DS-020%20macro.html





Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 30 de novembre de 2011.
Comença la sessió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix el president de les Corts Valencianes, senyor Juan Gabriel Cotino Ferrer.
Sessió plenària número 16.
Primera reunió.

El senyor president:

(El president colpeja amb la maceta) S’obre la sessió.

Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre la necessitat i exigència d’una política agrària comuna que reforce la competitivitat i reconega la contribució mediambiental de l’agricultura, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 7.
917, BOC número 34)

El senyor president:

Presa en consideració de la Proposició no de llei de la tramitació especial d’urgència sobre la necessitat i exigència d’una política agrària comuna, que reforce la competitivitat i reconega la contribució mediambiental de l’agricultura, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Per a la presentació de la defensa té la paraula el representant del Grup Parlamentari Popular, el diputat il·lustre senyor Fernando Giner, en un temps de deu minuts.
(Remors)

El senyor Giner Giner:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories, la política agrària comuna ha segut des del principi un dels pilars del procés de construcció de la Unió Europea.
Els seus objectius estan establits en l’article 39 del Tractat de Roma, i s’han mantingut inalterables des d’aquell moment.
Objectius com incrementar la productivitat, garantir un nivell de vida equitatiu a la població agrícola, estabilitzar els mercats, garantir la seguretat dels abastiments i assegurar al consumidor subministraments en qualitat, quantitat i preus raonables.

La política agrícola comuna es va crear en els anys sixanta del passat segle, en un moment en què Europa era deficitària en la majoria dels productes alimentaris.
El seu fi principal fon, puix, abastir d’aliments a Europa, i per això es van configurar mecanismes que tingueren la finalitat principal de recolzar els preus i les rendes interiors, per mitjà d’operacions d’intervenció i sistemes de protecció fronterera.

Ara, cinquanta anys després, el seu objectiu és que els productors d’aliments en totes les seues formes, des de cultiu, ramats a fruites i hortalisses o vins, siguen capaços per ells mateixos de sobreviure en els mercats europeus i mundials.
Amb tal finalitat, la política agrícola europea ha sofert transformacions considerables en els últims anys.
La reforma introduïda per l’Agenda 2000 es va dirigir a la promoció d’un model específic d’agricultura, de naturalesa multifuncional.
En 2003 s’aplicà, com a revisió de l’Agenda 2000, una profunda reforma en la introducció del règim de pagament únic.
I l’últim retoc es va realitzar en 2008, amb el denominat «chequeo de la PAC», que tenia l’objectiu de modernitzar el sector i donar–li una major orientació al mercat en l’esquema d’ajudes desacoblades de la producció i l’enfortiment de la política de desenrotllament rural.

La PAC, en l’actualitat, després de les successives reformes aplicades, està centrada entorn a tres eixos principals, amb l’objectiu, respectivament, de recolzar els preus dels productes, els ingressos dels productors i l’ajust estructural.
Amb la PAC limitada per una assignació pressupostària fixa, el seu procés de reforma ha consistit en intentar millorar de manera gradual i sistemàtica les seues mesures de política, alhora que ha anat disminuint la seua participació relativa en el pressupost de la Unió Europea.

La PAC ha passat de representar el 75% del pressupost comunitari en 1985 al 39% previst per al 2013.
I açò, a pesar de ser una política que garantix la seguretat alimentària per als 550 milions d’europeus, i a pesar de proporcionar més de tretze milions de llocs de treball i mantindre d’una forma directa més del 47% del territori de la Unió Europea.

Actualment, quan encara s’està acabant d’implementar les reformes de 2003, es planteja ja una reforma amb profunditat de la PAC a partir de 2013.
A la llum dels debats polítics en el si de la Unió Europea dels 27, les noves perspectives financeres 2014–2020 i l’Estratègia europea 2020 fan que s’òbriga una nova etapa per a la política agrícola europea.
I esta reforma va a aplicar–se, a més, com tots saben, en un context econòmic ben distint al que fins ara s’havia (inintel·ligible) .
.
.
totes les grans reformes de la PAC.

Un context econòmic marcat per una crisi econòmica i financera que afecta tots els estats de la Unió i que va a coincidir, a més, en la revisió del marc pressupostari de la Unió Europea, per a fixar les noves perspectives financeres fins a 2020.
I amb el reclam, per part dels nous estats de la Unió, liderats per Polònia i Hongria, de la redistribució del gasto agrari.

Per tant, ens trobem immersos en un moment clau, donat que ja, iniciat el procés de reforma de la PAC, l’actual model finalitza en 2013 i, per tant, els fons destinats a finançar–la.
El que passe a partir d’ara va a dependre en gran mesura del que s’acorde en el procés que s’ha iniciat.

Per a Espanya, la política agrària comuna constituïx la principal font de retorns procedents del fons comunitari.
En 2010 s’han rebut 6.
090 milions de fons procedents del FEOGA i 805 del Feader.
En la comunitat, l’impacte financer de la PAC en el nostre sector agrari té un import total xifrat anualment aproximadament en 210 milions d’euros, dels quals el primer pilar concentra 179 milions, la qual cosa suposa el 85,23% dels fons comunitaris.
I el segon pilar, 31 milions, és a dir, el 14,76%.
L’impacte d’estes ajudes en la renda agrària dels agricultors de la Comunitat Valenciana és entorn a un 12%, just la mitat que Espanya.

En qualsevol cas, considerem que també en la nostra comunitat estos fons constituïxen un important factor d’estabilitat de la renda dels agricultors, i en el nostre cas, junt amb altres polítiques, com les relatives al suport a la subscripció d’assegurances agràries, polítiques en les quals sí som els principals impulsors.

Senyories, la proposta de reforma de la PAC, presentada el 12 d’octubre per la Comissió Europea, perpetua la ja tradicional discriminació de l’agricultura mediterrània enfront de la continental.
I no oculte res si afirme que el govern espanyol tampoc no ha complit amb les promeses realitzades respecte al projecte de llei de mesures per a millorar la cadena alimentària, per la lentitud i dubtes mostrats en la tramitació d’este projecte de llei, que ha quedat en el limbe legislatiu.
I tot això, a pesar d’haver sigut anunciada la llei en 2009 i estar prevista la seua aprovació per al primer trimestre del 2011.
Però, per haver–se tramitat d’urgència, serà un dels més de vint projectes de llei que han quedat en suspens a l’avançar–se les eleccions.

D’altra banda, la reforma exclou el pagament únic al sector ramader, el que evidentment posa en perill la seua viabilitat de futur.

Com ja s’ha assenyalat, el passat 12 d’octubre es va presentar el document «Proposta de reglament europeu i del Consell sobre el finançament, gestió i seguiment de la PAC», per part de la Comissió Europea, i també es van presentar el conjunt de reglaments que establixen el marc legislatiu per a la PAC en el període 2014–2020, junt amb una avaluació d’impacte d’hipòtesis alternatives per a l’avaluació d’esta política.
El document va ser objecte de discussió i de debat per part dels estats membres i, en definitiva, l’important per a mosatros com a comunitat és que el Consell, al conéixer el contingut del document, va expressar la seua preocupació entorn a determinades qüestions rellevants.

En este sentit, respecte als aspectes pressupostaris, el govern valencià considera que és necessari que es mantinga l’estatus actual per a la distribució dels fons que percep Espanya i, en conseqüència, la Comunitat Valenciana.
I, a més, en altres plantejaments recollits, que poden perjudicar la nostra comunitat, s’ha de remarcar que la proposta referent als pagaments directes, que trenca la situació establida en estos moments, no seria aplicable a les condicions de producció de la Comunitat Valenciana.

Conseqüentment, el govern valencià, i el seu cap, el president Alberto Fabra, i el Grup Parlamentari Popular, rebutgem la proposta de la Comissió Europea per considerar que significa un atac al model agrícola mediterrani, no reconeix les pràctiques de l’agricultura mediterrània, no resol el problema dels preus, no protegix el llaurador, no frena l’entrada de productes de tercers països i suposaria reduir en un 30% els fons que rep la Comunitat Valenciana, cosa que, en la pràctica, suposaria perdre més de sixanta milions d’euros.

El govern valencià, amb el seu president al cap, com també el Grup Parlamentari Popular, estem compromesos en la defensa dels interessos d’un sector clau per a la Comunitat Valenciana, com és el sector agrari, el qual suposa més del 10% del PIB de la comunitat, el 23% de les exportacions valencianes en el primer semestre d’este any, i més de tres–cents mil llocs de treball.

Cal assenyalar que és el govern de la nació el competent per a negociar davant de la Unió Europea els interessos de l’agricultura d’Espanya i de la Comunitat Valenciana.
El govern socialista ha sigut molt dèbil a l’hora de defendre els interessos dels valencians i, des que va eliminar el Ministeri d’Agricultura, ha vingut mostrant una postura poc ferma i poc clara, quedant patent la seua debilitat negociadora en la proposta que en octubre féu pública la Comissió Europea.

Per tant, resulta de vital importància que, davant la reforma de la PAC, el govern de la nació, així com la delegació espanyola que defendrà els interessos del conjunt nacional, tinga un missatge clar i nítid entorn a les propostes per a defendre amb eficàcia els interessos del sector a nivell nacional, i també els interessos de la Comunitat Valenciana.
L’èxit de les negociacions dependrà de la fortalesa de la proposició espanyola.
També dependrà de la decisió per a afrontar el procés negociador.

Per tot el que acabe de manifestar, el meu grup parlamentari ha presentat una PNL, proposició no de llei, en la qual s’especifiquen.
.
.

El senyor president:

Vaja concloent.
.
.

El senyor Giner Giner:

.
.
.
totes les demandes –i acabe, senyor president– que al nostre criteri s’han d’exigir al govern de la nació i a la comissió negociadora, en el seu cas, per a fer factible que els interessos dels llauradors de la Comunitat Valenciana es facen realitat en l’àmbit de la Comunitat Europea, i també, en particular, en esta PAC que tant va a influir en el futur dels nostres llauradors.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Per a defendre l’esmena presentada pel Grup Parlamentari Compromís, té la paraula el diputat il·lustre senyor Josep Maria Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

El Grup Compromís ha presentat una esmena, en la qual presenta una addició, sol·licita l’addició de tres punts a la proposta que el Grup Popular ha presentat ací i ha defés ara el seu diputat, senyor Giner.

Estos tres punts són els següents: el primer punt, el que demana és que, dins de les ajudes directes a la renda dels agricultors i ramaders professionals que estan contemplades, s’establixca un percentatge mínim, un tram, que se dedique específicament al que són els agricultors professionals.
Aixina estaria especificat este tram, com dia, exclusiu, per als agricultors professionals, sense que això implicara l’augment de les quantitats assignades en general, perquè això podia contravindre els compromisos internacionals de l’OMC i, per tant, no seria assumible en este cas.

El segon punt demana que s’establixquen els mecanismes de funcionament d’una assegurança d’ingressos que actue com a mecanisme corrector de les crisis de mercat, i servixca de ferramenta d’estabilització de les rendes.
Aquest punt ha estat discutit ací mateix, ha estat assumit pels diversos grups, ha estat també en estudi, precisament en este moment, tant per les organitzacions professionals agràries com, sabem també, dins dels mateixos òrgans de la Unió Europea.
I, per tant, el que demanem és que ja se faja referència a ell.
Que hi hagen els mecanismes de funcionament d’eixa assegurança d’ingressos, com a mecanisme corrector de les crisis de mercat.

I, per tercer, establir els mecanismes necessaris, també, per a aconseguir la transparència al mercat i fer efectiva l’obligatorietat dels contractes comercials que s’utilitzen, diguem–ne, en les transaccions comercials dels productes agraris.

Demanem això.
Pensem que millora la proposta que ha fet el Partit Popular, sense desvirtuar en absolut el contingut d’ella, amb el qual estem totalment d’acord.
Estem totalment d’acord, perquè, a més, avui és importantíssim el que és la defensa dels sectors productius.
En este moment, en un moment en què l’atur està sent impressionant al nostre país, és important atendre els sectors productius.
El sector agrari és un dels sectors tradicionals que absorbix mà d’obra, que absorbix molta mà d’obra i, a més, genera l’autoocupació de moltíssima gent.
Per tant, afavorir–lo en eixe aspecte i afavorir que no seguixquen abandonant els nostres camps és important.

I per això és important que fem la crítica també al que és la PAC.
La reforma de la PAC que s’ha proposat és nefasta per a l’agricultor i agricultores valencians, és nefasta per als ramaders i ramaderes valencians.
Significaria fins a l’any 2020 una retallada, fins i tot, del 20% de les ajudes que van a rebre.

La PAC que es proposa no soluciona els problemes del camp valencià, no els soluciona perquè, primer, no soluciona el problema de volatilitats dels mercats; no se’ls dóna solucions a les situacions de crisi, per això demanem específicament que se contemple ahí; no preveu actuacions ni mesures davant d’eixa situació de crisi; no soluciona el problema del domini de la distribució dins de tota la cadena alimentària, i, per tant, això és un altre dels problemes que hem d’observar; no fa propostes per a resoldre la competència deslleial que significa la producció de tercers països, lliure moltes vegades dels límits i de les condicions que s’imposen als nostres agricultors.

La política agrària comunitària –la qual estem debatent en este moment– no preveu instruments públics per a regular ni estabilitzar els mercats agraris, no entra amb profunditat en els problemes de seguretat alimentària, i, per tant, deixa d’atendre, efectivament, la defensa dels drets tant del productor com la defensa dels drets del consumidor.

Senyories, la PAC, la proposta de reforma de la PAC no exigeix la reciprocitat en els productes agraris a tercers països.
Això, per a nosaltres, per a l’agricultura valenciana és un greu problema, és un greu problema a més perquè passen per ací tots eixos productes i nosaltres hem de complir unes condicions, unes condicions que a ells, que als altres, que als tercers països, no se’ls imposen.
I, per tant, parlaré –també al llarg de la meua intervenció– del cinisme que representa este tipus de propostes en este moment.

No avança en el compliment de les regles de la competència ni guanya tampoc en la capacitat negociadora dels productors.
No es duu a terme això.
Per tant –com ja s’ha dit–, no és acceptable una tarifa plana ni pagament base en allò que són els pagaments directes al nostre camp.
Pensem que per a l’agricultor valencià este tipus de pagament únic és injust.
¿Per què?
Perquè afavoreix l’agricultura absentista, cosa que precisament al nostre país no és massa freqüent, i perquè, a més, tampoc genera nous llocs de treball que hauria de ser un dels objectius bàsics en este moment de tota activitat econòmica i tota activitat política també.

No genera treball i no es genera perquè, a més, l’agricultura mediterrània té unes característiques específiques que realment no se contempla.
Estem sempre –quan parlem de la política agrària comunitària– marcant el que són els dos tipus bàsics d’agricultura que pareix, dóna la impressió moltes vegades que estan enfrontats i no hauria de ser, sinó que són complementàries i necessàries una de l’altra, són complementàries una de l’altra i totalment necessàries ambdues, que és l’agricultura atlàntica –diguem–, oceànica i continental enfront de l’agricultura mediterrània.

Nosaltres no podem acceptar les ajudes úniques tal com s’han plantejat allí perquè l’agricultura mediterrània té –segons els seus cultius– una diversitat de costos molt més gran que l’altre model que tenim d’agricultura europea.
Està en funció del cultiu, està en funció de la tipologia d’explotació que és molt diversa.

Per tant, no podem acceptar–la tal como està ahí.
Sí que en el comentari se podia acceptar, podríem acceptar que hi haguera una combinació dels dos sistemes durant una etapa, en un període transitori, en la qual se pogueren acceptar eixa combinació dels dos sistemes.
Però no podem tampoc acceptar –i ha posat l’exemple–, no podem acceptar la condició de l’ajuda addicional que s’anomena «pagament verd.
» Fixem–mos tots, senyories, sota quins criteris s’ha elaborat.
El pagament verd té tres condicions per a poder accedir a ell:

La primera, la diversificació de cultius.
A vore, l’agricultura valenciana, precisament, una de les seues característiques és el monocultiu.
¿Com anem a diversificar, per exemple, en les zones on tenim la citricultura.
.
.
?
Anem a ficar, ¿què?
Per tant, ahí no poden ser.
¿Què han de dir a la gent que té una zona on el cultiu predominant és la vinya?
¿Amb què han de combinar?
No s’ha pensat en els valencians a l’hora de valorar i d’avaluar–la.
Però, n’hi ha un altre.

Les àrees de referència amb prats permanents, obligats.
¿Me vol dir com farem els valencians de les Planes, per exemple, per a tindre àrees de referència amb prats permanents?
¿Algú me dóna explicació a això?

O la tercera.
La inclusió d’àrees ecològiques com a mínim en un 7% dins del domini de cada parcel·la.
En el minifundisme valencià farem àrees ecològiques, ¿de quina cosa?
¿De dos–cents metres?
¿De cent metres?
¡És impossible!
¡És inviable!
¡És inaplicable per al País Valencià!
I en això algú sí que algú té responsabilitat, de no haver tingut en compte allò que són les característiques del nostre terreny, les característiques de les nostres explotacions, les característiques de la nostra agricultura a l’hora de plantejar una defensa clara, clara, d’allò que és l’agricultura valenciana amb la Unió Europea.

Per això, jo parle de cinisme quan s’intenten afegir més garanties i obligacions mediambientals a les normes de producció europees, mentres al mateix temps se permeten la competència deslleial dels tercers països.
.
.
Però ¡no per ells!
, sinó perquè en les normes pròpies de la Unió Europa se permet que no se complisquen les mateixes condicions que nosaltres posem.
I, per tant, per això parle de cinisme.

Senyories, insistisc, estem d’acord amb la proposta que el Partit Popular ha presentat en este moment.
Estem d’acord amb allò que són les crítiques que s’han fet i estem d’acord amb allò que és, també, les propostes en positiu que se fan sobre ella.
I, per tant, insistisc en els tres punt de la nostra esmena.

Primera.
Demanem –i reitere– que se destine exclusivament als agricultors i ramaders professionals una part de les ajudes que tenen ja que, en no tindre ingressos significatius d’altres activitats econòmiques, ells patixen molt més les caigudes de la renda agrària.
Per això, al mateix temps proposem que se facen els passos necessaris ja per a estimular el que és l’assegurança de renda, l’assegurança de producció dins de la Unió Europea, que ho contemple ja.

I, en un últim moment, també hem dit que buscar el que és la millor traçabilitat dels productes, s’establisquen les obligatorietats –millor dit– s’actue sobre l’obligatorietat del que són els tractats, d’allò que són els contractes comercials que se produïsquen en tota la cadena agroalimentària.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Giner.

El senyor Giner Giner:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories, vaja per davant la satisfacció del meu grup per la coincidència que jo crec –i per davant vaja també esta reflexió– que hauria de ser una posició unànime d’esta cambra, perquè ací del que estem parlant és d’una cosa substancial per a l’economia de la Comunitat Valenciana, un dels pilars econòmics de la nostra comunitat –també per als llauradors valencians–, i, en conseqüència, estem parlant d’una cosa importantíssima.
I pense que amb bona voluntat hauria d’haver una coincidència total respecte al diagnòstic de la PAC conforme s’ha plantejat, una PAC que és nociva, que és perjudicial, que va contra els interessos de l’agricultura valenciana, evidentment, que n’hi ha aspectes que no té en compte tan vitals i tan transcendentals a l’hora de valorar elements mediambientals com, per exemple, que no es tinga en compte el reg per degoteig i l’aportació d’oxigen a l’atmosfera, la retenció de carboni, en allò que són tots els cultius de cítrics.
N’hi ha molts aspectes que fan que ací, en esta qüestió, hagueren d’anar tots unànimement en la defensa d’una PAC que responguera més als interessos globals de l’agricultura espanyola, i, particularment, de l’agricultura valenciana.

I en eixe sentit, senyor Josep Maria Pañella, dir–li que el meu grup parlamentari estaria d’acord en acceptar, en arribar a una esmena transaccional en què s’afegira a l’esmena originària, és a dir, a la proposició no de llei presentada pel meu grup parlamentari, s’afegiren les tres idees que vostés com a grup plantegen en la seua esmena d’addició.
Ara bé, mosatros estaríem disposats a acceptar això sempre que clarificàrem alguns aspectes.
I passe a explicar–li–ho.

En el primer dels punts que vostés plantegen en la seua esmena parlen «d’establir una ajuda directa a la renda dels agricultors i ramaders professionals», –literalment cite–.
Mire, la idea de garantir una ajuda directa a la renda, doncs, mosatros considerem que és una bona idea, però he de matisar–li que en la proposta, en dir «agricultors professionals» vostés el que fan ahí inconscientment és limitar a molta gent eixa possibilitat d’eixa ajuda.
Restringix, per tant, molt els beneficiaris.
Mire, per una raó por senzilla: segons la Llei de modernització d’explotacions, de l’any 1995, es definix agricultor professional com «la persona física que, sent titular d’una explotació agrària, almenys el 50% de la seua renda total l’obtinga d’activitats agràries o altres activitats complementàries, sempre que la part de renda procedent directament de l’activitat agrària realitzada en la seua explotació no siga inferior al 25% de la seua renda total i el temps de treball dedicat a activitats agràries o complementàries siga superior a la meitat del seu temps de treball total».

Segons la Llei de desenrotllament sostenible del medi rural, de 2007, definix el llaurador professional com «la persona física titular d’una explotació agrícola, ramadera o forestal, que requereix un volum d’ocupació d’almenys una unitat de treball anual i que obtinga, almenys, el 25% de la seua renda en activitats agràries».

En els dos casos eixe concepte –que mosatros demanaríem que es modificara en la seua esmena– exclou –com vosté molt bé sap– els llauradors a temps parcial, que són una part significativa dels nostres productors agraris.
Per tant, la seua exclusió, l’exclusió d’eixa part tan significativa dels nostres llauradors, deixaria fora d’eixe recolzament sol·licitat un percentatge molt elevat del nostre sector agrari.
Per tant, jo crec que ahí, amb prudència, li plantejaria que es modificara allò de «professionals» i que parlàrem, que substituírem «agricultors professionals» i que parlàrem «d’agricultor dedicat al cultiu i comercialització de productes agraris».

Respecte al segon punt, mosatros estem plenament d’acord, li l’acceptem literalment, tal qual vostés l’han plantejat en la seua esmena.
Mos pareix, senzillament, correcte.
De fet, des de la conselleria se defensa eixa proposta de forma continuada, és públic i notori eixe fet.
Per tant, li l’acceptaríem tal qual.

I, per últim, respecte al tercer punt, on parlen vostés d’establir transparència en el mercat i obligatorietat dels contractes amb els treballadors del camp, parlen literalment «dels contractes amb els treballadors del camp», la pregunta és: ¿a què es referixen quan diuen «els contractes amb els treballadors del camp»?
Suposem que es tracta d’establir l’obligatorietat de contractes entre agricultors i els seus clients i a qui els vénen la collita.
No entenem com és el concepte de «treballadors del camp», ja que inclou tants als agricultors com als treballadors del camp per compte alié, que no són.
.
.

El senyor president:

Vaja concloent.

El senyor Giner Giner:

.
.
.
–acabe de seguida, senyor president–, que no són els que assumixen el risc econòmic.

Per tant, acceptaríem també eixa qüestió si es clarificara que es tracta del contracte entre el llaurador i la persona a qui li donen la collita.
Amb eixes matisacions el meu grup estaria encantat de sumar les seues propostes a la PNL originària del Grup Parlamentari Popular i unir esforços per a fer realitat una PAC millor per a tota l’agricultura valenciana.

Moltes gràcies, senyor president.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Giner.

En principi, he de dir–li –per començar– que li acceptarem la transaccional –com ja sap.

Primer, en el punt no és accidental que se parle «d’agricultors professionals», sinó el sentit que el que tractem és, d’alguna manera, que un tram –no tot–, però que un tram de les ajudes se dedicaren exclusivament a aquells que realment sí que viuen de l’agricultura i no aquells professionals absentistes, que no viuen directament de l’agricultura, que són rendistes més que agricultors, que estan al marge d’ahí.

No obstant això, per una part han parlant que és condició per a acceptar el punt i pensem que, bé, a les rendes d’agricultors dedicats al cultiu dir que, com a mínim, podem agarrar–mos que, efectivament, estem parlant de la gent que està dedicant–se directament al cultiu.
Acceptarem el punt.

El segon, indubtablement l’ha acceptat tal com està.

I el tercer –ho havíem parlat abans– és un error de transcripció, però «els treballadors».
.
.
en este moment no mos referíem al contracte laboral, sinó que estem parlant –de fet, jo abans no ho he dit perquè sabíem ja que ho anava vosté a corregir ací–, però parlàvem de traçabilitat, de tot el producte, i, per tant, estem parlant dels contractes comercials que no són els contractes amb els treballadors, que és un error ahí a l’hora de la transcripció.

Per tant, dir que endavant, acceptem totalment la transaccional i, ja he dit, vullc ressaltar–ho, no només això, sinó estem d’acord amb els plantejaments, estem d’acord amb la problemàtica que representa la nova PAC i estem d’acord també amb la totalitat dels punts que vostés han presentat.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Senyor Giner.

El senyor Giner Giner:

Gràcies, senyor president.

Moltíssimes gràcies, senyor diputat.
Vaja per davant la satisfacció per l’acord aconseguit.

Jo crec que unir en este sentit.
.
.
unir esforços de cara al que ha de ser la recta final de la negociació de la PAC és una cosa substancial, fonamental.

Un esforç que hem de fer, tant a nivell europeu.
.
.
, per això en esta proposició no de llei instem el govern, que és el principal actor en este procés, però també hem d’estar vigilants respecte a la comissió negociadora i hem d’estar vigilants respecte a la defensa de tots els interessos agrícoles valencians, davant del Govern d’Espanya i davant d’Europa.

Agrair–li la seua predisposició, crec que ha segut positiu.
És una bona notícia per al camp valencià el que puguem arribar a este acord.
I jo el que desitjaria és que també fóra un acord recolzat pels altres grups, perquè ací podrà haver–hi alguna qüestió de matís, però jo crec que en allò substancial, pràcticament al 100%, tots hem d’estar d’acord amb un plantejament com el que plasma esta proposició no de llei del Grup Parlamentari Popular, que ara es veu enriquit amb l’aportació del seu grup, amb eixes tres qüestions que, al final, hem segut capaços d’articular amb eixa esmena transaccional.

Moltíssimes gràcies i espere que, també, d’eixe exercici de responsabilitat en defensa dels interessos de l’agricultura valenciana poguera eixir, hui de matí, d’ací, un acord unànime en defensa dels plantejaments, que són els plantejaments del govern valencià, de la conselleria d’agricultura i, per tant, de tot el món agrícola i ramader valencià.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Intervenció del grup que no ha presentat esmenes.
Té la paraula la representant del Grup d’Esquerra Unida, la il·lustre diputada senyora Esther López.

La senyora López Barceló:

Buenos días.

Gracias, señor presidente.

Primero, me referiré al espíritu de esta proposición no de ley.
Evidentemente, en el espíritu y en el contenido general de esta proposición no de ley no estamos nada en contra.
Somos conscientes de que la PAC siempre ha sido un problema para la agricultura mediterránea, cuyos criterios simplemente favorecen sobre todo a la agricultura continental.

Los campesinos y las campesinas en elâ¦, en la plataforma rural también han hecho evidente que se deben exigir hacia la PAC los precios justos para la producción de alimentos que permitan una renta justa como cuestión primordial, para lo que es necesario que la PAC incluya instrumentos de regulación del mercado que pongan fin a la especulación alimentaria y a la volatilidad de los precios y al abuso de poder de la agroindustria y de la gran distribución.
Sin embargo, esto no solo es responsabilidad de la PAC, sino, también, del ministerio y, también, de la conselleria, que tienen mucho que decir y que aportar.

La reforma de la PAC es una oportunidad, ahora mismo histórica, para que podamos presionar y reorientar el modelo agrario y que las políticas agrarias y alimentarias incorporen criterios de futuro, criterios de proximidad y sostenibilidad y de mantenimiento de la población distribuida en el territorio, es decir, que podamos establecer un marco para la soberanía alimentaria.

El modelo agrario que la PAC promueve está provocando la desaparición de agricultores y agricultoras a un ritmo que está afectando al cuidado del territorio y que destruye la razonable distribución sobre el territorio de la población, por ejemplo, la del País Valencià, una red de poblaciones pequeñas y medias a distancia de carreta.

Es necesario, así pues, una reforma radical de las políticasâ¦ (Remors) Disculpe, señor presidente, ¿puede.
.
.
?
Es que hay.
.
.
es bastante difícil concentrarse.
Y disculpen, señorías.
Muchas gracias.

El modelo agrario que la PAC promueve está provocando la desaparición de agricultores y agriculturas, como decíaâ¦ –es bastante difícil concentrarse.
Por favor, señorías, estamos aquí, ruego un poco de respeto hacia todas las intervenciones.
Muchísimas gracias.

Así que nosotros, desde Esquerra Unida, evidentemente, vamos a apoyar cambios en la política agraria comunitaria que vayan en la vía de promover un modelo familiar y agroecológico, en la vía de promover la agricultura local y campesina y en la vía de un mercado justo y sostenible.

Así pues, nosotros no tenemos nada en contra, evidentemente, de las principales cuestiones que se reconocen en esta propuesta de resolución.

Por supuesto, sin embargo, sí que tenemos algunas matizaciones, porque hay cuestiones que no se terminan de concretar.

Por ejemplo, cuando se habla en el segundo punto de «elaborar una estrategia nacional para aplicación y la defensa de la nueva política agraria común en el marco de una política agraria nacional», no se dice qué política agraria nacional y común se debe de promover.

En segundo lugar, también nos gustaríaâ¦ nos gustaría atender a estas enmiendas que se nos acaban de presentar y que nosotros, de hecho, estábamos a favor y habríamos votado a favor de la enmienda de Compromís, porque nos parecía que mejoraba muchísimo el texto.

Sin embargo, vamos a abstenernos, debido a la transaccional que ha presentado el Partido Popular, porque una de las cuestiones fundamentales que a nosotros nos parecía importantísimo incorporar era que, por fin, atendiéramos a hablar de que era muy necesario un tramo específico de ayudas directas a la renta de los agricultores y ganaderos pro–fe–sio–na–les, es decir, como muy bien ha dicho el portavoz del Partido Popular en este caso, que cumplan con la Ley de modernización de las explotaciones agrarias de 1995, es decir, que reciban un porcentaje del 50% de sus ingresos derivados de la agricultura.

Sin embargo, con esa transaccional, lo que se dice es lo mismo que hay ahora, es decir, una ayuda a todos los agricultores.
Y, ¿quiénes son todos los agricultores?
Aquellos que están censados y que reciben, como mínimo, un 5% de ayudas de la política agraria comunitaria, con lo cual también en ello están metidos aquellos que especulan con la tierra y que tan pocoâ¦ y que tan poco trabajo hacen por mejorar la calidad de vida de los productores, es decir, de los profesionales, de aquellos que realmente viven de su trabajo agrícola.

Por supuesto, ha habido aquí un poco de tergiversación, porque no con ellos se estaba excluyendo a los trabajadores agricultores a tiempo parcial, porque ellos ya reciben una ayuda, ya reciben el pago base y el pago verde.

Y, precisamente, con esta inclusión, lo que hacíamos era muy importante, porque sentábamos precedente para empezar a hablar realmente de quiénes deberían de recibir toda la ayuda necesaria para mantener unos precios justos y dignos, y no tengamos que vivir constantementeâ¦

El senyor president:

Vaya concluyendo, señora diputada.

La senyora López Barceló:

â¦la pérdida de agricultores y de agricultoras en el País Valenciano y en todo el estado español, es decir, a los que realmente viven del campo.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.
(Veus)

¿Sí?

El senyor Giner Giner:

Demanava la paraula per a rèplica.
(El senyor president parla amb el micròfon desconnectat)

Moltes gràcies, senyor president.

Si m’autoritza el senyor president, m’agradaria fer–la des de la trona.
(El senyor president diu: «Molt bé.
») (Pausa)

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Al llarg de la seua intervenció no acabava d’eixir de la sorpresa de.
.
.
, no m’acabava de situar, no m’acabava de situar.
Però, al final, m’ha fet vosté llum, perquè, clar, al final ha parlat d’Alicia en el país de las maravillas, del país eixe que vostés tenen, i clar, he arribat a la conclusió: ja està clar, per això, per això, vosté va a abstindre’s i el seu grup va a abstindre’s, perquè desconeixen la realitat d’esta comunitat, viuen ancorats en una altra cosa, en un altre país.
Desconeixen la realitat econòmica, agrària i social, desconeixen eixa realitat.

No sé, per tant, com vosté vol argumentar eixa abstenció.
Curiosament en la seua intervenció ha dit que vostés havien de votar a favor de.
.
.
Vostés, havien votat a favor de què?
, si no s’ha votat res!
Si ací no s’ha votat res, senyoria.
Ací, no s’ha votat res.
Una altra cosa és que vosté.
.
.
una altra cosa és que vosté havera dit que estaven disposats a recolzar–la o que estaven predisposats a recolzar eixa esmena, però eixa esmena ací no s’ha arribat a votar.
Per tant, vostés no han votat res.
Vostés l’únic que han patentitzat hui ací –este matí, ací– és que estan en contra de més del 60% dels llauradors valencians!
(Aplaudiments) Això és l’únic que vostés han demostrat hui ací.

Perquè vostés amb la seua posició estan negant–li el pa i la sal a molts llauradors, insistisc, senyoria, més del 55% de llauradors valencians, que tenen els seus camps, que tenen les seues produccions i que poden tindre una altra ocupació.

Però clar, com vostés estan ancorats en una sèrie de calentures mentals ideològiques que els porten a.
.
.
, per la por eixa reverencial que tenen que els grans productors.
.
.

Escolte, és que no s’enteren, si ací en la Comunitat Valenciana, si una cosa hem de reconéixer és que n’hi ha un minifundisme.
Però ací no n’hi han grans finques, no n’hi han grans propietaris agrícoles.

I vosté precisament ve ací i amb la idea que eixa hipotètica classe social que té grans extensions –que no existix ací–, per fastidiar a eixos que.
.
.
, li informe, llija’s la PAC i llija’s els reglaments de la PAC, i vorà com n’hi han mecanismes per a controlar eixes subvencions; mecanismes reductors, marcant uns màxims.
Si tot està estudiat, si tot està previst.

Però no, vostés per fastidiar a eixos, que no existixen, vénen i fastidien molta més de la mitat dels llauradors valencians, fent un plantejament en la definició de llaurador professional amb la qual s’arribaria això, a negar–li el pa i la sal a la majoria dels actuals perceptors de la prima única, de les ajudes de la PAC.
Eixa és la realitat.

S’ho fan mirar, s’ho revisen i, per favor, jo crec que encara, si tenen un poquet de trellat polític, estan a temps de rectificar.

No res més i moltes gràcies, senyor president.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la il·lustre diputada.
.
.
(Veus)

Perdone un moment, senyora diputada, que ha demanat per a rèplica.
.
.

La senyora López Barceló:

Gracias, señor president.

He dicho «habría», pero bueno, es muy extraño, además, que me hayan podido escuchar con todo el revuelo que tienen en su bancada y no permiten hablar con tranquilidad desde la trona y con el respeto debido a las señorías.

En fin, yo lo que he dicho es que habría votado a favor del texto completo, junto con la enmienda de Compromís, porque, además, fundamentaba bastante el espíritu que yo quería evidenciar de esta proposición no de ley y que me parecía que era el que menosâ¦, digamos, el que menos hablaba de cuestiones vacías y que se debían de llenar de contenido.

Porque, evidentemente, esta proposición no de ley todos en el espíritu la aceptamos, pero la cuestión concreta, que yo ya he definido, la que he utilizado para definir mi votación, absteniéndome de este texto, creo que la he expresado ya con total claridad.

Y, simplemente, decir que no vivo en ningún país de las maravillas, sino que atiendo a la realidad de los agricultores y las agricultoras valencianas, y no de esos agricultores cuya definición es tan laxa, sino de aquellos que de verdad trabajan de lo que reciben del campo, de lo que trabajan del campo.
Y a ellos son a los que debemos, como medida concreta, comenzar a proteger, sobre todo, para que no dejemos de vivirâ¦, cómo se van abandonando los campos del País Valencià y las tierras del País Valencià.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Tiene la palabra el Grupo Parlamentario Socialista, la ilustre diputada doña Vicenta Crespo.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyors del Partit Popular, no tinguen cap dubte quin ha estat el posicionament de la ministra en funcions, senyora Rosa Aguilar que, des del primer dia, dia de la Pilarica, senyor Giner, ha mostrat el seu rebuig, igual que ho fem els socialistes valencians, a la proposta de la reforma de la PAC, encapçalant una de les posicions més radicals, reclamant l’esmena a la totalitat en totes les negociacions celebrades pels ministres comunitaris d’agricultura.

Senyories, tothom ha escoltat i sap quina ha estat la proposta del MARM, d’acord amb les comunitats autònomes i les OPA enfront de la proposta feta pel comissari Ciolos per a la reforma de la PAC.

El MARM aposta per una PAC més simple, amb una dotació financera suficient i assentada en tres pilars: suport a les rendes, gestió de mercats i desenvolupament rural.
Perquè, senyories, i ahí anem a estar d’acord amb vostés, la reforma de la política agrària comuna no dóna resposta a les necessitats del sector agrari i ramader espanyol i, per tant, valencià.
Necessita modificacions profundes, alternatives i propostes clares, perquè tal com està perjudica i molt els interessos dels agricultors valencians.
Espere que el senyor Rajoy done la talla i sàpiga convéncer els seus homòlegs europeus, els mateixos que han ignorat els valencians en les propostes de la nova PAC.
Unes propostes que atempten contra la nostra diversitat productiva.
La tarifa plana posa en perill les explotacions agràries i s’ha d’aplicar per zones agroalimentàries similars per evitar discriminacions entre els agricultors.

Senyors del PP, el meu grup donarà suport a la seua proposició no de llei per aconseguir que la nova PAC siga beneficiosa per als professionals del camp, per als xicotets i mitjans agricultors i ramaders, que són els qui vertaderament desenvolupen una activitat productiva i no especulativa.

El sector agrícola valencià representa més del 10% del PIB, genera el 23% de les exportacions valencianes, i això són més de tres–cents llocs de treball efectivament.
Però el sector agrari valencià té unes peculiaritats que no s’arrepleguen en la nova PAC.
I es fa necessari que des d’estes Corts les reclamem.

El component greening –verd–, tal com està plantejat és impossible que es puga complir en la Comunitat Valenciana per l’estructura de les explotacions agrícoles, amb un elevat minifundi i un elevat monocultiu.
I resulta que això condiciona el 30% de les ajudes.

En cas d’aprovar–se este sistema de pagament directe, els agricultors valencians deixarien de percebre ajudes per una quantitat que ronda els 60 milions d’euros, amb un clar greuge comparatiu amb la resta d’Espanya.

L’agricultura valenciana ja complix amb les exigències mediambientals amb el component verd, que fa que la nostra agricultura siga sostenible.
Sols els cítrics, senyories, absorbixen 900.
000 tones de CO2 a l’any.
I estem treballant, crec, per una correcta gestió dels recursos hídrics.

La nova PAC augmenta també la competència deslleial dels països tercers, que no han de complir les estrictes normatives europees de producció.
Per tant, fa la nostra agricultura menys competitiva i no li dóna cap estabilització a les rendes dels agricultors.
No tracta adequadament els professionals del camp perquè s’obliden d’ells, i són el futur per a mantindre el teixit productiu i social de les zones rurals, sobretot de les zones de l’interior.

Senyories, també és fonamental la incorporació de jóvens donat l’alt grau d’envelliment en el sector i la necessitat de fomentar el relleu generacional, com també la incorporació de la dona com a element actiu prioritari.
Cosa que no fa la nova PAC, però que tampoc vostés, que tenen l’obligació de governar en esta Comunitat Valenciana.

La nova PAC tampoc aborda adequadament els problemes del mercat ni entra en el problema més greu que patixen els agricultors i ramaders valencians, perquè no profunditza en el reequilibri de la cadena alimentària ni en les mesures de gestió de mercat com a ferramentes que puguen dotar el sector agrari d’estabilitat.

I, per acabar, dir–los, senyors del Partit Popular, que el MARM ha mantingut una posició ferma en defensa dels interessos del sector, un posicionament comú en el consell de ministres de la Unió Europea del 20 d’octubre, consensuat amb les comunitats autònomes.
I ara són vostés, el senyor Rajoy, els qui hauran de gestionar i aconseguir una posició comuna de tot l’estat davant d’Europa.
Ara és quan es vorà o no el poder del PP valencià a Madrid.
Es vorà si recullen les propostes i defensen els interessos del sector agrari i ramader valencià.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Per a.
.
.
Sí.

El senyor Giner Giner:

Senyor president, sol·licite la paraula per a rèplica i perquè també hi han hagut al·lusions al meu grup, però fonamentalment per a rèplica.
Perquè, encara que s’haja afirmat en la intervenció de la senyora diputada que van a votar en contra, és evident que s’han contradit (remors) els arguments de la proposta, de la PNL del meu grup parlamentari.
I fonamentalment jo crec (remors) que el que arreplega el reglament és la contradicció d’eixos arguments.

El senyor president:

Esta presidència ha entés que el Grup Parlamentari Socialista va a votar a favor.
(Veus) És el que he entés.
.
.

El senyor Giner Giner:

Sí, sí, però supose que la presidència també haurà escoltat.
.
.

El senyor president:

Sí, anem a vore.
Vosté té dret.
.
.
Perdone un moment.
Anem a vore, senyor diputat, (remors) vosté té dret a replicar i la senyora diputada tindrà dret a replicar–li a vosté.
Per tant, pot vosté replicar, eh, per un espai de tres minuts.

El senyor Giner Giner:

Moltes gràcies, senyor president.

Vaja per davant, senyora diputada, la gratitud sincera del meu grup parlamentari per la posició del seu en el recolzament.
Però vosté en la seua intervenció, tal com jo he fonamentat a l’hora de demanar la paraula, ha fet diverses afirmacions que contradien els arguments que estan en el substrat de la proposició no de llei que ha presentat el meu grup parlamentari.

En concret, vosté ha volgut afirmar que la ministra ha mostrat el seu rebuig, i ho ha dit vosté, des del dia 12 d’octubre, que és el dia de la Pilarica, el Día de la Hispanidad.
Però és que, mire, el dia 12 d’octubre és quan es va donar a conéixer este document.
Però en el procés d’aprovació de la PAC, en el procés d’aprovació de la PAC s’havia començat el 18 de novembre de l’any 2010.
Per tant, la senyora ministra haurà dit a partir del dia 12 el que haja volgut, però en eixe moment la PAC ja estava aprovada.
I ahí hi ha una clara responsabilitat del govern socialista.

El problema és quina ha sigut l’actuació del govern socialista, quina ha sigut l’actuació.
Quina ha sigut la falta de pes polític que s’ha evidenciat al llarg de tot este procés de negociació de la PAC que mos ha portat a un desastre, al plantejament d’una PAC contrària de manera radical als interessos de l’agricultura espanyola, i en particular de l’agricultura valenciana.
(Aplaudiments) I això té un nom, senyories, això té un nom: una negociació pèssima, una pèssima negociació que tan sols és atribuïble als responsables polítics d’eixa negociació, que tots sabem qui són.

De l’interés del govern Zapatero ens parla a crits la desaparició del ministre d’Agricultura, eixe és l’interés que té el senyor Zapatero per l’agricultura.
Senzillament va crear un altre ministeri, però el va fer desaparéixer.
I vosté ha al·ludit.
.
.
No es fiquen nerviosos, ja acabe, em queda menys d’un minut.

La nova PAC ha seguit un procés de discussió, de debat, al llarg dels últims anys.
I ahí no estava com a responsable el senyor Rajoy.
Vosté des d’esta trona ha fet una referència al senyor Rajoy.
Mire vosté, no estava el senyor Rajoy com a responsable en tot eixe procés.
El responsable al llarg d’eixe procés tenia nom i cognoms, i li dien José Luis Rodríguez Zapatero.
(Aplaudiments)

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora diputada.

La senyora Crespo Domínguez:

Gràcies, senyor president.

La situació és la que és.
Hi han hagut unes eleccions, eh?
, i el senyor Giner pareix que encara està situat en el lloc que no toca.
En estos moments hem de parlar a post del dia 20 i en el moment que les propostes es van fer de forma oficial.
I les propostes es fan de forma oficial el dia 12 d’octubre, li agrade o no.
I a partir d’ahí es quan s’obri el termini per a presentar noves propostes i alternatives que a qui li toca, li agrade o no, va a ser al senyor Rajoy, el que haurà de gestionar i negociar totes eixes propostes.
No ho sé!
A mi m’ha deixat molt perplexa perquè, és que vosté no confia que el senyor Rajoy arreplegue les propostes que presenta (aplaudiments) la Comunitat Valenciana, eh, i que siga capaç de defensar–les?
M’ha deixat molt perplexa!
Li ho assegure.

I no tinc res més que afegir, perquè és una nova etapa i ara doncs vorem, i aixina ho he dit jo en el interrogatiu, si el senyor Rajoy assumix o no el que li toca fer, que és defensar els interessos dels agricultors i ramaders en Europa i també en Espanya, hi haja o no ministeri d’agricultura.
El nom no ha de ser un problema.
El MARM ha estat ahí, eh.
Tots han escoltat i saben el que ha fet el MARM.
El MARM ha presentat, en la senyora Rosa Aguilar en funcions en estos moments, una esmena a la totalitat d’eixes propostes perquè considera que no donen resposta al sector agrari ni espanyol ni valencià.

Per tant, anem a vore el que va a passar a partir d’ara, senyor Giner.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyores i senyors diputats, s’ha presentat una esmena firmada per tots els grups de la cambra, que diu el següent:

«Els portaveus baix firmants, a l’empara d’allò establit en l’article 162.
3, presenten les següents esmenes transaccionals que tindran l’aproximació entre el text de la PNL 7.
917, presentada pel Grup Parlamentari Popular sobre la PAC, i l’esmena del Grup Parlamentari Compromís, 8.
916.

»Afegir al text de la PNL en el seu punt 2, el següent:

»Establir un tram específic d’ajudes directes a la renda dels agricultors dedicats al cultiu i comercialització dels productes agraris i ramaders, encara que no comporte augment de la despesa pressupostària prevista de les ajudes directes, que ja es faria referència al criteri de distribució de les ajudes europees, de manera que no contravindria els compromisos internacionals amb l’OMC.

»Establir els mecanismes de funcionament d’una assegurança d’ingressos que actue com a mecanisme corrector de les crisis del mercat i servisca de ferramenta d’estabilització de les rendes; establir els mecanismes necessaris per aconseguir la transparència del mercat i fer efectiva l’obligatorietat dels contractes en la primera venda de la seua producció agrària.

»La resta de la proposició i resolució queda tal com figura en la PNL».

Per tant, anem a passar a la votació, afegint o incorporant esta proposta.

Un moment, per favor.
Comença la votació.
Per 83 vots afirmatius i 3 abstencions, queda aprovada esta proposició, afegint–li el que hem llegit abans.

Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre la creació immediata per llei del fons de cooperació municipal valencià, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 6.
277, BOC número 21)

El senyor president:

Seguix el següent punt de l’ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre la creació immediata per llei del fons de cooperació municipal de València, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.

Per a la presentació i defensa, té la paraula el representant del Grup Parlamentari Socialista, el diputat il·lustre Óscar Tena, per temps de deu minuts.

El senyor Tena García:

Moltes gràcies, senyor president.

És un honor per a mi poder intervindre per primera vegada en esta cambra, i més fent–ho per a defendre una iniciativa que al nostre entendre és fonamental per al futur del municipalisme valencià, i que espere que els senyors diputats presten atenció perquè és realment important.

És que, senyores i senyors diputats, els ajuntaments de la Comunitat Valenciana han arribat a una situació límit.
Estan a hores d’ara, i sóc conscient que no exagere en fer esta afirmació, estan a la vora del col·lapse financer.

Els ajuntaments porten massa anys desenvolupant i mantenint una gran quantitat de serveis fonamentals per al nostre benestar.
I ho estan fent sense tindre ni les competències ni el finançament suficient ni necessari per a poder fer–ho.
Serveis educatius, sanitaris, culturals, turístics, en gran mesura, com vostés saben, tots estos serveis són competència exclusiva de la Generalitat valenciana, competència dels consellers.

Esta realitat no és nova.
Però des de fa uns anys la crisi econòmica ha posat de manifest les dificultats de finançament i de gestió de les administracions locals.

Tots som conscients que els ajuntaments han basat una important part del seu finançament en els ingressos procedents de l’activitat urbanística, però la fi de l’orgia immobiliària –eixa que a vostés, senyors del Partit Popular, tant els va fer disfrutar, en alguns casos m’atreviria a dir, lamentablement, fins a perdre el coneixement– ha tornat a posar de manifest que és urgent complir les llei i documents signats per a millorar el finançament local.

Potser no ho recorden, els faré memòria.
En 1999, la Generalitat valenciana va assumir l’acord unànime de la sèptima assemblea de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies celebrada a Castelló, que, entre altres qüestions, es comprometia a la creació d’un fons de cooperació municipal incondicionat, amb una dotació de 70 euros per habitant.

Possiblement sí recorden que esta cambra va aprovar fa més temps, fa cinc anys, el nou Estatut d’autonomia.
Doncs bé, l’article 64.
3 diu textualment: «Per a potenciar l’autonomia local sobre la base del principi de subsidiarietat, per llei de Les Corts es crearà el fons de cooperació municipal de la Comunitat Valenciana, amb els mateixos criteris que els fons estatals.
»

Han passat cinc anys, senyories, i vostés no han respectat ni tan sols este mandat estatutari que els obliga que els govern locals participen dels ingressos tributaris de la Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments) Anuncien, una vegada i una altra, en els seus discursos.
.
.
Ho recordarà la senyora Sánchez de León –està molt distreta, ho recordarà,– que en la seua primera intervenció de la present legislatura va anunciar amb rotunditat que el fons estaria en el pressupost de 2012.
Ho recorda?
Crec que sí.
Doncs bé, en el pressupost de 2012 no n’hi ha ni un euro per al fons de cooperació municipal, ni un euro.

Porten vostés dotze anys sense finançar adequadament als ajuntaments.
És la seua responsabilitat.
Doten ja amb 300 milions el fons, estem cansats de les seues bones intencions, els seus discursos.
Deixen–se d’enganys i mentides i complisquen el mandat estatutari i creen ja, per favor, el fons de cooperació municipal, si encara els importa alguna cosa els ajuntaments de la Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments)

Els ajuntaments necessiten més que mai estos diners, perquè vostés no tan sols estan ajudant amb recursos que són de justícia als ajuntaments, sinó que ara, a més, estan retallant any rere any els acords signats, acords i convenis signats.
Convenis fonamentals perquè puguen obrir–se les escoles infantils, perquè els nostres majors puguen rebre una atenció sanitària digna, per al plans d’ocupació, per a obrir biblioteques, per als centres culturals.
Convenis i ordres, ajudes vitals per al dia a dia dels nostres ciutadans.
I vostés no paren –en este pressupost de 2012 és una realitat–, no paren de retallar o eliminar este ajudes.

Són vostés tan irresponsables que anul·len les ordres inclús després d’haver–se publicat.
Un exemple de les ajudes: ajudes a la millora de camins rurals per a millorar–los, que recentment vostés han anul·lat.
Un exemple que il·lustra com les diferents conselleries deixen a la seua sort als ajuntaments, sense ingressos, sense recursos, però, això sí, amb les mateixes competències impròpies, una càrrega cada vegada més insostenible.

Vostés han aconseguit en estos anys de govern, que porten governant, convertir la Generalitat valenciana en una gran màquina de malgastar els diners de tots els valencians, però ara també s’han convertit en una gran màquina en abandonar a la seua sort les administracions locals, els ajuntaments.

En estos difícils temps que estem vivint, el ciutadà no ve a València a cridar a la porta dels consellers ni de les conselleres, tampoc del president, m’imagine, van a la porta de les alcaldies, van a la porta dels alcaldes perquè saben que és l’únic lloc on poden trobar una resposta a les seues peticions.
Sí, senyories, són els alcaldes i les alcaldesses les que estan donant la cara davant els seus veïns front a les enormes dificultats per les quals estem travessant, i de les quals vostés són responsables encara que s’amaguen.
I ara només se’ls ocorre, a més de finançar–los adequadament, retallar les poques ajudes que tenien.
Per cert, que també les diputacions els estan imitant, estan apuntat a retallar suport als municipis.
I si no, miren el que acaba de fer la Diputació de Castelló, reduint en un 60% el pla d’obres i serveis per al 2012, reduint l’única ajuda reglada que tenen els municipis de la província de Castelló.

A este escenari dramàtic, es suma el que va a ser la puntilla definitiva, que diuen els taurins.
La puntilla definitiva va a ser que ara.
.
.
Fa molts mesos que el Consell ha deixat de pagar als seus ajuntaments.
Miren, la puntilla és que ara ja no van a pagar als ajuntaments, fa molts mesos que han deixat de pagar–los.
La veritat és que vostés mai han pagat bé als ajuntaments, ni quan les coses anaven bé pagaven bé.
El problema és que ara directament han deixat de pagar.

Tenim un govern que no paga a ningú, no paga les medicines, ni als proveïdors, ni als contractistes, ni a les associacions i, evidentment, tampoc paguen als ajuntaments.
Amb els ajuntaments han fet vostés el que han fet amb els ciutadans, que és enganyar–los.
Els van prometre inversions sense tindre els diners per a pagar–los.
Això és el plan Confianza, que se’ls haguera pogut ocórrer un altre nom, senyors del Partit Popular.
Plan Confianza.
La confianza que tenen els ajuntaments és que no van a cobrar.
Han obligat els municipis a realitzar importants obres que ara no poden pagar.
Van voler fer una mala còpia del pla E, però la diferència és que el pla E del Govern d’Espanya, eixe que tan malament ho fea tot, sí que va pagar per avançat, i les obres estan executades i pagades.
(Aplaudiments)

Del pla Confiança, dels 1.
200 milions que vostés van prometre invertir en la Comunitat Valenciana, saben vostés quants diners han pagat?
Ho saben vostés?
Mire, són les seues dades a una resposta al nostre grup.
Solament han pagat 85 milions d’euros del pla Confiança.
De 1.
200 milions, han pagat solament 85 milions.
Això és el pla Confiança.

N’hi han moltes empreses i ajuntaments amb obres que fa mesos que estan acabades i que estan esperant cobrar, moltes empreses locals, autònoms, que estan en una situació desesperada pel seu impagament.
I un altre exemple que il·lustra el que estic dient, l’afonament dels ajuntaments, que s’està ja afonant definitivament és el pla d’ocupació d’enguany, els programes PAMER.
S’han finançat amb fons europeus.
Vostés tenen els diners, han cobrat, però no estan pagant als ajuntaments.
Ells han pagat les nòmines i vostés no paguen als ajuntaments.

Miren, durant setmanes m’he pres la molèstia de recopilar el que el Consell deu als ajuntaments, als 541 ajuntaments de la nostra comunitat.
La xifra és astronòmica.
Vostés deuen, per serveis i obres realitzades als ajuntaments més de 1.
500 milions d’euros.
Eixe és el llast que tenen amb els ajuntaments.
Entendran que la situació és insostenible i que la morositat d’este govern irresponsable i ineficaç està afonant també les finances locals.
(Aplaudiments) Per cert, fins i tot els seus alcaldes, encara que no els interessa que els ho diga, fins i tot els seus alcaldes estan enviant–li cartes al molt honorable senyor president, al senyor Fabra, com les de la mancomunitat del (inintel·ligible) .
.
.
, exigint que se’ls pague el que els deuen.
Estan exigint el que és just, que se pague el que se deu.

Crec que després de tot el que he exposat, que és una realitat, que n’hi han raons suficients per a recolzar esta iniciativa, la situació realment greu, desesperada per a centenars de municipis.
Sóc conscient que vostés fa anys que no prenen decisions –no ho fea el senyor Camps, tampoc ara ho fa el senyor Fabra–, però tinguen clar que si vostés no ho fan, ho faran els responsables municipals, perquè per als alcaldes i alcaldesses, siguen del partit que siguen, per damunt dels interessos partidistes, estan els interessos dels ciutadans.
No s’obliden d’això.

Creen el fons de cooperació incondicionat, canvien el pressupost –tenen temps–, deixen de retallar les ajudes i mantindre.
.
.
a mantindre els serveis essencials i, sobretot, la prioritat, paguen el que deuen als ajuntaments.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Tena.

Pel Grup Parlamentari Compromís, té la paraula el diputat il·lustre senyor Enric Morera.

Sí, per a la defensa de la.
.
.

El senyor Morera Català:

Molt bon dia, senyories.

Moltes gràcies, senyor president.

Prenc la paraula, en nom del nostre grup parlamentari, el Grup Compromís, per a defensar una esmena, una esmena que considerem que és la que toca, adequada a la realitat.
I ja els anuncie que votarem a favor de la proposició no de llei del Partit Socialista.

Però ens agradaria que s’incorporara esta esmena per una qüestió bàsica: perquè hem d’anar a la realitat, hem d’anar al rigor, hem d’abordar els problemes amb major plenitud, no s’han fet en el passat.
En el passat s’han buscat pedaços a una situació injusta que pateixen els ajuntaments, i és no tindre una llei marc de finançament de les corporacions locals.
No ho ha fet el PP, no ho ha fet el PSOE.
Ahí n’hi ha un dèficit evident, que jo crec que vosté hauria de pujar ací i reconéixer.

Les corporacions locals, els ajuntaments –ací n’hi han alguns alcaldes–, no tenen un marc estable que garantisca la suficiència financera de les corporacions locals.
Els plans Zapatero i els plans Confiança han segut pedaços, han segut pedaços.
I ara el fons de cooperació municipal, que, com vosté diu molt bé, és una promesa i una reivindicació de tot el municipalisme valencià des de l’any 1999, no s’ha posat en marxa.
No s’ha posat en marxa perquè tenim un govern irresponsable que s’estima més en gastar en juergues i en saraus que en atendre les finalitats bàsiques.
I hem tingut d’arribar a una situació d’enfonsament total, d’abandó per part del govern del PP, del Consell valencià, dels ciutadans, també dels ajuntaments, de tota la gent que està reclamant una actuació d’un govern, se’ls ha abandonat i hem tingut de tocar fons per a vore la magnitud de la catàstrofe on ens trobem.
I la catàstrofe és enorme.

L’altre dia un alcalde, un alcalde em dia que no podien suportar–ho més, que no dormia per les nits, perquè els ciutadans, els veïns del seu municipi al primer a qui acudixen és al qui tenen més pròxim, l’administració més pròxima al ciutadà, que són els ajuntaments.
I la situació és de tal magnitud, de tal gravetat, que ja no saben els ajuntaments què fer.
Vosté és alcalde d’una població i ho sap.

Per tant, ací el que hem de reclamar tots conjuntament no és només el fons de cooperació municipal, que ha segut una de les tantes promeses incomplides pel govern de La Generalitat, pel govern del Partit Popular, sinó reclamar una llei marc de finançament de les corporacions locals.
Ho he reclamat insistentment.
Perquè el que no pot ser és que l’administració més pròxima al ciutadà, com són els ajuntaments, tinguen un nivell de despesa pública tan ínfima, tan ínfima, el 13,9% de tota la despesa pública.
Això és una barbaritat.
I això és un gran dèficit democràtic del qual vostés són responsables també, el PP i el PSOE, perquè la llei marc que donaria estabilitat i garanties financeres a les corporacions no s’ha fet.
I és el moment.
.
.

Per això li dic que mos plantegem en el rigor, que mos plantegem en la veritat, que vejam com està la situació i que estes Corts, a banda de reclamar el fons de cooperació municipal, reclamen al govern central –ho hem reclamat en moltes ocasions– la llei marc de finançament de les corporacions locals.
És evident que això ha segut un dels greus problemes d’esta democràcia.
I vosté sap que això ha incentivat perversament la corrupció.
Quan un ajuntament no té garantit els seus ingressos i té competències impròpies, al voltant d’un 30%, el que s’ha fet, el model pervers de l’economia especulativa que s’ha propiciat des del govern valencià, ha segut finançar–se a través de la venda de béns patrimonials, d’especular amb el nostre territori.
Això ha segut un dels grans detonants de la gravíssima crisi que mos trobem en estos moments.
De fet, tenim un punt en l’ordre del dia per a parlar d’una comissió d’investigació sobre el pla general d’ordenació urbana d’Alacant, que ja n’hi ha una acusació formal a una col·lega nostra ací.

I eixe model d’especulació, derivat que els ajuntaments no tenien garantida la suficiència econòmica i financera, és el que ha donat pas perquè els ajuntaments se tingueren de buscar la vida com han pogut, a través de l’urbanisme desordenat en el nostre territori.
Això és una evidència.
Diguem les coses com són, diguem les coses com són.
I s’ha especulat en la nostra terra d’una forma que fins i tot en l’any 2003 el principal ingrés dels pressupostos del govern de la Generalitat valenciana era l’impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats.
Això és una barbaritat.

Per tant, posem–mos d’acord, posem–mos d’acord en enviar un missatge, com s’ha enviat tantes vegades al govern central, mane qui mane, que ja és hora que s’assumisca la necessitat de garantir la suficiència financera a les corporacions locals.

És evident que els ajuntaments hauran d’assumir també les competències que li són pròpies i tindrem d’organitzar –i des del Grup Compromís ho plantegem– la simplificació de l’entramat burocràtic que en estos moments tenim, simplificar las competències, saber qui s’encarrega de què.
I nosaltres –des de Compromís ja ho hem dit moltes vegades– apostem pel principi de subsidiarietat, que és un principi bàsic de la Unió Europea i que té a vore que faça i que execute la competència aquell que estiga més pròxim al ciutadà.
Tindrem de tindre una llei de govern de les corporacions locals, saber de què s’han d’ocupar.
Per què un ajuntament ha d’atendre, i és el que està passant ara, i vosté ho ha dit molt bé, s’han d’ocupar de coses que no són competències dels ajuntaments?
I damunt el govern de La Generalitat, de forma irresponsable, no finança eixes competències.
Si té vosté més raó que un sant, però no tota la raó!
Perquè vostés també han sigut coresponsables.

Hem de recordar que en estos huit anys de govern central, huit anys, una de les prioritats que es van fixar en l’agenda política per part nostra i per part de molta gent, que és eixa llei, no s’ha fet.
Fins i tot el senyor, crec recordar que li dien Pedro Castro, el president de la Federación Española de Municipios y Provincias, alcalde de Getafe, crec que era, ho va reclamar en nom del municipalisme espanyol.
Però vostés estaven en els plans Zapatero de les obres inútils.
I així mos ha anat.
Diu que les han pagat en temps i forma.
Però, clar, però si és que el govern central mos esquilma i no mos dóna el finançament que mos correspon com a valencians.
Si ha liquidat mal el pressupost de 2009!
És a dir, un govern incompetent, un govern incompetent no mos pot donar lliçons.
Per tant, n’hi ha un nou govern, reclamem–li i exigim–li una llei de finançament de les corporacions locals.
I diguem les coses com són, siguen del PP o qui siga.
Diguem–les com són.

Per tant, des del nostre grup parlamentari ho tenim claríssim.
Ja li dic que li anem a votar a favor, perquè té vosté més raó que un sant.
També li dic una cosa: s’enganya en algunes coses.
Perquè quan diu ací, en el primer punt, que tinc per ací, que diu que l’Estatut, en el seu article 64.
3, diu la creació de forma immediata i de caràcter incondicional.
Això no diu l’Estatut que vostés van pactar amb el PP.
L’article 64.
3 diu que es «crearà», «vetlarem», «procurarem», «mirarem»â¦ Un Estatut que no aprofita, ahí no diu de forma incondicionada i de forma imminent.
Ahí diu ja vorem el que passa.
Clar, els van pillar el pèl els del PP, els van pillar el pèl, perquè este Estatut no aprofita.
La prova és que ja l’han reformat.

Per cert, als pressupostos de 2012 no arribem, senyor Costa, ¿veritat?
Als pressupostos d’inversió dels pressupostos generals de l’estat a la nostra terra no arriba.
Andalusia i Catalunya van ser més espavilats i sí, mosatros no, mosatros sempre arribem tard i mal.
I ara que no tenim caixes d’estalvi, aixina mos va.

Per tant, tinguem les coses clares i reflexionem sobre la realitat en què ens trobem.
Fons de cooperació municipal no condicionat, sí.
Mire, jo tinc ací la proposta que mos va fer el Partit Popular i, clar, era per arrancar a córrer, fins i tot en la Federació Valenciana de Municipis i Províncies no tingueren consens, no tingueren consens sobre este punt.
Perquè, clar, el que volia fer el PP, com no tenen un duro, només tenen per a juergues, que l’única inversió és per juergues i saraus, 200 milions d’euros, posen una etiqueta.
La trampa que fan és que posen una etiqueta allà on anaven a fer alguna xicoteta inversió.
És que ara ni això, això és una trampa.
Volem un fons ben dotat, com a mínim de 300 milions d’euros, cosa que ara no tenim, però el volem per a cobrir aquelles competències municipals que presten els ajuntaments i que no són competència d’ells.
I això un govern responsable ho hauria de fer.
Tenim un govern que està en altres coses, no està en la responsabilitat.

Per tant, senyor Óscar Tena, l’anem a recolzar.
Però sí que li dic que ens agradaria, sobretot per avançar en el camp de la realitat, que vosté acceptara la nostra esmena, perquè considerem que serà útil per a reclamar una cosa que és justa i que és necessària, i és garantir una llei de finançament de les corporacions locals d’Espanya i que atorgue la suficiència econòmica als municipis; que els municipis facen els deures i que siguen rigorosos en la seua despesa.
Però eixa llei és absolutament necessària i per tant mosatros l’hem proposat ací en estes Corts.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Senyor Tena.

El senyor Tena García:

Simplement dir que anem a acceptar l’esmena del Grup Parlamentari Compromís, perquè pensem que enriquix el text.
I, sense més, ho aprovem.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Morera.
(Remors) ¿És per alguna al·lusió?

El senyor Morera Català:

Simplement per agrair al Grup Socialista l’acceptació de l’esmena i que votarem a favor de la PNL.

El senyor president:

Seguidament té l’ús de la paraula, per part del Grup d’Esquerra Unida, la il·lustre diputada senyora Marina Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bon dia.

La creació del fons de cooperació municipal és un manament estatutari, un acord de l’assemblea de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies i un compromís que va adquirir el Partit Popular en la llei de règim local.
Són tres voltes que s’ha aprovat el crear aquest fons de cooperació i són tres incompliments per part del govern, cosa que demostra que la paraula del Partit Popular no té cap valor i que ningú es pot fiar d’aquest govern.

Els ajuntaments estan a hores d’ara en una situació crítica.
L’administració, que s’ha de fer càrrec de l’atenció més directa als ciutadans i ciutadanes, està en molts municipis ofegada, ofegada per la falta de finançament i també pels impagaments del Consell.
La crisi, per una part, ha fet que vegen minvats els seus ingressos i multiplicades les seues situacions dramàtiques que en molts casos s’han d’atendre.

Ara bé, no ens enganyem perquè ací s’ha de crear el fons de cooperació municipal, evidentment, però malauradament els problemes de finançament local no van a resoldre’s ací a València sinó que s’han de resoldre a Madrid.
I, en eixe sentit, recordar que el Partit Socialista tenia un compromís de resoldre el tema del finançament dels ajuntaments i no es va fer.
El problema de finançament local és un problema heretat d’una transició que es va fer d’una manera molt estranya, que va donar com a resultat una insuficient dotació econòmica per als ajuntaments, que són les primeres administracions i, per tant, les que més dotades haurien d’estar econòmicament.
Però tot açò, el finançament local, depén d’una sèrie de lleis, sobretot de caràcter tributari, en què nosaltres no tenim competència.

Per tant, el primer, no és correcte vindre ací a presumir de municipalisme quan ja duem trenta–dos anys d’ajuntaments democràtics, quan ja en duem trenta–tres quasi de Constitució i el problema continua sense estar resolt a Madrid.
I a Madrid, a nivell estatal, hi han hagut majories absolutes i majories no absolutes també de la UCD, del Partit Socialista, del Partit Popular, després va vindre de nou el Partit Socialista i ara de nou el Partit Popular.
Per tant, han passat els dos partits per ahí i ningun dels dos ha resolt el problema de finançament local, ningun ha fixat les bases mínimes per a resoldre el tema del finançament dels ajuntaments, un tema que cal resoldre de manera definitiva.
I, per tant, aquesta proposició no de llei millora i molt amb l’esmena que s’ha incorporat.

Ara bé, també ací tenim una assignatura pendent, que és la del fons de cooperació municipal, i no és correcte que el Partit Popular porte dotze anys sense constituir aquest fons de cooperació municipal, que devia estar ja constituït, i no és correcte que els ajuntaments estiguen en estos moments estrangulats per la situació econòmica i veiem com la seua autonomia municipal es troba condicionada per una sèrie de mecanismes que fan o que abonen el clientelisme.
La falta de finançament municipal, cal dir–ho, és un caldo de cultiu de la corrupció.
I, per tant, des d’ací, se sumem a la petició de resoldre de manera definitiva el tema del finançament local, per una part a Madrid i per l’altra al País Valencià amb la creació d’eixe fons de cooperació municipal.

Per tot açò, des d’Esquerra Unida, votarem a favor d’aquesta proposició no de llei, perquè compartim l’esperit, perquè millora amb l’esmena incorporada, perquè compartim la preocupació del finançament dels ajuntaments, perquè cal mantindre els acords, especialment pel que fa a educació i serveis socials.
Ara bé, hi ha una cosa que sí que no podem compartir de la PNL, encara que dic que votarem a favor, i és que no estem d’acord que es parle ja directament d’avaluar, de consensuar individualment en cada ajuntament les retallades.
Perquè nosaltres, des d’Esquerra Unida, les retallades no les consensuem, les retallades les combatem.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Té la paraula el representant del Grup Parlamentari Popular, l’il·lustre diputat senyor Ricardo Costa.

El senyor Costa Climent:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Tena, tengo que decirle que me ha sorprendido ver cómo su grupo, y usted concretamente como alcalde, demanda financiación para los ayuntamientos cuando en los últimos tres años los recortes en la participación de los ingresos del estado del gobierno socialista han hecho perder a los ayuntamientos valencianos 525 millones de euros sin ningún grito, ninguna queja, ni ninguna reforma por parte de los alcaldes del Partido Socialista en esta comunidad.
(Aplaudiments) Y me ha sorprendido que hable de los municipios pequeños cuando la única propuesta en materia de municipalismo del candidato socialista ha sido eliminar las diputaciones provinciales que apoyan a todos los pequeños municipios de esta comunidad y de toda España.
Por lo tanto, eso me ha sorprendido.

Yo tengo que decirle, señor Tena, que ya está creado el fondo de compensación intermunicipal.
Y que, además, esa creación se hace con una dotación que se tiene que incrementar en función de la participación de los ingresos del estado.
Decirle que gracias a eso ustedes podían haber computado en esta comunidad que somos cinco millones de habitantes, en lugar de cuatro, y hubiéramos tenido los ingresos suficientes para poder haber dotado con muchísima mayor cantidad el fondo de compensación para el año 2011.
Fondo de compensación, por cierto, que se dotó en 2011 con cinco millones de euros y que no se ha podido ejecutar, porque ustedes y la oposición votó en contra, no por aceptar los criterios técnicos sino la cuantía, en la Federación Valenciana de Municipios y Provincias.
Si hoy no hay fondo de compensación en esta comunidad es por el voto en contra de los grupos de la oposición en la Federación Valenciana de Municipios y Provincias.
Y esa es la realidad.
(Aplaudiments)

Más cosas.
No se preocupe que no hay solamente líneas cofinanciadas en los presupuestos de La Generalitat.
Léaselos usted y verá que hay aportaciones directas de esos presupuestos a ayuntamientos.
Y es más, este año se invierten 1.
800 millones de euros en la Comunidad Valenciana.
¿Dónde?
En los municipios.
¿Y eso qué supone?
Que hay un importe de 1.
800 millones de euros de inversión directa en los ayuntamientos de la Comunidad Valenciana.

No se preocupe que no va a afectar a la sanidad, a la educación o a los servicios sociales.
Si algo afecta a la sanidad, a la educación y a los servicios sociales es la pérdida de puestos de trabajo, la pérdida de ingresos y, desde luego, los recortes que el gobierno socialista ha hecho.
Hoy hemos sabido, en la portada de un periódico nacional muy importante y no sospechoso para ustedes, que los pensionistas de este país por la congelación de pensiones han perdido en el año 2011, 420 euros de media.
Esa es la política del Partido Socialista.
La nuestra es destinar este año los mismos recursos a sanidad, a educación, a servicios sociales y a dependencia de los que destinamos el año pasado.
La misma.
(Aplaudiments)

Decirle, señor Tena, que el único riesgo al calendario de pagos que existe con los ayuntamientos es que el gobierno socialista en funciones por primera vez en la historia ni presentó, ni prorrogó por decreto unos presupuestos generales del estado.
Dejaron a los ayuntamientos y a las comunidades autónomas sin una previsión de ingresos.
El principal problema que hoy tienen los ayuntamientos, señor Tena, y los de la Comunidad Valenciana, es que el gobierno socialista les ha exigido devolver 675 millones de euros por la mala previsión, por la nefasta previsión de ingresos que tuvo en los presupuestos generales del estado al no reconocer la crisis, 675 millones de euros que hoy se podrían destinar a servicios sociales, a educación, a infraestructuras urbanas; en definitiva, al apoyo a los municipios.

Señor Tena, los ayuntamientos ya no pueden vivir unos a espaldas de otros.
Desde luego, el Partido Popular no vive a espalda de los ayuntamientos.

Yo le pido al Partido Socialista que tampoco viva a espalda de los ayuntamientos de la Comunidad Valenciana, independientemente de que gobiernen o independientemente de que no gobiernen.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor Costa.

Señor Tena, tres minutos.

El senyor Tena García:

Gràcies, senyor president.

Señor Costa, me acaba usted de demostrar que no tiene ni idea de municipalismo ni de los problemas que tienen los municipios en la Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments)

Senyor Morera, el problema dels ajuntaments, evidentment, és el finançament.
Però això no justifica la corrupció, en qualsevol cas.
No justifica la corrupció.
Fa falta finançament?
Sí.
De totes les administracions?
Sí.
Però la corrupció no se justifica.
I quan un alcalde no és corrupte –i n’hi han molts, de tots els partits, que no són corruptes–, no se corrompen.
(Aplaudiments)

Mire, señor Costa, ¿sabe usted la deuda que tienen ustedes con los ayuntamientos?
; ¿sabe usted la deuda que tienen con los ayuntamientos de la Comunidad Valenciana, desde que ustedes no ponen en el fondo de cooperación municipal –el nombre correcto es «fondo de cooperación municipal» y está en acuerdos de la federación valenciana y de la federación española, en uno de ellos estaba el señor Fabra, entonces como alcalde de Castellón, en Elche?
–, ¿sabe cuál es la deuda?
Cinco mil millones de euros.
De esa deuda ustedes no hablan.
Pues esa deuda es la que tienen ustedes con los ayuntamientos de la Comunidad Valenciana: cinco mil millones de euros.
(Aplaudiments)

¿Y saben cuál es el gran problema en estos momentos?
Porque el problema de la financiación local hace tiempo que existe –lo reconozco–.
¿Y somos responsables los que hemos estado gobernando?
Sí.
¿Nos hemos olvidado muchas veces de los ayuntamientos?
Sí.
Pero sabe cuál es el auténtico problema que tienen los alcaldes –y soy uno de ellos y lo conozco–: es que ustedes no pagan, que ustedes han dejado de pagar.
(Aplaudiments) Hace meses –meses– que no pagan.

Pero es que no pagan nada, ni el dinero que reciben de Europa.
Ustedes reciben dinero para financiar planes de empleo –que tienen que adelantar el dinero para que se puedan pagar las nóminas–; y ustedes, simplemente, han dejado de pagar.
Estamos al mes de noviembre y ustedes no han pagado lo que tenían que haber pagado este verano a los ayuntamientos.
Y hay ayuntamientos pequeños, ayuntamientos que, con mucha dificultad, prestan servicios a los ciudadanos, que no pueden pagar las nóminas; y están pidiendo préstamos por culpa suya, porque ustedes no pagan lo que les deben.
Ese es el auténtico problema, en estos momentos, del municipalismo valenciano.
(Aplaudiments)

Mire, señora vicepresidenta –ahora que está un poco más atenta–, esto es exactamente lo que usted dijo el día que intervino aquí por primera vez, en esta legislatura: «Pocos gobiernos de las comunidades autónomas tendrán tanta sensibilidad y serán tan cercanos al municipalismo como éste.
Y si alguien conoce bien los problemas de nuestros municipios es nuestro presidente Fabra.
» Y continuaba: «Vamos a poner en marcha el fondo de cooperación municipal.
»

Yo le vuelvo a reiterar, ¿dónde está el fondo de cooperación municipal en los presupuestos del próximo año?
Porque no existe.
El año pasado pusieron una cantidad que no hicieron efectiva y, este año, directamente, se la han cargado.
Ese es el compromiso que tiene usted y el señor Fabra con el municipalismo de la Comunidad Valenciana.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Señor Costa.

El senyor Costa Climent:

Señor Tena, yo no tendré ni idea de municipalismo pero, por lo menos, yo, siendo alcalde, no he perdido en mi pueblo, en las elecciones generales, a favor del Partido Popular.
(Remors.
Aplaudiments) Yo, por lo menos, siendo alcalde no he perdido.

Segunda cuestión, ¿sabe usted cuánto debe el Gobierno de España a esta Comunidad Valenciana?
11.
000 millones.
Pague usted y respalde usted la petición de este partido y de este gobierno, y los ayuntamientos cobrarán íntegramente toda la deuda que tienen; toda, absolutamente toda.
(Aplaudiments)

Mire, no es que solamente no hemos dejado de invertir, es que hemos invertido 18.
000 millones de euros en la Comunidad Valenciana, en nuestros municipios.
Hemos hecho colegios, centros de salud, hospitales, plazas residenciales; hemos aprobado 2.
800 millones de euros en el plan de mejora de municipios; hemos metido 1.
200 millones de euros en el plan Confianza.
En definitiva, hemos tratado, hemos tratado igual a todos los ayuntamientos de esta comunidad.
Para nosotros es lo mismo el ayuntamiento de Beniarrés, de Balones, de Lorcha que el de Elche o de Alicante; nos da lo mismo, porque todos son ciudadanos de esta comunidad, absolutamente todos.

Y le voy a decir más, ya me hubiera gustado esa reivindicación, en esta tribuna, cuando mi grupo parlamentario ha presentado la auténtica solución a este problema en los últimos cuatro años, la auténtica.

Una, prometida por ustedes, que era modificar el sistema de financiación municipal en los últimos cuatro años.
Lo prometieron en 2004; lo prometieron en 2007; y no han hecho absolutamente nada.

Y la segunda cuestión –que ustedes votaron también en contra, en esta tribuna– ha sido aprobar una ley de bases de régimen local que diferencie y delimite las competencias que tienen las administraciones locales con las autonómicas.
Y ustedes lo han votado en contra, perjudicando, claramente, a los ayuntamientos de esta comunidad.

Esa es la realidad.
Ni han apostado por la financiación municipal, ni han querido regular, correctamente, las competencias de los ayuntamientos.
Y yo no tengo ni idea de municipalismo pero sí que sé que le deben a los municipios de esta comunidad 11.
000 millones de euros.
Y que es de muy poca vergüenza que aquellos que se han opuesto al mantenimiento de las diputaciones, que están exigiendo una sangría de 675 millones de euros a los ayuntamientos, hoy vengan aquí a limpiarse y expulsarse sus responsabilidades y a achacar al Partido Popular –que es el único partido que hoy está apoyando a los municipios de esta comunidad.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchísimas gracias.

Señores diputados, tomen sus puestos en los escaños.

Vamos a pasar a la votación.
Comienza la votación.
Por 46 votos que no, 39 sí y una abstención, queda rechazada la presentación de la propuesta por parte del Grupo Socialista.

Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre la presentació del Consell com a acusació particular en el procés judicial iniciat a l’Audiència Nacional contra l’exdirectora general de la CAM, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 8.
316, BOC número 34)

El senyor president:

Pasamos al tercer punto del orden del día: presa en consideración de la Proposición no de ley de la tramitación especial de urgencia sobre la presentación del Consell com a acusació particular en el procés jurídic iniciat per l’Audiència Nacional contra l’exdirectora general de la CAM, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Per a la presentació i defensa de la paraula, el representant del Grup Parlamentari Compromís, la diputada il·lustre Mireia Mollà, per un temps de deu minuts.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyories, el Grup Parlamentari Compromís presenta hui una proposició no de llei que resa la següent exposició de motius:

Davant la preocupant situació, derivada de la nefasta gestió economicofinancera de la CAM i els escàndols protagonitzats pels seus gestors, directius i consellers d’administració; tenint en compte la votació unànime de Les Corts a la proposta de creació d’una comissió d’investigació sobre esta caixa d’estalvis; fent–nos ressò de l’anunci per part del jutge de l’Audiència Nacional, senyor Fernando Grande–Marlaska, de l’admissió a tràmit d’una querella contra l’exdirectora general de la CAM, Maria Dolores Amorós, en què se l’acusa de delicte societari, d’estafa i de falsedat documental, instem el Consell a presentar–se com a acusació particular en el procés judicial iniciat a l’Audiència Nacional contra l’exdirectora general de la CAM.

La pregunta que hem de fer–nos tots avui és si anem a deixar passar aquesta oportunitat.
¿Anem a deixar passar l’oportunitat que Les Corts insten el govern a, per fi, ser capdavanters, dur la iniciativa davant d’un dels majors escàndols que hi ha hagut al si del País Valencià respecte a les gestions polítiques i a les gestions econòmiques, moltes d’elles que han estat vinculades, molt estretament, amb les operacions i les estratègies del partit del govern però que, ara, quan tot ix a la llum i quan la societat s’escandalitza, hauria de ser el mateix govern qui vullguera desvincular–se de les acusacions d’estafa, de falsedat documental, que hi ha sobre la cúpula d’aquesta entitat financera?

És a dir, és el mateix govern qui més està interessat en personar–se com a acusació particular, per tal de desfer el que per a tots és un rumor –que no és amb veu baixa, sinó és amb veu alta– i és que el govern estava emparant les corrupteles que hui estan sent investigades per l’Audiència Nacional.

Si vostés volen que estos rumors siguen simplement rumors, i que la veritat que vostés van promovent isca a la llum, que és que el govern no tenia res que vore, doncs, aquesta proposició no de llei eixirà endavant.

Ara bé, si vostés volen amagar alguna cosa més que la voluntat política de que tot isca però en una comissió d’investigació, doncs, no estan fent un favor a la societat valenciana i al nom que deuríem ja netejar del govern valencià, que ja està prou lligat en casos de corrupció.

Miren, el 20 d’octubre el ple de Les Corts aprovava –com ja he dit–, per unanimitat, una comissió d’investigació de la CAM.
Un mes i deu dies després, què passa amb esta comissió?
No sabem.
L’únic que sabem d’esta comissió és que el 8 de novembre ens diuen –20 dies després d’aprovar esta comissió, ací, al ple de Les Corts– que diguem quins van a ser els representants en aquesta comissió d’investigació.

Però, mentres, què ha passat?
Doncs, ha passat que el Partit Popular ha vetat la possibilitat que vinga el director de l’Institut Valencià de Finances a comparéixer en la comissió d’economia, per a donar explicacions de per què l’Institut Valencià de Finances no va exercir les seues obligacions de control d’aquesta entitat financera.

Ha passat que el Partit Popular ha vetat que els investigadors del FROB, que estan duent a terme aquesta anàlisi sobre la situació economicofinancera de la CAM, vinguen a donar explicacions a la comissió d’economia per a vore què està sorgint de les seues investigacions.
I vostés l’han vetat.

Això és el que ha passat des d’aquell dia que s’aprovà la comissió d’investigació a avui.
Res més.
No hi ha comissió d’investigació encara.
I, per suposat, no hem tingut la possibilitat de parlar, de tu a tu, amb aquells que tenien responsabilitats per a investigar què s’estava fent en la CAM i amb aquells que ara l’han assumit, després de la intervenció del Banc d’Espanya.

I això és tot el que ha fet el Partit Popular, votar en contra, en contra, en contra de donar llum a la gestió que s’ha fet per part dels directius de la CAM i en aquesta entitat financera; alguns d’ells –que vostés saben– han estat emparats pel govern valencià.
I això és el que ha passat.

Resulta que s’obri una investigació en l’Audiència Nacional.
I, clar, què anava a fer el jutge Grande–Marlaska?
Demanar als investigadors del FROB que li envien un informe sobre tot allò que estan investigant i que diguen, clarament, quines són les irregularitats i possibles delictes que estan trobant estos investigadors quan nosaltres ja hem votat en contra.
És a dir, la nostra capacitat política, la capacitat del poder legislatiu al País Valencià vota en contra d’allò que ara està demanant un jutge en l’Audiència Nacional.

¿Per què hem de ser nosaltres, sempre, els que actuem al marge del que està fent tothom?
És a dir, tothom creu que ha de demanar explicacions; tothom creu que s’han d’investigar les irregularitats, se fa, fins i tot, a nivell judicial; però el poder legislatiu, ací, queda sotmés –sotmés– a la voluntat del poder polític del govern valencià de tapar les seues vergonyes.

I ja n’hi ha prou.
Ja n’hi ha prou d’anar d’amagatall.
Ja n’hi ha prou de ser, sempre, els últims, amb el que comporta això; i el que comporta és que, dia rere dia, som exemple de vergonya.
Cap valencià pot sentir–se orgullós del que està passant, i és que ni el govern valencià.
.
.
ni mos deixen tampoc, ací, al parlament valencià.
.
.
podem dur la iniciativa d’investigació d’una entitat financera que –ja dic– ha alçat l’escàndol arreu de tota Espanya –no solament ací– i part de l’estranger.
Són molts els qui se volen sumar, no solament aquell que ja va fer possible que s’obrira aquesta investigació, sinó que, fins i tot, la fiscalia anticorrupció ja havia obert una investigació.
El sindicat Manos Limpias, que jo sols afegiré, «ejem, ejem», també vol personar–se en la causa.
I nosaltres, què hem de dir a açò?
Si tot açò està passant, nosaltres no hem de dir res?
Hem de callar–nos, hem d’esperar?
A què hem d’esperar?
M’agradaria que m’ho aclariren aquells que vullguen votar en contra d’aquesta proposició no de llei, perquè pensen que hem d’esperar.

Miren, en estos dies, en este mes i deu dies, també han passat moltes altres coses.
Ha passat, per exemple, que hem tingut una nova intervenció del Banc d’Espanya a una altra entitat financera valenciana, en este cas el Banc de València, dirigida per l’expresident del Partit Popular, el senyor Olivas, aquell que va firmar la fiança a l’expresident del PP balear, Jaume Matas.
Una entitat que ha estat vinculada a l’especulació, especulació i especulació, l’avarícia sense control, també emparada pel govern valencià.

Tenim Ruralcaixa, a punt de ser absorbida per Cajamar, també per especulació, especulació i especulació.
Vostés no ho diuen, però ja saben que està investigant el Banc d’Espanya Ruralcaixa pels alts índexs de morositat que tenen.

Tot açò està passant.
Han destruït vostés el sistema financer valencià.
I un diu: perquè no tenien vostés capacitat de vore com s’havien de gestionar?
No.
No ha sigut per això, ha sigut pel que estic dient, pel foment abusiu de l’especulació, per l’avarícia que els acompanya a vostés, com a govern valencià, i aquells que nomenen vostés per a dirigir les entitats financeres, i també perquè han utilitzat aquestes entitats financeres per a tapar aquells projectes que eren de gestió nefasta, fraudulenta, i que eren forats clars per a desviar diners cap a altres qüestions que més els apanyaven, partidistes i també particulars.
Tot això és el que han estat fent vostés.

I no han donat cap explicació.
Jo no he sentit ningun membre del govern valencià o ningun membre del parlament del Grup Parlamentari Popular dir que van a exigir a aquells que nomenaren vostés en el consell d’administració d’estes entitats financeres, explicacions.
No estan demanant explicacions absolutament a ningú.
Ens hem d’enterar pels mitjans de comunicació que tenien la genial idea de fer reunions en l’Índia, un consell d’administració en l’Índia perquè, clar, allí les decisions se prenen amb més color, amb més folklore, Bollywood, era això?
Era això el que feien en l’Índia, els (inintel·ligible) .
.
.
?

No han demanat absolutament a ningú dels membres que vostés tenien en el consell d’administració, explicacions.
Ni han sigut capaços de dir per què han signat i avalat les indemnitzacions multimilionàries.
No han dit vostés per què encara mantenen gent com Modesto Crespo en el patronat, per exemple, del Misteri d’Elx.
No expliquen absolutament res.
Simplement miren cap a un altre costat.

I, miren, els torne a fer la pregunta.
Anem a deixar passar esta oportunitat?
Per a Compromís, no deuríem deixar–la passar.
I espere que tots es sumen a esta petició.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Alejandro Font de Mora Turón)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

No havent–se presentat esmenes a esta proposició, correspon ara a la fixació de posició pels grups parlamentaris.
Pel Grup Parlamentari Esquerra Unida, té la paraula la il·lustre diputada Esther López.

La senyora López Barceló:

Muchas gracias.

Bien, desde Esquerra Unida, evidentemente, con nuestro compromiso de fiscalizar todas aquellas cuestiones que se encuentren en un momento de supuesto delito, presunción de delito, queremos depurar todas aquellas responsabilidades políticas para que tengamos una verdadera imagen política saneada en el País Valencià.
Vamos a apoyar esta propuesta.

Ya destacó mi compañero, Lluís Torró, el día de la aprobación de nuestra propuesta de comisión de investigación sobre el caso de la CAM, cómo este País Valencià parece inmerso en una carrera para conseguir récords, récords negativos.
Ser el territorio con más paro de la Unión Europea, tener el parlamento autonómico con más imputados, conseguir el déficit público más alto, ser los peores en la aplicación de la ley de dependencia, y ver cómo en apenas un año todo el sistema financiero valenciano y de los valencianos se desmorona, dejando en evidencia la peor gestión bancaria del conjunto del estado, regalando una parte de nuestra historia económica al mejor postor que decida el Banco de España.

La historia de la CAM es la historia de miles de familias alicantinas y de sus ahorros, es el presente de una obra social importante y decisiva, especialmente en la provincia alicantina, que ha cumplido históricamente un papel decisivo, contribuyendo al bienestar colectivo y a la financiación de empresas locales.
Han sido sus sucesivas reformas, sus nombramientos, sus créditos, amiguitos del alma conocidos, sustentando la burbuja del ladrillo, los que han acabado con ese interés social.

Han sido sus hipotecas de grandes eventos las que han acabado arrastrando hacia la práctica desaparición una caja que podría haberse transformado en un pilar básico de una banca pública, regida por criterios éticos y dirigida al desarrollo local.
Sin embargo, en vez de ello, por todo el estado nuestras cajas, sus cajas, se han dedicado a estar dirigidas por ustedes y por personas nombradas por ustedes, a alimentar financieramente la especulación urbanística, los despropósitos megalómanos de algunas administraciones públicas, la mayoría lamentablemente, y las cajas de los valencianos y valencianas no solo no se han escapado de esta tendencia, sino que, al revés, han sido el exponente más destacado de todo esto dentro del estado español.

Los últimos meses de vida de esta caja valenciana han sido una especie de agonía colectiva para el conjunto de sus clientes y de todos los ciudadanos y ciudadanas que tenían depositados sus ahorros en ella.
Hemos visto una sucesión de historias, de noticias, de historias, de mala gestión, derroches y actitudes personales éticamente rechazables, y políticamente, aún más.
Una agonía que acabó igual que el proceso iniciado en Bancaixa, en una desterritorialización de las cajas valencianas, bien acogida incluso por el Consell.

Los datos que la CAM arrojaba en marzo no dejaban lugar a la duda sobre el agujero existente y provocado por una gestión de personas nombradas y avaladas por personas y partidos de esta cámara.
4.
587 millones de euros, la morosidad más alta del sistema financiero español.
La responsabilidad política es innegable, a pesar de que ustedes no la quieran ver.
Dada la participación de la CAM en inversiones ruinosas, a gusto y beneficio de este Consell, como Terra Mítica, en la que la CAM participa con un 25%, la financiación de megaproyectos, como la Ciudad de las Artes o la Ciudad de la Luz, y la compra de deuda de la Generalitat valenciana que son, sin lugar a dudas, los más destacados ejemplos de esta ruinosa política de gestión.

Pero en un proceso que solo puede definirse como de burla al conjunto de valencianos y valencianas, especialmente para aquellos que han visto atrapados sus ahorros en las llamadas participaciones preferenciales, y que han derivado en un castigo mayor para este conjunto de ahorradores, que han confiado tradicionalmente en su caja, es un proceso de burla que descubrimos, además, en el que los representantes políticos de las cajas, en el que la cúpula directiva de ésta, que tan estrechamente ha colaborado con este Consell, en vez de asumir responsabilidades por una gestión desastrosa, la cúpula directiva de la CAM se dedicó a prestar dinero en condiciones privilegiadas a los consejeros, cosa prohibida, por cierto, por la ley de las cajas valencianas.

O se ha querido asegurar prejubilaciones o indemnizaciones millonarias.
Solo 12,8 millones de euros, a través del ERE para los cinco directivos de la cúpula.
En definitiva, hay claros indicios de corrupción en la gestión, que tendrían que ser clarificados.
Y la comisión de investigación que nosotros defendimos era un paso.
Y la aprobación de la propuesta de hoy sería otro.

Porque ustedes tienen una responsabilidad ética con los valencianos y valencianas.
Esta situación les sitúa ante una oportunidad ética e histórica, ante el momento de mostrar a la ciudadanía valenciana que de verdad están dispuestos no solo a reconocer errores sino a velar por sus intereses, y no por diseñar entramados para proteger a amiguitos del alma.
Hoy pueden enmendar una parte de su error, y mandar un mensaje a todos aquellos y aquellas que amparan su gestión y su fraude bajo el paraguas de su organización.

Porque, no se equivoquen, ante semejante burla y fraude solo se puede ser cómplice o de los intereses de la justicia y los valencianos y valencianas o de la parte defraudadora.
Ustedes eligen dónde quieren estar hoy: o recorriendo, como Cortes, un camino claro en defensa de los valencianos, o asumiendo una plena identificación con quien defrauda, engaña y, encima, parece burlarse de la ciudadanía.
O contra la corrupción, o defendiéndola.
Ustedes deciden.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora López.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, ilustre diputado señor Toledo.

El senyor Toledo Lobo:

Gracias, señor presidente.

El Grupo Parlamentario Socialista va a apoyar esta iniciativa y voy a fundamentar por qué.
Pero, antes, quisiera decir que la debíamos de apoyar todos, porque va en defensa del interés colectivo.
Yo creo que el Partido Popular tiene que hacer de tripas corazón pera apoyarla, pero debe hacerlas.
En cierta manera, presentar un recurso contra la ex directora general de la CAM es como presentar un recurso contra su nieta, porque la directora general fue nombrada por el núcleo dirigente del consejo, que fue nombrado por el PP.
Por tanto, metafóricamente, podíamos decirlo, que es así.

Y entiendo que tengan que hacer de tripas de corazón, pero lo tienen que hacer, lo tienen que hacer.
Porque lo que ha pasado en la CAM ha alcanzado unos límites dantescos.
El daño que ha hecho la pérdida de la CAM a la economía de la sociedad valenciana es incalculable.
La nefasta actuación de los directivos de la caja que han sido nombrados por los consejeros que ustedes nombraron, y que ha llevado a que la caja sea intervenida, ha sido terrible.

Y ha producido un daño incalculable, un daño a la autoestima global de los valencianos al verse tambalear una entidad emblemática, una entidad que había sido levantada a partir de otras por todos los impositores y por toda la sociedad alicantina, que después se extendió a Murcia, y que se ha extendido por toda España.
Un daño a la obra social, que ahora tiene muchísimos menos ingresos y que ve comprometido su futuro, por mucho que nosotros pidamos que vaya adelante, y lo pidamos con énfasis, con energía y con todo nuestro apoyo.

Un daño económico en plena crisis.
Cuando más necesitamos el apoyo de entidades financieras, las perdemos.
Las perdemos por la nefasta gestión que ha habido.
No hay crédito para las empresas, no hay crédito para las familias que ven perder sus viviendas, haciendo frente al drama del desahucio y, sobre todo, un daño a nuestro futuro, porque parece que sea irremediable que la Comunidad Valenciana pierda el control de la CAM, y eso hará que los criterios para valorar los proyectos que se presenten a la CAM sean los mismos que los que utilizan otras entidades financieras.
Y, por lo tanto, que perdamos la sensibilidad hacia lo valenciano.

Este daño incalculable lo tienen que pagar todos los culpables.
Tienen que hacer frente a la responsabilidad, a las responsabilidades administrativas, a las responsabilidades penales.
Incluso, se dice que presuntamente puede haber hasta falsificación de cuentas en la CAM.
Todas estas cosas tienen que tener su pena.

También tiene que haber responsabilidades políticas, y ahí la comisión de investigación que aprobó esta cámara es fundamental y, como muy bien antes ha dicho Mireia Mollà, llevamos mes y medio sin que se haya reunido.
No parece que haya voluntad por buscar responsabilidades del Partido Popular.
Veremos si hay voluntad en exigirlas ante los juzgados.
Porque eso, creo que es absolutamente irrenunciable.
Nada debe quedar impune, con lo que ha pasado en el sistema financiero valenciano, no solo en la CAM, porque hemos perdido también el control de Bancaja, ahora controlado por la Comunidad de Madrid, por Rodrigo Rato, amigo de José Luis Olivas.

Y es que dentro del Partido Popular, todo es lo mismo.
Todo es lo mismo en perjuicio de los intereses de los valencianos.
(Aplaudiments)

Mire, Bankia y el Banco Financiero y de Ahorros ha dejado caer al Banco de Valencia.
Esa ha sido la primera muestra, la primera de que los valencianos ya no pintan nada en el poder de Bancaja.
Es la primera muestra de que perdemos el corazón financiero de la comunidad.
Es la primera muestra de que, por mucho que haya un presidente que sea ex presidente de la comunidad y del Partido Popular, que tenga un sueldo galáctico, con ese sueldo galáctico lo único que hace es enriquecerse él.
Pero, nada aporta a la Comunidad Valenciana.

Miren, nosotros creemos que es un drama que hayamos perdido la tercera y cuarta caja de España, es un drama que también del Banco de Valencia, perdamos su control.
Y ese daño inalcanzable lo vamos a pagar con mucho más paro y lo vamos a pagar con mucho menos desarrollo futuro.
Los responsables tienen que responder por ello, los responsables de gestión y los responsables políticos.
Y esos los tienen que buscar entre sus filas y entre sus amigos.

Miren, nada tiene que quedar impune.
La Generalitat valenciana tiene que demostrar que está al lado de los intereses generales y tiene que personarse en esta causa.

Pero, voy a decir algo más.
Creo que esta iniciativa no se debe de quedar aquí.
En el futuro vamos a ver más directivos, quizá consejeros, que estén en los tribunales.
Lo que ha pasado en el Banco de Valencia, los accionistas me consta que no lo van a dejar impune.
Y esta iniciativa que aquí se presenta la tendremos que extender.
.
.

(Ocupa la presidència el president, senyor Juan Gabriel Cotino Ferrer)

El senyor president:

Vaya finalizando, señor Toledo.

El senyor Toledo Lobo:

.
.
.
a todos aquellos que se vean denunciados en el juzgado.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula el diputat senyor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías, podríamos volver a situarnos en el origen de los acontecimientos que han propiciado que hoy estemos debatiendo, de nuevo, sobre este asunto.
Podríamos repetir una y mil veces que esto no debería haber ocurrido.
Y si ustedes lo consideran oportuno, en lugar de centrarnos en lo que nos ocupa y preocupa, que es el futuro de la Caja de Ahorros del Mediterráneo, continuaremos generando ruido sobre la situación en la que se encuentra esta entidad, algo que puede dificultar y poner en peligro el proceso de adjudicación de esta caja en un futuro no muy lejano.

Podemos optar por otro camino más responsable y más productivo.
En sede parlamentaria se ha hablado, se ha debatido, se ha llegado a consensos importantes estas últimas semanas, hemos aprobado por unanimidad la iniciativa parlamentaria para ofrecer apoyo al respaldo político y defensa de los intereses de los trabajadores de la CAM, así como la defensa de lo que verdaderamente mueve a estas entidades: la obra social que se ha desarrollado a lo largo de estos años.

Pero, lo que pone de manifiesto la acción y la voluntad de aclarar todo este desastre financiero descansa en una iniciativa recientemente aprobada por todos en este parlamento: la apertura de una comisión de investigación para intentar esclarecer con total transparencia qué ha ocurrido y, de este modo, ofrecer soluciones y tranquilizar a los ciudadanos.
En definitiva, consenso y diálogo para encauzar las soluciones que deben llegar de esta comisión y en la que todos debemos centrar nuestros esfuerzos.

Por tanto, el camino está trazado y señalizado por todos los grupos parlamentarios y, en un ejercicio de responsabilidad, deben aportar voluntad de colaboración y esfuerzo para que el desarrollo de esta comisión se lleve a cabo en un clima de entendimiento.
Cualquier cosa que desvíe la atención de este punto pone en peligro el objetivo de la reciente intervención a esta entidad, que no es otro que el de asegurar la liquidez y estabilizar la entidad, y, una vez adjudicada a un grupo inversor de probada solvencia y capacidad financiera, continúe operando dentro del marco de normalidad y fluya el crédito para nuestras empresas y familias, que es lo que a todos nos debería preocupar en este momento.

El objetivo fundamental es el de propiciar un escenario adecuado que, lejos de perjudicar a la entidad, incentive los beneficios en un futuro y genere confianza.
Y para ello, el gobierno valenciano también ha tendido su mano al actuar con respeto, prudencia y transparencia de la mano del conseller Verdeguer, que compareció a petición propia en esta misma cámara para explicar con todo lujo de detalles cuál era la situación de la entidad y cómo se había desarrollado todo este proceso de intervención por parte del Banco de España; sin trampa ni cartón y a disposición de todos los grupos parlamentarios.

Sin embargo, a pesar de esta voluntad de colaboración de este grupo, hay posiciones que no compartimos y que por razones –que a continuación quedarán explicadas– no podemos aceptar la proposición no de ley del Grupo Compromís que hoy trae a esta cámara.
Una iniciativa que –como ha explicado la señora Mollà– solicitan que el Consell se persone como acusación particular en un proceso judicial inicial en la Audiencia Nacional contra la exdirectora de la CAM.
Y no podemos porque el ejecutivo valenciano debe ser respetuoso con la justicia y no debe adoptar posiciones que puedan interferir y poner en entredicho la presunción de inocencia que defiende el estado de derecho para que tantas veces hemos pedido respeto en este hemiciclo.

Y hay que diferenciar claramente una deficiente gestión –opinión que se puede compartir a la vista de la situación en la que se encontraba la entidad antes de la intervención del FROB–, y la presunta comisión de algún delito, cuestión ésta que no se deduce del escrito de requerimientos formulados a la caja por el Banco de España el pasado mes de noviembre.

Si del análisis de las actuaciones llevadas a cabo por la exdirectora, realizado por el Banco de España a partir de la información obtenida en su visita de inspección o de los informes de los inspectores administradores designados por el FROB se dedujera la presunta comisión de alguna infracción a la legislación sobre ordenación y disciplina financiera, no nos cabe la menor duda que se depurarán las responsabilidades administrativas que pudieran haber incurrido.
Pero, es el Banco de España al que le compete la incoación de la instrucción de los expedientes sancionadores, en su caso, a partir de la información obrante en su poder, según lo establecido en la ley de 29 de julio de 1988, sobre disciplina e intervención de las entidades de crédito.

Por otro lado, serán los tribunales de justicia, en función de las pruebas aportadas en la denuncia y posterior instrucción del procedimiento, los que determinen se queda aprobada la comisión de algún delito en la actuación de la directora general de la CAM.

Respecto a la personación de La Generalitat como acusación particular, hay que tener en cuenta que la CAM no es ninguna entidad dependiente de La Generalitat, no es ninguna entidad de derecho público, y el interés público que pudiera existir se defiende por parte del Ministerio Fiscal.

Pero, aparte de todo esto, yo creo que no debemos –como he dicho– apartarnos del objetivo, que es esclarecer en estas Cortes, en la vía política, por medio de la comisión de investigación que, para su información –supongo que luego se lo contará su portavoz– está convocada para el día 16, se aprobó en la Junta de Portavoces que se convocaría la comisión de investigación para el día 16, y, por lo tanto, es ahí donde nos debemos centrar, si lo que realmente queremos es averiguar qué es lo que ha ocurrido.

El senyor president:

Vaya finalizando, Señor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Acabo.
Si lo que queremos es hacer ruido, desviar la atención y no averiguar la verdad, hablemos, aprobemos, presentemos proposiciones no de ley que única y exclusivamente son indicadoras de voluntad.
.
.
.

El senyor president:

Vaya finalizando, por favor.

El senyor Betoret Coll:

.
.
.
pero no comportan nada más que es eso, una manifestación de voluntad.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Para la réplica, señora Mollà, tres minutos.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Ara resulta que és un problema de forma i de fons, és a dir, perquè podem fer soroll i, aleshores, el procés de col·locació d’aquesta entitat financera, doncs, pot d’alguna manera dificultar–se.

Miren, jo crec que quan a la llum pública i ja ningú es sorprén de notícies noves sobre escàndols relacionats amb la CAM, doncs, si això és vox populi, ¿me volen vostés contar que els responsables de les entitats financeres que estiguen intentant fer–se amb la CAM estan visquent una altra realitat a la de la resta?
És a dir, jo crec que els escàndols, el ruido i el soroll ja l’han gestionat vostés, és que l’han fet vostés, vostés han provocat estes situacions que després eixien a la llum pública –que ja han eixit, que no són sorpresa per a ningú– i, per tant, ja anem tots sabent al que ens enfrontem, fins i tot les entitats financeres que estan intentant fer–se amb la CAM.
Això respecte al fons.

Però és que, respecte a la forma, diuen vostés que «el gobierno no debería interferir en l’acció de la justícia» Miren, per a mal no, no deurien; però, per a bé, tenint vostés un instrument com l’Institut Valencià de Finances, que té informació suficient sobre el que ha estat passant en la CAM –encara que vostés no ho diguen–, havent vostés nomenat els membres del consell d’administració, que també ells poden aportar moltíssimes de les qüestions que s’han fet en la gestió de la CAM, nosaltres podem personar–nos, no interferiríem, sinó que ho faríem per a bé.

I, per tant, sobre la forma jo no puc entendre–ho.
Diuen vostés: «El interés público que pueda existir compete al Ministerio Fiscal.
» ¡Quina manera de desfer–se de la CAM com si no tinguera res a vore amb vostés!
Ara resulta que l’entitat, la CAM, ¿no té interés públic?
¡Home!
, tant d’interés com que apedaçava totes les corrupteles seues.
Per a donar–li els diners, per a donar–li dos–cents milions d’euros tres dies abans de la intervenció, al govern valencià, sí que eren interessats, no?
!
Sí que interessava la CAM.
Per a tota l’obra social de la CAM ¿mos interessa o no mos interessa la CAM?
¿Què els han de dir vostés a les famílies, a eixes famílies, efectivament, que s’han quedat ara mateix en una situació vulnerable davant les participacions preferents?
Un engany que ha estat emparat per tots vostés.

Miren, és una qüestió de no perdre el temps.
¿Se pot anar a este procediment sense cap tipus d’impediment en la justícia?
Sí.
¿Vostés ho fan constantment?
Sí.
I, per tant, diguen clarament per què és, i és perquè no volen formar part d’una investigació que al final els esguitarà directament a vostés.
Eixe és el problema.
Saben que els esguitarà directament a vostés i no volen ser els que promoguen justament això que serà inevitable i que farà, sense dubte, l’Audiència Nacional.
És una llàstima que nosaltres pergam esta oportunitat.
Ara bé, tranquils que ja els tocarà a la porta l’Audiència Nacional perquè òbriguen i endur–se algú de vostés davant la justícia.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Betoret, tres minuts.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Mire, senyora Mollà, vostés el que volen és convertir açò en un tribunal, i açò no és un tribunal.
Vostés tenen una confusió en el tema de la separació dels poders.
Els judicis cal fer–los on cal fer–los.
Mosatros ací hem fet el que calia, que era afavorir entre tots una comissió d’investigació per a depurar i investigar fins les últimes conseqüències què és el que ha ocorregut ahí.
Si vostés, realment, volen saber el que ha passat ahí, participaran amb tot l’interés –com esperem que ho facen– per aclarir el que ha ocorregut ahí.
Però, Les Corts en ningun cas –i el govern valencià en ningun cas– pot convertir–se en jutge de res.

Jo entenc que a vostés els interessa –per la política que duen vostés de camisetes i titulars i altres coses– els interessa fer soroll, fer judicis paral·lels, estendre l’ombra de la sospita perquè tot el món quede com que no actua amb la correcció que deu, però, mire, no, per a això estan els tribunals.
Mosatros tenim una altra faena, a mosatros se mos exigix una altra cosa, que és dedicar–mos ací, en este cas, dins de la comissió d’investigació, a intentar esbrinar tot el que ha ocorregut en la gestió de la CAM.

I vosté, ací, en l’anterior intervenció feia referència que ens hem negat que intervinguera el director general de l’Institut Valencià de Finances.
Doncs, mire, ha intervingut el conseller, que és el cap –perquè ho entenga tot el món– del director general de l’Institut Valencià de Finances.
Per tant, si vosté amb açò vol suposar que hem intentat amargar alguna cosa, doncs, res, ha vingut el conseller, a petició pròpia ha comparegut i ha donat totes les explicacions que ell ha considerat oportú i que vostés en el seu torn han considerat oportú preguntar–li.

I vosté parlava que jo –m’imagine que és perquè m’ha entés malament o ho ha sentit malament– dia que no tenia interés públic.
No, jo no he dit això.
Jo he dit que no és una entitat de dret públic, les caixes no són entitats de dret públic; sentència 160, de l’any 1990, del Tribunal Constitucional.
I no vullga posar vosté paraules en la meua boca que jo no he dit.
Jo no dic això.
Jo he dit que les responsabilitats polítiques caldrà depurar–les en el si de la comissió –que li torne a dir que està convocada per al dia 16 de desembre– i les responsabilitats judicials les depurarà el senyor Grande–Marlaska en la seua funció com a jutge.

I per acabar, volguera posar de manifest que em sorprén la postura d’alguns que vénen ací a dir que estan d’acord en personar–se com a acusació particular i fa tres dies indulten un senyor que està condemnat en l’informe en contra del Suprem per denúncia falsa.
Açò és absolutament sorprenent, el que a alguns els toca fer a vegades per a justificar determinades posicions.
(Aplaudiments)

Res més i moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Després d’haver fet el debat, pregue als senyors diputats.
.
.
Anem a passar a la votació.
Comença la votació.
Per 47 vots no; 41, sí, és rebutjada la proposició.

Proposició no de llei, de tramitació especial d’urgència, sobre la revisió a fons dels projectes realitzats per l’empresa de l’arquitecte Santiago Calatrava per encàrrec de la Generalitat valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida (RE número 5.
968, BOC número 18)

El senyor president:

Quart punt de l’ordre del dia: presa en consideració de la Proposició no de llei de tramitació especial d’urgència sobre la revisió del fons dels projectes realitzats per l’empresa de l’arquitecte Santiago Calatrava per encàrrec de la Generalitat valenciana, presentada pel Grup Parlamentari d’Esquerra Unida.

Per a la presentació i defensa, té la paraula el representant del Grup Parlamentari d’Esquerra Unida el diputat il·lustre Ignacio Blanco, per un temps de deu minuts.

El senyor Blanco Giner:

Informe de la Sindicatura de Comptes, de 2006, sobre la Ciutat de les Arts i les Ciències, pàgina 377: «Les xifres posen de manifest desviacions entre el pressupost d’adjudicació inicial i el pressupost actualitzat amb l’aprovació de modificacions i desviacions en l’execució de les obres sobre el pressupost d’adjudicació.
Aquestes desviacions posen de manifest que el projecte d’obra licitat no ha sigut suficientment complet en les seues definicions i que les variacions sobre estes han sigut habituals i no excepcionals.
»

Si fem una anàlisi acurada d’aquest breu text, trobem que s’hi diuen dos coses molt clares: primera, que hi han hagut desviacions pressupostàries significatives en l’execució de les obres respecte al pressupost d’adjudicació i, segona, que no són excepcionals, sinó habituals.

Com d’habituals són les desviacions?
Com de significatives en els seus imports?
Podem dir que es produïxen en totes les obres contractades per la Generalitat valenciana amb Calatrava i podem dir, també, que multipliquen unes quantes vegades el seu pressupost inicial.

Recordem que el pressupost inicial del projecte de la Ciutat de les Ciències era de 30.
000 milions de pessetes –menys de 175 milions d’euros al canvi–.
I que després de la reformulació feta pel Consell del Partit Popular, es va pressupostar en 308 milions d’euros.

A data d’avui, segons els informes de la sindicatura coneguts, ja va per més de 1.
200 milions d’euros, pràcticament el que costarien deu hospitals com La Fe, eixe hospital de referència, eixe hospital sense parangó a Europa.

I els sobrecostos s’han produït en tots i en cadascun del elements construïts per Calatrava en la Ciutat de les Arts i les Ciències: en el Palau de les Arts, que va ser adjudicat per 84 milions i de moment sembla que ja va per vora els 400, per a fer banquets de boda, entre altres coses; en el pont de l’Assut de l’Or, que se va pressupostar en 23 i ha costat 60; en l’Àgora, que se va licitar per 55 i se suposa que ja en són més de 90, i no està acabat; en l’Hemisfèric; en l’Umbracle; en la urbanització del complex.

El total d’honoraris percebut per Santiago Calatrava per les obres contractades amb La Generalitat no és encara conegut en la seua exactitud.
Se li va negar eixa informació a un diputat del PSPV, al·ludint a la confidencialitat.

Nosaltres hem tornat a demanar eixa informació precisa i concreta, i estem a l’espera de la resposta escrita a la pregunta registrada el 10 de novembre.
Però es poden estimar en més de 150 milions d’euros, prenent com a referència els dos contractes amb Calatrava que han eixit a la llum pública, gràcies al treball parlamentari del Grup d’Esquerra Unida.

Parlem del contracte del Centre de Convencions de Castelló, que establia un 12,5% d’honoraris sobre el cost real de l’obra i el contracte de les torres de CACSA, que marcava un 12% en total per l’avantprojecte, projecte bàsic, el projecte d’execució i la direcció d’obra, si s’arribara a fer, que ja sabem com està el tema.

És més, en la declaració d’intencions firmada entre Santiago Calatrava, SA, i CACSA, previ a la celebració del contracte, ja es diu: «Este porcentaje de tarificación de honorarios por redacción de proyecto es coincidente con otros contratos firmados entre CACSA y la Sociedad Santiago Calatrava.
» És a dir, de totes les obres abans esmentades que formen part del complex de la Ciutat de les Arts i les Ciències.

Si bé eixos dos projectes fantasma.
.
.
dels quals nosaltres hem conegut el contracte, han suposat 18 milions d’euros, sense que es pose ni una pedra, què ha passat amb els que sí s’ha fet?

Primer, que els honoraris de l’arquitecte són estratosfèrics, ja diem, potser més de 150 milions d’euros només per la Ciutat de les Arts i les Ciències.

Segon, que els sobrecostos no solament són una constant en les obres de Calatrava, sinó que a més suposen un benefici directe per a l’arquitecte.

No coneguem encara els termes literals del contracte dels elements construïts amb CACSA, però si s’assemblen en alguna cosa al del centre de convencions, on se dia que en cadascuna de les fases els honoraris s’actualitzarien en funció de cost real de l’obra, podem calcular més de 150 milions d’euros.

També passa que els problemes de disseny, de seguretat i de funcionalitat han sigut constants, motivats en molts casos per modificats d’obra que han suposat sobrecostos per a l’erari públic i sobrebeneficis per a Calatrava.

Hem vist diversos episodis de goteres en l’Àgora.
Ens enrecordem de la Campus Party.
Precisament quan nosaltres formulàrem una pregunta en esta cambra, en comissió, al secretari autonòmic de Turisme sobre les goteres en la Campus Party, se’ns va garantir que era un episodi excepcional.
I resulta que dos dies després es va tornar a produir eixe «episodi excepcional» amb motiu de l’open 500 de tenis.

Hem vist inundacions en l’any 2007 en el Palau de les Arts.
Hem sabut que es van caure plataformes mòbils en eixe mateix palau.
També sabem que es va arrancar tot el recobriment de fusta d’un auditori del Palau de les Arts perquè no complia les mínimes exigències d’acústica.
Resultat: set milions d’euros més de sobrecost per a CACSA i, a un 12% de benefici industrial, entenem que més de 800.
000 euros per a la butxaca del senyor Calatrava.

Hi han hagut també problemes semblants amb el caríssim trencadís i complexos mecanismes hidràulics, com el teló cancela de l’auditori superior del Palau de les Arts o les parpelles de l’Hemisfèric, no es posen en marxa pel temor que no funcionen o, fins i tot, que es despengen, provocant una destrossa no sols econòmica sinó també física.

Això, la destrossa física és el que va passar a Oviedo.
La justícia va condemnar Calatrava i les empreses subcontractistes a pagar 3,5 milions d’euros, més interessos i costes, demandats per la companyia asseguradora Allianz per l’enfonsament del palau de congrés, quan una peça de forjat i formigó de 500 metres quadrats va caure des d’una altura d’uns 15 metres i va provocar ferides lleus a tres dels operaris que treballaven en l’obra.

En la sentència, el jutge declara que no consta que Calatrava, ni el seu estudi, ni els tècnics contractats a Oviedo, és a dir, la direcció facultativa per la qual cobrava, en cap moment controlaren ni verificaren si l’encofrat i la cintra s’ajustaven a les exigències del projecte i als requeriments tècnics.

Clar que Calatrava també ha guanyat sentències.
Com la que va condemnar l’Ajuntament de Bilbao a indemnitzar–lo amb 30.
000 euros pels drets de propietat intel·lectual sobre el que els bilbaïns diuen «la pasarela de los morrazos», un pont pel qual la gent no s’atrevix a creuar més que agarrats de la barana quan plou.
I en Bilbao plou prou.

També, en Bilbao, Calatrava és responsable del disseny d’una part de l’aeroport de Loiu, coneguda popularment com «la galería de la pulmonía».
Memorable va ser l’explicació que va donar en el Congrés la ministra de Foment d’aquells temps, Magdalena Álvarez, que va dir literalment: «El que diseñó el aeropuerto de Loiu no tenía mucho conocimiento de cuál es el clima de Vizcaya; a lo mejor en el Caribe hubiera sido una magnífica idea, pero en Bilbao hace frío y viento durante gran parte del año para haber diseñado una zona de espera así.
» La gent es banyava quan plovia.

Hi han havut problemes a Venècia, a MalmÃ¶, a Jerusalem, a Calgaryâ¦ En fi, ja sabem com funciona Calatrava, ho estem patint ací els valencians i les valencianes: imposa condicions lleonines als contractes; cobra per xec bancari i sense IVA per a la seua residència fiscal a Suïssa –un paradís fiscal–; amb bestretes multimilionàries i modificats decidits unilateralment.

Però el que ens agradaria saber és com funciona La Generalitat: defensa els interessos generals o els particulars?
–els particulars d’aquest arquitecte o de les empreses constructores, ja comencem a tindre dubtes–.
La Generalitat, negocia amb Calatrava o simplement accepta submisament les seues condicions?

Hi ha qui ha qualificat les obres de Calatrava de monòlegs amb diners públics.
Nosaltres volem que deixen de ser monòlegs i que passen a ser diàlegs en els quals La Generalitat també tinga alguna cosa a dir quan s’incrementa el preu del projecte per errades de disseny que generen problemes de seguretat o de funcionalitat.
Si són responsabilitat de l’arquitecte, que pague l’arquitecte.

El Consell ha funcionat durant massa temps d’una manera absolutament irresponsable, afavorint Calatrava amb encàrrecs de dubtosa viabilitat que ens han costat als valencians molts milions d’euros i admetent sobrecostos que han triplicat els costs dels edificis megalòmans que no tenen cap rendibilitat social.
Es nota la pressió política a favor dels interessos de Calatrava.
.
.

El senyor president:

 

Vaja concloent.
.
.
senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
tant en la seua contractació, com en l’acceptació de les seues exigències per damunt dels informes tècnics.

Concloc: la responsabilitat política del Consell és clara, i per això, amb esta proposició no de llei, exigim que revisen tots els encàrrecs, tots els projectes i tots el pagaments a Santiago Calatrava i que es busquen fórmules per a recuperar els diners indegudament pagats, perquè són els nostres diners, no els del senyor Calatrava ni els del senyor Camps.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Per a defendre l’esmena presentada pel Grup Parlamentari Compromís, té la paraula la il·lustre diputada senyora Mónica Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Nosaltres, des del Grup Compromís, anem a donar suport a esta proposició no de llei, però, a més, hem presentat una esmena, perquè entenem que reflexionant sobre este tema, d’acord amb la PNL que presenta el Grup Esquerra Unida, hem aplegat a unes conclusions que han d’anar un poquet més enllà i, per això, més que una esmena, és una addició al text que vostés han presentat.

Comencem pel diagnòstic, el diagnòstic de les obres de Calatrava, que és en el que se centra esta proposició no de llei, que en este cas, a més, combina i entronca molt bé en la manera megalòmana de fer política del govern del Partit Popular, té diversos problemes.
Té el problema dels sobrecostos que vostés diagnostiquen en la seua PNL, i ací també ho han plantejat; sobrecostos vinculats a.
.
.
, primer, que se fan dissenys, se fan dibuixos, i no projectes.

Un dels problemes més greus que té el senyor Santiago Calatrava és que ell dibuixa algunes coses en tovalloles en els restaurants, alguns capritxos del president anterior.
Aleshores això després té una molt difícil translació quan s’ha de fer un projecte constructiu, que va molt més enllà d’un dibuix i un disseny.
I a això se deuen molts sobrecostos dels dissenys del senyor Calatrava.

Un altre problema que té, que és caríssim; és caríssim quan a més paguem dibuixets i maquetes, segons alguns mitjans de comunicació, a 15 milions d’euros; segons altres, a 17 i mig, depenent del que cada dia se va sabent, sobretot, a través de les investigacions judicials, perquè malauradament a través del que hem demanat l’oposició mai podem saber quants diners dels valencians s’han gastat en estes obres.

Té un altre problema, i és el monocultiu.
En la ciutat de València sobretot, però en general en esta comunitat, el monocultiu Calatrava ha fet molt de mal a l’arquitectura contemporània.
N’hi ha un refrany castellà que diu que lo poco gusta, lo mucho cansa.
En este cas ja és cansino fins a la sacietat.

I el senyor Calatrava ha segut cooperador necessari d’este país de contenidors que se van construint; contenidors que no tenen una finalitat clara; contenidors que estan plens d’aire; contenidors que, com l’Àgora, ahí estan sense tindre una finalitat, però que han costat molts diners a la butxaca de tots els valencians i valencianes.

Quart problema que té l’arquitectura esta de monocultiu de Calatrava: és que és inútil en molts casos; primer, perquè moltes voltes no servix, perquè no se mira la funcionalitat, perquè l’única cosa que prima en els dissenys és l’estètica i no la funcionalitat del fi al qual ha de servir.

Vosté ha posat alguns exemples, jo li afig la sala simfònica que està en la quarta planta del palau de l’òpera i que se pot accedir per un ascensor on caben deu persones, una sala que té capacitat per a mil.
Vaja vosté comptant en minuts el que costa omplir i buidar la sala simfònica del palau de l’òpera i vorà per què i entendrà per què eixa sala no s’utilitza.

Igual que altres moltes sales que en el palau de l’òpera no tenen cap ús, perquè, en acabant, en este moment, pràcticament, només s’utilitza la sala.
.
.
la sala gran, la sala dels concerts.

Té un quint problema, i és el cost associat a defectes o errades constructives que vostés apunten a la seua PNL o a millores de la seguretat, que és el que vostés han reflectit.

Té un sisé problema, que són els vicis constructius, que vosté els ha anomenat ací.
Per exemple, el tema de les goteres de l’Àgora.
Però no només això.
El vidre de l’Àgora, de les portes de l’Àgora, es trenca cada vegada que es fa un esdeveniment i n’hi ha persones ahí dins i fora fa fred.
És a dir, una dinàmica tan senzilla com és el fred i el calor, el que n’hi ha dins d’un edifici ple de persones, que evidentment se genera calor, i l’atmosfera que hi ha fora en funció de les condicions climàtiques no s’ha tingut en compte a l’hora de dissenyar la porta de l’Àgora, que cada vegada que se fa l’open de tenis i fora plou, per efectes de termodinàmica, es trenca el vidre.
I que no sabem tampoc, perquè no ens han contestat, quant costa de reparar eixe vidre.
O la desfachatez que suposa pretendre cobrar, com vol el senyor Calatrava, solucionar les goteres de l’Àgora.
Que és evident que és un vici constructiu, però quan se parla d’estes coses, almenys quan el govern valencià parla dels problemes de les goteres de l’Àgora, mai posa l’accent on l’ha de tindre, i és que és un vici constructiu responsabilitat de l’empresa que ha construït.
Perquè ens entenguem, si qualsevol de nosaltres compra una casa i hi ha goteres, va al constructor i li diu oiga, açò és un vici constructiu i vosté ha d’arreglar açò, perquè té l’obligació d’entregar–me l’obra en òptimes condicions.

En este cas el govern valencià pretén pagar–li al senyor Calatrava per arreglar unes goteres que no haurien d’estar en un edifici, i se dóna per fet una cosa normal, quan no s’hauria de donar per normal que una arquitectura com esta no s’entregara en òptimes condicions.

Té un altre problema, se té el problema que és el control d’obra en general.
Quan estem parlant d’una obra pública el control dels terminis i dels termes de l’obra ha de ser públic.
Nosaltres que paguem hem de saber quan s’acaba l’obra, en quins termes s’acaba l’obra.
M’estic referint, per exemple, al que és la visera de l’Àgora.
L’Àgora està inacabada i se suposa, se suposa, perquè no hem vist el projecte tampoc, que va una visera per damunt.

Bé, quan nosaltres hem preguntat al govern valencià com és eixa visera, que ens ensenye els plànols, quan la pensen acabar i quin és el disseny definitiu d’esta visera, ens diuen que això no ho saben perquè depén de la direcció facultativa de l’arquitecte, en este cas del senyor Calatrava.
I nosaltres el que plantegem és que no se pot escapar al control públic una obra que se paga íntegrament amb diners públics.

I després, l’últim problema dels dissenys de Calatrava, dels contenidors de Calatrava, és que són desubicats.
Com vosté molt bé apuntava, té igual que estiguen a la ciutat de València, que a la ciutat de Bilbao, en Venècia o en Sidney.
És absolutament igual.
Este senyor se dedica a vendre contenidors a aquell que li’ls compre.
El problema no és només que no ha pensat en la climatologia, clar que no ha pensat en la climatologia en Bilbao, perquè ell el que busca són compradors on siga en el món per als seus dissenys.
I li té igual on això està ubicat, qui viu ahí, quina història té, quin clima té i en quina llengua parlen.
Això li té absolutament igual perquè ell el que vol és vendre les seues obres.

En funció d’este diagnòstic, nosaltres hem elaborat esta esmena que, com dic, més que una esmena és una addició.
Introduïm la necessitat que en l’estudi que vostés plantegen hi haja participació ciutadana, perquè si no correm el risc, senyor Blanco, que posen a quatre tècnics que ja sàpiguen per anticipat el que han de dir, a dir–nos a Les Corts que no hi ha sobrecostos i que tot està molt bé.

Per tant, nosaltres plantegem que ha de participar: el col·legi d’arquitectes, evidentment, perquè si hem d’estudiar els vicis constructius i hem d’estudiar la viabilitat de determinats projectes crec que hem de comptar amb la veu dels arquitectes; han de participar les universitats, els agents socials, i també, lògicament, els tècnics de l’administració.
Per a estudiar, no només els sobrecostos associats a la millora de la seguretat i a les errades, sinó en el nostre parer, i és el que li afegim, els defectes i vicis constructius, el cost d’estos vicis, que lògicament han de portar que hi haja, o una reparació dels vicis, o una indemnització si és que no es poden reparar, com si se tractara de qualsevol promotor que mos ven a qualsevol de nosaltres una construcció, els terminis i els termes d’acabament de les obres, que no és possible que se perda el control públic sobre obres que es paguen íntegrament amb diners públics, i l’adequació al preu de mercat.
Vosté ho ha dit també, Calatrava és caríssim.
I jo sí que crec, evidentment algú podrà dir, hombre, es que esto va en el sueldo del artista.
Doncs no, perquè hi ha molts artistes per ahí.
I hi ha un preu mitjà de mercat al qual s’ha d’adequar els honoraris del senyor Calatrava.

I després plantegem que siga una autèntica auditoria, una autèntica auditoria aquesta participació externa, que se neguen des dels poders públics, se neguen, perquè renunciar en tot cas haurà de renunciar el senyor Calatrava al cobrament, però l’administració ha de negar–se a pagar els sobrecostos vinculats, com diuen vostés, a l’errada o a la millora de seguretat, però també aquells vicis o danys que són responsabilitat directa de la direcció facultativa, negociar la renúncia amb l’empresa al cobrament en estos casos, i si no renuncia, en eixe cas, anar, estudiar en funció de l’auditoria un procediment de lesivitat, que contempla la Llei 30/1992, de règim jurídic de les administracions públiques, o les demandes civils pels vicis constructius que els caiga i que se puguen plantejar, en funció de l’auditoria, i també que es depuren les responsabilitats civils i penals que pogueren existir per part d’este senyor.

Açò és el contingut de la nostra esmena.
Pensem que en la línia absolutament del que vostés plantegen pot ampliar simplement allò que vostés plantegen, en la mateixa, perquè estem absolutament d’acord.
I pensem que açò, sobretot, el que ha de posar és un punt i final a la política de pasen y saqueen que ha fet este govern i que en eixe cas el senyor Calatrava ha passat moltes voltes, ha clavat les mans moltes voltes en els diners públics i ha saquejat moltes voltes els diners dels valencians i valencianes.

Moltíssimes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Per a l’acceptació d’esmenes té la paraula el diputat Jesús Ignacio Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Sí, dir que acceptem l’esmena perquè entenem que el que fa és precisar el que és una proposta general en uns termes que nosaltres compartim, estem absolutament d’acord i, per tant, assumim.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora Mònica.

La senyora Oltra Jarque:

Moltíssimes gràcies, senyor president.

Li agraïm a Esquerra Unida l’acceptació de l’esmena.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Seguidament, té la paraula el representant del Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre diputada Eva Martínez.

La senyora Martínez Ruiz:

Muchas gracias, señor presidente.

Señores diputados y diputadas.

El Grupo Parlamentario Socialista va a apoyar la proposición no de ley presentada por Esquerra Unida, también compartimos la enmienda presentada por Compromís.
Y esto porque nos parece adecuado y lo compartimos plenamente.
Pero sobre todo porque también quiero recordarles que ha sido el Grupo Parlamentario Socialista quien año tras año ha venido exigiendo al gobierno valenciano que diera explicaciones no solamente a nosotros, los socialistas, sino a todos los valencianos y valencianas, que son los verdaderos propietarios de las infraestructuras y de las obras de la Ciudad de las Ciencias y todas cuantas ha hecho Santiago Calatrava.

Decimos que queremos explicaciones para explicarles a los valencianos en qué se han gastado el dinero y cuánto dinero se ha pagado al arquitecto director de las obras.
Y con este objetivo es con el que pedimos al gobierno valenciano que se nos permitiera examinar los expedientes de contratación, las certificaciones de obra de CACSA y de otras obras.
Y la respuesta del entonces president fue muy clara: «Necesito una prórroga para poder contestarle.
» Le dijo al compañero, el señor Luna.
Pues bien, acabó la prórroga y le contestaron al señor Luna que, bueno, es que usted quería saber demasiado, pedía demasiados documentos.

Bueno, asumimos el reto y presentamos otra propuesta acotando exactamente el número de documentos de queríamos examinar.
La broma entonces vino por el anterior conseller de economía, el señor Camps, que dijo en una de sus comparecencias que, claro, es que son tantos los documentos que apenas no caben ni una nave, que, claro, los socialistas no teníamos tanta capacidad ni tanto tiempo como para poder examinar todos y cada uno de los documentos.

Pues yo les advierto, quizá ustedes no lo sepan, aún no saben ustedes lo que el Grupo Parlamentario Socialista es capaz de hacer.
Y rectifico.
Algunos de ustedes sí lo saben, sobre todo desde hace dos años, algunos de ustedes que están hoy aquí lo saben muy bien.
Pero, claro, ahora voy entendiendo las cosas.
Quizá porque los socialistas no tenemos tanta capacidad para supervisar la documentación, es por lo que ayer me mostraron el expediente completo de Teconsa y Canal 9, un expediente prefabricado, un expediente chapuza, como el que nos mostraron ayer sobre Teconsa y la visita del papa.
Un expediente repleto de irregularidades y con falta de documentación importante.

Lo cierto, como les decía, es que jamás nos han facilitado información sobre los proyectos del señor Calatrava.
Lo cierto también es que año tras año el informe de la Sindicatura de Cuentas viene poniendo de manifiesto la falta de transparencia, la opacidad y el incumplimiento de la ley de contratos del sector público por parte de CACSA.
Y así también como el abuso de las cláusulas de confidencialidad que sirven para ocultar a la opinión pública las condiciones de los contratos.

Ustedes en lo que no tienen pudor es en seguir mostrando cuáles son sus preferencias: pagar puntualmente a Ecclestone, a Santiago Calatrava, en algunos casos, tenemos que dudar, por trabajos que incluso no hay llegado a hacer o por los que al menos se ha pagado más de lo debido.
Y qué casualidad que en ambos casos los cheques abonados no se han ingresado en entidades financieras.

También nos hemos enterado, por la fiscalía, que el gobierno valenciano tiene un activo, un activo que se llama «torres de Calatrava», por el que se han pagado 15 millones.
Yo llevo apenas seis meses de diputada y cada día me asombro más.
Veo que ustedes son pioneros en I+D+I, ahora que está de moda, introducen nuevos instrumentos económicos a este nuevo modelo.
Primero transforman entradas de un parque temático en pagos en especie de impuestos.
Y ahora ya (aplaudiments), y ahora transforman planos y bocetos en activos.
Pues, señora vicepresidenta, venga ya, inmediatamente ese activo, y paguen ya los medicamentos y los bonolibros de los valencianos que mucha falta hacen.
(Aplaudiments)

Estamos endeudados hasta las cejas.
Este modelo de la economía de la corrupción sólo nos ha traído paro, endeudamiento y pobreza.
Son usted, con el president Fabra a la cabeza, unos temerarios, unos irresponsables, por haber permitido todos y cada uno de los caprichos de Calatrava y haber admitido y permitido el aumento desorbitado de los costes.

Votaremos, claro que sí, a la PNL presentada por Esquerra Unida.
También compartimos la enmienda de Compromís, porque los socialistas valencianosâ¦

El senyor president:

Vaya concluyendo.

La senyora Martínez Ruiz:

â¦–concluyo enseguida–, los socialistas valencianos votaremos siempre a favor de la honradez, a favor de la responsabilidad y a favor de la transparencia.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Té la paraula el representant del Grup Parlamentari Popular, il·lustre diputat senyor Jorge Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Señorías.

La verdad es que me parece alucinante lo que está pasando esta mañana aquí, absolutamente alucinante.
De verdad, he estado intentando pensar algún otro sitio del mundo donde una parte de la cámara se dedique a satanizar a uno de los arquitectos valencianos, en este caso a uno de los arquitectos de la tierra más importantes, sino el que más, de esta comunidad.
Y toda la mañana están ustedes hablando exactamente de esto.
Y además se permiten hablar del monocultivo en la ciudad de Valencia.
¿Pero de qué están hablando con monocultivo de la ciudad de Valencia?

Mire, señor Blanco, al final usted estaba planteando, y diciendo y haciendo mención al informe de la Sindicatura de Cuentas, hablando de desviaciones significativas y habituales.
¡Hombre!
, mire si son habituales y significativas las desviaciones que la Ley de contratos del estado tiene perfectamente regulado cual es el trámite que hay que seguir en una modificación, en un modificado, en un complementario y en la revisión de precios.
¡Oiga!
Y esto está previsto para obras que son comunes, a las que están perfectamente acostumbrados arquitectos, contratistas y funcionarios.
Imagínese lo que será para obras extraordinarias, para obras como ésta que nos ocupa, de esta envergadura y de esta singularidad.

E insisten ustedes, porque, claro, para poder mantener el argumento pues tienen que mantener la mentira–, insisten ustedes en los informes de la Sindicatura de Cuentas, en los que se habla de sobrecostes por errores en el diseño.
Yo no he visto ni un solo informe de la Sindicatura de Cuentas ni de los técnicos de CACSA en los que se esté reconociendo que hay un sobrecoste, que hay un sobrecoste por errores en el diseño.

Mire, esa es la primera falsedad de la argumentación, de las dos proposiciones no de ley, porque hay tras falsedades en lo que su exposición de motivos.
Esta es la primera.

La segunda, ustedes, en su exposición de motivos, dicen que Calatrava solamente contrata con las administraciones.
Otra falsedad.
Yo, sinceramente –y tengo que reconocer que ahí posiblemente tuviese un prejuicio con respecto a la gente de Izquierda Unida, en este caso, Esquerra Unida del País Valencià–, yo pensaba que mientras uno de ustedes estaba mirando Canal 9 para controlar los tiempos y los minutajes, todos los demás estaban viendo documentales, pero veo que, efectivamente, estaba equivocado y no es así.
Simplemente con que viesen esa obra a la que usted ha hecho mención, la de MalmÃ¶ en Suecia, sabría que quien es el contratista.
.
.
–y lo digo porque hay un documental exclusivo dedicado en Discovery Channel precisamente a la obra de MalmÃ¶–, sabrá que es un promotor privado local quien contrata con el señor Santiago Calatrava.

Por tanto, una segunda falsedad en su exposición de motivos.

Y en tercer lugar, en cuanto al modus operandi, dice usted que CACSA está haciendo todas las actuaciones, pasándose por el forro de no sé dónde todas las cuestiones de legalidad que tiene que cumplir.
Mire, usted sabe perfectamente que CACSA se ajusta estrictamente a lo que es la normativa del sector público.
CACSA es sometida anualmente a auditorías, es sometida habitualmente anualmente a Sindicatura de Cuentas y, en su caso, también al Tribunal de Cuentas.
Y en ningún caso, en ningún caso se ha encontrado ningún motivo en el que se pueda establecer responsabilidad contable alguna.

Y no se ha pagado indebidamente ni un solo euro, porque como ustedes lo dicen y queda ahí, parece que diciéndolo puede ser verdad.
Es absolutamente falso.
No se ha pagado ni un solo euro indebidamente, ni uno solo, ni un solo euro.
Y pagamos, señor Blanco, pagamos exactamente en el mismo paraíso fiscal que pagaba el Partido Socialista, exactamente en el mismo, porque le recuerdo que fue el Partido Socialista y el señor Lerma quienes contrataron al señor Calatrava para sacar adelante este proyecto.

Pero mire, como no tenían suficiente con estas tres premisas falsas en su exposición de motivos, rematan con una resolución insensata, yo me atrevería a decir incluso ilegal.
Llaman a la cámara a un ilícito administrativo.
Es lo que están haciendo.
Están pidiéndole a la cámara que inste al Consell a que no pague los compromisos que tiene asumidos con respecto tanto a las empresas adjudicatarias como al propio señor Calatrava.

Miren, estamos hablando del complejo cultural más visitado de España.
.
.

El senyor president:

Vaya concluyendo.

El senyor Bellver Casaña:

Voy concluyendo.

Permítanme, por último, darles la razón más importante por la que vamos a rechazar su propuesta.
Simple y llanamente porque nosotros sí estamos absolutamente orgullosos de la Ciudad de las Artes y las Ciencias, estamos absolutamente orgullosos de su arquitectura y estamos absolutamente orgullosos de su contenido.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Per a la rèplica, senyor Blanco, per un temps de tres minuts.

El senyor Blanco Giner:

Diu vosté que és al·lucinant el que vosté escolta.
El que és al·lucinant per al ciutadans i les ciutadanes del País Valencià és vore com se gasten 18 milions d’euros en projectes que ni tan sols s’arriben a començar a fer.

El que és al·lucinant és que vosté diga que és una errada que nosaltres afirmem que la Sindicatura de Comptes ha detectat errades de disseny.
Jo no sabia que hi havia arquitectes en la Sindicatura de Comptes.
La Sindicatura de Comptes el que ha advertit és que s’haurien de traure concursos públics i no utilitzar abusivament el procediment negociat sense publicitat.
I això està en tots els informes de la Sindicatura de Comptes.
Igual que afirma que hi han sobrecostos, que estan mal licitats els projectes.
Això és el que diu la Sindicatura de Comptes.

Les errades de disseny, entre altres coses, les ha detectat el jutjat d’Oviedo, que va condemnar Calatrava pels problemes del Palau de Congressos.
I les errades de disseny són conegudes i públiques per les nombroses rectificacions que s’han fet, com dia, arrencant, per exemple, tota la fusta que recobria un auditori.
7 milions d’euros per una errada de disseny.

Vosté diu que contracta amb particulars Calatrava.
I tant que contracta amb particulars!
Eixe documental haurien de passar–lo ací.
Si algun dia me deixaren a mi passar amb un iPad , o amb una càmera o amb una projecció.
.
.
, perquè en eixe documental es veu com aquell que li ha encomanat a Calatrava eixa torre de MalmÃ¶, molt pareguda, per cert, a la que vostés van comprar en projecte per 15 milions d’euros, va aprimant–se dia a dia veient els sobrecostos continus, les dilacions, el temps que tarda en fer–se un projecte que finalment no és viable, perquè volia pisos per a una cooperativa de treballadors i, finalment, són caríssims, pisos de luxe.
Eixe documental precisament és el que ratifica la forma de procedir de Calatrava.

Diu vosté que s’ajusten a la normativa i que no tenen responsabilitat comptable.
Efectivament, vostés paguen perquè abans firmen contractes que els obliguen a pagar, i firmen contractes que els obliguen a pagar amb els diners de tots els valencians.
És que nosaltres el primer que denunciem és la manera en què vostés negocien.
.
.
O més que negociar, el que fan és acceptar les condicions imposades per Calatrava.

I si li paguen en paradisos fiscals, perquè ho va fer el Partit Socialista, això a nosaltres no ens val, perquè ni Partit Socialista ni Partit Popular tenen dret a desviar fons públics a paradisos fiscals que no tributen a la hisenda pública espanyola.
De tota manera, li recorde que ja fa setze o dèsset anys que vostés governen.
Em sembla una miqueta aventurat excusar–se en aquella casualitat.

Vostés diuen que nosaltres tenim una obsessió amb Calatrava.
Jo crec que és Calatrava el que té una obsessió amb els diners dels valencians, i vostés una obsessió en facilitar–li–ho.

Jo he dut ací un llibre en què hi ha unes declaracions del portaveu del Partit Popular, que diu: «Colectivamente, no se ha planteado un límite para la inversión de Calatrava.
Personalmente, yo lo situaría en función de los proyectos que vaya aportando.
» Això són declaracions recollides en un llibre del senyor Rafael Blasco, que esperem que no representen la voluntat del Consell del Partit Popular de continuar malbaratant diners públics en este tipus d’obres.

Nosaltres demanem, per favor, que es revisen a fons tots els projectes, demanem que no se paguen els sobrecostos, demanem que s’intente buscar la fórmula legal –i està apuntada en l’esmena de Compromís– per a això.
Però si com a mínim atengueren a no continuar contractant amb este senyor projectes, que, com dic, se sap quan se pressuposta.
.
,

El senyor president:

Vaja concloent.

El senyor Blanco Giner:

.
.
.
però no quant costa finalment, ja els ho agrairíem prou els valencians i les valencians.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Bellver.

El senyor Bellver Casaña:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Bé, és que ja m’ha contestat vosté.
Jo li denunciava en la meua intervenció que la seua proposició no de llei estava fonamentada en tres mentires, en tres falsedats.
I vosté ara ve i diu: «No, si ya lo sabía que era mentira.
» (Veus) Vosté, si em permet, vosté en la.
.
.
(Veus)

El senyor president:

Per favor.
.
.

El senyor Bellver Casaña:

Vosté, en la seua exposició de motius, diu que «el señor Calatrava solo contrata con administraciones.
» Si ho diu vosté, no ho dic jo.
Ho diu vosté.
Està en la seua.
.
.
, està en la seua.
.
.
, està en la seua proposició no de llei.

Per tant, vosté ara ve i diu: «No, si yo ya sabía que eso no es así, yo ya sabía que contrata con privados.
» Bé, jo no em puc fiar, jo no em puc fiar del que vosté diga a partir d’eixe moment, perquè vostés fan, vostés fan les seues argumentacions a la seua mida.
Les fan exclusivament aixina.

Mire, en una comunitat, en una comunitat on el sector turístic, on el sector turístic és fonamental, en una comunitat on el sector turístic és fonamental, vostés vénen ací a rebentar–ho, perquè no estan fent una altra cosa més que això, no estan fent una altra cosa més que això.
Estan demonitzant al senyor Calatrava, estan demonitzant tota la inversió que n’hi ha i tota l’arquitectura que n’hi ha en la ciutat de València.

La ciutat de València no és només –possiblement això no els agrade sentir–ho–, però no és un monocultiu del senyor Calatrava.
En la ciutat de València, vostés saben que tenim arquitectura de molts arquitectes valencians i arquitectura de molts arquitectes que no són valencians.
Tenim obres de Chipperfield, tenim d’obres de César Portela, tenim obres de Norman Foster, en tindrem immediatament de Jean Nouvel.
Són molts, són molts els grans arquitectes del món que estan desitjant construir en la ciutat de València, i vostés ho saben, i vostés ho saben.

Una altra cosa és que jo entenga perfectament que vostés vinguen ací a presentar proposicions no de llei, que, des del meu punt de vista, i ho dic, no compartisc en absolut, no compartisc en absolut, sobretot tenint en compte que vénen d’un grup que, entre altres coses, i en el que afecta a la ciutat de València i a la Comunitat Valenciana, estava en contra que arribara l’alta velocitat o en contra que en la ciutat de València tinguérem l’America’s Cup, que ha suposat recuperar (protestes) definitivament, recuperar definitivament el que és la façana marítima per a la ciutat de València.

Moltíssimes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

(Veus) No tiene réplica, la ha tenido usted ya la réplica en su momento.
Se ha terminado.

Vamos a pasar a la votación.
Comença la votació.
Per 50 vots que no i 39 que sí és rebutjada la proposició presentada.

Proposició de llei de modificació de la Llei 6/2002, de 2 d’agost, de La Generalitat, d’estatut dels expresidents de la Generalitat valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 3.
213, BOC número 14)

El senyor president:

Passem al següent punt de l’ordre del dia: presa en consideració de la Proposició de llei de modificació de la Llei 6/2002, de 2 de agost, de La Generalitat, de l’estatut d’expresidents de la Generalitat valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

En primer lloc, la secretària primera llegirà el criteri del Consell.

La senyora secretària primera:

Gràcies, president.

«Paula Sánchez de León Guardiola, consellera de Presidencia, vicepresidenta y secretaria del Consell, certifica: Que el Consell, en la reunión del día 30 de septiembre de 2011, adoptó el siguiente acuerdo:

»El artículo 125, párrafo segundo, del Reglamento de Les Corts establece que ejercitada la iniciativa de presentación de una proposición de ley, la Mesa de Les Corts ordenará su publicación y su remisión al Consell para que manifieste su criterio respecto a la toma en consideración de la misma por Les Corts, así como su conformidad o no a la tramitación si implica aumento de los créditos o disminución de los ingresos presupuestarios.

»El Grupo Parlamentario Compromís ha presentado la Proposición de ley de modificación de la Ley 6/2002, de 2 de agosto, de La Generalitat, de estatuto de los expresidentes de La Generalitat, que propone un endurecimiento de las condiciones exigibles para poder gozar de las prerrogativas establecidas para los expresidentes.

»Así, la propuesta de modificación plantea:

»En primer lugar, la introducción de un artículo 5 en la ley, según el cual los presidentes de La Generalitat no podrán, desde el momento en que se produzca su cese, ejercer funciones directivas o de asesoramiento a ninguna empresa pública ni privada, a excepción de empresas familiares o de titularidad propia y disfrutar al mismo tiempo de los derechos y prerrogativas recogidos en los artículos 2.
2, 3.
1 y 4 de esta ley.

»En el caso de que un ex presidente acceda a funciones directivas o de asesoramiento de una empresa pública o privada a que se hace referencia en el apartado anterior, cesaría inmediatamente en los derechos y prerrogativas recogidos en los artículos citados.

»En segundo lugar, la introducción de un artículo 6 en el que se establecería que cuando un presidente o ex presidente de La Generalitat sea condenado por sentencia firme por un delito contra la administración pública de los tipificados en el título XIX del Código penal o norma que lo sustituya, ocurrido durante su mandato, faltando así a la dignidad y decoro de las altas funciones ejercidas, será desposeído de la consideración, atención y apoyo recogidos en los artículos 1 a 4 de esta ley.

»Por último, modificar la disposición final segunda de la ley, que implica a su vez la modificación del párrafo tercero del artículo 6, de la ley de creación del Consell Jurídic Consultiu de la Comunitat Valenciana, con el siguiente texto: «El presidente o presidenta y los miembros del Consell estarán sometidos al régimen de incompatibilidades establecido con carácter general para los altos cargos de la administración, salvo las actividades docentes e investigadoras.

»Los miembros del Consell Jurídic Consultiu no participarán en las deliberaciones de temas sobre los cuales haya de emitirse informe en el caso de que afecte directamente a su actividad e intereses.
El presidente o la presidenta del Consell y los miembros electivos serán incompatibles con cualquier mandato representativo, cargo político o administrativo y con el ejercicio de funciones directivas de un partido político, sindicato o asociación patronal.
Asimismo será incompatible con el ejercicio de funciones de asesor en empresa pública o privada con excepción de empresas familiares o de titularidad propia.

»A la hora de valorar la iniciativa planteada se ha de partir de la consideración de que la ley que el Grupo Parlamentario Compromís pretende modificar es una disposición de carácter general que plasma la necesidad y el deseo de brindar respeto institucional hacia todos aquellos que han dedicado parte de su vida a asumir con dedicación, orgullo y esfuerzo las altas responsabilidades que supone la presidencia de La Generalitat.
Una ley que en el momento de su votación, en el año 2002, obtuvo el respaldo mayoritario de la cámara, fruto de un amplio consenso que estimo que el estatuto de los ex presidentes contribuía al fortalecimiento de las instituciones de autogobierno.

»En concreto, las prerrogativas contempladas en la norma y que la proposición de ley desea restringir hacen referencia a que en los desplazamientos fuera de la Comunitat Valenciana los expresidentes podrán gozar del apoyo de los servicios que La Generalitat tenga establecidos; que La Generalitat pondrá a su disposición los medios necesarios para el mantenimiento de una oficina de apoyo y que los expresidentes serán miembros natos del Consell Jurídic Consultiu, sin que la ley contemple remuneración personal alguna, excepto en el caso que se haga uso del derecho a ejercer el cargo de miembro nato del Consell Jurídico Consultiu y como consecuencia de su ejercicio.
Unas prerrogativas con las que se pretende garantizar que los expresidentes de La Generalitat puedan atender a sus necesidades de presencia social de acuerdo con la seguridad, dignidad y decoro de las altas funciones ejercidas en su día.
Se trata, por lo demás, de una regulación análoga a la que se contempla para el Gobierno de España y para los expresidentes de muchas otras comunidades autónomas, como Andalucía, Castilla–León, Extremadura, Castilla La Mancha o Galicia por citar solo algunas, recogiéndose la normativa en la que se contempla.

»Por otra parte, en lo que respecta a la posible condición de miembro nato del Consell Jurídic Consultiu, ésta es también la modalidad apuntada en la propia ley creadora del Consejo de Estado, por entender que la presencia de los expresidentes contribuye a potenciar las funciones de los órganos consultivos al recibir la experiencia de personas depositarias de una serie de vivencias políticas que de otro modo difícilmente podrían trasladarse a la esfera pública.
No parece por ello razonable la exigencia a los expresidentes de un plus de incompatibilidades con respecto a las ya recogidas en su momento en la ley reguladora del Consell Jurídic Consultiu.

»Por último, por lo que se refiere a la pretensión de añadir un nuevo artículo seis a la ley, cabe señalar que las sanciones que lleva aparejada la comisión de un delito o falta se encuentran debidamente reguladas en el Código penal, con la gradación e intensidad que el propio código estima suficiente.
Por lo demás, la introducción de un mecanismo de retirada automática de las prerrogativas, como propone el Grupo Parlamentario Compromís, sin tener en cuenta otro tipo de consideraciones, podría dar lugar a situaciones difícilmente comprensibles en la práctica.

»A la vista, pues, de la argumentación que antecede no se considera que existan razones fundadas y objetivas para el endurecimiento de las condiciones que permitan a los expresidentes hacer uso de las prerrogativas que les concede la Ley de La Generalitat 6/2002, de 2 de agosto, de estatuto de los ex presidentes de La Generalitat.

»Por ello, y a propuesta de la consellera de presidencia, el Consell acuerda: «Manifestar a Les Corts su criterio desfavorable a la toma en consideración de la Proposición de ley de modificación de la Ley 6/2002, de 2 de agosto, de La Generalitat, de estatuto de los expresidentes de La Generalitat.

»Y para que así conste y surta efectos, se expide la presente certificación en Valencia, a 30 de septiembre de 2011.
»

El senyor president:

Moltes gràcies.

Havent sigut llegida la consideració del Consell, per a defendre la proposició, pel Grup Parlamentari Compromís, té la paraula la il·lustre diputada senyora Mònica Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Puge ací per a defensar la proposició de llei que presenta el Grup Compromís per a modificar l’estatut d’expresidents i també per a mostrar el meu total rebuig i la incomprensió del criteri desfavorable del Consell.
No puc entendre, i després entraré en matèria, per què el Consell es posiciona d’esta manera deixant en indefensió els valencians i valencianes, deixant en indefensió esta cambra i deixant en indefensió aquells que sí que defensem el decor, la dignitat en la vida pública i, sobretot, deixant en indefensió la democràcia, que no té mecanismes de defensa en este moment en el que el que estem proposant el Grup Compromís és una cosa tan senzilla com el següent: i és que hi haja una incompatibilitat entre assessorar una empresa pública o privada i tenir les prerrogatives d’expresident.
És a dir, el que estem plantejant és que un expresident no puga anar amb el cotxe oficial a defensar l’empresa de Juanito enfront de l’empresa de Pepito, que paga igualment, l’empresa de Pepito, el cotxe oficial de l’expresident.

És tan difícil d’entendre que un expresident o expresidenta no ha de mullar–se.
.
.
d’uns valencians enfront d’altres valencians, perquè si està en una empresa està competint amb altres empreses?
Això és tan complicat d’entendre?
Que el senyor expresident o la senyora expresident és expresident de tots els valencians i valencianes i que, per tant, no ha d’afavorir–ne a uns enfront d’altres.
I ni tan sols, miren, si haguérem anat a postures maximalistes del nostre grup haguérem dit que no pogueren assessorar a cap empresa.
Però l’únic que diguem és que si ho fan no ho facen amb el cotxe oficial, no ho facen pagat amb el cotxe oficial que li dóna les prerrogatives l’estatut d’expresidents.

Article dos.
Escolte!
, proposem un article en el que si un expresident o expresidenta és condemnat per corrupció en sentència ferma immediatament se li retiren les prerrogatives d’expresident.
Això és tan complicat d’entendre?
Això és tan complicat que en una democràcia avançada occidental un senyor o una senyora que ha faltat al decor i a la dignitat del seu càrrec no puga tindre les prerrogatives que van associades a haver tingut eixe càrrec, precisament quan les prerrogatives, suposadament en la llei, el que es diu és que eixes prerrogatives són perquè ha desenvolupat amb dignitat i decor el càrrec.
I si no ho ha fet, ¿no tenim manera de defensar–nos els valencians i valencianes perquè eixes prerrogatives se li retiren immediatament?
I, alerta!
, estem parlant en sentència ferma, després d’haver passat per tots els filtres judicials, quan en última instància diu «escolte, sí, este senyor o esta senyors és culpable», ¿hem de seguir pagant–li els valencians el cotxe oficial, l’oficina i tots els mitjans necessaris per exercir el càrrec d’expresident per a vergonya dels valencians?
Això és tan complicat?

És tan complicat que els membres del Consell Jurídic Consultiu no puguen exercir a l’hora assessorament a empreses públiques o privades, mentre són membres del Consell Jurídic Consultiu, que és el que planteja l’article tercer de la nostra proposició de llei?
És tan complicat d’entendre que una persona que està assessorant en matèria jurídica i que és com el nostre consell d’estat, que és qui ha de donar exemple, no puga tindre la parcialitat que acompanya a ser assessor d’una empresa pública o privada?
I enfront d’això tenim un criteri del Consell.
.
.
Este és el contingut de la nostra proposició de llei, i el criteri del Consell desfavorable, primer, perquè planteja que, clar, que el que se pretén és modificar una disposició de caràcter general a aquelles persones que han dedicat part de la seua vida a assumir amb dedicació, orgull i esforç les altes responsabilitats que suposa la presidència de La Generalitat.
Escolte, mire, no, no!

La llei no pretén això, perquè la dedicació, l’esforç i l’orgull són elements subjectius.
I la llei el que planteja és que els expresidents que han exercit amb decor i dignitat el seu càrrec, que això és el que diu la llei, no amb dedicació, esforç i orgull, que són elements subjectius, perquè al final la dignitat i el decor es mesura pel compliment de la llei.
I el que hem d’exigir–li a qualsevol, no només als presidents, a qualsevol càrrec públic és que ha de ser honest i ha de desenvolupar el seu càrrec complint la llei.
¡Si és que l’única cosa que estem dient és que aquells que no han complit la llei no tinguen les prerrogatives i els privilegis dels càrrecs!

Enfront d’això, què diu el Consell?
Que esta és una llei de 2002 que va tindre molt de suport.
Doncs, sí, perquè en 2002 segurament ningú era capaç d’imaginar el festival de llum i color que anava a fer el govern del PP i alguns expresidents i alguns exvicepresidents en esta comunitat.
I també diu que són prerrogatives semblants a altres comunitats autònomes o a l’estat.
Sí, efectivament.
I no negaran vostés que hi ha hagut un debat pel fet, per exemple, que el senyor Aznar i el senyor Felipe González estiguen assessorant grans empreses.
I hi ha hagut un debat a nivell de tota Espanya si els expresidents han de tindre eixes possibilitats o no i si han de poder compatibilitzar–les amb les prerrogatives que dóna ser expresidents.
I això és el debat que estem plantejant nosaltres també ací.

Diu el Consell en el seu criteri una cosa que és falsa, i com està escrita en este cas sí que podem dir que és falsa.
Diu que nosaltres volem restringir, restringir les prerrogatives de la norma.
No és de veres.
Nosaltres no volem restringir les prerrogatives de la norma.
Volem restringir les prerrogatives als delinqüents, que no és el mateix.
Una cosa és pretendre restringir les prerrogatives i una cosa és negar–los les prerrogatives als delinqüents.
I jo no entenc per què el Grup Popular i el govern valencià no estan a favor que els delinqüents no tinguen prerrogatives ni privilegis pagats per tots els valencians, no ho puc entendre, senyories.

Jo no puc entendre com amb el seu ditet van a votar que els delinqüents puguen tindre prerrogatives.
No ho puc entendre, no ho puc entendre.
Perquè les prerrogatives el que pretenen garantir, com diu el criteri del Consell, és la seguretat, la dignitat i el decor.
Muy bien, molt bé per part del Consell.
Però on està el decor quan un és un delinqüent?
On està el decor?

I damunt diu una altra cosa, que també és falsa i està escrita, i és que se pretén introduir un plus d’incompatibilitats als expresidents en el Consell Jurídic Consultiu.
Fals.
El que fa l’article 3 de la nostra proposició, i si se’l lligen i si el Consell se l’haguera llegit ho hagueren esbrinat, és que els membres del Consell Jurídic Consultiu també tinguen la incompatibilitat de no poder assessorar empreses, al mateix temps que se li exigix a l’expresident.
És a dir, és tot el contrari.
No és un plus d’incompatibilitat.
És que tots els membres del Consell Jurídic Consultiu tinguen eixa incompatibilitat i per això se modifica, precisament, una norma del Consell Jurídic Consultiu.
Però al que és vist ni tan sols s’han llegit, el Consell ni tan sols s’ha llegit la proposició de llei de Compromís.

I l’última, l’última fellonia és dir que les sancions estan degudament contemplades en el Codi penal.
Escolte!
, ací ningú sanciona res.
Efectivament, les sancions estan en el Codi penal, però no tindre prerrogatives no és una sanció, simplement és no tindre un privilegi.
I vostés, senyors del PP i senyores del PP, el problema que tenen és que confonen privilegis amb drets.
Un privilegi és una cosa que se li dóna a algú com un premi; que no tinga eixe premi no és una sanció, simplement el convertix en un comú dels mortals.
I vostés confonen els privilegis amb els drets.

I ja la frase que és directament d’esoterisme, perquè jo no l’entenc, diu: «D’altra banda la introducció d’un mecanisme de retirada automàtica de les prerrogatives, com proposa el Grup Parlamentari Compromís, sense tindre en compte un altre tipus de consideracions, podria donar lloc a situacions difícilment comprensibles en la pràctica.
» Saben vostés el que no és comprensible en la pràctica per a cap ciutadà?
Que un delinqüent tinga privilegis i prerrogatives.
Això no és comprensible, perquè no es parla d’una retirada automàtica.
Es parla d’una retirada de prerrogatives en el cas d’una sentència ferma –insistixc amb açò– per corrupció.
I aleshores no és una retirada automàtica.
I no entenc les «conseqüències difícilment previsibles».
La conseqüència difícilment previsible per als valencians és perquè vostés no votaran que els delinqüents no puguen tindre estes prerrogatives.
I vostés diran, ¿i com se’ls ocorre a vostés fer açò ara?
Quina cosa se’ns ha ocorregut, una ocurrència!
No ha plogut en esta comunitat.

Mire, no és un excés de prudència el que ens porta a fer açò.
El que ens porta a fer açò és que ja tenim un exvicepresident primer del Consell, el senyor Víctor Campos, que és un delinqüent.
El senyor Víctor Campos, exvicepresident primer –no rebufen– és un delinqüent –no, no rebufen– és un delinqüentâ¦ (Remors) No, més respecte ell, que no ha complit la llei.
Què me diu vosté a mi?
Demane–li–ho a ell, que és el senyor que no ha complit la llei, ha anat al tribunal i ha dit: «Sí señor, soy un delincuente, lo admito.
» Oiga, a mi què me conta!

I aleshores tenim un president de La Generalitat que el jutgen en pocs dies i que pot tindre dos eixides: que l’absolguen –com a alguns dels qui se senten ací–, perquè diga que no sabia que havia de complir la llei i, aleshores, vostés i el senyor Fabra tenen un problema; o que el condemnen.

I, si el condemnen, què els van a dir vostés als valencians?
Si el condemnen, al senyor Camps, i, en acabant acaba sent un delinqüent –igual que el senyor Campos–, què els diran vostés als valencians?
; ¿que hem de seguir pagant els privilegis d’un senyor que no ha exercit.
.
.

El senyor president:

Vaja concloent.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
–vaig, president–, que no ha exercit amb decor i dignitat el seu càrrec?
; ¿que hem de gastar diners en dur la vergonya per galó, perquè vostés no han sigut capaços de votar una llei que és absolutament lícita i és absolutament necessària en democràcia –i més en este moment històric, i més en esta comunitat?

Moltíssimes gràcies.

El senyor president:

Seguidament, té la paraula, pel Grup Parlamentari Popular, el senyor José Marí Olano.

Per al torn en contra, té deu minuts.

El senyor Marí Olano:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Al entender del Grupo Parlamentario Popular, la proposición de ley que debatimos hoy está presidida por un equivocado criterio de desconfianza, cuando no de sospecha, hacia los valencianos que han tenido el alto honor y la gran responsabilidad de haber sido elegidos por el pueblo para desempeñar la más alta magistratura de nuestra tierra: la presidencia de La Generalitat.

A esa desconfianza se añade otro móvil mucho más prosaico, pero que también inspira a Compromís al proponernos esta ley: el simple y puro oportunismo político.

Probablemente existan algunos miembros de esta cámara que consideren que, además de la desconfianza y del oportunismo, hay otras razones detrás de la proposición de ley: el sectarismo hacia quienes piensan de una forma distinta, la venganza de quienes nunca han conseguido convencer a los valencianos de la bondad de su proyecto en unas elecciones, el derrotismo de quienes se saben perdedores constantes, o la desesperanza de quienes comprenden que sus ideas nunca serán compartidas por la mayoría de nuestro pueblo.

Es probable que sea así, que existan también estos móviles, estos otros móviles.
Pero yo prefiero quedarme en la desconfianza y el oportunismo como los móviles inspiradores del grupo hoy proponente.
Y lo prefiero, quizás, desde una excesiva credulidad en el carácter y en los hechos de alguno de sus miembros lo cual, a buen seguro, me valdrá que alguno de mis compañeros me llame incauto o ingenuo –y no sé si con razón.

Pero vayamos al contenido de la proposición de ley que quiere modificar, sin la más mínima búsqueda de consenso –porque, desde luego, con ninguno de los miembros del grupo parlamentario de la cámara ha hablado ninguno de los miembros de Compromís–, una ley que fue aprobada a propuesta conjunta –no en votación final conjunta sólo, sino también a propuesta conjunta–, desde sus inicios, por los dos grupos parlamentarios que representan hoy, representaron la pasada legislatura y representaron la primera legislatura, la inmensa mayoría de esta cámara.

Como se ha afirmado por los constitucionalistas, los presidentes españoles, tanto los del gobierno de la nación como los de las comunidades autónomas, tienen una configuración constitucional que hace que se proyecte su relevancia institucional más allá del desempeño de su cargo, alcanzando a su condición personal una vez cesados en la presidencia.

Esta relevancia institucional se ha venido materializando a través del reconocimiento de una serie de apoyos, de la puesta a su disposición de medios –tanto materiales como personales–, de un tratamiento protocolario determinado o del reconocimiento de una serie de derechos –como son, por ejemplo, la existencia de pensiones.
Todo ello en aras de dignificar a aquellos que han representado a tan altas instituciones legítimamente tratando, a la vez, de canalizar el acerbo acumulado durante su experiencia de gobierno en pro del bien público.

Existe –de conformidad con esta tesis sostenida por la doctrina constitucionalista española– una doble razón por la cual los expresidentes de la Generalitat valenciana tienen un estatuto personal especial.
De un lado, el reconocimiento del pueblo hacia quienes el mismo pueblo ha elegido para gobernarle.
De otro, el caudal de experiencia y conocimiento de los asuntos públicos que quienes fueran presidentes de La Generalitat pueden seguir aportando, en beneficio del pueblo del que forman parte.

Y esa doble razón preside la regulación valenciana.
Pero también preside la regulación estatal, y la del resto de comunidades autónomas, del estatuto personal de los expresidentes de los respectivos gobiernos.

Yo, particularmente, considero un acierto que quienes han sido presidentes de La Generalitat gocen de cierto apoyo y consideración del pueblo al que han servido, precisamente para seguir sirviéndolo aún después de haber cesado en su cargo.
Y no me parece que el hecho de disponer de un despacho o un par de asesores sea excesivo, en ningún caso; máxime cuando todos los expresidentes –todos– se han caracterizado por hacer un uso comedido y austero de estas facultades.

Gran parte de los expresidentes de gobierno son miembros natos de los máximos órganos consultivos de los gobiernos que presidieron y, en algunos supuestos, además, con carácter vitalicio –y no con carácter temporal, como ocurre en la Comunidad Valenciana–, como es el caso del presidente del gobierno de la nación respecto del Consejo de Estado.

Es ésta, sin duda alguna, una manera óptima de contribución de los expresidentes a los asuntos públicos, ya que los expresidentes, siendo miembros de un Consejo Jurídico Consultivo, no participan en la adopción de decisiones políticas o administrativas que un día tomaron, sino tan sólo en el consejo y asesoramiento hacia sus sucesores, hacia quienes las adoptan.

Además, en el caso de la Comunidad Valenciana, los expresidentes ni siquiera deciden qué consejo debe darse, puesto que no tienen voto en el Consejo Jurídico Consultivo.
Lo importante es su voz, su auctoritas –su saber, socialmente reconocido– y no su potestas –su poder, del que ya carecen, lo tienen otros.

Y, precisamente porque los expresidentes se limitan a hacer valer su voz, carece de cualquier sentido –de cualquiera– impedir que un expresidente de La Generalitat pueda, por ejemplo, dar asesoramiento jurídico como abogado o formar parte del consejo de administración de una empresa valenciana, al coste de perder el apoyo que La Generalitat le presta.
Carece de cualquier tipo de sentido.
Y eso es, exactamente, lo que el artículo primero de la proposición de ley nos propone.

Este apoyo no es un privilegio –como parece entender Compromís–, sino un signo de consideración de los valencianos hacia quien les sirvió por voluntad de los propios valencianos, hacia quien todavía les sirve, aportando su auctoritas –su saber– a los asuntos que a todos afectan.

Ninguna norma, ni estatal ni autonómica, de ninguna comunidad autónoma, prevé semejante restricción.
Y no la prevé porque es, a todas luces, improcedente, porque priva de sentido al estatuto de los ex presidentes.

Hubiera sido más sencillo que simple y llanamente se hubiera propuesto por Compromís la derogación de la ley del estatuto de los ex presidentes.

Por ello, mi grupo rechaza el artículo primero, de los tres que conforman la proposición de ley.

Respecto del artículo segundo, lo que propone Compromís es, lisa y llanamente, establecer una pena no prevista en el Código penal.

Es al legislador penal, al legislador orgánico estatal, al que le corresponde decidir, con los límites que marca la Constitución y, entre ellos, el principio de retroactividad de las disposiciones penales desfavorables, cuáles son las funciones y beneficios públicos incompatibles con las conductas tipificadas en el Código penal.
Y nosotros no somos el legislador penal, a pesar de que alguno, por ejercerlo durante mucho tiempo fuera de la cámara, se crea que también en ella lo es.
(Aplaudiments)

Lo que acabo de decir –por lo demás– es una obviedad.
Y yo no soy tan ciego para no ver que en Compromís hay alguna diputada –por lo demás– perita en derecho que lo sabe perfectamente.
Lo que ocurre es que ha llegado un momento en que esos miembros del Grupo Parlamentario Compromís consideran al derecho, a las normas a las que impiden que nosotros establezcamos penas, las consideran un estorbo para la consecución de sus fines políticos, y a quienes el ordenamiento jurídico les parece poco menos que un armario lleno de camisetas, en las que uno se pone las que quiere y las que no quiere las ignora.
(Aplaudiments)

Mi grupo, evidentemente, no está dispuesto a entrar en este juego; no está dispuesto, sin mayores consideraciones, a usurpar las funciones del legislador penal, del legislador orgánico estatal.
Por lo que, también, en este punto, la proposición de ley merece nuestro rechazo; rechazo al artículo primero y rechazo al artículo segundo.

Finalmente, mi grupo rechaza también el artículo tercero de la proposición de ley, por ser redundante respecto de lo que ya prevé la ley del Consejo Jurídico Consultivo puesto que ni nada aporta a lo ya en ella establecido, ni tiene por objeto resolver ningún problema no contemplado por la norma ya vigente.

En definitiva, señorías, el rechazo de mi grupo a la proposición de ley de Compromís es completo, es absoluto.

Muchas gracias.
(Algun diputat diu: «Muy bien, muy bien.
») (Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Per al torn de rèpliques, té la paraula la il·lustre diputada senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Senyor Marí, quin paperot, no?
, li ha tocat a vosté.

Perquè, clar, pareix mentira; pareix mentira que, primer, no haja fet ni una referència al criteri desfavorable del Consell, que es una gasòfia –se nota que no l’ha redactat vosté–, i vosté ho sap.

I, després, que haja fonamentat la seua intervenció en contra, en què?
; en que poc menys que ens ha titllat que som venjatius, sectaris, oportunistes, que basem la nostra actitud en la sospita, en la desconfiança.
.
.
Oiga, menos paranoias, eh?
Vull dir, vosté llegirà la premsa –igual que jo– tots els dies, tots els dies.
Fa tres o quatre dies el senyor Betoret tornava els trages al TSJ.
Això és culpa nostra?
Això és que nosaltres volem la revenja, que som sectaris o oportunistes?
Li hem dit nosaltres al senyor Betoret: «Torne vosté l’objecte del delicte» –un altre delinqüent, per cert, el senyor Betoret, reconegut per ell?

Clar, és que és tremend que vosté, a més, base tota la seua intervenció en el fet que com vostés són majoria, doncs, poden tindre l’opinió que vullguen, que no se respecta l’opinió de la resta.

Si ací hi ha hagut algun sectari són vostés, que no han complit les normes; a vostés que, durant cinc vegades, el Tribunal Constitucional els ha dit que no poden fer una política, ací en Les Corts, de no donar el que demana l’oposició: la documentació, els contractes.
.
.
, tot això que ha portat que ara tinguen un vicepresident delinqüent i el senyor Betoret delinqüent, m’entén?

Aleshores, vosté no pot dir que açò és que és una sospita, una desconfiança, quan és el que ens desdejunem en la premsa tots els dies.

I, aleshores, no me vinga a repetir que és que açò va ser un ample consens.
Clar que va ser un ample consens, perquè ningú s’imaginava que vostés anaven a posar a la institució de la presidència de La Generalitat al nivell de claveguera que l’han posat.
És que això no s’ho imaginava ningú.
Ni s’imaginava ningú que anàvem a tindre un vicepresident condemnat.
Això no s’ho imaginava ningú.

I, per tant, com fa huit anys d’açò i no s’ho imaginava ningú, hem d’adequar la norma a la realitat que corre en este moment.
I la realitat és que la democràcia necessita defensar–se.
La realitat és que els valencians necessitem defensar–nos de persones que la política no l’han exercit amb la dignitat i el decor necessari.

I, per tant, nosaltres no estem qüestionant les prerrogatives dels expresidents.
Però no estem qüestionant les prerrogatives dels expresidents honrats.
Però els expresidents deshonrats, és a dir, aquells que siguen condemnats per sentència ferma, no han de tindre les prerrogatives.

I pareix mentira que vosté, que és jurista, diga que això és una pena associada.
Sap vosté el que és una pena?
Una pena és que vosté diga això, mire.
Això és una pena, que vosté, amb la formació que diu que té diga això.
Perquè vosté sap que no tindre una prerrogativa no és una sanció associada; no se l’està sancionant, a un president –que és declarat, en sentència ferma, delinqüent–, que no tinga el cotxe, el despatx i els assessors.
Això no és una sanció, i vosté ho sap.
I el que és –com dic– una pena és que vosté ho diga.

Les incompatibilitats.
.
.
Per què qüestiona vosté les incompatibilitats?
Si vosté molt bé diu que el Consell Jurídic Consultiu és un òrgan que ha d’aprofitar la sapiència dels expresidents perquè seguisquen aportant al poble que han servit.
.
.
–al poble que han servit, no, de què s’han servit, que són coses distintes–.
Però, en fi, hauran de mantindre la neutralitat?

¿Vosté se pensa, senyor Marí, que u és igual de neutral si forma part d’un consell d’administració d’una empresa o no?
Quan haja de decidir alguna cosa que a eixa empresa li afecte, serà neutral?
No ho serà, no pot ser–ho, perquè si forma part d’eixa empresa –del consell d’administració– ha de defendre els interessos d’eixa empresa.

¿És tan complicat d’entendre que una de les coses que se li ha d’exigir a un membre del Consell Jurídic Consultiu, o a un expresident que forma part del Consell Jurídic Consultiu, és la neutralitat?
¿És tan difícil d’entendre que quan u ha de servir a tot el poble ha de ser neutral, sobretot quan ho fa des de l’auctoritas, perquè quan ho fa des de la potestas, ho fa des de la legitimació del vot.
Però, quan ho fa des de l’auctoritas, ho fa perquè, efectivament, el seu càrrec d’expresident, eixe estatus li dóna la possibilitat d’opinar amb un criteri superior, potser, que al de la resta.

I, per això s’aproven les prerrogatives, que, com dic, no toquem ni una prerrogativa.
Tenen tot el dret a la consideració, atenció i recolzament, que és el que diu la llei, l’article 1.
Ací, el que se regula és la consideració, atenció i recolzament als expresidents.
Per això, llevar eixa consideració, atenció i recolzament, quan l’expresident o expresidenta no ha sigut considerat, almenys amb el compliment de la llei, no és ninguna pena, senyor Marí.

I per això, el que s’està regulant ací única i exclusivament és que aquells que no siguen mereixedors de la consideració, l’atenció i el recolzament no tinguen eixes prerrogatives.
I els altres, que tinguen el despatx, el cotxe i els assessors, els que hagen complit amb decor i amb dignitat el seu càrrec.
Però, aquells que ens han avergonyit a tots els valencians; aquells que els tribunals diguen que no són decorosos ni dignes,.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
aquells no han de tindre les prerrogatives i les atencions que paguem, insistixc, tots els valencians i valencianes.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies.

Senyor Marí.

El senyor Marí Olano:

Voy a ser muy breve en la réplica y la voy a iniciar con una pregunta: si usted cree tanto en las bondades de la ley que propone, ¿por qué se limita a los ex presidentes de La Generalitat y al Consejo Jurídico Consultivo?
¿Por qué no propone, por ejemplo, lo mismo para los miembros de esta cámara?
Es más, ¿por qué lo ciñe al título 19, del libro segundo del Código penal?
¿Por qué no incluye también otras infracciones típicas en el Código penal, como por ejemplo la desobediencia o la falta de respeto a la autoridad o a sus agentes?
Porque aquí existe algún diputado de su grupo parlamentario que también va a tener que someterse al enjuiciamiento de los jueces y tribunales.
(Remors) Pues dos, estupendo.
Yo he dicho «alguno».
Pues dentro de alguno en el castellano que yo estudié cuando yo estaba en la EGB entra uno o dos.
¿Me entiende lo que le quiero decir?
O tres.
(Remors)

Por lo tanto.
Estupendo.
¿Por qué no lo propone?
Pues mire, por una razón muy sencilla.
Porque entonces quizás les salía el tiro por la culata y acababan lesionados con las reformas que proponen.
No lo ciñan.
Si ustedes creen tanto en la bondad de esto, no lo ciñan.
Amplíenlo a todas las (inintel·ligible) .
.
.
tipificadas en el Código penal, y a todas las instituciones de La Generalitat, si creen en eso.
Pues mire, yo me lo creeré que ustedes creen eso cuando lo propongan.
Entonces tenemos un debate, si quieren ustedes, entonces tenemos un debate.

Por cierto, en cuanto a las incompatibilidades.
Esto de que un ex presidente puede dedicarse a otras cosas.
¿Por qué no se va a poder dedicar a otras cosas?
Pero que nosotros, los diputados de esta cámara, ¿no nos podemos dedicar también a otras cosas?
¿Por qué no han propuesto ustedes una reforma de las incompatibilidades?
Por ejemplo, para que usted no pueda ser abogada al mismo tiempo que ejercer en esta cámara.
A mí me parecería mal.
Yo creoâ¦ sí, sí, pero es que yo creo en eso, ella parece ser que no, señor Alarte.
No, no, claro que me la he leído.
Yo me la he leído, y me he leído su proposición de ley perfectamente, tan perfectamente que se le ha olvidado poner, por ejemplo, libro segundo del Código penal.
Usted pone el título 19 del Código penal, que si se coge el Código penal, como usted bien sabe, es inexistente.
Fíjese si me la he leído bien.
Fíjese si me la he leído bien.
Lo que existe es el título 19 del libro segundo, no el título 19.
Fíjese si me la he leído bien.

Lo que yo veo es que ustedes, y por eso he empezado por lo del oportunismo, utilizan los mecanismos que concede esta cámara para proponer iniciativas legislativas, los mecanismos que concede el reglamento los utilizan para unas finalidades muy distintas, que es seguir dando leña al mono, que es de goma.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Per a fixació de posició, té la paraula el representant del Grup Parlamentari Esquerra Unida, el senyor Ignacio Blanco.
(Remors) Perdón.
Disculpe.
Doña Marina Albiol.
Tenia anotat.
.
.

La senyora Albiol Guzmán:

Bé.
El que vaig a contar ara és una història real, però per preservar la intimitat dels protagonistes, no utilitzarem els noms reals.
Amparo: 35 anys treballant netejant cases.
Se li ha quedat una jubilació de 498 euros.
Pepe: 50 anys treballant collint taronges.
Una jubilació de 623 euros.
Lluïsa: 20 anys treballant com a dependenta d’un comerç, amb dedicació, esforç i orgull.
Cobrarà un atur –perquè l’han acomiadat– de 700 euros al mes.
Fina: 8 anys treballant amb dignitat i decor en una fàbrica tèxtil, i cobrarà un atur de 923 euros al mes.
El diputat, ara absent, 8 anys de president de La Generalitat, cobrarà 57.
568 euros a l’any.
Tindrà despatx, secretària personal, xòfer i cotxe oficial.
Per tant, sembla que tots, iguals, iguals, doncs, no som.

Altres expresidents no han sol·licitat encara aquestes prerrogatives, perquè encara estan cobrant–se els favors prestats.
De moment, Zaplana treballant per a Telefónica, cobrant quasi un milió d’euros a l’any, la companyia privatitzada per Aznar –casualitat.
O, què dir de José Luis Olivas?
Bancaixa, Banc de València, Bankia.
Un dels màxims responsables de les immoralitats que han fet vostés en la caixa valenciana.

Però, tornem a l’estatuts dels expresidents.
Aquest estatut dels expresidents de La Generalitat Valenciana atorga una sèrie de privilegis per aquells que han desenvolupat aquest càrrec, considerant–los com una classe superior, atorgant–los un sou pràcticament igual al d’un conseller, cotxe oficial, secretària, xòfer, despatx, i tot això no pel que són o pel que fan, sinó pel que han sigut o pel que han fet.
Una sèrie de privilegis que els situen molt lluny d’aquells als qui diuen representar o que estaven representant.
Un estatut que va ser pactat per consens del Partit Popular i del Partit Socialista, però no amb Esquerra Unida del País Valencià, no amb el vot d’Esquerra Unida del País Valencià.

Mireu: per a la majoria dels mortals, per a la immensa majoria, s’han reduït salaris, s’han congelat pensions, s’ha allargat l’edat de jubilació, s’ha baixat la prestació de l’atur, però resulta que el senyor Camps té dret a cobrar més de 57.
000 euros a l’any, més de 4.
000 euros al mes per fer no sabem què, o per no fer res.
Perquè per no fer, no ve ni a aquesta cambra.

Més greu és encara quan el senyor Camps, resulta que en estos moments és expresident de La Generalitat, perquè es va vore obligat a deixar el càrrec, per estar immers en un procés judicial.
Camps és membre nat del Consell Jurídic Consultiu per ser expresident.
Un Consell del qual formen part juristes de llarga trajectòria i de reconegut prestigi.
Bé, és cert que Camps ha de passar pels jutjats, però això no significa una trajectòria com a jurista.
Les funcions del Consell Jurídic Consultiu són vetlar pel compliment de l’ordenament jurídic.
Ara està en dubte que ell mateix haja complit eixe ordenament jurídic.
De totes formes, aquesta imputació, o la possible condemna, no fa més que agreujar una situació que ja de per sí és injusta.

Nosaltres estem en contra dels privilegis que atorga aquest estatut dels expresidents.
Estem en contra que els puga rebre Lerma, Zaplana, Olivas o Camps.
Perquè aquestes són les coses que allunyen la ciutadania de la participació política.
Són aquestes coses les que fan que molta gent, i cada vegada més, veja els seus representants públics com una classe privilegiada, i açò el que fa és debilitar la ja massa feble democràcia.

Aquesta proposició de llei no va tan lluny com Esquerra Unida voldria.
De fet, nosaltres apostem per la derogació de l’estatut dels expresidents, i ja hi ha una iniciativa presentada, i la debatrem.
Però evidentment votarem favorablement aquesta proposta.
Una proposta que representa el mínim que se li pot exigir a un sistema que es fa dir democràtic.
Que no puguen gaudir de les prerrogatives que els atorga l’estatut dels expresidents, si estan realitzant tasques directives o d’assessorament a una empresa.
O que un expresident condemnat per un delicte contra l’administració pública no puga acollir–se a l’estatut dels expresidents.

Però que quede clar: Esquerra Unida del País Valencià volem acabar amb les prerrogatives per als expresidents, per a tots.
En el cas que siguen delinqüents, amb més motius.
Però per a la resta, també.
Perquè no volem privilegis per a ningú.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

Pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la senyora Cristina Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.
El Grupo Socialista, efectivamente, ya se ha dicho aquí, se reclama coautor de la ley que se pretende modificar ahora.
En el 2002 la propusimos conjuntamente con el Grupo Popular, la votamos, como hemos votado también las distintas modificaciones que se han ido produciendo.
Tuvimos críticas entonces, las hemos oído algunas de ellas hoy también en la tribuna.
Los socialistas no hemos cambiado.
Seguimos pensando que el papel institucional que deben jugar las personas que durante un tiempo han ocupado la presidencia de la Generalitat valenciana debe estar regulado.
Que, además, debe estar regulado por una ley que nazca de estas Cortes, no por un decreto del gobierno de turno.

Seguimos pensándolo.
Esta ley quería un reconocimiento para los presidentes de la Generalitat valenciana, para los presidentes de todos los valencianos que, cuando dejan de serlo, siguen siendo un referente de esta institución, un referente de todos los valencianos.
Es un símbolo este reconocimiento.
Nosotros siempre lo hemos entendido como un símbolo de respeto a las instituciones, a la propia Generalitat valenciana.
Por eso, como símbolo de respeto, nosotros consideramos inaceptable que un delincuente pudiera ser receptor de ese símbolo.
Y un delincuente, lo es, ya se ha dicho aquí, cuando existe una sentencia firme.

Por eso, desde el mismo compromiso con las instituciones que mi grupo tuvo en el 2002 con la Generalitat valenciana, desde ese mismo compromiso, hoy apoyamos, vamos a apoyar la propuesta de modificación que estamos debatiendo.
Por varias cosas: en primer lugar, y sobre todo, por lo que nosotros llamamos la cláusula Camps.
Un diputado ha dicho aquí que olía a desconfianza o sospecha respecto de algún ex presidente.
Sí, sí.
Yo puedo asegurar a esta cámara que, cuando se redactó la ley de ex presidentes, nadie pensó, nadie pensó que un presidente de la Generalitat valenciana fuese a estar sentado, o un ex presidente fuese a estar sentado en el banquillo, acusado de cohecho cometido mientras era presidente.
(Aplaudiments) Nadie lo pensó.

Por eso, para evitar que esto pueda pasar, para evitar que ese símbolo de respeto que nosotros queremos que permanezca, ese símbolo, se degrade, es por lo que entendemos que se tiene que apoyar esta cláusula que vamos a llamar cláusula Camps 2.
La cláusula Camps 1 se empeñó en ponerla él y nunca sirvió para nada.
La cláusula Camps 2 es la que, por desgracia, tampoco va a servir para nada porque ustedes ya han avanzado su voto en contra, pero es la que debería estar escrita, porque evidentemente en él, seguro, estaba pensándose cuando se redactó.

Se ha dicho antes también, y yo quiero insistir, a nosotros nos ha llamado la atención, y nos ha dolido por lo que supone de símbolo de respeto a la institución, la justificación del Consell, que dice que, si se acepta esa modificación del artículo por la cual si existe sentencia firme por delito en contra de la administración pública ocurrido durante su mandato se elimina el derecho de la ley de ex presidentes, el Consell dice que, sin tener en cuenta otro tipo de consideraciones, se podría dar lugar a situaciones difícilmente comprensibles en la práctica.

¿Cuáles son otro tipo de consideraciones?
¿Que no es lo mismo dos o tres trajes que otra cosa?
¿Son esas las consideraciones que ustedes piensan que puede pasar?
(Aplaudiments) Para nosotros, es lo mismo.
Miren, fue el señor Esteban González Pons, cuando en el mes de julio decía que es que Camps era presuntamente inocente.
Es cierto que hoy sigue siéndolo.
Todavía hoy en día simplemente es presuntamente culpable.
Lo que hoy en día es el señor Camps, lo que sí que es, no es el molt honorable president que toca, sino es un diputado ausente, aforado y ausente, es lo único que es.
(Aplaudiments) Y eso es ya, y eso es ya, y ante la posibilidad de que el presunto inocente se convierta en culpable de hecho, es por lo que deberían ustedes apoyar esta propuesta.

Respecto a las incompatibilidades, que es la segunda propuesta: en la mente de los redactores de esta ley nunca estuvo que fuese posible esa compatibilidad, que se ha dicho antes.
En concreto, podría leer el Diario de Sesiones si tuviera más tiempo.
Hablábamos de que una dedicación que será remunerada, la de la presencia en el Consejo Jurídico Consultivo, si el ex presidente o ex presidenta no tiene ninguna otra dedicación pública o privada remunerada.
Lo decíamos así ya en el año 2002.
Nunca fue el objetivo de los socialistas valencianos.

Termino ya diciendo y recordándoles que, insistiendo en que desde el mismo compromiso con las instituciones –que hemos tenido siempre– vamos a apoyar esta propuesta sin desconfianzas, sino con certezas de que es inadmisible que ocurra esto, sabiendo –como se ha dicho– que el único presidente socialista no ha aceptado ninguno de los derechos.
.
.

El senyor president:

Vaya concluyendo.

La senyora Moreno Fernández:

.
.
.
–termino ya–, diciéndoles que lo vamos a aprobar, que debería aprobarse por unanimidad si de verdad todos quisieran dignificar las instituciones, y el voto en contra de esta propuesta será que algunos siguen siendo, aplaudiendo la corrupción.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias.

La senyora Moreno Fernández:

.
.
.
y renunciando al buen nombre de la Generalitat valenciana.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Seguidamente, vamos a pasar a la votación.
Comienza la votación.
Por 50 votos, no; 42, sí, es rechazada la proposición.

A continuación, la Comissió de l’Estatut del Diputat se reunirà en la sala Pinazo.

La sessió començarà a les quatre i mitja de la vesprada.

S’alça la sessió.

(Se suspén la sessió a les 14 hores i 21 minuts)

(Es reprén la sessió a les 16 hores i 32 minuts)

Preguntes

El senyor president:

Pregunta número 70, formulada pel diputat Fernando Giner, del Grup Parlamentari Popular, a la consellera d’Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua sobre el futur de la política agrària comuna.

Té la paraula el diputat senyor Giner.

El senyor Giner Giner:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyora consellera, de la preocupació que ha generat el projecte de reforma de la PAC, crec que és un bon exemple el debat que hem mantingut este matí ací en esta cambra.

Una preocupació generalitzada entorn als diferents aspectes d’eixa PAC, com l’atac al model agrícola o el no–reconeiximent de les pràctiques de l’agricultura mediterrània; la no–resolució del problema dels preus o la desprotecció que en la pràctica pot quedar sotmés el llaurador; la no–frenada o la presa de mesures adequades respecte als productes de tercers països; una possible reducció del 30% del fons que rep en estos moments la Comunitat Valenciana, en la pràctica això suposaria més de 60 milions d’euros de reducció, són qüestions que estan ahí en la preocupació.
.
.
, estan flotant en la preocupació, en l’àmbit generalitzat de preocupació del sector agrícola i ramader.

En conseqüència, i per no reiterar argumentacions i aspectes d’esta reforma de la PAC que, amb més deteniment, hem tingut ocasió de plantejar este matí, directament li formularia la pregunta que en nom del meu grup faig, que no és altra que: quina és la seua postura, la postura de la conselleria d’agricultura i pesca, davant de la futura política agrària comuna?

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor president:

Senyora consellera.

La senyora consellera d’Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Moltes gràcies, president.

Senyories.

Senyor Giner, efectivament, la política agrària comuna té una transcendència fonamental per a totes les regions agràries de tota Europa, per tant, també, per a l’agricultura de la nostra comunitat i, especialment, per a l’agricultura considerada mediterrània, després de la història que hem viscut en relació a les polítiques europees aplicades a la nostra comunitat al llarg dels anys.

Este matí, efectivament, com vosté dia, hi ha havut un debat intens en el que s’ha assegurat una certa unanimitat en relació a què deurien esperar els valencians en relació a esta política.

A mi, abans d’entrar a explicar quins són els nostres puntals per a defendre una política agrària que assegure la rendibilitat dels nostres productes de la nostra agricultura, m’agradaria dir que l’agricultura en la Comunitat Valenciana gestiona el 30% del territori, suposa el 5% de gestió del territori agrari nacional, aportant el 10% al PIB agrari nacional, o aproximadament eixe 10%.

I que, no obstant això, a pesar d’estes dades, que són contundents quan parlem de producció i de superfície cultivable, estem rebent fins ara el 3% de les ajudes de la política agrària comú.
Per tant, estem parlant d’una agricultura en la qual l’impacte de les polítiques agràries afecta a la nostra renda sols el 12%, sent que a nivell nacional la mitjana en Espanya és del 24%.

Però així i tot, creguem que és fonamental mantindre una política agrària que entenga la consideració de l’agricultura mediterrània i que defenga els nostres interessos.

En esta situació, quan s’obria una nova negociació de la PAC, pensàvem que se podria obrir una oportunitat per a canviar este destí històric.
Però ens hem trobat que s’obri el procés en 2010, el 18 de novembre se publica el primer document i fins a eixe moment, el Govern d’Espanya no havia tingut ningun document a l’abast per a defendre les posicions de l’agricultura espanyola.

Però, és més, durant eixe període –i no ho diguem mosatros, ho diu el mateix director general de la comissió en matèria d’agricultura–, no hi ha ningun document i, davant la insistència de les comunitats autònomes, que eren conscients que fea falta un estudi d’impacte econòmic, tant per comunitats autònomes, com per produccions, no rebem ninguna resposta.

I és, després d’unes filtracions, en setembre, quan totes les comunitats del Partit Popular prenim una posició comuna i marquem unes directrius que són absolutament necessàries.

I no és fins al 12 d’octubre quan ja ixen publicades.
.
.
les comunicacions del reglament, quan el ministeri d’Espanya se fica a treballar i el que diu és una.
.
.
una posició de rebuig a eixos reglaments que han eixit; reglaments que mos perjudiquen clarament i enfront dels quals –mosatros ja sabíem el que anava a passar–, s’havien mostrat en contra, sense ninguna influència i sense ningun canvi que.
.
.
, s’hagueren produït des dels primers documents i filtracions fins que se publiquen per part de la influència o del treball del Govern d’Espanya.

Bé, quins són els objectius de la nostra comunitat davant de la pròxima reforma?
Contribuir a la renda agrícola i eliminar la variabilitat que se produïx per la volatilitat dels preus; millorar la competitivitat del sector agrícola, augmentant la seua quota de valor en la cadena alimentària; compensar les dificultats de producció que se produïxen en aquelles zones de limitacions naturals específiques; garantir pràctiques sostenibles; estimular el creiximent ecològic a través de la innovació, incorporant innovació, i, per descomptat, recolzar l’ocupació rural, mantenint el teixit productiu en estes àrees geogràfiques, millorant l’economia rural a través de la diversificació.

Per això és imprescindible tindre una fitxa que no, com l’actual, disminuïx en més d’un 10% l’aportació europea a la política agrària comuna.

Però és absolutament necessari incorporar principis com el de la reciprocitat, com el de la igualtat de tractament per aquelles produccions de països tercers des del punt de vista de la producció en eixes agricultures; exigir les mateixes restriccions que s’estan exigint als nostres llauradors; no intercanviar les polítiques del primer pilar, que són les que afavorixen l’agricultura nostra, amb les del segon pilar, que no afavorixen en absolut.

I, per descomptat, en relació al pagament únic, no acceptar que se pague per igual totes les hectàrees, les de secà igual que les de regadiu, i fer que el pagament únic tinga addicionals pagaments per agricultura verda.
No acceptem en absolut la diversificació de cultius i no acceptem en absolut la superfície d’ecologització que l’actual reglament mos demana.

Per això crec que en este moment necessitem buscar aliats en Europa, necessitem influir realment en la política europea, encara que el reglament està publicat i estem en un mal moment.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

La senyora consellera d’Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

.
.
.
per a poder realment canviar i alterar eixa política agrària comuna.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Pregunta número 72, formulada pel diputat César Sánchez, del Grup Parlamentari Popular, a la consellera d’Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua sobre el suport al sector pesquer.

El senyor Sánchez Pérez:

Presidente.

Señoras y señores diputados.

Honorable consellera, desde el Grupo Parlamentario Popular hemos podido constatar que para el gobierno de La Generalitat la pesca constituye una actividad de relevancia social y económica de primer orden.

Es una actividad económica tradicional en nuestra tierra y es fuente de puestos de trabajo e incentivo para dinamizar las comarcas del litoral en nuestra comunidad.

Además, su calidad, la calidad de nuestra pesca mejora nuestra oferta gastronómica, mejorando así nuestra oferta turística, y hace posible que tengamos un atractivo de excelencia que nos hace mejores en un mundo cada vez más competitivo.

Proporciona empleo directo a más de tres mil quinientas personas e, indirecto, a más de treinta mil personas en nuestra comunitat.
Además de mejorar nuestra oferta turística, permite que podamos mantener cientos de miles de puestos de trabajo directamente vinculados a nuestro sector turístico.

El sector pesquero es un aliado esencial para el mantenimiento de la diversidad y la conservación de los ecosistemas marinos de nuestro Mediterráneo.

Y desde el punto de vista medioambiental, ha sido, es y será una prioridad para el gobierno de La Generalitat, cosa que desde el grupo parlamentario hemos apoyado, apoyamos y apoyaremos.

La conselleria ha trabajado mucho, y bien, durante los últimos años.
Y en la última instancia, elaboró y se está cumpliendo el Plan director de pesca, con el objetivo de mejorar la situación económica del sector pesquero en nuestra comunitat, la calidad de vida de nuestros pescadores y sus familias y la mejora de nuestra oferta gastronómica y turística, con una inyección directa de 55 millones de euros.

Además, valoramos muy positivamente des del grupo parlamentario las distintas líneas de ayuda que están previstas y que serán una realidad tan pronto aprobemos el presupuesto para el ejercicio 2012, líneas de ayuda destinadas a la mejora de la competitividad del sector pesquero.

Señora consellera, hay un aspecto que no quisiera olvidar antes de formularle la pregunta que nos ocupa, inversiones como la realizada por la conselleria en la lonja de Calpe, para su modernización e implantación de nuevas fuentes de energía, a través de placas fotovoltaicas, que reducen costes y mejoran su competitividad y otras muchas inversiones que se han realizado en toda la comunitat, fomentando la I+D+I, son muy importantes para hacer de nuestra pesca un sector potente, sostenible y atractivo ante los nuevos retos que tenemos que afrontar en este complejo contexto económico en el que nos encontramos.

Por todo lo expuesto, señora consellera, podía decirnos ¿qué medidas concretas a favor del sector de la pesca se van a seguir poniendo en marcha desde su departamento para seguir dando a este sector el apoyo que necesita?

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchísimas gracias.

Señora consellera.

La senyora consellera d’Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

Gràcies, president.

Senyoria, efectivament, la Comunitat Valenciana és per excel·lència una comunitat mediterrània que disfruta de més de cinc–cents quilòmetres de costa, de litoral que afavorix el nostre desenrotllament del sector pesquer.
Un sector d’importància socioeconòmica en esta comunitat per la història, com vosté dia, per la tradició, però, sobretot, com dic, d’importància socioeconòmica.

A més de les persones que ocupa de forma directa i indirecta, com vosté molt bé ha assenyalat, comercialitzem a l’any 30.
000 tones de peix fresc en primera comercialització i s’aproxima a 100 milions d’euros el valor d’eixa primera comercialització.

Tenim 626 embarcacions repartides en 22 confraries que recorren tot el litoral de la nostra comunitat.
Per tant, estan vertebrant una activitat econòmica entorn a un territori i a un ecosistema, com és el Mediterrani, convertint–se els nostres pescadors i els nostres mariners realment en eixos primers conservadors d’eixe ecosistema que tant valorem els valencians.

En estos últims anys, este sector està patint una situació molt complicada, fonamentalment per l’increment de costos –l’escalada de preus del petroli fonamentalment–, però tots els costos de producció en general s’han incrementat d’una forma extraordinària per la dificultat de trobar mà d’obra capacitada i qualificada per a este tipus de tasques i, sobretot, per la forta competència de les importacions de països tercers, als quals.
.
.
, com per a tot el sector primari, no estem demanant les mateixes exigències i requisits de qualitat que estem demanant per al nostre litoral o per a la nostra producció primària, en este cas la pesca, acompanyat d’un altre problema, conegut per tots, com pot ser la sobreexplotació d’algun dels nostres caladors o d’algun dels nostres recursos.

Doncs bé, com vosté molt bé ha dit, ficàrem en marxa un pla director de pesca, que anava de l’any 2008 a l’any 2013, per a poder abordar tota esta problemàtica, que és d’un caràcter estructural en estos moments, o s’està convertint en eixe caràcter.

Vosté ha parlat de 55 milions de fons de La Generalitat per a este període i per a estes accions.
I, bé, jo crec que és satisfacció poder dir que el 88% d’eixe pla director de pesca, que es presentà en el 2008, ja està complit i està avançat en la nostra comunitat, amb algunes mesures, jo crec que de prou d’èxit i que han segut molt positives per al sector i vaig a anomenar–ne algunes, amb les quals anem a seguir treballant.
.
.

Quan vosté dia, mesures que van a implantar–se, anem a continuar amb este pla director de pesca fins al 2003, amb la intensitat econòmica que els pressupostos ja estan detallant, adaptar–la a la situació real del sector.

I dia que algunes línies d’èxit en matèria de promoció, per descomptat, la campanya de «Peixcològic», que se fa en col·laboració amb tots els ajuntaments on existix una confraria, i que té la virtualitat de ficar en valor la tasca dels pescadors, la tasca dels mariners i el valor, també, del producte.
.
.
del peix que cada vesprada se desembarca en el nostre litoral, parlant dels beneficis saludables per a cada u de mosatros, però també parlant de la conservació de l’ecosistema del mar Mediterrani.

Ficàrem en marxa mesures que pretenien reduir els costos d’explotació, fonamental tot allò relacionat en la compra de gasoil.
Per això, tots els assortidors en aquelles confraries que estaven preparades per a fer–ho, amb un sistema de compra homogeni i global per a tots.

I en matèria de comercialització, jo crec que una acció molt important, que és ficar en comunicació, ficar a treballar conjuntament a totes les llotges i confraries de la nostra comunitat amb grans cadenes i amb grans superfícies que permeteren nous canals de comercialització.
I ahí he de dir que ja n’hi han resultats d’èxit, concretament, ja n’hi han grans superfícies que estan comprant directament a una OPP que ja està situada a la Marina Alta, i que este exemple se va replicar a València, i ja està molt avançant també, amb resultats positius, per a la província de Castelló.
Per tant, estem començant a vore ja els resultats positius.

Però també el centre d’investigació, un centre associat entre l’IVIA i la Facultat de Ciències del Mar de la Universitat Catòlica, que mos permetrà conéixer vertaderament el recurs disponible, el recurs pesquer perquè puguem planificar vedes.
Vedes que he de dir que hi ha 14 milions, més de 14 milions s’han utilitzat de fons propis de la Generalitat valenciana, per a fer–se càrrec dels mariners i dels tripulants en el moment de la veda i la parada biològica.

Però, bé, per al futur, més mesures, avançar en este pla director.
I sense dubte mesures que crec que són absolutament necessàries en este moment, com un pla d’estalvi i eficiència de costos energètics, tant per a barcos i bucs com per a llotges, com un pla d’estalvi i eficiència de costos operacionals en llotges.

Nosaltres creguem que Calp pot ser un exemple, és una prova pilot, i replicar estes proves que han tingut èxit.
.
.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.

La senyora consellera d’Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

.
.
.
en este pla director per al futur en totes les confraries.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Pregunta 161, formulada por el diputado Andrés Antonio Ballester Costa, del Grupo Parlamentario Popular, a la consellera de Agricultura, Pesca, Alimentación y Agua, sobre la internacionalización del sector agroalimentario.

Tiene la palabra el señor Ballester.

El senyor Ballester Costa:

Muchas gracias, señor presidente.

Consellera, el sector agroalimentario valenciano es un sector estratégico de la Comunidad Valenciana que mantiene estable su demanda frente a otros sectores.
Es una industria además creadora de riqueza, ya que incorpora valor añadido a la producción y contribuye de manera importante a la creación de empleo vinculada al medio rural.
Y eso también es importante en un momento de crisis como el actual.

Por eso, en una coyuntura económica desfavorable, como es el actual momento, en una industria que puede ejercer de polo de atracción para las inversiones procedentes de otras actividades que están sufriendo un proceso de retroceso.
.
.

Por eso, desde la Conselleria de Agricultura, Pesca, Alimentación y Agua y desde La Generalitat se ha venido apostando por procesos de industrialización que impulsen el sector primario e incorporen valor añadido a nuestras producciones, y se han puesto en marcha políticas muy activas en relación con las empresas y microempresas, y por supuesto con las cooperativas.

Desde la conselleria se apoya a esta industria por medio de ayudas que tienen como objeto mejorar y racionalizar las actividades de transformación y comercialización.
Uno de los pilares de la actuación de la conselleria respecto a las empresas agroalimentarias valencianas es fomentar su presencia en los mercados internacionales, abriendo nuevos mercados a sus productos e incorporando nuevas producciones a la exportación.

Los productos agroalimentarios valencianos son cada vez más apreciados por los consumidores.
Y su demanda en mercados nacionales e internacionales es cada vez mayor.

Por ello, desde el gobierno autonómico se va a continuar potenciando su posicionamiento como productos de calidad y excelencia con el objetivo de mejorar la internacionalización y competitividad del sector, aumentar nuestras exportaciones como base de la economía y manteniendo así el principal potencial productivo de la comunidad, tanto en cantidad como en calidad.

La conselleria ha estado trabajando igualmente de manera muy importante en la divulgación de los beneficios saludables del consumo de frutas y hortalizas.
En concreto, se han venido realizando acciones de apoyo al consumo de cítricos en fresco y en jugo, acciones como el reparto de fruta fresca en acontecimientos deportivos, culturales y en los colegios.
Programa del que debemos saber que se han estado beneficiando un buen número de niños, deportistas y todo tipo de personas que se han acercado a participar en este tipo de promociones.

Por lo que respecta a los programas de internacionalización, se han realizado acciones muy importantes, como han sido la gestión y planificación de las campañas de cítricos en Rusia o la primera exportación a Taiwán de cítricos de la comunidad y de España, diseñando el programa de promoción juntamente con las cadenas de supermercados.

Igualmente se han estado realizando misiones inversas con cadenas de supermercados rusas, eslovacas, francesas, alemanas, y hemos iniciado la preparación la emisión de prospección con destino a Hungría y a los Emiratos Árabes.
Acciones todas ellas que han supuesto un importante valor para las industrias participantes y para el sector en general.

Por todo ello, señora consellera, nos gustaría que nos explicara cuál es el balance de estas actuaciones y cuántas industrias agroalimentarias se han visto beneficiadas por este tipo de actuaciones.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias.

Señora consellera.
(Aplaudiments)

La senyora consellera d’Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua:

President.

Senyoria.

Efectivament el sector agroalimentari és un sector fonamental per a la nostra estructura econòmica.
Vosté ho ha dit, té una demanda estable, té una ocupació o promou una ocupació en el mitjà rural que és fonamental, però a més suposa un dic de contenció o està suposant en estos moments de crisi un dic de contenció contra la desocupació, contra la disminució d’actius i contra la disminució d’empreses o activitat econòmica de caràcter industrial.

Per això, des d’esta conselleria, des del govern valencià, es fa un recolzament important actiu fonamental, considerant–lo com a sector estratègic per a la modernització, per a la incorporació d’innovació, de tecnologia, noves inversions, en tot el seu sector industrial, empresarial, tant de cooperatives com d’empreses privades, i també se fomenta l’estabilitat de les microempreses.

I, efectivament, és un sector que a més aporta un equilibri mediambiental, que és un component fonamental en l’activitat industrial; aporta, com diríem, ocupació, com havíem dit, ocupació en determinades àrees rurals, i sense dubte col·labora de forma fonamental a la conservació i a la diversitat del nostre paisatge i del nostre territori.

Per tant, tot són factors perquè des d’este govern ens bolquem efectivament en el suport a este sector.

Com dia, en estos moments d’aguda crisi econòmica, d’aguda crisi també per al sector industrial, mosatros som el 14% de l’ocupació i el 10% del nostre PIB.
Però quan parlem de balança comercial, sense dubte és el primer capítol en exportació en l’exercici 2010, i les exportacions continuen incrementant–se de gener a setembre d’este any d’una forma important.
Però a més també, com dia, som el sector que més aporta a la balança comercial.

I si parlem de com és el sector industrial estrictament, podríem estar dient que l’11% de les empreses de caràcter industrial són del sector agroalimentari, el 13% dels ocupats i el 16,5% de la facturació.

Per tant, també estem parlant d’un sector que té tots els atributs que acabem d’anomenar, però a més té una alta eficiència en el seu comportament en relació a l’ocupació, en la facturació i el nombre d’empreses.

Per tant, les activitats d’esta conselleria, del govern valencià, en este sector, com dia, se convertixen en estratègiques i se convertixen en prioritàries.

En relació a la internacionalització, que era la pregunta que vosté me feia, dir–li que les dades d’exportació del nostre sector és d’un increment d’un 8,5% en l’exercici 2010 en relació al 2009, a part de ser el més col·labora en la balança comercial.
I ja tenim en este exercici fins a setembre un increment del 9,3% en relació a l’exercici anterior al mateix període.

Per tant, anem a continuar insistint en eixes activitats que vosté ha anomenat «missions directes», que les més emblemàtiques han sigut les relacionades amb tot el fresc, amb totes les produccions de fresc, en països d’Àsia, Taiwan, també en Dubai, en Amèrica del Nord, USA, i del Sud, en Brasil, i en països europeus, com Rússia i Polònia, que estan demostrant–se com països d’un alt tiró per a tot el sector agroalimentari.
Són vertaderament motors que tiren de l’exportació.
Rússia i Xina són en estos moments aquells països, aquells mercats, on els increments s’estan produint d’una forma més espectacular.
Però també hem organitzat esdeveniments en presència internacional per a parlar, per a ficar en valor les nostres produccions.

Hem realitzat missions inverses en col·laboració amb l’Institut Valencià de l’Exportació per a productes en fresc, concretament.
I hem creat una nova ordre d’ajudes que ha beneficiat més de 250 empreses en este període.
Però, sense ningun dubte, l’acció més valorada per totes les empreses i més demandada és la presència en pavelló oficial de la Comunitat Valenciana en fires de caràcter internacional, bé en territori nacional o bé en mercats exteriors.

Per això anem a continuar treballant en un increment previst per al pròxim any d’un 12%.
Anem a estar presents en Fruit Logistica, en Biofach, en Prowein, Gourmets, en Alimentària, en Sial, i sense dubte en Anuga.
Amb més metres i en pavellons cada volta més potents.
Perquè mosatros cedim a les nostres empreses una marca de comunitat, però a la volta ens enriquim en el potencial, en la diversificació de productes, i sobretot en la capacitat de penetrar en els nous mercats que tenen les nostres empreses.
És un benefici mutu empreses–sector Comunitat Valenciana, Comunitat Valenciana–sector, en què anem a continuar treballant sense ningun dubte.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora consellera.
(Aplaudiments)

Pregunta número 120, formulada por el diputado señor Subías, del Grupo Parlamentario Socialista, al conseller de Sanidad sobre el cierre de plantas hospitalarias.

Tiene la palabra el señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor conseller, ¿qué razones y justificaciones lleva a apagar la luz –como dicen ustedes– o a cerrar camas hospitalarias –como decimos nosotros?

El senyor president:

Señor conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Subías.

Le tengo que decir que la Conselleria de Sanidad en ningún momento se ha planteado la posibilidad de eliminar o cerrar camas en nuestra red hospitalaria.
Y la decisión adoptada por el equipo actual de gobierno se ha orientado hacia un aprovechamiento más eficiente de este tipo de recursos.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Gracias, señor presidente.

Señor conseller, la verdad es que es muy difícil de explicar qué razones puede llevar a un responsable sanitario a cerrar camas hospitalarias.
La incapacidad o el encontrarse sobrepasado en el control de la situación del sistema sanitario.

Pensar que en nuestra comunidad pueden sobrar camas hospitalarias sólo puede deberse o a un desconocimiento real de la situación o a una situación límite, que es realmente a la que ustedes han llevado al sistema sanitario público valenciano, y por lo tanto a tomar decisiones que no son justificables desde ningún punto de vista.

Afirmar, como han hecho ustedes, que pueden hacer el apagón de luz –que comentaba– por una menor presión asistencial.
.
.
Ayer, curiosamente, la secretaria autonómica nos decía en la Comisión de Sanidad –a la que usted no vino– que estaba muy contenta porque en un hospital había 15 camas libres.
Claro, eso suponía que en el 95% del hospital estaba ocupado.
Ya me contará usted, señor conseller.

O, en segundo lugar, como dijo un gerente de un hospital, que lo justificaba en que quizá la crisis estaba produciendo que la gente se pusiera menos enfermo.
Cualquiera de las dos cosas me parece una irresponsabilidad, por una parte, y la afirmación del gerente, desde luego, me parece una falta de respeto hacia las personas que lo están pasando mal, y desde luego desde todo punto de vista intolerable.

Fíjese, si en un momento determinado hubiera una menor presión asistencial, lo que debieran hacer ustedes es aprovechar adecuadamente los recursos e intentar disminuir las enormes listas de espera.

Pero, en lugar de eso, han decidido cerrar más de 260 camas.
Todo ello en una comunidad que somos la comunidad con la ratio más baja de camas hospitalarias, que para estar en la media del estado nos faltarían 5.
000 camas hospitalarias.
Que ustedes, cuando se dedicaban a prometer cosas, dijeron que iban a construir 17 hospitales, de los cuales han construido 6.
Que ustedes, cuando prometían cosas, dijeron que íbamos a tener a estas alturas 12.
500 camas hospitalarias, y tenemos poco más de diez mil.
Por lo tanto, nos faltan 2.
500 camas hospitalarias con respecto a lo que ustedes dijeron.

Y mire, ustedes, basados en una política victimista, de no reconocimiento de los problemas, de una clara incapacidad para priorizar y con un modelo privatizador, han llevado a nuestra comunidad a ser la de menor gasto sanitario por habitante, la de menor número de camas hospitalarias, la de menor número de centros de salud, la del ratio más bajo de personal de enfermería, la tercera por la cola en personal médico, una con las de mayor lista de espera, un enorme endeudamiento con más de 3.
500 millones de euros de deuda, más de 6.
500 millones de gastos comprometidos con cargo a ejercicios posteriores.

Y cuando llegan momentos difíciles ustedes han optado permanente por el «depende» o el «ya veremos».
Pero la realidad es que están provocando recortes en los derechos sanitarios de los ciudadanos.
Y estos recortes no son de extrañar, señor conseller, con declaraciones como las suyas, que si la sanidad es un lujo, que si presupuestan ustedes en función de los ingresos para no generar deudas.
Decir que no se genera deuda en la comunidad más endeudada tiene gracia.
O afirmar que no se quita ni un solo euro de la asistencia sanitaria en los presupuestos.
Pero, claro, resulta que en los presupuestos del 2012 presupuestan ustedes casi mil millones de euros menos que se gastaron en el año 2010.
Y ponen el grito en el cielo cuando nos referimos a los recortes que ustedes han realizado, recortes tales como SAMU sin médico; no realizar tres hospitales comprometidos, dos hospitales paralizados en construcción; han hecho llegar los barracones a la sanidad; no pagan a las farmacias; hay dificultades, como dicen hoy mismo nuevamente, para poder adquirir medicamentos; han quitado 17 centros de salud que tenían presupuestados otros años; han firmado la defunción del centro Príncipe Felipe en un acto vergonzoso, donde hay firmas hasta 5.
000 científicos que les piden que paren ya; (aplaudiments) han despedido a 114 trabajadores; han alejado la prestación a más de 200.
000 personas en la ciudad de Valencia; se han cargado el único hospital infantil que había; han anunciado recortes en las sustituciones de personal que van a llevar a problemas de presión a los trabajadores y mayores listas de espera y cierran camas hospitalarias, señor conseller.
Señor conseller, en lugar de hacer exclamaciones y de decir que dónde vamos a parar.
.
.
Pues mire, ¿sabe dónde vamos a parar?
No lo sé, pero a un mal sitio.
Dígannos ustedes si todo lo que he dicho es verdad o no es verdad, y no podrá decir que no es verdad, porque todo, lamentablemente, es verdad.

Mientras cierran camas hospitalarias, mientras firman la defunción del centro Príncipe Felipe, mientras echan a 114 trabajadores, pagan un sueldo desproporcionado al gerente del centro Príncipe Felipe; realizan contratos de alta dirección; aprueban modelos de gestión, como el del Hospital General, donde hay una parasitación de la privada a la pública; quieren aprobar modelos de gestión inicialmente, como quieren hacer en el departamento de La Fe, donde habrá una multiplicidad de cargos directivos.
.
.

Señor conseller, y no intente justificar todo esto con que ganan elecciones, pues ese argumento solo les lleva a ustedes a la complacencia, pero, lamentablemente, a los ciudadanos de la Comunidad Valenciana a más recortes en los derechos sanitarios de ellos.
Algún día deberán rendir cuentas a la sociedad valenciana por lo que están haciendo en estos momentos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor Subías.

Tiene la palabra, señor conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Señor presidente.

Señoras y señores.

Señor Subías.

La verdad, señor Subías, es la cuarta vez que le oigo exactamente el mismo listado de cosas, y yo estoy dispuesto a respondérselas, pero una a una, una a una, por favor, porque siempre con el mismo listado, no le puedo responder a todo a la vez.
(Veus)

Vamos a ver.
Tenga usted en cuenta que, mire, es difícil plantear que en un parlamento tenga que rendir cuentas sobre una medida exclusivamente de gestión, pero lo voy a hacer.

Miren, señorías, todas las camas que están instaladas en nuestros hospitales son y van a seguir siendo operativas.
De lo que se trata es de agrupar las camas vacías que se producen en los momentos en los cuales existe baja ocupación y se encuentran dispersados.
Esto se expuso en este plan, este plan que fue presentado por la secretaria autonómica, donde en ningún momento se dice la palabra «cierre de camas».

Mire usted, el plan de optimización de camas consiste, primero, en mejorar la gestión, facilitando la agrupación de las camas vacías cuando la ocupación de los hospitales lo permite, siempre que los criterios de agrupación sean homogéneos y permitan agrupar enfermos de las mismas características.

Por otra parte, se pretende que no exista una merma de la actividad urgente o la actividad programada.
Al contrario, al haber una actividad más ordenada, se permite que esta programación se realice de una forma más eficaz y las camas puedan ser abiertas en el momento en que sea necesario, ya que es reversible de una forma inmediata.

¿Qué ahorro permite el agrupar las camas?
El ahorro que nos indica el sentido común, el ahorro de juntar camas y habitaciones vacías que están desocupadas en un momento en un hospital y que permiten ahorrar en energía, consumos –(veus) si ustedes me permiten–, manutención, limpieza, seguridad, logística, etcétera.

Por otra parte, la agrupación de camas vacías en el momento en que esto lo permite, permite reforzar otros servicios de forma transitoria y, por tanto, realizar actividad de mayor entidad en otras partes del hospital.
O lo que es mejor, devolver los días libres al personal que en caso de darse, como usted sabe, y usted conoce los hospitales, permite que de algún modo la enfermería pueda disfrutar de los días libres que se le adeudan.

Por otra parte, esto no tiene absolutamente nada que ver con la desinstalación de camas, cuando se pinta o se repara una planta o simplemente se cierra en verano por desprogramación.
Y en este caso, la medida que se ha tomado depende de la ocupación de los hospitales.
Cierre de camas es, por ejemplo, lo que sucede en.
.
.
, lo que pone en estos recortes de periódico, que, como usted sabe, se cierran todos los veranos en la Comunidad Valenciana, pero también en la comunidad andaluza y en todas las comunidades autónomas del estado español.

Por otra parte, quiero decirles, por favor –y lo voy a repetir tantas veces como sea–, no se recorta absolutamente nada, ni el personal, ni la actividad, sino simplemente lo que se pretende es hacer gestión de los centros sanitarios.

Mire usted, esta medida carece totalmente de contenido político, y no sé todavía por qué se ha sacado del contexto de la gestión sanitaria para trasladarla al terreno político.

Por otra parte, piense usted que es obligación de los gestores ser eficientes, es la obligación de los gestores ser eficientes, y la obligación nuestra, de las personas que nos dedicamos a la política, es favorecer la gestión, favorecer la gestión.

De verdad, es este tipo de medidas que precisamente un país, que está sufriendo la situación que está sufriendo, necesita.
Lo que necesita realmente este país es que se gestione cada vez más.
(Veus)

Por favor, no se desvíe la atención del ciudadano, porque no lo van a conseguir, hablando de recortes o de cierres donde no los hay.
Porque esto no es ni cerrar camas ni hacer ningún tipo de recorte dentro de los hospitales.

Y, por favor, yo les voy a solicitar, de verdad, que me dejan de alguna forma en este tiempo gestionar, porque yo creo que es un bien de todos que seamos capaces de gestionar de alguna manera lo que está sucediendo en este momento en la sanidad pública valenciana, como en la sanidad pública del resto de las comunidades autónomas.

Mire usted, todas las habitaciones, todas las habitaciones tienen unos costes directos que vienen de la ocupación de la cama y unos costes indirectos que, como usted sabe, son fijos, independientemente de si la cama esté vacía o esté llena.

Pues bien, la utilización y la optimización de las camas, agrupando las camas vacías en un hospital, es algo que se lleva haciendo durante mucho tiempo en algunos centros sanitarios que están gestionados.
Y lo que pretendemos simplemente es que el resto de los hospitales de la Comunidad Valenciana sean gestionados de igual forma que los que venían haciéndolo desde hace bastante tiempo.

Por favor –les vuelvo a repetir–, esto no es una medida política, es una medida exclusivamente de gestión.
Y a día de hoy, señor Subías, todavía no entiendo (veus) por qué usted me pregunta por ello.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor conseller.

Pregunta número 149, formulada pel diputat senyor Toledo, del Grup Parlamentari Socialista, al conseller d’Economia, Indústria i Comerç sobre la quantitat total deguda a la CAM.

Té la paraula el senyor Toledo.

El senyor Toledo Lobo:

Senyor conseller, a data 22 de juliol de 2011, dia de la intervenció de la Caixa d’Estalvis del Mediterrani pel Banc d’Espanya, i en relació amb La Generalitat i totes les entitats que en depenen i empreses del sector públic empresarial i fundacional, ¿quina quantitat total es devia a la CAM, quin import total tenien avalat per la caixa mitjançant tots els instruments financers existents, a quant apujaven les bestretes de deute que la caixa havia fet amb els proveïdors de La Generalitat i totes les entitats que en depenen i empreses del sector públic empresarial i fundacional a través de les diverses modalitats existents: confirming, descomptes comercials, factoring, etcètera?

El senyor president:

Moltes gràcies.

Té la paraula el senyor conseller.

El senyor conseller d’Economia, Indústria i Comerç:

Gracias, señor presidente.

Señorías.

Señor Toledo, solo una parte muy reducida de la deuda de La Generalitat se mantiene con entidades de crédito, y específicamente con la CAM.

De hecho, la inmensa mayoría de la deuda de La Generalitat se materializa en títulos de deuda pública, tanto a corto plazo como a largo plazo.

Según los datos de la intervención general, de 31 de diciembre, más del 70% de la deuda de La Generalitat se materializa en títulos de deuda pública, mientras que apenas un 10% se materializa en entidades de crédito.

Por lo que respecta a la CAM, la CAM es una entidad cuyo negocio fundamental reside en la financiación de actividades del sector privado, mientras que los préstamos, créditos, etcétera, concedidos a las administraciones públicas en general y a La Generalitat en particular, son minoritarios.

Con datos públicos del 30 de septiembre, presentados por la propia CAM a la Comisión Nacional del Mercado de Valores, el crédito bruto a la clientela de la CAM fue de 50.
825 millones de euros, de los que 49.
434 correspondían al sector privado.

Esto significa que las inversiones crediticias de la CAM se centran fundamentalmente en el sector privado, que supone cerca del 97%, correspondiendo a las administraciones públicas, incluyendo por supuesto a La Generalitat, apenas un 2,7%.

Por lo que respecta al montante avalado por la Caja de Ahorros del Mediterráneo, hay que señalar que no existe ningún tipo de operación financiera avaladas por esta entidad a favor de la administración de la Generalitat valenciana o de sus entidades empresariales.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor conseller.

Senyor Toledo.
(El senyor Toledo Lobo parla amb el micròfon desconnectat) Perdón, señor Toledo, que es que.
.
.
Ahora.

El senyor Toledo Lobo:

No me ha dado la cantidad, que es lo que le preguntaba.
Y además de la cantidad –que, como sabe, tiene casi un centenar de preguntas, entidad por entidad, pidiéndosela, y espero que las conteste por escrito, como las tiene–, nos gustaría saber cuántos de los préstamos se han hecho en condiciones preferentes, cuántos de los préstamos se están pagando puntualmente, cuántos de los préstamos han entrado en mora, si es que ha habido alguno que haya entrado.

En definitiva, lo que se trata de saber es si ha hecho negocio la CAM con el gobierno valenciano o el gobierno valenciano se ha aprovechado de la CAM a través de sus consejeros.
¿Se ha hecho todo en condiciones de mercado o condicionando al mercado?

Mire usted, lo que conocemos a partir de ahora, de la cifra de deuda que nos puede dar, si nos la da, hay que añadirle la que tenga con Bancaixa y la que tenga con el Banco de Valencia.
Bancaixa ahora controlada por Rodrigo Rato, su compañero de partido desde Madrid, y muy alejada de los intereses valencianos.
Y el Banco de Valencia, cuya caída ha demostrado lo poco que mandan los valencianos en Bankia.
Hay algunos valencianos que cobran mucho, con sueldos galácticos, pero que mandan muy poco y que hacen muy poco por la Comunidad Valenciana.

En el Banco de Valencia demuestra que lo que usted nos dijo en la comisión no es verdad.
Lo de Bancaixa y la CAM nos dijo que era una cuestión del modelo de negocio de las cajas.
Bueno, pues el Banco de Valencia no es una caja de ahorros, y le ha pasado lo mismo que a las otras dos cajas de ahorros valencianas.

No es un problema del modelo de negocio de las cajas, es un problema del modelo de negocio que el gobierno valenciano ha hecho a costa de las entidades financieras valencianas.
Y eso es lo preocupante.
Porque el gobierno valenciano ha empleado las cajas de ahorros, y en determinada medida también el Banco de Valencia a través de su presidente, para financiar caprichos políticos, para financiar las cosas.
.
.
, los negocios ruinosos que la propia Generalitat valenciana ha llevado adelante.

Nos gustaría conocer también algo que sabemos que no le podemos pedir a usted, pero que al final conseguiremos, y es cuánta deuda han acumulado en este tiempo estas entidades, gobernadas por consejeros del PP, al embarcarse en estos caprichos que han resultado ruinosos.
Algunos le sonarán: Terra Mítica, Marina Salud, etcétera.
Sabemos que no se lo podemos preguntar, pero lo queremos conocer.

Mire usted, además de todo esto, ha habido dos factores que han resultado mortales para las entidades financieras valencianas.
Uno es la excesiva exposición a la economía especulativa del ladrillo.
La CAM tiene triple morosidad que la media del sector en España, triple morosidad.
El Banco de Valencia es socio en decenas de sociedades inmobiliarias.
Todo esto lo han decidido sus consejeros.
Y todo esto, junto al riesgo que la Generalitat valenciana le ha hecho incurrir, nos ha llevado a la situación en la que estamos.
Si a eso le unimos el que se ha sustituido el principio de gratuidad en los cargos que consagra la ley de cajas de ahorros valencianas por el de codicia, se ha logrado un cóctel explosivo, un cóctel mortal para las tres entidades financieras.

Mire usted, el presidente dijo lo avergonzado que estaba por la situación de los cobros de los consejeros de la CAM, los altos directivos.
Esperamos que pueda apoyar las modificaciones que sometemos en la ley de acompañamiento a la ley de cajas para que eso no vuelva a producirse, porque si no, esa vergüenza no sabemos dónde va a quedar.

Mire, ustedes quieren que no se hable de la CAM.
La comisión de investigación –esta mañana ha salido en el pleno–, lleva más de mes y medio aprobada sin que se ponga en marcha.
Parece que con la llegada de la Navidad, nos vamos a constituir.
Y supongo que a partir de año nuevo empezará a funcionar.
El argumento, el pretexto es no molestar en el proceso de compras, supongo que lo mismo pasará con el Banco de Valencia.

Mire usted, es inexorable que al final se hable de estos temas, porque las responsabilidades políticas se tendrán que dirimir, las responsabilidades penales también.
Los juzgados tendrán que juzgar, alguno ya está en marcha, a los responsables.
Y entre esos responsables va a haber muchos nombrados por ustedes.

Pero lo que nos preocupa a nosotros es que toda esta situación de nefasta gestión, toda esta responsabilidad de gestión y política nos lleva a un futuro a los valencianos muy negro.
Nos lleva a que en la situación de crisis en la que estamos, no tenemos entidades financieras que puedan.
.
.

El senyor president:

Vaya concluyendo.

El senyor Toledo Lobo:

.
.
.
apostar por el futuro de la Comunidad Valenciana.
Y eso es responsabilidad suya.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias.

Señor conseller.

El senyor conseller d’Economia, Indústria i Comerç:

Señor Toledo, permítame que por el orden del debate y el rigor del debate, me limite a hablar de, en estos momentos, de la Caja de Ahorros del Mediterráneo.

Antes de darle cifras –que se las voy a dar, me quedan tres minutos y le daré cifras más concretas, por supuesto–, permítame tres puntualizaciones.
En primer lugar, el Consell no se ha negado en ningún momento a dar información relativa a la CAM.
Yo he estado en esta cámara a petición propia, se ha abierto una comisión de investigación, que, por supuesto, habrá que medir bien los tiempos, porque en este momento estamos en el proceso de adjudicación, y eso es un elemento muy importante para un buen fin de la nueva entidad financiera que surja de este proceso de adjudicación.

Pero es que, además, se han contestado o se están contestando a más de cien iniciativas parlamentarias, entre preguntas escritas, orales, proposiciones no de ley, etcétera.

En segundo lugar, en ningún caso el Consell ha obtenido financiación privilegiada de la CAM y, por lo tanto, siempre se ha financiado en condiciones de mercado.

Y en tercer lugar, es absolutamente falso que el agujero financiero de la CAM corresponda, o se pueda explicar o se deba a los apoyos prestados a La Generalitat vía préstamos a la propia Generalitat, vía préstamos a cualquiera de sus entidades de derecho público, sociedades mercantiles.

Voy a darle un dato más concreto.
Antes le decía que la CAM tiene en su negocio 50.
825 millones de euros con el sector en general, en sus créditos generales, y con el sector privado tiene 49.
434 millones.
Bien, esto lo que significa es que con el conjunto de las administraciones públicas, la CAM tiene 1.
400 millones de euros, de los que entorno a 1.
000 millones de euros corresponden a La Generalitat, es decir un nivel muy reducido en el conjunto del pasivo de la Caja de Ahorros del Mediterráneo, apenas un 2%.

Por lo que respecta a todas las entidades dependientes de La Generalitat, sociedades mercantiles, entidades de derecho público, estamos hablando de un riesgo vivo de 82,6 millones de euros en sus distintos aspectos, préstamos a medio y largo plazo, líneas de tesorería, financiación, deuda comercial, etcétera.
Espero que con estos datos bastante concretos sus ansias de información sean perfectamente satisfechas.

Y, en todo caso, permítame que acabe con una cita textual –por supuesto que nos han permitido que la utilicemos– de los actuales administradores de la CAM en la que nos dice que, a nivel de cartera, la cuota con La Generalitat sería el 2% de los créditos totales de la CAM y en todo momento La Generalitat ha cumplido con sus obligaciones financieras con la CAM y estas operaciones siempre se han establecido en condiciones de mercado.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señor conseller.

Pregunta número 167, formulada pel diputat senyor Serra Ferrer, del Grup Parlamentari Socialista, al conseller d’Educació, Formació i Ocupació, sobre l’atur juvenil en la Comunitat Valenciana.

El senyor Serra Ferrer:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, ¿quines mesures va a adoptar la seua conselleria per a reduir el diferencial d’atur juvenil entre la Comunitat Valenciana i la resta d’Espanya i quins programes del Servef va destinar per a estes?

El senyor president:

Senyor conseller.

El senyor conseller d’Educació, Formació i Ocupació:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Serra, La Generalitat té com a objectiu prioritari en esta legislatura implementar i potenciar totes aquelles mesures que afavorisquen la creació d’oportunitats per als nostres joves.
I per això, tal com vaig anunciar en la meua compareixença en estes Corts el passat dia 21 de setembre, es va a posar en funcionament un pla d’ocupació jove al qual al llarg de la legislatura es destinaran 100 milions d’euros per a impulsar l’ocupabilitat de més de quinze mil joves.

En eixe sentit, i en compliment d’este pla, esta conselleria treballa en dos línies d’actuació que són perfectament diferenciades i que estan reflectides en els pressupostos de l’any 2012.
D’una banda s’ha incorporat una nova línia específica en els pressupostos, en el programa 322.
51, de foment de l’ocupació, per a finançar les principals mesures del pla d’ocupació jove que contemplen 19,9 milions d’euros.
I, d’altra banda, en el marc de la intermediació laboral dels nostres joves, destinarem aproximadament 7,2 milions d’euros en este mateix exercici.
En definitiva, més de 27 milions d’euros que repercutiran directament a afavorir l’ocupació dels joves de la nostra comunitat.
I tot això no per a reduir cap diferencial, com vosté pregunta, per a combatre en tota la seua extensió la desocupació juvenil, perquè limitar–nos a reduir només un diferencial seria resignar–nos davant els increments d’atur.
I eixa resignació ja l’hem tinguda durant tots els governs del senyor Rodríguez Zapatero i han vist els resultats que ha donat, que han sigut demolidors per a Espanya i per als espanyols.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Té la paraula el diputat senyor Serra.

El senyor Serra Ferrer:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, convindrà vosté amb mi que la situació d’atur juvenil en la Comunitat Valenciana és realment preocupant.
Un de cada dos joves valencians es troba a l’atur i són 280.
000 els joves d’esta comunitat que no tenen feina a dia d’avui.
Però a principis de 2010 la xifra d’atur juvenil de la nostra comunitat era similar a l’espanyola i en l’actualitat, un any i mig després, la nostra xifra se situa sis punts per d’alt de la mitjana espanyola, amb la qual cosa en aquestos temps alguna cosa ha anat mal.
Si a dia d’avui tinguérem unes xifres de desocupació similars a l’espanyola, al voltant de 34.
000 joves valencians estarien treballant.
I si a dia d’avui aquestos joves es troben a l’atur és degut, sense cap dubte, a la passivitat del govern de la Generalitat valenciana i a la passivitat del Partit Popular.
(Aplaudiments)

Vostés són els reis de la incoherència, perquè diuen una cosa, però fan exactament la contrària.
Vostés parlen de prosperitat i voluntat d’eixir de la crisi i l’única cosa que se’ls ocorre per a combatre la crisi i eixir d’aquesta crisi és reduir més de 40 milions el pressupost del Servef.
Com pensa lluitar contra la crisi si va a retallar moltes de les línies que afavorixen la millora de la formació i l’entrada en el món laboral dels aturats valencians i en especial dels joves de la nostra comunitat?
Perquè vostés van a retallar els programes de formació per a l’ocupació, 6 milions menys, els programes dels quals depenen ajudes com l’Emcorp i el PAMER, 8 milions menys; els tallers de formació per a la contractació, 3 milions menys i les línies d’ajuda als emprenedors, més de 10 milions.
Perquè vosté també en el seu moment ha fet pública aquesta línia d’emprenedors i vosté en moltes compareixences i en moltes declaracions públiques sempre afirma que una de les eixides laborals per als joves valencians ha de ser l’emprenedorisme.
Doncs, mire, senyor conseller, vosté queda en evidència amb aquest pla d’emprenedors.
I dic que queda en evidència perquè si vosté es parara a mirar la línia destinada entre els pressupostos de l’any 2008 a l’any 2011, la línia d’ajudes als emprenedors, vosté vorà que va ser dotada amb més de 90 milions d’euros.
Com pensa vosté, en aquestos moments de crisi, que un de cada dos joves valencians està en l’atur, destinar–li aquesta quantitat de 20 milions menys a la línia d’emprenedors?
Vostés amb menys diners, el que fan és fum.

I vostés també fiquen obstacles a la concessió del salari jove, ja que han introduït unes modificacions que fan més difícils que molts municipis, sobretot els més xicotets, puguen accedir a aquestes ajudes.
I, a més, i com no, el salari jove té deute amb molts ajuntaments i entitats i el que fan aquestos municipis a dia d’avui és plantejar–se si tornar a demanar–lo.
Perquè el que no estan disposats és a carregar amb més deute per culpa de La Generalitat.

Mire, senyor conseller, vosté estarà també amb mi que La Generalitat té les competències de polítiques actives d’ocupació, ¿veritat?
Doncs bé, no són únicament i exclusivament aquestes polítiques les que creen ocupació, ja que La Generalitat també té altres polítiques que de manera indirecta han de crear ocupació, com bé s’ha dit ja aquesta vesprada aquí, perquè l’agricultura crea ocupació, perquè les polítiques d’indústria creen ocupació, perquè les polítiques d’investigació creen ocupació.
El que no crea ocupació és un pressupost per a 2012, com el que vostés han presentat, (aplaudiments) perquè retalla en inversions, retalla en indústria i destrueix llocs de treball.

Els socialistes tenim clar que un euro destinat a formació és un euro destinat al futur dels nostres joves.
Mentre que la Comunitat Valenciana és coneguda pel seu deute, el seu dèficit d’impagament a proveïdors, la corrupció, els saraus que vostés munten, també ho és per l’elevat número de joves que es troben a l’atur i que cada vegada és superior.
I vostés porten setze anys governant en aquesta comunitat.
I l’augment d’aquestos (inintel·ligible) .
.
.
és només imputable a vostés.
Això sí, el Consell ha de reaccionar, perquè la situació és molt greu i no basta sols amb paraules i no basta sols i únicament amb els plans anunciats, cal executar–los.

I sobre el pla d’ocupació juvenil, que vosté ha anomenat ací, el que vosté no diu és que aquesta línia, que abans se trobava englobada en una altra molt més genèrica, vostés a eixes tres noves línies que han desglossat de l’anterior li dediquen 13 milions menys que l’any passat, amb la qual cosa l’any passat a eixe pla que vosté hui fa públic una vegada més li hauria destinat molt més diners dels que té per a enguany.
Així que, els joves valencians el que necessiten són els recursos pressupostaris necessaris i a dia de hui, per part de La Generalitat, no existixen ni els recursos necessaris, ni la voluntat, ni les accions a desenvolupar.
Així que, senyor conseller, fique’s a treballar una vegada ja han passat totes les seues justificacions, hui, a partir de hui és el dia que cal començar a treballar i cal començar a treballar de manera seriosa.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor diputat.

Senyor conseller.

El senyor conseller d’Educació, Formació i Ocupació:

Senyor Serra, portem molt de temps treballant, cosa que altres no fan.
(Remors) Mire vosté, amb eixos més de 27 milions d’euros només en el pressupost de l’any 2012 anem a prestar assessorament individualitzat per part d’orientadors dels centres del Servef amb l’objectiu que el 90% dels joves amb disponibilitat per a poder treballar disposen d’un itinerari personalitzat per a millorar la seua ocupabilitat.
Incrementarem en un 15% el nombre de joves atesos en accions d’orientació per a l’ocupació i l’autoocupació, per mig d’entitats col·laboradores.
Intensificarem les entrevistes ocupacionals portades a cap per tècnics del Servef amb el fi que el 90% dels joves en situació de treballar tinguen les seues dades actualitzades per a millorar les seues possibilitats d’intermediació.
Es realitzaran visites a més de sis mil empreses durant l’any 2012 en la busca d’ofertes d’ocupació per als nostres joves.
Recolzarem més de mil joves emprenedors valencians amb 6,5 milions d’euros, sí, dins d’eixe pla de l’emprenedorisme, pla valencià de legislatura de més de 70 milions d’euros; 6,5 milions d’euros en l’any 2012, que són ajudes a fons perdut, ajudes financeres i ajudes a la formació empresarial.
Impulsarem la contractació indefinida dels joves per part de les empreses, amb una inversió de 4,2 milions d’euros que beneficiaran 1.
400 joves.
Continuarem apostant pel programa Salari Jove per a dotar d’experiència laboral més de 600 joves formats acadèmicament i que suposarà una inversió de més de nou milions d’euros.

I a totes eixes mesures anem a sumar–ne una altra més important: per fi en Madrid hi haurà un govern que no discriminarà en la lluita contra la desocupació la Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments) Som, en l’any 2011, la segona comunitat autònoma de tota Espanya que menys rep per parat.
Estem un 23% per baix de la mitjana.
I, senyor Serra, no s’encaboten, si el senyor Zapatero no fa molt ho va reconéixer i va dir: «Jo sóc el responsable de la desocupació a Espanya.
»

Mire vosté, tenim les generacions de joves millor preparats de la història i tenim la generació de joves més desesperançats de la història, per unes polítiques nefastes per part del govern central.
(Remors) El senyor Zapatero ha batut molts rècords, tots negatius.
Jo vaig a dir–li’n un que per a mi és flagrant: en Espanya cada generació ha viscut millor que l’anterior, els fills sempre han viscut millor que els pares.
Amb el senyor Rodríguez Zapatero i el seu govern s’ha invertit la tendència i vostés són coresponsables perquè han recolzat totes eixes polítiques.
(Aplaudiments)

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Abans de passar al següent punt, senyor Serra seria tan amableâ¦ Exacte.
Gràcies.

Pregunta número 146, formulada pel diputat Josep Maria Pañella Alcàcer, del Grup Parlamentari Compromís, al conseller de Sanitat, sobreâ¦ Perdó.
(Pausa) Disculpe’m.

Por acuerdo de los grupos la pregunta es la número 166, formulada por el diputado Juan Ignacio Ponce Guardiola, del Grupo Parlamentario Compromís, previo conocimiento de su grupo parlamentario y de acuerdo con el artículo del Consell, sobre la instalación de trampas contra los depredadores i correspon a la Conselleria d’Infraestructures, Territori i Medi Ambient.

Té la paraula el senyor Ponce.

El senyor Ponce Guardiola:

Gràcies, senyor president.

El Grup Parlamentari Compromís està molt preocupat per la defensa de la biodiversitat valenciana i per això fa la següent pregunta: per què any rere any continua la conselleria competent en matèria de caça donant de manera generalitzada i sense cap tipus de limitació ni control autoritzacions a tots els titulars dels vedats que ho sol·liciten per a la instal·lació de trampes contra depredadors que infringeixen la normativa vigent a l’estat, a la Unió Europea i també la normativa valenciana.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyora consellera.

La senyora consellera d’Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señor Guardiola, en primer lugar, el control de los depredadores es una herramienta de gestión de los espacios cinegéticos.
Mire usted, el pasado 13 de julio la Conferencia Sectorial de Medio Ambiente, donde está formada el ministerio y las comunidades autónomas, se aprobó un documento denominado directrices técnicas para la captura de especies cinegéticas depredadoras, homologación de métodos de captura y acreditación de usuarios.
Este documento contiene un conjunto de criterios orientadores con el objeto de que las comunidades autónomas desarrollen, de forma armonizada y coordinada, las exigencias establecidas por la ley 42/2007, en cuanto a la homologación de métodos de captura y acreditación de sus usuarios para especies cinegéticas predadoras.
No es cierto, señor Guardiola, que la instalación de trampas infrinja la normativa vigente en el estado, ni en la Unión Europea, ya que tanto la Directiva europea de 2009, 147, relativa a la conservación de aves silvestres, como la Directiva 92/43 sobre conservación de los hábitats naturales de la fauna y de flora silvestre, establece, como muy bien usted sabe, un régimen de excepciones y autorizan algunos métodos de captura.

Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.

Té la paraula el senyor diputat.

El senyor Ponce Guardiola:

Señora consellera, conozco el documento que usted acaba de citar.
Y, si bien la normativa europea reconoce ciertas excepciones, las reconoce después de justificarse su uso.
Por ejemplo:

La retirada de depredadores debe constituir el último recurso como herramienta para mejorar las poblaciones de otras especies silvestres; independientemente del fin con que se realice.

Antes de ejercer un control poblacional debe demostrarse que se han realizado alternativas al mismo y que es necesario ese control.

Además, deberían de haberse hecho otras alternativas, como la mejora del hábitat de las especies presa.

En caso necesario y justificado –que, hasta ahora, no se ha demostrado– de tener que utilizar dicha medida, éstas deben de ser eficientes, selectivas y lo más incruentas posible.

Además, deben seguirse adecuados procesos para la acreditación individual de las personas que se autorice a su empleo.

Los estudios vigentes demuestran que ni las cajas trampa ni los lazos, incluso el lazo denominado Belisle, que es más moderno, no cumplen estos requisitos; o sea, no tienen nada de selectiva y son bastante cruentos.

Solamente un método, el Collarum, ha demostrado su muy baja crueldad.

Hay que entender como altamente selectivo la noción básica de que depredadores de especies protegidas –todo lo que no son zorros, urracas, perros y gatos cimarrones– no pueden caer en ellas o no quedan capturadas en dichas trampas.

Hemos revisado medio centenar de planes cinegéticos.
Y en la totalidad de los acotados que lo solicitan se obtienen autorizaciones para instalar lazos y jaulas trampa.

Los responsables de la colocación en ningún caso consta que sean especialistas cualificados.
De hecho, no existe regulación para formar a esta gente ni ningún requisito, por parte de conselleria, para que estas personas demuestren su cualificación.

Entonces, ¿por qué razones la conselleria competente no ha desarrollado todavía decretos y reglamentos que regulen esta actividad?
Vale, ahora dice que hay una normativa, recién aprobadaâ¦, bueno, un documento, a partir del cual se podrá desarrollar.
Pero la conselleria, desde 2004 que está aprobada la ley de caza, podría haber desarrollado un reglamento en el que se fijaran estas condiciones.
No lo ha hecho.

¿Por qué mantiene la autorización del uso de trampas que son, abiertamente, contrarias al espíritu y a la letra de las leyes vigentes?

¿Qué procedimiento emplea la Dirección General de Medio Ambiente para garantizar que en los cotos no se realizan capturas de especies protegidas y que los ejemplares que se capturan son devueltos ilesos al medio?
De hecho, me consta –por mi experiencia pasada– que, en muchos casos, caían especies protegidas, como garduñas, como tejones, como jinetas; y que, como no hay ningún tipo de control, por parte de la conselleria ni de los agentes forestales, al respecto, pues estas especies eran, directamente, aniquiladas.

También existe la obligación de que haya un censo de las capturas realizadas cosa que en ningún caso, en ninguno de los cincuenta planes cinegéticos que hemos consultado y de las autorizaciones y los documentos que elaboran ustedes, en ninguno de esos casos existen los censos de captura.

Y, bien, ¿para cuándo piensan ustedes regular la capacitación y la cualificación de los especialistas, en el caso éste de control de predadores?

Y nos gustaría saber si es consciente la administración valenciana del perjuicio a la biodiversidad de nuestro medio ambiente que puede estar provocando el limbo legal y técnico en que se cometen todos estos actos.

¿Tiene prevista la administración cambiar el estado de las cosas?
Insisto en que se trata de una pregunta para poner de manifiesto la existencia de unos métodos de control de predadores, arraigados en nuestro medio natural, y que pueden estar causando graves daños a especies protegidas a nivel valenciano, estatal y también europeo.

Y que la conselleria de medio ambiente tiene la oportunidad de regular, tanto la capacitación de las personas que realizan este controlâ¦, como la obligación de que los medios de control utilizados sean lo menos cruentos posibles; y que se asegure que luego va a haber un censo de capturas y, también, que se asegure que las especies protegidas son devueltas al medio de una formaâ¦, que sean ilesos, vamos, que no sufran perjuicios.

Le agradecería que me contestara a alguna de estas preguntas.

Gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Ponce.

Señora consellera.

La senyora consellera d’Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Gracias, señor presidente.

Mire usted, señor Ponce, siempre que formula una pregunta, en materia de medio ambiente, a ustedes les gusta sembrar la duda.
Y, de hecho, hay que atender, simplemente, a la exposición de motivos de su propia pregunta, ¿no?
: ¿por qué, año tras año, la conselleria competente concede, de manera generalizada, sin ningún tipo de control ni de limitación ni de autorizaciónâ¦?

Es como, si aquí, da la sensación que esto fuera el viejo oeste; que eso es ustedes a lo que se han dedicado, a machacar a la Comunidad Valenciana, no solamente desde el punto de vista medioambiental, sino, también, desde el modelo urbanístico valenciano –hasta que llegó la sentencia del tribunal europeo de justicia, (aplaudiments) donde avaló el modelo urbanístico valenciano–.
Estamos acostumbrados, señor Ponce.

Pero, mire usted, hay una legislación en esta materia: legislación estatal, en algunos casos obligatoria –de aplicación obligatoria, régimen obligatorio–; directivas europeas y la Ley de caza de la Comunidad Valenciana.

Mire usted, en primer lugar, decirle –y se lo he dicho– que el control de los depredadores es una herramienta para la gestión de los espacios cinegéticos, claro que lo es; fundamental.
Pero, además, la ordenación de esos espacios cinegéticos no se hace por capricho de un director general o de un conseller, sino con informes técnicos y en base a un articulado legal, concretamente los artículos 48 y 45 de la ley de caza –que seguro que los conoce, y, si no, puede usted remitirse.

Pues, esa ordenación se realiza mediante dos medidas concretas: las órdenes anuales que concede la Conselleria de Infraestructuras, Territorio y Medio Ambiente, en las cuales se establecen los periodos de caza hábiles y que tienen que ser respetados, las especies cinegéticas susceptibles de aprovechamiento, las modalidades de caza autorizadas en las zonas comunes.
Y eso está.
Y quien infringe esa normativa, para eso están los servicios de inspección de la conselleria, a través de los agentes medioambientales o del Seprona –de la Guardia Civil–, para instruir los correspondientes expedientes.
Porque esto, señor Ponce, es un estado de derecho y hay una legislación; no es un estado bananero, como ustedes pretenden.
(Aplaudiments) Esa es la realidad.

Y el segundo instrumento son los planes técnicos de ordenación cinegética que, mire usted, los aprueba la conselleria, los realizan técnicos.
¿Cómo que no hay medidas deâ¦?
En estos planes está obligatorio intervenciones de uso, gestión y fomento a realizar en cada espacio; y lo supervisan los técnicos, con preferenciaâ¦ Ha dicho usted que no se establecen medidas de mejora y de conservación de los hábitats; pero sí lo dice específicamente el artículo 45 de la Ley de caza de la Comunidad Valenciana y lo deben incluir estos planes de acción y de ordenación cinegética.
Concretamente dice: «Con preferencia a las medidas de conservación y mejora de los hábitats propicios para cada especie cinegética.
» Y son objeto de continua revisión por la conselleria».
Ésta es una realidad.

Pero, es más, la legislación estatal establece que esos métodos de captura de depredadores deben ser homologados por las comunidades autónomas, de acuerdo con criterios de selectividad y de bienestar.
Y eso es lo que estamos haciendo.
Precisamente hay dos métodos de captura que usted ha anunciado que, efectivamente, como han sido posteriores –se adoptó el 3 de julio, en esa comisión, en el seno de la comisión mixta de medio ambiente–, pues, efectivamente, se adaptará la normativa y no se permitirán.
Hasta ahora, todo lo que se ha autorizado –métodos– son perfectamente legales y perfectamente permitidos.

Y, hablando, no quisiera dejar desaprovechar para hablar de una cuestión.
Usted habla de legislación europea.
Pues vamos a hablar de legislación europea.
La directiva de aves, en el artículo 2, prevé –en materia de aves– conservar aquellas prácticas especiales por motivos culturales y etnológicos.
Y, por esto, estas Cortes modificaron la ley de caza y aprobaron el parany, que es una modalidad –es una modalidad– étnica, cultural del patrimonio de los valencianos (aplaudiments) y que el Gobierno de España no solamente defendió los intereses de los españoles en Europa –como sí lo hizo el gobierno francés–, sino que, además, el propio presidente del gobierno interpuso recurso de inconstitucionalidad.

El senyor president:

Vaya concluyendo.

La senyora consellera d’Infraestructures, Territori i Medi Ambient:

Eso sí que me parece grave.
Y, desde luego, esperemos que esa situación se resuelva cuanto antes.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Muchas gracias, señora consellera.

Ara esperem la pregunta 146, formulada pel diputat Josep Maria Pañella Alcàcer, del Grup Parlamentari Compromís, al conseller de Sanitat sobre el deute amb els farmacèutics.

Té la paraula el senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, la Conselleria de Sanitat devia, a data del 25 d’octubre –data en què presente la pregunta–, 360 milions d’euros, aproximadament, als farmacèutics del País Valencià, en conceptes de factures de medicaments anteriorment dispensats –segons ens van confirmar responsables dels col·legis, dels distints col·legis, en declaracions públiques i personalment.

¿Quines mesures va a prendre la conselleria per a pagar aquest deute i prevenir que no es torne a produir un retard similar en els pagaments als farmacèutics?

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores.

Señor Pañella.

El Consell, a pesar de la coyuntura económica por la que atravesamos, está poniendo todos los medios a su alcance para solucionar el problema del retraso de pago a las farmacias valencianas, sector que consideramos de vital importancia para el bienestar de todos los valencianos.

El propio conseller de hacienda y el que les habla nos hemos reunido en varias ocasiones con los colegios de farmacéuticos de las tres provincias valencianas, con el fin de llegar a un acuerdo sobre la normalización de los pagos pendientes.

En todas las reuniones mantenidas hasta el momento hemos trasladado a los representantes del sector farmacéutico cuáles eran las razones para achacar la demora, así como los posibles mecanismos que puede arbitrar el Consell, con el fin de garantizar, a medio y largo plazo, la financiación farmacéutica.

Las oficinas de farmacia, a fecha de hoy, han cobrado –de forma completa– los meses de enero a julio, y 60 millones adicionales, que se pagaron en el pasado mes de octubre.

En el pasado mes de octubre se consensuó, con los colegios de las tres provincias, un calendario de pago que, básicamente, consistiría en abonar normalmente las facturas correspondientes que se presenten en el año 2012, incluyendo el prorrateo mensual de la deuda devengada en 2011 que quedaba pendiente en ese momento.

Por lo tanto, el calendario de pagos conveniado establecería que la mensualidad de diciembre se abonaría, como es habitual, en el mes de febrero.
Y las tres mensualidades pendientes se irían abonando cumpliendo el siguiente calendario de pago: 60 millones se abonaron ya, el 8 de noviembre; 60 millones se abonarán a principios de diciembre; otros 60 millones –en torno a 60 millones, realmente, porque es la mitad correspondiente a una mensualidad– a finales de diciembre; 60 millones a principios de enero y 120 millones a finales de enero.

Con esto, quedarían pagadas cuatro mensualidades y las dos restantes, como he dicho, quedarían prorrateadas a lo largo del año 2012.

El abono y, por tanto, las cantidades pendientes, van a permitir que la situación de las farmacias valencianas se vea aliviada en un plazo que consideramos que puede ser asequible.

En este punto, quiero agradecer públicamente la disponibilidad y voluntad al diálogo y colaboración que han mostrado, en todo momento, los colegios profesionales –los colegios de farmacéuticos– y, sobre todo, desde que se ha agravado la situación de los impagos.

Esta colaboración, señorías, denota el sentido de responsabilidad y la conciencia de servicio público que siempre han mostrado, algo que estoy seguro que van a alcanzar en el futuro también.

Gracias.

(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor Alejandro Font de Mora Turón)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor conseller.

Señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies per la seua contestació, senyor conseller.

En principi, això ja és una variació sobre allò que teníem.
Perquè el que havia dit amb anterioritat, havien comunicat des de la conselleria als distints col·legis farmacèutics, és que no anaven a cobrar fins el mes de gener.

Posteriorment, s’han fet estes reunions i, efectivament, coneixem esta situació que, com deia, és posterior a la pregunta.
Però, lògicament.
.
.

El que passa és que, de les explicacions que vosté ha dit, hi ha alguna cosa que no me quadra.
Perquè si es deu a partir del mes de juliol –juliol, agost, setembre, octubre, novembre i vindrà desembre–.
.
.
, entenc que el mes de novembre –estem encara– i que no s’ha facturat, perquè es factura a partir del dia 15, indubtablement.
Però no són quatres mesos, sinó són sis mesos.
A una mitjana d’al voltant de 130 milions, això mos dóna un dèficit de 780 milions –sis mesos–, aproximadament.
Si vostés paguen, durant este pressupost, 60, 60 i 60, són 180 –si les matemàtiques no me fallen.

Per tant.
.
.
(Remors) No, no, 60, 60 i 60 el que tinc jo; ara un que se n’ha fet més dos que se faran en desembre, són 180 milions.
Això mos porta a que entrarem a l’any següent amb un dèficit de 600 milions.

Primera pregunta, això està contemplat en els pressupostos?
Primera pregunta, està contemplat en els pressupostos?
Perquè, si no, no van a poder–se fer els pagaments en el període previst.

Mire, i la segona pregunta és: ¿i per què no se pot pagar, si estava en pressupostos?
Què han fet vostés?
Què han fet vostés?

Mire, açò és una fallida monumental de la conselleria –per no dir de tot el Consell, però ara parlem, exclusivament, de sanitat–.
Una fallida que està arrastrant les farmàcies.

Mire, vostés, amb la seua política econòmica estan arrasant el país.
(Remors) No, no, estan arrasant el país.
En este moment, tenim 30 farmàcies amb concurs de creditors, més de 300 en una situació crítica.
I això afecta 2.
400 llocs de treball directes i més de dotze mil llocs de treball indirectes.
És que no estem parlant de, com diuen –i no se diu ací obertament, però s’ha dit–: «Bé, són gent privilegiada, són.
.
.
tal.
» Ja ho sabem.
Però no, no, és que el problema és que afecta treballadors i afecta usuaris.

Les farmàcies han avisat de desabastiment però no és que han avisat, és que, amb este sistema de pagament no se canvia la situació.
Les farmàcies han reduït el seu estoc en un 90% –he parlat directament amb farmacèutics que saben que tenen ordres donades que certs productes estiga un, un únicament, en la seua farmàcia; i, en el moment en què se l’emporta una persona, quedem desabastits.
Això, si ho transportem a zones rurals, a zones d’una població envellida que, a més, no paguen, perquè tots són majorment jubilats, i unes farmàcies que tenen molt menor quantitat de vendes, ens porta a la situació desastrosa en què estan.
Però, no només això, perquè clar, els farmacèutics són persones que pertanyen a una «elit», clar, ho dic entre cometes, amb sorna, en este moment.
Però es que una persona que necessita un medicament en una zona rural, quants quilòmetres haurà de fer per a trobar una altra farmàcia i poder–lo trobar?

Eixa és una pregunta que li fem.
Mire, hem parlat dels farmacèutics.
Podíem parlar de moltes més, perquè al final, ací, les conseqüències les anem a pagar els usuaris, els usuaris que van a trobar desabastament, o que ja se’l troben en alguns moments.

Vaig a dir–li una cosa.
Faça una prova.
Tots utilitzem avui la xarxa.
Entre en el Google i fique: «Deutes Generalitat valenciana.
» Sap que se pot classificar.
24 hores: 77.
700 resultats.
En un mes: 1.
170.
000.
En un any: 3.
560.
000 notícies referents als deutes de la Generalitat valenciana.
Pot comprovar–ho vosté.
Vostés estan parlant, però ja (inintel·ligible) .
.
.
Deutes als centres de diàlisi, les empreses adjudicatàries del concert de prestació de l’hemodiàlisi ambulatòria: 39 milions.
El grup valencià de drogodependents diu que estan per a tancar–se ja, perquè no poden cobrar dels deutes de La Generalitat.

El deute de La Generalitat, en este moment està en un.
.
.
, el deute de Sanitat, en un 15% del producte interior brut del País Valencià.
I vostés van dir que avui no poden fer un calendari de pagaments, indicant la fallida en la qual han posat el govern valencià.

És un tema, al final, de prioritats.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Pañella, per favor.

El senyor Pañella Alcàcer:

És un tema de prioritats, senyor conseller.
Mentres se diu que no se sap si a Ecclestone se li paguen 18, 23 o 24 milions d’euros per vindre ací.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Finalitze, senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
se deu.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.
(El vicepresident desconnectat el micròfon de la trona)

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.
(S’interromp la gravació)

El senyor conseller de Sanitat:

Gracias, señor Pañella.

Usted pregunta exactamente ese déficit de 300 millones, cómo se va a hacer.
Mire usted, como siempre se ha hecho.
Porque en los años anteriores, prácticamente desde que existe el convenio de colaboración entre los colegios farmacéuticos y la Conselleria de Sanidad, se establece que los dos últimos meses de pago, se paguen, se empiecen a pagar en el primer mes del año siguiente.
De manera que contablemente el gasto sanitario, producción farmacia, durante un año se paga durante diez meses y, luego, los dos últimos meses se pagan en el mes siguiente.

Nosotros hemos tenido un retraso de pago que ha consistido en el retraso correspondiente a la falta de liquidez que se ha producido a partir de la factura del mes de agosto.
¿Qué sucede normalmente en condiciones normales?
Yo se lo voy a explicar.
Normalmente se paga a mes vencido por una razón: porque las facturas correspondientes al mes de agosto se computan en el mes de septiembre y se pagan en el mes de octubre.
Entonces, esto ocurre en condiciones normales.
Luego hay una demora de pago exactamente de 45 días en condiciones normales.
Por las circunstancias de falta de liquidez nos hemos ido más allá de estas fechas y, evidentemente, nos hemos metido en una demora mayor.

Esta demora se normaliza completamente en el mes de enero, con lo cual en el mes de enero, a partir del mes de enero, los farmacéuticos volverán a cobrar con la misma cadencia, mes a mes, que tengan del año anterior.

Respecto al presupuesto, el presupuesto para farmacia es un presupuesto que se basa en lo siguiente.
Mire usted, en el año 2010 se gastaron 1.
560 millones de gasto farmacéutico.
En el año 2011 se espera que exista un ahorro del 10% sobre esta cantidad.
Concretamente, el gasto de farmacia del año 2011, se espera que sea 1.
414 millones.
Sobre esta cantidad, el ahorro estimado del año que viene, solo por las medidas que ha anunciado el Ministerio de Sanidad diciendo que íbamos a ahorrar en todo el estado español 2.
400 millones de euros por el principio activo, realmente se supone que ahorraremos 240.
Nosotros no hemos calculado 240, hemos calculado 180 millones de ahorro sobre esta cantidad.
180 millones de ahorro, más el 10% del ahorro del año anterior, hacen que el gasto estimado para el año 2012 sea de 1.
234 millones de euros que ronda, realmente, una cantidad parecida a la cantidad presupuestada.

Por otra parte, si nosotros dedicáramos mayores cantidades de presupuestoâ¦

El senyor vicepresident primer:

Señor conseller, si puede hablar al micrófono, por favor, para que se registre adecuadamenteâ¦

El senyor conseller de Sanitat:

Bien, bien.
Si nosotros añadiéramos la cantidad correspondiente al gasto que se hubiera producido por encima del estimado, lo que estaríamos haciendo es tener que reservar dinero público para algo que todavía no se ha consumido.
Y, por tanto, no debemos de hacerlo.
El problema que ha tenido la Comunidad Valenciana y que han tenido otras comunidades autónomas ha sido un problema exclusivamente de liquidez, liquidez de las administraciones, liquidez de los colegios profesionales, y liquidez de los bancos.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Gracias, señor conseller.
(Aplaudiments)

Pregunta que formula el diputat Francesc Xavier Ferri Fayos, del Grup Parlamentari Compromís, al conseller d’Educació, Formació i Ocupació, sobre beques de menjador i bo–llibres.

Té la paraula el senyor Ferri.

El senyor Ferri Fayos:

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller, davant del que ha passat les últimes setmanes, que hi ha molts col·legis, molts pares, moltes federacions d’associacions de pares i mares que s’han manifestat, perquè no arriben les ajudes de menjadors.
I també, quan qualsevol persona s’ha acostat a alguna llibreria i ha vist algun dels cartells dient que no arriben els diners dels bo–llibres que vostés no estan pagant, la meua pregunta, el que desitja saber el Grup Compromís és quan pensa la conselleria pagar les beques de menjador i els bo–llibres.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor Ferri.

Senyor conseller.

El senyor conseller d’Educació, Formació i Ocupació:

Gràcies, senyor president.

Senyor, Ferri, contestant la seua pregunta, vull manifestar–li que, quant a les beques de menjador i respecte de les quantitats que s’han pressupostat en els pressupostos de l’any 2011, que com vosté bé sap, són de més de trenta milions d’euros, en estos moments La Generalitat només deu 2,8 milions d’euros.
La resta del pressupostat en l’any 2011 ja s’ha fet efectiu.

D’altra banda, i respecte al pagament de les quantitats derivades de les ajudes pel bo–llibre, indicar–li que s’han fet tots els tràmits administratius perquè puguen ser abonats als seus proveïdors, i tan prompte com existixca disponibilitat.
Al respecte, puc anunciar–li que a mitjans del mes de desembre tinc concertada una reunió amb els representants del sector del llibre, amb les associacions de llibrers, per a poder establir conjuntament amb ells totes les vies de solució, i garantir–los personalment que el Consell complirà de manera totalment escrupolosa amb les seues obligacions de pagament.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor conseller.

Senyor Ferri, té la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Senyor, conseller, estava al corrent de la reunió que té vosté prevista amb la unió dels gremis de llibrers, però el que em pregunte és si vosté, en eixa reunió, ja els podrà dir en quina data van a cobrar.
Perquè el que necessiten aquestes persones, i sobretot tots els botiguers, és saber en quin dia van a cobrar.
I això es tracta de ser de la responsabilitat que, com vosté sap, ve del llatí responsum, i de respondre.
És a dir, l’habilitat de donar resposta.
I això és el que li estem demanant des del nostre grup: que vosté done una resposta sobre aquest tema als botiguers i botigueres que estan patint, no només la crisi sinó també la falta de pagament per part de La Generalitat, que en alguns casos arriba a ser entre els 30.
000 i els 60.
000 euros, el que li deu el Consell a cada llibrer.

Existint, per descomptat, un cert i imminent perill que aquestos hagen de tancar, com està passant amb les farmàcies, en el que ha dit el meu company Josep Maria Pañella, posant en perill tot l’equilibri del sector del llibre i de centenars de llocs de treball.
Bàsicament, el que ha passat és que els llibrers han pagat gran part dels llibres que els nostres xiquets i xiquetes estan utilitzant a les escoles.
I això, senyor conseller, els pot costar el seu tancament.

Més enllà, als pressupostos de 2012, vostés, en lloc de donar una solució a açò, en lloc d’anar cap al que diu la partida que es «gratuïtat dels llibres», vostés continuen per la mateixa via que fins ara i, a més, el que diuen és que només llevaran la universalitat del bo i atendran només els més necessitats.
Això de «els més necessitats» es basa en el que vosté va fer aquesta vegada en les ordres de subvencions, l’últim dia canviar els punts necessaris per a accedir a les beques de menjador, per exemple?
És eixa la seua política de necessitats?

En què avança la seua política amb aquest fi?
El fi d’aconseguir la gratuïtat universal dels llibres i l’educació pública?
Pensa vosté endurir els requisits una altra vegada?
20.
000 alumnes es van quedar sense ajudes de menjador per una ordre seua, com ja li he dit, ho va dir l’últim dia abans de traure les resolucions de les ordres.
Però ací el problema no és que els diners no arriben.
És que ni estan ni se’ls espera, ni se sap quan arribaran.
I, mentrestant, vosté anuncia un augment sense quantificar d’ajudes per a centres concertats.

S’ha plantejat vostés el greuge econòmic per als centres, per als treballadors i treballadores dels menjadors, per als proveïdors d’estos menjadors i les seues famílies?
S’han plantejat vostés els greuges per als llibrers, llibreres, i per als seus proveïdors?
La seua austeritat i racionalització típiques de temps de postguerra estan acabant amb totes les pimes del sector, que són les que mouen i generen més llocs de treball.
I això, vostés ho saben.

A banda, vosté va dir que possiblement trauria la possibilitat que els centres pugueren complementar aquestes ajudes de menjador, llevant–se la responsabilitat de la conselleria, i assignant–la als propis centres, que ara hauran de lidiar entre pagar materials i altres coses per als centres, o decidir si paguen les beques de menjador o les complementen, quan de normal els centres ja vénen patint una falta de recursos prou gran.

Senyor conseller, des de Compromís, el que li diem és que invertir en educació és car, és molt car.
Però no fer–ho, al remat, com estem vegent, resulta ser molt més car.
Perquè deixarem de tindre joves formats, deixarem de tindre unes generacions com les que tenim ara, que estan molt ben formades.
I, més encara, el que aconseguirem és que molts llibrers i moltes llibreres, que moltes empreses de menjadors, i molts treballadors i treballadores es queden al carrer, gràcies a la seua política d’austeritat.
Ni és austeritat ni és racionalització.
És ofegar la gent.
Per això, senyor conseller, siguen responsables i en la reunió que tenen en desembre, o en la que tenen després en gener, diga als llibrers quan van a cobrar.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

Senyor conseller.

El senyor conseller d’Educació, Formació i Ocupació:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Ferri, li agraïxc que reconega que tenim els joves millor formats, perquè això significa que alguna cosa estarem fent bé des de la Comunitat Valenciana en matèria d’educació.
Li ho agraïxc.
(Aplaudiments) Evidentment, el dia que jo em reunixca amb el gremi dels llibrers, van a tindre una resposta per part del conseller sobre dates concretes de pagament.
En això poden tindre l’absoluta tranquil·litat perquè, encara que vostés pensen el contrari, som conscients del problema que existix, som sensibles a les necessitats de les empreses, als problemes que tenen els proveïdors.
.
.
(remors) i no mos amaguem davant d’això.

Hi ha retards de pagament, com vosté bé sap, com hi ha en altres comunitats autònomes, com hi ha en ajuntaments, com els té l’administració de l’estat, per unes circumstàncies econòmiques que són molt adverses.
Hi han retards en els pagaments, però no n’hi hauran impagaments.
La Generalitat valenciana complirà amb tots els seus proveïdors, i complirà també amb totes les famílies.
Perquè un dels eixos fonamentals que ha caracteritzat el sistema educatiu valencià, i que el caracteritza, és el marcat caràcter social de les ajudes a través de totes les polítiques de bo–llibre, bo infantil, menjador escolar i transport escolar.

I si ho hem fet durant els últims anys, amb major motiu i amb més raó hem de fer–ho i anem a fer–ho en estos moments de major dificultat econòmica, que és quan més ho necessiten les famílies.
I per això, i vosté sap que en el pressupost de l’any 2012 es mantenen íntegrament totes les ajudes socials que venim donant des de La Generalitat.
Estem parlant de més de 228 milions d’euros, i més de 517.
000 alumnes del nostre sistema públic d’educació que van a vore’s afavorits.

És veritat que anem a canviar els criteris.
És veritat que anem a renunciar a la universalitat d’alguna de les ajudes.
Això és degut, perquè els criteris que hi han hagut fins ara han sigut molt bons i han sigut molt vàlids, però per a una situació determinada.
Ara les famílies estan molt pitjor.
I mosatros, el que anem a garantir, encara que a vostés els puga paréixer estrany, però anem a garantir–ho, és que els que més ho necessiten, van a tindre més.

Perquè sempre han sigut estes les polítiques del Partit Popular.
Hem estat al costat de la gent que més ho ha necessitat, i ara no anem a fer una excepció.
És a dir, les rendes més baixes, les persones que tenen més problemes de tipus familiar o personal, van a rebre més diners.
I les rendes més altes, en alguns casos, com és el del bo–llibre, no van a rebre res.
Perquè pensem que 105 euros a determinades rendes no van a arreglar–los cap problema.
En canvi, si eixos 105 euros els distribuïm entre els que sí que ho necessiten, doncs estes persones van a poder rebre més.

Quant a les beques de menjador, anem a fer exactament el mateix.
Vull dir–li que, a data de hui, més de 73.
000 alumnes són ja beneficiaris de beques de menjadors.
I és un xifra que va incrementant–se perquè fins al 31 de desembre no va a tancar–se el número de recursos que estem estimant o nous alumnes que s’incorporen al sistema educatiu.

En definitiva, estem treballant en una ordre que va a modificar determinats criteris però que va a servir per a beneficiar les famílies, i, fonamentalment, les famílies que més ho necessiten.
Eixa és la nostra política, eixa és la política que practiquem, eixa és la política que els ciutadans mos valoren cada vegada en les urnes.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor conseller.

Recorde als membres de la tribuna d’invitats que no se poden prendre imatges de la cambra perquè està prohibit pel reglament.

Moltes gràcies.

Pregunta número 95, formulada per la diputada Marina Albiol Guzmán, del Grup Parlamentari d’Esquerra Unida sobre les despeses de l’aeroport de Castelló a la consellera d’Infraestructures, Territori i Medi Ambient.
Correspon la resposta –per comunicació del Consell– a la consellera de Turisme, Cultura i Esport.

Té la paraula, la senyora Marina Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

«No habéis entendido nada.
Este es un aeropuerto para las personas.
» Carlos Fabra dixit.

«Aeropuerto de Castellón, el primer aeropuerto del mundo sin aviones.
» Titular de premsa repetit fins al cansament.
Hem sigut la burla de tot l’estat i part de l’estranger, perquè el Partit Popular, el Consell, va decidir inaugurar un aeroport sense estar en funcionament per una qüestió simplement de rendibilitat electoral.
Però, en realitat, açò és l’anècdota, açò és la part més visible de tot aquest desficaci que ha suposat des del principi l’aeroport de Castelló.
El pitjor és que l’aeroport de Castelló ha suposat –i continuarà suposant– una sagnia per a les arques públiques.

I volem saber, senyora consellera, a quant ascendix aquesta sagnia.
¿Quina és la despesa total de la infraestructura de l’aeroport de Castelló i la despesa anual esperada per a mantindre’l en funcionament?

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora Albiol.

Senyora consellera.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Gracias, señor presidente.

Señoría, le respondo exactamente a su pregunta.
Le recuerdo que se diseñó –ya en el año 2004– un plan de financiación para esta infraestructura que aunaba iniciativa privada e iniciativa pública, y mediante esta estrategia se diseñó la financiación de esta infraestructura, que corresponde en un 49% a La Generalitat, y, en un 60%, al concesionario privado vía fondos propios y vía préstamos.

Así pues, y respondiendo directamente a su pregunta, el total de la inversión de la obra financiada en el aeropuerto de Castellón mediante este modelo –como le he comentado– mixto, público y privado, es de 111 millones de euros, de los que 44 los ha aportado La Generalitat.
Y a estos habría que añadirle y sumarle algunas obras de infraestructuras externas al aeropuerto.
Y me estoy refiriendo a algunas infraestructuras externas, obras adicionales como la subestación, equipos de torres de control, traslado de la línea de alta tensión por motivos de seguridad, etcétera, etcétera.

Y respecto a la segunda parte de su pregunta, señoría, el gasto anual que se espera para mantenerlo.
.
.
Es un dato que le facilito pero, vamos, que no tienen ningún secreto porque –como su señoría conoce– es dato público y está publicado en los presupuestos generales de La Generalitat correspondientes al ejercicio 2012.
Sencillamente, me he limitado a hacer una fotocopia de este proyecto de presupuestos, y ahí figura directamente el presupuesto en el capítulo del aeropuerto de Castellón, ingresos y gastos, 34.
994,29.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gracias, señora consellera.

Señora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Sí, senyora consellera, no és per posar en dubte les seues paraules, però és que l’informe del compte general, l’acord amb la concessionària i les adjudicacions aparegudes al diari oficial de la Generalitat valenciana, doncs, desmenteixen aquestes xifres.

Mire, sembla que el que ja ens hem gastat, cal comptar: la construcció de la infraestructura, 155 milions d’euros; el sou del director general, més de 84.
000 euros a l’any, més que el president de La Generalitat; els set milions de publicitat; els 5,5 milions en seguretat privada; els 3000.
000 euros de l’escultura d’homenatge a Carlos Fabra; els 500.
000 euros per als falcons i els furons; a més, Aerocas va tancar l’exercici 2010 amb un endeutament de 95 milions i amb unes pèrdues de 25.
000 milions d’euros; el compte general de la Generalitat valenciana, de 2010, establix que l’entitat presenta un patrimoni net negatiu i que es troba dins d’una de les causes de dissolució.

Senyora consellera, ¿quants diners pensa injectar–li a Aerocas per a mantindre–la viva?
Açò és el que hi ha fins ara, però el futur pinta molt més negre, perquè l’acord amb la concessionària la veritat és que és el somni de qualsevol empresari, és un acord que diu que si hi ha beneficis seran per a l’empresa privada però que, si hi ha pèrdues, les pagarem entre tots i totes.
I sembla que aquestes van a ser astronòmiques –les pèrdues, dic–.
¿Hi ha algun càlcul a la conselleria?
¿Saben quant els constarà cada any als ciutadans del País Valencià el capritx de Carlos Fabra?
¿De quant van a ser eixes pèrdues que ens haurem de fer càrrec entre tots i totes?
Ha sigut un aeroport construït sobre una planificació que no era tal planificació, era el conte de La lletera; desenes de camps de golf, hotels, centenars de milers de vivendes, parcs d’atraccions, pistes d’esquí artificials.
.
.
Suposadament, l’aeroport anava a ser una font d’ingressos, milers i milers de turistes anaven a vindre a les comarques del nord del País Valencià.

Ara, l’única cosa que tenim és una infraestructura inaugurada però tancada, sense cap ingrés, i amb unes despeses milionàries i amb un director general reclamant que el Consell subvencione les companyies aèries perquè operen a Castelló.
S’estava parlant de 700.
000 euros per a subvencionar aquestes companyies.
Eixa xifra, ¿és aixina?
¿Vosté ha calculat des de la conselleria quant els va a costar subvencionar les companyies perquè operen en l’aeroport de Castelló?
Més de la meitat dels castellonencs i castellonenques no podran anar de vacances, però hauran de vore com els seus diners se’n van a pagar perquè vinguen turistes a Castelló.

Consellera, se suposa que el pla era a l’inrevés; que els turistes havien de vindre a deixar–se els diners i no a endur–se’ls.
.
.
bé, no se’ls enduen els turismes, les operadores, l’empresa concessionària i totes les empreses que el Consell està alimentant amb l’excusa de l’aeroport de Castelló.

Senyora consellera, digue’ns de veritat quines són les xifres, quant ens ha costat i quant ens constarà cada any, perquè les xifres que vosté ha dit no se reflectixen en la realitat del que està passant.
Volem saber a quant ascendiran eixes pèrdues que s’ha de fer càrrec La Generalitat, perquè la veritat és que l’acord amb la concessionària ha sigut un acord amb unes condicions absolutament lleonines per a les arques públiques.
¿Quin és un acord en què les arques públiques s’han de fer càrrec de les pèrdues i, si n’hi ha beneficis, se’ls quedarà l’empresa privada?
Però, ¿quin és eixe acord?

Des d’Esquerra Unida li reclamem que per favor done les xifres exactes del que ens constarà cada any aquest aeroport.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor Albiol.

Senyora consellera, té la paraula.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Gracias, señor presidente.

El aeropuerto de Castellón es una infraestructura básica para el despegue del turismo de la provincia, y de esta manera poder conseguir la tan ansiada desestacionalización.
Nos merecemos unas infraestructuras como tienen otras zonas.

Señoría, usted pensará que estas declaraciones las hago yo, que es una declaración que podría hacer yo.
Pues, mire, no, estas declaraciones las ha hecho el presidente de la patronal turística de la provincia de Castellón.
Y cuando vi esta pregunta, yo me pregunté y dije – la pregunta que usted nos trasladaba–: primero, vi la fecha, 22 de septiembre, y entendí que usted preguntara cuál iba a ser el gasto durante el año para mantener abierto el aeropuerto, vi que era 22 de septiembre y pensé que cuando estuviera publicado el presupuesto, pues, tendría la respuesta y la retiraría.
De todas maneras, ya le he dicho que no he tenido más que hacer una fotocopia.

Dicho esto, pensé también –y recordé– que usted es diputada por Castellón, y entonces me surgía una duda: ¿cómo puede ser que ustedes tengan tantísimas dudas con esta infraestructura, siendo usted una diputada que representa a la provincia de Castellón (veus), siendo que el resto de la provincia de Castellón, los sectores que realmente están interesados porque son motores económicos en la provincia de Castellón –y le he leído solo una declaración– sí están interesados en que se continúe trabajando en esta infraestructura?

Usted ha dicho: «suposadament, inaugurada però tancada.
» ¡No, señoría!
¡No, señoría!
Y me alegro de que usted conozca tan bien el procedimiento, que es un procedimiento complejísimo de apertura de un aeropuerto.
Pero seguimos con los trámites necesarios para poner en marcha esta infraestructura.
Y me alegro de que se haya tomado el interés de saber de este complejísimo procedimiento, porque entiendo que responde solo a la preocupación que usted tiene porque se abra este aeropuerto, preocupación en la que me alegro que estemos de acuerdo y compartamos.
Porque sí, nosotros también estamos trabajando para que se abra este aeropuerto.
Y, realmente, estamos en el trámite en el que el expediente se está tramitando –como usted sabe– para tener esa autorización definitiva que depende del Ministerio de Fomento para que se pueda empezar a operar en el aeropuerto.

Por tanto, cuando usted hace esas alegaciones tan alegremente de «inaugurado pero cerrado», no, cerrado, no.
Estamos en los trámites para ponerlo en marcha.
Primero hay que acabar una infraestructura (veus), primero hay que acabar la infraestructura.
Solo cuando esa infraestructura está absolutamente terminada se pueden presentar los planos.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Señorías, por favor, atiendan a la consellera.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

.
.
.
solo cuando la infraestructura está absolutamente terminada se pueden presentar los planos, que son absolutamente necesarios para poner en marcha ese expediente, solo cuando la infraestructura está terminada.

Por tanto, estamos y seguimos trabajando para poner en marcha el aeropuerto.
Seguimos en los plazos, unos plazos que, si usted se toma el interés de mirar otros procedimientos de la apertura de otros aeropuertos, verá que oscila entre los seis y ocho meses.
Lo digo porque usted ha dicho alegremente «inaugurada pero cerrada.
» No, cerrada no, no está puesta en marcha todavía.

Muchísimas gracias, presidente.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora consellera.

Ruego a los señores diputados, por favor, que cuando se haga una intervención la respeten, de la misma manera que se pide silencio cuando se interviene desde otras bancadas.
Por favor.
Muchas gracias.

Pregunta 144, formulada por el diputado Jesús Ignacio Blanco Giner, del Grupo Parlamentario d’Esquerra Unida, a la consellera de Presidència, sobre el pago de facturas del Instituto Nóos.
Corresponde la respuesta –también por acuerdo comunicado del Consell– a la consellera de Turisme, Cultura i Esport.

Tiene la palabra el señor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

El grup de delinqüència econòmica de la Policia Nacional, sota la supervisió de la fiscalia anticorrupció, ha comprovat que l’Institut Nóos va facturar al govern balear despeses de jornades organitzades a València i finançades per l’ajuntament i La Generalitat.

Fins i tot, la policia va visitar les seus de CACSA i la mateixa Conselleria de Presidència per recaptar documentació sobre els pagaments a un entramat fosc i presumptament que, aprofitant la figura d’Iñaki Urdangarín, podria haver–se apropiat de fons públics.

Davant açò, pregunte: ¿com ha procedit el Consell en el pagament de factures a l’Institut Nóos i quins són els mecanismes de control que ha utilitzat?

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor Blanco.

Senyora consellera.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Gracias, señor presidente.

Señoría, como todas las actuaciones que realiza el Consell, los pagos realizados al Instituto Nóos han sido debidamente documentados y fiscalizados.
Por un lado, se hicieron unos pagos como consecuencia del convenio firmado entre el mencionado instituto, La Generalitat y la sociedad gestora para la imagen estratégica y promocional de la Comunidad Valenciana.
Este convenio se concretó en una adenda que fijaba la aportación de La Generalitat, recogida en los presupuestos de La Generalitat del año 2006.
Los pagos se realizaron, como no podía ser de otra forma, después de la comprobación de los justificantes presentados por la asociación Nóos de investigación aplicada correspondientes a gastos imputables al proyecto y después de ser fiscalizados por la intervención de La Generalitat.

Por otro lado, y en virtud del convenio firmado entre el Instituto Nóos, CACSA y la Fundación Turismo Valencia Convention Bureau, se desarrollaron tres ediciones de la cumbre Valencia Summit, y el mecanismo de control utilizado por CACSA es el establecido para todos los pagos que se realizan desde esta empresa pública a sus proveedores de bienes y servicios y consistente en el seguimiento, contabilización y pago de las facturas recibidas, según el procedimiento establecido en la empresa por los estándares de calidad de la norma OPM 8052, auditado internamente de forma anual, y que se materializa en un procedimiento de gestión por el cual el departamento de compras de CACSA procede a revisar cada una de las facturas que se reciben, verificando la conformidad, o no, del bien o servicio asociado a cada una de ellas y procediendo al pago de las mismas en el tiempo y forma acordado en cada uno de los contratos o convenios que soportan estas facturas.
Por tanto, es un procedimiento totalmente estandarizado.

Además de estos controles internos, estos pagos han sido fiscalizados por la Sindicatura de Cuentas e incluso fueron objeto de revisión por parte del Tribunal de Cuentas.

Gracias, presidente.

El senyor vicepresident primer:

Gracias, señora consellera.

Señor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyora consellera, nosaltres formulàvem la pregunta a la Conselleria de Presidència, la que va rebre la visita de la policia, però és vosté la que va a respondre–la, i vaig a formular–li moltes altres preguntes, perquè la seua primera resposta no ens ha aclarit res i perquè són moltes les parts fosques de la relació entre La Generalitat i la trama muntada per Iñaki Urdangarín.

Fins ara, hem sabut per la premsa que l’Institut Nóos havia aconseguit diners públics de La Generalitat per les jornades de Valencia Summit i per un conveni sobre uns, també, presumptes jocs europeus.
Eixe projecte al que vosté fea referència i que no ha volgut ni nomenar.

Però hui hem conegut, també, per declaracions d’un antic empleat d’Urdangarín, que l’Institut Nóos també podria haver participat en gestions per a aconseguir la celebració de la Copa de l’America de vela.
Per tant, en tenim ja tres assumptes.

En el primer, Valencia Summit, efectivament, la Sindicatura de Comptes va auditar i va dir que trobava irregularitats en l’expedient i va criticar que la necessitat de despesa no estava suficientment acreditada i, també, qüestionava que no s’utilitzara un procediment obert.

Li pregunte: quants diners exactament va pagar La Generalitat per les diverses edicions de Valencia Summit?
Com s’han justificat les despeses?
Hi ha factures emeses per l’import total de la subvenció?
És cert que es va pagar un cànon de més d’un milió d’euros, a banda de totes les despeses de 300.
000 euros, finançades per CACSA i per l’ajuntament?
Li pregue respostes concretes.

Sobre els jocs europeus, eixe projecte del qual vosté no vol ni recordar–se, en el pressupost del 2006, efectivament, hi havia una línia pressupostària nominativa de 382.
000 euros.
S’han publicat també que les obligacions econòmiques que eixe conveni establia per a La Generalitat podrien arribar fins a tres milions d’euros.
Però dos vegades ha demanat el Grup d’Esquerra Unida còpia íntegra i literal de dit conveni, i dos vegades se’ns ha negat, amb informacions vagues i genèriques que ja coneixíem, però del conveni del qual –insistisc– demanàvem còpia íntegra i literal, ni rastre.

Li pregunte, senyora consellera, per quina raó el Consell amaga eixe document?
Pensa donar–nos–el a conéixer alguna vegada als grups de l’oposició, que tenim dret a sol·licitar les dades, els informes i els documents de les administracions públiques de La Generalitat, segons diu literalment l’article 12 del Reglament de Les Corts?

Si l’excusa fóra la suposada confidencialitat, quin sentit té signar convenis confidencials?
Què volen ocultar?

Té constància el Consell que Urdangarín va fer alguna gestió per tal d’aconseguir portar a València els desconeguts jocs europeus?
És més, li faré una pregunta encara més fàcil: què són els jocs europeus?

I, per últim, hui un diari estatal publica la següent notícia: «Juan Pablo Molinero, antiguo empleado de la ONG que presidió Iñaki Urdangarín e investigado en la operación Babel, reveló en octubre que el Instituto Nóos intervino en el contrato por el que Valencia obtuvo la organización de la competición de vela Copa del America celebrada en 2007.
Los investigadores tratan ahora de averiguar cuánto se embolsó el Instituto Nóos por esa mediación y si, como ocurrió con el importe de otros trabajos que realizó la organización teóricamente sin ánimo de lucro –algú ha dit “sinónimo de lucro”–, el dinero fue a parar a empresas propiedad de Urdangarín y su socio Diego Torres –imputat en el procediment judicial obert en Palma.
»

Senyora consellera, li pregunte: quin paper va tindre l’Institut Nóos en la negociació del contracte de la Copa de l’America?
Va pagar La Generalitat a l’Institut Nóos o a algun dels seus components per la negociació del contracte de la Copa de l’America?
Són preguntes molt concretes que requerixen respostes molt concretes.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor Blanco.

Senyora consellera.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Gracias, señor presidente.

Señor Blanco, le contesto exactamente a lo que usted me ha preguntado.
¿Cómo ha procedido el Consell en el pago de esas facturas?
¿Cómo ha procedido?
Y yo le he contestado exactamente cómo ha procedido al pago.
El pago se hizo estando avaladas las facturas correspondientes.
Eso es lo que usted me ha preguntado.

¿Cómo ha procedido el Consell?
Y el Consell ha procedido, como siempre, conforme a derecho, como siempre.
(Remors) Eso es lo que usted me ha preguntado, ¿cómo ha procedido?
Pues ha procedido así.

Y respecto a lo que usted dice, por supuesto, los eventos se celebraron.
Creo que no tiene ninguna duda, ahí no voy a entrar.
Con una total supervisión de los organismos públicos, que es lo que entiendo que a usted le preocupe, pues el síndico de Cuentas tuvo acceso a toda la información, vio que efectivamente se habían cumplido todos los objetivos del convenio para la realización del Valencia Summit, y así lo reflejó en sus informes.
Incluso también recoge los informes realizados por CACSA para responder a algunas de las matizaciones que, como usted ha dicho, el propio síndic realizó.

Y además, este mismo expediente fue objeto de revisión por parte del Tribunal de Cuentas, constatando entre sus conclusiones la siguiente afirmación, señoría, y leo textualmente: «Documentación toda ella que justifica, habida cuenta de las características del evento y del papel que corresponde a CACSA, según el convenio, el destino de las cantidades aplicadas.
» Lo he leído textualmente –entrecomillado–.
Es decir, que el tribunal encontró plenamente justificados los gastos que se realizaron por parte de Ciudad de las Artes y de las Ciencias.

Por tanto, como lo que entiendo que a usted le preocupa es cómo se procedió por parte del Consell, en este caso de CACSA, el pago, y así se lo he reflejado para su tranquilidad, le he leído textualmente las conclusiones del informe, toda la documentación que justifica, habida cuenta de las características del evento y del papel que corresponde a CACSA, según el convenio, el destino de las cantidades aplicadas.
Y creo, señoría, que eso responde exactamente a su pregunta, ¿cómo se ha procedido al pago?

Muchas gracias, presidente.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora consellera.

La siguiente pregunta está formulada por el diputado Lluís Torró Gil, del Grup Parlamentari d’Esquerra Unida.

De acuerdo, me dicen los servicios jurídicos que no se puede cambiar el formulador de la pregunta, si no ha habido comunicación previa.
Por lo tanto, la pregunta decae.

Muchas gracias.

Interpel·lació, pel procediment especial d’urgència, al conseller d’Educació, Formació i Ocupació, senyor José Ciscar Bolufer, sobre la política general de la conselleria en l’actual situació educativa, que formula la diputada senyora Pilar Sarrión Ponce, del Grup Parlamentari Socialista (RE número 2.
149, BOC número 14)

El senyor vicepresident primer:

Interpel·lació pel procediment especial d’urgència al conseller d’Educació, Formació i Ocupació sobre la política general de la conselleria en l’actual situació educativa, que formula la diputada Pilar Sarrión Ponce, del Grup Parlamentari Socialista.

Té la paraula la diputada Pilar Sarrión.

La senyora Sarrión Ponce:

Señor presidente, muchas gracias.

Señorías.

Señor conseller, el interpelarle hoy sobre cuál es la política general en materia de educación que ustedes van a llevar a cabo o, mejor dicho, están ya llevando a cabo, no debería de ser una cuestión de debate, tal cual planteamos.
Y no debería de serlo, porque usted debería de haberlo explicado con claridad, con programa y con acciones; no, como nos vienen explicando, pregunta tras pregunta y comisión tras comisión.

Y como eso no nos lo aclaranâ¦ Lo que nosotros conocemos es lo que vivimos y lo que usted sí que explica a los medios, a esos medios a los que intenta vender su gestión, a esos medios que intenta vender al público.

Mire, si las palabras fuesen la solución a los problemas que sufrimos a diario en nuestro sistema educativo, créame que esta diputada no se atrevería a poner en duda su gestión, porque su gestión al frente de la conselleria.
.
.
, son eso, palabras.
Pero, señor conseller, las palabrasâ¦ las palabras muchas veces se las lleva el viento, y de los hechos es de lo que no puedo decir lo mismo.

Porque sí que es cierto que el diálogo ayuda a solucionar problemas.
Pero los problemas no solo se solucionan con diálogo, hace falta voluntad, gestión y presupuesto.

El diálogo y la voluntad no construyen ni escuelas infantiles, ni colegios, ni institutos y las buenas formas o maneras, que usted sí que tiene, no van a dotar a los centros de los recursos y las nuevas tecnologías que necesitan.
Para eso, se necesita algo más, se necesita capacidad de gestión política, y repito, gestión política.

Se han de analizar cuáles son los problemas educativos en nuestra comunidad, saber qué es lo que se necesita y dónde se quiere llegar.
Y ustedâ¦ usted lo sabe mejor que yo.

Ya sabemos que hay muchos retos a los que hacer frente, porque ustedes llevan gobernando aquí dieciséis años.
Desde el año 1995, la responsabilidad de la gestión educativa es suya.
Espero que pronto nos ofrezca ese pacto por la educación a nivel de la comunidad, un pacto que ya se ha anunciado desde Madridâ¦, el señor Rajoy ya ha anunciado que va a ofrecerlo.
El mismo señor Rajoy, que se negó a la propuesta de un pacto por la educación de un ministro socialista.
(Aplaudiments)

La situación en esta comunidad requiere de un impulso y una apuesta firme para hacer frente a los retos de fracaso escolar, falta de equipamientos escolares, formación de trabajadores y trabajadoras que requieren las mejores cualificaciones profesionales.

Por eso, yo deseo que, más allá de las buenas palabras, podamos ver pronto esos hechos, hechos que no ha reflejado en su presupuesto.
Porque usted sabe que nuestro fracaso y abandono escolar es casi el 40%, una cifra bastante elevada.

Usted sabe que estamos esperando todavía ese plan de choque, un plan de choque que nos anunció en su comparecencia.
¿Para cuándo?
¿Cuáles son los programas del plan de choque?
El contrato programa que va a introducir, ¿tiene ya la dotación?
¿Nos va a pasar el borrador?
¿Piensa pasarlo en el que lleva trabajando desde el verano o tendremos que esperar?

Mire, necesitamos un sistema que desarrolle las nuevas tecnologías aplicadas a la educación, un sistema donde nuestros alumnos y alumnas puedan acceder a ellas con normalidad.
Pero no, aquí seguimos en el atraso, seguimos en el atraso tecnológico que no nos ha dejado participar su gobierno en el programa Escuela 2.
0.
No han querido que nuestros escolares disfrutaran de ordenadores portátiles, causaban miopía.

Ahora ustedes nos proponen la inclusión de libros digitales.
Me parece bien.
Dígame el tamaño, qué medidas van a tener y si no van a causar miopía.
(Aplaudiments)

Esta comunidadâ¦ esta comunidad lo que necesita es escolarizar alumnos de 0–3 que no tienen plaza pública, y escolarizarlos en centros públicos.
Y ustedes estos centros públicos no los crean; los convenian y los ceden.
¿Dónde están las plazas del objetivo del programa Educa3?
¿Cuántas plazas 0–3 en centros públicos existen en la Comunidad Valenciana?

Y ahora volvamos a hablar de becas y ayudas.
Vuélvame usted luego a contestar los mismos datos que repite sesión tras sesión, que crecen cada año.
Esas becas de comedor que ha tenido que modificar las bases cuando ya las había adjudicado o que, en el mejor de los casos, decrecen, porque hay más beneficiarios, como usted muy bien ha dicho, con el mismo presupuesto que todos los años; las becas de transporte y libros, lo mismo: mismas ayudas todos los años, misma cantidad.

¿Este es el presupuesto que usted nos ha vendido de conciliación laboral y familiar?
¿Esto es el aumentar las ayudas sociales?
Es, como mínimo, mantenerlas o rebajarlas.

Pero bueno, esto no sería nada si por lo menos con estas ayudas pagase a quienes les debe, a las librerías.
Eso ya sería algo, porque lo que está haciendo con los centros educativos, adeudando sistemáticamente los gastos de funcionamiento, pues ya me dirá.

Estos centros están teniendo ya serios problemas para poder afrontar gastos de luz y calefacción.
Y estamos ya en invierno, y camas hospitalarias no tenemos, nuestros alumnos tendrán que estar bien cuidados.
(Aplaudiments)

Muchas son las carencias y usted las sabe mejor que yo, también las maquilla mejor.
Y si ya hablamos de infraestructuras, podríamos hablar mucho tiempo, y su respuesta siempre sería la misma, respuesta única: «Yo le hablaré y usted luego me contestará».

Seguimos siendo líderes en barracones, 900 barracones que albergan 19.
000 alumnos –líderes del estado–.
Y yo no sé si después de las lluvias de la pasada semana, ya han podido volver a las aulas los alumnosâ¦, que les llovía dentro.
Igual que tampoco sé cómo están todos los colegios en barracones que los espacios de recreo la semana pasada eran barrizales.
¿Cómo están?
¿Han tomado ya las medidas adecuadas?
¿O las próximas lluvias, más de lo mismo?

Los centros necesitan reformas, reformas urgentes por daños estructurales, por humedades.
¿En qué número de la lista están estos centros preferentes?
Porque para usted todos son preferentes, pero habrá una lista.

Mire, esto no es serio.
Igual que no es serio el que usted, en una entrevista reciente hable de los CIS, esos que va a construir durante la legislatura, de 25 a 30.

No aclara el número de construcciones públicas, eso no.
Pero, ¿por qué?
Porque usted duda de si serán nuevos, reformas, rehabilitaciones o ampliaciones.

No tiene una línea definida para la construcción desde la conselleria, pero asegura que la construcción será directa.
Si la construcción es directa,¿qué pasa con CIEGSA?
¿Por qué sigue dotándola en los presupuestos del 2012 con cantidades similares?
Usted ha dicho textualmente a la pregunta, «¿quién lo hará?
», contesta, «directamente desde la consejería, así lo hemos plasmado en los presupuestos».
Y yo le digo, pues si lo plasmado en presupuestos es lo que va a ejecutar, poco ejecutará este año.

Y mire, la única solución que usted está planteando al fracaso escolar, a las plazas 0–3, a todos los problemas del sistema educativo, son los centros de iniciativa social.
La única propuesta clara que le hemos oído.
Una propuesta que lo que pretende es dar suelo público, regalar suelo público de todos para que hagan negocio unos pocos.
Eso sí, el negocio donde es rentable construir.
Donde no es rentable un CIS, cuando se pueda, lo asumirá la conselleria.
Eso es así, o por lo menos lo que parece.

Y esto donde nos va a llevar es a volver a municipios con categorías, a barrios marginales.
¿Eso es para usted la libre elección de centro?
Donde solo existe un centro, ¿cómo garantiza la libre elección?
Y para los colegios rurales agrupados, ¿habrá iniciativa privada interesada?
¿O estos se ponen a la cola de todos los centros que tienen para inversión en la conselleria?

Su mapa escolar no se ha adaptado a la realidad.
Su mapa escolar es municipio por municipio y es un mapa adaptado a los lugares donde se podrán construir esos centros de iniciativa social.
Donde no se puedan construir, ustedes verán lo que hacen.
Yo casi que le puedo adelantar lo que van a hacer.
Lo que van a hacer será prometer que durante la legislatura que acabamos de empezar algo se hará.
Porque eso es lo que llevan prometiendo legislatura tras legislatura.
Pondrán el cartel de que harán el colegio, y de aquí a final de legislatura quedan tres años.

Miren, yo no me puedo creerâ¦ –tres años y medio–.
Mire, yo no puedo creer sus promesas.
Y permítame decirle que me gustaría mucho creérmelas.
Me gustaría en beneficio de los alumnos, de la comunidad educativa y de los docentes.
Pero no quiero creer que la única propuesta en firme y conocida por usted para frenar el fracaso escolar sean los centros de iniciativa social.
No me lo quiero creer.
¿Y sabe por qué es una sólida propuesta?
Porque usted, en este tiempo que lleva, no se ha dedicado a gestionar las políticas educativas de la conselleria.
Usted se ha dedicado a gestionar las políticas económicas de la conselleria de educación.
Se ha dedicado a ver dónde puede recortar.
Bueno, para ustedes donde pueden ajustar, pero ajustar sin que se vea demasiado.
Ver como esconde programas o como no aumenta la dotación en ayudas.
Y en una situación como la actual esto es lo más normal.
Y cuando se le echa la culpa a otro gobierno, más normal todavía y más comprensible.

Pero, mire, ni estamos en crisis desde hace dieciséis años ni va a tener muchas más oportunidades de culpar a ningún gobierno que no sea el suyo, el gobierno que nos ha llevado a esta situación.

Nosotros, los socialistas, pensamos que un euro en educación es un euro para generar empleo y que la salida a la crisis está en la formación, en la cualificación y en la excelencia del sistema y de nuestros alumnos y alumnasâ¦

El senyor vicepresident primer:

Vaya finalizando.

La senyora Sarrión Ponce:

â¦–gracias–.
Necesitamos una buena gestión pública de lo público.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora Sarrión.

Té la paraula el conseller d’Educació, Formació i Ocupació.

El senyor conseller d’Educació, Formació i Ocupació:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Sarrión, en primer lloc vull agrair–li profundament l’oportunitat que em brinda a través d’esta interpel·lació perquè puga explicar amb detall quina és la realitat actual del sistema educatiu valencià, del nostre sistema educatiu.
I sense dubte no és la realitat que vosté reflectix.
La realitat és ben diferent.
La realitat són més de 784.
000 alumnes en tot el sistema educatiu.
La realitat són més de 222.
000 alumnes que cursen els seus ensenyaments en valencià.
La realitat són més de 51.
200 en el nostre sistema educatiu; per cert, més ja que en el curs anterior.
La realitat són 70.
198 alumnes que estudien la formació professional, que és el major alumnat de la història en formació professional.
La realitat són 73.
000 alumnes, a data de hui, beneficiaris de la beca de menjador escolar.
La realitat són 45.
000 alumnes beneficiaris de la beca de transport.
34.
360 alumnes beneficiaris del «bono infantil», en 622 centres autoritzats.
La realitat són 55.
800 alumnes que cursen ensenyaments en les escoles oficials d’idiomes.
La realitat són 10.
769 alumnes que cursen programes de qualificació inicial.
I la realitat són 11,5 milions d’euros invertits cada dia que passa en l’educació.

I tot açò en una situació de moltíssima normalitat.
És cert que en un sistema tan complex i amb les xifres que estic donant de l’educació, tots els dies poden sorgir i sorgixen incidències, tots els dies hi ha problemes i sempre hi ha complexitats que resoldre.
Però, repetisc, en la més absoluta normalitat.

Mire, vostés poden continuar amb el seu discurs.
Si ja el coneguem!
Vosté no ha dit res diferent que no diguera en la compareixença en la comissió de pressupostos, està dient exactament el mateix.
Però és que el seu discurs –vosté és nova en estes Corts– és el de l’any passat, i de l’anterior, i el de l’anterior, i el de l’anterior.
I vostés poden continuar perfectament i tranquil·lament amb el seu discurs.
Si mosatros estem encantats!
Elecció darrere elecció mos agrada el seu discurs, si és que mos ve molt bé!
Però és que, no és que ho diguem mosatros, estan dient–li–ho correligionaris del Partit Socialista, des del nord fins al sud de la Comunitat Valenciana.
Estan dient–li al seu cap de files des d’Oriola fins a Morella que canvie ja el seu discurs, que eixe discurs no és creïble, que eixe discurs els valencians no el compren.
Vostés volen seguir?
Nosaltres, repetisc, encantats.

Ara parlarem dels CIS.
Aules prefabricades.
Mire, senyora Sarrión, ho hem dit fins la sacietat.
Vostés saben que estem fent un esforç i tenim el compromís en esta legislatura d’eliminar les aules prefabricades.
Jo no sé quines xifres vosté entendrà, però jo vaig a dir–li–les.
Són 130 milions d’euros en els pressupostos del 2012 destinats a noves construccions, a ampliacions, a reparació i a conservació de centres públics educatius.
I en eixos 130 milions d’euros la prioritat és l’eliminació d’aules prefabricades.
Estem treballant, efectivament, en una planificació que, com ja li vaig dir en la comissió, a mitjans de gener podrem presentar i direm totes les obres educatives que van a fer–se l’any 2012 amb eixos 130 milions d’euros.

Prioritàriament l’eliminació d’aules prefabricades, sense excloure algun centre, que per raons d’antiguitat, per raons de defectes estructurals, per altres raons, encara que no estiga en aules prefabricades haurem d’abordar–lo.
Com li dia, en gener farem pública la relació.

També vull dir–li que no tindríem tantes aules prefabricades si, per exemple, en l’any 2011, en les ajudes de compensació interterritorial que l’estat dóna per a construcció de centres educatius haguera aportat alguna cosa a la Comunitat Valenciana.
No diguem ja els 45 milions d’Andalusia o els 18 milions de Castella–la Manxa, però sí alguna cosa.
No ha aportat ni un sol euro.
Sense dubte que amb 45 milions d’euros mosatros tindríem moltes menys aules prefabricades.

Els centres CIS.
Miren vostés, sempre és el mateix discurs, és la mateixa convicció.
Mosatros creguem, mosatros creguem en la llibertat d’elecció de centre per part dels pares.

L’any 2010 o en el curs 2010–2011, si agarrem com a referència centres públics i centres concertats, excloem els privats, en la Comunitat Valenciana el 20,98% són centres concertats i la resta són centres públics.
Estem molt per davall d’altres comunitats autònomes com per exemple: en el País Basc, en eixa relació els centres concertats són el 36%, són 15 punts més que nosaltres; en Madrid, el 27,69, 6,71 punts més que nosaltres; en Catalunya, el 22,68, 1,7% més que nosaltres.

Però és que a més, a més, i açò és molt important, en el curs 2004–2005 la relació de concertat a públic era en la Comunitat Valenciana 21,54% concertat.
Açò què vol dir?
Açò vol dir que està creixent el nombre de centres públics en relació al nombre de centres concertats.
Per tant, no estem incrementant, com vostés diuen, els concerts, estem incrementant la construcció de centres i la creació i construcció de centres públics, en major mesura que els centres concertats.
Açò és una realitat i les xifres estan ahí.
A més té la seua explicació.
Si nosaltres hem fet 420 centres públics en huit anys, molts d’ells han sigut de nova creació.
Per tant, s’han fet molts més centres públics nous que s’han fet concerts educatius.
És la realitat que vostés no volen vore.

Però bé, a pesar de tot, mosatros, llibertat.
Llibertat per a les famílies perquè trien l’educació que volen per al seus fills.
Repetisc, el curs 2011–2012 s’han quedat més de 6.
000 alumnes fora de l’educació concertada.
Els seus pares volien que estudiaren en la concertada.

I li diré més, senyora Sarrión, com diu el refrany castellà: obras son amores y no buenas razones.
Jo estic totalment d’acord que vostés per convicció defensen un model educatiu, de la mateixa manera que nosaltres en defenem un altre i altres grups d’esta cambra poden defendre’n un altre.
Però s’ha de ser conseqüent, una cosa són les conviccions i l’altra cosa és el ser conseqüent amb un mateix.
Si vostés consideren que no ha d’haver tant d’ensenyament concertat, és molt fàcil, tots els càrrecs socialistes de la Comunitat Valenciana, regidors, alcaldes, diputats, que porten els seus fills a la concertada, que els porten a la pública, que alliberen places en l’educació concertada, i eixos més de sis mil alumnes que s’han quedat fora tindran més oportunitat.
O és que el que volen per a vostés no ho volen per als altres.
(Aplaudiments) Espere que em conteste al respecte.

M’ha parlat vosté també de CIEGSA.
CIEGSA té una consignació pressupostària, evidentment que té una consignació pressupostària.
Per a què?
Doncs molt bé, per acabar tots els centres que actualment estan en construcció.
Hi ha 27 centres en construcció en la Comunitat Valenciana.
N’hi ha 31 acabats recentment.
Totes eixes construccions necessiten encara reconeixements de pagament i evidentment fer els pagaments.
Per tant, és lògic i normal que tinguen en els pressupostos algun tipus de ressenya.

El pla de xoc de fracàs escolar.
Mire, mosatros hem donat a tota la comunitat educativa, a tots els representants de la comunitat educativa i a tots els sectors, fins al dia 30 de novembre, igual que vam fer en el plurilingüisme perquè mos aporten les seues idees i els seus suggeriments.
Hui acaba el termini.
Immediatament mosatros eixa documentació l’analitzem i immediatament, igual que ha passat o està fent–se en el nou model plurilingüe, el que va a fer–se és que reunions tècniques, les meses tècniques i les meses sectorials per a portar endavant eixe pla educatiu, eixe pla contra el xoc del fracàs escolar.
I ahí, i ahí estaran també vostés.
Ja se li va dir per part de la vicepresidència que hi havien tres matèries de la conselleria d’educació que vostés poden entrar, si ho desitgen, a arribar a acords.
Era la reforma de la formació professional, el nou model plurilingüe i el pla de xoc contra el fracàs escolar.
Vostés prompte tindran notícies per part de la vicepresidència per vore si baixen del mont i volen entrar realment a assentar–se a una taula i a parlar.
Però entretant mosatros, senyora Sarrión, anem a seguir treballant.

No li puc dir molt més nou respecte del que vaig dir fa pocs dies en la compareixença en la comissió, però és que realment vosté tampoc està demanant–mos res nou.
Mosatros treballem, i treballem tots els dies.
I açò no és fàcil.
I estem en un moment en què la gent mos demana que en educació siguem capaços d’arribar a acords.
I mosatros estem per la labor, encara que a vosté li parega el contrari.
I li acabe de dir tres pilars fonamentals de les polítiques d’esta conselleria: reforma de la formació professional, nou model plurilingüe i el pla de xoc contra el fracàs escolar on vostés van a tindre, vosté i tots els grups d’esta cambra, l’oportunitat, i aixina ho desitgem.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a rèplica, senyora Sarrión.

Quan vullga, senyora diputada.

La senyora Sarrión Ponce:

Gracias, president.

Yo ya sabía que usted me iba a repetir lo mismo que me dijo en la comparecencia primera, que me dijo ya en la comisión de presupuestos.
Yo no le he dicho nada de lo que le dije en la comisión de presupuestos.
En la comisión de presupuestos fuimos línea a línea.
Le dije lo que usted había dicho que había crecido y lo que en los presupuestos no se reflejaba.
Yo también le agradezco que le guste que le repita mi discurso, porque así le facilito a usted el tener que repetir el discurso también constantemente.

Mire, en primer lugar, yo sí que estoy en el monte, en un monte donde vivo, porque las infraestructuras donde yo vivo no llegan.
Por ejemplo, los colegios.
Allí estar en el colegio de mi pueblo es estar en el monte (aplaudiments), donde llueve dentro del aula y donde tenemos un cartel desde el año 2007.
Eso también se lo dije a usted en la comparecencia de inicio de curso.
El alcalde de allí es del PP, ya lo ha prometido.
Pónganos por lo menos un cartel nuevo.
Eso para empezar.

Luego, los datos que usted me da son los mismos que se dieron al inicio de curso.
Pero si es que me parece bien.
Pero los datos no son soluciones.
Me parece bien que haya muchas becas, que usted haya dado muchas ayudas.
¿Ha pagado las ayudas o las becas que da?
O ¿reparte los bonos y luego no los paga?
¿Los ha pagado?
Contéstemelo.

Habla del plurilingüismo, de todas las reuniones que está llevando a cabo.
¡Hombre!
, nosotros somos parte de esta cámara, deberíamos estar, por lo menos, informados.
O le vuelvo a repetir: lo que yo le pregunto por escrito, usted me contesta lo que le da la gana y lo firma.
En ninguna de las preguntas se centra, ni por escrito, en lo que se le pregunta.

A usted le encanta dar cifras comparando con otras comunidades autónomas, es lo que más les gusta dar.
Dénos también la del fracaso escolar, la cifra del fracaso escolar en esta comunidad.
Le leo: «La Comunidad Valenciana es la autonomía española que menos ha reducido su índice de fracaso escolar en la enseñanza obligatoria en los últimos cinco cursos.
» Cinco años, legislatura y pico.
En concreto, la ha reducido un 0,3%, según los últimos datos disponibles por autonomías del Ministerio de Educación.
La tasa actual existente en las mismas cambia, porque aquí estamos la primera, cuando el tema es en qué porcentaje estamos.
Somos la segunda en fracaso escolar de España, solo superada por Baleares.
La segunda.
Publicado esta semana.
«El gobierno nunca ha aportado nada.
» Ya se lo he dicho, a partir del mes que viene, ¿de quién va a ser la culpa?

Porque ustedes, en los documentos del ple del Consell, sí que nos dicen: «El Ministerio de Educación aportará 2,5 millones de euros en 2012 para el programa integral de aprendizaje de lenguas extranjeras, PALE.
» Usted sí que nos dice: «El Consell aprueba el convenio con el Ministerio de Educación para la financiación de libros de texto.
» Esa financiación que todavía no han pagado a las librerías.
«En virtud de este acuerdo, el ministerio colaborará con 7 millones de euros para la financiación de los libros de texto.
» «El Consell aprueba el convenio con el ministerio para la financiación de plazas de primer ciclo de Educación Infantil.
El ministerio aportará la cantidad de 3 millones de euros.
» ¿Eso lo ha aportado todo, lo tienen, no lo tienen?
, porque esto es suyo, Generalitat valenciana, ple del Consell.
¿La parte suya en todos estos programas está puesta?

Y hablando de fracaso escolar, el plan de choque.
Usted habló del contrato programa en su primera intervención.
Yo, en la mía de hoy, le he preguntado: ¿el contrato programa lo va a llevar adelante?
¿Con qué programas contará ese contrato programa?
¿Qué dotación tiene?
¿En qué línea presupuestaria ha incluido, del presupuesto, esos cinco millones de euros que iba a incluir?
¿Dónde están?
Esta diputada se ha revisado el programa.
Su discurso es el discurso que es acorde con lo que le están demandando, que usted lo está oyendo.
Los sienta, les habla, los tranquiliza, pero soluciones no les da.
Y usted ha dicho que obras son amores.
.
.
Si hubiese hecho tantas obras, ahora no estaríamos en la situación de déficit de infraestructuras que estamos en el terreno educativo.
(Aplaudiments)

Gracias.

El senyor vicepresident primer:

Gracias, señora Sarrión.

Rèplica del senyor conseller d’Educació, Formació i Ocupació.

El senyor conseller d’Educació, Formació i Ocupació:

Moltes gràcies, senyor president.

És que no vull repetir les coses tantes vegades.
Pregunta vosté altra volta per les ajudes.
Li ho acabe de contestar a un company de la cambra.
Dels 33,8 milions d’euros, menjador escolar, que figuren en els pressupostos de l’any 2011, a data de hui, s’han pagat tots, excepte 2,8 milions d’euros.
Però és que ja ho he dit abans, és que estem dient–ho contínuament.

Mire vosté, en el tema del plurilingüisme, és cert que anem a cridar–los, li ho he dit abans, però és una cosa que està centralitzada en la vicepresidència, i la vicepresidència ja els tornarà a dir que es poden assentar.
Però aquí el sistema de treball, primer, es porta a les meses de negociació, a les meses tècniques i sectorials i, quan el tema està ja prou avançat, aleshores entren els grups polítics.
Perquè no tindria ningun sentit que el document tècnicament, que és bàsic, no estiguera ja ben enllaçat.

Ahí puc dir–li que en estos moments hi han uns consensos bàsics i importants en les meses que fins ara s’han realitzat, que van a continuar durant este mes de desembre.
Per exemple, es té clar que un dels objectius del nou model plurilingüe és que al finalitzar l’educació bàsica l’alumnat obtinga una competència semblant en valencià, en castellà i, almenys, una llengua estrangera, que serà preferentment l’anglés.
Es té clar també que l’anglés o la llengua estrangera es té d’introduir el més prompte possible, amb la qual cosa estem parlant que n’hi ha consens perquè als tres anys els nostres alumnes puguen estudiar eixa primera llengua estrangera.
De la mateixa manera que també es té clar que es deu activar una segona llengua estrangera en quint o sext de primària.
I de la mateixa manera que també es tenen clars molts aspectes concrets de la formació del professorat.
Quan estiga el tema més enllestit, és quan aleshores els grups polítics tenen la possibilitat, tots els grups polítics d’esta cambra, d’entrar no amb un document tancat, sinó amb un document que podran vore i aportar moltes coses.

Mire, respecte al fracàs escolar, jo vaig a dir–li unes dades que també tinc i, a més, són dades del senyor Ángel Gabilondo, ara ministre d’Educació en funcions.
Ell ha dit textualment, i són declaracions seues, que «el fracàs escolar en Espanya és similar en totes les comunitats autònomes».
O no li reconeixen vostés autoritat el seu ministre d’Educació?
Ho ha dit, ho ha dit, senyora Sarrión.
Està en les hemeroteques.
Mire–ho vosté, que ho ha dit.

I quant al contracte programa, quant al contracte programa.
Anem a vore.
És veritat, és veritat que n’hi ha fracàs escolar en la Comunitat Valenciana, com en totes les comunitats.
Si no ho amaguem.
Jo l’únic que estic dient és que és similar en totes les comunitats.
I al respecte he dit que alguna cosa tindrà a vore la LOE del senyor Rodríguez Zapatero, perquè no és una comunitat, són totes.
(Protestes)

Contractes programa.
Li ho vaig dir en la comissió de pressupostos.
Anem a destinar 10 milions d’euros.
Nosaltres anem a aportar 5 milions d’euros i el ministeri aportarà 5 milions d’euros.
Aleshores, durant el primer trimestre de l’any 2012, per donar–li més dades, es presentarà ja la normativa que regularà el funcionament dels contractes programa i aleshores ja haurà passat per les meses corresponents.

Però l’essència bàsica també li l’he dita: mosatros partim de la base que cada centre té la seua pròpia realitat socioeducativa, cada centre és diferent dels altres i cada centre té autonomia per a vincular–se amb la consecució d’uns objectius.
Eixe és el fonament del contracte programa, i això és el que perseguim.

Miren, per acabar, en temes de consens en matèria educativa van a trobar–mos sempre.
Vosté voldria que en a penes més de cent dies de govern ja haguérem construït col·leges i haguérem fet de tot.
No pot ser, no pot ser!
(Veus) Paciència, tranquil·litat, tranquil·litat.
Col·leges ja se n’han construït molts, 420 en els últims huit anys, i anem a continuar construint col·leges.
En els pressupostos de 2012 vostés va a vore–ho.
El d’Anna, no sé si li tocarà en la primera tanda en el 2012, o en la segona o en la tercera.
Jo li vaig dir al seu alcalde que en esta legislatura tindria col·lege, i a vosté també li ho dic.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Interpel·lació al conseller de Sanitat, senyor Luis Rosado Bretón, sobre la política general de la conselleria al voltant de la construcció de les infraestructures públiques sanitàries pendents, que formula la diputada senyora Mónica Oltra Jarque (GP Compromís) (RE número 8.
302, BOC número 34)

El senyor vicepresident primer:

Interpel·lació al conseller de Sanitat sobre la política general de la conselleria al voltant de la construcció d’infraestructures públiques sanitàries pendents, que formula la diputada Mònica Oltra del Grup Parlamentari Compromís.

Té la paraula.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Conseller, ja que tenim ací al conseller d’educació repartint col·leges, a vore si vosté ara repartix hospitals i centres de salut.
Perquè, clar, com es veu que açò és una cosa de.
.
.
, ve ací el senyor magnifentísimo i repartix.
.
.
Jo li dic a vosté que en esta legislatura.
.
.
(Veus) ¡Vaya tela!
En el medievo estamos, señora, en el medievo.
Bé.
En fi, a voré si vosté també repartix ací.
.
.
, ve ací i «açò ho pague jo!
»

El cas és que jo l’interpel·lava sobre les infraestructures sanitàries pendents.
Li preguntava en concret què passa amb la construcció dels centres pendents.
Me té igual la construcció posada en marxa, perquè alguns ja estan construïts, però, en definitiva, m’interessa allò que vostés han promés.
I és més, allò amb el que vostés s’han compromés i que ara estan vostés anant cap arrere dient que això no se pot fer per la crisi.

A mi me preocupa, igual que els preocupa als ciutadans, que vostés hagen contat unes mentides, que fins i tot s’han posat en cartells publicitaris, que han costat molts diners i que ara vostés se neguen a fer les infraestructures al·legant la falta de diners, al·legant.
.
.
, posant com a excusa la crisi.

Li pose com a exemple l’hospital d’Ontinyent.
Mire, jo este matí he estat a Ontinyent abans de vindre ací i he passat pel cartell eixe que ha costat 30.
000 euros, que a més vostés van enganyar l’ajuntament perquè ho pagara l’ajuntament, 30.
000 euros, on posa: «Ontinyent.
100 llits, 70 en habitacions individuals.
» I jo, és d’estes coses que jo m’ho imagine, jo faig una.
.
.
, jo sóc molt fantasiosa.
I aleshores, jo me’ls imagine en una taula, en una taula allí tots.
.
.
Diu: «Com la contem, qui la fa més grossa?
»100 llits.
No, 90.
Que va!
Posa 100, que en número redó queda millor que 90.
» Diu: «Però posa 70 en habitacions individuals, que això a la gent li agrada que no tinga ningú al costat.
Vinga, 70 en habitacions individuals.
» I aixina s’han quedat vostés tan amples.
S’han gastat 30.
000 euros, han fet que l’Ajuntament d’Ontinyent se gaste 30.
000 en un cartell, que allí està a l’entrada.
.
.
, entres a Ontinyent i ho veus: «100 llits, 70 en habitacions individuals.
» Tot una patraña, senyor conseller, tot una patraña.

I això me preocupa, me preocupa que impunement s’enganye l’electorat, s’enganye els ciutadans, que vostés vagen comprometent amb els alcaldes col·leges, hospitals, no sé què, com si açò fóra seu, com si li xorraren els diners, com si foren vostés el capità moro, i després això no siga veritat.
Me preocupa la compulsió amb la qual mentixen, al por mayor i al detall, 100 habitacions i 70 individuals.

Mentres fan eixos cartells i se’ls omple la boca de promeses, han sigut eliminats dels pressupostos els centres de salut de Benicalap sud, Paterna–Valterna, Paterna–Campamento, Avenida de Francia i Malilla, ampliació del CS de Pobla de Vallbona, i no es contempla l’obertura d’extensió hospitalària de Llíria ni de Gandia.
Extensions que estan pràcticament acabades, però que falta l’equipament i el personal.
I, per suposat, no es contemplen ni la Vall d’Uixó, ni Gandia ni Torrent.

En Alacant, els centres de salut que s’han quedat fora dels pressupostos Oriola, l’F.
Alvárez, Garbinet, la Condomina, Castalla i San Juan.
Sí se mantenen Benidorm i el de Benalua, que porten vostés set anys pressupostant–lo i sense executar.
Set anys que vostés no només han mentit en els cartells, sinó també en els pressupostos, posant unes partides pressupostàries que ja per anticipat sabien que no anaven a gastar–se.
Mire que només me dedique a fer una valoració política, perquè si jo fera una valoració moral del que me pareix la seua actuació, vaja.
.
.
, en fi, més val.
.
.

En Castelló, els centres de salut que s’han quedat fora dels pressupostos: Vinaròs, Artesa i Alcalà.
Es mantenen Peníscola, que porta set anys pressupostat i no executat, i Onda, tres anys pressupostat i no executat.
Açò és el que n’hi ha en els pressupostos, ni tan sols m’atrevisc a dir que és la realitat, perquè la realitat dista molt del que vostés pressuposten.
Perquè, efectivament, n’hi han infraestructures que se pressuposten any rere any, però que després mai se materialitzen, no se posa ni tan sols la primera pedra perquè se facen vostés la foto.

Clar, i després de la seua desafortunadíssima frase que «els hospitals s’obriran quan els valencians ens pugam permetre el luxe d’obrir–los», després que vostés han posat en jaque la investigació biomèdica, després que vostés no paguen als proveïdors, no paguen a les farmàcies, damunt tenim d’assistir com a finals de l’estiu fan una roda de premsa anunciant el que eufemísticament han denominat pla d’optimització de llits hospitalaris.
Perquè eixa és una altra, són vostés els reis dels eufemismes i quan vostés utilitzen un eufemisme jo me pose a tremolar i els ciutadans també, perquè els seus eufemismes normalment per a la població són prou danyosos.

Això que vostés anomenen «pla d’optimització de llits hospitalaris», en realitat la premsa el que publica és que la Generalitat valenciana elimina 262 llits d’hospitals públics.
262 llits quan ja som la comunitat autònoma amb menys llits per habitant de tot l’estat espanyol i quan a més tenim els experts que advertixen que els retalls en la nostra comunitat afectaran als serveis bàsics quan, efectivament, vostés deixaran de construir díhuit centres de salut, quan les manifestacions estan en eixe hospital emblema, el més gran d’Europa amb eixa obsessió que tenen vostés de fer–ho tot molt gran, ahí se manifesten els sindicats i els professionals, perquè els retalls també apleguen allí.
I, efectivament, això conviu amb la seua visió de la sanitat com un luxe dels valencians i també amb l’eliminació dels pacients del pla de xoc que tornen a hospitals públics per a estalviar, amb la qual cosa també s’evidencia que el seu desviament de pacients cap a la sanitat privada és més car.
I ahí també m’agradaria que vosté es pronunciara sobre per què han optat vostés per incrementar la despesa sanitària desviant pacients a la privada, quan ara reconeixen que és més barat tindre’ls en centres públics.

Però bé, com vostés van presentat a bombo i platerets el pla d’optimització de llits hospitalaris, és a dir, tancar 262 llits, jo ho he demanat, perquè jo sóc així, a mi m’agrada molt demanar i a vegades m’ho donen i tot i ara m’ho han donat vostés.
I m’han donat este pamflet, senyor conseller, este pamflet que jo pensava que vostés s’havien sentat a redactar alguna cosa.
No, vostés han fet un power point amb molt de coloret, amb moltes faltes d’ortografia, per cert també, en què vostés ens conten ací una pel·lícula que, vaja, cau la cara de vergonya.
Mire, justetament ha arribat hui, jo és que també tinc molta sort, hui és la interpel·lació i m’arriba açò, que diu: «Los políticos gestores, profesionales y ciudadanos somos conscientes de que hace falta poner en marcha –bueno, hace falta poner en marcha– medidas de eficiencia que permitan optimizar nuestros recursos para seguir ofertando la misma calidad y mantener la misma cartera de servicios.
» I són conscients ara?
Abans de la crisi no eren conscients vosté d’això?
No eren conscients?
Ja veig que vosté també el té.
Molt bé.

«Es el momento de pararse a reflexionar cuáles son las necesidades reales de la población en materia de infraestructuras y equipamiento sanitario.
» Que abans no s’havien parat vostés a pensar això?
Abans vostés no reflexionaven sobre quines eren les necessitats reals?
Aleshores, sobre quina base treballaven?
Sobre la de necessitats electorals del Partit Popular?

«En este sentido, la contención de costes innecesarios o evitables es la máxima que domina hoy en día todas las estrategias de salud».
I abans quina estratègia dominava, quina màxima dominava la seua estratègia?
Els costos innecessaris i evitables?
Senyor conseller, por la boca muere el pez y por el power point també, perquè vostés ací estan dient unes coses que, ¿és que abans no pensaven això?

«Actuar sobre aquellos servicios donde más no es mejor.
» Però quan vostés deien que tindre l’hospital més gran d’Europa era el millor, això sí?
Això sí que era necessari?
I aleshores comencen vostés com el brocardo este de excusatio non petita, accusatio manifesta, a excusar–se de coses que vostés ja saben que no són.
Diu: «Se procede a reagrupar el número de camas que no se consideran necesarias y considerarlas no ocupadas.
» Senyor conseller, és que si en un hospital tots els llits estan ocupats tenim un problema, perquè açò no és com l’autobús ¿sap vosté?
Perquè en un hospital se necessiten llits buits per a qualsevol contingència, emergència, epidèmia, accident.
Vosté ho comprendrà això millor que jo, perquè vosté és de la rama sanitària, jo no.
Però per sentit comú jo sempre espere que en els hospitals hi haja un llit buit per si a mi me passa alguna cosa almenys tindre un llit o a vosté o a qualsevol de nosaltres.
I vosté diu que els llits no ocupats sobren.
Diu: «La optimización de camas hospitalarias no va a suponer –no, ben grandet– no va a suponer el cese de ningun professional sanitario –molt bé, perquè ningú s’escarote– no va a suponer la merma de la actividad asistencial.
» Home, en fi, permeta’m que ho dubte.
I a mes diu: «.
.
.
y la optimización de camas es una medida de gestión coyuntural y totalmente reversible de forma inmediata.
» Açò ben gran, lletra 32.
Açò, per què?
Perquè vostés saben que açò no és una mesura òptima per a gestionar la sanitat perquè, si no, no posarien en lletra 32 o 45 que és conjuntural i reversible.
Perquè vostés tenen consciència que açò és una mesura que minva els serveix bàsics en matèria sanitària.
I, a més, després fan uns comptes que són mentida, perquè vostés descompten els llits amb el cost total i, com vosté molt bé diu, no hi ha reducció de personal, que és la part que més costa d’un llit hospitalari.
Vostés resten la quantitat que val un llit hospitalari d’eixos 262.

Senyor conseller, vostés estan contant massa mentides per a no anar en autobúsâ¦

El senyor vicepresident primer:

Vaja finalitzant, senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

â¦perquè açò no és una cançó infantil de Vamos a contar mentiras.
Vostés haurien de pensar–se molt bé on estan posant els diners, sobretot quan hui hem estat parlant de tots els saraus que vostés han fet, tots els grans calatravismes que han fet i ara no tenim diners per a pagar la sanitat.
I jo espere que vosté en la seua contestació em done alguna resposta satisfactòria a açò, no a mi sinó als ciutadans que l’estan esperant.

Moltes gràcies, senyor president.

El senyor vicepresident primer:

Per a respondre a la interpel·lació, té la paraula l’honorable conseller de Sanitat.

El senyor conseller de Sanitat:

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señora Oltra.

Señoría, la decisión que tomó la Conselleria de Sanidad en materia de infraestructuras sanitarias, que se ha venido reiterando en esta cámara y también ante la opinión pública a lo largo del último semestre, creo que es muy clara y bastante firme.

En el actual contexto socieconómico el gobierno valenciano, muy a su pesar, se ve obligado a realizar un reajuste de sus previsiones, tanto en las obras de nueva construcción como en la reforma y ampliación de las obras existentes.
La crisis laboral, económica, financiera por la que atraviesa nuestro país ha derivado en una situación en la que la ciudadanía exige a los poderes públicos sentido de la responsabilidad política.
La respuesta del Consell dada a esta exigencia ha sido la definición de tres objetivos prioritarios: por un lado, la reducción del déficit público; por otro, la lucha contra el desempleo; y, por último, el pago de las cantidades adeudadas a nuestros proveedores.
Es evidente, por tanto, que se ha querido transmitir una imagen de control responsable del gasto público y de austeridad.
Como es fácil de imaginar, señorías, estos objetivos que acabo de exponer van a condicionar seriamente la toma de decisiones políticas que tienen que adaptar cada año el propio Consell.

Por lo que respecta a la Conselleria de Sanidad, nos hemos visto obligados a adaptar el ritmo y las características de todas las obras y planes de montaje que teníamos en marcha, actuaciones que, como bien saben, vienen recogidas en el programa de infraestructuras sanitarias.
La prioridad que nos hemos marcado a medio plazo es que culminen lo antes posible todas aquellas obras que en su desarrollo se hayan más avanzadas, mientras que aquellas otras que se encuentran en fases iniciales y en proceso de contratación o en programación o bien en licitación sean postergadas posteriormente.
Más adelante, y en función de cómo evolucione la situación económica global del país y de esta comunidad, iremos reactivando aquellos proyectos que por su impacto asistencial consideramos que son necesarios y prioritarios.

En este punto, ya lo he dicho en algunas ocasiones, también lo han dicho otros miembros del gobierno y también lo ha dicho el propio presidente, el compromiso político del Consell que ha adquirido con todos los valencianos es que todas las infraestructuras sanitarias que inicialmente estaban previstas se lleven a término.
Pero, sin embargo, el ritmo de las mismas va a quedar supeditado a la evolución de la propia crisis.

Señoría, todo lo que se ha expuesto hasta el momento ha tenido un primer reflejo en la ley de presupuestos de La Generalitat del próximo año, en concreto en el programa presupuestario 412.
22, que recoge la mayoría de las obras previstas de la conselleria.
De cara al próximo ejercicio, en el capítulo VI de inversiones de este programa se va a contar con una cantidad no despreciable de 86 millones de euros.
Y por lo que respecta al capítulo VII, en 2012 estará dotado de 4 millones de euros que además serán destinados a obras de adecuación de consultorios.

Por tanto, aunque es notoria la reducción del montante económico de ambas partidas respecto a ejercicios anterior, el Consell no ha querido que los reajustes presupuestarios afecten a la totalidad de las obras programadas, pues considera que todas ellas tienen un carácter estratégico en la comunidad.
El Consell tiene claro que dotar a un país de infraestructuras sanitarias modernas es sinónimo de equidad, bienestar, progreso social y calidad de vida.
Y por ello hasta ahora el Consell ha realizado una gran inversión en la mejora de la red asistencial valenciana, inversión que ha supuesto un esfuerzo presupuestario que podemos cifrar en 330 obras sanitarias en los últimos años y en más de mil cuatrocientos millones de euros dedicados a este concepto.

Pero se ha llegado a un punto en que ha habido que redefinir nuestros objetivos a corto y medio plazo y por tanto modificar nuestro ritmo de trabajo.
A veces hay que saber dar paso también a nuevas páginas.
Pues, bien, como fruto de esta reflexión, en la propia ley del próximo año viene reflejado que iniciaremos las obras en centros sanitarios integrados y de atención primaria, como el centro de salud integrado de Onda, los centros de salud de Alicante y Benalúa, como bien ha dicho, Benidorm, Peñíscola, Benimaclet II y Valencia–Orriols y el consultorio auxiliar de La Pobla de Benifassà.
Culminaremos, asimismo, las obras del hospital de La Fe y seguiremos avanzando en el desarrollo de otras que ya están en marcha, como por ejemplo el Hospital de Gandía.
Por otro lado, tenemos previsto entre otros acabar la reforma del centro de salud integrado de Santa Pola y acometer, iniciar, el de Chirivella, así como terminar las ampliaciones de los hospitales Arnau de Vilanova y Doctor Peset.

Conjugar la necesidad de mejora permanente de los servicios públicos esenciales en un contexto marcado por la insuficiencia financiera y las consiguientes tensiones presupuestarias hace muy difícil programar cada año una serie de actuaciones en materia de infraestructuras sin poner en riesgo el propio sistema sanitario público.
Este escenario nos obliga a dos cosas importantes.
Una de ellas es a reajustar, como les he dicho, el ritmo de trabajo.
Se harán todos los hospitales y centros de salud, pero cuando las posibilidades económicas lo permitan, como el sentido común impone.
Pero también deberemos redefinir cómo deben de ser estas estructuras que van a ser creadas.
Todo ello supone, evidentemente, un cambio de estrategia.
Y por eso y de cara al futuro estamos trabajando para la redefinición del concepto de hospital y del concepto de institución sanitaria.

Les reitero que ya no es posible mantener un ritmo de construcción de los años anteriores, ni tampoco poner en marcha centros con una estructura de servicios y de equipamiento, que es poco acorde con el futuro que se avecina en este país y en la propia sanidad.

Señorías, el concepto de hospital está cambiando y la crisis va a acelerar el proceso de cambio.
Los índices de ocupación de las camas hospitalarias y la estancia media están bajando de manera drástica dentro del sistema nacional de salud.
Estos descensos vienen propiciados entre otros por factores como la potenciación de procesos ambulatorios en forma de cirugía mayor ambulatoria, hospitalización a domicilio y hospitales de día.
Hay algunas diapositivas que explican esto también en la misma presentación que usted ha enseñado.

Por tanto, señorías, el concepto de cama ha dejado de ser un factor determinante para establecer el grado de calidad del sistema sanitario y su desarrollo alcanzado dentro de cualquier centro sanitario público.
Hoy es la reducción de las estancias inadecuadas el indicador que termina el grado de eficacia y eficiencia en el sistema sanitario que presume de ser moderno y con visión de futuro.
Los nuevos hospitales del futuro van a tener unas señas de identidad muy claras, diferentes en gran medida a las actuales; van a estar más centrados en la actividad y por tanto menos en el internamiento clínico; van a ser más resolutivos y centrados en los casos más graves, que evidentemente serán los que deberán ser hospitalizados, no así en los casos leves; albergaran técnicas diagnósticas y terapéuticas más complejas, avanzadas y concentradas para permitir que la sociedad pueda realizarse aquellas pruebas que necesite, pero sin menoscabo de que los recursos públicos sean administrados de una forma mejor.
Igualmente, serán asimismo más sostenibles, no solo desde el punto de vista económico sino también desde el punto de vista medioambiental.
Y, finalmente, se caracterizarán por una distribución horizontal de sus espacios de funcionamiento para darle mayor funcionalidad al funcionamiento del sistema sanitario público.

Señorías, este es el prototipo de hospital en el que estamos trabajando en estos momentos.
Eso en los próximos años hará que muchos de los planes funcionales que hemos diseñado o diseñemos se deberán ajustar a estos nuevos planteamientos.
Y esto deberá de ser consecuencia ya no de la crisis que vivimos en estos momentos sino de la necesidad cada vez más urgente de adoptarnos a un entorno socioeconómico, demográfico y epidemiológico que está continuamente en constante cambio.

La sociedad está evolucionando, nos está convirtiendo, nos está llevando a un envejecimiento progresivo de la población, al aumento de las patologías y a las enfermedades crónicas y a una dependencia mayor de nuestro entorno.
Es posible que en el pasado, no solo la administración valenciana sino toda la administración pública española y probablemente todo el mundo civilizado occidental, se haya centrado en el desarrollo de infraestructuras hospitalarias.
Sin embargo, no nos hemos dedicado lo suficiente al lugar donde están la mayoría de nuestros pacientes, que es el domicilio de los propios pacientes.
Este gobierno se ha planificado de una forma importante el conseguir que en el futuro nuestros ciudadanos reciban la asistencia donde deben de recibirla.
Nos queremos preocupar más de los pacientes, nos queremos preocupar más de los ciudadanos que de las infraestructuras, porque creo que es más importante para la civilización y para la Comunidad Valenciana que tengamos claro que estamos aquí exclusivamente por los pacientes y por los ciudadanos, no por las infraestructuras.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor conseller.

Per a rèplica, senyora Oltra.

La senyora Oltra Jarque:

Gràcies, senyor president.

Mire, senyor conseller, jo tinc unes entendederes molt grans i jo entenc el que vosté me diu sobre l’actual context econòmic –visc la crisi, també, tots els dies, igual que vosté.

Però, clar, si això és així, jo el que li estic demanant és un poquet de coherència i d’honestedat.
Si és la crisi econòmica i l’actual context, si és això que vosté diu, i és que no mos podem permetre el luxe de tindre sanitat, ¿per què fan un pamflet en què volen explicar i justificar.
.
.
sobre la base que sobren llits hospitalaris, en lloc d’explicar el que vosté està explicant ací?
És que això és el que jo no entenc, eixe doble raser que vosté té.

Si vosté vol explicar, amb la crisi econòmica, que han de tancar llits hospitalaris, faça–ho.
Perquè, aleshores, jo puc pujar ací i dir: «Escolte, no se gaste els diners en la Copa América, en la fundació Nóos, ni en coses d’estes; i gaste–se’ls ací.
» El forat d’Emarsa de 17 milions d’euros, mire vosté si té vosté per a fer infraestructures sanitàries –si vosté m’argumenta això.

Clar, però és que vosté argumenta açò ací i ve vosté ací de: «Vosté no se fa càrrec de la crisi econòmica –que clar que me faig càrrec–.
.
.
»; però, aleshores, faça’s vosté càrrec del seu malbaratament i del que han fet durant els últims anys.
Perquè vosté és successor d’una política que ha malbaratat els diners perquè ha posat les arques valencianes a l’abast del saqueig generalitzat; que eixos diners ara no els tenim per a fer infraestructures sanitàries.

I no me diga vosté que n’hi ha una dicotomia entre ciutadà i infraestructura, perquè ací no mos xuclem el dit.
Jo estic molt d’acord en el tema de l’hospitalització domiciliària i d’avançar en este àmbit.
Però quan n’hi ha hospitalització domiciliària perquè no n’hi han llits, és una cosa molt diferent a quan n’hi ha una hospitalització domiciliària perquè és el tractament òptim per a eixe pacient.
I ací n’hi han moltes hospitalitzacions domiciliàries que són per manca de llits hospitalaris.

I ací no n’hi ha una dicotomia ciutadà–infraestructura.
Perquè si vosté pensa això, conteste’m, per favor, per què el partit que li dóna suport a este govern ha basat totes les seues campanyes electorals en vendre les infraestructures sanitàries: tropecientos hospitales, no sé quants centres de salut, etcètera.

Vosté, el que no pot estar és vindre ací, voler nadar i guardar la roba en eixe doble raser en què es mouen quotidianament.
Un raser, senyor conseller: o hospitalització domiciliària –però no per manca de llits– o infraestructures que vostés han promés.
Però no pot utilitzar l’argument segons li vinga bé.
Perquè ací n’hi ha gent que li dóna la rèplica.
I, aleshores, no és creïble.

No és creïble que vosté diga que és que és la modernitat, les noves tècniques quirúrgiques, etcètera, que fan que no facen falta més llits hospitalaris.
I, aleshores, ¿què fa el cartell de l’hospital d’Ontinyent –30.
000 euros– allí plantat?
Explique’m, per què se van gastar eixos 30.
000 euros?
¿No li haguera vingut millor això en equips quirúrgics, eixos 30.
000 euros?
¿Vosté me pot explicar per què un govern responsable i auster se gasta 30.
000 euros en un cartell –no en un, en tots els cartells que n’hi ha per ahí?

Perquè, mire vosté, és que l’austeritat és un valor no només en temps de crisi.
El problema és que vostés, ací, han lligat els gossos amb llonganisses, han obert les arques per al saqueig, han pensat que ací tot el món vivia, s’han pagat totes les coses que s’han pagat amb diners públics; i ara ve vosté a explicar que és que ara s’han tornat vostés austers?
No.
Vostés no s’han tornat austers.
Vostés, el que passa és que, en els dos forats que han tingut en les mans, s’han quedat sense diners i ara no tenen res més que explicar.
Perquè totes les seues promeses, totes les mentides i tot el que vostés han estat fent durant estos anys per a perpetuar–se en el poder se’ls està dissolent.

I si els faltava alguna cosa a vostés, damunt, va Mariano Rajoy i guanya les eleccions.
Menudo desastre –menudo desastre–.
Perquè ja és l’única cosa que els faltava a vostés.

Perquè, clar, vosté diu: «Aquí vorem, perquè ací.
.
.
; el que he de lluitar contra el dèficit.
.
.
» Mentida.
Perquè vostés no lluiten contra el dèficit mentre els perdonen l’impost als rics.

«Hem de crear ocupació.
» No se preocupe, Mariano Rajoy té una vareta màgica –perquè això ho ha dit durant esta campanya: «Vótenme, que yo crearé empleo»–.
I no se preocupe, l’ocupació va a vindre perquè Mariano Rajoy ha guanyat les eleccions.

I que va a pagar als proveïdors.
.
.
Vosté va a pagar als proveïdors amb cromos del Coyote.
(Rialles) Amb cromos del Coyote va a pagar vosté als proveïdors, perquè no tenen un gallet.

I això és el que han de, vostés, reconéixer ací: que pagaran amb cromos del Coyote, igual que li ha respost hui al meu company de grup, igual que els pagarà als farmacèutics.
.
.
Perquè no tenen un gallet.
Perquè s’ho han gastat amb saraus i amb saquejos i amb tonteries.

I, ara, els han d’explicar als ciutadans que això que se n’ha anat pel forat d’Emarsa, pel forat de la Gürtel, pel forat del Brugal, són els forats en infraestructures sanitàries.

I sí, senyor conseller, açò sí que és un atac als ciutadans, el que vostés han fet, i és:.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, senyora diputada.

La senyora Oltra Jarque:

.
.
.
no és infraestructures versus ciutadans, és PP versus ciutadans.

Moltíssimes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada, senyora Oltra.

Per a finalitzar este debat, té la paraula l’honorable conseller de Sanitat.

El senyor conseller de Sanitat:

Señor presidente.

El senyor vicepresident primer:

Cuando quiera, señor conseller.

El senyor conseller de Sanitat:

Señora Oltra, vamos allá.

Mire usted, yo llevo en política sanitaria no unos meses; yo llevo en política sanitaria –como ya le dije desde el primer día– yo creo que desde que ejerzo mi profesión, porque son treinta años que llevo yo en esto.
Y siempre he considerado y siempre he defendido a la sanidad pública en cualquier punto donde he estado.

Pues bien, en esta participación yo he podido vivir diferentes ciclos –diferentes ciclos–, no de la sanidad, sino también ciclos económicos de un país determinado.
Yo he vivido diferentes ciclos.
Yo conozco dos ciclos donde la caída económica del país fue brutal, y coincide con la finalización de dos gobiernos, en concreto.

Bien, pues en estos casos de este ciclo económico, donde las cosas se plantean de que ha llegado a esta situación, es cuando la sociedad –no un político determinado de un partido político– decide que en este ciclo nuevo la sociedad exige que existan cambios estructurales.

Yo entiendo que usted comparta este concepto, este concepto de que hay que hacer cambios estructurales.
Dejar las cosas igual supongo que no querrá usted que las dejemos igual.
Lo que yo entiendo, y lo que también entiendo, es que usted no confíe que nosotros vamos a ser los que vamos a hacer los cambios estructurales.

Pues yo le digo que sí, que los vamos a hacer, que los vamos a hacer porque, entre otras cosas, tenemos el refrendo, para poder hacerlos, de una mayoría.
Y esta mayoría nos ha dicho: «Haced los cambios suficientes para que España siga teniendo un sistema público, universal, gratuito y generalizado para todo el estado, y en régimen de equidad para todos los españoles.
» Y eso lo vamos a hacer.

Y nosotros hemos comprometido aquí, en esta comunidad, a hacer todos los compromisos que dijimos que íbamos a hacer.

Pero también es verdad lo que le voy a decir, y es que queremos, primero, la solución a las infraestructuras que están en curso, lo que se está haciendo.
Esto lo manda el sentido común.
Yo no me voy a poner a hacer elementos nuevos mientras no tenga suficiente para pagar los elementos que están en marcha.
Lo lógico es que yo haga estos elementos en marcha –Gandía está a punto de terminarse, y se pondrá en marcha; y se va a poner en marcha en un breve plazo de tiempo.

Pero, mire usted, la intención es que en este año se paguen 1.
800.
000 euros.
Y, a partir de ahí, es posible que, a lo mejor, a final de año, algunas consultas puedan ser establecidas.
Yo, el grado de incertidumbre sobre la sociedad española es muy grande y no creo que nadie pueda hacer de visionario en esta situación.

Bien, en cualquier caso, sí que le voy a decir algunas cosas:

Mire, para poder hacer nuevas infraestructuras, primero debemos asegurar que existen las prestaciones sanitarias.
El presupuesto, correspondiente a este año, ha crecido un 0,7% en asistencia sanitaria; y, si descontamos el descenso que ha tenido en capítulo I, ha subido un 4%.
Es decir, el esfuerzo que ha hecho el gobierno es el esfuerzo por conseguir dinero para poder pagar la asistencia sanitaria en mejores condiciones que en años anteriores.

Segundo, debemos de pagar nuestras deudas.
Porque –como se ha dicho en este parlamento y, muchas veces, se ha dicho por ahí– es necesario recuperar no sólo el tejido de la sanidad pública, sino de toda la sociedad, a través del pago de todas aquellas deudas que se habían contenido.

Y, por último, como le he dicho, acabar lo ya emprendido.

A partir de ese momento –asegurar la prestación sanitaria, pagar nuevas deudas y acabar lo iniciado–, empezaremos a hablar de nuevas cosas; porque es lo que debemos de hacer; es lo que nos manda el sentido común; y yo creo que nos demanda la sociedad.
Porque la sociedad no quiere que nos pongamos a hacer barcos nuevos cuando tenemos barcos que se están hundiendo.
Yo creo que lo ideal, en este momento, es conseguir que esto se produzca de esta forma.

Le repito, ninguno de los compromisos que hemos comprometido lo vamos a dejar de hacer.
Todos son prioritarios; todos.
Todos los hospitales, y todo, se harán cuando las condiciones económicas lo permitan –esto no es ninguna perogrullada.

Quiero decirle también alguna cosa más.
Vamos a ver, permitirse el lujo de hacer una cosa –permitirse el lujo– es solicitar permiso para poder llevarla a cabo.
Y uno puede jugar con las palabras como quiera, las palabras son muy manidas y las palabras se pueden utilizar fácilmente, sobre todo, en la interpretación que se le quiera dar.
Si se dice que yo he dicho que es un lujo la sanidad, es un error.
Yo lo que he dicho es que debemos de solicitar el permiso a la sociedad valenciana para emprender nuevas adquisiciones, desde el punto de vista sanitario.

Pero debíamos de fijarnos en el fondo, no en la palabra –debíamos de fijarnos en el fondo–.
Y esto es como los que hemos hecho el servicio militar; algunos tenemos, en nuestra cartilla militar pone: «El valor se le supone.
» Pues, algunos, en esto, en lo de la sanidad, en lo de la gestión sanitaria, ya hemos demostrado el valor.
Y hay otros que todavía lo tienen que demostrar, porque no han tenido la oportunidad de llevar la sanidad pública como se ha llevado en esta comunidad, en los últimos años, por el Partido Popular, que ha conseguido que, en este momento, la sanidad valenciana sea reconocida a nivel nacional como una de las mejores sanidades de todo el estado español, por mucho que les pese, pero es así.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Interpel·lació al Consell, que respon la consellera de Turisme, Cultura i Esport, senyora Dolores Johnson Sastre, sobre la política general del Consell quant a la possible supressió de grans esdeveniments atesa la conjuntura de crisi actual i la necessitat d’optimitzar la despesa pública, que formula el diputat senyor Jesús Ignacio Blanco Giner (GP Esquerra Unida) (RE número 5.
912, BOC número 18)

El senyor vicepresident primer:

Interpel·lació al Consell sobre la política general del Consell quant a la possible supressió de grans esdeveniments, atesa la conjuntura de la crisi actual i la necessitat d’optimitzar la despesa pública, que formula la síndica Marga Sanz Alonso, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.

S’ha comunicat, per part del grup, en temps i forma, que l’interpel·lant serà l’il·lustre diputat senyor Ignacio Blanco.

Així mateix, el Consell ha assignat la resposta a la consellera de Turisme, Cultura i Esport.

Té la paraula el diputat Ignacio Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Portem esta interpel·lació ací, al plenari, perquè a hores d’ara encara no sabem quina serà la política del Consell en aquesta matèria.
La intuïm.

Però a principi de la legislatura vam assistir a contradiccions evidents, en declaracions públiques, entre el conseller d’hisenda –que ha de preocupar–se per quadrar els números–, José Manuel Vela, qui, amb la boca menuda, qüestiona els grans esdeveniments –fins i tot va arribar a dir que a ell el futbol i els bous.
.
.
–, i la consellera Lola Jonhson, responsable de la matèria, que ha continuat insistint en ells.

Voldríem que quedara clara quina va a ser la política del Consell al respecte.

I li volem insistir en la necessitat que nosaltres pensem que hi ha, ara més que mai, de suprimir aquesta política.

Ja abans de la crisi era insostenible.
Suposava un malbaratament injustificable.
Ha suposat deute per a la Generalitat valenciana, que encara s’està pagant.

En època de vaques grosses, nosaltres ja advertíem dels problemes que suposaria, per a les arques públiques, aquesta política: copes amèriques, volvos ocean races, tornejos d’hípica, màsters de golf.
.
.
I tant de bo ens haguérem equivocat, però no ha sigut així.

La seua poca rendibilitat és indubtable –impepinable, que dirien alguns–.
I podem posar diversos exemples:

La fórmula 1: es va dir que no costaria ni un euro als valencians i les valencianes.
L’expresident Camps va dir que no ens costaria ni un euro.
I el que hem vist, finalment, és que La Generalitat ha hagut d’assumir el pagament del cànon al senyor Ecclestone –que, en principi, corresponia a l’empresa privada Valmor–, la qual cosa demostra la falta de rendibilitat econòmica del gran premi.
Si anava a ser rendible i no ho és, alguna cosa ja ha fallat; s’hauria de fer un primer reconeixement de l’errada de plantejament.

I, a més, és que seguim pagant any rere any no ja la construcció del circuit, sinó eixos 23 o 24 milions –que no sabem bé si són d’euros o de dòlars perquè la resposta, en comissió, del conseller d’hisenda ens va deixar prou esglaiats–, que suposen eixe cànon, més totes les despeses associades a la celebració del gran premi.

Per tant, de no costar ni un euro a costar, en els propers tres anys, vora 100 milions hi ha una substancial diferència.

La Copa America, que va suposar, també, una despesa multimilionària, i que ha deixat unes infraestructures caríssimes, que no sabem molt bé per a què són utilitzades.
Es va parlar de la reforma de la dàrsena interior del port.
En estos moments, el que hi han són bases semiderruïdes, una zona oblidada, no hi han més competicions i, per tant, el que va ser la primera carcassa d’esta política s’ha quedat en res.

El súmmum de l’elitisme.
L’hípica, eixa Global Champions Tour, i la vela, la Volvo Ocean Race.
A nosaltres ens feia molta gràcia un acudit d’un actor valencià, Xavi Castillo, que, parodiant esta política.
.
.
Deia jo que una mare valenciana li contava a una amiga amb accent pijo: «No sé on apuntar enguany al meu fill, si a vela o a hípica.
» Doncs, això, senyories, és molt il·lustratiu de la seua política, vela o hípica.
Són esports que no són precisament de masses, no són precisament esports que formen part de la nostra tradició.
No són precisament barats, sinó costosíssims, i no sabem molt bé per a què han servit.
Fins i tot, no sabem si els valencians i les valencianes s’han assabentat d’eixes competicions.
D’on es produïen, de quan es produïen, i de quin resultat donaven.

També podem parlar de les infraestructures concebudes per al eixos grans esdeveniments, i després infrautilitzades i, per tant, doblement costoses.
Curiosament, algunes de les quals estan dissenyades pel seu arquitecte de capçalera, el senyor Calatrava, del qual hem parlat hui ací també.
Alguns exemples: l’Àgora, on se celebra un open de tennis absolutament minoritari, on hem vist la imatge impagable del públic en una competició a cobert, amb paraigües, per poder seguir la competició, donades les goteres.
I que crec que celebra tres o quatre esdeveniments a l’any: la Setmana de la Moda, l’open de tennis i alguna de les Campus Party.
O el Palau de les Arts, convertit ja en un saló de bodes elitista per a futbolistes, o en lloc de premières de pel·lícules, on el públic és molt seleccionat.
Perquè el que són programacions d’òpera, ben poques.

I, si volen, parlem d’altres infraestructures molt lligades als grans esdeveniments, que van ser anunciats amb fanfàrries, i que tan sols se van quedar en l’anunci, ni tan sols s’han arribat a fer per la seua inviabilitat total, com és el cas de Mundo Ilusión, en Castelló.

Vostés feren com el pare de família que es juga el sou al bingo.
Ja li ho vaig dir un dia en esta tribuna al conseller d’Hisenda.
Ho apostaren tot als grans esdeveniments i a les obres faraòniques.
Totes, totes fracassades.
Terra Mítica, CACSA, Copa de l’America, fórmula 1, fracassos.
I ara tenen per davant, només amb cànons firmats en contractes secrets que han generat negocis foscos, vora 120 milions d’euros en els pròxims tres anys.

Vostés s’han equivocat.
Perquè és mentida que aquestos grans esdeveniments gaudeixen de fruits per a la majoria dels valencians i les valencianes.
És mentida que suposen un engreixament de les arques públiques, tot el contrari.
Hem vist com han generat deute.
És mentida que donen eixos llocs de treball, milers o milions de llocs de treball que vostés han publicitat.
No és mentida que ens donen projecció internacional i habitualment vostés responen amb la quantitat d’espectadors que van vore determinada cursa, i el bla, bla, bla.
Parlen molt de posar en el mapa, de l’impacte mediàtic.
Però haurien de fer una reflexió sobre el cost multimilionari de convertir–nos en un plató de televisió.

En què beneficia la vida diària dels valencians i les valencianes, que tenen problemes, que no troben els serveis públics de qualitat que necessiten, als quals no se’ls paguen les ajudes a la dependència, que si són xicotets o mitjans empresaris no cobren les factures de les administracions?
En què beneficia que hi hagen milions de persones al món mirant per televisió una cursa de fórmula 1 o un partit de tennis?

Ens preocupa molt que seguixquen potenciant esta política.
Ens preocupa perquè, a més a més, no queda clar quina és la decisió a seguir al respecte.
El senyor Fabra també ha estat bandera d’esta política de grans fastos abans de ser president, com a alcalde de Castelló.
Va impulsar el centre de convencions, fracassà també, perquè ni una pedra, després de pagar tres milions.
El palau de la festa, la VIU, els màsters de golf.

I ens preocupa tot açò perquè la situació de les arques públiques és desastrosa, com vostés no poden amagar.
Estan dia rere dia donant explicacions de per què no paguen a les farmàcies, per què no paguen a les llibreries, per què no paguen als dependents, per què no paguen a ningú.
El deute és asfixiant.
No els fien, no els donen préstecs, però vostés incrementen la partida dels pressupostos destinada a grans esdeveniments i obres faraòniques, 219 milions per al 2012.

És insultant.
Açò és insultant.
Per què no canvien d’una vegada aquesta política?
No hauria de ser necessari que nosaltres pujàrem ací a dir el que estem dient.
Seria de sentit comú.
És ben fàcil.
Si han guanyat unes eleccions, si ja no han de fer vostés propaganda fins a d’ací uns anys.
És de sentit comú.
Suprimir els grans esdeveniments en una època de retallades, en què han congelat el sou dels funcionaris, estan amortitzant places en l’administració, estan, ja dic, no pagant a tots els que han de cobrar factures o subvencions.
Retallen els grans esdeveniments.

Nosaltres li proposem que, mentres no tinguem els serveis públics de qualitat que necessitem, mentres no estiguen cobertes les necessitats de tots els valencians i valencianes, que vostés reconeixen, encara que siga amb la boca xicoteta, que estan passant moments difícils, no dediquen ni un euro, ni un euro, a tota esta política que l’únic que ha generat ha sigut deute i, moltes vegades, corrupció.
Ahí està la visita del papa, un dels altres grans fastos ludicoreligiós, que va generar una trama de corrupteles, de la qual encara estem coneguent algunes de les seues manifestacions.

Per tant, crec que tenen l’oportunitat immillorable de dir davant de les Corts Valencianes que açò no pot seguir així.
I tenen l’excusa, fins i tot.
Li l’hem formulada en la interpel·lació.
La conjuntura de crisi.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, senyor diputat.

El senyor Blanco Giner:

És l’excusa que vostés tenen per a fer una retirada honrosa.
I dir–los que abans sí, i ara no.
Ho admetrem, perquè el que ens preocupa és el futur del País Valencià, el futur de la mateixa Generalitat valenciana, que vostés estan entestats en endeutar, endeutar i endeutar, per a fer grans fastos, dels quals únicament gaudeixen uns quants.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Per a contestar la interpel·lació, té la paraula l’honorable consellera de Turisme, Cultura i Esport.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Muchas gracias, señor presidente.

Pues, señoría, he tomado buena nota de su pregunta y he tomado buena nota de sus explicaciones.

En primer lugar me decía que a estas alturas no saben cuál es la política, lo que ustedes llaman la política de grandes eventos.
Pues no será porque lo hemos ocultado, porque no lo hemos ocultado jamás, no lo hemos ocultado jamás, pero no tengo ningún problema en volver explicársela, porque no lo hemos ocultado jamás.
Usted me dice: «A estas alturas, no sabemos.
» Pues lo tenía fácil, señoría, lo tenía muy fácil.
Podía encontrar la respuesta a esa pregunta suya inicial, que usted presentó, si no me equivoco, el pasado 20 de septiembre, y le hubiera bastado haber escuchado la intervención que en esta misma tribuna y con motivo de la comparecencia para explicar esas líneas básicas de la Conselleria de Turismo, Cultura y Deporte para esta legislatura, se había producido unos días antes, exactamente el día 14 de septiembre.

Por tanto, tiene la oportunidad de repasar en ese diario de sesiones, que se publicó posteriormente, y ahí podrá ver exactamente cuál es nuestra política.
Por lo que usted me decía de no la sabe.
¿Que no la saben todavía?
Como que no la hemos explicado, y la hemos explicado tantas veces como nos la han preguntado.
Otra cosa es que a ustedes no les guste, que yo ahí estoy totalmente de acuerdo.
Que usted me diga: «No nos gusta esa política o nos gustaría proponerles, que nosotros lo haríamos de otra manera.
» Ahí puedo estar totalmente de acuerdo con usted.
Pero, que me diga a estas alturas que no la sabeâ¦ La hemos explicado muchas veces, pero no tenemos ningún problema en seguir explicándola.
Solo le digo que tantas veces como usted me lo requiera es mi obligación, y aquí estaré.

Y, ¿por qué?
Y para refrescarle la memoria, ¿por qué pensábamos que sí, que era bueno y que íbamos a continuar apoyando esa política que ustedes llaman de grandes eventos, que ahora entraremos a analizar –si es así, que yo creo que no–.
Pues le indiqué que uno de nuestros grandes objetivos era el impulso de proyectos, siempre que se conviertan en motor económico, turístico y cultural, y que además ayuden a promocionar la imagen de la Comunidad Valenciana, porque al final, señoría, todo eso sirve para generar empleo.
Y así lo entendemos.
Todo eso sirve para generar empleo y, por tanto, contribuye a una recuperación económica que beneficia a un número de ciudadanos, cuanto más mayor.

Pues ese día también le dije cómo íbamos a seguir llevando a cabo esa política.
También les anuncié que continuaríamos haciendo un estudio detallado de todos aquellos eventos en los que pensábamos que merecía seguir apoyando, continuaríamos haciendo ese estudio, y que nos centraríamos en aquellos que cumplieran estas premisas.
Por tanto, nuestro reto es conseguir mayor competitividad y sacar la mayor productividad posible de los mismos.
Somos conscientes, de verdad que somos muy conscientes, de la actual coyuntura económica y de la necesidad de optimizar el gasto público.

Pues, desde esas premisas que usted apunta y de las que tomo nota, estamos trabajando desde el primer momento y vamos a intentar potenciar cada vez más esa rentabilidad económica, social y promocional de estos eventos.
Y, como usted bien dice, el president Fabra ha sido muy claro respecto a la que va a ser nuestra política de grandes eventos.
Lo digo porque me sigue extrañando que diga usted que no hemos sido claros.

El president explicó alto y claro que seguiremos analizando cada uno de los grandes eventos, porque en los últimos años había habido una inversión muy importante, una inversión que precisamente –como usted decía– nos hacía visibles a nivel internacional.
Y entonces, lo que nos parecía que no tenía ningún sentido después de todos estos años haciendo este esfuerzo, era reducirlo todo ahora a un apagón, y renunciar de repente, de hoy para mañana, a lo que habíamos construido durante todos estos años y que nos había permitido, y nos ha permitido, que la Comunidad Valenciana sea una referencia a nivel internacional.

Porque, sí, los eventos nos ofrecen una imagen de excelencia en todos los sentidos.
Usted dice que no sabe qué beneficio nos puede dar el que haya millones de personas viendo un minuto de estos grandes eventos.
Pues yo le digo que creo que hay muchos beneficios.
Y se lo he explicado algunas veces, pero no tengo ningún inconveniente en volvérselo explicar.
Porque el poder, el estar a la altura de poder organizar determinados eventos, como usted llama, que para mí no son más que algunos acontecimientos deportivos, significa: a) que tenemos un nivel de infraestructuras que lo permiten, y b) un nivel de desarrollo como región, un nivel de desarrollo de la Comunidad Valenciana que nos lo permite también.

No todo el mundo, señoría, no todas las regiones y ciudades del mundo están habilitadas para acogerlos, aunque a usted le parezca que sí, no todas.
Habría algunas a las que les encantaría y no pueden.
Y, por suerte, en la Comunidad Valenciana tenemos un nivel de desarrollo que sí que nos lo permite.
Por tanto, un minuto de eso que usted llama grandes eventos, pues sí, sí que hace mucho, porque al final es una herramienta que todos los sectores productivosâ¦ que nosotros ofrecemos a los sectores productivos en la Comunidad Valenciana.
Y esto, señoría, es, como le digo, un trabajo de muchos años.
Se siembra y luego se recoge.
Eso no es automático.

Pero si lo que usted quería eran unos minutos para exponer que está en contra de esta política, yo lo respeto absolutamente, absolutamente.
Pero nuestra política general respecto a ellos la hemos explicado tantas veces públicamente, que no entiendo que usted me diga que no sabe cuál va a ser nuestra política.
Pero mire si la hemos explicado bien, que después de muchos añosâ¦ (Veus) No, no, yo no tengo prisa.
Pues le digo que, como la hemos explicado tantas veces, y lo hemos dicho tan claro a los ciudadanos, no solo lo hemos puesto en marcha, se lo hemos dicho, que lo hemos puesto negro sobre blanco en nuestro programa electoral.
Es que nosotros no hemos engañado a nadie, señoría.
Yo admito que a usted no le gusta, pero no hemos engañado a nadie.

En nuestro programa electoral dijimos que íbamos a seguir apoyando estos grandes eventos y en qué condiciones lo íbamos a hacer.
Y a los ciudadanos, entiendo que les ha parecido que, pese a que hay muchísimas maneras de gobernar, esta es una que sigue siendo beneficiosa para la Comunidad Valenciana.
Así lo entiendo porque a los ciudadanos, después de poder valorar todas las opciones que estaban encima de la mesa, les ha parecido que el seguir apoyando una política de grandes eventos, que usted dice, no era tan mala opción para la Comunidad Valenciana, no era tan mala opción, a tenor del número de valencianos que nos han dado su apoyo para seguir desarrollándolas.

Yo creo que no debe caer en la demagogia de demonizar aquello que no le gusta, porque los grandes eventos que nosotros seguimos apoyando están auditados y planificados, de manera que invertimos en aquellos que efectivamente tienen rentabilidad económica y social.

Y no puede acusarnos de –entiendo, y permítame humildemente que se lo diga– despilfarro en grandes eventos en un gobierno que dedica cerca del 84, 83% del presupuesto a políticas sociales, porque las políticas de los grandes eventos no ocupan gran parte del presupuesto.
El 84, 83, 82,8% del presupuesto se dedica a políticas sociales.
Esas son nuestras políticas y no las políticas de grandes eventos.
Lo dice usted de una manera que cualquiera podría entender que solo el gobierno de la Generalitat valenciana se dedica a la política de grandes eventos.
Pues, mire, no, si coge el presupuesto –y usted me consta que lo ha visto y lo ha visto con detalle– podrá ver que el 83% se dedica a las políticas sociales, políticas dedicadas a las personas.
Esas son las políticas del gobierno de la Generalitat valenciana.

Por tanto, este Consell invierte 234 veces más en políticas sociales que en los grandes eventos.
Y usted me dice: «Podría aumentarse.
» ¡Claro!
, podría ser 500.
800 veces más, pero son 234 veces más lo que dedica parte del presupuesto a políticas sociales que a grandes eventos.

Por tanto, nosotros los impulsamos, los defendemos y los integramos dentro de nuestras políticas porque entendemos que ayudan a nuestras políticas turísticas, a nuestras políticas culturales, a nuestras políticas deportivas que, por cierto, a la madre del chiste ese –al que usted hacía referencia– le puede decir que a su hijo lo puede llevar a cualquiera de las escuelas de la red de Escoles de la Mar que tiene esta comunidad, a cualquiera de ellas, que tienen un montón de programas y los niños y las familias pueden disfrutar de ellos a unos precios muy, muy asequibles.
No es nada elitista y hace poco han salido las ayudas.
Lo digo por contestar a esa referencia tan elitista que hacía usted que no sabía si llevar al niño a vela o a hípica, pues cualquiera de las escuelas de la red de Escoles de la Mar de la Generalitat valenciana puede acoger a ese niño.

Por tanto, si ustedes quieren que se crea que en la Comunidad Valenciana solo hay grandes eventos y derroches, pueden mantener ese discurso.
Yo no tengo nada que decir, ¡allá ustedes con su conciencia!
Porque lo que existe en este ámbito es una manera de hablarle a los ciudadanos, si me lo permite, si me lo permite, intentando confundir lo que usted no comparte con lo que desde el gobierno de La Generalitat se pone encima de la mesa para gestionar.

Yo, si quiere alguna aclaración más en el segundo turno de réplica, no tengo ninguna duda.
Pero, no, no, respondiendo a su pregunta, no vamos a suprimir esa política que usted llama «de grandes eventos.
» Vamos a seguir, vamos a seguir apoyándolos en los términos en los que le he explicado, señoría.

Muchísimas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora consellera.

Per a rèplica, el senyor Blanco.

El senyor Blanco Giner:

Senyora consellera, ha gastat vosté dos minuts dient que no sap si jo sé quina és la seua política o si vosté sap si jo sé.
.
.
A vore, vosté no sé si ho sap, però a mi me parla d’una sessió del 21 de setembre i ací tinc una notícia del 30 de setembre: «El consejero de hacienda del gobierno valenciano, José Manuel Vela, confesó el martes pasado a un sindicato que debía convencer al PP que grandes eventos como la hípica, la vela o las carreras de coches no eran productivos para la economía valenciana, sobre todo en una época de crisis y recortes públicos como la actual.
Una reflexión que no comparten ni la consejera de Turismo, Cultura y Deportes, Lola Johnson, ni la alcaldesa de Valencia, Rita Barberá, que ayer defendieron la continuidad de estos grandes eventos siempre que sean rentables social y económicamente, o, simplemente, de promoción.
–I continua– Al otro lado de la ciudad –el mateix dia, ¿eh?
, el 30 de setembre–, el consejero Vela respondía a las preguntas de los periodistas que le pidieron su opinión sobre los grandes eventos.
“Algunos han sido rentables y otros menos”, dijo mientras reconocía que el Consell está analizando los informes de impacto económico de los que dispone para decidir si los mantiene todos, si los quita todos, si quita unos o no quita ninguno.
»

Per tant, no, encara no sé quina és la seua política de grans esdeveniments, perquè si en tres mesos no han sigut capaços de dir–mos quins grans esdeveniments van a mantindre i quins no, ¡perquè són pràcticament tres mesos!
¿Què fan vostés en un tema tan sensible econòmicament com este i socialment també?
¿Què fan?
Ens diuen en setembre que van a analitzar quins mantenen i quins no, i ací ve vosté a dir–me el mateix: que analitzaran quins mantenen i quins no.
Per què no m’ho diu ja?
No ho han analitzat suficientment.

Em diu vosté que van a fer un estudi detallat i que van a centrar–se en aquells que siguen més rendibles, més productius.
¡Cap!
Ja li ho dic jo, ¡cap!
Econòmicament, cap, ni un; socialment, cap, ni un.
I, si no, pregunte–li–ho als hostalers o als restauradors, aquells que se suposava eren els grans beneficiaris de la visita del papa, de la Copa de l’America o de la fórmula 1, que cada volta que s’ha produït un d’estos grans esdeveniments han eixit amb les seues associacions empresarials a dir que del manà que esperàvem no han arribat ni les molletes, ni les molletes, després de gastar–se vint milions d’euros per dos dies o tres dies de competició.
Per tant, nosaltres sí que tenim clar que vostés encara no tenen clar què van a fer amb els grans esdeveniments més que declaracions pomposes i buides.

Me parla vosté que són un motor de generació d’ocupació.
Fins i tot, hui, ha tingut la vergonya de no dir que van a crear no sé quants milers i milers, i centenars de milers de llocs de treball, que és el que solien dir quan presentaven estos projectes.
Hui ha dit: «Un número de ciudadanos cuanto más mayor.
» M’ha agradat molt eixa expressió: «Un número de ciudadanos cuanto más mayor.
» Efectivament, «cuanto más mayor.
» Però, jo li recorde que la nostra comunitat té el 25% de taxa d’atur, que supera en tres punts percentuals la de la mitjana de l’estat, que anem escalant posicions fins a ser capdavanters, hem passat ja a Extremadura, només ens queden Canàries i Andalusia.
Per tant, eixos grans esdeveniments que s’han dut milions, milions i milions, no han generat eixa ocupació.
Ahí estan les xifres i les dades.

Vosté me diu que jo desconec el benefici d’un minut de televisió.
Jo no li he dit que desconega el benefici, li he dit que no me sembla que siga raonable ¡el preu!
, ¡el preu d’eixe minut de televisió!
Perquè, ¿quants milions ens consta eixe minut de televisió?
I ahí està la rendibilitat.

I, per últim, m’agradaria fer referència al que és el mantra que vostés repeteixen una i altra vegada: el 84% de pressupost destinat a polítiques socials del Consell de la Generalitat valenciana i de qualsevol comunitat autònoma amb les competències transferides que té la Generalitat valenciana.
Si vostés han de pagar sanitat, educació i benestar social, si vostés han de pagar infraestructures, nòmines i inversions, ¡no tenen més remei!
¡No és cap tipus de mèrit seu!
I si, de fet, ha pujat el percentatge enguany és perquè ha baixat el pressupost i perquè ha baixat en inversió pública, per exemple, que també és necessari i també és social, i generaria ocupació.
I no ha baixat en grans esdeveniments.
Per tant, el tema del 84%, per favor, un poquet, un poquet de rigor i de vergonya.

I, per acabar, dir–li que la mare de l’acudit de Xavi Castillo ho té clar, perquè només té el tema de la vela, allò de l’hípica sembla que no pot trobar una escolar per anar–hi.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Blanco.

Per a finalitzar el debat, senyora consellera.

La senyora consellera de Turisme, Cultura i Esport:

Gracias, señor presidente.

Le he dado una respuesta, señoría, porque como la madre dudaba, yo le he dado una respuesta.
Por supuesto, puede elegir lo que quiera.

Yo, escuchándole, porque sinceramente no tengo nada más a lo que responderle, no es que he gastado dos minutos en decirle, yo gasto todos los minutos que usted quiera porque estoy a su disposición y no tengo ningún problema, pero realmente creo que le he contestado suficientemente.
Creo que el problema es que a usted no le gustan las políticas que nosotros ponemos encima de la mesa, lo cual ya le he dicho que comparto absolutamente.

Pero, fíjese, yo he pensado: ¿Seremos los únicos?
¿Seremos los únicos en España que hemos pensado que este tipo de «grans esdeveniments» –que usted dice– pueden ser buenos?
Pues, mire, no, no somos los únicos.
Pero es que todavía me sorprende más cuando miro que otras comunidades pueden compartir –como nosotros– el pensamiento de que son políticas –como usted dice– que pueden ayudar o que, desde luego, no perjudican, me encuentro que en algunas comunidades en las que ustedes han sido socios de gobierno tienen, si no los mismos, más «grans esdeveniments» que usted dice.
¡Y no le he oído decir absolutamente nada!
¡Y no le he oído decir absolutamente nada!
Y ha compartido, han sido socios de gobierno.

Por tanto, entiendo que si algo no le gusta, pues, no le gusta; si algo no le gusta, no le gusta.
Y yo, nosotros, lo que le digo es que hemos defendido siempre que sí que nos gusta.
Creo que en muchas ocasiones ya se lo he dicho –y no tengo ningún problema en volvérselas a repetir–, pero hay algunas comunidades como, por ejemplo, la comunidad catalana que tiene un innumerable listado de grandes premios de fórmula 1, de motociclismo, conde Godó de tenis, campeonato de atletismo, final de la Copa Davis, Barcelona World Race.
.
.
Quiero decir, vamos a ver, un listado.
.
.
, he sacado algunos, los que tienen similitud con algunos que se han podido celebrar aquí en la Comunidad Valenciana.

Y preguntaba a una responsable sobre la rentabilidad de uno de estos «grans esdeveniments» –que usted dice–, rentabilidad y el impacto económico que tiene albergar un premio de fórmula 1 –que usted dice que no entiende en absoluto ese minuto, que tal.
.
.
, que yo le he explicado, fenomenal–, y le preguntaba: ¿qué supondría el perder para, por ejemplo, Cataluña, un gran premio?
Y dice: «Pues, el peso de tener la fórmula 1 en un territorio es muy fuerte.
Todos los estudios hechos sobre impacto económico, no solo en el circuito, sino en la comarca, indican que su rentabilidad es muy superior a cualquier otro evento.
» Y lo digo porque compartimos esto, no somos los únicos que pensamos que este tipo de políticas son buenas para los ciudadanos.

Pero, le vuelvo a repetir que –como no quiere que se lo diga porque dice que caigo en la demagogia– sí que es verdad que tenemos las políticas transferidas y mal financiadas, que a lo mejor esa también es una razón por la que no podemos pagar convenientemente a nuestros proveedores, porque si se nos hubiera financiado correctamente no tendríamos el nivel de deuda.
.
.
(Remors i aplaudiments) Siento que les sepa mal, señorías, pero es así, yo no digo que no hemos hecho los gastos y el esfuerzo, yo digo que hemos hecho el gasto, hemos hecho el esfuerzo, pero que no hemos sido financiados de una manera adecuada.
Y eso hace que nuestra situación sea más complicada.

Pero, mire, para que vea lo gráfico que es: éstas son nuestras políticas sociales; esto el gasto –que usted dice– en políticas sociales; y esto –que usted no lo ve, se lo voy a poner así porque no lo ve– es la comparación de lo que se dedica a los grandes eventos.
¡Es que no puede decir que estamos despilfarrando!
Ésta es la comparación, hecha a escala, señoría, no lo he hecho así para que quede bonito, hecho a escala.
Esto es 240 veces más que esto.
Porque esas son nuestras políticas, las políticas de las personas.
Y lo otro es una apuesta que consideramos que es beneficiosa para la Comunidad Valenciana y que –le repito– estoy totalmente de acuerdo en que a usted no le parezca bien.
Pero lo que no me parece bien, señoría, es que lo demonice, y, sobre todo, que lo demonice aquí y que en otros sitios les parezca que sí, que se puede seguir apostando por ellas y que está muy bien que existan.

Pues, mire, lo he dicho muchas veces.
En algunas ocasiones –ya me han oído decirlo–, nosotros intentaremos que los ciudadanos de la Comunidad Valenciana tengan todas las oportunidades posibles, y lo haremos lo mejor que podamos o sepamos.
Y los ciudadanos serán los que tendrán que valorar si eso resulta realmente rentable en términos económicos y sociales.
Y le vuelvo a decir: nosotros así lo hemos dicho honestamente, lo hemos explicado una y otra vez, lo hemos puesto en práctica y lo hemos manteniendo, porque podíamos haberlo puesto en práctica –que no hubiera salido bien– y haberlo retirado, pero lo hemos mantenido y los ciudadanos siguen pensando que no es tan mala fórmula.

Por tanto, señoría, seguimos manteniendo exactamente la misma postura que el día 14, en esa comparecencia mía le expliqué aquí, en Las Cortes, en esta tribuna.

Muchísimas gracias, señoría.

Gracias, presidente.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora consellera.

Senyories, se suspén la sessió que es reprendrà demà a les deu del matí.

(Se suspén la sessió a les 20 hores i 1 minut)