Untitled Web Page



**Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de la Generalitat Valenciana realitzada el dia 7 d'octubre de 2003.
Comença la reunió a les 11 hores i 30 minuts.
Presideix l'Il·lustre Diputat Senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 2.**

 

***Elecció de vicepresident o vicepresidenta de la comissió.***

 

 

**El senyor president:**

 

*(Inoïble)*.
.
.
comprove el quòrum.

 

*(La senyora secretària passa llista per tal de comprovar l'existència de quòrum)*

 

Gràcies, senyora secretària.

Les seues senyories tenen en la carpeta l'acta de la reunió anterior, l'acta número 1 de constitució de la comissió.
És el moment de fer alguna observació sobre el seu contingut.
Del contrari, entenem que estan, les seues senyories, d'acord amb el seu contingut.

Senyora Ramón-Llin, té la paraula.

 

**La senyora Ramón-Llin Martínez:**

Sí, gràcies, president.

És per a dir que el nom d'esta diputada tant en la llista com ací és en valencià, és Maria Àngels.

 

**El senyor president:**

 

Moltes gràcies, senyora diputada.

Prenga's nota que és la senyora Maria Àngels Ramón-Llin, i se rectificarà en l'acta.
Moltes gràcies.

Per tant, entenem que l'acta queda aprovada amb l'observació que ha fet la senyora Ramón-Llin.

El segon punt és l'elecció de la vicepresidenta de la comissió, perquè va haver una dimissió del vicepresident de la comissió i, per tant, és el moment de procedir a l'elecció del nou vicepresident o vicepresidenta.

L'article 39 diu que cada diputat escriurà un sol nom en la papereta i resultarà elegit vicepresident el que obtinga el major nombre de vots.

La senyora secretària procedirà a cridar les il·lustres senyores i senyors diputats i, a continuació, se farà la votació.
Per tant, pot anar cridant perquè depositen la papereta ací en l'urna, millor dit, en mans del president per a depositar-la en l'urna.

Comencem, per tant, la votació amb la crida que va a fer la senyora secretària.

 

*(La senyora secretària crida les senyores diputades i els senyors diputats perquè depositen la papereta en l'urna)*

**El senyor president:**

Alguna senyoria queda per votar?

Doncs, procedim a l'escrutini.

 

*(El senyor president procedeix a l'escrutini)*

 

El resultat de la votació és: senyora Herminia Palomar, 8 vots; en blanc, 7.
Queda, per tant, elegida vicepresidenta de la comissió, la senyora Herminia Palomar, que pregue que vinga a prendre possessió.

*(La senyora diputada que ha estat elegida ocupa el seu lloc en la Mesa de la comissió)*

 

Senyories, se suspén la sessió per uns minuts, i pregue als portaveus de la comissió que s'aproximen a la mesa per a comentar una qüestió.

 

*(Se suspén la reunió durant uns minuts)*

*(Es reprén la reunió)*

***Recepció d'esmenes i nomenament de la Ponència que ha d'informar sobre el Projecte de llei de creació del Col·legi d'Educadores i Educadors Socials de la Comunitat Valenciana (BOCV número 6).***

 

 

**El senyor president:**

 

Bé, després de consultar amb els distints parlamentaris s'acorda continuar amb l'ordre del dia de la forma que està establert des del primer moment.
Per tant, correspon ara el punt 3, que és recepció d'esmenes i nomenament de la ponència que ha d'informar sobre el projecte de llei de creació del col·legi d'educadors i educadores socials de la Comunitat Valenciana.

Les esmenes, que són tres, les tenen les seues senyories en la carpeta, i pregue als grups parlamentaris que nomenen els seus portaveus i suplents.
Corresponen dos ponents i dos suplents de ponència al Grup Parlamentari Popular; altres dos al Grup Parlamentari Socialista, i un al Grup d'Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

Propostes, per favor.

 

**El senyor Arnal i Ibáñez:**

 

Per part del Grup de l'Entesa, el ponent serà Ramon Cardona i, el suplent, Alfred Botella.

 

**El senyor Camarasa Albertos:**

 

Por parte del Grupo Socialista, los ponentes serán Tomás Polo y José Camarasa.
Y los suplentes serán Josefa Andrés y Antonio Moreno.

 

**La senyora Ramón-Llin Martínez:**

 

Per part del Grup Popular, els titulars seran María José García Herrero i Rafael Ferraro.
Els suplents, Alejandra Climent i Ricardo Martínez.

 

**El senyor president:**

 

Moltíssimes gràcies.

Només recordar al Grup d'Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa, el contingut de l'article 111 del Reglament de les Corts, que diu que els ponents són membres de la comissió.
Com resulta que el ponent que han designat no ho és, se dóna per bo i que s'esmene posteriorment mitjançant la presentació d'un escrit en què diga que, als efectes de la tramitació de la llei, substituïx el diputat de dret que té el seu grup en esta comissió.

 

**El senyor Arnal i Ibáñez:**

 

Moltes gràcies.

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'elaboració d'una política d'adjudicacions públiques que fomente el consum de fusta certificada, en especial pel que fa a les fustes tropicals, presentada pel GP Socialista (RE número 547, BOCV número 9).***

 

 

**El senyor president:**

 

Passem al punt número 4.
He de notificar que del 6 s'ha demanat l'ajornament per part del grup proponent i mos queda, per tant, per debatre el 4 i el 5.
I vull fer també una observació: el Grup Parlamentari Socialista ha presentat un recurs davant l'acord de la Mesa de les Corts de remetre a esta comissió el punt 7, que és la compareixença del conseller de Justícia i Administracions Públiques per a informar i explicar la situació actual de la Ciutat de la Justícia.

Per respecte al recurs que el Grup Socialista ha presentat i mentres no se resolga, entenem que la comissió deu suspendre's abans d'entrar a eixe punt, per respecte tant al recurs presentat com a la decisió que la Mesa prenga en el seu dia.

Per tant, crec que toca substanciar el punt 4 i el 5 i, per tant, passem al punt 4, que és presa en consideració de la proposició no de llei sobre l'elaboració d'una política d'adjudicacions públiques que fomente el consum de fusta certificada, en especial pel que fa a les fustes tropicals, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.

Per a la seua defensa té la paraula el senyor Sanmartín.

 

**El senyor Sanmartín Besalduch:**

 

Moltes gràcies, president.

Presentem la següent proposició no de llei amb una proposta de resolució molt concreta que la substanciaríem en propiciar una política d'adjudicacions públiques que fomente el consum de fusta certificada, evidentment utilitzant com a mecanisme els plecs de prescripcions tècniques en les diverses obres, subministraments i serveis de l'administració.

A banda, complementem aquesta proposta amb l'organització d'una sèrie de jornades informatives sobre el tema de certificació, la promoció mitjançant campanyes de comunicació, d'informació i sensibilització als consumidors sobre els beneficis socials i ambientals a l'hora del consum de fusta certificada, i mantenir la neutralitat de la Generalitat Valenciana respecte als sistemes de certificació forestals existents.

Del grau del compliment de la present resolució, el Govern Valencià donarà compte a aquestes Corts en el termini màxim de sis mesos.

És actualment una preocupació ciutadana el tema de la utilització de fusta amb procedència legal.
I per procedència legal entenem el tema de la certificació sobre el qual després parlarem.
De fet, segons un estudi realitzat l'any 2000 per Sigma 2 per a la fundació Entorno, als espanyols comença a preocupar-los què i quines coses introdueixen dins de la cistella de la compra.
De fet, huit de cada deu espanyols no compraria un producte si se l'informara que el fabricant realitza pràctiques que perjudiquen el medi ambient.

Partim, per tant, d'aquesta consideració general i global.
Anem a emfatitzar, i és el que hem fet en la nostra proposició, el tema de la certificació forestal perquè, no ens enganyem, és l'única forma d'atacar el problema des del seu origen.
No entraré en els certificats de qualitat ambiental, els certificats ISO, que recordem que són anteriors a les certificacions forestals.

En conseqüència, actualment conviuen arreu del món --no tenim prou temps per a explicar-ho--, però conviuen arreu del món diversos esquemes o criteris de certificació forestal.
Essencialment, dos: el primer, un criteri de certificació forestal a escala internacional; i, el segon, criteris de certificació a escala supranacional.

El d'escala internacional persegueix un sistema amb vocació global que pot aplicar-se a qualsevol lloc del món.
Em referesc al certificat FSC, és a dir, el certificat emés pel Consell d'Administració Forestal.
Recordem que el certificat FSC, que hauria d'estar en la major part de les nostres importacions de fusta, és importantíssim, va sortir d'una organització sense ànim de lucre fundada el 1993 a Toronto, a partir de 125 representants d'organització i professionals de 25 països diferents.
Actualment són ja més de 63 els països representats.

Mitjançant aquest certificat, què és el que es certifica?
Doncs, bé, s'acredita que productes forestals com la fusta, el paper, els taulers d'aglomerat, etcètera, han estat extrets de boscos ben gestionats des de criteris socials, des de criteris ambientals i també des de criteris econòmics, és a dir, una gestió forestal econòmicament viable, socialment beneficiosa i, ambientalment, jo diria que responsable.
Amb aquest segell el consumidor sap perfectament que compra productes forestals que compleixen els 10 principis i 56 criteris de bona gestió, premiant amb la seua decisió a aquelles empreses i propietaris compromesos amb la gestió sostenible dels recursos.

Aquesta etiqueta FSC, és dir de consell d'administració forestal, té una certificació doble.
Es certifica, per una part, la seua producció i, per una altra, es certifica la seua distribució, el que s'anomena la cadena de custòdia.

En gener, perquè vosté ho sàpiguen, en gener de 2003 hi havia a Espanya solament, únicament, sis empreses amb el certificat FSC en la part de la distribució, en la cadena de custòdia.
L'any 2002 les importacions espanyoles de fusta certificada amb el FSC sumàvem 4.
960 metres cúbics de fusta serrada, 308.
000 metres quadrats de xapa i 200 metres cúbics de tauler, és a dir, molt, molt poqueta cosa.

A banda d'aquest criteri de certificació forestal, del FSC, ens trobem amb un altre tipus de certificat paral·lel a este, que és l'anomenat Pefc o sistema, diríem, paneuropeu de certificació forestal, hi ha països que utilitzen un o un altre.
És un sistema europeu més senzill, més barat i menys exigent, menys exigent.
Va nàixer més tard que l'anterior, en 1999, però, compte!
, va nàixer com una iniciativa de distintes associacions de propietaris forestals dels països més que res del nord d'Europa: Suècia, Finlàndia, França, Alemanya i Àustria, i d'alguns representants de la indústria forestal.

Únicament, com dia, és més senzill perquè es basa en sis criteris generals i cada país desenvolupa una sèrie de normes i estàndards adaptats a les especificitats de cada lloc.
La superfície certificada per aquest criteri, pel Pefc, és de 46 milions d'hectàrees arreu del món i distribuïdes en 11 països.
S'ha avançat molt en aquest sistema, en este cas concret Espanya ha començat un poquet, però d'eixa molt a desitjar.

En definitiva, i no me vull allargar més, ens trobem, ja que la nostra proposició parla de certificació forestal, amb dos sistemes de certificació: un més global, el FSC, i l'altre més de cada país.

És possible el que demanem nosaltres a través de la present proposició?
Hi han experiències a Espanya, a l'estat espanyol, sobre això?
Jo el que he de dir és que únicament Catalunya i un poc el País Basc i Galícia han començat amb el tema.
Allí on s'ha desenvolupat més és a Catalunya.

Sobre això he de dir que ja la Diputació de Barcelona l'any 1998 va obligar, mitjançant plec de prescripcions tècniques per a la cessió de models industrials, que estableix que en cap cas s'utilitzaran fustes tropicals, sobretot el que és la teca i l'*iroko*, o d'altres tipus que no siguen de reforestació o d'explotacions forestals realitzades amb criteris de sostenibilitat.

Posteriorment, un altre antecedent, l'Ajuntament del Prat de Llobregat, a Barcelona, ha estat el primer ajuntament espanyol a promoure la fusta certificada en les seues obres i subministraments, concretament de l'any 1996.
Com?
De forma molt senzilla: exigeix en els plecs de clàusules administratives per a la contractació de productes, sobretot mobiliari urbà, fabricat bé amb la fusta anomenada IP de Brasil o l'*iroko* d'Àfrica, que la fusta tinga un certificat forestal emés per una organització independent.

I, per últim, sobre això, la Generalitat de Catalunya he de recordar que ja farà dos anys aproximadament, la Conselleria de Medi Ambient, mitjançant la Direcció General de Qualitat Ambiental i la Direcció General de Patrimoni i Medi Físic, varen promoure la creació de l'Associació Catalana Promotora de la Certificació Forestal.
L'objectiu d'aquesta associació és molt senzill, és la promoció de la certificació forestal a Catalunya dins el marc del sistema Pefc, del segon que aquí hem parlat.

A banda de tot això, de promoure l'associació, la Conselleria de Medi Ambient de la Generalitat de Catalunya va elaborar també els anomenats plans tècnics de gestió i millora forestal, és a dir, documents base per a planificar sobre el que es portarà a terme, en este cas concret el tipus d'auditoria a nivell de cada una de la finca per a obtindre estos tipus de certificat, amb una subvenció a fons perdut molt, molt important.

Per tant, jo únicament, i amb això finalitzo, dir que a nivell d'estat espanyol l'únic que conec, i amb això podem resumir, apart de Catalunya, podem resumir l'estat de la qüestió, és que fa molts poquets mesos, el mes de gener d'este any, l'avantprojecte de llei de monts, presentat pel Ministeri de Medi Ambient, va ser gener de 2003, deia el següent: "Las empresas importadoras de madera tropical deberán garantizar que esta procede de explotaciones gestionadas de forma sostenible".
Això ho diu l'avantprojecte de llei de monts.
Doncs, bé, uns dies després aquest punt fou retirat per les pressions del sector industrial.

En conseqüència, estem parlant contínuament, contínuament, i sobretot la conselleria, la Direcció General de Medi Ambient, la Conselleria d'Habitatge, està parlant contínuament de desenvolupament sostenible.
Doncs, bé, les certificacions forestals, bé siguen FSC o Pefc, és un dels intents més concret de portar a la pràctica aquest concepte, és a dir, que l'explotació forestal siga socialment beneficiosa, ambientalment responsable i, sobretot, econòmicament viable.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

A la seua senyoria, senyor Sanmartín.

Hi ha una esmena presentada pel Grup Parlamentari Popular, registre d'entrada 2.
951.
Per a la seua defensa, té la paraula el senyor Ferraro.

 

**El senyor Ferraro Sebastiá:**

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

 

El Grup Parlamentari Popular comparteix, com no podria ser d'una altra forma, les argumentacions que acaba de manifestar el grup proponent de la proposició no de llei.

Hem de dir que s'ha d'assegurar als consumidors que els productes de la fusta que adquireixen han sigut produïts en boscs ben gestionats, ajudant d'esta forma a desenrotllar mercats per a estos productes i assegurar, en última instància, incentius suficients als productors que adopten pràctiques sostenibles de gestió forestal.

Segons el Fons Mundial per a la Naturalesa, el comerç de la fusta és, sense cap dubte, la causa principal de la pèrdua dels boscs, no sols en els tròpics sinó també en els països temperats i boreals que encara tenen importants boscs autòctons.
L'exigència que els productes obtinguts en tals boscs siguen certificats tindrà un impacte molt important.

En 1993 es va crear el Consell de Certificació Forestal, el Forest Stewarship Council, FSC, per a establir les normes que haurien regir i reunir les organitzacions que certifiquen la sostenibilitat dels boscs.
En el procés de creació de la FSC han participat ecologistes, representants de les poblacions locals i la indústria.
Encara que les certificacions suposen un avanç, no hi ha cap seguretat que canvien les pràctiques de gestió forestal en un futur immediat.

La demanda de fusta etiquetada supera l'oferta en Estats Units i en el Regne Unit, però seguix sent molt xicoteta.
El volum de fusta o troncs certificats, inclosa la fusta serrada, xapes i cel·lulosa, era menys del 3% del total de la producció de la indústria forestal, uns 1.
700 milions de metres cúbics.
En 1996, tal xifra era ja el doble de l'assolida en 1994.
A finals de 1998, prop de 11 milions de hectàrees en 27 països havien sigut certificats per la FSC, el doble que en 1997.
Però sols amb l'acció dels consumidors és poc probable que es frene la desforestació.
Serà necessari que una major quantitat de productors de fusta vegen els avantatges de la certificació.

Ens preocupa, senyores i senyors diputats, no sols les conseqüències de la destrucció dels boscs i masses forestals, com a conseqüència de tales indiscriminades i il·legals en els països subdesenvolupats d'Àfrica, Àsia o Amèrica del Sud, sinó també les conseqüències que es produïxen en altres parts del món desenrotllat, entre els quals es troba el mateix territori d'Espanya i, per tant, la Comunitat Valenciana.

Entenem necessària la conscienciació i sensibilització dels consumidors de productes forestals sobre els beneficis socials i mediambientals de la fusta certificada.
Qualsevol sistema de certificat ha de complir diversos principis bàsics i requisits mínims com són: garantir la gestió forestal de les masses forestals certificades; disposar d'unes bases de comparació de gestió forestal nacionals o regionals compatibles amb principis i criteris generals internacionalment acceptats; estar inclòs en un marc de treball que facilite el reconeixement i la credibilitat internacional; assegurar l'avaluació d'una tercera part independent; proporcionar indicadors objectius i quantificables en el terreny; ser transparent per a totes les parts implicades i per al públic en general; assegurar el certificat a escala d'unitat de gestió, sent econòmicament rendible i equitativa als xicotets propietaris forestals; tindre acceptació d'un ampli rang de parts implicades com consumidors i organitzacions socials, i estar regulat pel mercat.

El certificat forestal és, per tant, un sistema voluntari que permet garantir una gestió sostenible de les masses forestals per mitjà de l'etiquetatge dels productes forestals i els seus derivats.
Garantix que l'explotació de les muntanyes i boscs es realitza seguint uns criteris ecològics, socials i econòmics establits, i que el producte final prové de matèria primera certificada.

Una tercera part independent, que és l'entitat certificadora, és l'encarregada d'avaluar tot el procés i decidir si es complixen tots els requeriments per a obtindre el certificat i el segell, l'ús del qual està regulat per un reglament i és de cara als compradors el que identificarà la fusta i els productes certificats.

El procés de certificació té a grans trets dos parts diferenciades: El certificat de gestió forestal sostenible, que certifica que la gestió del bosc s'ha fet seguint els criteris establits de gestió sostenible, que podem definir com l'administració i ús dels boscs i muntanyes de manera i en tal mida que mantinguen la seua biodiversitat, productivitat, capacitat de regeneració, vitalitat i el seu potencial de complir ara i en el futur funcions ecològiques, econòmiques i socialment rellevants a escala local, nacional i global sense perjudicar a altres ecosistemes.
I, d'altra banda, el certificat cadena de custòdia, que controla tot el procés de transformació de la fusta per a garantir que el producte acabat prové de matèria primera certificada.

En este sentit, i tenint en compte el que acabe d'exposar, el Grup Parlamentari Popular ha presentat una esmena a la proposició no de llei objecte de debat, en el sentit que s'inste al Consell que propicie que les adquisicions de productes derivats de la fusta que compten amb el certificat de cadena de custòdia, emés segons les normes de certificat internacionalment reconegudes, es valore favorablement en els plecs de prescripcions tècniques de les obres, subministraments i servicis de l'administració de la Generalitat, així com a promoure, per mitjà de campanyes informatives, la sensibilització dels consumidors sobre els beneficis socials i ambientals de la fusta certificada.
Igualment s'inclou que el Consell donarà compte a estes Corts, en el termini de màxim de sis mesos, del grau d'acompliment d'esta resolució.

Esperem que esta esmena siga acceptada pel Grup proponent, ja que entenem que arreplega amb més precisió el tipus de certificat, el de cadena de custòdia, que garantix tant la procedència com el procés de fabricació de productes forestals.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

A vosté, senyor Ferraro.

Per acceptar o no l'esmena, té la paraula el senyor Sanmartín.

 

**El senyor Camarasa Albertos:**

Solicitaría dejar cinco minutos de reflexión entre los intervinientes a ver si pudiéramos llegar a un acuerdo.

 

**El senyor president:**

No será la presidencia quien se oponga a que sus señorías puedan llegar a un acuerdo.
Cinco minutos de descanso.

 

*(Se suspén la reunió a les 11 hores i 59 minuts)*

*(Es reprén la reunió a les 12 hores i 28 minuts)*

**El senyor president:**

 

Senyories, se reprén la sessió.

La senyora Sanchordi substituïx com a secretària de la comissió a la senyora Andrés.

Els grups parlamentaris han portat a la Mesa una esmena transaccional a la proposició no de llei del Grup Parlamentari Socialista, registre d'entrada 547, i a l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Popular, registre d'entrada 2.
951, amb el següent text: 

"Les Corts Valencianes insten el Consell de la Generalitat a:

1.
Propiciar que en els plecs de prescripcions tècniques de les obres, subministres i servicis de l'administració una política d'adjudicacions públiques que fomente el consum de fusta certificada, segons normes de certificació transparents, internacionalment reconegudes, tant en la seua producció com en el seu procés de transformació i comercialització mitjançant el certificat de cadena de custòdia.

2.
Promoure mitjançant campanyes informatives la sensibilització dels consumidors sobre els beneficis socials i ambientals de la fusta certificada.

3.
Del grau de compliment d'esta resolució el Consell donarà compte a estes Corts en el termini màxim de sis mesos.

Corts Valencianes, 7 d'octubre de 2003.
" Firmat pel Grup Parlamentari Socialista, Grup Parlamentari Popular i el Grup Parlamentari de l'Entesa.

En ser una esmena transaccional presentada pels tres grups, la presidència entén que devem procedir a la seua votació, i després el grup que no ha intervingut té dret a explicar el seu vot.

Per tant, passem a votar l'esmena transaccional que ha sigut plantejada, i que substituïx el text de la iniciativa de registre d'entrada 547, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Vots a favor?
*(Pausa)* Moltes gràcies.
Per unanimitat queda aprovada.

El senyor Arnal té ara la paraula per a explicar el seu vot.

 

**El senyor Arnal i Ibáñez:**

 

Bon dia.

El Grup Parlamentari de l'Entesa compartix plenament la proposició no de llei, inicialment presentada pel Grup Socialista en relació a la fusta certificada, i que en incorporar una esmena que entenem que és complementària.
.
.
*(Pausa.
Remors)* Entenem que és complementària i enriquidora l'aportació que ha fet el PP, per tant, ens plantegem el vot positiu.
De fet vàrem anunciar la presentació d'una proposició en el mateix sentit, i hem desistit una volta hem vist que estava presentat pel Grup Socialista.
En este sentit nosaltres no volem un protagonisme especial, simplement avançar i pensem que esta proposta avança i és important que s'haja aprovat per unanimitat.

La promoció de la fusta certificada entenem que és una bona manera de lluitar contra les tales il·legals, i contra el comerç de fusta il·legal i d'ajudar a protegir el medi ambient.
Significa també ajudar solidàriament els països productors, molts d'ells països en vies de desenvolupament, on el comerç il·legal constituïx un veritable espoli econòmic a més d'una catàstrofe ecològica.
Hem de recordar la transcendència que ho fem ací al País Valencià, que adoptem esta mesura, donat que és el principal mercat espanyol de fusta, i per tant les mesures que ací s'adopten tenen molta rellevància.

Segons Greenpeace, almenys un 9% de la fusta que entra al País Valencià prové de tales il·legals, especialment provinent de països tropicals pobres.
Per tant, estes mesures hauran d'ajudar a controlar i evitar esta situació.
Per sort, la certificació de la fusta en mesures de les vàries possibilitats que s'han esmentat aquest matí, s'estan estenent més cada any, i s'ha d'ajudar aquest procés, i l'administració pot fer un paper molt important ajudant a estendre este tipus de certificació.
De fet, algunes empreses valencianes ja s'han sumat a este procediment i cal ampliar i ajudar que s'estenga.
Totes les institucions valencianes: les Corts, la Generalitat, tenen, doncs, una gran responsabilitat sobre això.

Alguns ajuntaments de l'Estat espanyol ja han adoptat mesures en aquest sentit semblants a la que s'ha proposat.
I cal recordar que el Parlament català també, a proposta del Grup Iniciativa-Verds, va fer una proposta molt semblant com ací l'ha presentada; que es va aprovar recentment, també per unanimitat, i això ens ha de donar motius d'alegria perquè coincidim en una cosa tan bàsica.
Anime doncs que el partit en el govern execute esta decisió com recomana la mesura que hem adoptat tots, i que en el termini que s'establix informe els avanços que s'han fet en este tema.

I vull acabar amb el reconeixement a la tasca que estan efectuant entitats com Greenpeace, que amb la seua activitat contribuïxen a la defensa del patrimoni natural de tot el planeta.
I lamente profundament que precisament en el port de València, foren fa poc de temps retinguts, molestats i multats, quan estaven exercint una tasca, i estaven demanant coses com les que hui hem aprovat ací, en este Parlament, en esta comissió.
I que, en definitiva, se tractava de denunciar il·legalitats i conscienciar la població.

Res més i moltes gràcies.

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el rebuig a la decisió del govern espanyol d'enviar forces de reraguarda a l'Iraq, presentada pel GP Socialista (RE número 1.
388, BOCV número 9).***

 

 

**El senyor president:**

 

A vosté, senyor Arnal.

El punt 5: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre el rebuig a la decisió del govern espanyol d'enviar forces de reraguarda a l'Iraq, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.
Per a la seua defensa, té la paraula el senyor Perelló.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Quisiera comenzar mi intervención reconociendo el minúsculo pero importante avance que supone, el que siquiera sea en una comisión, que podamos llevar a cabo un debate que ha sido motivo de grandes tensiones en el seno del Pleno de las Cortes Valencianas, por la torpe, desde nuestro punto de vista, posición de no permitir que se debatan algunos temas.

 

**El senyor president:**

 

Senyor Perelló, atenga's a la qüestió, per favor.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

A eso iba, si usted me lo permite.
Estaba simplemente introduciéndola.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Le he entendido perfectamente.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

Muy bien.
Muchas gracias.

 

Pues en ese caso, si me ha entendido, no habrá inconveniente en que continúe por donde íbamos, que era en decir que la paz no distingue competencias, basta con pertenecer a la humanidad, un ser humano, para reclamarse con derecho a disfrutarla.
Y esa máxima es la que nos orientó en su momento a plantear que este parlamento, en tanto que representante de una parte de la humanidad, pudiera debatir sobre ese sentido de la paz, y sobre los esfuerzos que había que hacer para evitar una guerra.
Y ese mismo sentido, ese mismo principio, es el que nos orienta a plantearnos rectificar sobre los errores cometidos, y si es posible evitar que se sigan produciendo otros.
Por eso traemos esta proposición no de ley hoy aquí.

A pesar del tiempo transcurrido, que en la vida de un estado en la historia de la humanidad es menos que un suspiro, es poco, son siete meses, la aceleración de los acontecimientos ha sido tan rápida, tan brutal, que nos permite una cosa que en otras épocas de la humanidad sería imposible; que es analizar con perspectiva suficiente un acontecimiento histórico de tanta envergadura como la guerra de Irak.
Digo esto porque analizar otras guerras ha costado años, y tiene que pasar mucho tiempo para que se puedan ver sus efectos.
Y se producen diferencias doctrinales grandes por falta de información.
En este caso no.
Siete meses han sido casi un pasar de siglos para que podamos tener ya una perspectiva.

Una perspectiva que a la vista de la situación que generó la guerra, y del desarrollo que está teniendo la posguerra, nos puede llevar ya a afirmar sin ningún lugar a duda ni a equívoco diciendo que la guerra de Irak pasará a la historia como el acto político y militar más cruel e injustificado del siglo XXI, donde los pretextos se impusieron a las razones, donde la hegemonía política, económica y militar se impusieron al derecho internacional.
Mientras que la hegemonía moral, que también se intentó ganar y por fortuna no se ganó, se desgañitaba en las calles gritando "no a la guerra".
Una hegemonía moral que ganó la sociedad, apoyada esta vez con firmeza, a pesar de las dudas que algunos tenían, por potencias europeas, incluso por el propio Vaticano.

Digo que la guerra que intentó ganar esa hegemonía moral tuvo solamente pretextos y no razones, porque se intentó convencer a la humanidad de que era posible imponerse por la fuerza.
Que era posible ocupar un país.
Aplicar militarmente un sistema neoliberal, que no se había podido aplicar seguramente ni en esa área ni en otras del mundo por la fuerza de los votos.
Porque empieza ya a evidenciarse que ese sistema de pensamiento único y neoliberal está trayendo las mayores desigualdades a la Tierra que jamás se hayan podido vivir en ninguna otra época.

Y se pretendía, nada más y nada menos, que ocupar el país.
Demostrar que teníamos una alternativa a la dictadura que lo oprimía.
Imponer militarmente un orden neoliberal.
Esquilmar la riqueza del país.
Y lo que es peor, que todo ello fuera presidido por el aplauso, el cariño y las flores de los invadidos, de los avasallados y de los muertos del pueblo iraquí.

Era un propósito bastante fantasioso para cualquiera que no hubiera sido un gran docto en política internacional ni en estrategia militar ni siquiera hubiera estado a sueldo de la CIA.
Bastaba con darse una vuelta por aquella zona o contemplar lo que era Irak en ese momento para saber que ese propósito era no solo injusto política y moralmente, sino baldío desde el punto de vista de la estrategia militar.

Las razones que se intentaron transmitir a la humanidad eran que había que acabar con la dictadura de Sadam Hussein.
No solo porque había que acabar con esa dictadura, sino simbolizando que era la única dictadura existente en el mundo.
Que era necesario implantar e instaurar una democracia.
Y que iban a mandar a instaurarla a aquellos que saben más de democracia formal que de democracia real, y que no tienen ni puñetera idea de lo que es Oriente Medio ni aquellos países de Asia.

Que además eso era necesario porque se iba a acabar con el terrorismo internacional.
Que se iba a destruir el gran arsenal de armas de destrucción masiva que varios años de inspectores de la ONU no habían podido detectar, y que una sombra de satélites espía durante doce años, intercalada entre la sombra producida por las bombas en la zona de exclusión, había sido incapaz de detectar también.
Y como se ha demostrado después, un ejército de 1.
400 inspectores a instancia de parte tampoco han podido detectar.
Pero se iba a destruir esas armas.
Y como contrapartida, gran contrapartida, además de instaurar la democracia, devolverle la libertad al pueblo iraquí, se iba a garantizar, recuerdo, la paz entre Israel y Palestina.

Cuando afirmo que se hizo una guerra sobre pretextos y no sobre razones, y cuando digo que hay perspectiva histórica, basta contemplar lo que está siendo la posguerra.
La alternativa a la dictadura ha sido el caos.
La alternativa a la libertad ha sido menos libertad.
La alternativa a la represión ha sido la inseguridad.
Y la alternativa al estado represor ha sido una nación sin estado y un país con una nación hambrienta, sin posibilidades de solución.

Los actos terroristas no solo se han incrementado en Irak, sino también en la India, en Marruecos, en otros países del entorno y en algún que otro país del mundo que llamamos occidental.
El caos, la inseguridad y la falta de libertad se han apoderado de un país que era no un país de miseria, sino un país cuna de una civilización a la que la mayoría de nosotros pertenecemos.
La sustitución del estado dictatorial por la nada es la primera conclusión de esta guerra.

El ridículo más estrepitoso ante la imposibilidad de poder justificar el arsenal de armas de destrucción masiva no termina solo ahí, termina teniendo que reconocer, algunos, que ellos realmente se habían enterado por la prensa internacional y por las notas de prensa de algunas instituciones, de que eso podía pasar allí.
Incluso el ya no va más de nuestro presidente, cuando lo justifica porque cuarenta millones de hispanohablantes están en Estados Unidos.
Y el preguntado por el presidente no le contestó.
Seguramente porque lo último que sabemos de él es que no ha habido manera humana, ni científica, ni médica, de poderle volver llevar las mandíbulas al juego normal para que se le pudiera cerrar la boca al preguntante.

Porque claro, hacer una guerra porque alguien dice que tiene cuarenta millones de hispanohablantes en una potencia que se reclama la potencia del imperio, no solamente nos colocaba en la posición de títere de las Azores, sino que nos colocaba en la posición de inmoralidad más absoluta a la hora de justificar algo tan duro como esto.

Yo creo que, como españoles, hemos de lamentar el haber formado parte de ese fiasco absoluto, que no solamente ha llevado la tensión a la zona, sino que además ha evidenciado que la "Hoja de ruta" que se proponía para Palestina e Israel como consecuencia de tener que aguantar una guerra injusta, inhumana e inmoral, por preventiva, tampoco ha llegado adelante, sino que estamos en la escalada de mayor tensión, con amenaza de una nueva guerra al haberse permitido el estado de Israel bombardear Siria.
Seguramente sin que en estos momentos ninguna institución internacional --supongo que entre ellas se incluye el gobierno español-- tenga respuesta para ver cómo se tiene que resolver ese problema tan artificialmente creado.

 

Por eso yo les digo que como españoles hemos de lamentar haber formado parte de ese fiasco desde el día en que nuestro presidente viajó a las Azores.
Desde el día en que nuestra ministra de Exteriores salió con los viejos Estados Unidos, los de la invasión y la aniquilación de los indios y los de la conquista, renunciando a la nueva Europa, que no es la de la guerra sino la de cultura de paz, la de la unión, la de la eliminación de fronteras, y la de la paz en el continente, cada vez más ampliada.

Y debemos lamentar formar parte de ese fiasco, sobre todo porque últimamente formamos parte de esa historia negra de la humanidad, nada más y nada menos que aportando el grueso de los cuerpos de hombres y mujeres que pertenecen al ejército español, para conducirlos a una denominada misión de paz, a la zona más peligrosa y de mayor conflicto radical con el chiísmo que se pueda dar entre la frontera con Irán e Irak.
Que además eso se revista, como digo, de misión de paz.
Y que se pretenda no reconocer que se está formando parte, no solo de la guerra preventiva, no solo del fiasco de todos los objetivos planteados, sino que además se está formando parte de las potencias ocupantes al servicio del interés de un grupo colonial en lo económico y en lo político que lidera George Bush.
Y al mando ridículo de un general polaco.
Ese es el honor, la dignidad y la gloria que, dentro de esta farsa internacional, se la ha guardado a nuestro ejército, otras veces glorioso, a juzgar por los signos que lo cantan.

Si realmente somos una democracia, y las otras dos potencias que planearon y ejecutaron una guerra preventiva e ilegal, con la complicidad del gobierno de España, también se consideran democracias, deberían empezar a entender y haber aprendido que las democracias, que respetan el imperio de la ley y de la propia democracia y de sus principios, no pueden ganar guerras de forma unilateral, por injustas y por inhumanas, y porque se ha demostrado que consiguen el resultado contrario al perseguido.
O, al menos, el resultado contrario al que públicamente dijeron que perseguían, porque podría darse el caso de que estuvieran consiguiendo el resultado que realmente querían, que podría ser el latente y no el confeso.
Pero como solo sabemos cuál es el confeso, estamos en condiciones de afirmar que esta posición de estas llamadas democracias ha conseguido el contrario resultado del que confesaban que querían obtener.

Por eso, y ahora tras la guerra, con un acontecimiento ya sucedido y, por tanto, inevitable, procede todavía tener alguna actitud que nos permita rectificar los crímenes cometidos por quienes ocuparon y por quienes hemos sido cómplices necesarios de esa ocupación y por quienes hemos aportado la única complicidad importante de lo que supone Europa, al menos en su parte continental.

Y por ello, es necesario que España entre en la vía del derecho al respeto internacional en tanto que democracia que se reclama, y que se inicien las acciones consecuentes para que esa entrada en la vía del derecho internacional y a los principios del imperio de la ley tenga una visualización práctica no solo en la comunidad internacional sino en la gente que dentro de este estado.
.
.
, aclarando perfectamente que no confundía elecciones ni urnas con lo que era un sentimiento de no querer perder su hegemonía moral, que no la perdió, que en ese hemos hecho un gran avance, aunque no sea perceptible desde el punto de vista de la propaganda política.
Es decir, si algún acercamiento hace falta en el siglo XXI es el acercamiento de las religiones a la modernidad, y ese acercamiento lo han conseguido los que rompieron sus gargantas gritando "No a la guerra", que han podido juntar islamistas, cristianos, judíos y laicos en la misma reivindicación, con respecto a su pluralidad.
Si eso, por respeto a esa gente que ha conseguido ese acercamiento de las religiones a la modernidad con el grito de "No a la guerra", quiere el gobierno llevarlo adelante, tendría que tomar algunas acciones.

Nuestro grupo las acciones que propone las expresa perfectamente en esta proposición no de ley que traemos hoy a aprobación.
La primera es de debido respeto, y es que estas Cortes, en tanto que parlamento representante de todos los valencianos, y entendiendo además que en ese contingente de 1.
300 soldados hay algo más de 150 valencianos de nacimiento o de adopción, que estas Cortes, como parlamento, lamenten la decisión del gobierno de desplazarlos a esa zona del conflicto para nada, y haberlo hecho sin el mandato de Naciones Unidas, simplemente como participantes en una farsa de fuerzas ocupantes, en este caso de segundo rango, porque ni siquiera hemos ocupado el primer rango y encima nos manda un polaco.

El segundo punto que planteamos es que las Cortes insten al Consell de la Generalitat a que se dirija al gobierno de España para que, habida cuenta de la situación que estamos viviendo, impulse en el seno del Consejo de Seguridad una resolución que exija a la coalición ocupante de Iraq, de acuerdo con la Resolución 14/83, el establecimiento de un mandato preciso de dicho organismo, bajo cuya dirección debe desarrollarse la reconstrucción económica y social del país --los convenios internacionales le obligan a ello en tanto que ocupantes, y así se reconoce por parte de la ONU--, así como su reconstrucción política, contemplando todos los mecanismos transitorios para construir un régimen democrático en Iraq.

Dicha resolución debe incluir los mecanismos de preservación de la seguridad durante el proceso transitorio mediante una fuerza multinacional establecida al efecto, de la que, dicho sea de paso, no tendríamos ningún inconveniente en que participara España, porque reconocemos el derecho internacional, la constitución de la comunidad internacional y reconocemos nuestras obligaciones en esa comunidad cuya organización tiene un solo sentido: el establecimiento de la paz, y por eso se creó después de tener que aguantar una guerra mundial, cruel y nefasta.

Y por último, decimos que las Cortes Valencianas instan igualmente al Consell de la Generalitat a dirigirse al gobierno de España para que, considerando el hecho de que en la actualidad no existe ningún mandato de la ONU --porque no existe, por más que se disfrace--, se ordene la vuelta inmediata a sus cuarteles de todos los ciudadanos que forman parte del contingente de tropas españolas enviadas a Iraq.

Consideramos que es un paso previo para empezar a corregir los desmanes, los abusos y las violaciones que nuestro país, sin explicación hasta la fecha, sin una base jurídica fundamentada, sin ni siquiera un informe de los espías, que, por otra parte, a pesar de lo caros que deben ser, han resultado ser engañados por Sadam Hussein, según ellos mismos reconocen.
.
.
Lo último que nos quedaba oír a los ciudadanos del mundo es que Sadam Hussein engañó a los brillantes servicios secretos de la CIA y del M5.
Si yo fuera ciudadano americano o ciudadano inglés y estuviera pagando de mi bolsillo esos servicios secretos, y supiera o me dijeran que Sadam Hussein, aquel terrorífico dictador, les había engañado, estaría lamentando mucho la parte de los impuestos que me toca pagar.
En este caso, lamento pagar la que me toca en España por la complicidad que ha supuesto.

Pero planteo en nombre de mi grupo acciones concretas que intenten evitar en la medida de lo posible, y en la medida de lo tardío que es el tiempo en este momento, la gran tropelía que se ha cometido con el pueblo iraquí, y que se quite todo signo de colaboración del pueblo español representado en su ejercito en esa tropelía internacional.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor president:**

 

Gràcies a vosté, senyor Perelló.

Grups que vullguen fixar la seua posició?
En representació de l'Entesa, el senyor Arnal té la paraula.

 

**El senyor Arnal i Ibáñez:**

 

Bon dia.

Nosaltres anem a recolzar la proposta del Grup Socialista perquè coincidim almenys en un aspecte fonamental, que és el retorn immediat de les tropes espanyoles desplaçades a aquest país.

Cal recordar que l'actual invasió de l'Iraq per part d'Estats Units i altres països ha estat resultat d'una agressió militar, que pensem que és il·legal, que és totalment immoral, totalment injustificable i que ara vol perpetuar-se amb una ocupació igualment il·legal, igualment immoral.

Tota guerra és un fracàs de la humanitat i un fet repugnant que s'ha d'evitar per tots els mitjans possibles, però aquesta guerra, per les seues característiques, ho és encara més.

Tots els motius invocats per a justificar esta guerra han resultat absurds.
S'ha volgut fer caure a un govern autoritari i dictatorial, sens dubte, però que ha estat substituït per una ocupació militar que conduïx al caos, que és incapaç d'establir l'ordre i la convivència pacífica en aquest país.

S'ha pretés combatre el terrorisme, quan este tipus d'actuacions el que està fent allí en tota la regió i en tot el planeta, és incrementar el terrorisme, donar-li arguments, generar més crispació, més desesperació i més fanatisme de tipus religiós, polític o d'altre.
En definitiva, generar més terrorisme.
De cap manera ha disminuït, com se pot constatar senzillament estant al dia dels esdeveniments en aquella regió del món i en tot el planeta.

S'ha parlat d'armes de destrucció massiva que no han aparegut i que estem descobrint que han estat fabricades mentalment a partir d'informes que s'han manipulat una i altra vegada d'una manera sorprenentment barroera.
Se'ns ha mentit a tota la humanitat.

Mantindre allí, a l'Iraq, forces armades espanyoles significa col·laborar amb una ocupació il·legal i injustificada, a més de ineficaç i inútil, en base als objectius teòrics declarats.
Però significa també sotmetre els ciutadans espanyols a riscos greus, en una decisió presa, a més, sense cap consens socials, quan la seua gravetat exigiria haver hagut un ampli debat i una decisió consensuada de la major part de les forces polítiques o de la societat espanyola, que no ha ocorregut, i tenint en compte que l'opinió majoritària de la població s'ha manifestat reiteradament que detesta la guerra, detesta les opcions militars d'aquest tipus.

I finalment --torne a dir--, no té cap sentit, no ajuda a resoldre res, sinó a agreujar problemes.
Si alguna cosa cal és que l'ONU intervinga per restituir quan abans un govern legítim i, si cal, ajudar, mitjançant forces internacional de pacificació que siguen sempre de l'ONU, i ajudar el restabliment de la normalitat en eixe país.

En definitiva, mantindre en Iraq forces armades de l'estat espanyol no soluciona res, ens fa còmplices d'una ocupació que és il·legal i sotmet molts ciutadans espanyols a un greu risc, a un perill, a més de fer-nos blanc a tots els ciutadans de l'estat espanyol de possibles agressions terroristes que ens identifiquen com a agressors a un país musulmà.

Moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

A vostés, senyor Arnal.

En representació del Grup Parlamentari Popular, la senyora Ramón-Llin té la paraula.

 

**La senyora Ramón-Llin Martínez:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyores diputades, senyors diputats.

Jo, en primer lloc, com a Grup Popular, voldria dir, en primer lloc, que estem entrant en una dinàmica, com s'ha fet en l'exposició, d'una explicació d'un fets --uns fets reals ocorreguts en els últims temps--, però una explicació basada en una visió d'uns són bons i els altres són roïns; una visió pròpia, indubtablement, d'altres èpoques, però que ha tingut una intervenció amb una càrrega moralista, amb una moralitat que me preocupa, me preocupa moltíssim que se done en estes Corts.

Perquè, efectivament, se planteja --i eixe és el fons de la qüestió en este debat-- establir que n'hi ha un posicionament d'un grup polític respecte a la pau que només tenen l'exclusiva, en este cas, des dels proponents i des dels que estan en una posició en este tema del conflicte, i uns altres que plantegem que no volem i no amem la pau, que som tots aquells que no hem estat en la línia del debat en estos últims temps que el Grup Socialista i que el Partit Socialista ha plantejat en les institucions.

Jo voldria recordar que mosatros som defensors de la pau, del concepte de la pau en un sentit més ampli, un sentit ampli com un valor que deu acompanyar sempre, i que acompanya, l'essència del mateix ser humà.
I que, indubtablement, defensors de la pau ací som tots els grups polítics i som tots els partits, perquè jo crec que sense defensar la pau no s'és un ser humà amb totes les característiques de fons que deu tindre.

Per què plantege esta qüestió?
Perquè cal replantejar-la per a orientar un debat, un debat, que, efectivament, vostés reobrin després d'acabar el que és el conflicte armat.
I que, efectivament, mosatros no és que.
.
.
Jo vullc rectificar-li una cosa important.
No se planteja establir, com dia vosté, un nou ordre neolliberal "que es allò que se volia imposar", crec que ha dit, sinó crear, i ajudar a crear, un estat democràtic, acabar amb una barbàrie i el sotmetiment de tot un poble, que crec que vosté coneix perfectament.
I que, efectivament, és un dels pobles --indubtablement no l'únic-- dels que en el món estan patint la tirania i la falta de democràcia i la falta de moltes altres qüestions que, per sort, en este país assolirem ja fa molts anys.

I dins d'esta qüestió, també dir que el Grup Parlamentari Popular se va a oposar, i a oposar amb raons claríssimes.
En primer lloc, perquè, discrepant de la proposta del Grup Socialista, sí que existix --el que passa és que la interpretació és a gust del consumidor i en funció de qui governa--una resolució de l'ONU, una resolució del 22 de maig, que, efectivament, reconeix que s'està treballant i que són molts els estats membres que volen contribuir a l'estabilitat i seguretat en l'Iraq mitjançant l'aportació de personal, equips i altres recursos, davall l'autoritat que, efectivament, es reconeix de les forces ocupants d'alguna manera, entre les quals mosatros no estem, però sí col·laborem en este sentit.

I què volem?
En estos moments, eixes persones, eixe contingent de què vosté parla i que tots coneguem perfectament, estan allí precisament per a ajudar al poble d'Iraq a reconstruir-lo, a crear eixes institucions.
.
.
Per tant, en eixe punt que vostés plantegen és en el que s'està treballant.
No cal demanar-li a ningun govern una cosa que està complint i està realitzant.
I que, per tant, entenem que des d'eixe punt de vista, desentendre's d'esta reconstrucció seria una incongruència, i que la nostra presència internacional també ens obliga a participar en la solució de conflictes.

Jo sé que en el fons, en primer lloc, s'ha intentat fer una bandera política d'una qüestió, des del punt de vista partidista, d'una qüestió que no era.
Ho intentaren i, com vosté ha hagut de reconéixer, l'aparent recolzament que vostés creien tindre en el seu moment no es va traslladar a les urnes.
Com vosté és molt hàbil, ho trasllada en un triomf de no sé quines coses i eixes qüestions i eixes paraules grandiloqüents, que realment no són el que és, amb la qual cosa.
.
.
Vostés el que pensaven és que això els reportava un capital polític, i no ens enganyem.
El que passa és que en vista que no els reportava, lògicament han hagut de variar la seua dialèctica i el seu llenguatge en este sentit.

Però al final de tot s'amaga una discrepància claríssima del que és la política d'Espanya en matèria internacional.
Vostés, en este sentit, no poden dir altra cosa.
Vostés d'alguna forma discrepen d'eixa política, com de totes, i de moltes altres.
I d'alguna forma intenten traure-li més partida a una qüestió i, com he dit, reobrir una polèmica que se va tancar en eixa part en finalitzar el conflicte internacional.
I que, evidentment, les decisions de política internacional són una qüestió molt seriosa, molt delicada i una competència del govern que legítimament els ciutadans en cada moment han triat i que han volgut revalidar, en este cas, en la Comunitat Valenciana i confie també que en les pròximes eleccions generals.

I també, per altra part, vosté parla d'eixa part negra de què li interessa parlar i que, indubtablement, un conflicte armat la té.
No anem a negar-la i ací dir que volaven per ahí els àngels, sinó que és una realitat.
Però obvia l'ajuda humanitària que Espanya també en la primera fase del conflicte va prestar, la menysvalora i diu que això no té ninguna.
.
.
, que no valia per a res, probablement, perquè vostés no governaven i no participaven en conflictes que hem participat i no s'ha armat, textualment, la *marimorena*, com han intentat crear en estos moments.

Vostés han donat suport a intervencions militars quan governaven i han fet coses que, respecte al que és el valor de la política internacional i altres qüestions importants, no hi ha hagut una resposta, des dels grups de l'oposició, virulenta com la que vostés o alguns grups de l'oposició també plantejaren, que una cosa és la discrepància i una altra la discrepància virulenta i sense respecte als drets democràtics dels que no pensen com vostés.

Per altra banda, també, què és el que s'està fent?
La reconstrucció, en este sentit, passa, i estem d'acord, per l'estabilitat i la seguretat, que és el que s'està intentant donar en una país que coincidim que viu una època difícil després d'una guerra però que, indubtablement, no tenia tampoc ninguns elements ni ningunes fórmules per a mantindre l'estabilitat donat que n'hi havia una dictadura i una tirania important.

I, per altra part, també s'haurà de recordar en esta comissió que per a aconseguir estos objectius que jo li he plantejat i que crec que compartim, d'estabilitat, seguretat i democràcia, són més de trenta països també els que en estos moments estan enviant o han enviat contingents militars a estes zones prèviament acordades, i entre, efectivament, les quals es troba Espanya, en eixe contingent d'aproximadament 1.
300 efectius.

Per tant, jo crec que a la història passaran moltes coses del segle XXI i, probablement, com vosté diu, ha pogut fer-se una lectura, una valoració més ràpida, des de tots els punts de vista, d'este conflicte, però, també, el temps suavitza i calma les perspectives i d'ací vint anys o més, també, probablement, haurem de vore el que se parla de totes estes qüestions quan passe esta febra que a molts i a molts col·lectius els ha donat, sempre amb la seua part de raó, però, evidentment, amb uns mètodes a voltes poc democràtics.

I, per tant, li torne a reiterar: jo crec que ningú volia que se mantinguera un règim que, quan ha començat a passar el temps, hem pogut vore cadàvers i cadàvers de persones que probablement no opinaven el que opinava este senyor i este tirà que.
.
.
, i moltes altres persones que, indubtablement, jo crec que hagueren estat també agraïdes a una intervenció per a llevar del seu pedestal i del seu règim a un tirà que l'única cosa que volia era perpetuar-se.

Evidentment, com tot en esta vida, i més en la política, com se diu sempre, se fan estranys companys de viatge.
Jo, en este cas, simplement, dir-li, com a últim punt, que com ha dit que se sentia molt incòmode, molest, no sé exactament la paraula, de participar amb els seus impostos en un estat que ha participat, li recomane que ho integre tot al Vaticà i a l'església, que és, en definitiva, com vosté ha comentat al principi, en qui se sentien també recolzats.

Indubtablement, el Grup Popular no recolzarà una proposta que és una obvietat, que diu punts importants, no en compartim alguns, evidentment, no podem.
.
.
, creguem que han d'estar allí els soldats per a construir eixa estabilitat i per a retornar eixa pau i eixe estat democràtic que, si tots coincidim que volem un estat democràtic per a Iraq, doncs, crec que estarem d'acord, si volem marejar la perdiu i parlar d'altres qüestions, també podem parlar-ne, però, en qualsevol cas, la intervenció espanyola en estos moments té un suport legal de l'ONU independentment que vostés interpreten que no, i nosaltres i el Govern d'Espanya interpretem que sí.
I, per altra banda, perquè creguem en la reconstrucció econòmica, en la reconstrucció institucional i social d'un país que no sabia què és la llibertat, que indubtablement no passa pels millors moments, però que també estem segurs que podrà formar part d'eixos països que gogen d'eixe llibertats i que gràcies a eixes llibertats vosté i jo estem ací debatent.

Moltes gràcies.

**El senyor president:**

Gràcies a vosté, senyora Ramón-Llin.

El senyor Perelló, per a rèplica, té la paraula.

**El senyor Perelló Rodríguez:**

Muchas gracias, señor presidente.

Gracias, señora Ramón-Llin.
Usted sabe que los interlocutores importan cuando se habla, y usted sabe que mi respeto por usted, igual que el suyo por el mío, viene de muy lejos, y eso me permite atenuar algún aspecto de la.
.
.
, es así, yo también soy humano y me dejo llevar por estas cosas de la crítica, pero no me va a evitar del todo decirle alguna cosa.

Mire, antes de nada, para dejar bien sentado el tema, yo me he permitido.
.
.
, debo ser de los pocos españoles que se ha permitido criticar al tirano en su propia casa, en su propia universidad y ante su vicepresidente, y como está escrito, se ha recogido en la prensa y también lo recogieron los espías españoles que le dieron las quejas a nuestro partido por mi viaje allí, lo debe saber todo el mundo.
Entonces, eso está todo grabado.

Yo no hago una visión de buenos y malos, hago una visión de quién apoya la guerra y quién no apoyó la guerra.
Me alegra sobremanera que le preocupe la carga moral de la intervención, porque eso habla en positivo de que su sensibilidad como persona y como diputada todavía le late, todavía es recuperable, a pesar de la disciplina de partido.
El haber hecho un reparo en la carga moral, que la tenía, he hecho una intervención llena de carga moral voluntaria y conscientemente, porque hay que hablar ya en términos morales cuando se habla en esta situación.

La paz la queremos todos, pero la paz como valor es incompatible con la mentira como único argumento.
La mentira está en la guerra y la mentira está en quienes han querido que viéramos como acción humanitaria lo que ha sido una misión de retaguardia desde el principio hasta ahora.
El conflicto armado está todavía en marcha, están muriendo y han muerto más soldados en la posguerra que en la guerra --se lo digo puntualmente, de acuerdo como usted ha intervenido.

Como demócrata, me siento obligado a defender a cualquier pueblo de cualquier dictadura que se quiera defender; como español, les confieso a ustedes que me siento poco calificado, porque nuestra dictadura, esa que el pueblo español ganó la democracia, que disfruta una democracia más otorgada que ganada, y que la dictadura acabó muerta, entubada e impúdicamente fotografiada desnuda en la cama por su yerno, que eso sea un aval para nosotros para ir a decir a los demás pueblos cómo han de acabar con las dictaduras, como español no me siento calificado.

Arreglar nuestros soldados lo previamente estropeado con nuestro apoyo no deja de ser un sarcasmo.
Nosotros no estamos planteando desentendernos, estamos planteando justo lo contrario: entendernos desde el respeto al derecho internacional, por eso tenemos un segundo punto y le pedimos a la ONU que, hecha la guerra --sería absurdo no reconocer que ha habido una guerra--, habiendo un país ocupado, que es lo que dice esa resolución.
.
.
Yo estoy harto de que se diga que hay una resolución del mes de mayo: señores, si hay una resolución del mes de mayo, ¿qué hace el Consejo de Seguridad debatiéndose ahora si Francia y Alemania apoyan la resolución?
Si había una que apoyaba la guerra, ¿qué narices hicieron en la primera resolución que no hubo fuerza para apoyar una que amparara la guerra?
¿Qué debaten aquellos hombres allí, que también les pagamos el sueldo, si hay una resolución.
.
.
?

Les debo confesar que alguna vez abuso de mi conocimiento de la cámara en alguna intervención y es verdad que algún tema no lo he preparado bien, aunque parezca lo contrario, pero la resolución 1.
483 se la puedo recitar: ¡en ningún aspecto dice esta resolución.
.
.
!
, cuya copia le pasaré, porque es una muletilla, "lo dice".
.
.
¡No lo dice!
Dice que hay unas potencias ocupantes y les insta a lo que el propio Convenio de Viena y todos los tratados internacionales sobre la guerra y la ocupación ilegal de un país obligan, que es garantizar mínimamente la seguridad, mínimamente la paz, mínimamente el orden.

Ha cambiado un estado por otro, no ha cambiado un estado por el caos.
Nosotros, como españoles, somos cómplices de la instauración de la nada, de un caos absoluto frente a una dictadura absoluta que privaba de libertad, pero que como privaba de tanta libertad, se tenía ganas de.
.
.
*(inintel·ligible)* No lo digo yo, me lo dijo el propio birmano que administraba la ONU allí.
Dijo: "ya quisiéramos pillar a Sadam Huseín en un renuncio", hasta que.
.
.
*(inintel·ligible)* con el petróleo tenía bastante, no le hacía falta corromperse con alimentos.
Pero es que ahora se corrompen con el petróleo los que lo están esquilmando ¡y no reparten alimentos!
, y no tiene seguridad y hay un toque de queda permanente, en un pueblo que no es Etiopía, que no es Ruanda, que es la cuna de la civilización, la ciudad de los dos ríos, Mesopotamia, a la que usted y yo pertenecemos más que a lo que podamos tener en común con un ciudadano de Cincinnati, mucho más, a pesar de que aquel sea occidental como nosotros, paradojas de la vida.

Y lo que estoy clamando aquí es por la paz, y lo que estoy clamando es porque un día, en un café de París, no se encuentre el hijo de un soldado americano con el hijo de un muerto en Irak, con el hijo de un posible muerto en España, que ya ha habido un muerto español allí, aunque sea un atentado, y le diga, "¿quién mató a tu padre?
" y no tiene ninguna discusión entre ellos, porque digan los tres a una voz: "la mentira, a mi padre lo mató la mentira, no las bombas".
.
.
Las bombas matan en el acto, la mentira pervierte una civilización, la mentira mina los principios morales de una sociedad, y cuando la mentira se instala en el gobierno, es más peligrosa que las bombas, y lo peor de esta guerra es que se ha engañado a las naciones, aunque ahora está aflorando la verdad por donde puede.

Y lo que más preocupa, porque los muertos, muertos están, es que se quiere seguir pervirtiendo a la humanidad con la mentira, le digo, la mentira es mucho peor que las balas, las balas matan en el acto, las mentiras matan a la sociedad lentamente, porque la pervierten, porque la hacen dolosa, porque la hacen renunciar a sus principios.
Y esto es lo que traemos aquí, como un grito, de arreglar y de entendernos desde el derecho internacional, no desde el capricho de tres personas, que no sabemos, porque no hemos hablado con los psicoanalistas, si tienen delirios de grandeza, y aprovechando los instrumentos del poder se reúnen en una isla a atacar un país sin respaldo internacional.

Se puede decir que tienen respaldo internacional: ninguno de los tres ha sido capaz de demostrarles a la humanidad que tenían respaldo internacional.
Pero es que ninguna resolución de la ONU, y ya está bien, dice que la guerra estuvo bien amparada, porque la 1.
483, le puedo decir en qué punto.
.
.

**El senyor president:**

Pregue, senyoria.
.
.
*(inintel·ligible)*

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

.
.
.
un portavoz --ya-- habla de "potencias ocupantes", y una potencia solo es ocupante cuando ocupa ilegalmente un país y tenga la obligación de reponer aquello que ha roto.
Pero no estamos allí arreglando nada ni estamos como las chicas de la Cruz Roja.
En la primera fase, como función de retaguardia, atendiendo principalmente soldados heridos, y en la de ahora, intentando imponer un orden sin saber por qué, porque no les han explicado ni siquiera cómo tienen que saludar ni a qué país iban, han creído que por llevar la cruz de Santiago y el toro de Osborne iban a quedar como Santiago en aquella parte del mundo, y eso es un gran error.
Y eso es lo que queremos que no hagan nuestros soldados, ni morir, ni matar, no por la patria, sino por la gran perversión de la humanidad: la mentira, esta vez, instaurada en los gobiernos, y por eso pedimos que vuelvan a su casa hasta que la comunidad internacional nos permita entendernos con el respeto al imperio de la ley, con el respeto al derecho y a los principios que han hecho que durante cincuenta años.
.
.

 

**El senyor president:**

Senyor Perelló, li pregue que acabe.
.
.

**El senyor Perelló Rodríguez:**

.
.
.
que durante cincuenta años pudiera no repetirse una segunda guerra mundial, cosa que en este momento, por la torpeza de la política internacional, y acabo ya, y le digo sin complejos, que no es un disimulo: no compartimos la política internacional del Gobierno.
O sea, estamos en contra de ella.
¿Desde fuera?
No, no estamos escondidos en alacenas, no la compartimos.
.
.

**El senyor president:**

Senyor Perelló, no té la paraula.

**El senyor Perelló Rodríguez:**

Muy bien, muchas gracias.

**El senyor president:**

Per a rèplica, té la paraula la senyora Ramón-Llin.

**La senyora Ramón-Llin Martínez:**

Sí, moltes gràcies, senyor president.

Senyors diputats.
Senyores diputades.

Senyor Perelló, quan he dit adés que jo sabia que vosté va estar ahí, coneixia el tema, la crítica que vosté ha fet al règim des d'allí, des de fora, des de totes parts, me pareix correcta, però no el situa --i eixa és la diferència que jo li vullc plantejar-- com a portador de l'única veritat en esta qüestió.
Eixe és el tema.

Perquè si no, les grans decisions de política internacional les haurien de prendre les persones que viuen en determinats llocs, i la política, no a soles en Espanya, sinó en el món, no funciona d'eixa manera i, a més, seria impossible.
Per tant, reconeguent-li el seu valor personal, evidentment, perquè.
.
.
bé, també afegir-li al principi que estem ací en un debat de grups polítics, però, evidentment, de persones, i que jo crec que la sintonia i la simpatia és mútua, però, evidentment, les coses s'han de dir com les pensem, no a soles personalment sinó també un grup polític, però, en qualsevol cas, torne a reiterar que eixa posició seua personal, que pot ser lloable, no és la que el situaria com a portador de l'única veritat en una qüestió complicada.

I jo crec que no es tracta exclusivament de qui dóna suport a una guerra i qui no hi dóna suport, perquè, efectivament, n'hi ha una realitat, i, vullc que s'interprete bé: parlar de recolzar la guerra com una actuació possible, evidentment, en el món, jo crec que ningú plantegem recolzar una guerra.
El que passa que deixar-ho d'esta forma és, d'alguna forma, desvirtuar el sentit.

Perquè, efectivament, darrere d'esta situació que s'ha produït en Iraq, n'hi han altres coses, i ho he dit, n'hi han diferents valors que entren en col·lisió, evidentment, podrien ser el problema de la guerra i tot el que genera una guerra, i també el problema moral en este sentit del que comporta un poble sotmés a un tirà, no a soles sotmés en la ideologia política, que encara permet viure físicament, sinó en la destrucció i en matar literalment a persones que no compartien eixos criteris.

Per tant, estem parlant des d'un xoc de qüestions morals, indubtablement, que donarien lloc a un debat llarguíssim des d'eixe punt de vista moral i ètic que tots tenim i que tots tenim un cor, evidentment, i desgraciadament d'aquells que no el tenen.
I, per això, tots desitgem que la pau s'impose, que hi haja un sistema democràtic que permeta als seus ciutadans regir-se com els parega més correcte, decidir què és el que volen fer en el seu país i no mos interessa.
.
.
, i és que no ho he entés molt bé, però una cosa aixina com vore, crec, al tirà mort i amb el gendre.
.
.
, no sé vosté exactament el que ha dit, però no és eixa la qüestió.
A nosaltres no mos interessa exclusivament trobar la foto del responsable mort i dramatitzar una qüestió, sinó resoldre-li un problema a un poble iraquià, que, evidentment, té nom i cognoms, lamentablement.

I, per tant, eixa és una qüestió, i, per tant, no podem anar desvirtuant totes estes qüestions, plantejant com que uns sí que són els que defenen les bondats de la pau i els altres els que defenem qüestions que atempten contra la vida.
Perquè, efectivament, en eixe país s'estava atemptant contra la vida, ja no a soles contra la dignitat i la integritat moral i la llibertat política dels ciutadans, sinó contra la vida, que jo crec que és, en essència, i ho compartirem, el millor que tenim tots mosatros.

Aleshores, per altra banda, no podem recolzar-ho, senyor Perelló.
Perquè, efectivament, realment, si vosté planteja ara, reconeguent la guerra, i discutint-la, i discrepant, planteja que sí que s'ha d'establir un orde, evidentment, amb un consens internacional, si tots se'ns n'anem d'allí, qui restablirà eixe orde mentre s'estan debatent qüestions?
Que, efectivament, jo torne a discrepar, perquè sí que és cert això que vosté ha dit, que parla d'una autoritat i parla, efectivament, que són potències ocupants, però també parla d'altres coses, de tots aquells que estan treballant davall eixa autoritat, entre els quals inclouríem Espanya, per l'aportació de contingent de tropes.
Que no som l'únic país, i que li ho diguen a la societat, que pareix que només estan els 1.
300 espanyols allí, pobrets meus; és que n'hi han contingents de molts altres països del món.

Indubtablement, de qüestions culturals no anem a debatre, perquè és cert, compartim molta història, compartim moltes coses, com amb altres pobles, però realment el present és diferent i les situacions fan que hàgem de prendre decisions d'altre tipus del que s'hagueren pres fa dos-cents, tres-cents i mil anys.

I dir-li que, efectivament, compartim que amb la mentira se pot destruir, però és que vosté allò que vol traslladar és que la mentira és del govern del Partit Popular als espanyols, i jo això no li ho poc tolerar, evidentment, perquè podrem dir la mentira del Partit Socialista quan governava i interveníem en conflictes armats, i era necessari per a mantindre l'equilibri d'Espanya i per a mantindre l'hegemonia en Europa perquè el senyor González se poguera situar en un futur.
Per tant, o som tots iguals o hi han diferents vares de mesurar i diferents tractes.
Quan tingam tots els mateix i tingam el mateix concepte de la justícia independentment de qui la practica, segurament ja estarem d'acord, que és el poquet que mos queda al senyor Perelló i a mi.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Gràcies a vosté, senyora Ramón-Llin.

Finalitzat el debat, passem a votar la iniciativa que ha defensat el senyor Perelló.
Vots a favor de la iniciativa?
Gràcies.
Vots en contra?
Gràcies.
Per 8 vots en contra i 7 a favor queda rebutjada la iniciativa.

Senyories, substanciats tots els punts de l'ordre del dia possibles, s'alça la sessió.

 

 

*(S'alça la reunió a les 13 hores i 15 minuts)*