque sabemos que es una escuela infantil y que después los alumnos van al Colegio Marqués del Turia.
Entonces, si reducimos las unidades o cesamos esta educación infantil, ¿a Marqués del Turia también se va a sentir reducida?
Es una pregunta que también quiero transmitir por parte de la ciudadanía aprovechando que usted está aquí.

Y, por otro lado, en cuanto a la ratio, sí que la compañera de Podemos, perdone, (rient) que como ha sido la primera intervención, le ha felicitado por el nivel de ratio y yo no le felicito.
No le felicito porque en la página web pone que Â«reduciremos las ratios solo de primero de infantil, primero de la ESO y primero de BachilleratoÂ».
Yo entiendo que la ratio hay que reducirla en todas las etapas educativas y no podemos poner como estrategia solo los primeros cursos.
Yo creo que la ratio es en función de la demanda, en función de la necesidad, porque entendamos que las ratios son muy elevadas.
En este caso el gobierno, ya en el Real decreto de 2012 invitaba -invitaba- a las autonomías a aumentar un veinte por cien la ratio: esta Comunidad Valenciana se sumó a esta invitación y aumentó la ratio en las escuelas.
Yo creo que ustedes, que estaban en la oposición, era una crítica que tenían constante.

Yo creo que tienen que actuar en consecuencia, reducir la ratio en todas las etapas educativas en función de la demanda y de la necesidad.
¿Por qué?
Porque sabemos -ustedes también lo saben, los informes lo avalan- que tener muchos alumnos en clase puede reducir, puede ser un indicador y una variable de reducir la calidad y la atención prestada a cada uno de los alumnos.
Y si hablamos del nivel de FP, de los alumnos de los ciclos formativos, indicar que es desproporcionada la ratio que hay en los ciclos formativos, porque las instalaciones siguen siendo las mismas, siguen teniendo el mismo tamaño y la ratio no se ha visto reducida.
En esta línea le quería preguntar qué medidas están tomando, si en este curso únicamente van a reducir la ratio tal y como indica a los primeros cursos o tienen la idea de reducir la ratio a nivel progresivo, porque sí que es verdad que han convocado más plazas de profesorado, y yo creo que debería ser a nivel consecuente.

Y, en otra línea, también para finalizar, sí que.
.
.
, una pequeña duda que nos ha llegado también de la comunidad educativa, es sobre -aprovecho ya la situación- el grado medio de los alumnos.
La LOMCE ya nos indica que para pasar de un grado medio a un superior no hay que hacer ningún tipo de prueba de acceso.
Nosotros no hemos modificado esta normativa.
¿Tiene previsto modificar esta normativa?

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora Ventura.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Popular per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Gascó Enríquez:

Gracias, presidenta, y gracias, señor Soler, por su asistencia a esta comisión.

Mire, quiero empezar diciéndole que, por favor, no me malinterprete.
Desde el Grupo Popular siempre agradecemos muchísimo que cualquier alto cargo venga a explicarnos la materia en la que está trabajando, pero sinceramente le digo que el hecho de que usted esté hoy aquí para hablarnos de este tema nos preocupa, y mucho.

Nos preocupa por dos razones.
La primera de ellas es que, yo le pregunto, y la duda la convierto en pregunta: ¿realmente los grupos parlamentarios tenemos la opción de poder hacer en esta comisión sugerencias y aportaciones a la norma que usted nos está planteando?
Porque entiendo que un decreto que todavía está en tramitación y usted viene aquí a explicárnoslo es para que los diferentes grupos podamos hacer aportaciones.
Entonces, claro, todo esto me suena raro, porque si realmente -y espero que así sea-, los diferentes grupos parlamentarios podemos hacer aportaciones -y esto supondría que volviera a pasar por el Consell Jurídic Consultiu, es decir, retrasar el proyecto un mes más-, yo le pregunto: ¿cuándo los padres y las madres van a poder iniciar el proceso de escolarización?
Porque les recuerdo que a estas alturas ya se habían publicado las diferentes resoluciones y, es más, el treinta de marzo del año pasado ya se habían publicado las listas definitivas, y este año todavía estamos negociando y dando posibilidades a diferentes sectores a que hagan aportaciones.

Por lo tanto, (algú tus) es nuestra obligación el trasladarle la inquietud de muchísimas -muchísimas- familias que se han puesto en contacto con nosotros ante la preocupación de que no se inicie el proceso de admisión.

Y ahora sí que voy a meterme en materia del decreto, la verdad es que brevemente por la falta de tiempo, y decirle una cosa, señor Soler: cuando usted viene aquí a exponernos un decreto en el que están trabajando, que como bien ha comentado ha pasado por el consejo escolar, ha pasado por diferentes mesas de negociación, la verdad es que me hubiera gustado tener el texto definitivo, porque la verdad es que no sabía qué estudiarme: si el anteproyecto, el proyecto del proyecto… Con lo cual, así, la verdad, es que no sabes si el texto que estás estudiando es el correcto o no, con lo cual esto es una crítica constructiva para futuras comparecencias: que, por favor, se nos faciliten los textos.

Insisto: por una falta de tiempo, me centraré en dos cuestiones fundamentales.
La primera de ellas, de verdad que me parece una auténtica osadía que se hable de libertad de elección de las familias, cuando realmente este decreto lo que supone es un retroceso en cuanto a libertades.
Es un auténtico paso atrás por la eliminación del distrito único.
Y es curioso cuando ustedes hablan de la eliminación de guetos.
De hecho, uno de sus puntos estratégicos dice que cada familia podrá escoger el centro que quiera en aras a la libertad.
No es verdad.
Ustedes, que quieren eliminar los guetos, lo que hacen es crearlos, porque ustedes van a condenar a los alumnos a que empiecen a estudiar en un barrio y terminen sus estudios en ese mismo barrio, sin darles la posibilidad de salir de ahí.
Ustedes, que son los que quieren eliminarlos, los condenan a hacer esos guetos, con lo cual entienda que nos sorprenda.

Después hay una segunda reflexión que me gustaría hacerle, señor Soler.
Una familia no solamente escoge centro educativo por una estricta cuestión geográfica.
¿De verdad cree que una familia escoge centro educativo por una cuestión de comodidad?
Hombre, yo creo que es una ofensa a la decisión de las familias.
Una familia escoge centro educativo por muchísimas razones -por muchísimas razones-: por criterios académicos, por proyecto lingüístico, por el proyecto de innovación, porque tengan proyectos de intercambio.
.
.
Y cada centro educativo -me da igual que sea público o concertado- tiene muchísimo que ofrecer y cuestiones diferentes.
Y esos criterios son los que la familia tiene que sopesar a la hora de elegir centro educativo.
El domicilio nunca puede ser el único criterio a la hora de elegir centro educativo: puede ser un criterio más, pero nunca el único.

Y, luego, señor Soler, una cuestión muy importante, es decir, el distrito único demostró su eficacia, la demostró: más del 90% de las familias pudieron escolarizar a sus hijos en primera opción.
Por lo tanto, yo le pregunto: ¿por qué hay que eliminar algo que funciona cuando con la otra fórmula más de seis mil familias no podían escolarizar a sus hijos en los centros de primera opción?

Y, luego, vamos a la segunda parte de decreto de admisión.
Usted ha hablado de que ha eliminado la condición de deportista de élite, lo cual no acabamos de entender, pero no habla de que he eliminado también el reconocimiento a la simultaneidad de estudios y el expediente académico de Bachillerato.
Oiga, de verdad, yo no sé por qué ustedes siempre huyen de todo lo que sea esfuerzo y excelencia, de verdad que nos sorprende.
Igual que ha explicado unas cosas, nos gustaría que explicara las otras porque a nosotros de verdad que nos parecían importantes.

Y una última cuestión, y termino, también eliminan del decreto lo establecido en el artículo 22 de la ley 6 del 2009 de protección de la maternidad, que decía que una madre que se encontrara en estado de gestación se beneficiará de una oportunidad idéntica a la obtendrían si ya hubiera nacido su nuevo hermano.
Esto lo eliminan del decreto.
Lo contemplan en la orden por una cuestión de rentas, pero en cuestión de familias numerosas, para que puntúen más, lo eliminan, y queremos saber por qué.
Porque estamos hablando de una ley, que tiene un rango superior a un decreto, con lo cual, si lo obvian, si lo vulneran, estarán -valga la redundancia- vulnerando un principio de legalidad y jerarquía normativa.
Además, teniendo en cuenta que incluyen otras leyes, no entendemos por qué no pueden atender esta ley de protección a la maternidad, que también incluye a las familias monoparentales, así que, por favor, señor Soler, le pediría que me explicara esta cuestión y el resto de decisiones ideológicas que vulneran, una y otra vez, los derechos de las familias.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora Gascó.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Compromís per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Juan i Huguet:

Senyor Soler, benvingut de nou a esta que és sa casa, a esta comissió d'educació.

Des del Grup Parlamentari de Compromís el felicitem per l'exposició que ha fet i pels projectes que porten endavant, en concret este d'eliminació de districte únic i de selecció de l'alumnat.
Pensem que ens ha presentat vosté una sèrie de criteris de baremació que són objectius i racionals i, per tant, són justos.

Pensem que allò important és que les famílies, com estem repetint en diverses ocasions, que les famílies puguen triar els centres i que no siguen els centres els que puguen triar les famílies.
En este sentit pensem que els criteris de proximitat és un criteri bastant objectiu.
Evidentment no és l'únic, com bé ha explicat el senyor secretari autonòmic, però que, evidentment, és un criteri bastant objectiu a l'hora de poder triar un centre i que, a més, porten aparellats altres factors socials (remors) que pensem que són beneficiosos per a tota la societat, com per exemple la coresponsabilitat de tots i totes en la integració social dels barris, en la conciliació familiar -que porta aparellada la proximitat dels centres- i que, d'alguna manera, tant dels barris com també la coresponsabilitat a l'hora de fer un centre millor cadascú en el seu barri.

La representant del PP diu que en les raons per a escollir centres, entre altres coses, el fet de la proximitat simplement és una raó més i n'hi han altres raons.
(Remors) Evidentment, n'hi han altres raons, però moltes d'eixes raons seran compartides per tot el món igual, siga quina siga la seua situació econòmica, perquè evidentment tots els pares volen el millor per als seus fills.
El que no pot ser és que, des de l'administració pública, traguem que el que tinga més diners puga enviar el seu fill a un centre que te uns.
.
.
, que puga tindre uns criteris millors, una selecció menor d'alumnes amb dificultats i -com ha dit vosté- que a partir d'un tant per cent d'alumnes amb dificultats per escolaritzar ja és molt difícil portar el centre avant.
Pensem que esta sèrie de criteris estan dignificant l'educació pública per a tots i totes i garantixen que els diners de l'administració pública no vagen destinats a pagar l'elitisme i els privilegis, que d'alguna manera era el que es pretenia amb el districte únic.

Es tracta d'eliminar el classisme, un classisme ben arrelat estos anys de govern del Partit Popular com un objectiu bàsic per a ells, eliminar el classisme entre els centres públics i centres concertats, però també, d'una manera que hem notat molta gent, la diferència que n'hi havia entre els mateixos.
.
.
, que poguera haver entre els mateixos centres públics: centres públics de primera i de segona.
O siga, això ho hem vist en molts llocs: es corre la veu que un centre públic té bons professors, es fan bones classes, n'hi han bons plans educatius, i ara tot el món a cent quilòmetres a la redona.
.
.
, a tants quilòmetres a la redona, tots volen apuntar el fill allí, amb la qual cosa molta gent que te.
.
.
, que està al costat del mateix centre, està patint perquè no li tocarà, perquè ara s'ha posat de moda eixe centre i tot el món vol anar allí.
La bona notícia és que ara n'hi han uns criteris objectius en els quals es prima la proximitat: és un criteri suficientment important perquè (algú tus) la gent no haja de patir perquè no li puga tocar un centre que té al costat de casa.

Pensem que esta és la manera real, fent amb uns criteris racionals i objectius, és la manera real de garantir la llibertat.
Eixe és el tipus de llibertat en el qual creguem la gent de Compromís i pensem que eixe no és.
.
.
, és un tipus de llibertat diferent a la llibertat en la qual creuen els neoliberals, que és tan lliure eres segons els diners que tens, i, per tant, senyor secretari autonòmic, i senyors de la conselleria, compten amb el Grup Parlamentari de Compromís per a continuar implementant esta sèrie de mesures.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Socialista per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Alcón Soler:

Moltes gràcies, presidenta.

Bé, les meues primeres paraules vull que siguen d'agraïment i de felicitació.
Agraïment al secretari autonòmic per la seua compareixença, que vull remarcar que ha sigut a petició pròpia, i felicitacions també per l'exposició, també per la seua brevetat i claredat.
Una felicitació que m'agradaria fer extensiva a tot l'equip de la conselleria.
Crec sincerament que són unes persones (sorolls) que creuen firmament en l'educació -molts d'ells, docents- i això es nota -es nota- en totes les mesures que van prenent i també es nota en el nou decret d'admissió que s'ha elaborat.
Jo crec que teniu motius de satisfacció, d'estar contents, tant la societat valenciana com la comunitat educativa.

En l'explicació que el secretari autonòmic ens ha donat avui hem pogut comprovar que hem anat un pas més enllà, que tenim un nou canvi, que n'hi ha un compromís ferm per millorar el que, fins ara (sorolls), molta gent de la comunitat educativa no compatíem.
Des del Grup Parlamentari Socialista aplaudim les mesures que s'han presentat i ens agradaria explicar per què les aplaudim.

En primer lloc, les aplaudim perquè crec que mostren l'aposta de la conselleria d'educació per la igualtat d'oportunitats.
Alguns compartim i alguns no ho compartim, aquesta idea, però jo crec que hem de partir de la idea que tots no tenim les mateixes oportunitats i que el context socioeconòmic on naixem marque la nostra trajectòria vital i els nostres projectes vitals, i és funció de l'administració mitigar eixes desigualtats.
I per què és funció de l'administració mitigar eixes desigualtats?
Perquè únicament quan mitiguem les desigualtats podrem parlar de llibertat d'elecció.
Per tant, jo crec que algun dels criteris que s'han presentat van en aquesta direcció i, per tant, volem aplaudir les decisions que s'han pres.

Jo tinc la sensació, després de sentir el secretari autonòmic, que les mesures que s'han pres s'han fet pensant en les persones, i a mi, això, com a ciutadana, és una cosa que m'alegra.
M'alegra quan sent, quan ha dit, per exemple, que els germans han d'estar en la mateixa escola i que això és un criteri important.
Molts de mosatros hem patit eixa angoixa que comentava el secretari autonòmic per si els nostres fills podrien anar tots al mateix centre o no podrien anar al mateix centre.
A més a més, també pense que són uns criteris pensats en els nous canvis socials que s'han produït, i això és signe de progrés.
Per tant, des del Grup Parlamentari Socialista que aquests canvis socials s'hagen inclòs, per exemple considerar les famílies monoparentals.

Jo tinc algunes preguntes que aprofitant l'amabilitat del secretari autonòmic m'agradaria contestar, perquè sí que és cert que alguns centres han mostrat (algú tus) descontent per alguns criteris que s'han utilitzat d'admissió, i jo me pregunte què li diria el secretari autonòmic en la seua solvència i experiència en educació (so d'un telèfon mòbil) quan vénen i els diuen que no estan d'acord perquè s'ha suspés un punt que s'atorgava el consell escolar de cada centre i que sí que se recollia en l'orde del 2013.
També em preocupa, i això ja ho ha dit el diputat de Compromís, que avui en dia existixen grans diferències en el centre i mos trobem estudiants que, segons d'on provenen, van a uns centres bons i uns altres que, probablement perquè la seua situació socioeconòmica és diferent, van a uns centres que s'han estat catalogant com no desitjats.
A mi m'agradaria saber si des de la conselleria tenen previstes algunes mesures específiques a llarg termini perquè això no es torne a reproduir, que no se torne a reproduir eixe desequilibri entre centres: centres bons i centres roïns.
Efectivament, no ho podrem aconseguir immediatament, però a la millor a llarg termini sí.

Ja per a finalitzar, jo remarque -emfatitze- que sí que he detectat un canvi substancial, un altre canvi, que se m'ha confirmat després d'escoltar la seua compareixença: jo m'atreviria a dir que hem passat a centrar-nos en els protagonistes del procés d'aprenentatge, que són el professorat i els alumnes.
En el professorat, jo crec que allò important que podem dir és que s'escolta el professorat.
Es cert que ens quede molt de camí per recórrer.
Com ha dit la diputada Mercedes Ventura, les ràtios no són les que ens agradaria.
És cert que el professorat, les condicions laborals del professorat no són, ni molt menys, les que haurien de ser i que caldrà anar pas a pas a refer, a desfer, tot allò que no ens agrade.
Però sí que és veritat que jo crec que en aquesta normativa el centre d'atenció ha segut l'alumne, l'alumne, i el secretari autonòmic ha dit una cosa que des del Grup Parlamentari Socialista compartim, i és eixa importància que l'alumne estiga ubicat en el seu barri, en la seua proximitat.
Per què?
Per què és important?
És important perquè l'educació va més enllà de l'escola: aquells que ens dediquem a l'educació ho sabem i sabem que és impossible que, a través d'una instrucció, puguem modificar o puguem adquirir uns coneixements.
I ho sento i amb això acabe: moltes felicitats.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara.
.
.
(Algú tus) Per contestar les preguntes dels grups parlamentaris, té la paraula el secretari autonòmic, temps il·limitat.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Bé, comentaré algunes qüestions de caràcter general que s'han formulat per part dels diferents grups i després contestaré algunes preguntes específiques que s'han formulat en diferents intervencions.

El grup.
.
.
, bé, que crec que pràcticament tots, haveu parlat, -almenys Ciutadans, Podem, PSPV i Compromís, jo crec que el Partit Popular a eixe tema no ha fet referència- del tema de la importància de la regulació de la ràtio.
El Ministeri d'Educació en l'any 2012 va publicar un decret en el qual establia la pujada.
.
.
, la pujada no, establia la possibilitat de pujar la ràtio de vint-i-cinc a trenta alumnes en infantil, de vint-i-cinc a trenta també en primària, de trenta a trenta-sis en secundària obligatòria i de trenta-sis a quaranta-dos en Formació Professional.
Per tant, establia la possibilitat de pujar un 20% la ràtio en totes les etapes educatives.
Davant d'eixa possibilitat, hi han comunitat autònomes que volien ser les primeres de la classe i la van pujar al màxim establert en eixe decret; i altres que, amb el mateix decret, com que no era una obligació, sinó era la possibilitat, no ho van pujar.
La Comunitat Valenciana es va trobar entre les primeres de la classe de pujar-la al màxim i, per exemple, que recorde ara amb exactitud, Astúries i Andalusia no van pujar ni un alumne per aula amb el mateix decret perquè no era obligatori pujar-la.

Per tant, va ser una decisió voluntària, evidentment, que en aquell moment va prendre el govern valencià.
Amb què ens trobem ara?
Es diu: Â«Ja no fa falta pujar la ràtio.
Â» Clar, però ací estem en una situació en què hi ha molts centres que tenen la ràtio al màxim.
Altres evidentment no, perquè en el seu municipi o la seua localitat no tenen alumnes com per a tindre les aules Â«a topeÂ».
Però les que estan Â«a topeÂ», les que estan amb trenta alumnes per aula, per exemple, en primer d'infantil, als tres anys, o amb vint-i-huit o amb vint-i-nou, eixos alumnes l'any que ve passen a segon.
Què fem?
Els diguem a quatre que se'n vagen fora del centre?
Els que estan en tercer de primària i passen a quart de primària, que són vint-i-huit o vint-i-nou, i passen a quart vint-i-huit o vint-i-nou.
Què els diguem a quatre, que sobren i que se'n vagen?
És evident que en infantil i primària no podem, en els cursos que són continuïtat d'un curs anterior, reduir la ràtio -que ja ens agradaria poder fer-ho- amb caràcter general.

I per això, on anem a fer-ho amb caràcter general?
En les entrades: en el primer d'infantil, primer de secundària obligatòria, primer de Batxillerat i primer de Formació Professional.
Únicament ahí?
No.
Ahí amb caràcter general i sense excepcions, val?
A partir d'ahí, cada vegada que es produïsca una vacant en un centre que tenia vint-i-huit i se'n van un alumne o dos alumnes, ja no pot incorporar ningú més.
Sempre que estiga per damunt de vint-i-cinc, eixes baixes que es produïxen, pel canvi de domicili familiar, per qualsevol motiu, perquè repetix curs i el curs anterior passa un número menor, etcètera, no s'ompliran.
Per tant, permetrà reduir-les.
També ho anem a fer en primer de primària on es puga.
Quan?
Si se'n van, per exemple, dos grups de sisé, o tres grups, perquè acaben la seua promoció en primària, i passen únicament dos d'infantil a primària, aprofitarem ahí per a baixar també la ràtio en primer de primària creant tres grups en primer de primària.
En secundària i Batxillerat, en funció de l'estructura dels grups, que es farà ara, quan es fa sempre, les anomenades confessions entre els directors dels centres i els inspectors per a estudiar la plantilla de classes del centre, també aprofitarem tant en secundària com en Batxillerat com en FP per a desdoblar el màxim possible els grups per anar per eixa via reduint la ràtio.

Per tant, no n'hi ha cap dubte que l'objectiu d'este govern (rient) és reduir la ràtio com més ràpid, millor.
El que es publica en una norma serà imprescindible d'entrada i l'altre serà en funció de les possibilitats (rient) que tingam reals de poder anar aplicant-ho i partint, com he dit, que ens trobàvem en una situació com la que he descrit abans.
Evidentment, l'increment del número de professors, com s'ha senyalat també en diferents intervencions, és un element central que ha de contribuir tant a la baixada de la ràtio com a l'atenció educativa més individualitzada de l'alumnat que, en definitiva, és el gran repte de sempre (algú tus) en l'educació.

També, evidentment, agraïsc totes les valoracions positives de la meua presentació i el fet de la petició de compareixença, que també aprofite per a comentar, que es va demanar, no recorde el dia, però fa més de dos mesos.
Jo vaig demanar aquesta compareixença d'avui fa més de dos mesos, i quan la vaig demanar era perquè en aquell moment estaven a temps i forma de poder incorporar totes les aportacions que es pogueren fer ací.
Jo no decidisc la data, la decidixen vostés.
(Algú diu: Â«Yo no, yo tampoco.
Â») Bé, vostés me referisc a les Corts Valencianes (rient i remors), val?
I, per tant, és evident que quan jo arribe hui ací ja no puc fer algunes coses que fa dos mesos sí que haguera pogut fer.
Aclarit el tema, crec que és evident perquè, si no, no l'haguera demanada fa dos mesos, l'haguera demanat amb el decret publicat.
No, la demane precisament fa dos mesos, o més de dos mesos crec recordar, per a poder estar a temps, d'una vegada escoltat a tots els sectors de la comunitat educativa, escoltar també els diferents grups parlamentaris per a poder, ja no tant d'esmenes concretes al decret -perquè en Les Corts no es negocien decrets-, sinó per a escoltar reflexions, aportacions, suggerències que s'hagueren pogut introduir -diguem- en la norma que estem tramitant.

Bé, més qüestions.
La frase que els centres trien família.
És una manera d'explicar el que alguns centres -no estic parlant dels centres en general, a vore si aclarim-, n'hi han centres públics i centres concertats que ho fan bé tot, des del principi fins al final.
L'únic que hem de parlar és que alguns centres, tant públics com concertats, que tenen més demanda que oferta -més demanda que oferta-, a vegades es produïx per diferents vies -no dic vies legals ni escrites ni formals- la invitació a determinades qüestions.
Per exemple, i parle de fets reals: anar una família a un centre (remors) i preguntar: Â«Vinc ací a informar-me.
Voldria preguntar si puc matricular l'any que ve el meu fill.
Com ho tindré?
Â».
Diguem, i estem parlant d'una conversa oral, no estem parlant de cap document escrit, si diguem el centre, el que rep la tal, insistix, siga el centre que siga, simplement amb el criteri que tinga més demanda que oferta, que sap que va a tindre ple les places que ha d'ofertar, perquè si no, no ho fa, evidentment.
Â«El seu fill té algun tipus de problemàtica?
Â».
Â«Sí, perquè.
.
.
Â».
Â«És que en este centre no tenim l'especialista en pedagogia terapèutica, no tenim especialista de tal, jo crec que serà millor que vaja al centre d'allí enfront que sí que en tenen.
Â» Per exemple, és un fet real que es produïx cada any per famílies que van a determinats centres i troben eixe tipus de resposta.
Â«Bé, s'ho deuria pensar vosté millor, perquè en este centre no és que siga obligatori, però tots els alumnes que tenim paguen una sèrie de (algú tus) quotes a tal fundació, tal, tal, perquè això permet no sé què.
El nivell econòmic d'este centre no sé si li interessarà al seu fill perquè resulta que a la millor.
.
.
Â» i tot això provoca que, en la pràctica, alguns centres, i subratlle el Â«d'algunsÂ», dins dels que tenen més demanda que oferta, acaben seleccionant la família i invitant-la que se'n vaja a un altre centre, val?

Això per la via, diguem, de conversa.
Ara entrem en la via formal i legal i entre al punt que posava cada centre.
He posat un exemple, però és que tinc ací un escrit signat per huit escoles infantils -signat, eh?
- i que ho acaben d'enviar a la meua atenció a la conselleria fa una setmana, demanant que es mantinga el criteri que el centre puga posar un punt.
I sabeu què explica en eixe document?
(Algú tus) El que diu és molt fàcil i, en este centre -ho he citat abans en general, ara ja ho dic en concret-, Â«en este centre hem posat com a criteri del consell escolar, -en este centre no, casualment en els huit centres parle, han posat casualment, subratlle- com a criteri estar escolaritzat en el primer cicle d'infantilÂ».
La normativa, no la d'ara, la de sempre, diu que el procés d'admissió de l'alumnat s'inicia en el primer curs que el centre té concertat.
Si és un centre privat i el primer curs de tres anys.
.
.
-ara és públic- bé, als tres anys, en definitiva.

Bé, què passa?
Si tu dónes un punt per haver estat escolaritzat anteriorment i el motiu d'haver estat escolaritzat és haver tingut 460 euros al més, 350 o 280 al més per a poder pagar eixe primer cicle, és evident que per motius estrictament econòmics han seleccionat la família que pot entrar, perquè en arribar a tres anys ja no queden vacants, perquè tots els de dos anys ja, ¡pum!
, passen a tres, i sinó tots.
.
.
, com en dos anys la ràtio màxima és vint i.
.
.
Bé, doncs tres o quatre places queden.
I, per tant, estan en eixe cas formalment -i, a més, també legalment, en el sentit de que estava establerta la norma- seleccionant les famílies que poden entrar.

Â«Antic alumne del centreÂ» em sembla molt bé que siga un criteri possible.
I hi ha qui ho defensa i ho continua defensant, perfecte.
Si el barem sempre és discutible.
Estem parlant de quin barem organitzem.
I aquí aprofite per a parlar que quan se parla de titulars, o bé no es té idea real del que s'està parlant, o se pot clavar la pota molt -diguem- de manera permanent.

Per exemple, llibertat.
¿Què passa, que fins al 2013 no hi havia llibertat?
¿Què passa, que el govern anterior va estar sense donar llibertat a les famílies des de l'any 1995 fins al 2013 i de sobte en el 2013 els va entrar l'epidèmia de la llibertat i ja van donar llibertat?
Hi ha hagut llibertat sempre de les famílies per a triar centre.
El que s'han produït és canvis en el barem quan en un centre hi ha més demanda que oferta.
I aprofite per a comentar que el 74% dels centres d'este país tenen places suficients per a escolaritzar a tot l'alumnat i per tant, no es produeix mai l'aplicació del barem, perquè entren totes i tots els que ho han demanat.
I hi ha un 26% dels centres que sí que tenen més demanda que oferta, que és on s'aplica el barem.

I ahí anem a debatre el barem, i evidentment els barems no són sagrats.
Els barems simplement són un intent de reflectir en una norma les qüestions, els criteris que consideres més adequats per a que puga entrar un davant d'un altre.
I ahí entrem, per exemple, en el debat de l'anomenat Â«districte únicÂ».
De tot l'estat, únicament hi han dos comunitats que aplicaven el de districte únic: la Comunitat de Madrid i la Comunitat Valenciana.
La resta de l'estat, en comunitats de diferent signe polític, mai han aplicat el districte únic.
Mai.
Per què?
Perquè compartixen, en general, primer, que és un tema que està en una norma estatal des de l'any 1990 i ningú l'ha modificat.
Ni quan ha governat el Partit Socialista, ni quan ha governat el Partit Popular, mai s'ha modificat que el criteri de proximitat al centre siguera un element a puntuar -no un element a obligar a ningú a que vaja a ningun centre, no- un element a puntuar i per tant a (inintel·ligible) .
.
.
al barem.

Què passa en una ciutat com Valencia?
Evidentment, en un poble no hi ha problema, en un poble xicotet.
Tots van i no hi ha zones, ni hi haurà zones, perquè no fan falta, perquè no hi ha distàncies tampoc com per a poder establir-les.
Però en una gran ciutat.
.
.
, o siga, un alumne que viu en el Cabanyal i se'n va a un centre de l'avinguda del Cid, si vol clar que pot fer-ho, pot demanar-lo, el que passa és que tindrà una puntuació inferior a la que té un que visca enfront del centre.
Per què?
Per considerar que té sentit que en principi els que vulguen, els que vulguen, tinguen una puntuació reconeguda pel fet d'estar ubicat el centre en el seu barri.
Per què?
Perquè és bo que els xiquets vagen caminant a l'escola a partir de quan puguen anar caminant, és bo que no es passen una hora de trajecte d'un lloc a l'altre, és bo que les famílies no tinguen que, necessàriament, necessàriament!
.
.
.
Perquè quan un entra, continue en l'exemple, des del Cabanyal a l'avinguda del Cid, provoca que un altre de l'avinguda del Cid se'n tinga d'anar.
.
.
, doncs si no al Cabanyal, a una altra punta de la ciutat.
I, per tant, el fet d'haver donat prioritat a uns ha provocat el desplaçament obligatori d'altres, no s'obliden d'això.

Estem parlant, simplement, no de prohibir a ningú que demane el centre que vulga, de punta a punta de la ciutat, igual que si vol demanar-lo en un altre poble diferent a on viu.
Clar que ho podrà fer!
L'únic que passa és que tindrà menys puntuació que el que viu enfront, que el que viu en l'àrea d'influència del centre.
I n'hi ha nombrosos estudis pedagògics que impliquen que si volem de veritat que els centres educatius siguen un element de configuració del barri on viuen -del municipi on estan, del districte- és bo que les associacions de veïns, que la comunitat educativa, que l'ajuntament, etcètera, puguen fer -una vegada que acaben les activitats escolars- que facen també altres activitats al centre educatiu.
L'obertura dels centres escolars és un altre dels elements que espere que prompte puguem realment afavorir més del que passa en l'actualitat.
I per eixos motius és bo, és bo -per al que vulga, torne a repetir- que tinguen la possibilitat d'estar escolaritzats en el centre més propet o un dels centres.
Un dels criteris.

Altres diran, Â«mira, no m'importa res, no vull que el meu fill vaja ahí, demane un altre centre en altre punt de la ciutatÂ».
Si demana un dels del 74% que no tenen més demanda que oferta, no tindrà cap problema, l'escolaritzarà on vulga.
Quan demane un dels que tenen més demanda que oferta, dependrà del conjunt del barem el que puga entrar o no entrar.
Si té germans, ho té garantit, perquè hem duplicat la puntuació per al primer germà, però l'hem multiplicat en els dos germans.
Abans una família en dos fills puntuava 11 punts: 8 pel primer germà i 3 pel segon.
Ara puntuarà 30 punts: 15 per cadascun.
Per tant, està claríssim, això és primar clarament que mai es puga produir que pel barem, per la puntuació, hages de portar a un fill a un centre i a un altre a un altre centre diferent.

També podrien dir, Â«bé, i els que no tenim germans?
Resulta que no tenim eixa possibilitat, s'està discriminant, tal, Â«¡ataque a la libertad!
Â» No, simplement estem donant una puntuació major per tindre germans, perquè considerem que és un criteri positiu per a la família i per als alumnes.
I de la mateixa manera, hem donat eixa puntuació -com deia- al criteri de proximitat.

Més qüestions: plantejava Ciutadans, Â«com quedarà?
Â» Bé, doncs com quedarà ho vorem al curs que ve.
Però he de dir.
.
.
-o siga, una vegada produït el procés de matrícula-, però he de dir algunes dades que a la millor és que no es tenen, o es malinterpreten o.
.
.
, no vull posar qualificatius.

Què passava quan la normativa en el curs 2012-2013, quan segons alguns no hi havia llibertat i no hi havia districte únic?
En primer d'infantil demanaven plaça 46.
399 alumnes.
Aconseguien plaça al centre demanat en primera opció 43.
425, és a dir, el 93,59%.
Any 2012-2013, sense zona única.
Jo podria dir, Â«per què es canvia això quan totes les famílies aconseguixen plaça en el centre que volen?
Â», serà per altres motius perquè evidentment per eixe no.

Següent curs, districte únic, 45.
291 instàncies: 41.
875 té el centre primera opció, 92,46%.
Ha baixat un 1,13% menys de famílies.
Evidentment, és una baixada no significativa.
No vaig a utilitzar eixa baixada per a dir.
.
.
, no.
Simplement, any passat 2015-2016, 42.
382 instàncies: 39.
901 en primera opció, 94,15%.
És a dir, 93,59; 92,46; 92,85; 94,15.
.
.

És evident que el districte únic no ha canviat en absolut, en absolut, ni per a bé ni per a mal -diguem- que a les famílies se'ls done el centre que demanen en primera opció.
Entre altres coses, perquè -ja ho he dit abans- al 74% sempre se les donen perquè els centres que demanen no tenen més demanda que oferta.
Per tant, el debat està en l'altre 26% que, com es veu, no té aplicació.
Però, en canvi, sí que té un tema molt important, que és l'angoixa que comentava quant a les famílies.

Què passava?
Que en la pràctica no demanaven les famílies el centre que realment volien en primera opció.
Per què?
-moltes famílies, clar, altres sí- perquè ja els dien al anar al centre que no tenien possibilitats.
Dien.
.
.
Anem a vore, l'exemple que posava abans de les huit escoles infantils: jo vull portar al meu fill o a la meua filla als tres anys, vaig a eixe centre i pregunte: Â«Hola, bon dia, vull matricular al meu fill l'any que ve.
Â» Â«A vore, el barem: Tens germans ací en el centre?
Â» Â«No.
Â» De la zona no pregunte perquè puntuaven igual visqueres a 100 kilòmetres o al costat.
Â«Eres fill d'antic alumne?
Â» Â«No.
Â» Â«Vas estudiar ací l'any passat en el primer cicle?
Â» Â«No.
Â» Â«Doncs, mira, no vas a poder entrar, perquè és evident que com que tenim.
.
.
primer que solament tenim quatre places lliures perquè la resta ja les ocupen els que vénen de dos anys i a continuació, com no tens germans i no tens tal no vas a poder entrar.
Â»

Què passa?
Per què no ho demane ja?
Perquè pel procediment de baremació establert, si no me donava eixe centre me n'anava a la cua de tota la resta.
Pet tant, eixe centre, ja no solament no ho demanava, sinó que ja anava a pensar en un altre, a vore un altre que sí que tindré possibilitats.
I anaven a un altre que tingueren possibilitats.
Per tant, no estava produint de veritat una.
.
.
, no.
Jo, família, vull conéixer la informació del centre, vull que me la donen bé, vull saber el projecte educatiu, vull saber quines coses fan tots els centres i a partir d'ahí demanar -sense cap tipus de restricció- el centre que vulga.
I, a més, no he ni de visitar-lo.
Si vull visitar-lo serà, evidentment, per a tindre més informació i poder organitzar la teua petició i dir Â«este el primer, este el segon, este el tercerÂ» i estar tranquil de que dóna igual que el demane el primer que el tercer, que si tinc punts entraré per davant d'altre que tinga menys punts que jo.

Per tant, desapareix l'angoixa -això no ho pot rebatre ningú que no vulga fer demagògia en el tema-.
Se millora la capacitat d'elecció de les famílies del centre que volen triar i desapareix l'angoixa de les famílies al baremar-se en tots els centres.
I sabrem de veritat quants demanen cada centre.
Alguns centres tindran més peticions que l'any passat, perquè ja -al no tindre l'angoixa- el que volia anar (inintel·ligible) .
.
.
 ho demanarà.
Diu Â«per si de casÂ».
Ja no tindrà problema en demanar-lo, el demanarà.

Els centres que tenen hui millor fama -per entendre'ns- estaran igualment plens.
Que no es preocupe ningú.
Que no es preocupe ningú que no vulga seleccionar l'alumnat.
El que pot estar preocupat és el que pense que li agrada més els alumnes que tenia l'any passat.
I si li han agradat més no serà perquè li havia tocat la Bonoloto, serà perquè havia -d'alguna manera- influït en quin tipus d'alumnes tenia.

Per tant, en els centres que ho feien bé continuaran fent-ho bé i no tindran cap problema -siguen públics o concertats-.
I els únics que poden tindre algun problema són els que vorien -perquè a de més tenim una situació fàcil-.
Això són criteris d'un barem d'accés a tots els centres que paguem entre tots.
És a dir, que si un centre vol estar pagat pels impostos dels valencians ha de complir les mateixes normes.
Si vol seleccionar al seu alumnat -seleccionar-lo en el sentit de posar un barem diferent, de posar criteris diferents- ho té fàcil, que és convertir-se en centre privat.
Si vol ser un centre sostingut pels fons públics ha de tindre els mateixos criteris que tenen tots els centres que paguem dels impostos dels valencians.

Preguntes concretes formulades.
Bé, deixe per al final algunes més específiques que no tenien a vore en el tema de hui.
Senyora Gascó, les llistes definitives publicades en març no eren les d'escolarització, perquè això es fa al més de maig-juny, eren les de l'arranjament escolar.
Hi ha hagut ahí una.
.
.
, diguem.
.
.
tema.
.
.
(Remors) La matrícula, la matrícula.
.
.
-i ací hi ha moltes persones que els ho poden aclarir- la matrícula dels centres mai es fa al mes de març, (rient) per això dic que està vosté equivocada.
(Algú diu: Â«Eso está publicado en el.
.
.
Â») La matrícula del centre!
(Algú diu: Â«.
.
.
la lista definitiva.
.
.
Â») .
.
.
de la matrícula!

La senyora presidenta:

Bé, respectem el.
.
.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

.
.
.
si la matrícula no es fa fins al més de maig!
(Rient), què m'està dient (inintel·ligible) .
.
.
?
En fi, no vaig a insistir en dir que dos i dos són quatre.
La matrícula se fa al mes de maig, com sap tot el món que ha treballat alguna vegada de la seua vida en educació.
El que es feia referència és a l'arranjament escolar.

Bé, ja he explicat abans per què no vaig comparéixer abans, perquè ho havia demanat fa dos mesos.
Es diu que és un retrocés quant a llibertat i que ho donem als alumnes que estiguen tota la vida en el seu barri, crec que ja ho he explicat.
Crec que ja ho he explicat.
Cada un demanarà -com tota la vida- el centre que vulga i l'única cosa que canvia, evidentment, és la puntuació.
Uns consideren que és millor puntuar el ser fill d'antic alumne.
Molt bé, així s'ha aplicat.
No ho critique en absolut, simplement no ho compartisc i per això fem una altra proposta diferent en altre tipus de puntuació.

Això de Â«sis mil famílies que no podien triarÂ», és evident que ja -crec que ja- ho he explicat abans, porte les dades dels últims quatre anys -dades oficials- d'Ítaca.
Mai s'ha produït eixa xifra.
2.
974 en l'any 2012, 3.
416 en el 2013-2014, 3.
123 en el 2014-2015, 2.
481 en el 2015-2016: són les dades dels alumnes que no han aconseguit el centre demanat en primera opció.
Mai -al menys en els últims quatre anys- quan hi havia llibertat, s'ha produït la situació esmentada.
Per tant, si es fa referència a xifres m'agradaria que se fóra una mica més rigorós.

Esportistes d'elit: no s'han suprimit, el que s'ha fet és millorar-los.
La normativa estatal i autonòmica el que diu és que s'ha ha que garantir la prioritat d'estos alumnes, i el que hem fet és que de veritat tinguen prioritat, no donar-los 2 punts.
Donar-los 2 punts simplement era: si tenien sort entraven i, si no, no entraven.
Ara -si tenen un certificat del responsable de la federació esportiva o del centre d'entrenament on la facen- se donarà automàticament, sense barem, plaça en el centre que estiga al costat.
Per tant, el que hem fet -com consideren tots els esportistes en els que hem parlat i la direcció de l'esport- és millorar l'adscripció per prioritat dels esportistes d'elit.
A la millor serà perquè en l'esborrany que s'ha llegit no estava tan definit o no s'ha entès bé el que dia.

Compatibilitat d'estudis en conservatoris municipals -dansa, etcètera-: es manté literalment com estava.
Literalment com estava el decret actual.
Per tant, no s'ha produït cap canvi en eixe tema.
Batxillerat, notes: de nou es manté exactament el que estava.
No he fet referència perquè no s'ha produït cap canvi, perquè la matrícula d'ensenyaments postobligatoris sí que contempla la possibilitat, evidentment, de contar en l'expedient acadèmic.
I es manté exactament com estava.
No hi ha cap canvi i tal.
S'ha dit, Â«no, és que estem en contra de l'excel·lènciaÂ».
El que estem en contra és de l'excel·lència per a sixanta alumnes d'un país de cinc milions d'habitants, el que estem en contra és de crear centres d'elit per (inintel·ligible) .
.
.
la normativa que facilita que alguns puguen fer eixe tipus de situació.
I el que estem a favor és que tinguen possibilitats d'excel·lència el conjunt de l'alumnat de la comunitat.

En lloc de muntar batxillers per a seixanta, muntar programes d'aprofundiment de coneixement per al conjunt dels alumnes que tenen més capacitat i motivació per a aprendre.
El que volem és que enlloc de crear centres gueto i centres CAES és que l'alumnat escolaritzat estiga en tots els centres que paguem entre tots per a poder atendre bé a tots -a eixe alumnat i a la resta de l'alumnat del centre-.
Perquè quan es produïx un número molt elevat d'alumnes en un centre determinat que requerix especial atenció ho paguen tots, ho paguen eixos alumnes perquè no tenen bona atenció i ho paguen la resta dels alumnes perquè -producte d'això- no tenen l'atenció que requerixen.
I això ho diu -no jo- ho diu el defensor del poble d'Espanya des de l'any 2002, fa catorze anys.
El que passa és que ací, després de catorze anys, no s'havien pres mesures perquè això deixara de passar.
(Soroll de papers)

Més coses, el punt del consell escolar crec que ja he comentat per què s'havia suprimit; allò de centres bons i roïns, crec que també; ràtios.
.
.
, sí, bé, el tema de les condicions laborals del professorat.
.
.
, la ràtio ja ho he comentat també abans, i l'increment de densitat de docents.
En els últims quatre anys, producte de la pujada de les ràtios -que a més, com ja he explicat abans, se va produir de manera voluntària, que no obligatòria, pel decret estatal- va anar acompanyada, per motius obvis, d'una reducció del professorat als centres.

L'increment de l'horari lectiu dels professors de secundària -que això sí que era obligatori per a tot l'estat- va suposar també una reducció dràstica del professorat de secundària als centres de al voltant del 10%.
Tot això va provocar una baixada de més de 4.
000 professor en els últims quatre anys en dades oficials de la conselleria d'educació -evidentment, no la de ara, sinó la de sempre-.
Perquè són dades oficials que estan allí.

Més de quatre mil professors menys.
A l'any que ve donarem les xifres definitives al mes de setembre, però ja assegurem -ja ho ha dit el conseller més d'una vegada, ho torne a repetir- que hi haurà mil i tants professors més dels que hi havia l'any passat.
Per tant, anem a començar a incrementar el número de professors per a poder atendre millor l'alumnat, per a poder atendre'l en condicions.
I tot això producte del convenciment de que és la millor proposta que podem fer per a este país per al present (inintel·ligible) .
.
.
futur.
És millorar la situació, millorar l'atenció a l'alumnat i en definitiva tindre les possibilitats que ningú quede discriminat, que ningú quede fora.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Soler.

Jo -per al·lusions a esta presidència- sí que m'agradaria recordar que faig -bé, fem- malabarismes en la mesa per consensuar dates, per consensuar ordres del dia, i que mos és molt complicat.
A més, m'agradaria recordar que el govern té altres vies de comunicació en els grups parlamentaris que no sols són esta comissió i que els grups parlamentaris poden demanar les compareixences dels càrrecs que consideren, i la del secretari autonòmic per esta qüestió no l'havia demanat ningú.
O siga, vull dir que pensem un poc (rient) a voltes en les situacions com són.

Per continuar, obrim el torn de rèpliques.
.
.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Perdona, no havia contestat a la pregunta concreta de l'Apòstol Santiago.
Si vols que.
.
.
Puc fer-ho ara o.
.
.
Bé, me dóna igual fer-la després (rient) és simplement que m'he recordat ara que havia.
.
.

La senyora presidenta:

Sí, bé, conteste, conteste.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Sí, estem ara en el procés d'arranjament escolar de l'educació pública i hem enviat -i la propera setmana s'enviarà també- la proposta de tots els centres concertats, val?
I, en el cas de l'Apòstol Santiago.
.
.
, evidentment no me sé els 1.
391 centres públics del país de memòria, però sí que en este cas hi ha una reducció dràstica del número d'alumnes -no d'enguany sinó de ja fa temps-.
I precisament no se suprimix sinó que s'aprova un nou funcionament, perquè el nou funcionament vol dir que de moment no hi ha alumnes però no es tanca la unitat.
En qualsevol cas estem en termini d'al·legacions, ara cada ajuntament envia les al·legacions corresponents i els centres educatius les estudiarem.
I en este cas ja m'havia arribat que hi havia alguna al·legació del centre, mirarem la continuïtat en el Marqués del Túria, per a prendre la decisió definitiva.

La senyora presidenta:

Vinga.
Ara ja sí, continuem en els torns de rèplica.

Ciudadanos vol rèplica, imagine que el Partit Popular voldrà rèplica, Podemos, Compromís, PSPV.
.
.
, molt bé.

Doncs té la paraula el Grup Parlamentari Ciudadanos, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, señor Soler, por sus respuestas y por su amplia explicación.

La verdad es que hay muchos puntos que tengo que compartir con usted porque no vamos a criticar únicamente, sino que hay que también felicitar las cosas que están bien hechas y están trabajando en una línea que -por lo menos a nivel profesional- creo que es positiva, ¿no?

En cuanto a -voy a empezar de detrás para adelante- en cuanto al colegio Apóstol Santiago, quiero indicarle que se están reivindicando -incluso ha salido en prensa- que los padres critican el cierre del colegio Apóstol Santiago.
Es una alarma, pues, por el descontento que tienen desde el AMPA, porque es un colegio que siempre ha tenido cubierta la ratio, tanto así que me gustaría que lo tuvieran sobre la mesa y que lo tuvieran en consideración.

En cuanto a la ratio, me gustaría conocer si van a publicar algún tipo de normativa para reducirla.
¿Van a producir algún tipo de normativa?
Porque, sinceramente, me parece bien la propuesta -empezar por los primeros cursos-, pero tenemos que ir un poquito más allá, porque en ciclos formativos hay una barbaridad de alumnos por clase y creo que es un factor que hay que considerar si queremos tener una educación de calidad.
Y también pensar que tenemos a profesores de guardia y tenemos muchos alumnos por profesor de guardia y también esto es un indicador -o puede ser una variable- de aumentar también el nivel de conflicto entre otras variables que se podrían dar, ¿no?
Entonces, yo creo que reducir la ratio, como fue voluntario aumentarlo el 20%, también creo que sería voluntario reducirlo, ¿no?
Y aplicar la normativa.

En cuando a la libertad de elección, sí que quiero indicarle que muchos centros tenían una limitación porque no tenían recursos psicopedagógicos, ¿no?
Usted dice que han intentado dar solución, ofrecer sugerencias, para mejorar en esta línea, ¿no?
Pero, ¿qué tipo de recursos humanos van a ofrecer?
Yo no he visto ningún tipo de convocatoria donde se… sí que hay de maestros, pero no hay de psicopedagogos, de pedagogos, de logopedas… ¿Van a dotar de más recursos?
Yo -como psicóloga- tengo que decirle que sí que hay una demanda por parte de los padres sobre que necesitan de mayor dotación humana -y también material- para tener una educación inclusiva, ¿no?
, tal como dice la ley de educación.

Me parece muy bien la estrategia que han utilizado usted de integración del alumnado del CAES, de integrarlos en las aulas.
Es una medida óptima para la inclusión, pero creo que tenemos que ir un poco más allá e intentar ofrecer recursos psicopedagógicos por igual a todos los centros -tanto concertados como públicos.

Y ya, por otro lado, esto de Â«centros buenos y centros malosÂ».
A mí me chirría mucho esto de Â«centros buenos y centros malosÂ», todos son profesores de la administración pública, todos son centros de la administración pública, por lo tanto, creo que tendrían que tener un modelo educativo positivo, óptimo y bueno en todos los centros, ¿no?
A mí eso de las etiquetas de Â«centros buenos y centros malosÂ»…, pues yo creo que deberíamos de valorarlo y de tomar medidas y hacer estudios de por qué son centros buenos, por qué… -entre comillas, ¿eh?
, lo digo entre comillas porque no me gusta la palabra Â«centro maloÂ», porque creo que no hay ningún centro malo-, pero sí que deberíamos de hacer una valoración y si tenemos algún centro que esté categorizado o que lo categoricen desde la calle, ¿no?
, con ese nombre, pues poner la lupa sobre él y mirar qué necesitan a nivel de recursos.
Es solo… como docente también quiero preocuparme por el bienestar educativo de los alumnos de la Comunidad Valenciana y creo que esta sería, pues, la vía.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies senyora diputada.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Popular.
Sé que serà difícil, però per un temps màxim de (rient) quatre minuts.

La senyora Gascó Enríquez:

Gracias presidenta.

A ver, empezaré por el tema de las fechas.
La verdad es que no me parece elegante el responsabilizar a la presidencia del hecho de que no hubiéramos podido negociar esto antes, cuando seguramente si se le hubiera insistido de la importancia de la tramitación para poder hacer las alegaciones por parte de los diferentes grupos estoy convencida que la presidencia hubiera adelantado la fecha de la comisión.
Convencida.
Punto número uno.

Punto numero dos -y no quiero que se me olvide porque en la primera intervención no me ha dado tiempo- usted en su intervención no para de hablar de que esta nueva norma va a ser muchísimo más transparente.
Yo le pregunto…, porque en el anterior gobierno se elaboró un documento precisamente para ser más transparente y para poder darle información a las familias, en concreto es este documento, para que en el proceso de admisión se informara a las familias del alumnado, del tipo de instalaciones, de cómo están las instalaciones, del número de ordenadores, de la participación en diferentes programas como el contrato programa, la red de calidad, el plurilingüismo, resultados académicos, resultados de la evaluación diagnóstica…

Y entonces, claro, cuando uno se para a estudiar el decreto y ve que ustedes solo piensan informar a las familias -o por lo menos eso es lo que han puesto en el texto- del número de plazas y de las zonas de influencias, yo le pregunto: ¿por qué una vez más se pretende ocultar información a las familias?
A no ser que esté equivocada y realmente este documento sí que lo vayan a poner ustedes como un anexo en el decreto que están trabajando.

Porque es que, mire señor Soler, de verdad, su discurso suena bien, suena bien.
Y el resto de compañeros que le han aplaudido la iniciativa intentan todos conseguir el mismo objetivo.
Porque, claro, dicen que venimos de una etapa de elitismos, de privilegios, de clasismo, incluso se habla de diferentes tipos de libertad.
Mire, la libertad es libertad y todo lo que no sea libertad es imponer un modelo único.

Nosotros defendemos la libertad y ustedes con frases -que reconozco, insisto que suenan bien- lo que intentan es imponer ese modelo único.
Porque dicen: Â«No, no, queremos repartir los alumnos con necesidades educativas especiales entre los centros públicos y los centros concertados.
Â» Si a nosotros nos parece fenomenal, pero para eso hacen falta recursos.
Y me parece curioso que en esa misma norma donde digan eso también digan que el desarrollo de esta norma no podrá tener incidencia alguna del gasto asignado a la conselleria de educación.
Es una incoherencia, señor Soler.
Esto es literatura.
Esto es una forma de engañar a la gente o de extorsionar a los centros concertados y asfixiarlos hasta que no puedan más.

Es curioso que digan que todos los centros tengan que ser iguales, pero solamente por lo que respecta a los deberes, porque desde luego jamás tienen que ser iguales por lo que respecta a los derechos.
Y, si no, ¿cómo explica que, por ejemplo, en el capítulo VI en el artículo 6 digan que Â«en poblaciones donde existan varios centros concertados y un único centro público, el centro público tendrá como área de influencia todo el municipioÂ»?
¿Por qué no al revés?
¿Eso no sería que todos los centros fueran iguales?
¿Por qué no al revés?
, le pregunto yo.

Otro ejemplo: si cogemos la disposición adicional, en concreto la tercera, en la que se habla del primer ciclo de Educación Infantil al que usted ha hecho referencia, dice: Â«El alumno escolarizado en un colegio público de infantil, en primaria continuaráÂ», ¿por qué no al revés?
Evidentemente, cuando esté debidamente -valga la redundancia- autorizado.
¿Por qué no al revés?
Porque es evidente el plan que ustedes tienen entre las manos.

Ahora que está tan de moda el pacto valenciano, eso es precisamente lo que quieren hacer ustedes.
Implantar el pacto educativo valenciano, que -como ya les he dicho- consiste en imponer un modelo educativo único, una única forma de pensar.
Y ustedes -esto no es nuevo-, esto ustedes ya lo escribieron cuando redactaron la LODE, en concreto en el segundo párrafo, cuando escribieron, Â«por los avatares del desarrollo político el estado hizo dejación de sus responsabilidades, pero ahora las vamos a recuperarÂ».

Ustedes quieren educar a los estudiantes tanto en el aspecto de los conocimientos como en el aspecto de carácter.
Decirles qué tienen que pensar a nivel económico, a nivel político, a nivel religioso, a nivel sexual, e imponerles una forma de pensamiento.
En esas están ustedes con la elaboración de esta norma y con el resto de normas en las que están trabajando.

Pero claro, para conseguirlo tienen que hacer dos cosas: la cuestión número uno es eliminar la educación concertada porque les molesta, porque tienen una ideología que les permite pensar de forma distinta a la que ustedes están elaborando desde la conselleria y, por lo tanto, hay que fulminarla.
Todo lo que sean diferentes opciones de pensamiento hay que erradicarlo.
Y luego, la segunda opción que están intentando conseguir: captar a los alumnos cuanto antes para que no se vayan de ese sistema férreo y cerrado que ustedes están elaborando, si puede ser desde los cero hasta los dieciocho años -como planteó el señor Pedro Sánchez- muchísimo mejor.

Y termino -que no me queda más tiempo-, insisto: están trabajando en un mediocre pacto educativo a la valenciana, donde la educación está al servicio de la izquierda, y eso es muy preocupante, porque todas y cada una de las medidas que están tomando van en esa dirección.
Pero déjeme que le diga una cosa, señor Soler -y con esto termino-: haremos e iremos donde haga falta para que se cumpla el artículo 27 de la Constitución española que, desde luego, garantice la libertad de enseñanza en este país y, por supuesto, en esta comunidad, y haremos e iremos donde haga falta para evitar que manipulen a la sociedad de la forma en que lo están haciendo.

La senyora presidenta:

(Inoïble) .
.
.
diputada.
També sé que serà difícil per al secretari autonòmic però té, ara sí, un temps màxim de quatre minuts.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

Anem a vore, hem pres nota d'allò de l'Apòstol Santiago.
Ja ho mirarem.

Es va a publicar alguna normativa respecte a la ràtio?
Sí, es publicarà un decret pròximament on es regularà tot el procediment que he comentat abans.
Que molts centres no tenen els recursos psicopedagògics necessaris?
Clar, i per això estem parlant que el que hem d'analitzar és de quina manera tenen tots els centres, públics i concertats, els recursos per a poder atendre l'alumnat en condicions i per això s'ha introduït en el decret i en l'ordre corresponent.
Allò de centres de bons i roïns?
Jo no he utilitzat eixa terminologia, és una terminologia que s'utilitza moltes vegades en el sentit de la catalogació dels centres.
Els que la utilitzen tal vegada no en el discurs, però sí en la pràctica són els que afavorixen que hi hasquen proves d'avaluació i després publiquen un rànquing de centres, pel qual no fa falta dir-los ni bo ni roí, el que ha quedat l'últim qualifica-ho com vulgues.
Per això, realment nosaltres considerem que és un error greu fer rànquings de centres i centres bons i roïns.
El que cal fer és avaluar cada centre com està i a partir d'ahí analitzar quina intervenció fa falta per a millorar la seua situació, coneixent evidentment quina situació té l'alumnat, estructures i perfil del professorat, recursos.
.
.

I en el minut quinze que em queda, al discurs de política, no sé ja si educativa o què, perquè d'educació no he escoltat parlar molt.
Realment és que em sembla.
.
.
Primer supose que totes les qüestions anteriors d'esportista d'elit i tal, ja haurà quedat clar que són errors greus (inintel·ligible) .
.
.
en la seua intervenció (veus) perquè no són canvis en absolut en la norma.
.
.
(remors) -puc continuar?
- canvis en absolut en la norma perquè no estava ben llegida per les coses que s'han comunicat que no se corresponien en absolut amb la realitat.
Jo no he criticat en absolut la presidència, he dit quan havia demanat la intervenció en les Corts.
I he dit que Les Corts sabran, pel seu procediment intern com determinen qui compareix i qui no.
O siga, que no intente provocar amb fonaments que no existixen, perquè es també.
.
.
Això sí que és poc elegant.

La norma més transparent?
Clar que anem a informar les famílies de tot.
Faltaria més, però no amb l'annex que vostés van fer quan consideraven que tal, amb l'annex que considerem oportú a totes les famílies.
Que no serà.
.
.
(algú diu: Â«¿Dónde está el annexo?
Â») .
.
.

La senyora presidenta:

Per favor.
(Veus) Ja, però hem de respectar el torn de paraula.

El senyor secretari autonòmic d'Educació i Investigació:

No, és que deu ser que el concepte d'elegància de la diputada del Partit Popular és interrompre al que està parlant quan està contestant.
(Remors)

Val.
El que estava intentant dir és que clar que hi ha annexos, perquè l'annex evidentment no està en la norma tal, però no és un annex d'informació a les famílies, és que anem a fer una campanya d'informació a totes les famílies.
Feta per qui?
Pels centres educatius, pels inspectors, pels mitjans de comunicació.
.
.
Per tot el que faça falta perquè tots tinguen tota la informació que necessiten per a poder escolaritzar el seu fill en el centre que consideren.
(Veus)

Tercera qüestió.
A mi no m'agrada repartir l'alumnat, com vosté ha dit.
A mi el que m'agrada és que l'alumnat s'escolaritze de manera equitativa en tots els centres públics i concertats.
No repartir-lo.
Repartir, se repartix la llet, l'aigua, el pa i altres coses, no l'alumnat.
I per això parlem d'escolarització equilibrada de tot l'alumnat que requerisca una especial atenció.
En lloc d'enganyar la gent, no sé si vindrà al fet, però creo que un viejo refrán, que ya dije en la anterior sesión, de que cree el ladrón que todos son de su condición.
Però no és el cas del que estem ara parlant, estem parlant de donar una informació àmplia al conjunt de la població, estem parlant no d'imposar cap tipus d'educació de model únic, que de nou aplique el refrany que cree el ladrón.
.
.
, sinó realment d'analitzar de quina manera tota la població pot tindre garantida la seua escolarització en condicions d'igualtat en tots els centres que paguem entre tots.
I, per tant, que cap centre que estiga dins d'eixa xarxa, siga públic o siga concertat.
.
.

Jo no he parlat en cap moment de pública o concertada, he parlat de tots.
Siga públic o concertat, tinga els mateixos drets i les mateixes obligacions.
Que algú estiguera apostant per determinada xarxa de centres, no vol dir que això s'aplique per igual per a tots.
Estem demostrant, i si no, no haguérem incorporat esmenes fetes per la confederació de pares catòlics, per FSIE, per USO, per tal; perquè tots han contribuït a millorar el text presentat, perquè escoltem a tots i cap norma que ha eixit al consell escolar ha eixit com ha entrat, totes han eixit amb modificacions, replegant esmenes, suggerències i reflexions fetes pels diferents sectors de la comunitat educativa.
Perquè creguem que ningú està en possessió de la veritat i per això creguem i hem lluitat alguns de manera molt especial per un pacte educatiu.
Em fa una mica de gràcia que alguns representants parlen d'un pacte educatiu que es van negar a signar quan estava ja acordat a l'any 2011.
Que damunt ara parlen d'això em pareix que és poc elegant.

La senyora presidenta:

Gràcies.

La senyora Gascó Enríquez:

Puc parlar un moment?

La senyora presidenta:

Després.
Ara en la pausa, com serà una qüestió informal.
(Veus)

Molt bé, gràcies al secretari autonòmic, al senyor Soler, per vindre a esta comissió.
Estem encantats de rebre'l, tant a petició pròpia com a petició dels grups i, bé, si us pareix fem una pausa de deu minutets i continuem en el següent ordre del dia.

Gràcies.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

La senyora presidenta:

Preguem les senyores i als senyors diputats que prenguen seient.
(Remors) Res, això faltava.

Proposició no de llei sobre l'adopció de mesures de protecció i divulgació de les localitzacions dotades d'art rupestre a la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos (RE número 5.
511, BOC número 45)

La senyora presidenta:

Anem amb el punt 3, presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'adopció de mesures de protecció i divulgació de les localitzacions dotades d'art rupestre a la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Ciudadanos.

El Grup Parlamentari Ciudadanos té un temps màxim de huit minuts, així que (algú diu: Â«Acabaré ràpid.
Â») endavant.

El senyor García Salvador:

Bon dia, senyora presidenta.

El que motiva esta PNL és, al temps que cridar l'atenció de l'administració, recordar també quines són les obligacions, tal com estipula i després anirem desenrotllant, igualment este text constitucional, la llei de patrimoni valencià i la UNESCO.
Es tracta per tal de protegir i divulgar el que han anomenat art rupestre llevantí, més recentment art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica amb motiu de la seva declaració com a Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO l'any 1998 amb dos clars objectius: el primer, que esta herència perdure per a les futures generacions i, d'altra banda, convertir este art en un motor econòmic pels pobles d'interior principalment.
Un art rupestre que s'estén, des de la zona de Lleida i Osca al nord fins a Jaén i Almeria al sud, quedant emmarcat en la zona de Conca i Terol a l'oest i que inclou un bon nombre d'abrics i covatges a l'aire lliure situats en este territori, com per exemple la cova Remígia i el Cingle en Ares del Maestre, la cova del Cavalls en el barranc de la Valltorta, Sant Antoni en Morella la Vella, la covatina del Tossalet del Mas en Vilafranca, la Saltadora en Coves de Vinromà i, més al sud, en la zona d'Alacant, la cova de l'Aranya en Bicorp i l'abric de Pla de Petracos.

Un art, principalment pintures, però també gravats i ceràmica.
Un art, com deia, a què se li atribuïxen, segons les primeres datacions absolutes, una cronologia al voltant dels sisé mil·lenni o possiblement anteriors.
Un art que se caracteritza per pintar les formes naturalistes i estilitzades en cabres, cérvols, bous i també en figures humanes en diverses actituds, com per exemple els arquers, i de vegades molt dinàmiques.
Un art igualment que també inclou l'anomenat art macroesquemàtic en la zona d'Alacant amb unes manifestacions rupestres de gran tamany, que semblen exclusives de les zones septentrionals limitades pel mar, la serra d'Aitana, la serra de Benicadell i la serra Mariola.
Un art on els autors coincidixen amb el sentit narratiu de les seves composicions, el caràcter religiós dels abrics, antics santuaris que tindran un significat especial durant una seqüència temporal molt prolongada.

Bé, voldria incidir també, tal i com es posa de manifest en l'exposició de motius, que tenint en compte el gran privilegi històric i cultural que este art suposa, hem de lamentar que la Generalitat valenciana, fins ara, ha mostrat un escàs o nul interés en allò que està obligada, és a dir, les tasques de restauració, conservació i divulgació d'estes manifestacions artístiques, incomplint per tant allò que està escrit en el preàmbul i altres articles de la Llei 4/1998 del patrimoni cultural valencià, on es diu el patrimoni cultural valencià és una de les principals senyes d'identitat del poble valencià i el testimoni de la seva contribució a la cultura universal.

Els béns que la integren constitueixen un llegat patrimonial d'inapreciable valor i la seva conservació i enriquiment corresponen a tots els valencians i especialment a les institucions i els poders públics que els representen.
Com deia abans, igualment, el text constitucional, l'article 46, dispose que els poders públics han de garantir la conservació i promouran l'enriquiment del patrimoni històric, cultural i artístic dels pobles d'Espanya i dels bens que l'integren.
Tornant de nou a la llei del patrimoni valencià, en el seu article primer, es pose de manifest que l'objecte de l'esmentada llei és igualment protegir, conservar, difondre, fomentar la investigació i augmentar el patrimoni cultural valencià.
L'article 3 de la mateixa llei fa menció que la Generalitat valenciana promourà la divulgació del coneixement del patrimoni cultural valencià, igual dins de la comunitat com fora.
En el capítol II de l'article 9: Â«Els poders públics garantiran la protecció i conservació del patrimoni cultural valencià, així com l'accés de tots els ciutadans als béns que l'integren aplicant les mesures que esta llei preveu.
L'acció de les administracions públiques es dirigirà de manera molt especial a facilitar la incorporació dels béns del patrimoni cultural a usos actius i adequats a la seva naturalesa, com a mitjà de promoure l'interés social en la seva conservació i restauració.
Â»

L'article 15, que fa menció a l'inventari, ens diu que Â«es crearà l'inventari general del patrimoni cultural valencià com a instrument unitari de protecció dels béns mobles, immobles i immaterials que hauran de ser especialment preservats i conegutsÂ».

Sembla clar quin és l'esperit de la llei del patrimoni cultural valencià respecte al patrimoni històric de la nostra terra.
Un patrimoni històric artístic que se considera conceptualment com un bé cultural.
Este concepte procedeix de la doctrina jurídica italiana, concretament de la comissió Franceschini, que se va organitzar en Itàlia als anys setanta per tal d'assentar les bases jurídiques i administratives en matèria de cultura d'eixe país.
La influència d'eixa doctrina jurídica italiana té el seu trasllat a la legislació estatal en la Llei 16/1985 del patrimoni històric espanyol i també en la legislació autonòmica.

En línies generals, estos texts experimenten una política conservacionista, ja que se centren de manera especial en la protecció i conservació patrimonial, i al mateix temps declaren el caràcter de domini públic del patrimoni històric artístic, qüestió esta que entenem d'enorme transcendència.

Per altra banda, este art llevantí hauria de suposar igualment un important focus d'atracció cultural i turística per a les despoblades zones de l'interior de la província de Castelló, on les escasses oportunitats de progressar són més que evidents.
Estes zones d'interior necessiten de forma urgent la conversió del patrimoni cultural en producte turístic i motor econòmic, vinculat a la societat de l'entreteniment, no tan sols per a minories, sinó per a grans masses de visitants.
I tot açò, en els vint anys de govern popular, no s'ha fet res, ni tan sols en els moments de bonança econòmica, demostrant un incomprensible desinterés cap a este tipus de manifestacions artístiques i culturals i, per extensió, cap a les poblacions de l'interior de la comunitat que les acullen.

Mai no es va fer efectiu un projecte integrador entre les diferents localitats d'interior que tenen este tipus de manifestacions culturals, la major part d'inversions les van fer els propis ajuntaments amb recursos limitats, únicament un museu digne, el de la Valltorta, inaugurat l'any 1994 abans de l'arribada al poder del Partit Popular.
Des d'aleshores, com deia, res o quasi res.
Ni rastre, per exemple, dels centres d'interpretació: edificis multifuncionals amb informació complementària, pròxims als jaciments, amb fullets, descriptius, maquetes, espais audiovisuals.
.
.
Espais que no només estan pensats com a instruments per a la conservació i exhibició, sinó un espai on combinar el rigor científic i l'entreteniment.

Per acabar, igualment, voldria recordar als membres d'esta comissió la importància del turisme com a mitjà de vida de bona part de les poblacions de l'interior de la província de Castelló, i dins d'eixe turisme tindrà a bon segur una enorme importància l'anomenat Â«turisme culturalÂ», una nova forma d'oci i entreteniment, on la difusió cultural d'este art rupestre llevantí, únic i excepcional, constitueix una dimensió afegida a les motivacions de caràcter econòmic.
En definitiva, i possiblement una oportunitat única.

Per tot allò exposat en esta intervenció, des de Ciutadans demanem als diferents grups el seu recolzament a les demandes plantejades en la proposta de resolució.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Ha presentat esmena el Grup Parlamentari Popular.
Té huit minuts el seu portaveu per defensar-la.

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies, presidenta.

Abans de començar, volíem manifestar com a grup la nostra queixa a la presidència per haver convocat la comissió a la mateixa hora que el conseller està presentat el Pla estratègic de cultura.
I dit això, comencem amb la defensa de la nostra esmena.

L'art rupestre de l'arc Mediterrani, com se mos ha dit, a la península Ibèrica, és un bé cultural pertanyent al patrimoni de la humanitat, segons declaració de la UNESCO a l'any 1998.
Estem parlant d'un conjunt de jaciments d'art rupestre a la mitat oriental d'Espanya, que destaca per l'elevat nombre de llocs que presenten aquest tipus d'art, la major concentració d'Europa.
El final d'aquest art va ser més o menys contemporani amb l'art neolític esquemàtic, que està situat cronològicament entre el 10.
000 aC fins a l'aparició dels primers objectes de coure calcolític al voltant del 4.
500 aC.

L'art llevantí va situar els seus conjunts artístics en abrics rocosos o en cavitats naturals a l'aire lliure que es formen en les serres calcàries.
Enfront de l'art esquemàtic, conceptual, que correspon a poblacions de metal·lúrgics, posseïdors d'una cultura urbana, tenim el nostre art llevantí (so per interferència d'un mòbil), que és narratiu, correspon a una mentalitat de caçadors amb coneixements de l'agricultura i el pasturatge.
Quant a la seua ubicació, estem parlant d'un conjunt de 758 abrics rocosos, coves, covetes o barrancs, segons el llistat de la UNESCO, en els quals s'ha trobat alguna representació figurativa que va ser de traços geomètrics o escenes de caça, recol·lecció, dansa o guerra, incloent-hi figures humanes i d'animals.
Tres-cents un llocs a la Comunitat Valenciana, dels quals la província d'Alacant en té cent trenta; la de Castelló, cent dos; i la de València, seixanta-nou.
És a dir, haurem de tindre en compte tota la Comunitat, per molt que mos tire la província de Castelló.

La immensa majoria d'elles estan en les zones d'interior de la nostra comunitat, on es desenvolupa el conegut turisme rural, que com un dels seus atractius té la visita de les pintures rupestres.

I dit això, al torró, que agrada dir als nostres companys de Ciutadans.
(Rialles) Es planteja en la PNL la necessitat de millorar tant la seua cura com la seua difusió, perquè al mateix temps que complim amb una obligació cultural i patrimonial, puguem treure un benefici i és així, i cal dir les coses pel seu nom.
Si la difusió d'este aconseguix que es potencie una de les indústries, la turística, més important i amb més futur de la nostra comunitat, benvinguda siga, però no exclusivament.
Des del meu grup estem convençuts que així ha de ser i per això, des de fa dècades, es treballa en la millora de tots aquells aspectes.

Es pot fer més?
Segur que sí.
Es pot fer millor?
Doncs, possiblement també.
Però per això haurem de conèixer i respectar el ja fet.
No faré aquí i ara un extens tractat de treballs realitzats, crec que seria injust amb tots els que estem ací i, a més, amb la presidència, que necessitaria donar-me hores, però també seria injust que no es reconegués la feina dels centenars de persones que han treballat en el tema, no només en aquestes últimes dècades, que també, sinó al llarg de la pràctica totalitat del segle XX.
Per tant, sí que donaré referències significatives d'on som, perquè pugam proposar accions de millora que desitjaria, com supose els ponents també, arribessen a bon port.

Com?
Molt fàcil.
De la mà del tripartit que sosté el Consell, perquè no ens oblidem, el pacte Â«a la valencianaÂ» són dos partits, els del govern, que només pot funcionar amb el plàcet del tercer i són els que tenen la responsabilitat de transformar aquestes proposicions en realitats.
Les primeres persones a les que haurem de tenir en consideració és als creadors, autèntics artistes de la prehistòria, que emprant el color vermell, el negre i el blanc, obtinguts de diferents minerals, ens van oferir representacions de figures humanes i animals formant escenes de gran dinamisme, bèl·liques, de caça i de la vida quotidiana.
Per cert, i com anècdota, feien ja referència a l'organització jeràrquica i a ritus amb les seues pròpies creences.

Parlem de més de tres-cents espais físics de la nostra comunitat, però no hem ni podem oblidar, que es segueix treballant i investigant.
Aquí tenim, 2014, les últimes troballes dels professors Inés Domingo i Dídac Roman, que han localitzat un jaciment d'art rupestre amb almenys dotze figures humanes i animals amb una antiguitat de set mil anys a la localitat de Vilafranca, a Castelló.
Igual que ells, Espressati, Obermaier, Porcar.
.
.
, que durant dècades del passat segle van traure a la llum tots i cada un (algú tus) dels conjunts pictòrics que coneixem.
Altra de les tasques fonamentals que han fet possible el treball de recuperació i difusió és els estudis i publicacions.
És ací on no podem deixar de banda el treball realitzat per entitats i institucions, com el servei d'arqueologia de la diputació de Castelló, el servei d'investigació prehistòrica de València o el Museu Arqueològic d'Alacant.
Amb accions com el tretzé seminari sobre art prehistòric organitzat en el 2011 pel de Castelló i desenes de publicacions científiques i divulgatives que surten de la Generalitat valenciana i de la resta d'institucions de les tres províncies, incloses en aquestes les universitats públiques i privades.
I això és una realitat constatable, publicacions.
Físicament constatable.

I finalment, i ací arreplegue una de les manifestacions que acabe de fer el ponent i mos dia, ni rastre dels centres d'interpretació.
Finalment, està el treball dels centres d'interpretació, també dependents de la institució pública, tant en investigació com en divulgació.
Castelló, museu de la Valltorta, amb visites guiades, centres d'informació, conservació, estudis i recerca.
Alacant, Castell de Castells, col·lecció museogràfica permanent i centre d'interpretació.
València, museu de Bicorp, visites guiades, museu, centre d'interpretació.
.
.
És âanem béâ (rialles) per això que vam presentar una esmena en la qual, a més d'adherir-nos a la PNL presentada, adherir-nos, perquè estem convençuts que és important i interessant, volíem demanar una millor consideració i tractament per a aquesta riquesa cultural -que són les pintures rupestres de l'art llevantí-, així com la inclusió de les formes de potenciació del nostre turisme d'interior i cultural també -i mos pareix molt bé-.
Però també demanem que en un document públic -com és una PNL- es reconega el treball desenvolupat per centenars de persones, i moltes institucions per recuperar-lo, difondre'l i potenciar-lo.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Per al·lusions a esta presidència -novament- hauré d'explicar que hi hagué diputats d'esta comissió que demanaren que no se fera la comissió la setmana de Magdalena; hi hagué diputats que demanaren que no se fera la comissió la setmana de Falles (veus); hi hagué diputats d'esta comissió que demanaren que no se fera esta comissió en Setmana Santa.
Sols mos quedava una setmana.
Vaig proposar el dia 29 i el seu grup me va demanar -per favor- que la convocàrem el 31, perquè el 29 hi havia diputats que havien d'estar en obres públiques.
És així?
(Veus)

Per si de cas… (Una diputada intervé amb el micròfon desconnectat) Val?
Simplement, explique açò i espere que a partir d'ara vaig a intentar (rient) … D'acord.
Molt bé, traslladem al conseller la queixa.

Continuem en… De totes maneres sí que m'agradaria anunciar que ara quan acabe la comissió, m'agradaria que els portaveus de cada grup vinguérem a la mesa i intentarem -tinc aquí els ordres, o siga, tots els punts pendents, vos repartiré els punts pendents- consensuar d'alguna manera la coordinació de les convocatòries de la comissió, perquè és de veres que este mes ha sigut (se sent una veu que diu: Â«De locura.
Â») especialment complicat.

Continuem -perdoneu- l'explicació.

Continuem amb quatre minuts per al Grup Parlamentari Ciudadanos per decidir si accepta o no l'esmena.

El senyor García Salvador:

No, no.

Ja li vaig comentar al senyor Mulet ahir que no anàvem a acceptar-les.
El que vosté m'explica és que és curiós.
Ahir, per cert, l'alcalde de Villafranca -que vostés van dir que vostés havien fet tant per la cultura, tant per l'art rupestre de Villafranca-, vaig tornar a parlar amb ell i me va donar records, perquè em va dir que vosté a Villafranca no han pegat una paletada en art rupestre.
Fa cinc anys estan venint arqueòlegs allí a treballar i els ho paga l'ajuntament -fa cinc anys-.
I les troballes (se sent una veu que diu: Â«I el ministeri, recorde-li-ho.
Â») que diu vosté no les fa l'administració.
Les troballes qui les fa?
Les troballes les pot trobar un pastor anant per ahí, un (inintel·ligible) .
.
.
les trobe qui siga.
No ve un de l'administració i diu: Â«Deu euros si trobes…Â».
No.
Està desprotegit.

Mire, en Ares, jo vaig estar a l'estiu.
Vaig tindre que ajornar la visita, perquè vaig cridar a vore si algú em podia ensenyar les pintures i van dir que no, que n'hi ha una persona de baixa i que La Generalitat no havia cobert eixa plaça.
Així que això és un interés enorme.

Morella la Vella, si li parlo jo de l'interior -que li vaig comentar ahir-, que és el que conec.
Aleshores -jo ací no li puc parlar d'Alacant, si no ho conec.
Jo li parlo del que conec- Morella la Vella ha estat cinc anys tancada, cinc anys tancada.
Als pobles de l'interior, torne a repetir que les oportunitats de (inintel·ligible) … són escasses.
Segurament, a vosté no sé si li importa o no, a mi sí que m'importa i molt.
Les possibilitats de (inintel·ligible) … són escasses.
Cinc anys tancat, cinc anys.
Si això és interés, doncs ja m'explicarà vosté.

Bé, altres alcaldes…, jo he parlat amb l'alcaldessa Merxe Bachero -Merxe és l'alcaldessa de Vistabella- (Algú diu: Â«Belén.
Â») o Belén, perdó.
Bé, doncs no saben res de vostés ni res.
En Morella la Vella -que ahí he estat jo recentment- estan les pintures sense restaurar.
Este centre (inintel·ligible) .
.
.
que li dic jo -li ho vaig comentar ahir- n'hi ha un casalici… I pensarà, Â«és que per a això fa falta un fum de dinersÂ».
No és veritat.
És que no és veritat.
És que està l'edifici.
Segurament, ja tenen la voluntat.
I això amb 12.
000 euros muntes el que necessites, 12.
000 euros.
Però que passe cinc anys tancada i vostés no s'han preocupat… Què vol que li diga?
A vostés no els ha importat mai, mai això.
Vostés el sentit que tenen de la cultura és una altra qüestió.
Mire -i a més, li ho vaig a dir clar-: si no hi ha negoci -pel que estem veent a partir d'ara-, no interessa.
I jo sé que vosté ara té un papelón en defendre tot açò, perquè és que no ho pot defendre.
I si no hi ha negoci com és l'extinció d'incendis, o no hi ha negoci com és la sanitat, o no hi ha negoci com és altra qüestió, açò no interessa.
(Veus) Pot ser així, a la millor és que és això.
Però, de fet, els pobles d'interior mos sentim abandonats (veus) i vinga que no tinc res més que dir.

Per això dic que (veus) no anem a acceptar-la.
I vaig a dir que no anem a acceptar-la perquè moltes de les paraules que estan ací en l'exposició de motius, vull que se recalquen.
(Remors)

La senyora presidenta:

Respectem el torn de paraula, per favor.
Per al posicionament de vot, té la paraula el Grup Parlamentari Podemos.
(Veus)

Val, perdoneu.
Podrà parlar el senyor Mulet, i després si vol replicar el diputat de Ciudadanos, també podrà contestar.

El senyor Mulet Taló:

Això pel que fa a l'esmena, després a la PNL jo també podré parlar.

La senyora presidenta:

No, en principi, no.
Ho hem estat mirant i no és així.

El senyor Mulet Taló:

Només a l'esmena, podré contestar?
(El lletrat intervé amb el micròfon desconnectat)

La senyora presidenta:

D'acord.
Doncs el Grup Parlamentari Popular té (remors) fins a quatre minuts per fer la rèplica.

El senyor Mulet Taló:

Ho vaig a fer més ràpid.
Ho vaig a fer molt més ràpid.

En primer lloc, trist, trist, molt trist, que s'utilitze una qüestió com esta, quan estem parlant de plantejar-ho d'una manera o d'una altra, per a fer-me una crítica a mi, de que jo l'única cosa que vull és negoci per a fer altres coses mal fetes.
(Remors) És molt lleig, molt lleig.
Aixina ho has dit, encara que te penses que no, aixina ho has dit.
(El senyor García, amb el micròfon desconnectat, diu: Â«Mire, no vaig a admetre que vosté me diga això.
.
.
Â») Molt lleig!
No, ara parlaràs després.
.
.

La senyora presidenta:

Demanem, demanem que se respecte el torn de paraula.

El senyor Mulet Taló:

La paraula, Â«si no n'hi ha negoci, no t'interessaÂ».
Això ho has dit tu!
(Veus)

La senyora presidenta:

Senyor Mulet, senyor Mulet, recorde que si no parla cap avant no se gravaran les seues paraules.

El senyor Mulet Taló:

D'acord.

Publicacions científiques, no s'ha fet res.
Açò és constatable.
N'he portat una, n'he portat una.
No, si el que vull és que se vega, perquè diuen, Â«no s'ha fet res!
Â».
Tasca de divulgació, congressos, etcètera.
Congrés per a parlar d'açò.
No.
.
.
, és que s'ha fet res!

Guies turístiques, cert que n'hi han guies turístiques d'interior, de la província, d'excursions… Però, home, quina casualitat!
N'hi ha una específica, guia turística d'art rupestre en la província de Castelló!
Això és constatable, és una realitat!
(Remors) Està a l'abast de qualsevol persona que tinga interés pel tema.

Fitxes d'actuació, vaig a agarrar una -una i avant-, perquè a més vosté sé que li té molt d'estima i molt d'interés.
Morella, Morella la Vella: rehabilitació de la masia rupestre en el 2008, 370.
000 euros més 261.
000 euros; projecte de rehabilitació integral de les pintures, assumit per la Generalitat valenciana; estudi científic, acció de consolidació i rehabilitació de les pintures i, sí que és cert, que passats uns anys, han sorgit problemes que s'estan estudiant en aquest moment -i ja no estem mosatros, però s'estan estudiant també-; rehabilitació coberta de la masia nova; i sanitaris públics 2014, pressupost aproximat 100.
000 euros; concessió demanial i desenvolupament turístic cultural de la finca Morella la Vella; pressupost base 175.
000 euros.
Per donar una altra dada, al maig de l'any passat se van rebre quatre-centes visites i està concertat i en funcionament.
I per últim, i actualment, s'està fent un treball, projecte 4D, per part del professor Casabó, des del museu de la Valltorta -una altra fitxa perquè no s'està fent res-.
I l'última, i portant al tema del turisme- que vosté també ha incidit-, perquè tenim oblidat l'interior, perquè no hem fet res a l'interior.
Bé, Mediterráneo -casualitat- del dia 26 de maig del 2016, portava Â«El turismo rural despierta de la crisis y vuelve a ser rentable en la provinciaÂ».

(Algú diu: Â«I això que té a vore?
Â») Sí que s'estan fent coses!
Home, doncs això té a vore que vostè diu que no hem fet res, i que no farem res i que ho hem deixat tot abandonat!
(Veus) Pues no, señor.
Sí que s'han fet!
Ara, jo torne a insistir: se pot fer més?
Sí.
Se pot fer millor?
Segurament, també.
Anem a treballar en eixa línia, anem a treballar en eixa línia.

Ens anem a la PNL, sentint profundament que no es reconega el treball de tantes persones i institucions, que -de veritat- sí que han agarrat un compromís, tant en l'interior de les nostres províncies -del turisme de la nostra comunitat-, com de la cultura i, en concret, de l'art rupestre llevantí.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Ara té la paraula, per un temps màxim de quatre minuts, el Grup Parlamentari Ciudadanos.

El senyor García Salvador:

Mire, senyor Mulet, se'n recorda vosté del projecte Mudim que li vaig mencionar ahir?
Sí, veritat?
Un cartell -allà a una rotonda, espectacular- Â«museo de dinosauriosÂ», no sé què.
Va vindre el senyor Gimeno, de Castelló… On està això?
Si els és igual, si no han fet res.
Eixe, un exemple, el Mudim.
Però diguem on està?
Està o no està?
Perquè a la millor està i jo no m'he enterat, però el cartell sí que està anant per la carretera.
(Veus) Està en caixes.
(Veus) Sí, publicitat, autobombo i propaganda.
(Veus)

No, jo li dic això, però després li dic més coses.
Estem parlant, en general, del concepte que tenen vostés del tema de la cultura en els pobles d'interior.
(Veus)

La senyora presidenta:

Anem a intentar cenyir-mos a l'ordre del dia, i al joc parlamentari i les normes del joc parlamentari.

Senyor Mulet, també li demanem que respecte el torn de paraula.

El senyor García Salvador:

Podem parlar de pintures rupestres i podem parlar també de cultura -en general- i estem parlant -per exemple- també del tema de la paleontologia; en l'Ivacor -anys, i anys i anys-.
Amb treballadors, una restauradora, una jove que treballa en belles arts, una -anys, i anys i anys-.
Què vol que facen?
Això ha d'estar als pobles.
Si de veritat volen dinamitzar el turisme i que la gent tinguem oportunitats, això ha d'estar.
Què fa l'Ivacor a això?
Una dona -una xica treballant ahí jove-, encadenant contractes temporals de tres en tres mesos -que no sap si d'ací tres mesos estarà al carrer o no estarà al carrer-.
Eixe és l'interés que tenen vostés per la cultura?
Per l'amor de Déu.
Vostés tenen l'interés que tenen.
L'interés que tenen, ja li dia, són uns altres.
L'interés eren uns altres com fer, les grans coses: la Ciutat de la Llum, el cine…-això serà la golden metro mayer esta-.
Val!
Ara 500 milions que va costar i amb 94 l'haurem de vendre, si podem; l'Àgora.
.
.
Bé, en fi, és que no hi ha per on sostindre el tema este.

Home, clar que s'han fet coses!
És que si en vint anys no fan res, ja m'explicarà vosté.
Però, substancial, res.
I, a més, una altra cosa: sempre, en segons quins llocs, d'esquena als ajuntaments.
Perquè quan se va tornar a obrir -després de cinc anys tancada-, Morella la Vella, se van presentar responsables polítics -amb els amics de torn- i l'ajuntament de Morella no sabia absolutament res?
I vosté li sembla quatre-centes visites en un poble com Morella, moltes visites a unes pintures rupestres?
(Veus) Home, clar!
Clar que està bé!

Vosté quan de temps fa que no ha vist les pintures rupestres de Morella la Vella?
(El senyor Mulet parla amb el micròfon desconnectat) No, li pregunto.
.
.
No, yo le pregunto.
Después ya me lo dirá.

O siga, que res.

La senyora presidenta:

Val, anem a vore.
Fem una cosa (veus i rialles) .
.
.
, acabem el torn de paraula.

El senyor García Salvador:

Mire, acabarem com dia Antonio Machado en la seua obra Juan de Mairena: Â«La verdad es la verdad, la diga Agamenón o su porquero.
Â» (Algú diu: Â«Molt bé!
Â»)

La senyora presidenta:

D'acord!
Anem a continuar.

Sí que pregaria que, per favor, mos cenyim als debats, i que intentem fer la comissió el més dinàmica i el més pràctica possible, i que respecten -sobretot- els ordres i els torns de paraula.

Passem ara al posicionament de vot.
Té, per un temps màxim de quatre minuts, el torn de paraula el Grup Parlamentari Podemos.

La senyora Quiñonero Hernández:

Gràcies, presidenta.

Bueno, saludo y agradezco la PNL que presenta el Grupo Ciudadanos.
Creo que es fundamental poder tratar y referirnos a la protección de nuestro patrimonio de arte rupestre, que -en realidad- es un elemento fundamental de la historia de nuestro territorio, de la inmensa mayoría de la historia que es la prehistoria, y que pone de manifiesto -nos señala- cómo vivían las gentes, hace más de veintiséis mil años.

Creo que hemos de poner el asunto en la preservación y cuidado de estas muestras de arte por delante -y en cualquier caso como eje central de cualquier tipo de promoción-.
La promoción tiene que ser fundamental -referida a la preservación y al cuidado de estas muestras.

Las múltiples muestras de arte rupestre en los territorios son una impronta de primer orden para el conocimiento de la vida, de las primeras sociedades -situadas en cuevas y abrigos al aire libre-, abarcan desde el paleolítico superior hasta la edad de bronce, hace unos tres mil quinientos años.

Han sobrevivido hasta nuestros días, precisamente por estar situadas en zonas que se han mantenido aisladas y despobladas; eso es un elemento que tiene que mostrarnos las alertas, la necesidad de cuidarlas.
Están repartidas por todo el territorio, desde la Cova Fosca en la Vall d'Ebo, la Cova de les Meravelles en Xaló, la Cova del Parpalló en Gandía; hasta el mesolítico, está el arte lineal-geométrico, está el arte macroesquemático, Benicadell, Mariola, Aitana, destaca el Pla de Petracos en Castell de Castells, el arte levantino.
Sobre todo este territorio -también, por supuesto, en Castelló, la Valltorta i la Gasulla- ha habido un trabajo fundamental -que hay que agradecer y considerar- de los departamentos de prehistoria en las universidades, en todas las universidades valencianas.

El arte rupestre es un patrimonio frágil, inserto en un paisaje montañoso, escarpado, con grandes valores naturales, pero al mismo tiempo son zonas escasamente pobladas y poco desarrolladas, donde las comunidades locales tienen un papel determinante en el mantenimiento y acrecentamiento de este bien.

Gracias a esas comunidades, a esos términos municipales, a esos alcaldes, a esa gente que en cada uno de estos pueblos ha prestado interés al cuidado de estas cuevas, de estos abrigos, han podido -muchas de ellas- sobrevivir.

Desde que en el 1998 la UNESCO declaró patrimonio mundial el arte rupestre del arco mediterráneo, se puso en marcha la protección de estas zonas.
Esa declaración comprendía entonces 727 conjuntos de arte rupestre repartidos en seis comunidades autónomas; de ellos, 302 estaban en la Comunidad Valenciana.
Es decir, que casi la mitad de lo declarado está en nuestro territorio.

Desde ese año, desde el 1998, gracias a la actualización de los inventarios de arte rupestre en todas las comarcas de nuestro territorio, el número de conjuntos ha pasado de 302 a más de 620, y se ha elevado de 57 a 122 los municipios que tienen arte rupestre en sus términos municipales.

En la declaración se hacía hincapié en que las manifestaciones de arte rupestre se ubican en zonas de interior, y en que la declaración podría coadyuvar con planes específicos de protección y de promoción al desarrollo sostenible de estas comunidades locales, aunque -desde nuestro punto de vista- cualquier medida o proyecto tiene que basarse fundamentalmente y a partir de la protección del bien y de su relación con el área territorial al que pertenece -incluso el subsuelo si procede, como señala en su informe- los expertos y arqueólogos Mauro Hernández, Barciela y García.

Dentro de tales parámetros, apoyamos la propuesta de Ciudadanos para que se tomen las medidas adecuadas para la protección y cuidado de este valioso patrimonio, en cumplimento de sus compromisos adquiridos y de la propia ley de patrimonio.
Y proponemos que se incluyan las medidas de protección y cuidados en todo el catálogo de espacios de arte rupestre protegidos en toda la Comunidad Valenciana, en todas las comarcas.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Compromís per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Dir que des del Grup Parlamentari Compromís ens adherim a esta PNL, anem a votar a favor.

Donar les gràcies al representant de Ciudadanos per haver fet l'esforç de presentar-la, d'haver xafat sobre el terreny el que significa el patrimoni cultural i històric -en este cas, de l'art rupestre-.
Xafar-lo sobre el terreny en els pobles, que és on s'ha de vore quina incidència té i s'ha de vore si realment el que s'haja pogut fer en qüestions d'investigació -com mos ha explicat el representant del Partit Popular-, això ha tingut una incidència més enllà pel que fa a la divulgació i pel que fa al desenvolupament turístic.

S'ha parlat que -el representant de Ciudadanos ho ha explicat molt bé- s'ha d'anar als pobles a vore què és el que passa.
Jo també voldria parlar que l'art rupestre és realment una manifestació cultural molt determinant i he tingut molt de gust de sentir-los a tots els que han parlat, perquè realment he aprés escoltant-los i pense que han demostrat molt d'amor al patrimoni propi -de la forma que han tingut de parlar-, independentment que hi han hagut unes certes baralles dialèctiques.

Però, jo també volia introduir que esta promoció de l'art rupestre ha d'anar integrada dins d'una promoció general de turisme històrico-cultural, que ha d'anar integrat també a altres manifestacions històriques i culturals i paisatgístiques, que mos trobem en les zones d'interior i que mos trobem en els pobles.
Eixa és l'única manera: presentar una multioferta perquè realment la gent puga acudir a estos pobles.
Estem parlant del paisatge, estem parlant de tot allò que tinga a vore amb la producció agrícola, estem parlant -també molt important- dels vestigis de la guerra civil, de la pedra en sec -que tant li agrada al senyor Mulet-, i de la gastronomia, evidentment.

En este cas, n'hi ha la intenció clara -i que ja s'ha explicat alguna volta per part de la conselleria- de la creació d'un parc cultural en la zona de Valltorta-Gasulla.
Tot açò haurà de produir-se amb un treball conjunt, tant dels departaments de cultura com dels departaments de turisme.
Esta PNL va adreçada a la cultura, però evidentment ells ja s'ho faran per a coordinar-se amb turisme, per a fer els plans de promoció turística que pertoquen.

I d'altra banda, dir que -ja s'ha parlat una mica aquí-, esta PNL té una part també d'una PNL que hem presentat des del Grup de Compromís -i que debatrem pròximament-, en la qual demanem que les despeses per a dignificar i per a promocionar el patrimoni cultural dels pobles més menuts del país valencià siguen assumides tant per La Generalitat com per la diputació -sobretot en aquells pobles en uns pressupostos molt menuts, amb els quals és pràcticament impossible que puguen fer les despeses que pertoca per a este desenvolupament turístic.

Pensem que el patrimoni de les zones rurals és un patrimoni de tots i totes, i que és una faena de tota la societat preocupar-se i responsabilitzar-se d'este patrimoni.
És l'única manera d'evitar l'èxode de la població cap a zones urbanes -o cap a zones forasteres-, evitar el despoblament i oferir horitzons de vida digna a la gent d'estes zones, sobretot a la gent més jove.

També, dir que em sembla que el representant del Partit Popular ha dit que que s'adherien a la PNL, encara que no s'ha acceptat l'esmena.
I bé… em sembla que és una bona notícia, perquè d'alguna manera estem -tots els que hem parlat- d'acord en el futur que volem, i evidentment mos divideix el passat, però l'important en estos moments jo crec que la gent -la població en general- creu que en la situació en la qual estem l'important és la faena que volem fer ara i on volem arribar.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula, per un temps màxim de quatre minuts, el Grup Parlamentari Socialista.

La senyora Caballero Hueso:

Gracias, señora presidenta.

El otro día, mientras recaudaba información sobre el arte rupestre, me acordaba de mi compañero Fernando Delgado que dice siempre que, se aprueben o no se aprueben las propuestas, lo bueno de esta comisión es que se aprende muchísimo.
Y si he de serle sincero, la verdad es que he aprendido, porque yo creo que desde Bachiller, mi curiosidad hacia el arte rupestre había sido nula.
Le agradezco al señor García la presentación de esta PNL, porque ha provocado, no ya que yo buscara información, sino que toda esta información que hemos aportado cada uno de nosotros, pues igual ha levantado la curiosidad en otros miembros que estamos aquí.

Entiendo que la exposición de motivos la centre usted en los enclaves del interior de la provincia de Castellón, porque usted es diputado de esa provincia -y es eso lo que conoce-, pero me alegro de que en los puntos de resolución hable un poco más, y hable y se trasmita que es para toda la Comunidad Valenciana, porque -desde nuestro punto de vista- las actuaciones deben abarcar toda la comunidad, y porque también yo soy diputada por Valencia, y si no los compañeros -si no meto a la terreta- me dicen algo.
Y aunque nadie haya hablado de Alicante, yo creo (veus) que la competencia… Pero ninguno de los que hemos hablado somos de Alicante (veus) -ah, bueno sí, la representante de Podemos, perdón-.
(Veus) Bueno, hay que hablar… Las competencias son de la Comunidad Valenciana.

Encontramos multitud de enclaves de arte rupestre en la Comunidad Valenciana, que no voy a volver a relatar -lo malo de hablar la última es lo que tiene, que ya lo han relatado prácticamente los compañeros-, pero sí que el Partido Socialista va a apoyar esta PNL, pero porque el Consell más que hacer efectiva esta PNL, lo que -desde nuestro punto de vista- tiene es la obligación, (algú tus) no solo de proteger los enclaves que hay, sino ir un poco más allá.

Otra cosa es que anteriores ejecutivos no consideraran tan prioritario -y vamos a dejarlo en Â«tanÂ»- el arte rupestre, pero este Consell sí.
Y por eso no solo vamos a apoyar la propuesta de Ciudadanos, sino que vamos a seguir trabajando en la medida que nos toca para que el Consell incida en su protección, en su divulgación y -sobre todo- en su promoción.
Igual hoy estamos aquí escenificando Â«el pacto a la españolaÂ», las propuestas de Ciudadanos secundadas por otros partidos, y dejando un poco en evidencia, pues, lo que desde el Partido Popular no se ha hecho en estos años de Consell.

Desde la Conselleria de Educación, Cultura, Investigación y Deportes se nos ha remitido una información, diciendo que entre uno de sus objetivos está la creación de un parque natural en la zona de la Valltorta-Gasulla, para revalorizar -por parte de la sociedad- los bienes culturales y paisajísticos que esta zona de interior de Castellón posee -por aquello que hemos puesto todos o casi todos el ejemplo de la Valltorta en esta comisión-, y realizar -por supuesto- acciones tendentes a su protección y divulgación.

Ahora bien, el segundo punto -y si bien es cierto que todos estamos de acuerdo en trabajar conjuntamente con turismo- habrá que trasladarle a la conselleria competente en materia de turismo, las intenciones o lo que perseguimos desde la comisión aprobando esta PNL.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies a vosté, senyora diputada.

Passem ara a la votació.

Vots a favor?
Queda aprovat per unanimitat.

Gràcies i enhorabona!

Proposició no de llei sobre l'elaboració d'un pla estratègic esportiu per a persones amb discapacitats diferents de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 14.
795, BOC número 62)

La senyora presidenta:

Passem al punt número 4 (veus) de l'ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'elaboració d'un pla estratègic esportiu per a persones amb capacitats diferents de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Té la diputada del Partit Popular (veus i rialles) huit minuts per a presentar-la.

La senyora Gallén Peris:

Gràcies, presidenta.

No hi ha dubte sobre la importància de la pràctica de l'esport, perquè permet fomentar i impulsar l'activitat física i esportiva entre la ciutadania -com a activitat que millora la salut-, però també se li ha de dotar d'entitat -com a element d'integració i cohesió social i cultural, a través dels valors que li són inherents-.
És per això que creiem que un verdader pla estratègic esportiu deuria construir-se sobre la base de cinc pilars fonamentals: participació i compromís de la societat civil, en general, i de les administracions de… (Se senten interferències)

La senyora presidenta:

Si no li importa, senyora diputada, pot posar-se en un altre micro, és que la sentim ahí en un… sobretot per la seua comoditat.

Disculpe les molèsties.

La senyora Gallén Peris:

Bé, aleshores, seguisc on m'he quedat.

És per això que creiem que un verdader pla estratègic esportiu deuria construir-se sobre la base de cinc pilars fonamentals: participació i compromís de la societat civil -en general- i de les administracions, reconeixement dels valors de l'esport, millora dels models de gestió, aprofitament de la col·laboració publicoprivada i proximitat de la ciutadania.

Este últim pilar, la proximitat a la ciutadania, entenem que és de vital importància.
És innegable i reconegut els valors que la pràctica esportiva transmet, a més de contribuir a la formació integral dels jóvens i a la cohesió social de les persones.
S'ha aprovat l'elaboració d'un pla estratègic de l'esport en la Comunitat Valenciana, però volem plantejar un repte que va més enllà.
I des del Grup Parlamentari Popular creiem que és necessari que es tinga amb compte i s'implemente en polítiques que permeten integrar la realitat social de les persones discapacitades.

Proposem la redacció d'un pla estratègic esportiu per a persones amb capacitats diferents.
La discapacitat és un concepte que integra una sèrie d'aspectes psicoafectius: benestar o salut mental; físics: autonomia; socials i cognitius: autopercepció de la salut i de la malaltia, on, a més dels components de la salut, s'inclouen la interacció amb els factors contextuals, factors ambientals i personals.

Per a l'elaboració d'este pla, haurem de reconéixer els tres grans grups dels discapacitats: discapacitats físics, discapacitats intel·lectuals, discapacitats sensorials -visuals o auditius-.
Amb ells, podrem abordar la redacció d'un pla estratègic que plantege objectius concrets, i que permeta donar resposta a les necessitats particulars de cada grup dels esportistes, i ens permeta emetre un diagnòstic de la situació real i de les necessitats d'este col·lectiu.

Entenem que l'esport ha de ser una peça fonamental per a la integració, per la qual cosa ha de ser considerada com una ferramenta eficaç d'integració, normalització i cohesió social.
Per això, no hem d'oblidar que les persones amb discapacitat són titulars del mateixos drets fonamentals que la resta de la ciutadania, i són les administracions públiques les que tenen el mandat constitucional de proveir els mitjans necessaris perquè eixa igualtat siga real i efectiva.
El primer article de la Declaració universal dels drets humans declara Â«tots els sers humans són lliures i iguals en dignitat i dretsÂ».

A fi d'aconseguir esta meta, hem de ser capaços de reconéixer, acceptar i integrar la diversitat, assegurant que les persones amb discapacitat puguen disfrutar de les distintes classes de drets humans, civils, polítics, socials, econòmics i culturals reconeguts, fomentant polítiques inclusives que permeten desterrar qualsevol classe de discriminació, absolutament inacceptable, d'este col·lectiu.
Les persones amb discapacitat reclamen la igualtat d'oportunitats i d'accés als recursos socials, el treball, una educació integradora, l'accés a les noves tecnologies, els servicis socials i sanitaris, activitats d'oci i -per descomptat- l'esport.
Hem de prendre consciència que les persones amb qualsevol tipus de discapacitat han de ser considerades com a ciutadans i ciutadanes independents i capaços, per la qual cosa totes les administracions i la societat en general haurà de comprometre's fermament i inequívocament a suprimir les barreres existents per mitjà de la creació de normes socials polítiques i un ambient accessible.
El dret a l'oci i a l'esport és una conquista social reconeguda en les més importants declaracions de les organitzacions internacionals.
Per tant, justificar el dret de la persona amb discapacitat de gaudir de l'oci i l'esport no hauria de ser necessari; no obstant això, donades les dificultats i fins a experiències de discriminació que les persones amb capacitats diferents han patit tradicionalment, es fa necessari analitzar la legislació respecte d'això per a poder determinar en quina mesura les normatives vigents garantixen este dret.

A través de l'esport es desenrotllen valors que han de veure i faciliten el desenrotllament personal i que poden servir per a potenciar habilitats útils per a la vida diària.
Un dels principals beneficis que representa la pràctica esportiva, a més del físic, es d'índole psicològica: l'esport ajudarà les persones amb discapacitat a abstraure's per moments dels inconvenients a què s'enfronten, permetent enfortir habilitats socials, com ara l'afectivitat, emotivitat, control, percepció, cognició, etcètera; però, el que és més important, l'esport crea un camp adequat i senzill per a fomentar la superació de les barreres, fomenta el sentiment de pertinència, aconseguint el reconeiximent del grup.

Per això, des del Partit Popular creiem fermament que l'esport adaptat representa una verdadera necessitat en el desenrotllament personal i social de les persones amb capacitats diferents.
Els poder públics, que en definitiva poden i han de canviar i millorar la societat civil, hauran de llimar les diferències per a la consecució de la igualtat d'oportunitats per a les persones amb capacitats diferents.

Finalment, voldria acabar la meua intervenció sempre agraint i expressant a la Federació Valenciana d'Esports Adaptats, a les fundacions, als clubs, als centres d'educació especial, i, com no, a la Conselleria de Sanitat Universal, a la Conselleria d'Educació, Cultura, Investigació i Esports, a la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives per continuar treballant en esta línia iniciada en legislatures anteriors; reconeixent l'esforç, però no hem de conformar-nos; hem de continuar avançant per aconseguir eixa igualtat real; no hi ha dubte que l'esport -es constata dia a dia- és capaç de generar fortes passions i despertar profunds sentiments.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara…, han presentat una esmena per part del Grup Parlamentari Compromís… té ara el seu portaveu.
.
.
(Algú diu: Â«L'esmena és conjunta.
Â») Ah, és conjunta?
(Algú diu: Â«Podemos, PSOE i Compromís.
Â»)

Mos havia aplegat que sols era de Compromís.
(Algú diu: Â«És que la caràtula, la caràtula (inintel·ligible) …Â») Val, val.
Ha sigut una errada.
Aleshores, tindran huit minuts tots?
(Remors)

Val, aleshores, qui dels tres ho fa?
Compromís?

Val, d'acord.
Val.
Molt bé.
N'hi ha una esmena presentada conjunta dels tres grups, del Grup Parlamentari Podemos, del Grup Parlamentari Socialista, del Grup Parlamentari Compromís, i la defensa, en aquest cas, el diputat Jordi Juan Huguet, per un temps màxim de huit minuts.

El senyor Juan i Huguet:

Segurament acabarem abans.

Sí, segons hem comentat, s'ha presentat una esmena per part de tres grups parlamentaris, Compromís, Podem i Socialista, i l'esmena que hem presentat va en la següent direcció.
En primer lloc, diem que ens agradaria que Les Corts insten el Consell a incloure dins del pla estratègic de l'esport que s'està elaborant -però dins d'este pla- un apartat concret referit a les persones amb diversitat funcional.
I açò perquè?
Perquè ja s'està elaborant un pla estratègic de l'esport, i creiem que és en este pla on s'han de recollir les actuacions a seguir, relacionades amb el col·lectiu de persones amb diversitat funcional.
Pensem que no tindria sentit fer un pla estratègic de l'esport diferenciat per a les persones amb diversitat funcional, ja que, si realment volem treballar per la inclusió i per la igualtat, ha d'anar tot en un mateix pla.

El mateix ocorre amb tot allò relacionat amb la gent gran, la infància, les dones o qualsevol altre col·lectiu, tot s'ha d'encabir en un mateix pla; si no, n'hauríem de fer set o huit diferents, i això creiem que no tindria massa sentit; de fet, en la intervenció de la ponent d'esta PNL s'ha parlat que un pla estratègic de l'esport ha de tindre cinc pilars, però es parla d'un pla estratègic de l'esport.

En segon lloc -sense tindre ganes d'entrar en un debat terminològic- ens agrada més el tema de diversitat funcional, perquè, segons tenim entés, es el terme tècnic, és el terme legal i és el terme que utilitzen les mateixes associacions dels diferents col·lectius.
I, per tant, com es pot deduir, l'esmena és una qüestió més de forma que no de fons, i per això ens agradaria que s'acceptara.
Sobra dir que des de Compromís, així com també -estic segur des dels altres grups-, tenim una consideració absoluta cap a les necessitats d'este col·lectiu i, com no podia ser d'altra manera, estem d'acord en el fons de la iniciativa.

Sabem que l'esport és una fantàstica via d'inclusió a la comunitat, de generació de relacions i de foment del sentiment de pertinença als grups, factors que entre altres coses ajuden al desenvolupament de l'autoestima.
A més a més hem de comptar amb els beneficis per a la salut i per al benestar físic i mental que es deriven de la pràctica de l'esport.
I tot això s'intensifica quan parlem d'un col·lectiu que de manera general patix més dificultats per fer qualsevol tipus d'exercici físic.
Per tot això, és necessari que el futur pla estratègic de l'esport, que està actualment en procés d'elaboració, incloga un apartat específic referit a les persones amb diversitat funcional, i estem segurs que així serà.
En eixe sentit, també volem destacar algunes de les accions que ja està duent a terme el Consell, relacionades amb el foment i l'impuls de la pràctica esportiva entre les persones amb diversitat funcional, com ara la inclusió de criteris que tenen en compte a este col·lectiu en les (inintel·ligible) … subvencions convocades per la Direcció General de l'Esport, o la posada en marxa d'un grup de treball d'esport i inclusió amb membres de les conselleries responsables d'estes matèries.

Moltes gràcies, presidenta.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Popular per explicar el seu posicionament davant l'esmena.

Dígame.

La senyora Gallén Peris:

Jo ara, per exemple, la meua intervenció i ja dic si accepte o no l'esmena i ja acabe.

La senyora presidenta:

Exacte.
Això és.
De fet, estàvem mirant que l'esmena, al ser presentada per tres grups parlamentaris, després sols mos quedaria el torn de paraula de Ciudadanos per la seua explicació de vot.
I ahí quedaria.

La senyora Gallén Peris:

Me queda clar.

Gràcies, presidenta, una vegada més.

Bé, des del Grup Parlamentari Popular rebutgem l'esmena que presenten el partit Podem, Compromís i Partit Socialista, perquè mos pareix insuficient el que en el primer punt diguen elaborar un apartat.
Creuen vostés que és suficient elaborar un apartat a un pla estratègic esportiu que s'està iniciant la seua elaboració, que el col·lectiu de la discapacitat, de persones amb capacitats diferents -com a mi m'agrada dir-ho, i que també conec molta gent d'eixe col·lectiu i també els agrada que els diguen això perquè les seues capacitats són diferents, -no és que no en tinguen, ni més ni menys ni igual, sinó son diferents, i mos poden ensenyar i mosatros aprendrem molt d'ells-.
A mi me pareix que elaborar tan sols un apartat concret referit a les persones amb diversitat funcional me pareix insuficient.
Eixe és el motiu.

El que també me pareix lamentable és que una ferramenta tan potent com podria ser este pla estratègic per a estes persones en discapacitat se rebutge -i considere que se rebutja i no se votarà a favor perquè és una iniciativa i una proposta que ve del Grup Parlamentari Popular.
Estan elaborant un pla estratègic de cultura, que es presenta hui, elaborant un pla estratègic de turisme.
S'està iniciant en l'elaboració d'eixe pla estratègic de l'esport en la Comunitat Valenciana.
.
.
per què no les persones en discapacitat?
Per què no poden tindre el seu propi pla estratègic?
Perquè el necessiten.
Perquè tots el que estem ací, totes, estic segura que tenim relació amb un fum de gent, de col·lectius, en la Federació d'Esports Adaptats, i és una necessitat, amb la qual cosa me pensava, en un principi, que seria eixa ferramenta -perquè s'estan creant altres plans estratègics— necessària per a la Comunitat.
No podrà ser.
Jo convide -perquè ací pràcticament està tot inventat- convide els diputats i diputades d'esta comissió que vegen el pla estratègic esportiu per a discapacitats que està en Extremadura, que està donant uns resultats importantíssims, importantíssims, i que és el millor que tenim en Espanya.
I no està renyit el que el col·lectiu tinga el seu propi pla per a poder integrar -perquè jo en la meua primera intervenció ja he dit sempre, ja he parlat d'inclusió-, però realment eixes persones necessiten d'esta ferramenta tan potent.
Lamentar una vegada més que per ser una proposta probablement del Partit Popular la rebutgem avui.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

D'acord.
Al ser rebutjada l'esmena canvia l'orde del torn de paraula que havíem concretat abans.

Ara té rèplica el diputat Jordi Juan Huguet, i després tindrà contrarèplica una altra vegada la diputada del Grup Parlamentari Popular.
Per un temps màxim de quatre minuts, té la veu el grup parlamentari Compromís.

El senyor Juan i Huguet:

Moltes gràcies, presidenta.

Bé, nosaltres també lamentem que rebutge l'esmena pel simple fet que l'han presentada els grups que donen suport al govern de La Generalitat.
Al final, després d'este debat, pareix que estiguem parlant d'una qüestió de quantitat -que si ha de ser un apartat, que si han de ser dos, que si ha de ser un pla estratègic.
.
.
quan creiem que la qüestió no és un tema de quantitat, sinó que nosaltres opinem que este pla estratègic, al qual vostés fan referència i que expliquen molt bé en l'exposició de motius, perfectament cap, perfectament casa en el pla estratègic de l'esport que s'està elaborant per part de la direcció general competent.

És una qüestió d'entendre l'administració d'una manera o de l'altra -cosa que, en fi, també es comprensible que nosaltres entenguem l'administració d'una manera diferent a la que entén el Partit Popular-, però això no vol dir que siga millor o pitjor per plans per separats.
Ara s'ha comentat que s'està fent un pla de cultura, s'està fent un pla d'açò, de l'altra cosa.
La solució a tots els problemes que té la nostra societat al final no és fer només plans estratègics; simplement que els plans estratègics s'han de fer dins d'una coherència, i sobretot, com indica el seu nom, dins d'una estratègia.
I nosaltres considerem que tindre una estratègia pel que fa a l'esport i de cara a les persones amb diversitat funcional ha de ser una estratègia que estiga englobada, inclosa, de manera inclusiva dins d'un pla més ampli, que és el pla estratègic de l'esport ací en la Comunitat Valenciana.

I res més, nosaltres lamentem que es rebutge l'esmena, perquè l'esmena en ningun moment desdibuixava l'esperit de la PNL presentada pel Partit Popular, en ningun moment desdibuixava la part expositiva, simplement creiem que millorava perquè es tenia en compte este pla estratègic dins d'un altre i, és més, també es donava un termini de temps més llarg al Consell perquè puguera retre comptes, perquè tres mesos…, només ja en les tramitacions de qüestions administratives i burocràtiques ja han passat els tres mesos.
I, per tant, considerem que és irreal demanar al Consell tres mesos perquè done explicacions en estes Corts.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té la paraula, per un temps màxim de quatre minuts, la diputada Marta Gallén.

La senyora GallénÂ Peris:

Bé, en el mateix to que estem utilitzant en la comissió i en el torn meu de paraula, jo no parle de quantitat, qui parla de quantitat són vostés al referir-se en la seua esmena, en la qual només se crea un apartat concret referit a les persones.

És cert que els plans estratègics no ho solucionen tot, però solucionen a muntó.
De fet, en esta legislatura s'estan fent molts plans estratègics, per fer-ne un més i per treballar en un pla estratègic més dedicat exclusivament a les persones amb discapacitat, capacitats diferents o funcionals, crec que seria una ferramenta potent per a donar solucions a molta de la problemàtica que tenen.
Jo, quan ací se va sol·licitar la compareixença del director general d'esports perquè explicara l'elaboració del pla estratègic esportiu, a petició de la companya Caballero, el director general d'esports no va parlar de res del que és el pla estratègic que anaven a elaborar per a la Comunitat Valenciana en allò que es referix a esports, va parlar de tot el que fa la direcció general a nivell d'activitats i d'esport.
I jo, en la meua intervenció, sí que li vaig recriminar que ací l'havíem invitat i s'havia adoptat el que ell vinguera a explicar-mos el que tenia pensat en fer en el pla estratègic.
No ho va dir ningú.
Jo sí en la meua intervenció…, sí que vaig dir que se tinguera en compte en eixe pla estratègic a les persones en discapacitat o capacitats diferents o com cada u vullga anomenar-les.

De moment, la meua curiositat i el meu interés en presentar esta PNL en un pla estratègic més, a part de tots els plans estratègics que s'estan realitzant en el Consell, era perquè estava segura que no anaven a tindre-ho en compte, perquè és insuficient.
El pla estratègic que s'elaborarà, que està molt ben pensat per a l'esport en general en la Comunitat Valenciana, no pot incloure en un apartat a un món tan ampli com és el de la discapacitat ací en la Comunitat Valenciana.
Per això, jo he insistit en presentar esta PNL.
I per descomptat, en ningun moment -ja he donat les raons- el motiu de l'esmena que vostés presenten, que el elaborar un apartat concret me pareix insuficient, no perquè vinga sustentat dels grups que sustenten el govern i el Consell, ni molt menys.
Jo simplement m'estic adonant que la gran majoria de les vegades quan n'hi ha una proposta perquè tens ganes de treballar, perquè tens ganes d'aportar i perquè tens ganes de fer les coses conjuntament en els diferents grups polítics és per a millorar la situació, en este cas, d'este col·lectiu.
No serà aixina, pel rebuig, pel vot en contra dels partits que sustenten el govern?
Doncs jo tinc que lamentar-ho i aixina ho expresse.

Les persones amb capacitats diferents constituïxen un sector de població heterogènia, però totes tenen en comú que en major o menor mesura precisen d'una protecció singularitzada en l'exercici dels drets humans i llibertats bàsiques, degut a les necessitats específiques derivades de la seua situació de discapacitat i de pervivència de barreres que eviten la seua participació plena i efectiva en la societat en igualtat de condicions amb la resta de persones.

No res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

D'acord, teniu cinc minuts de pausa.
Heu de ser…

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

La senyora presidenta:

Reprenem la sessió.
No s'ha fet aplegar cap acord a esta mesa; aleshores, entenem que no hi ha hagut possibilitat d'acord.

D'acord, continuem.
Té ara la paraula la diputada del Grup Parlamentari Ciudadanos per un temps màxim de quatre minuts per a explicar la seua posició de vot.

La senyora Ventura Campos:

En primer lugar, quiero decir que estoy atónita de ver que no se llega a un acuerdo en temas tan fundamentales y tan importantes como apoyar o hacer una sociedad más inclusiva.

Creo que no estamos reflexionando, y aquí los protagonistas no somos ninguno de los políticos que estamos aquí en la mesa; los protagonistas son esas personas que tienen diversidad funcional y no estamos apoyando que se haga un plan estratégico.
Tenemos que pensar en ellos y pensar menos -es una crítica que hago- en nuestros ideales.
Hay que pensar en el afectado y el beneficiario.
Yo, sinceramente, me voy disgustada porque yo sí que iba a apoyar esta propuesta.
Creo que es una buena propuesta que, por una cuestión de forma -porque, como bien han dicho, no de fondo sino de forma- no se llega a un acuerdo; pues, sinceramente, considero que es lamentable.

En cuestión, sabemos que el deporte adaptado representa una realidad en el desarrollo personal y social del individuo que lo practica, y uno de los principales beneficios a tener en cuenta en esta índole es a nivel psicológico y a nivel social.
Toda persona con alguna diversidad en sus capacidades debe enfrentarse diariamente a ciertas barreras -como bien sabemos- que nos pone la sociedad.
Y nos olvidamos, a veces, del principio de la normalización, inclusión, integración, etcétera, que queda muy bien en palabra de políticos -y yo me considero una de ellas-, pero, a la hora de la verdad, como hoy, no ha sido efectivo.

Atendiendo al principio de normalización que ya se estableció en 1969 por una asociación sueca, indica que Â«las personas con diversidad funcional deben gozar de una efectiva igualdad de oportunidades, llevando una vida, en todos sus órdenes, sin discriminación ningunaÂ».
En este sentido, estamos de acuerdo con esta PNL, porque hay que elaborar un plan estratégico para las personas.
El fondo es ese, la forma -por favor-, ya hemos llegado tarde en ponernos en cuestión, pero el fondo es este.
Y si queremos hacer políticas inclusivas, deberemos eliminar estas barreras existentes y que las personas con diversidad funcional puedan disfrutar del deporte.

Entre los motivos, en primer lugar, porque el deporte -como bien ha indicado mi compañera- ayuda a mejorar la salud física, social y psicológica; pero, lo que es más importante, el deporte crea un campo adecuado y sencillo para la autosuperación.
Ello busca establecer objetivos para alcanzar poder superarse día a día y, a partir de ahí, poder proyectar sus objetivos.

La autosuperación no solo acarrea beneficios de índole psicológica, como bien hemos dicho, también de índole social.
De la mano de los beneficios psicológicos, el deporte adaptado, como he indicado anteriormente, tiene muchos beneficios y, entre ellos, por ejemplo, Fernando Martín Vicente (algú tus) hablaba de diferentes niveles de integración de las personas con diversidad.
Por un lado, decía -yo creo que es muy importante-: el nivel de integración, por un lado, con las personas de diversidad funcional participa en el deporte exclusivamente en su ambiente con otras personas de diversidad funcional.
Esta sería una forma menos avanzada de integración.
Por otro lado, un nivel superior, las personas con diversidad hacen un deporte adaptado y, a un nivel mayor de integración, la forma más avanzada de integración es aquella en la que las personas con diversidad funcional realizan deportes junto con otras personas sin diversidad.
Dentro de este punto, se observan, como bien sabemos, diferentes deportes inclusivos relacionados con el deporte escolar, con el terapéutico, con el recreativo y con el competitivo.

Como no tengo mucho tiempo, sí que quiero decir que, si se hubiera llegado a un acuerdo para hacer un plan estratégico, hubiéramos tenido que entender el deporte adaptado dentro de un contexto educativo, crear valores dentro de la escuela con la asignatura de Educación Física y hacer una asignatura inclusiva y en la que pueda participar todo el alumnado.
También, a nivel recreativo, diseñar líneas estratégicas de ocio.
A nivel terapéutico, que ya se están trabajando, por ejemplo, los programas en España de Hospiesport.
Y, a nivel de adaptado competitivo, intentar, desde Les Corts, apostar por diseñar diferentes líneas deportivas a nivel de competición, y, también, apostar por diferentes niveles.
(Algú tus)

Con todo esto, creo que hubiéramos tenido que aprobar esta PNL, no es de Ciudadanos, sino del PP, pero hubiéramos tenido que llegar a un acuerdo.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Passem ara a la votació.
Vots a favor?
Un, dos, tres, quatre, cinc… set.
7 vots a favor.
Vots en contra?
(Remors) 8 vots en contra.
Abstencions?
Cap abstenció.
Queda rebutjada esta proposta.

Perdoneu, que estava el micròfon apagat.
 S'hauran sentit les votacions?
(Veus)

Sí?
Val, per si de cas, hem dit que 7 a favor, 8 en contra; no queda aprovada.

Pronunciament de la comissió sobre la sol·licitud de compareixença de la membre del Consell Valencià de Cultura, senyora Consuelo Ciscar Casabán, per a explicar la idoneïtat de continuar formant part del màxim òrgan consultiu de La Generalitat en matèria cultural malgrat estar investigada per la seua gestió al capdavant de l'Institut Valencià d'Art Modern, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem (RE número 14.
855)

La senyora presidenta:

Anem al punt 5: pronunciament de la comissió sobre la sol·licitud de compareixença de la membre del Consell Valencià de Cultura, Consuelo Ciscar Casabán, per a explicar la idoneïtat de continuar formant part del màxim òrgan consultiu de La Generalitat en matèria cultural, malgrat estar investigada -abans imputada- per la seua gestió al capdavant de l'Institut Valencià d'Art Modern -IVAM-, presentada pel Grup Parlamentari Podemos-Podem.

Té la paraula la diputada Llum Quiñonero per un temps màxim de huit minuts.

La senyora Quiñonero Hernández:

Gracias, presidenta.

El Consell Valencià de Cultura está formado por veintiún miembros elegidos por un período de seis años renovables por una mayoría cualificada de dos tercios de los miembros de les Corts Valencianes; son elegibles aquellas personas de reconocido prestigio y mérito intelectual.

El Consell Valencià de Cultura es un órgano consultivo y asesor del conjunto de las instituciones de la Generalitat valenciana en aquellas cuestiones que tengan que ver con la cultura.
Es una institución estatutaria de La Generalitat, tal y como recoge el capítulo 6 del Estatut d'autonomia.

El pasado 29 de febrero, según informaciones en prensa, el Pleno del Consell Valencià de Cultura aprobó una propuesta de acuerdo para que los miembros de esta institución asuman, en caso de incurrir en la condición dictada por un juez de investigados -antes imputados-, la renuncia voluntaria y de manera cautelar a sus funciones en el consejo.
La propuesta acordada por unanimidad por el consejo de gobierno del Consell Valencià de Cultura considera que, con este código ético, se preserva la autoridad moral y el buen funcionamiento de la institución.
Como nadie ha dimitido, no está preservada, según el propio Consell, la autoridad moral y el buen funcionamiento de la institución.

El acuerdo contempla, además, que todo miembro del Consell, en caso de encontrarse imputados en una causa judicial, se abstenga también de participar en estudios y trabajos de la institución relacionados con actividades de organismos públicos o privados en que haya ocupado u ocupe algún cargo de responsabilidad.
Dos de los miembros del Consell Valencià de Cultura, la exdirectora del Instituto Valenciano de Arte Moderno, Consuelo Ciscar, y el exdirector de Castelló Cultural, Vicent Farnós, se encuentran en situación de investigados ahora -antes imputados-.
La primera, por los supuestos delitos de prevaricación, falsedad y malversación, y el segundo, en una de las piezas separadas del caso Gürtel.
Pero ninguno de los dos parece haberse dado por aludido.

Consuelo Ciscar es vocal del Consell Valencià de Cultura desde el año 2012, y podría seguir siéndolo hasta el 2018, el tiempo de su mandato, porque ni en el más ágil de los supuestos habrá una condena en firme -recursos mediante-, que sirva para cesarla del cargo antes de agotarlo si ella misma no dimite.
Consuelo Ciscar es asesora de La Generalitat en una de sus más altas instituciones, y es también imputada por malversación, prevaricación y falsedad documental como directora y gerente del IVAM.

También está imputado el señor Farnós.
Se sentó en el banquillo sobre los conocidos casos de contratos a dedo, contratos troceados para adjudicarlos desde diversas consellerias y empresas de Orange Market y otras del señor Correa y, sin embargo, él sigue al frente de su tarea en el Consell.
En esta maraña de imputados y corruptos que ha dejado como rastro los gobiernos del PP, el verbo dimitir y el sustantivo ética parecen desconocerse.

Pero estas Cortes, que vienen con un aire nuevo a dar un giro a la política de abusos y corruptelas, han de tomar medidas.
Una de estas nefastas prácticas tiene que ver con las puertas giratorias.
Eso de colocar a políticos ahí donde interese en un juego de equilibrios entre familias en el signo de un bipartidismo, además, que está ya herido de gravedad.

Las más altas instancias de las instituciones valencianas no pueden ser un producto de puestos de gratificación a la espera de otros destinos dentro de la cámara de vuelta al mundo de la empresa o de la cultura en un ir y venir de favores.
Por esas puertas giratorias, personajes como Farnós y la señora Ciscar acabaron en el Consell Valencià de Cultura.
Ella, en 2012, cuando las denuncias sobre su nepotismo y reiterados abusos eran ya una moneda común, reiteradamente denunciada por artistas y gentes allegadas al IVAM.

El Consell Valencià de Cultura necesita -digamos- una refundación, una reconsideración de sus propias normas de su funcionamiento.
Y en ello hemos de ponernos juntos, pero ahora conviene un ejercicio elemental de librarlo de aquellas personas, en la medida en que podamos, de planteárnoslo, que abiertamente cuestionar el fin para el que existe.
Incentivar y centrarlo en lo que deben hacer, que es prestigiar, incentivar y desarrollar la cultura de nuestra comunidad, de nuestras tierras, y no incentivar y coadyuvar a todo lo contrario.

Tal vez la señora Ciscar tenga sus propios motivos culturales e incluso políticos -tal vez económicos- para persistir en mantenerse activa en el Consell y no conjugar el verbo dimitir, un gesto de generosidad que daría un pequeño brillo a su bochornoso currículum de imputaciones.
Pero no parece dispuesta a aprovechar la oportunidad de tener un gesto digno.
Fue nombrada por estas Cortes, y a estas Cortes debe sus razones.
Para escucharlas es por lo que, desde mi grupo parlamentario, Podemos, pedimos su comparecencia en esta comisión, y, para esa comparecencia, pedimos el apoyo de resto de los grupos políticos.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Passem al torn en contra.
Algun grup parlamentari vol presentar torn en contra?
(Algú tus) D'acord, aleshores (remors) passem a la fixació de posició i passa a parlar el Grup Parlamentari Ciudadanos per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor García Salvador:

Bé, mosatros hem de dir que sí que anem a suportar la compareixença d'esta senyora, la senyora Ciscar, ací en Les Corts.
Amb això, entenem que nosaltres no anem a acusar ningú.
Està clara la separació de poders, serà el jutge qui haurà de considerar si esta persona ha actuat o no segons la llei, però entenem que sí que haurien d'haver unes explicacions perquè ella és representant d'un organisme de La Generalitat, un òrgan consultiu, i entenem que esta persona ha anat contravenint alguns dels principis fonamentals que se van recollir en la Llei 10/2010, de 9 de juliol, la Llei d'ordenació i gestió de la funció pública, el capítol quatre, on parle de Â«Deberes: código de conducta y régimen de incompatibilidadesÂ» fa referència a l'article 86, Â«Deberes del personal del empleado público: hemos remitido el fundamento de (inintel·ligible) .
.
.
previsto en el artículo 2 de la leyÂ».
El artículo 2 de la llei parla precisament de Â«los principios y fundamentos de actuación de la función pública valenciana como instrumento para la gestión y realización de los intereses generales que tiene encomendados la administración son los siguientesÂ» i parla de legalidad, parla de eficacia, de eficiencia, parla de transparència, d'integridad, d'austeritat, servicio a la ciudadanía, a los intereses generales i, parla que aquestes disposicions són aplicables al (inintel·ligible) .
.
.
de personal, i entre ells fa menció al personal de servici de gestions de La Generalitat, com ara és el Consell Valencià de Cultura.

Bé, a banda d'això, hi ha una sèrie de rosari de notícies d'esta gent, dia sí dia també: Â«Una juez imputa a Consuelo Ciscar, la cúpula del IVAMÂ», el jutjat d'instrucció número 21, malversació, prevaricació.

En fi, jo crec que ja no ens hem d'estendre més, és a dir, nosaltres pensem que la dona hauria d'haver eixit; pensem que haguera hagut d'eixir ella motu proprio, ella s'hauria d'haver esperat, hauria d'haver anat.
.
.
, una persona, si és acusada de tamaña tropelía, hauria d'anar al jutjat i dir, Â«escolte, el que estan dient és cert o no és certÂ»; defendre's, però com no fa res, està pensant en mantindre el càrrec.
Pensem que no és una actitud exemplaritzant i, per això, volem que esta dona vinga ací a explicar-se què pensa fer.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula el Grup Parlamentari Compromís per un temps màxim de quatre minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Sí.
Prevaricació, falsedat, malversació, cas Gürtel, portes giratòries, nepotisme.
.
.
Pense que no cal dir molt més.
Esta persona ha estat nomenada per les Corts Valencianes, hauria de vindre a les Corts Valencianes a explicar si, realment, pensa que s'ha de mantindre en el seu lloc, que mos explique per què creu que és tan indispensable per a la societat valenciana i per a la cultura valenciana que ella estiga en el seu lloc i també perquè es pronuncie qui la va nomenar, què és el que opina que esta persona estiga en el lloc on està, donant una imatge fatal de les institucions valencianes i de la cultura valenciana.

El Consell Valencià de Cultura, evidentment, necessita un replantejament, i un bon moment per a començar este replantejament és començar a eliminar a qui ha sigut símbol tots estos anys de polítiques culturals del Partit Popular amb tot el que ha significat i, evidentment, la imatge del país valencià estos anys no ha sigut una imatge positiva per a la cultura valenciana, sinó tot el contrari.

Pensem que la cultura hauria de ser tot el contrari de les paraules que he dit al principi, de prevaricació, falsedat, malversació, i, per desgràcia, que la cultura estiga lligada a estes paraules i a estes coses tan lletges, la veritat és que a nosaltres no mos agrada.
Hem de fer tot el possible per a laminar tot el que haja de vore amb les imatges de corrupció i, per tant, des de Compromís anem a donar suport a aquesta compareixença.

Res més.
Simplement, quan vinga esta persona, ja parlarem de la importància de tot el que ha fet i de la importància que té mantindre netes les institucions valencianes.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

Té ara la paraula per un temps màxim de quatre minuts el Grup Parlamentari Socialista.

La senyora Alcón Soler:

Gràcies, presidenta.

El Grup Parlamentari Socialista votarà a favor de la sol·licitud de compareixença, com no podria ser d'una altra manera.
Pensem que tota persona amb responsabilitat de govern que represente la ciutadania o siga membre d'un òrgan consultiu deurien estar disposades a donar comptes i explicacions a Les Corts del seu treball.
Deurien donar compte, en este cas, per llei, però també per estètica.

A més a més, pensem que serà una bona ocasió per conéixer el treball.
El diputat Fernando Delgado, durant els últims mesos, porta intentant investigar diverses presumptes irregularitats que s'han produït a l'IVAM; de fet, quede constància de set preguntes parlamentàries, setze sol·licituds de còpies de contractes, expedients, informes del departament de gestió d'administració de l'IVAM, actes dels consells rectors de l'IVAM, etcètera.
Crec que serà bo per a tots saber què està passant i si eixes presumptes irregularitats són certes i en quina mesura poden haver afectat al funcionament del Consell Valencià de Cultura que, com han dit els companys, necessite urgent una revisió.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora diputada.

Té ara la paraula, per un temps màxim de quatre minuts, el Grup Parlamentari Popular.

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Ens trobem, una vegada més, amb una sol·licitud parlamentària que, entenem, es planteja incorrectament; però no per la forma utilitzada, que no dubte que serà la correcta, sinó pel fons.
Què és el que pretenen?
Per què i per a què?

Idoneïtat: tots sabem que és la reunió de les condicions necessàries per a exercir una funció.
De veritat que, per molts arguments que ens done la senyora Ciscar, la majoria dels aquí presents sabran -o sabrem-, voldran -o voldrem- avaluar justa i imparcialment la idoneïtat d'ella per a ocupar la seua butaca al Consell Valencià de Cultura.
Per cert, abans d'exigir la prova d'idoneïtat, ens podrien dir quins han estat els temes, informes o qüestions en els que ha participat Consuelo Ciscar dins del Consell Valencià de Cultura?
I si el seu treball ha estat correcte o no?
(Algú tus) O amb fets i no suposicions, si la seua experiència i capacitat ha servit per desenvolupar la seua tasca en aquest òrgan assessor?
Al concepte d'idoneïtat al que vostés van es considera exclusivament els valors tècnics i científics (soroll de papers) o els estrictament morals o ètics?

Ara bé, una altra cosa és què és el que pretenen, senyors de Podem?
Treballar des de Les Corts per a millorar la cultura dels valencians o aplicar la tècnica d'un important pròcer castellonenc que diu embolica que fa fort?
Si el problema és l'estètic i/o ètic, nosaltres ja ens hem avançat.
Malgrat ser contradictori amb un dels principis bàsics de l'estat de dret, com és la presumpció d'innocència, el Partit Popular, assumint l'opinió pública, ja ha demanat Consuelo Ciscar que abandone el seu lloc en el Consell Valencià de Cultura.
Però, com vosté deia, allò de les dimissions no deu de ser fàcil, i, si no, que li ho pregunten a Covadonga Peremarch o a Nerea Belmonte.

Finalment, jo els demane que s'aclarisquen i mos clarifiquen: compareixences o comissions d'investigació.
Compareixences justificatives d'accions presumptament transformables en judicis sumaríssims amb clara repercussió mediàtica i política, o comissions d'investigació amb presumpta voluntat acusatòria?
Per què unes vegades un tipus i unes altres, un altre?

Rigor i valor, senyors diputats que mantenen el govern del senyor Puig.
El Consell Valencià de Cultura té una absoluta i clara dependència legal amb Les Corts.
Si pensen que certes persones han d'abandonar el Consell Valencià de Cultura, diguen-ho negre sobre blanc i actuen en conseqüència.
Com a conseqüència del pacte a la valenciana són vostés els que manen.
Nosaltres, com a partit a l'oposició, hem fet el que ens correspon: convidar la senyora Consuelo Ciscar perquè abandone el seu càrrec en el Consell Valencià de Cultura, i, per tant, votarem a favor de la compareixença.

La senyora presidenta:

Gràcies.
Passem a la votació.
Vots a favor?
Queda aprovada per unanimitat.

Bé, donem per acabada la comissió d'educació pel dia de hui.
Sí que demane als portaveus si podeu apropar-se a la mesa i intentem coordinar la propera comissió.

(S'alça la reunió a les 14 hores i 6 minuts)