Untitled Document

<!--
body {
background-color:white;
color:black;
}
.text0 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text7 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.para3 {
text-align:justify;
}
.para5 {
text-align:center;
}
-->



|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 8 de març de 2007. Comença la sessió a les 10 hores i 10 minuts. Presideix el Molt Excel·lent Senyor President Julio de España Moya. Sessió plenària número 105. Segona i darrera reunió.        Proposició no de llei sobre suport a la petició d'indemnització de 44 damnificats per la ruptura de la presa de Tous, presentada pel Grup Parlamentari Popular, el Grup Parlamentari Socialista i el Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 63. 910)        El senyor president:    Se levanta la sesión. (Remors)    Señor Cholbi, como es evidente, el pleno no había comenzado. Luego, lógicamente, su advertencia no tiene valor. Yo le ruego, yo le ruego. . . (Rialles) Yo le ruego, yo le ruego, que aunque estemos sin comenzar el pleno, haga un poco de respeto a su compañero de grupo y a su presidente. Muchas gracias. (Veus)    Por favor, vamos a comenzar el pleno, señores.    Se reanuda el pleno.    El senyor president:    De acuerdo con la iniciativa de alteración del orden del día, aprobada en el día de ayer, procede desarrollar la proposición no de ley que sustenta la petición de indemnización de 44 damnificados por la rotura de la presa de Tous, presentada por los síndicos de los grupos parlamentarios Serafín Castellano, Joan Ignasi Pla y Joan Ribó Canut.    Por favor, señor secretario, proceda a la lectura. (Pausa i remors)    Señor secretario, cuando pueda.      El senyor secretari primer:    «Don Serafín Catellano Gómez, don Joan Ignasi Pla i Durà i don Joan Ribó i Canut presenten la següent proposició no de llei, sustentant la petició d'indemnització de 44 damnificats pel trencament de la presa de Tous, amb la següent proposta de resolució:    »Les Corts manifesten la seua total d'adhesió a les reivindicacions indemnitzatòries efectuades pel grup de 44 afectats de les poblacions de Carcaixent, Antella i Sumacàrcer, a efectes que puguen ser rescabalats per danys patits com a conseqüència de l'afonament de la presa de Tous.    »Segon. Les Corts insten el Consell perquè al seu torn inste l'administració de l'Estat que dicte una resolució de reconeixement, tan ràpidament com siga possible, del dret d'estos damnificats a ser indemnitzats en concepte de danys i perjuís patits en aquella terrible catàstrofe i ordenant el pagament immediat de les compensacions econòmiques a dits afectats.    »Tercer. El Consell informarà les Corts en el termini màxim de tres mesos del grau de compliment d'esta resolució i dels seus resultats.    »Palau dels Borja, 6 de març de 2007».      El senyor president:    Muchas gracias, señor secretario.    Procedemos a la votación. Comienza la votación. Resultado de la votación: 72 votos a favor, ningún voto en contra, ninguna abstención. Queda aprobada la proposición no de ley.    Para la explicación de voto, tiene la palabra, en primer lugar. . . (Pausa) ¿No hay explicación de voto? Sí. Señor Oltra.      El senyor Oltra i Soler:    Gràcies, senyor president.    Molt breument.    Es tracta de rectificar una injustícia feta amb tota una sèrie de valencians i valencianes que des de fa molts anys, per errors burocràtics i de tramitació, es van quedar fora de les ajudes que els corresponien pel tema este que ara ens ocupa.    Això es posà d'actualitat fa molt poquet, quan en la comissió de seguretat ciutadana es parlava de seguretat ciutadana precisament, quan l'alcaldessa de Carcaixent ens va recordar que esta polèmica estava oberta, que hi havia una sèrie de gent que estava pendent i que hauríem de posar-nos d'acord entre tots per a intentar resoldre-ho. Li vam prometre interessar-nos pel tema i que era de tanta justícia que no hi hauria cap problema, com s'ha demostrat amb la signatura i l'acord unànime per part d'aquestes corts.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Oltra.    Tiene la palabra señor Such.      El senyor Such Botella:    Moltes gràcies, senyor president.    En primer lloc, vull donar la benvinguda a les alcaldesses tant d'Antella com de Carcaixent, així com a l'alcalde de Sumacàrcer, sent conscients de la tasca que han fet conjuntament els tres municipis per tal de vore reflectit ací avui, en una resolució d'estes corts, la necessitat d'emparar el que és el rescabalament de 44 ciutadans de les seues poblacions per tal que es faça justícia, sobretot, a causa d'errors materials en les distintes sentències.    Donar-los també l'enhorabona i, a més, dir-los que estes corts, conjuntament amb els municipis, que nosaltres hem de ser corresponsables i, sobretot, portar endavant la veu dels municipis a estes corts, hem de fer l'esforç per treballar conjuntament, i avui ha sigut un clar reflex d'eixa col·laboració i d'eixe treball en comú. Jo crec que els alcaldes poden estar satisfets i poden anar als seus municipis dient que estes corts han respost a les expectatives que s'esperaven i, sobretot, que han complit amb la seua obligació.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Such.    Tiene la palabra el señor Castellano.      El senyor Castellano Gómez:    Moltes gràcies, senyor president.    Jo crec que és d'absoluta justícia que estes corts recolzen ja els acords que els distints plens dels ajuntaments de Carcaixent, Sumacàrcer i Antella han fet per a reivindicar justícia per a 44 afectats que es quedaren fora de la sentència que tingué lloc el 20 d'octubre de 1997.    Jo crec que el trencament de la presa de Tous fou una de les catàstrofes més importants en la nostra comunitat que afectà 33 pobles, que deixà milers de conciutadans de la comarca de la Ribera sense els seus béns, sense els seus negocis, i que fins 1997 hagueren d'esperar-se perquè es fera justícia per part del Tribunal Suprem.    No obstant això, eixa justícia no aplegà 44 afectats d'estos tres pobles que, per una sèrie d'errors en el procés o d'errors en la identificació dins del procés, es quedaren sense tindre eixa justícia.    Jo crec que en estos moments, per a estes 44 persones, són 25 anys reclamant justícia, 25 anys, des de l'any 1982. Jo crec que cal dir prou ja a 25 anys. I per això instem el Consell que reclame de l'administració de l'Estat que, encara que siga amb una compensació econòmica de caràcter extraordinari, es puguen solucionar tots els desperfectes i tots els mals i totes les reclamacions indemnitzatòries que estos 44 ciutadans, estos tres pobles comporten.    Per tant, jo crec que estes corts hui havien de fer un exemple important, i m'alegre i estic satisfet que siga per unanimitat de tots els grups parlamentaris de la cambra, en sumar-se a l'administració local, en sumar-se a estos tres ajuntaments representats pels seus alcaldes hui ací presents, que els agraïm des del Grup Parlamentari Popular la seua presència.    I dir-los que jo crec que esta col·laboració ha de ser i seguir fins que es resolga esta qüestió. I esperem que per part de l'administració de l'Estat, a esta petició de les Corts, encara que siga amb caràcter extraordinari, se li donen les indemnitzacions i es puga, encara que siga després de 25 anys, ja pagar totes les indemnitzacions i tots els danys i tots els perjuís que es feren a milers de valencians de la comarca de la Ribera.    Moltíssimes gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señor Castellano.      Dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de la Generalitat sobre la Proposició de llei de comunitats de valencians en l'exterior (BOCV número 270)      El senyor president:    Y a continuación, pasamos al tercer punto del orden del pleno previo, que dice: «Debat i votació del dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de la Generalitat sobre la proposició de llei de comunitats de valencians en l'exterior».    Tienen ustedes reproducción mecanografiada. Y para la presentación del dictamen de la comisión, tiene la palabra el ilustre señor diputado don Vicent Sarrià.      El senyor Sarrià i Morell:    Gràcies, president.    Em correspon en la que potser siga l'última sessió plenària de les Corts de la present legislatura, com a secretari de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de la Generalitat, i per acord unànime d'aquesta, realitzar la presentació del dictamen de la proposició de llei de comunitats de valencians en l'exterior, presentada en el seua dia pel Partit Popular, pel Grup Parlamentari Popular.    Esta proposició de llei es va presentar el 10 de gener d'enguany i la Mesa de les Corts Valencianes la tramitava 14 dies després, sent publicat el criteri del Consell el dia 12 de febrer d'enguany. Dos dies després, el 14 de febrer de 2007, per mitjà de la Resolució 288/VI, s'aprovava a la sessió plenària de les Corts la presa en consideració d'esta iniciativa legislativa.    Amb posterioritat, es va obrir el termini per a la presentació d'esmenes, que va finalitzar el 27 de febrer de 2007, sent presentades un total de 18 esmenes parcials al text normatiu, que venien d'alguna manera a representar el consens d'ambdues forces polítiques majoritàries, ja que també el Grup Parlamentari Socialista havia presentat, juntament amb la del Grup Parlamentari Popular, una iniciativa semblant però amb diferències de contingut.    L'acabament de la legislatura va motivar que els dos grups es posaren d'acord, elaborant un total de 13 esmenes parcials al text normatiu, que adequara este a la proposta formulada per ambdós grups parlamentaris, el que va fer que en el debat en comissió el passat 1 de març estes esmenes foren totes elles aprovades, 13 incorporades al dictamen que avui presente davant les seues senyories.    També el Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa va presentar 5 esmenes parcials, que s'han mantingut per a la seua defensa en el ple i que confie que aconseguim en el transcurs d'este l'ampliació del consens necessari per a l'aprovació d'esta llei.    Hem de tindre en compte que al llarg del segle XIX i del segle XX es va produir un important fenomen d'emigració de valencians cap a altres comunitats autònomes i cap a alguns països d'Europa i d'Amèrica Llatina. I en estos països es va anar creant comunitats de valencians a l'exterior com a un instrument fonamental per a la projecció exterior de la Comunitat Valenciana i per a la difusió dels nostres senyals d'identitat.    Al mateix temps, estos centres valencians a l'exterior són el vincle d'unió més important dels valencians residents fora del nostre territori.    Conscients d'aquesta realitat, en el nou Estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana, que naix després de la reforma per mitjà de la Llei orgànica 1/2006, de 6 d'abril, a l'article 3 fa referència a les comunitats de valencians assentats fora de la Comunitat Valenciana i s'indica que estos tindran dret a sol·licitar com a tal el reconeixement de la seua valencianitat, entesa com el dret a participar, col·laborar i compartir la vida social i cultural del poble valencià.    En este sentit, s'assenyala també que sense prejudici de les competències de l'Estat, una llei d'aquestes corts regularà l'abast i contingut d'este reconeixement a eixes comunitats.    També al mateix Estatut s'establix que la Generalitat podrà sol·licitar de l'Estat la celebració dels corresponents tractats o convenis en els estats on existixen les esmentades comunitats, això amb la finalitat que puga acomplir-se el que estableix el mateix Estatut d'autonomia.    L'objectiu de la llei, el dictamen del qual presente davant de les seues senyories i que espere que obtinga el màxim recolzament i consens, és, per tant, acomplir el mandat estatutari, establint un marc legislatiu en relació amb els valencians que es troben a l'exterior, fixant la forma de reconeixement de la seua valencianitat i atorgant-los una sèrie de drets perquè puguen exercir de forma efectiva el seu dret a participar, col·laborar i compartir la vida social del poble valencià.    Espere i desitge que amb aquesta llei puguen complir amb els objectius que en ella ens hem marcat. I per això estic segur que comptarà amb un ampli suport de la cambra i gaudirà d'un ampli consens.    Res més i moltes gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Sarrià.    Para la explicación de las posiciones de cada grupo, tiene la palabra, en representación del Grupo La Entesa, el ilustre diputado señor Joan Antoni Oltra.      El senyor Oltra i Soler:    Gràcies, senyor president.    Senyories, anem a debatre el projecte de llei de valencians en l'exterior, un projecte de llei que precisament els dies de ple que hi ha sessió de control deu afectar també el nostre president de la Generalitat, que normalment sempre està en l'exterior.    Bé, dit això, nosaltres volem començar recordant també que quan la presa en consideració d'este projecte, en el ple que celebràrem en Burriana, ja vam advertir que la nostra comunitat, per sort, cal dir-ho, doncs, no ha segut una comunitat especialment on la gent haja tengut per motius econòmics d'emigrar de la mateixa que altres comunitats, andalusa, extremenya, Castella-la Manxa, etcètera, etcètera.    Això no vol dir que hi ha una part important de la nostra població que en determinades èpoques, davant de determinades crisis econòmiques, doncs, ha tingut, efectivament, d'anar-se'n a altres països d'Europa, inclús a Amèrica, etcètera. També cal dir que una part de la nostra població, per motius no estrictament econòmics com podrien ser els relacionats fonamentalment amb el tema de la guerra civil, doncs, també va provocar una eixida important de gent que, fugint dels alliberadors, doncs, tingueren d'anar-se'n, fonamentalment, al nord d'Àfrica, a França, etcètera, també a Llatinoamèrica, i que, d'alguna manera, doncs, s'han assentat allí, continuen allí, altres s'han canviat, del nord d'Àfrica, de l'Algérie francesa, doncs, a potser ara estan en França, i que constituïxen comunitats importants de valencians que volen mantindre el seu vincle cultural i de totes maneres amb la nostra comunitat. I que estos col·lectius, lògicament, cal reconéixer-los, potenciar-los i recolzar-los en la mesura que siga possible.    Nosaltres, el projecte de llei, sí que ens va paréixer, i ho vam dir allí, en aquell ple, doncs, que podria ser millorable, que estaríem oberts a eixa negociació, i efectivament, doncs, fa cosa de. . . , crec que va ser en el darrer ple, doncs, se presentà l'oportunitat de poder consensuar un altre document que, d'alguna manera, arreplegara, doncs, projectes inicials que per part de la conselleria, que no estaven en el document final, altres projectes que estaven ja en vigor en altres comunitats autònomes, etcètera.    Bé, nosaltres vegeren bé això. El que sí passava era una qüestió que per a nosaltres era important: no acabem de comprendre com en un projecte de llei d'este tipus, que des del principi s'enfoca des de la perspectiva del consens, doncs, s'utilitza a sabuda que això anava a provocar rebuig en una part -una part xicoteta d'aquestes corts, però en una part d'elles-. És el tema de tornar a ficar de manera, això, forçosa el tema de l'idioma valencià, que jo crec que és un tema absolutament innecessari en un projecte de llei d'estes característiques.    Jo crec que que això es considere un dels drets fonamentals, el coneiximent i la difusió de l'idioma valencià, que farà falta, perquè com és una cosa nova, doncs, farà falta anar inventant-se'l sobre la marxa, perquè, en cas contrari, no serà un idioma valencià, serà una altra cosa, evidentment. . . Clar, eixe tipus de qüestions que ja ha segut polèmic històricament en la nostra comunitat, que va ser polèmic quan la redacció del nou estatut, que va empitjorar en este aspecte l'anterior, doncs, el que no trobem justificat, almenys en una part d'aquesta cambra, en altra part sí. . . O siga, jo entenc que el Partit Popular, dins d'eixa línia de secessionisme lingüístic descarat en aquesta, doncs, aposte per recolzar esta política que és antiacadèmica, antiuniversitària, antifilològica, d'intentar crear sobre la marxa un nou idioma, que en este cas seria el valencià. ¡Amb els problemes que això va a crear als verdaders valencians, eh! , que eixa és una altra.    Per tant, nosaltres advertírem la ponent, en este cas per part del Grup Parlamentari Popular, que nosaltres anàvem a fer esmenes. . . -¡anàvem a fer esmenes! , encara estaven sense presentar-, en la línia de suprimir això o deixar-ho com està inclús en altres articles de la mateixa llei, com a llengua o com a valencià estrictament, que jo crec que és l'important, considerant important el tema de les definicions, que hi haurà gent que ho consideraran important i altra no. Perquè per a nosaltres és important això, però encara és molt més important la utilització de la llengua, perquè, clar, se podrà omplir de contingut el text de la llei dient que és que el que se vol recolzar és el tema de l'idioma, però si al final això es fa en castellà, doncs, la veritat és que es queda un poquet coixo, no? , queda un poquet hipòcrita des d'eixe punt de vista el tema, no?    Per tant, nosaltres insistíem, en pro d'eixe consens, que no podríem recolzar un document que incorpora, de manera jo crec absolutament innecessària, diverses referències al tema de l'idioma valencià. Eixe era un tema per a nosaltres interessant per a resoldre'l, i que ahí ens trobaríem, digam, amb eixe consens que, per altra banda, s'ha reclamat.    Això no va ser possible, me consta que se va intentar, però que per part del Grup Parlamentari Popular expressament es va denegar eixa possibilitat. Jo ho lamente, ho entenc des de la perspectiva del PP, no ho entenc des de la perspectiva del Partit Socialista, no sé què fa el Partit Socialista recolzant este tipus de polítiques secessionistes a nivell de llengua. No ho sé! , i jo crec que molta gent inclús que vota el Partit Socialista tampoc ho sap. Jo crec que a voltes interessa desmarcar-se una mica d'este tipus de qüestions, perquè jo crec que no és bo per a la nostra llengua esta política d'invent sobre la marxa que perseguixen altres objectius que jo crec que està clar. Això és el que va motivar, en concret, tres de les esmenes que nosaltres presentàrem a eixe document.    Després, també hi ha una altra esmena a l'antiu article 2, en què se fa referència a una cosa que jo espere que no torne a repetir-se, però com ja n'hem tingut precedents en esta comunitat, doncs, jo crec que val la pena evitar-ho, i és que es diu que les comunitats de valencians en l'exterior tindran dret, entre altres qüestions també, doncs, a rebre la premsa, els mitjans de comunicació en la nostra comunitat. I això jo crec que està bé, però tots tenim, però tots tenim en la memòria el que va passar fins fa molt poquet, quan el Partit Popular es va molestar perquè determinada premsa important del País Valencià no combregava o no els fea la pilota suficientment, no? , i això ha provocat que, per exemple, en els concerts amb l'escola, doncs, la premsa que hi arribava era una premsa absolutament minoritària, que jo crec que l'única premsa que se venia era eixa precisament, diaris que tenien molt poqueta difusió i que a canvi d'això, doncs, la premsa que més se ven, que més difusió té a la nostra comunitat, era sistemàticament vetada pel Partit Popular per una sèrie de diferències, per  dir-ho suaument, de criteri.    Llavors, per a evitar això, nosaltres hem fet una esmena de manera que quede garantit que eixes comunitats de valencians en l'exterior rebran la premsa que ací es ven, es difon, però tenint en compte la que més difusió té, entre altres coses, perquè segur que ho té, eixa major difusió, per la seua major objectivitat, per la seua major competència, en definitiva, i jo crec que eixes comunitats de valencians en l'exterior el que cal és enviar-los la premsa que més se llig, la premsa que millor informa, no la que és més sectària o la que és més partidista, que és un poc la política que fins ara havia fet el Partit Popular. (Veus)    Desitjàrem que això. . . , i estem oberts encara que eixa esmena puga ser incorporada, jo crec que seria important i que se suposa que cap grup parlamentari deuria tindre por a eixa qüestió.    I després, hi ha també una altra esmena que també ens pareix interessant, en el sentit que a l'hora de determinar el cens de centres valencians en l'exterior hi ha un tema que a nosaltres ens pareix important i que no hem vist en la llei, i és el que la llei, el text de la llei deuria obligar a conéixer qui compon, les persones que volen estar voluntàriament en eixos centres valencians en l'exterior. I això ho dic fonamentalment per algunes qüestions. Pel tema d'ajudes, pel tema de subvencions. . . O siga, no basta saber que hi ha un centre de valencians en Buenos Aires, que a la millor n'hi ha, sinó quanta gent compon eixe centre valencià. Ho dic perquè, després, a l'hora de la veritat, doncs, dependrà si té més, si té menys gent, que les ajudes siguen d'una manera o siguen d'altra. Evitar, en tot cas, criteris de subjectivitat en este tipus de qüestions.    Jo crec que és una cosa absolutament també normal en un projecte de llei d'este tipus, que deuria figurar a l'efecte d'evitar qualsevol interpretació no objectiva d'una qüestió que jo crec que és important. Cada centre tindrà les ajudes o tindrà subvencions, fonamentalment també, sobre la base de la pròpia composició que tinga. No serà el mateix un centre valencià en l'exterior que tinga cinc persones afiliades que un que en puguera tindre dos-centes, no? Jo crec que això és evident. Això, jo crec que seria convenient que esta esmena també se poguera incorporar al text de la llei, perquè, en definitiva, del que se tracta és de millorar una llei, que jo crec que ha segut una llàstima que, per eixos motius que abans he exposat, nosaltres, des del grup d'Esquerra Unida: l'Entesa, doncs, no podem recolzar.    Lamentem moltíssim el tema, però si això no s'incorpora, doncs, jo crec que. . . O siga, nosaltres també tenim de dir, hem procurat no fer esmenes maximalistes, esmenes, digam, que impossibilitaren l'acord. Han segut cinc esmenes a soles, en la línia que jo acabe de comentar, que busquen també el consens, que busquen l'acord, jo crec que no és difícil eixe acord, però, evidentment, si no s'admet, jo crec que és un flac favor a eixa política de consens i, per tant, nosaltres sentint-ho moltíssim, no podríem recolzar-ho.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Oltra.    Para la explicación de posición de grupo, tiene la palabra en representación del Grupo Parlamentario Socialista don Andrés Perelló.      El senyor Perelló Rodríguez:    Gracias, señor presidente.    Señoras y señores diputados, la fijación de posición de nuestro grupo tiene una afectación previa que yo quiero poner en conocimiento de la cámara y de la presidencia.    De la misma manera que en algunos tiempos algunos valencianos tuvieron que aceptar vivir en el exterior, porque la oficialidad no les permitía vivir en el interior, el valenciano que tiene que defender nuestra posición se encuentra en el exterior de la sala, porque una orden de la oficialidad le impide estar en el interior. Una orden que desde nuestro punto de vista es desmesurada y que parece que obedece a connotaciones de otras actividades parlamentarias que el señor Camarasa ha tenido y no por lo que ayer sucedió, que no fue ninguna cosa que fuera más extraordinaria que en otros momentos.    Por tanto, en este momento, la fijación de posición de nuestro grupo está dependiendo. . .      El senyor president:    Señor Perelló,. .      El senyor Perelló Rodríguez:    Sí, iba a explicar. . .      El senyor president:    . . . vamos ver, a mí me gustaría, lógicamente, que todas esas manifestaciones que usted hace se hubieran hecho antes a la presidencia y, probablemente, podríamos haber encontrado una solución. Lo que ustedes no han intentado, lógicamente, este presidente no podía saberlo, porque, entre otras cosas, esta presidencia no recibe tampoco de los grupos políticos información previa de quién dirige los temas o quién va a manifestar en representación de los grupos políticos los temas, y yo no sabía, cuando expulsé al señor Camarasa ayer, tampoco que hoy tenía que defender un tema, si no, hubiera tomado probablemente la iniciativa de hablar con ustedes, porque hubiera sobrado simplemente con que el señor Camarasa se hubiera ofrecido a pedir disculpas y perdón (veus) por haber asociado. . . , escúcheme, por haber asociado a estos parlamentarios del Grupo Popular con historias de pasado que no tienen nada que ver con nosotros. (Protestes)    Señores. . . Entonces, quiero decirle que toda su manifestación aquí, pues, yo la respeto, no la comparto, no ha habido ninguna iniciativa para poder solucionar el tema, y puede usted seguir defendiendo el tema, si no hay otra iniciativa por su parte.      El senyor Perelló Rodríguez:    Bueno, yo iba a continuar en la defensa del tema, pero tengo que hacer una matización a las palabras de su digna presidencia, en la medida en que cuando eran las ocho y diecisiete minutos de la tarde de ayer la señora vicepresidenta me advirtió como portavoz de este grupo, en presencia de dos diputados más, de que viéramos una alternativa porque el señor Camarasa no iba a poder intervenir hoy. Por tanto, yo entendí que la señora vicepresidenta ya daba por zanjado el asunto con la sanción eterna por toda la sesión al señor Camarasa, y entendía que hablaba en boca de la presidencia, porque no entiendo que una vicepresidenta tome iniciativas que el presidente no conozca.    En esa medida, el Grupo Socialista no se ha dirigido a su digna presidencia porque entiende que la presidencia tiene la voluntad de mantener la sanción todo el día y, por tanto, dejar sin voz a este grupo. En ese sentido, sin ninguna alharaca ni ninguna alteración, este grupo plantea que la posición la puede defender el señor Camarasa, si usted corrige, sin pedir siempre genuflexión y perdón, porque no era el caso de ayer y porque consideramos que la sanción es dura, y también consideramos que hubo diputados que en esa tribuna, ayer mismo y en otras ocasiones, han sobreexcedido su retórica no exactas. . . El señor que intervino antes, en primer lugar ayer, el señor diputado del PP, cuando hizo afirmaciones tan rotundas como que el gobierno socialista detiene a alcaldes, cosa que hace que desaparezca del entramado democrático español, incluso, el sistema judicial, y sin que nadie se alterara, porque la cuestión estaba ayer así. . . Cuando pasaban cosas tan gordas que no fueron motivo de sanción, no entendemos que el señor Camarasa tenga que ponerse a genuflexión ante nadie, y menos ante su digna presidencia, ni pedir ninguna disculpa.    Por tanto, la cuestión está muy clara: o usted corrige aquello que usted ha ordenado, o este grupo se queda sin voz, y gustosamente delega en usted la portavocía para que usted defienda nuestra posición, que seguramente lo hará con absoluta transparencia y claridad, conociendo que la posición está pactada y conociendo cuál es nuestra voluntad en este momento respecto a ese tema. Nosotros delegamos, con voluntad y con orgullo, en usted nuestra voz, porque es usted el que ha creado el problema que ayer teníamos y, por tanto, de verdad que estaremos complacidos de sentir sus palabras en nombre de nuestro grupo.    Esta es nuestra posición, que no es ninguna extrema ni radical, sino de defensa de una posición digna de un diputado, de defensa de nuestra voz, que no podemos permitir que esté cercenada porque alguien haya decidido poner España y la Comunidad Valenciana  patas arriba y que usted, además, lo haya seguido.    Y me dirijo a usted como presidente, desde la ventaja que me da ser portavoz de un grupo y usted no serlo, porque usted no es portavoz del Grupo Popular. Y por su asepsia y su independencia podemos confiar en usted. Por eso, le delegamos nuestra voz. Yo no puedo hacerlo mejor; usted lo podría hacer mejor porque es aséptico y no es portavoz del PP, porque no está ahí como portavoz del PP, aunque a veces lo parezca. Está ahí como presidente aséptico de toda la cámara. Usted ha generado esa cuestión atendiendo a una situación de crispación que el grupo al que pertenece, y al que no debe representar, creó, y por tanto, nosotros estaremos gustosos de que usted nos defienda, si no está usted en condiciones y con voluntad política suficiente, para poder decir al señor Camarasa que entre a tomar la voz que nunca debió perder en esta cámara, para no parecer un valenciano más en el exilio. Ésta es nuestra posición, señor presidente. (Aplaudiments)      El senyor president:    Señor Perelló, es usted maravilloso. El problema es que es maravilloso para salir en una televisión, no para subir a una tribuna. (Veus)    Señores, esa es mi opinión. Esa es mi opinión y, como presidente de esta cámara, lo digo. Y lo digo por lo siguiente, señor Perelló. . . , -perdón, perdón, perdón-. Y lo digo por lo siguiente, señor Perelló, porque yo entiendo todo el planteamiento que usted hace y lo puedo entender. La presidenta cumplió con su obligación. Dijo lo que la normativa, en situación de normalidad, ocurre cuando un diputado es expulsado, pues, lógicamente, tiene que estar ausente todo el Pleno; punto uno.    Segundo: el diálogo se ha hecho para reflexionar y hablar las personas y llegar a entenderse y hasta ahí, se podía haber hablado. Yo no sabía el tema que llevaba Pepe Camarasa; perdón.  Tercero. . . Pero, señora Carmen Ninet, ¿quién le ha dado a usted vela en este entierro? (Veus) Por favor, por favor, que sistemáticamente tiene usted la virtud de dificultar lo que es la conversación.    Vamos a ver, señor Perelló. Lógicamente, no tienen ninguna razón de ser el que usted trate de que este presidente se ponga en su sitio y trate de defender su postura. No, no. Vamos a ver, yo creo que lo más odioso que podemos hacer los políticos hoy en día, es tratar de resucitar las dos españas. Yo. . . escúcheme, por favor. Yo me he educado en un colegio -los salesianos- donde había gente procedente de todos los sectores sociales de Alicante. Entre mis compañeros, perdón, hay compañeros suyos; han sido compañeros míos en la formación y en la educación. Compartimos valores, hemos convivido muchas veces juntos y ellos decidieron, en un momento dado, seguir una directriz política y yo otra. Y seguimos siendo amigos.    Mire, todo eso es factible. Ustedes pueden defender sus posturas y nosotros las nuestras, o yo las mías, y tratar de ser neutral desde un puesto de presidente de las cortes. Lo que no podemos hacer es tratar de buscar en el pasado, que es fatal para todos, el horizonte del futuro.    Señor Perelló, lo que ayer hizo el señor Camarasa, además de hablar con su voz metálica que sobresale sobre todas y que se oye, es que trató de asociarnos a ese pasado que no nos conviene a nadie, (veus) -señora- y ustedes sistemáticamente, tratan de sacarlo como arma arrojadiza. Yo les digo: este presidente, además, además. . . , señores, este presidente además de tratar de ser neutral, es sensible a iniciativas como esa.    Si el señor Camarasa está dispuesto a entrar y pedir disculpas a los que nos sentimos ofendidos por asociarnos a ese pasado, yo no tengo ningún inconveniente. (Veus)    Señores, ¿están ustedes dispuestos? ¿Está el señor Camarasa dispuesto? Si está dispuesto a pedir disculpas y perdón por eso, no hay ningún problema.    Señor Perelló. . .      El senyor Perelló Rodríguez:    Señor presidente. . .      El senyor president:    Tiene usted la palabra.      El senyor Perelló Rodríguez:    Muchas gracias por sus palabras, señor presidente.    Con el respeto que usted merece, yo quiero decirle, con un pequeño preámbulo: yo me eduqué en la escuela laica por la que tuve que pagar, porque el sistema no ofrecía escuela que no fuera religiosa y del régimen, y en ese escuela me enseñaron a hacer todo lo posible por poner a los ciudadanos del lado de la vida, por defender las libertades, por defender la paz y por defender el derecho a la palabra de todos los ciudadanos.    Era caro, en aquel tiempo, pagar eso y era tanto como un servicio privado, porque no existía. Por tanto, no somos nosotros los que nos queremos acercar a ese pasado, ni los que hemos exhibido enseñas del pasado, ni los que hemos aireado banderas que rompen la Constitución, ni los que hemos llamado asesino a ningún presidente del Gobierno jamás, ni los que hemos planteado. . . No, señor presidente. Ni siquiera hemos llamado asesinos en este parlamento a ningún diputado, como nosotros hemos tenido que recibir, estando todavía en el tiempo esperando una larga excusa que nunca llega y que en el atardecer de la legislatura, que pronto será noche, no va a llegar.    Por tanto, no nos pida, señor presidente, que el señor Camarasa haga un ejercicio que entendemos que no debe hacer, por cuanto que no faltó a ninguna libertad, sino constatando con sus palabras un hecho que sucede en la España de hoy, que es que mientras unos exhiben paz y alargan a la gente del lado de la vida, otros la quieren colocar del lado de la muerte pidiendo manifestaciones y enseñando enseñas que rompen la Constitución y la convivencia que todos nos dimos en el 1978. No espere perdón por nuestra parte, señor presidente. Resuelva usted representarnos o dejarnos sin voz para siempre y someter a votación la propuesta. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señor Perelló. Yo le aconsejo a usted que se tome rabos de pasa porque le falla la memoria.    Tiene la palabra la señora Asunción Quinzá.      La senyora Quinzá Alegre:    Gracias, señor presidente.    Señorías, hoy vamos a aprobar una ley de desarrollo estatutario, la Ley de valencianos en el exterior, cuya proposición de ley, como saben, se presentó a instancias del Grupo Popular el pasado mes de febrero.    Sin embargo, el día de hoy es importante para todos, pues materializando el consenso que ya ofrecimos cuando presentamos la proposición de ley en aquel pleno de Burriana, llegamos hoy con un acuerdo total de los dos grupos mayoritarios de esta cámara.    Este consenso es importante, pues continua el talante marcado por el Estatuto de autonomía, que hizo que, por encima de intereses partidistas o particulares, todos cediéramos en nuestras pretensiones iniciales para poder suscribir un texto legislativo de importancia, como es el caso que nos ocupa.    Y digo que es importante este texto porque, además de todo, afecta directamente a los más de 65. 000 valencianos que se encuentran, en este momento, fuera de nuestra comunidad.    Esta ley viene a complementar todas las actuaciones y programas que se han venido desarrollando hasta el momento por la Generalitat, para proteger a las comunidades de valencianos en el exterior y para contribuir a mantener y estrechar sus vínculos con nuestra comunidad.    Como ya dijimos en la presentación de esta ley, las comunidades de valencianos en el exterior son un instrumento fundamental para la proyección exterior de nuestra comunidad y para la difusión de nuestras señas de identidad. Podría decirse que los valencianos en el exterior son nuestros mejores embajadores y una extensión del pueblo valenciano más allá de nuestras fronteras.    Con esta ley, se contempla la realidad de los valencianos en el exterior y se les reconocen derechos concretos, porque queremos que estas comunidades tengan voz propia y participen en la vida pública de nuestra comunidad; se hace un reconocimiento expreso a esta valencianía.    En efecto, a través de esta ley, se establecen instrumentos útiles y eficaces para potenciar los vínculos sentimentales, afectivos, sociales y culturales, entre las comunidades de valencianos en el exterior y el pueblo valenciano, así como para fomentar el conocimiento de la historia, el idioma y la cultura valencianos. Y ello se consigue mediante iniciativas concretas, cuyo objeto es incentivar las relaciones sociales, culturales, económicas y políticas, entre los poderes públicos de los lugares donde existan o donde se constituyan y la Comunidad Valenciana.    Esto se traduce en reconocimiento de derechos concretos, como por ejemplo, el poder acceder al patrimonio cultural valenciano en las mismas condiciones que los valencianos, el derecho a conocer y a estudiar el idioma valenciano. También se recoge el derecho de retorno de los valencianos o el derecho a recibir información sobre la realidad social de la comunidad.    En definitiva, todo ello permite estrechar vínculos afectivos y sentimentales, acercar al pueblo valenciano a los que se encuentran lejos y fomentar la cultura valenciana, algo que, para nuestro partido, el Partido Popular, es fundamental. Prueba de ello es que el reconocimiento de estos derechos no se quede en una mera declaración de principios, sino que la ley va más allá, estableciendo compromisos concretos para la Generalitat que hagan posible el ejercicio de estos derechos, tales como garantizar la recepción de prensa escrita y de emisiones radiofónicas y televisivas del ente público Radiotelevisión Valenciana, en los lugares donde existan dichas comunidades, u organizar cursos de idiomas e historia valencianos que se impartirían en los propios centros, etcétera.    Mención especial merece, como ya dijimos, el compromiso del Consell de habilitar anualmente una partida para dar apoyo a los centros valencianos en el exterior.    Además, aunque básicamente todo estaba ya recogido en el texto inicial, con las enmiendas formuladas conjuntamente por los dos grupos mayoritarios en la comisión, se ha mejorado el texto, completándolo en algunos aspectos. Así, por ejemplo, se define lo que se entiende por ciudadanos valencianos en el exterior, comunidades y centros. También se reconoce el acceso a planes de compensación educativa a los valencianos en edad escolar, para así poder prevenir las posibles situaciones de desigualdad en la educación derivada del retorno.    Respecto de la regulación de los centros valencianos en el exterior, se ha incorporado a la ley, para mayor claridad, alguna modificación que ya figuraba en el decreto, como la relativa a los requisitos para su válida constitución.    También, destacar como novedad el acceso a los servicios de formación y participación on-line prestados por la Generalitat por parte de los Cevex, así como la posibilidad de suscribir convenios con la Generalitat para la prestación de servicios o ejercicios de funciones propias o que les sean encomendadas.    En definitiva, señorías, hoy asistimos a un día grande para los valencianos en el exterior, ya que los partidos políticos hemos sabido estar a la altura de las circunstancias y llegar a acuerdos importantes para fijar derechos a estos colectivos.    Sin lugar a dudas, es a estos miles de valencianos que se encuentran fuera a los que más beneficia el consenso alcanzado por nuestro grupo y el Partido Socialista, habiendo realizado entre todos la mejor ley que les pueda asistir y que les reconozca derechos. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señora Quinzá.    Pues ante la no existencia de réplicas, vamos a entrar a votar las enmiendas que ha presentado el Grupo Parlamentario L'Entesa. ¿Se votan todas juntas? (Se sent una veu que diu: «Sí, sí; está sonando») (Pausa llarga)    Bien, si les parece bien, procedemos a la votación. Señor Perelló. . .      El senyor Perelló Rodríguez:    Sí. Tan solo a los efectos de separar dos grupos: uno con la 4 y la 9 y otro con el resto.      El senyor president:    Bien, pues procedemos a votar primero la 4 y la 9. Comienza la votación. 30 votos a favor, 43 votos en contra y ninguna abstención.    Ahora, procedemos a votar el resto. Comienza la votación. 4 votos a favor, 44 votos en contra, 25 abstenciones.    Procedemos ahora a la votación del articulado. Artículo 1, 2, 3. Comienza la votación. 74 votos a favor, ningún voto en contra, ninguna abstención.    Artículos 4, 5, 6 y 7. Comienza la votación. 70 votos a favor y 4 votos en contra.    Artículos 8, 9, 10, 11, 12. Comienza la votación. 74 votos a favor, ninguno en contra, ninguna abstención.    Artículo 13. Comienza la votación. 70 votos a favor, 4 votos en contra, ninguna abstención.    Artículo 14, disposición transitoria primera, transitoria segunda, derogatoria. . . hasta la derogatoria única. ¿La final primera, final segunda, final tercera, también? Pues comienza la votación. 74 votos a favor, ningún voto en contra.    Vamos a votar ahora la exposición de motivos. Comienza la votación. 69 votos a favor, 4 votos en contra.    Y ahora la totalidad de la ley. Comienza la votación. 67 votos a favor, ningún voto en contra, 4 abstenciones. Queda aprobada la ley de comunidades de valencianos en el exterior. (Aplaudiments)    Procedemos a continuación a continuar con el debate. . . (Remors) Perdón, el turno de explicación de voto, tienen ustedes mucha razón.    Señor Oltra, tiene la palabra.      El senyor Oltra i Soler:    Gràcies, senyor president.    En primer lloc, nosaltres també volem manifestar el sentiment que tenim que el company Camarasa, que va ser ponent en la llei que vam ja xarrar del tema en Burriana, no haja pogut estar, lamentablement, per una decisió que jo crec totalment desencertada en este últim ple. Ho lamentem moltíssim.    Jo, per altra banda, també voldria agrair al Grup Parlamentari Socialista el suport que ha donat a dos de les nostres esmenes, que jo crec que van en la línia de millorar el text d'una forma que garanteix millor l'objectivitat, la imparcialitat, inclús, de la seua futura aplicació, en un tema que tradicionalment i en este país ha sigut motiu de discrepàncies en més d'una ocasió.    Tots coneixem els intents que hi han hagut per part d'altres comunitats autònomes, en el sentit d'intentar captar el vot en determinades comunitats de conciutadans en l'exterior. Això jo crec que són temes que s'haurien de vigilar. Per això, demanàvem també garantir la màxima informació i transparència a estes comunitats que es troben lluny de nosaltres, de manera que pogueren tindre una informació el més ampla i objectiva possible.    Malauradament, sí que ens hem trobat per part del Partit Popular amb un bloqueig a qualsevol incorporació de millora; insistisc, anaven en la línia d'intentar no crear més problemes dels que ja tenim damunt la taula. Pareix que eixa no era la voluntat i, malauradament, a pesar que reconeixem que la llei té tota una sèrie d'aspectes positius i per això hem votat a favor de determinats articles, hem hagut de posicionar-nos en contra i la votació final ha sigut l'abstenció, al vore que el text incorpora qüestions que no vénen al cas i que l'únic que fan és contribuir no a la unió sinó a la divisió dels valencians entre si.    Gràcies.      (Ocupa la presidència la senyora vicepresidenta primera, Rosa Maria Barrieras Mombrú)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputat.    No hi ha explicació de vot per part del Grup Parlamentari Socialista. Per tant, per part del Grup Parlamentari Popular, té la paraula l'honorable consellera senyora Amor i diputada del Grup Parlamentari Popular.      La senyora consellera de Cooperació i Participació:    Realmente es un honor intervenir en esta cámara como diputada del Grupo Parlamentario Popular y hacerlo como consellera responsable del Área de Participación Ciudadana. Al mismo tiempo que es un honor intervenir en esta cámara para explicar el voto del Partido Popular, del Grupo Parlamentario Popular ante esta ley, es realmente lamentable, lamentable ver la posición y la actitud del Partido Socialista, del Grupo Parlamentario Socialista durante el día de ayer y de hoy aquí en esta cámara.    Es lamentable realmente el trato que se les da a los valencianos con esta actitud aquí, en nuestra comunidad, como a los valencianos en el exterior. Realmente, los valencianos no nos merecemos una actitud como la del Grupo Parlamentario Socialista en esta cámara, que una vez más demuestran su irresponsabilidad manifiesta y que, una vez más, dan la espalda a la sociedad valenciana aquí, en nuestra comunidad, como fuera de nuestra comunidad.    Agradecer también la labor y el buen hacer del portavoz del grupo parlamentario, Serafín Castellano, y de la diputada Asunción Quinzá, a la hora de negociar y de presentar esta ley y de llevar la iniciativa. Una ley con la cual, realmente, hemos saldado una gran deuda, una gran deuda que manteníamos con todos los valencianos que en su día abandonaron nuestra comunidad para buscar un futuro mejor. Pero unos valencianos que, al mismo tiempo, han mantenido sus raíces y sus arraigos con nuestra tierra, con nuestra comunidad, y que con su esfuerzo diario han contribuido a proyectar internacionalmente nuestra comunidad en el mundo.    Por primera vez, la Comunidad Valenciana cuenta con una ley específica, con una ley propia dirigida a cubrir las necesidades de estos colectivos de valencianos y gracias al compromiso inequívoco y firme del Grupo Parlamentario Popular y del Consell de la Generalitat con el apoyo más amplio, en este caso, del Grupo Parlamentario Socialista, va a dar respuesta a unas necesidades de la sociedad civil valenciana. Es mucho, mucho lo que se ha aportado para que nuestra comunidad sea hoy una comunidad fuerte, una comunidad próspera y un referente a seguir.    La norma que hoy hemos aprobado reconoce de forma expresa la valencianidad de estos colectivos, entendida como un derecho a participar, a colaborar y a compartir la vida social y cultural del pueblo valenciano. El texto que hoy hemos aprobado garantiza una serie de derechos, tales como el acceder al patrimonio cultural valenciano, el derecho al conocimiento y al estudio de la lengua valenciana, como lengua cooficial, y el derecho a recibir información sobre la realidad social de la Comunidad Valenciana o el derecho a disponer de un carné que determine la valencianía.    La ley reconoce el derecho de retorno de los emigrantes valencianos y garantiza su plena integración social, cultural y administrativa en la comunidad. Al mismo tiempo, la ley destaca el papel de los centros valencianos para convertirse en auténticas oficinas ciudadanas destinadas a la difusión de la comunidad, destinadas también a la difusión de todas aquellas actividades que venimos realizando desde la comunidad. Un texto que otorga un papel protagonista a las colectividades de valencianos en el exterior como agentes activos del futuro de la Comunidad Valenciana que representan en los lugares donde residen, donde se asientan la voluntad de progreso y de prosperidad del pueblo valenciano y su profundo sentir valenciano.    Pero también esta ley refuerza y fortalece la relaciones entre la Generalitat Valenciana y los 39 centros valencianos en el exterior, centros que demuestran en su día a día el buen hacer y el profundo sentir del pueblo valenciano; que demuestran el mantenimiento, la conservación y la proyección de nuestras tradiciones, de nuestras costumbres y, en definitiva, de nuestras señas de identidad.    Al mismo tiempo se refleja la intensa labor que venimos realizando desde la Generalitat Valenciana, a través de diferentes actividades, de diferentes programas, con los cuales pretendemos mantener esas señas de identidad y mantener el trabajo que vienen realizando desde los centros valencianos en el exterior. Programas como el «Volver», programas como el «Avión fallero», «Conoce tu comunidad», conferencias de centros, consejos de centros, participación y cercanía e implicación, pero sobre todo reconocimiento el que trasladamos desde el Gobierno Valenciano, desde la Generalitat, al trabajo diario que vienen haciendo miles de valencianos en el exterior; el trabajo diario que se realiza en los 39 centros valencianos en el exterior, que realmente es un orgullo para nuestra comunidad.    Desde el Grupo Parlamentario Popular y desde el Consell volem reconéixer l'esforç de les col·lectivitats de valencians assentats fora de la nostra comunitat i volem atorgar el rang que es mereixen a través d'esta llei específica, amb el reconeixement explícit a la seua condició de valencians. Amb esta llei volem reconéixer l'esforç, la dedicació, l'entrega dels valencians que en el seu dia van abandonar la nostra comunitat buscant un millor futur i que han mantingut molt vives les nostres senyes d'identitat, que han mantingut molt vives els nostres costums, les nostres tradicions, el nostre folklore i, en definitiva, com deia, la nostra cultura.    Realment estem en deute. . .      La senyora vicepresidenta primera:    Senyora consellera, vaja finalitzat.      La senyora consellera de Cooperació i Participació:    . . . en l'aprovació d'esta llei. Des d'esta cambra es reconeix l'encomiable labor, l'encomiable paper dels valencians en l'exterior. Estàvem en deute permanent amb els valencians i d'esta forma podem reconéixer, de la millor forma possible, el paper tan important que han fet els valencians com a projectors internacionals de la nostra comunitat al món.    Moltes gràcies.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltíssimes gràcies, senyora Amor.      Proposició de llei de creació del Comité Valencià per als Assumptes Europeus. Esmena a la totalitat, amb text alternatiu, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 63. 558, BOCV número 268)    La senyora vicepresidenta primera:    Anem a passar al punt número quatre: debat de la totalitat de la Proposició de llei de creació del Comité Valencià per als Assumptes Europeus. Esmena a la totalitat amb text alternatiu presentada pel Grup Parlamentari Socialista.    Per a defensar l'esmena a la totalitat amb text alternatiu, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Perelló.      El senyor Perelló Rodríguez:    Muchas gracias, señora presidenta.    Posiblemente no serán necesarios los quince minutos, porque podemos ganar tiempo.    Traemos a aprobación una enmienda a la totalidad con obligado texto alternativo, por cuanto se trata de una enmienda a la totalidad a una proposición de ley. Y ya dimos los argumentos y las razones que la van a sustentar en el pleno de Burriana.    Nosotros entendemos que durante esta última etapa ha habido una especie de sarpullido legislativo tanto en el Consell como en el Grupo Parlamentario Popular, derivado de la llegada de las elecciones, como si hubieran llegado de improvisto. Y era un aluvión de propuestas, unas urgentes, otras rápidas, otras precipitadas, en las que si uno analiza los textos fríamente se da cuenta que, bueno, algunas no eran tan necesarias.    Hemos asistido a la paradoja de tener recientemente aprobadas propuestas de ley por la vía más rápida posible, para luego entrar en vigor dentro de un año. Lo cual es una contradicción en el trabajo que se hace absolutamente injustificable. Para qué correr, para qué decretar trámites de urgencia, si luego algunas disposiciones legales van a entrar en vigor un año después. En ese año se podría haber estado dialogando y trabajando para hacer textos mucho menos objeto de la premura.    No es el caso de esta, que tiene una entrada en vigor en la que posiblemente tendría que entrar en vigor antes de que se creara el nuevo gobierno, en el supuesto de que se aprobara hoy. También un elemento propio de la premura con la que se aprueban leyes que, además, como esta, viene con un carácter urgente.    Hay un motivo, primero, para presentar el texto, y es el contenido, el contenido de esta propia ley. Ya lo dijimos en Burriana e, insisto, es que es una ley trufada de totalitarismo, plagada de burocracia, en la que se ha intentado generar o crear un consejo, consultivo eso sí, pero un consejo prácticamente de gobernantes, y alguno de ellos camuflado como sociedad civil, en un concepto de sociedad civil contrapuesto no sabemos bien a qué, contrapuesto no sabemos bien a qué.    Una ley que realmente se trae primero como útil, pero se trae como urgente, urgente después de dos años de gobierno con el tramo que llevamos ya en Europa, y urgente como dijimos en aquel día, después de que curiosamente el núcleo fundamental de nuestros intereses, hasta hace bien poco ser objetivo 1 de esta región, por fortuna no lo somos, porque se supone que somos una región desarrollada, pues ha concluido. ¡Hombre! útil podrá ser, pero urgente y vital no, urgente y vital no porque han pasado 12 años desde que estamos en Europa, hace más rato que estamos en Europa, porque ha terminado el objetivo 1, y por tanto, ¡claro que tenemos intereses que atender! , pero si la urgencia fuera tal, hace tiempo que estaría esta ley hecha. Si lo que se pretende es crear un comité de técnicos, existen otras posibilidades al abasto del gobierno para poderlo hacer, una orden, y haber creado un comité como han hecho otras comunidades.    En suma, si tendríamos que hacer un órgano que se pretende que tenga cuerpo legislativo, que sea una ley que emerja de este parlamento, tendría que tener al menos un carácter más participado y tener un carácter menos burocrático, menos técnico y un poco más abierto.    Nosotros, desde luego, calificamos el texto aquel en ese momento de totalitario porque, claro, de cuarenta y tantos miembros que tiene el consejo que se plantea, tan sólo menos de una cuarta parte pertenece a lo que se denomina la sociedad civil, en ese término que yo no acabo de entender bien, porque, claro, sociedad civil también somos los partidos políticos, y curiosamente los grupos parlamentarios no tienen ninguna representación, ni siquiera alguien ha atendido a decir, bueno, pues los eurodiputados que son un nexo de conexión de nuestra comunidad, aunque estén en una lista única de circunscripción nacional, que sean residentes en esta comunidad, pues que tengan algo que decir en este consejo. A nada de eso se ha atendido. Se ha ido colocar la friolera de dos directores generales por cada una de las consellerias, más unos miembros de la sociedad civil cooptados por el presidente del Consell, más una serie de miembros que al final, si vas analizando, vienen a ser una especie de patio de la casa del partido del gobierno. Bueno, pues si quieren esto, hagan una orden y arréglenlo con una orden del Consell. No hagamos una ficción parlamentaria aprovechando la buena mayoría absoluta.    En ese sentido, ¿qué es lo que aporta la enmienda a la totalidad que presentamos en este momento? Pues miren, con muy pocas palabras, es bastante más moderna, es menos burocrática, es menos totalitaria, obedece más a la representación adecuada de lo que es sociedad civil entendida no sé si como contraposición a la sociedad militar, pero desde luego sin cooptación del presidente; o sea, hay una sociedad civil no cooptada, se deja al democrático y libre albedrío de las entidades que también representan sectorialmente a la sociedad, a que digan quiénes tienen que componer su representación en este consejo, se alivia mucho de representación gubernamental, porque se reduce a la mitad, a la mitad justo la representación de cada una de las consellerias, y se permite un funcionamiento mucho más fluido.    ¿Todo esto por qué? Porque si vamos a hacer un consejo que tiene que entrar en vigor con otro gobierno que posiblemente será de distinto signo y que no querrá trabajar con ese tipo de comité tan burocrático, y tan totalitario y tan monocolor, va a tener que cambiarla. Bueno, pues hagámosla ya cambiada, hagámosla ya más útil, hagámosla ya más esponjada, más democrática, menos burocrática para no tener que cambiarla a los dos meses de haberla aprobada. Porque tenemos la ocasión. Porque un gobierno que no tenga la afición totalitaria que tiene éste, que no tenga la desconfianza en la sociedad que tiene éste no le hace falta tanto cuerpo burocrático, tanto cuerpo técnico y tanto cuerpo gubernamental alrededor de un consejo asesor. No le hace falta. Porque si lo que quiere, insisto, es tener un comité técnico, tiene otras vías para hacerlo y para asesorarse. Pero si lo que quiere es un consejo consultivo de aquellas personas que tanto dentro del gobierno como fuera entienden de Europa y entienden cómo defender los intereses de los valencianos en Europa, en la forma más básica, pues realmente no hace falta plantear el cuerpo legislativo que se nos plantea.    En ese sentido es en el que digo que aporta una mayor utilidad, una mayor ligereza y una mayor modernidad. Porque si miran bien la propuesta que se plantea y establecen en una mirada al derecho comparado, no tenemos un precedente en España tan burocratizado, tan desconfiado con el resto de la sociedad civil, tan monocolor. No lo hay. Si uno atiende al volumen que se nos ha pasado de derecho comparado no lo van a encontrar. Hay comités de asuntos europeos en algunas comunidades, hay comités técnicos que se ve claramente que son técnicos, pero, claro, no presumen de tener sociedad civil. De hecho no tienen a nadie que represente a la sociedad civil. Pero si nos vamos a llenar la boca de representar la sociedad civil, yo quiero recordar también que los grupos parlamentarios en representación de los partidos políticos están reconocidos como motores de la sociedad en la propia Constitución y, por tanto, les hemos dado cabida, igual que ha hecho alguna otra comunidad no gobernada precisamente por la izquierda española, que también ha atendido a que tengan representación los grupos parlamentarios porque les ha reconocido su aspecto de sociedad civil también, y los ha colocado aquí. Y desde luego a nadie se le ha ocurrido nombrar miembros de la sociedad civil cooptados.    Por tanto, la cooptación como un elemento que nos parece poco democrático y poco coherente con los tiempos que vivimos la hemos eliminado también de esta propuesta.    En suma, si realmente quieren que planteemos y que tengamos un comité de asuntos europeos, una comisión de asuntos europeos que sea un comité asesor, que realmente entienda de eso y que no sea un patio de la propia casa del partido que gobierna, porque ese lo pueden hacer ustedes en el partido o en el propio gobierno, vamos a dar trámite a esta enmienda a la totalidad y vamos a establecer luego qué tipo de enmiendas planteamos para esponjar esta propuesta que nos traen, que es una propuesta tremendamente antigua, tremendamente burocratizada y que no atiende a nada, más que a la posibilidad de que unos cuantos amigos tomen café o unos cuantos burócratas de la administración se reúnan en franca camaradería a tomar café una o dos veces al año.    No es operativo. Y no es operativo porque la voz también de la sociedad, que aquí se le da importancia, pero a la hora de la verdad está maniatada, incluso cooptada, no tiene una expresión realmente que pueda ser fluida dentro de ese comité.    Lo hemos establecido de esa manera, y de esa manera sencilla y simple lo planteamos. También es verdad que no somos nada optimistas porque conocemos de la desconfianza de la mayoría parlamentaria que gobierna en esta comunidad desde hace un rato hacia la esponjosidad de algunas propuestas que supongan consejos consultivos que tengan mucha voz, gente que no venga a tararear las bonanzas del gobierno, y posiblemente pues estemos haciendo, no una pérdida de tiempo, porque nunca se pierde el tiempo en esta tribuna, pero sí una inversión por un tiempo baldía porque nos tememos mucho que, o tiene un cambio metabólico el grupo que gobierna o no va a aceptar la propuesta y no va a aceptar ninguna de las enmiendas que se plantean.    La pregunta que nos hacemos es ¿para qué? ¿Para controlar qué? ¿Para dejar atado qué? Y al final llegamos a la conclusión de que ya quieren dejar las cosas atadas de vicio. Porque, claro, dejar atado un comité de ese tipo con tanta gente de la casa, uno se pregunta para qué y no encuentra respuesta. La respuesta es: usted se aprendía las cosas de vicio, in articulo mortis incluso, porque creo que nos queda un pleno, si eso, para acabar esta legislatura y vamos a estar muriendo políticamente en términos de legislatura intentando atar las cosas, cuando se demuestra que ni siquiera alguien que estuvo más rato que ustedes en el gobierno pudo dejarlas atadas y bien atadas.    El voto positivo les pedimos si quieren que hagamos algo serio y, si no, pues para ustedes la mayoría, como siempre.    Nada más y muchas gracias.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputat.    Per a torn en contra, i en representació del Grup Parlamentari Popular, em demana la paraula l'il·lustre diputat senyor Costa.      El senyor Costa Climent:    Muchas gracias, señora presidenta.    Miembros del Consell.    Señoras y señores diputados.    Señor Perelló, urgente y vital para nosotros todo lo que suponga un desarrollo de nuestro Estatuto, y además un estatuto que se ha aprobado en esta cámara y en el parlamento español y con un inmenso apoyo mayoritario de los miembros de esta cámara y de los partidos políticos mayoritarios, pues siempre es urgente y necesario. Y yo entiendo que al Partido Socialista el desarrollo estatutario no le parezca ni urgente ni necesario. Desde luego al Grupo Parlamentario Popular sí que le parece absolutamente vital.    Y además me parece muy bien como retórica política el maquillaje que usted ha estado intentando hacer en su intervención, a lo que realmente no es más que un claro no al desarrollo estatutario y un ejercicio muy importante por parte del Partido Socialista de obstruccionismo político. El Partido Socialista no está presentando esta enmienda por cuestiones de fondo, y usted lo sabe, señor Perelló. El Partido Socialista no presenta esta enmienda a la totalidad porque no esté de acuerdo con el contenido, porque no esté de acuerdo con el fondo. El único objetivo por el cual el Partido Socialista está presentando esta enmienda a la totalidad es única y exclusivamente que no se apruebe esta ley.    Tendrá que explicar por qué no quiere el Partido Socialista que se apruebe esta ley. Porque no cree en el desarrollo estatutario o porque no cree en un comité de estas características. Pero no intente maquillar lo que toda la sociedad valenciana y toda esta cámara sabe, que el único objetivo es obstruir un desarrollo estatutario y evitar que esta propuesta de ley tenga una aprobación y una ratificación en esta legislatura. Y eso lo que demuestra es que el único partido político que en estos momentos apuesta claramente por el avance de la Comunidad Valenciana en los ámbitos europeos y por el desarrollo estatutario es el Partido Popular. Y ese, señor Perelló, es nuestro sentido de la responsabilidad política y ese es su sentido de la responsabilidad política, el del Grupo Parlamentario Socialista, el del partidismo y el del oportunismo político. Partidismo porque única y exclusivamente toma las decisiones en esta cámara por sus intereses partidistas y porque intenta hacer del desarrollo estatutario un elemento de obstrucción política y de oportunismo político en una campaña electoral.    Y desde luego nosotros pensamos que el Partido Socialista en estos momentos no cree claramente en las posibilidades de esta tierra y en las posibilidades que supone un desarrollo pleno de nuestro estatuto a través de proposiciones de ley como ésta.    Fíjese usted que la enmienda a la totalidad que usted presenta es prácticamente incoherente con la propia exposición de motivos que ustedes presentan, donde reconoce el mandato estatutario y además establece claramente la necesidad innegable de articular fórmulas participativas para la proyección de la Comunidad Valenciana en el exterior. Puede estar usted o su grupo parlamentario en contra de cuáles son precisamente la composición o la articulación de esas medidas, pero no puede estar usted en contra cuando coinciden en todo lo demás de que se apruebe este proyecto de ley. Oiga, planteen propuestas alternativas a través de enmiendas parciales, negociémosla, discutámosla. Ustedes no quieren ni negociar, ni discutir ni consensuar.    Esta enmienda lo único que demuestra es que el Partido Socialista hoy ha hecho claro ejemplo de que lo único que tienen es un interés dilatorio y obstruccionista con un proyecto de ley o con una proposición de ley claramente positiva para la Comunidad Valenciana y única y exclusivamente porque procede de una iniciativa del Partido Popular.    Ésta es una ley para los ciudadanos, es una ley para la Comunidad Valenciana, es una ley que responde al mandato estatutario. Concretamente al desarrollo del artículo 61. 5 del Estatuto de autonomía. Y ahora ustedes plantean una enmienda a la totalidad que lo único que pretende es que esta ley y este proyecto no tenga una aprobación a lo largo de esta legislatura.    Y esa es la coherencia y la responsabilidad del Partido Socialista. Esa es la coherencia y la responsabilidad del Partido Socialista. Por lo tanto, el único motivo que ha llevado a presentar esta enmienda al Partido Socialista no es otro que el movido por la iniciativa de bloquear cualquier proyecto del Partido Popular, independientemente de que sea bueno para los valencianos y para la sociedad valenciana. Fíjese que la propuesta, señor Perelló, y usted supongo que se la habrá preparado y la habrá estudiado, coincide prácticamente con la nuestra, coincide prácticamente en temas tan importantes como que se cree el propio comité, con que esté de acuerdo el Partido Socialista con el concepto del mismo, con su carácter y su naturaleza que figura en el artículo 1 de la proposición de ley.    Están de acuerdo con el sistema de nombramientos del artículo 3, salvo en lo que se refiere a los representantes de los partidos políticos que nosotros no contemplábamos. Están de acuerdo en la organización del comité valenciano para los asuntos europeos, en el funcionamiento y en el régimen de adopción de acuerdos, en la duración del mandato y en el sistema de sustitución y de cese de los mismos, y también están de acuerdo en el régimen no retributivo. ¿En qué se diferencian? Única y exclusivamente en una matización de la composición y ni siquiera en todo el artículo, solamente en una parte. ¿Esa es la justificación de una enmienda a la totalidad, señor Perelló? ¡Es la justificación de bloquear una propuesta que supone un desarrollo estatutario que para nosotros sí que es urgente y vital para los intereses de los valencianos? Me parece que esto representa una clara hipocresía política y el intentar parar el desarrollo de esta comunidad a través de enmiendas a la totalidad que son enmiendas a la totalidad para la Comunidad Valenciana.    Y, fíjese usted, ni tiene sentido ni se sostiene. Tendrá que explicar el Partido Socialista a los ciudadanos valencianos no solo por qué votan en contra de esta ley, sino cuál es realmente el interés que tiene el Partido Socialista con esta enmienda que no se apruebe la constitución de este comité tan importante para el desarrollo de los intereses de la sociedad valenciana, de nuestra economía y de nuestra proyección exterior.    Al final, ustedes continuamente están frenando iniciativas esenciales para esta comunidad. Esenciales no porque lo diga este diputado ni el Grupo Parlamentario Popular: ¡porque lo dice nuestro Estatuto de autonomía y lo dice también su propia propuesta! Conteste, conteste, si quiere, señor Perelló. . . ¡Su propia propuesta! Su propia propuesta dice que es importante. Por lo tanto, señor Perelló, usted afirmó en el debate de la toma en consideración de esta proposición de ley y se preguntaba usted mismo y lanzaba a la cámara, «¿vamos a obstaculizar la tramitación de esta proposición? », y dijo: «No, señores». Pues, yo creo que ustedes hoy aquí están diciendo que quieren claramente obstaculizar la tramitación de esta proposición.    Muy de fiar no parece que sea el Partido Socialista cuando aprueba una cosa, dice lo mismo y hace lo contrario. Y esa es la tónica continua y sin paliativos de la actuación política del Partido Socialista durante toda esta legislatura: no es de fiar, señor Perelló. Su proyecto de ley no pretende ni introducir mejoras, ni plantear alternativas. Única y exclusivamente quieren parar una iniciativa del Partido Popular.    Fíjese: incluyen representantes de los partidos políticos con representación parlamentaria en las Cortes, incluyen a tres representantes designados por el Consejo de Universidades de la Comunidad Valenciana, incluyen al presidente del Consejo Valenciano de Cultura, a los diputados del Parlamento Europeo, y quieren incrementar el número de los representantes de las organizaciones sindicales y reducir el número de los representantes de las organizaciones empresariales. ¡Ese es el quid de la cuestión de toda su enmienda a la totalidad! Dígame usted si no era más sencillo plantear una negociación a través de enmienda parcial para que pudiéramos debatir la composición concreta. ¡Es que en el resto no toca nada, señor Perelló! Y véndale usted a otros que usted lo que no quiere es que sea obstruccionista, participativa, social y que si este gobierno quiere tener atado el no sé qué que solo cabe en su cabeza y en las pesadillas del Partido Socialista, porque va a perder las elecciones.    Por lo tanto, explique usted cuáles son los motivos reales de estas modificaciones y cuáles son los motivos reales de la presentación de esta enmienda a la totalidad.    Fíjese usted que incluso, en su propuesta, podían haberle puesto un poquito más de imaginación y dar un poquito más de contenido a la modificación para que no les sacáramos los colores y le dijéramos: «Oiga, esto no es una enmienda a la totalidad, ustedes lo que pretenden es parar el desarrollo estatutario». Porque esto, señor Perelló, y usted, que es un parlamentario con experiencia, sabe que se modifica, se aprueba, se negocia, se dialoga a través de enmiendas parciales, porque es una modificación puntual sobre una parte de un artículo muy concreto, y todo lo demás supone una clara estrategia política para intentar parar.    Fíjese usted, que nosotros les ofrecimos presentar esta propuesta de mutuo acuerdo. Incluso tenían sobre la mesa esta propuesta con mucha antelación, y la respuesta del Partido Socialista ha sido el silencio, el intentar parar el desarrollo estatutario y fundamentalmente intentar obstruir iniciativas del Partido Popular con un claro objetivo: un mandato estatutario y un beneficio de los valencianos y de la Comunidad Valenciana.    Por lo tanto, esa es la realidad de su propuesta, señor Perelló, que discrepa de cuatro miembros de la composición del comité para asuntos europeos. ¡Esa es realmente la fundamentación de la enmienda a la totalidad! Y usted pretende venir aquí a darnos lecciones sobre democracia, sobre trasparencia y sobre participación social, cuando está haciendo usted un claro obstruccionismo político a un desarrollo estatutario que no tiene ningún fundamento político ni social ni, desde luego, de los intereses generales de los valencianos.    ¿Cuál es el miedo que tiene el Partido Socialista? ¿El consenso? ¿Cuál es el miedo, señor Perelló? ¡No lo entiendo! ¿Tan complicado era, cuando tenían esta propuesta, acercarse hacia los representantes del Partido Popular, tender la mano o coger la mano que les tendió el Grupo Parlamentario Popular y decir que podían llegar a acuerdos si había modificaciones puntuales, que luego podemos coincidir o no? ¿Pero cuál es el miedo, señor Perelló? Si el miedo es todo lo que está usted diciendo aquí en esta tribuna, ¿por qué no lo dijo antes? Yo creo que la respuesta, señor Perelló, ¿sabe usted cuál es? Que no tienen ningún interés ni en consensuar, ni en desarrollar, ni en pactar, ni en dialogar algo tan importante como es el desarrollo estatutario.    Mire, señor Perelló, nosotros cumplimos claramente con nuestros compromisos. Seguimos manteniendo la iniciativa política y seguimos pensando en nuestra comunidad sola, única y solamente por el interés de los ciudadanos, y no como hacen ustedes pensando única y exclusivamente en el 27 de mayo, que por fortuna para los valencianos ustedes ya tienen perdido.    Muchas gracias. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltíssimes gràcies, il·lustre diputat.    Em demana la paraula per a rèplica el senyor Perelló, l'il·lustre diputat senyor Perelló, representant del Grup Parlamentari Socialista.      El senyor Perelló Rodríguez:    Gracias, señora presidenta.    Señor Costa, si esto no fuera una enmienda a la totalidad, no estaría en estos momentos en esta tribuna discutiéndose. Por tanto, fuera disquisiciones estúpidas. Lo que no se ajusta al reglamento no se tramita, por tanto, estamos debatiendo una enmienda a la totalidad. Si no, estará usted poniendo en tela de juicio a la Mesa y la Junta de Portavoces. (Veus)    ¿Lecciones? Líbreme Dios de dar lecciones de democracia a nadie y menos de trasparencia. Por una razón: porque no soy de los que plantan en tierra salina ni de los que predican en desierto, y hablarles a ustedes de trasparencia y de democracia es plantar en tierra salina y predicar en desierto, porque no saben. . . , si bien entienden lo que es una cosa estrechamente, no saben ni quieren entender lo que es la otra.    Propuestas con antelación, han tenido ustedes y tienen encima de la mesa más de un año alguna de las que veremos hoy aquí, y todavía estamos esperando un quiebro en su silencio. Por tanto, señor Costa, lo necesario puede ser urgente o puede no ser urgente, y esto no es urgente, porque, si fuera urgente, lo habríamos hecho antes.    Y de obstaculizar el desarrollo estatutario, nada de nada, señor Costa: se obstaculiza solo en su mente, porque usted, en esa mente que tienen ustedes absolutamente absolutista, les pertenece la verdad. Hay una verdad, que es la de ustedes; hay una razón, que es la de ustedes; hay una sociedad civil, que es la del señor Camps, y luego está la otra. Por eso la coopta, por eso propone cooptar la sociedad civil. Y hay un desarrollo estatutario, que es el de ustedes. Pues, mire, con perdón, si todos nosotros desapareciéramos de la faz de la tierra, otros vendrían ¡y desarrollarían el Estatuto! , (remors) que no tenemos ningún título privado a desarrollar. No nosotros, todos los que estamos aquí: ustedes menos. ¡Es que se han creído que son el melic del món! ¡Es que no son! (Veus) Y ahí radica todo el error que ustedes cometen.    Nosotros, de lo que estamos en contra, señor Costa, no es de que se desarrolle el Estatuto. ¡Yo no tengo por qué justificarme ante ustedes, ante el señor Camps ni ante la historia de la voluntad autonomista y estatutaria de nuestro grupo! ¡Pero si cuando usted iba en tacatá algunos estábamos defendiendo «Libertad, amnistía y estatuto de autonomía»! , mientras otros estaban obstruyendo el desarrollo estatutario y haciendo alarde de españolismo nacionalista en esta comunidad. ¡Qué narices me dice usted ahora «obstrucción del Estatuto»! ¡Pero si sentamos las bases del primero y hubiera sido imposible la reforma del segundo sin nuestra voluntad! ¿Cómo es tan osado? A pesar de que hoy, (veus) no sé si por una orden de presidencia, o por lo que sea, están ustedes prudentes y usted ha estado desconocido, porque ha pasado a ser un parlamentario moderado y no el hombre consigna que tenemos costumbre de oír. Pero, bueno, aun así ha sido osado. (Veus) ¡Pero, hombre, tenga un poco de respeto, que somos la oposición! ¡Pero nada más, no somos una cosa tirada! , que tenemos una historia, señor Costa, (veus) que usted, si no la ha vivido, debería haberla leído en los libros.    ¿Qué razón le voy a dar yo usted aquí de nuestra voluntad autonomista? «Frenar el desarrollo estatutario» porque estamos en contra de una ley que es una pifia, y usted dice, «es igual que la nuestra». . . ¡Oiga, pues, si es igual, apruébela! (Veus) ¿Por qué no la van a aprobar, si es igual? Es más igual que la que hizo el señor Gallardón en Madrid, que a pesar de ser de su partido, tiene un concepto distinto de participación, y es más igual. Y le voy a decir más: no me duelen prendas en decirle que la he mirado, y me parece que era corregible, pero mucho menos que la de ustedes. Es así de sencillo.    ¿Obstrucción de qué? ¿Estar en contra de qué? Estar en contra de la negación permanente que hacen ustedes de que la iniciativa desde el pluralismo es posible en democracia. Para ustedes no hay iniciativa si no sale de ustedes y acaba en ustedes. Es que van a llegar a tal nivel de cerrazón y de obstruccionismo que el mundo acabará y empezará y se les volverá y girará solo ¡en torno a ustedes mismos! ¡Ustedes no son el eje de la Tierra! Ustedes son un grupo democrático, nada más. ¡Pero qué es esto de hacer todo lo que hacen los demás!    Estamos en contra de la negación, de que no haya diferencia frente a ustedes. ¡Es que la hay! Estamos en contra de la concepción unívoca, unidireccional y de uniformidad que ustedes quieren imprimir a la sociedad y también a estas cortes. Esa es la razón. Por eso le hemos esponjado la ley, por eso nos hemos atrevido a hacer una alternativa. . . ¡Claro que me la he leído y la he trabajado! , si no, no la habríamos presentado. Y por eso le hemos demostrado que hay una sociedad civil, además de la sociedad civil que coopta el señor Camps, y por eso le decimos, este comité en el que los valencianos se juegan no demasiadas cosa, algunas, porque parece que si esto no se aprueba hoy, ¡los valencianos vayan a dejar de comprar en el Mercado Central! . . . ¡Oiga, si llevan doce años comprando! , y desde después de Cristo han estado haciendo vida, y pasaron por aquí los fenicios ¡y ustedes no estaban! (Veus) ¡Es que parece que el mundo se vaya a acabar el día que ustedes no estén!    Pues, mire, el día que no estén en el gobierno, van a haber una alegría en esta comunidad ¡que vamos a bailar la jota con un pie! , (veus) porque son unos obstruccionistas de la leche, ¡y ya está bien la cosa! (Aplaudiments)    O sea, ¿lecciones? , ninguna. ¿Pero atención al respeto a la pluralidad y a las iniciativas que vienen de los demás? , toda. Y yo no sé si lo he justificado o no, pero he intentado explicarle, en la modesta cortedad de mi inteligencia, lo que proponíamos. Es verdad que la naturaleza es más generosa con unos que con otros. A mí me ha dado esto, a otros les ha dado una . . . (ininte­l·ligible), pero todos tenemos derecho a vivir y a expresarnos. Y yo le he expresado la posición de nuestro grupo, que usted descalifica solo porque no la ha hecho su grupo,. . .      La senyora vicepresidenta primera:    Senyor Perelló. . .      El senyor Perelló Rodríguez:    . . . solo porque no nace de su grupo. Pues, mire, es esta. Si quiere la vota, y si no, sigue con su absolutismo. Y no haga profecías de futuro, que si fuera Aramís Fuster, pasaría mucha hambre, porque tiene el futuro muy oscuro.    Nada más. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, senyor Perelló.    Demana la paraula l'il·lustre diputat senyor Costa, (veus) en representació del Grup Parlamentari Popular.      El senyor Costa Climent:    Muchas gracias, señora presidenta.    Señoras y señores diputados.    Señor Perelló, tiene usted razón, cuando usted estaba en manifestaciones yo iba en tacatá, pero ahora que no voy en tacatá, mientras este grupo parlamentario lucha por desarrollar el Estatuto, por avanzar en nuestra autonomía y en nuestra señas de identidad, su grupo parlamentario lucha porque no avancemos, por pactar con otras formaciones, con otros intereses políticos y porque la sociedad valenciana se quede retrasada del progreso y del futuro de España. (Aplaudiments) Eso es por lo que usted está luchando.    Y, mire, ¿enmienda a la totalidad? Por supuesto, claro que sí, usted puede presentar lo que quiera, pero tendrá que justificar por qué su enmienda a la totalidad lo único que busca no es mejorar el texto, ni cambiar el contenido sino parar un desarrollo estatutario, tendrá que explicarlo. Eso es el quid de la cuestión, señor Perelló. Claro que está correctamente presentada, ¡faltaría más! , pero no está correctamente presentada la intención política, la voluntad política y, fundamentalmente, el talante político de su grupo, que solo quiere parar las iniciativas del Partido Popular, independientemente de que sean positivas para la sociedad valenciana.    Y, mire, democracia y transparencia. ¡Que no entendemos de democracia y transparencia cuando mis compañeros son legítimos representantes del pueblo valenciano, como ustedes! Y no hay más absolutismo, ni mayor oscurantismo que negar la legitimidad de este grupo parlamentario en la defensa de los intereses valencianos. Ese es el totalitarismo y ese es el oscurantismo de su grupo político, señor Perelló.    ¿Urgente? Para usted no es urgente desarrollar el estatuto, ya lo sabemos, no es urgente. Pero para el Grupo Parlamentario Popular es urgente, aunque sea lo mínimo, porque quedaron con este grupo parlamentario en aprobar una serie de iniciativas y de proyectos legislativos y eso para nosotros es sagrado, urgente, vital y necesario, señor Perelló. (Aplaudiments)    El centro del mundo. No pensamos ser el centro del mundo. Creemos para nosotros que el centro del mundo es la defensa de los intereses de los valencianos, la defensa del agua, la defensa de nuestra financiación sanitaria, la defensa de nuestra seguridad, la defensa de nuestras infraestructuras, todo lo contrario de ustedes, que para ustedes eso es la periferia del mundo, la escasez de interés y fundamentalmente la marginación y el boicot a los intereses valencianos.    Si esto es una pifia, su propuesta alternativa es una pifia, señor Perelló, porque es en un 95% igual a la propuesta del Grupo Parlamentario Popular. Por lo tanto, si esto es una pifia, lo suyo es doble pifia, porque después de saber que es una pifia hacen otra pifia. Por lo tanto, esa es la diligencia. Y usted, que gracias por lo de tolerante, yo a usted siempre le he dicho que me parece un poco alterado en sus intervenciones, pero la inteligencia de una redacción se marca por la corrección de aquellos fallos que tengan que estar. Y si ustedes han copiado prácticamente nuestro texto, de inteligencia política no tienen mucho.    Fíjese usted, desarrollo estatutario. Ustedes justifican única y exclusivamente esta modificación por cambiar representantes de la sociedad civil, con reconocido prestigio y experiencia en relaciones europeas única y exclusivamente por cambiarlos, independientemente de qué gobierno los nombre, con experiencia, con prestigio en relaciones europeas, y pretenden cambiarlos por representantes de partidos políticos. ¿Me puede explicar si esto está fundamentado o no será que el Partido Socialista lo que quiere es asegurar un puesto en dicho comité a miembros de su partido? ¿No será ese el fundamento claro de la modificación de la enmienda a la totalidad? (Aplaudiments) Por lo tanto, señor Perelló, si ustedes quieren colocar a gente de su partido con vistas a una derrota electoral y a intentar apaciguar a las masas que se les van a venir encima, no cuenten ni con este gobierno, ni con este grupo parlamentario.    Muchísimas gracias. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)      El senyor president:    Muchas gracias, señor Costa.    Para fijar posición tiene la palabra el ilustre diputado del Grupo Entesa, señor Oltra.      El senyor Oltra i Soler:    Gràcies, senyor president.    Senyories.    Bé, la veritat és que és un tant sorprenent la crispació amb què està desenvolupant-se l'últim ple de la legislatura i encara no ha acabat. En aquesta proposta de llei nosaltres, en la seua presa en consideració també en el ple de Borriana, ja advertírem que ens pareixia un document un tant pobre amb una sèrie d'incerteses, fonamentalment a l'hora de la composició del suposat comité. Deixava excessiu poder a la pròpia Generalitat a l'hora de la seua composició.    I, després, per altra banda, trobàvem que era un plantejament que donava la sensació, a la vista del que en altres comunitats autònomes estava funcionant, que més pareixia un projecte encaminat a pujar algú escalafó més en eixe rànquing de lleis que elabora la legislatura, de poder dir que aquesta legislatura ha sigut la que més lleis s'han aprovat, encara que la majoria, inclús la majoria dels diputats no sàpiguen ni per a què servixen la majoria d'elles i que no s'utilitzen. Però eixe és un rànquing que a la millor a algú li agrada.    Un altre argument que s'ha utilitzat també és el fet que, bé, és que en l'Estatut d'autonomia això està i que per tant es deuria, com un terme obligatori, de dur a efecte. Són raons. També en l'Estatut d'autonomia està, per exemple, la policia autonòmica i no se li dóna tanta importància ni tanta pressa. És com aquell que diu que les coses estan d'un color o d'altre, segons el qui està mirant la qüestió.    Nosaltres aquest projecte de llei, que és un projecte molt curtet, que tampoc compromet amb excés, fonamentalment es dedica quasi a crear un comité valencià per als assumptes europeus amb una composició desmesurada per part de l'administració, hem fet una sèrie d'esmenes que en gran part podem dir que coincidixen amb aquelles fetes pel Grup Socialista o que conté la mateixa esmena de totalitat.    Nosaltres, per això, anunciem el nostre suport a aquesta proposta, a pesar que hi ha aspectes que no coincidim del tot, alguna proposta de representació que nosaltres plantegem que no està en la proposta del Partit Socialista. Però sí que el missatge d'una major democratització que planteja aquesta proposta de text alternatiu coincidix amb el que nosaltres també estem plantejant, fonamentalment dedicats que en un tema com aquest, que és un tema tan important, el tema europeu, que ve funcionant en la majoria de comunitats autònomes sense necessitat de llei. Si no m'equivoque crec que solament una comunitat autònoma, la Comunitat de Madrid, disposa d'una llei expressa per a la creació d'aquest comité. O siga, què han fet la resta de comunitats autònomes? Via decret, via altre tipus d'instruments, han creat i vénen funcionant comités europeus d'esta categoria. Ací s'ha elevat el tema a la llei, però jo crec que és exclusivament per guanyar eixos llocs en eixe rànquing.    Nosaltres creem que si este comité ha de funcionar, que no ens pareix mal, ja que tenim la proposta damunt la taula de creació per mig d'una llei, anem a intentar fer les coses bé. Perquè la proposta presentada és impresentable. La proposta presentada és impresentable, perquè això més que un comité d'assumptes europeus pareix una comissió interdepartamental de membres designats per les mateixes conselleries de manera que algun dia es reuniran un poc per a aprovar el que ells mateix prèviament han acordat. Inclús suposats representants de la societat civil que planteja, també seran nomenats a dit per part de la mateixa Generalitat, la qual cosa dóna una sensació, garanteix l'avorriment, garanteix la monotonia, el monocolor a l'hora d'opinions i de decisions en este comité.    Jo crec que si de veritat volem crear una cosa que servisca d'alguna manera per a facilitar eixa integració a Europa, eixe major coneixement, eixa major interrelació entre Europa i nosaltres hem de crear una cosa on estiga la representació de la Generalitat, que jo no qüestione, però també que s'òbriga a la resta de la societat valenciana. Ahí hi ha algunes esmenes nostres en eixe sentit que, ja dic, part d'elles coincidixen també en el que planteja el Partit Socialista. I, per tant, nosaltres anem a donar suport a aquesta proposta, perquè la considerem més oberta, més necessària, més convenient i que d'alguna manera recull eixe esperit de coordinació, d'informació, de participació en les tasques europees que, des d'una institució com la nostra, s'ha de desenvolupar.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Oltra.    ¿No hay voluntad de réplicas? Está claro que no. (Pausa)    Vamos a dar comienzo a la votación. Comienza la votación. Resultado de la votación: votos a favor, 31; votos en contra, 43. Queda rechazada la enmienda a la totalidad.      Proposta de tramitació, pel procediment de lectura única previst en l'article 135 del Reglament de les Corts Valencianes, del Projecte de llei de modificació de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, de Govern Valencià (BOCV número 268)        El senyor president:    A continuación entramos -por favor que no se vaya nadie, por favor- al punto quinto del orden del día: propuesta de tramitación por el procedimiento de lectura única, previsto en el artículo 135 del Reglamento de las Cortes Valencianas, del Projecte de llei de modificació de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, del Govern Valencià.    Vamos a someter a votación la propuesta de tramitación del proyecto de ley por el procedimiento de lectura única. Comienza la votación. Resultado de la votación: 44 votos a favor, 33 votos en contra, ninguna abstención.      Projecte de llei de modificació de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, de Govern Valencià (RE número 63. 014, BOCV número 268)        El senyor president:    Una vez aprobado el procedimiento de ley de lectura única, pasamos al punto siguiente, que es el punto sexto: debat i votació en lectura única del Projecte de llei de modificació de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, de Govern Valencià.    Per a la presentació del projecte de llei pel Consell té la paraula l'il·lustre vicesíndic del Grup Parlamentari Popular. . . -perdón, ha habido un lapsus por los levantamientos incontrolados-, el honorable señor vicepresidente del Consell, don Víctor Campos.      El senyor vicepresident del Consell:    Muchas gracias, señor presidente.    Señoras y señores diputados.    Reformar el Estatuto de autonomía lleva consigo necesariamente la modificación o adaptación de otras normas básicas que jerárquicamente dependen de ella. La Ley 5/1983, de 30 de diciembre, de Gobierno Valenciano es una de ellas, al establecer las funciones, composición, nombramiento y cese de sus miembros.    Tras la aprobación de la reforma del estatuto se ha profundizado en nuestro autogobierno e introducido en el sistema normativo una serie de modificaciones que se ajustan a la realidad social de nuestros tiempos y que mejoran, en última instancia, el servicio y bienestar de los ciudadanos sin alterar el sistema constitucional establecido. Autogobierno, igualdad, solidaridad y bienestar social fueron las premisas que marcaron el proceso de reforma. Hoy abundamos un poco más en la capacidad de autogobierno presentando este proyecto que tiene por objeto reformar aspectos puntuales y concretos de la Ley de gobierno valenciano con la finalidad de acomodarla a las prescripciones imperativas del Estatuto de autonomía de la Comunidad Valenciana, pudiendo así aprovecharse de las posibilidades que ofrece su reciente modificación.    Señorías, las modificaciones y adiciones que proponemos a la ley adecuan la estructura y funcionamiento del Consell y de la administración autonómica a la realidad actual.    El proyecto de ley tiene como objeto, además de la adaptación normativa, dotarnos de nuevos instrumentos jurídicos que nos ofrezcan más agilidad a la hora de arbitrar medidas que así lo requieran. En definitiva, una administración con más competencias, más moderna y eficaz.    La primera novedad que quisiera resaltar es su propio nombre, ya que tras su ratificación por Les Corts pasará a denominarse Ley del Consell.    La ley se verá afectada por la supresión de seis artículos, la modificación de otros trece, regulándose así los siguientes aspectos principales: la facultad de disolución anticipada de Les Corts por el president de la Generalitat, se adapta el Estatuto de autonomía al procedimiento de investidura del president de la Generalitat, se agiliza el procedimiento de determinación de la estructura orgánica superior del Consell de la Generalitat y de designación de sus titulares, se agiliza el funcionamiento del Consell de la Generalitat primando su papel esencial de órgano político, se atribuye al mismo la competencia para dictar decretos leyes, se acomoda la ley a las previsiones estatutarias relativas a la exigencia de responsabilidad penal o civil de los miembros del Consell de la Generalitat y se adapta la denominación de las instituciones a las previsiones estatutarias.    El proyecto de ley se estructura en una parte expositiva, una dispositiva integrada por cuatro artículos y una parte final constituida por una disposición adicional, una derogatoria y una final.    Señorías, he de reseñar que, como es preceptivo en toda acción normativa, se han cumplido todos los requerimientos para llevarla a término.    Es por ello que en el proyecto de ley definitivo se han introducido todas y cada una de las consideraciones que, por unanimidad, el Consejo Jurídico Consultivo ha realizado en su dictamen.    La ley de gobierno es uno de los pilares donde se asienta el otro gobierno. Por ello, se recoge en ella avances tan significativos como los siguientes: cuestión tan cercana por el momento de la legislatura en que nos encontramos, como la próxima investidura del president de la Generalitat, se ve corregida y adaptada. Así, se establece la posibilidad de que si no se logra la mayoría absoluta en la primera votación, esta se repetirá 48 horas después, pasando a ser suficiente en esta ocasión la mayoría simple de los votos para ser elegido. En el supuesto de que no se haya obtenido esta mayoría simple en los dos meses siguientes desde la primera votación, y ningún candidato haya conseguido la confianza de Les Corts, su presidente, por acuerdo de la Mesa, disolverá la cámara y el president de la Generalitat en funciones convocará nuevas elecciones.    Señorías, las denominaciones propias a la nueva realidad estatutaria se ven recogidas en la nueva ley del Consell. La Comunitat Valenciana, el Consell de la Generalitat, de Les Corts, el president de la Generalitat o el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana son las expresiones que sustituyen a las establecidas con anterioridad.    Dentro de las atribuciones al president  se le faculta a proponer, en el marco de la legislación estatal, la celebración de consultas populares en el ámbito de la Comunidad Valenciana sobre cuestiones de interés general de nuestra comunidad, así como ostentar nuestra representación en el Comité de las Regiones de la Unión Europea.    Además, también se le faculta a disolver Les Corts y convocar elecciones a las mismas, previo acuerdo del Consell, siempre que no estén sustanciando una moción.    Desaparece la limitación de diez consellerias con cartera que existía actualmente, agilizándose el procedimiento de determinación de la estructura orgánica superior del Consell de la Generalitat y de designación de sus titulares, de forma que es el propio president de la Generalitat, y no el Consell de la Generalitat, el que determina cuál es el número, denominación y competencias de las consellerias y secretarías autonómicas.    Además, introduce la posibilidad de que estos últimos, los secretarios autonómicos, puedan ser convocados y asistir a los plenos del Consell.    Con arreglo a la nueva regulación prevista en el Estatuto de autonomía se completa nuestro ordenamiento jurídico autonómico, al ostentar el Consell la facultad no solo de dictar decretos legislativos, sino también de dictar decretos leyes.    El nuevo artículo 63 bis consagra esta facultad para aquellos momentos de crisis sobrevenidas, como catástrofes naturales, en que el Consell ha de arbitrar medidas urgentes.    Señorías, como indicó el Consejo Jurídico Consultivo, se establece que Les Corts estarán constituidas por un mínimo de 99 diputados autonómicos, indicándose que el decreto de convocatoria determinará el número de diputados a elegir con arreglo a lo establecido en la ley electoral, y como mínimo 99.    Finalmente, se acomodan las previsiones estatutarias relativas a la exigencia de responsabilidades penal o civil a los miembros del Consell.    Finalizo resaltando que con la tramitación y aprobación de esta modificación de la Ley de gobierno valenciano por el procedimiento de lectura única, como ocurrió, por cierto, en los años 1987, 1995 y 2002, se adapta su redacción a las estipulaciones y previsiones propias del nuevo Estatuto de autonomía, centrándonos en la necesaria precisión y desarrollo de los principios establecidos y proyectando su esquema organizativo respecto de las instituciones.    El ofrecimiento de pacto de desarrollo de nuestra carta magna que hizo el president de la Generalitat el pasado 23 de noviembre sigue vigente. Por ello, deseo que el proyecto de ley que hoy tengo el honor de presentar en esta cámara obtenga el mismo amplio consenso de sus señorías que obtuvo la reforma del Estatuto de autonomía que lo motiva, ya que permitirá dotar a nuestra comunidad de un marco legal ajustado a las necesidades de nuestra sociedad.    Muchas gracias. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltíssimes gràcies, honorable vicepresident.    Anem a, continuació, al torn a favor. I en representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Maluenda.      El senyor Maluenda Verdú:    Molt excel·lent senyora presidenta.    Senyories.    Estem davant d'un projecte de llei també de desplegament de l'Estatut d'autonomia, de reforma de la Llei 5/1983, del Govern Valencià, que a partir d'ara es dirà del Consell, per adaptar el contingut del nostre Estatut d'autonomia perquè siga concordant amb el text de l'Estatut d'autonomia.    Esta és la quinta reforma a la llei de govern abans; ara, a partir de hui, llei del Consell, si prospera esta iniciativa a què jo he assistit. Han sigut cinc voltes amb esta ocasió les que es reforma esta llei; tres quan hi havia majoria socialista i dos des que hi ha majoria popular. La majoria d'elles s'han fet pel procediment de lectura única.    L'objectiu d'esta reforma, com dia, era buscar la concordança amb el text de l'Estatut d'autonomia i, per tant, regular la facultat del president de la Generalitat de dissolució anticipada de les Corts. Adaptar al contingut de l'Estatut el procediment del debat d'investidura, com ja ha fet el Reglament de les Corts. Agilitar el procediment de l'estructura orgànica superior del Consell i de designació dels seus titulars, atorgant competència al president per a determinar el nombre, denominació i competències de les conselleries i de les secretaries autonòmiques.    També agilita el funcionament del Consell i s'accentua el seu paper essencial d'òrgan polític de direcció presidencial. Introduïx, entre les competències del Consell, la potestat de dictar decrets lleis. S'indica que el nombre mínim de diputats a les Corts, que distribuirà el decret de convocatòria entre les tres circumscripcions, serà de 99. S'acomoda la llei en allò de les responsabilitats penals i civils del president i dels membres del Consell al que determina l'Estatut, que és el mateix que per als diputats. S'adapta la denominació de les institucions a l'onomàstica valenciana que figura en l'Estatut.    Són quatre articles la modificació. . . Són quatre articles el projecte de llei de modificació. I d'eixos quatre articles, el primer, pel qual es modifiquen els següents articles de la Llei 5/1983, de 30 de desembre. Modifica l'article primer, l'article primer de la Llei del govern, i on diu «Generalidad Valenciana», ha de dir «la Generalitat»; on diu «president de. . . » , ha de dir «president»; on diu «Govern Valencià», ha de dir «Consell»; on diu «Comunidad Valenciana», ha de dir «Comunitat Valenciana». Onomàstica que s'utilitzarà tant en els texts en idioma valencià com en els texts en castellà.    També modifica l'article tercer este primer article, que és també una de les modificacions que justifiquen per si mateix esta reforma, com vorem. Resulta curiós que la Llei 5/1983 no determinara el procediment del debat d'investidura. Tampoc va ser incorporat este procediment a la llei amb les reformes que les lleis 6/1987, de 23 de setembre, i la 8/1990, de 27 de desembre, van fer. Tan sols quedava determinat en el Reglament de les Corts. Però la Llei 6/1995, de 3 d'abril, va considerar necessari o convenient modificar l'article tercer de la llei 5/1983, perquè quedara arreplegat el procediment del debat d'investidura també en esta llei.    Fins eixe moment, considerava la majoria de les Corts que era prou que el procediment quedara reflectit en el reglament, que també té rang de llei, però, com en la promulgació de la Llei 6/1995, de 3 d'abril, es va inserir en l'article tercer, ara, que ha sigut modificat el procediment per l'aprovació de l'Estatut d'autonomia i modificat també en el Reglament de les Corts, perquè siga concordant amb estes dos normes, és necessari, per tant, modificar este article tercer.    Per tant, crec que no es pot negar la necessitat d'esta reforma, que també justifica de sobra el projecte de llei que ara estem discutint.    També la modificació de l'article 14 d'este article és per a incloure el contingut de l'article 61. 3, lletra c), de l'Estatut d'Autonomia, que determina que la representació de la Comunitat Valenciana davant del Comité de Regions de la Unió Europea l'ostenta el president de la Generalitat.    Igualment, este article 1 modifica l'article 16 de la llei, i justifica la reforma que estem portant a efecte, perquè determina les atribucions del president que l'Estatut d'autonomia ha ampliat.    La modificació s'ha centrat en els següents aspectes: la potestat del president no sols per a crear conselleries, també per a modificar-les i regular les seues competències i de les secretaries autonòmiques; també era necessari reflectir la competència i el procediment per a la dissolució anticipada de les Corts.    Així mateix, s'afig la potestat del president per a proposar consultes populars en l'àmbit de la Comunitat Valenciana, d'acord amb el contingut de l'article 28. 5 de l'Estatut d'autonomia. Un nou punt dos regula el que és procediment habitual en matèria d'organització de l'administració autonòmica.    Modifica també este article primer l'article 18 de la Llei 5/1993, perquè el Consell aprofita esta reforma per a introduir la figura dels vicepresidents com a membres del Consell, així com la possibilitat d'assistir, si són convocats a les seues reunions, els secretaris autonòmics.    Igualment, modifica l'article 20, també justificat en este projecte de llei per la necessitat que s'incorpore, entre les competències del Consell, la d'acció exterior, d'acord amb l'article 62 de l'Estatut d'autonomia.    Igualment, modifica l'article 21, lletra i), que és altra de les modificacions importants que justifiquen esta iniciativa legislativa que ha presentat el Consell. I és per a l'adaptació del precepte al contingut de l'article 58 de l'Estatut d'autonomia en matèria de fixació de demarcacions corresponents a registres de la propietat i mercantil, demarcacions notarials i nombre de notaris, així com de les oficines liquidadores a càrrec dels registradors de la propietat, i nomenament dels notaris i registradors.    Igualment, modifica l'article 22, que també és un mandat estatutari, per a la incorporació a este article, que assenyala les competències del Consell en matèria normativa, de la potestat de dictar decrets lleis, d'acord amb el que estableix l'article 44. 4 del nostre Estatut d'autonomia.    Al mateix temps, este article 1 modifica l'article 64 de la Llei 5/1983, i que és una modificació recomanada pel Consell Jurídic Consultiu. I és que el decret de dissolució i convocatòria d'eleccions distribuïsca 99 diputats en la forma que determina l'article 23 de l'Estatut entre les tres circumscripcions electorals, excepte si la llei electoral determinara, d'ací a aleshores, un nombre major.    Modificació també de l'article 83, que és igualment mandat estatutari, perquè el procediment quant a responsabilitat penal i civil del president de la Generalitat i membres del Consell cal adaptar-lo al que estableix l'article 31 de l'Estatut, i que determina que és coincident amb el procediment que s'aplica per als diputats de la cambra.    Després està l'article 2. L'article 2, les modificacions que planteja este article són totes de caràcter tècnic, ja que estan referides a la numeració dels articles de l'Estatut de 1982 i ara han de ser respecte del nou Estatut. O siga, aquells articles de l'Estatut que han patit un desplaçament i, per tant, una modificació de la numeració, la referència que es fa al llarg de tota la Llei 5/1983, este article 2 el que diu és que s'adapte al nou Estatut.    Està l'article 3, que també pot considerar-se esmena tècnica, ja que el que fa és derogar els articles 2, 26, 27, el punt 1 del 28, el 34 i el 69 de la llei 5/1983, ja que són innecessaris, en este moment, o perquè estan en contradicció amb el contingut del projecte de llei que hui estem tramitant.    Quant a l'article 4, l'últim article d'este reforma, està referit a tot el text de la Lllei 5/1983 i modifica l'onomàstica institucional, tant en la versió en idioma valencià com en castellà: «Govern» o «Govern Valencià» per «Consell», començant pel nom de la mateixa Llei 5/1983, com deia abans.  I així, tot el text: «la Generalidad» i «la Generalidad Valenciana» per «la Generalitat», «las Cortes» o «Cortes Valencianas» per «les Corts», «el presidente de la Generalitat» per «el president de la Generalitat», «Comunidad Valenciana», «Comunidad Autónoma» o «Comunidad Autónoma Valenciana» per «Comunitat Valenciana».    Per últim, disposició addicional única, que també té caràcter tècnic, ja que el que fa és córrer la numeració dels articles de la Llei 5/1983 que han sofert alteracions quant al número d'ordre per supressions o per addicions.    I la disposició derogatòria final, que crec que no necessita cap comentari, perquè són les pròpies de totes les iniciatives legislatives.    Per tant, senyories, estem davant una modificació de la llei. . . davant la quinta modificació de la Llei 5/1983, però ara està justificat més que mai, perquè es tracta de fer el seu text concordant amb el que establix el nostre Estatut d'autonomia. És una llei important esta modificació que anem a fer; és una llei important de modificació, perquè l'Estatut d'autonomia mana el seu desplegament legislatiu i, com hem vist al llarg del matí, són diverses les iniciatives que, des de les files del Grup Parlamentari Popular, s'han presentat mitjançant proposicions de llei per a desenrotllar el contingut de l'Estatut i esta, que és projecte de llei, presentada pel Consell de la Generalitat, també per adaptar el contingut de la Llei 5/1983 a allò que establix l'Estatut d'autonomia, i no sols l'Estatut d'autonomia, sinó també, com en el cas del debat d'investidura, el que el recent reglament, que està vigent des de l'1 de gener, ha determinat que siga el procediment.    Doncs el que fa també esta reforma legislativa és que, en el text de la llei 5/1983, se modifique el procediment del debat d'investidura, perquè siga concordant amb l'Estatut.    És veritat que algú puga pensar que no és necessari que este precepte figure en la llei de Govern, però vist que amb la reforma que se va fer en 1995 per la majoria socialista se va incloure, doncs ara, una de dues: o el deixes malament com està o el modifiques per a adaptar-lo al contingut de l'Estatut. I això és, en definitiva, el que ha fet, en este cas, el Consell de la Generalitat, que ens presenta perquè les seues senyories se pronuncien i en llibertat actuem en la forma que considerem oportuna.    Per tant, acabe, senyories, demanant el recolzament a la proposta que ha presentat el vicepresident del Consell i que estem debatent. Ja dic per anticipat que exercisc el torn a favor perquè, indubtablement, el Grup Parlamentari Popular està d'acord; està d'acord perquè considera que és una iniciativa legislativa oportuna, necessària i adequada. Oportuna perquè estem acabant la legislatura i hi ha aspectes que tindran vigència per a -inclús- la convocatòria d'eleccions i per a la pròxima legislatura, i és el moment oportú per a modificar. Necessària perquè és adaptar el text de l'Estatut d'autonomia a allò que regula la Llei 5/1983 perquè siga concordant i no hi haja contradiccions.    I, senyories, perquè estem acabant la legislatura -possiblement este siga l'últim ple- i és el moment adequat per a reformar-la. He de dir que, precisament, han coincidit diverses reformes d'esta llei, que sempre s'han fet finalitzant la legislatura, per a pensar que en la següent no hi haja eixos problemes de contradiccions que, en este moment, si el Consell no haguera presentat la iniciativa, estarien vius.    Per tant, demane a les seues senyories que la prenguen en consideració i que recolzen la proposta que el Consell està fent, deixant constància que este debat és debat de lectura única, és a dir, que en este debat, el que estem discutint i el que anem a aprovar mitjançant la votació és, precisament, la llei; és la reforma mitjançant llei de la Llei 5/1983 per quinta volta.    Per tant, amb el vot de les seues senyories se determinarà el sí o el no a l'aprovació d'esta llei, que el Grup Parlamentari Popular ja he anunciat que va a votar favorablement i que espere de les seues senyories que també replantegen qüestions que coincidixen plenament amb el contingut del text de la iniciativa i recolzen també la proposta que, encertadament, oportunament i de forma necessària, ens ha portat el Consell.    Res més i moltes gràcies.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, senyor Maluenda.    Per a exercir el torn en contra demana la paraula l'il·lustre diputat senyor Such, per part del Grup Parlamentari Socialista.      El senyor Such Botella:    Moltes gràcies, senyora presidenta.    Bé, vaig a iniciar esta intervenció amb la lectura d'una frase que diu així: «Ustedes no tienen ningún interés en consensuar, en dialogar y en acordar el desarrollo de esta ley». Esta frase l'acaba de dir el senyor Ricardo Costa al meu company Andrés Perelló. I efectivament, eixa frase és la que nosaltres ara li hem de dir, que és el que vostés no fan: el que ha reclamat el senyor Costa, fa un moment, al meu company Andrés Perelló, i és dialogar, consensuar i acordar.    Jo crec que per la boca mor el peix, en este cas, clarament. Bé, i ho dic perquè portar el que és la reforma de la llei de Govern per lectura única i tràmit d'urgència, evidentment, denota clarament que no hi ha cap interès en acordar, dialogar, consensuar i fer que esta llei siga una llei de tots; no hi ha hagut cap interès.    Per tant, jo crec que no es poden plantejar estes qüestions des d'una perspectiva quan interessa i quan no, no, perquè si no, vostés no haurien portat esta llei d'esta forma com l'han portat.    Miren, senyories, estem acabant la legislatura amb un Partit Popular molt radicalitzat, que ens ha volgut imposar la tramitació d'aquesta llei. D'una manera totalitària, ens imposa el fons i la forma per a reformar institucions, com ara la Llei de Govern que, al nostre parer, caldria legislar amb el conjunt de les forces polítiques. La forma, el procediment de lectura única, és un atac directe a la tasca d'estes Corts, perquè amb la imposició del rodillo de la lectura única, els grups parlamentaris hem d'anar, únicament i exclusiva, a la trágala del que diga el Partit Popular i, en este cas també, del Govern.    Novament, un mal ús del reglament del Partit Popular que, malgrat la seua reforma, igual aprofita perquè Camps continue fugint de la sessió de control, com per imposar l'ordre del dia canviant-ho tot perquè no canvie absolutament res.    Portar aquesta modificació al final de la legislatura és un despropòsit més del Partit Popular. Voler canviar la Llei de Govern en vespres d'una convocatòria electoral és simplement vergonyós i és, així mateix, propi d'un dirigent qualsevol que aspira a implantar un règim per a perpetuar-se en el poder.    És innecessari, per la nostra part, que demanem la retirada d'aquest projecte perquè ha quedat palés que s'ha imposat la irracionalitat de la dreta més decadent que hi haja hagut mai en esta comunitat i que, atenent la seua majoria absoluta, pensen que tenen un xec en blanc per a fer el que consideren oportú. Amb eixa majoria absoluta, el Partit Popular vol aprovar una llei que potser tinga ja els dies comptats. Esta llei suposa un doble cop antidemocràtic.    En primer lloc, amb la lectura única, no podem participar en la tramitació d'una llei que ens afecta o afectarà totes les forces polítiques. Tots hem de dir sobre la Llei de Govern, perquè hem de tindre en compte que es tracta d'una de les primeres magistratures de l'administració del nostre autogovern. No podem fer esmenes; la nostra tasca com a parlamentaris, com a legisladors, una vegada més vulnerada per la dreta d'esta comunitat.    Han incorporat una matèria, el nombre de diputats a triar en la pròxima convocatòria electoral, en aquesta llei que requerix de majoria simple, sabent com saben vostés que és una matèria que necessita de majoria qualificada de dos terços.    Si bé la llei, imposada unilateralment pel senyor Camps, recull, evidentment, reformes que es deriven de la modificació de la reforma de l'Estatut d'autonomia, com la facultat de dissoldre anticipadament les Corts, adaptar el debat d'investidura, la competència de dictar decret lleis, adequar -segons les previsions estatutàries- l'exigència, responsabilitat penal o civil als membres del Consell, com s'ha incorporat en esta Llei de Govern, en què es fixa que ha de ser el Tribunal Suprem el que tinga la potestat de jutjar -o el TSJ- que tinga la potestat de jutjar els consellers no diputats i eliminar el límit de les deu conselleries que estaven fixades en l'anterior Llei de Govern.    És evident que això no requeria de tanta urgència i que, tenint en compte que afecta una de les institucions del nostre autogovern, s'hauria d'haver fet entre tots.    D'altra banda, nosaltres entenem que la veritable raó d'aquest projecte que avui porta el Consell és un intent d'argúcia legislativa clara per a poder canviar el decret de convocatòria del procés electoral.    El senyor Camps ha fracassat amb la llei electoral i ara vol practicar el decretazo; vol manipular el contingut del decret de convocatòria i ens recorda a este Berlusconi que, amb la seua majoria absoluta, va canviar les lleis per a fugir de la justícia. El decretazo que planteja el president de la Generalitat consistix en introduir a l'article 64 de la llei vigent el nombre de diputats, quan el mateix article 64 remet clarament a la llei electoral.    El Partit Popular ha fracassat, per tant, en la reforma de la llei electoral i ara van a ser els màxims responsables si la convocatòria electoral es fa amb inseguretat jurídica i no sabem les conseqüències que tindrà recórrer aquest decret. Perquè si la Llei 5/1983, aprovada per unanimitat, ha sigut vàlida durant 24 anys, tots els presidents han dirigit, amb més o menys encert, l'acció dels seus gabinets amb algunes modificacions menors, no podem dir el mateix d'aquesta reforma, que està feta des de la frustració del senyor Camps.    Tampoc té molta raó fer ara canvis en el funcionament de l'organització de l'executiu, quan la legislatura està a punt de cloure. No entenem per què el senyor Camps, després d'haver tingut tres crisis en el seu Consell, després d'haver dirigit un Consell amb faccions internes, després d'haver consentit filtracions del secret de les deliberacions del Consell, després d'haver perdut la confiança amb part del seu equip, -i bona mostra tenim amb el senyor Blasco, que el va cessar en el tema del territori, perquè això ja era un autèntic escàndol- després d'haver incrementat el nombre de càrrecs assessors i d'empreses públiques en una macroadministració ineficaç i caríssima, i després de mantindre en el Consell el principal responsable del major accident de metro en Espanya, és inaudit que ara faça una reforma de llei de govern a les portes d'una convocatòria electoral, tractant d'obviar els propers esdeveniments polítics que estan per vindre.    El senyor Camps fa castells en l'aire perquè ell ja no serà president. Vol enganyar els seus i avisar els seus, amb mesures intimidatòries, per a la confecció de les llistes; vol fer creure que mana i que manarà.    La modificació fa un canvi en el funcionament de l'executiu: els consellers ja no votaran, ni caldrà un quòrum determinat. Camps ha dissenyat un executiu pensant en una majoria absoluta i en un poder absolut, sense tindre en compte que el proper Consell es formarà atenent |  | el resultat de les urnes.    Amb aquesta reforma, a més del decretazo, el senyor Camps només vol que llançar missatges interns al Partit Popular que té el poder absolut i que no es fia de ningú. Vol tindre el control de l'anomenat «segon escaló» de l'administració valenciana, perquè li ha donat moltes complicacions mantindre tots els zaplanistes al principi de legislatura, i açò, en lloc de solucionar-ho amb fermesa, ho ha solucionat a costa dels pressupostos.    Jo en este tema vull fer-li alguna suggerència. Ja que el president de la Generalitat ha agafat la potestat a través d'esta llei de nomenar i cessar els secretaris autonòmics, perquè no es fia dels seus consellers, i açò és molt greu, perquè no es fia dels seus consellers, i que a més a més incorpora que poden anar a la deliberacions del Consell els secretaris autonòmics quan el president ho decidixca, açò està clar que és una evident confrontació interna de por a prendre les mesures que té de prendre un president de la Generalitat, i que açò es deriva en una confrontació, i que açò es deriva en una situació d'incompatibilitat molt greu entre criteris del primer i el segon escaló de l'administració.    I jo vaig a suggerir-li, posats com estem ja en esta matèria, que caldria afegir, si vostés ho consideren oportú, que el president de la Generalitat, a més a més de nomenar els consellers directament, els secretaris autonòmics, que, a més a més, nomenara els directors generals i els caps de servei. Jo crec que ahí estaria ja tota la clau d'esta administració, i és que el president de la Generalitat, com no es fia dels consellers, que són els que tenen de nomenar, com no se'n fia, pren la decisió de nomenar la resta. Nosaltres estaríem per donar-los suport a esta esmena in voce que li faig que a més a més dels secretaris autonòmics nomene els directors generals i els caps de servei, com a fórmula ja de tindre tot el control de l'administració valenciana. |  | Però, a més a més, açò té una doble repercussió també. Açò és un avís clar per al nou repartiment de poder que a Camps li agradaria fer, que vol utilitzar, sobretot, de cara a la confecció de les llistes autonòmiques. Amb aquesta organització presidencialista, Camps vol imposar-se als seus de l'única manera que sap: manant amb absolutisme. I és diguent-los als seus acòlits que no et preocupes, que encara que no et nomene el conseller, ací està el president de la Generalitat per a nomenar-te, que no passa absolutament res. Això és per a intentar apocar i, sobretot, generar clientelisme polític intern, que és l'únic objectiu que té assumir este tipus de competències i de responsabilitats.    Demostra, el senyor Camps, que ha segut un president nefast, perquè si ha segut incapaç de dirigir el seu gabinet, si no sap dirigir equips, ¿com va a dirigir una comunitat? La prova la tenim tots els dies. ¿Algú pot creure que el senyor Camps, en estos quatre anys, ha dirigit amb èxit la Comunitat Valenciana? Jo crec que el senyor Camps no està legitimat per a dir com serà el proper govern, ni crear hipoteques a un altre govern. Perquè tots no som iguals. Si el senyor Camps no es fia del seu govern, tenia d'haver cessat, però com no té la valentia suficient per a cessar els consellers que no són de la seua confiança, preferix pegar-li la volta i nomenar el segon escaló. Tots no van a ser com ell. El govern valencià presidit pel senyor Ignasi Pla no va a ser com el senyor Camps i va a tindre un equip de confiança per a poder treballar en el futur per als valencians.    Amb aquest nou despropòsit, el senyor Camps demostra que només pot anar pensant en com organitzarà el seu grup parlamentari, però en l'oposició.    Gràcies. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputat.    Demana la paraula per a rèplica en representació del Grup Parlamentari Popular l'il·lustre diputat senyor Maluenda.      El senyor Maluenda Verdú:    Molt excel·lent senyora presidenta.    Senyories.    Mire, senyor Such, la frase que vosté ha mencionat i que ha dit que el meu company senyor Costa havia dit en l'anterior debat, és la veritat, és que és la veritat, és que vostés no volen consensuar el desplegament de l'Estatut d'autonomia, és que vostés han tingut iniciatives legislatives del nostre grup damunt de la taula, se li ha enviat al seu síndic per part del meu i vostés no han vullgut estar en eixa negociació! , és que vostés ni tan sols han contestat. És que el president de la Generalitat va fer un oferiment als síndics de la cambra perquè se reuniren i conjuntament prepararen proposicions de llei, o projectes de llei en el cas del Consell per a eixe desplegament estatutari, ¡i vostés no van acudir a la reunió! A més, encara en van eixir ufanosos davant els mitjans de comunicació a dir que no hi anaven perquè el president havia fet tard. . . I aquí, els únics que fan tard són vostés.    Jo li recomane, senyor Such, perquè l'aprecie, que al final d'esta legislatura no utilitze vosté eixe discurs de la demagògia que ha fet ací, en la trona, sense venir a tomb, perquè eixa va a ser la imatge que va a quedar per a futures legislatures de la seua senyoria i pense que això no el beneficia.    Els arguments poden ser legítims, jo no dic que no ho siguen, de la seua senyoria, poden ser respectables. . . Jo en tot moment respectaré els arguments dels altres, encara que no siguen coincidents amb els meus, però el que no se pot dir és que són actuacions antidemocràtiques, perquè tot allò que se fa en el marc de la llei no pot ser antidemocràtic, ¡perquè és legal! , i estem en un estat de dret, a on hi ha un cos legislatiu que el que fa és marcar els passos per al desenrotllament de la democràcia, i tot el que se faça dintre d'eixes coordenades, no se pot dir que és antidemocràtic, perquè no ho és.    Fixe's, vosté critica el procediment, que siga a final de legislatura. Doncs, mire, jo he de dir-li, senyor Such, que la Llei 6/1995, del 3 d'abril, ¡3 d'abril! , hui estem a 8 de març, crec, i jo li parle del 3 d'abril de 1995, (remors) acabant-se la legislatura, el seu grup, el seu govern, va presentar també un projecte de llei de modificació de la Llei 5/1985, que reformava ni més ni menys que l'article tercer. . . , me referixc a articles de la Llei 5/1983, l'article tercer, l'article quart, l'article quint, l'article sext, el sèptim, l'octau, el nové, el 21. e, el 21. f, el 22. b, el 22. c, el 22. d, el 23. a, el 24, el 50, 51. 2, 51. 3, 53, 54, 55, 56, 57, 58 i 64. I jo no vaig escoltar en la cambra ni una sola paraula de dir que era una actuació antidemocràtica, ni una! Era una actuació que s'ajustava a l'ordenament jurídic i que era legítima per part del seu grup. . . (Remors) Era legítima, faltaria més! Se podria estar d'acord o no en el contingut. ¿I què és el que ocorre, senyor Such? Ho fan vostés, ho inventen vostés, perquè està tot inventat, i ara ho utilitzem mosatros, i ara és antidemocràtic i llavors no ho era.    Jo pense que si hi ha una justificació que s'haja presentat en estos moments el projecte de llei, està més que clara, i és que després dels intents amb les seues senyories, amb els distints grups parlamentaris, per part del meu grup, d'arribar a acords que permeteren que conjuntament es desplegaren eixos preceptes de l'Estatut d'autonomia, eixes modificacions legislatives, entre elles la que ara mos ocupa, doncs, davant eixe intent i vore que obteníem la callada per resposta, doncs, me pareix que ha encertat el Consell valencià, el Consell de la Generalitat en presentar esta iniciativa, de la mateixa manera que ha encertat el Grup Parlamentari Popular en les altres que mitjançant la proposició de llei hem presentat i que hem debatut i que hem aprovat al llarg d'este ple.    Jo crec que l'article 135 del Reglament de les Corts determina molt clar quan i quan no es deu utilitzar el procediment de lectura única, que també la seua senyoria ha criticat. I diu: «Quan la naturalesa d'un projecte o d'una proposició de llei ho aconselle i la simplicitat de formulació ho permeta, el ple de les Corts, a proposta de la Mesa, escoltada la Junta de Síndics o a iniciativa d'esta, podrà acordar que l'esmentat projecte o proposició de llei es tramite directament i en lectura única davant del ple o una comissió, i este acord comportarà que decaiga el dret de presentar esmenes». Ho diu el reglament!    Però és que això no és una cosa que hem modificat en el reglament que està vigent des del passat mes, és una cosa que des del reglament de 1983 ha constat de forma literal en eixa norma jurídica per la qual mos regim dintre de la cambra i ningú hi ha posat ninguna objecció. ¿Ara sí que tenim de posar-la? Doncs, mire, jo crec que ningú pot negar que este projecte de llei s'ajusta al que exigix l'article 135, perquè l'única cosa que planteja a la cambra este projecte de llei és adaptar la Llei 5/1983 al contingut del nostre estatut d'autonomia. Això és antidemocràtic? Però, per què és antidemocràtic? Jo espere que la seua senyoria, doncs, me diga que he estat confós i que no he escoltat bé, o que aclarixca aquí quins són eixos aspectes que el porten a qualificar-lo d'antidemocràtic.    Qualsevol iniciativa que se faça respectant el procediment de l'ordenament jurídic és totalment democràtica. I era democràtica la iniciativa que vostés van presentar per a reformar esta llei en setembre del 1987, ho era també la de desembre de 1990, ho era també la. . .      La senyora vicepresidenta primera:    Senyor Maluenda. . .      El senyor Maluenda Verdú:    . . . ­­-acabe, senyora presidenta- d'abril de 1995, també la de febrer del 2002, que va presentar el meu consell, el Consell de la Generalitat, del meu grup parlamentari, recolzada per mosatros, i ho és indubtablement la que hui estem debatent, que oportuna, encertadament i perquè és necessària i imprescindible per al funcionament de les nostres institucions ha presentat el Consell de la Generalitat i que el Grup Parlamentari Popular va a recolzar.    Res més, senyories, i moltes gràcies. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltíssimes gràcies, il·lustre diputat.    Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Such en representació del Grup Parlamentari Socialista.      El senyor Such Botella:    Moltes gràcies, senyora presidenta.    Com hem pogut escoltar, no és el Grup Popular el que proposa que açò es faja per lectura única i per urgència sinó que és la «naturaleza del proyecto» la que ho demana. (Veus) La «naturaleza del proyecto» demana que açò es faja sense esmenes (protestes) i sense discussió. No és el Grup Popular. Ho diu clarament l'article que és la «naturaleza del proyecto» o «si la proposición lo aconseja». (Protestes) Tampoc és el Grup Popular el que fa res, és la «proposición, que lo ha aconsejado», i la «naturaleza del proyecto».    Mire, senyor Maluenda, diga-ho clar, ¡diga-ho clar! Anem a vore, el Grup Parlamentari Popular té majoria per a dir que açò es fa per lectura única i per urgència i que l'oposició no té dret a presentar-hi esmenes. ¡Diga-ho clar! És legal, evidentment, ho diu el reglament, (veus) és legal, però diga-ho clar, sense embuts, ¡no passa res! Vosté puja ací i diu que creguem que açò no es pot discutir, que açò és una cosa que vostés l'han d'aprovar, l'han d'imposar i tots els altres a tragar, i no passa res. Però diga-ho clar.    Mire, s'han dit algunes coses. . . El senyor Campos, que, per cert, ara ja està ací el senyor Costa. . . El senyor Campos abans ha dit, i li he escoltat a vosté també, tot açò, la cantilena esta de l'acord del desenvolupament estatutari. . . Mire, nosaltres acordàrem l'Estatut. L'Estatut fixa el marc, evidentment, però el desenvolupament de l'Estatut no pot ser mai concebut d'igual manera d'esta dreta, i la dreta extrema que se vos ha afegit, i l'esquerra. No pot ser mai igual! No pot ser mai igual, senyor Maluenda.    En eixe sentit, és normal que n'hi hasquen diferències de posicionaments i de plantejaments, perquè la llei de renda garantida que diu el nostre estatut que també és desenvolupament estatutari, el concepte i la finalitat no poden ser mai igual per part de la dreta que de l'esquerra. No pot ser mai igual.    Vostés, en este totum revolutum es pensen que el desenvolupament estatutari és sols allò que vostés diuen i res més, perquè, que jo recorde, hem presentat iniciatives de desenvolupament estatutari que han segut rebutjades pel Consell i rebutjades pel Grup Parlamentari Popular. I també són iniciatives de desenvolupament estatutari. I que jo recorde, vostés tingueren en el calaix huit mesos iniciatives legislatives del Grup Parlamentari Socialista, que no se'n recordaren d'elles, sols que un dia va dir el senyor Campos que calia fer-se una foto, en un lloc, citant els periodistes, perquè feren una foto com si la resta de grups parlamentaris no pintaren res i estigueren obligats a anar a la foto del senyor Campos. I, ¡que casualitat! , al sendemà hi havia una campanya publicitària preparada per part del govern de la Generalitat. Ja hi havia, ¡que casualitat! Que van eixir i van dir «nosaltres som els qui defensem l'Estatut, l'oposició no vol saber res». I al sendemà era ja campanya publicitària pagada pels diners de tots. ¡Que ben orquestrat estava el tema!    I eixa orquestració demostra la fal·làcia i la mentida de tot això que vostés han estat proposant i d'eixe suposat pacte estatutari que el senyor Campos va proposar a la resta de grups parlamentaris. Això era una fal·làcia. I així nosaltres ho hem de manifestar perquè volem que quede constància clara i evident.    Però mire, vosté no ha rebatut absolutament ninguna de les qüestions que ha plantejat este diputat, ninguna. A més a més, li reitere, l'intent de modificar d'esta forma la llei de govern sols obeïx a un tema orgànic intern del Partit Popular. El senyor Camps vol tindre tranquils els seus, ja que als consellers no els pot tindre tranquils. I el que vol clarament és que, ja que no es fia d'alguns consellers, tindre el segon escaló de l'administració perquè siguen els seus homes de confiança. I això en tot equip humà, en tot equip de treball mai funciona, i vosté ho sap que això no pot funcionar mai; perquè generar equips de treball des de la desconfiança, com es demostra en esta iniciativa, això és molt roín per als ciutadans, molt roín. I el que ha fet el senyor Camps a través d'esta iniciativa és fer això.    I, a més a més, li dic que ¿com és possible que es col·loque el tema del nombre de diputats en una llei de majoria simple, quan requerix una majoria qualificada? ¿Vostés entenen que açò, el que estan fent avui, avala més el decret de convocatòria del senyor Camps? Però, quin jurista els haurà explicat a vostés això? Quin jurista els haurà explicat que allò que l'Estatut diu que ha de ser per majoria qualificada, que és la fixació del nombre de diputats, es pot posar en una llei de majoria simple tranquil·lament, i no només de majoria simple, sinó per lectura única i d'urgència, sense capacitat d'esmena. Diga'm a vore qui ha sigut la lumbrera que els ha plantejat a vostés açò per a fer el decretazo que pensen fer de convocatòria de les eleccions?    Mire, este text, este text no es pot plantejar així. Demostra por a perdre, demostra desconfiança per part del president de la Generalitat i sobretot el que demostra clarament és que tenim un president de la Generalitat que és incapaç de governar per a tots i totes.    Gràcies. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)      El senyor president:    Muchas gracias, señor Such.    Para fijar posición, tiene la palabra el señor Ribó.      El senyor Ribó i Canut:    Volem començar recordant que este matí, igual que la setmana passada, hi havia preguntes al president, i el president estava a l'exterior. Volem denunciar que este president quan s'atansen les eleccions incompleix la seua obligació de comparéixer de forma sistemàtica i impedeix el control parlamentari. Em sembla un descontrol a nivell de termes parlamentaris.    I anant a este decret, perdó, a este projecte de llei. Nosaltres volem dir que el plantejament que s'ha fet de lectura única no és reglamentari, perquè l'article del reglament diu que «quan la naturalesa ho aconselle». La naturalesa d'este projecte no aconsella mai una lectura única. «Quan la simplicitat ho permeta». Aquest projecte de llei no és simple, és tan complicat que va a generar problemes jurídics en totes les eleccions, en estos processos d'eleccions. Per tant, ni la naturalesa ho permet ni la simplicitat del projecte ho permet. És molt poc presentable democràticament que ens duguen aquí una llei de govern que canvia molts articles importants, fonamentals, de la forma de governar este país, i ens ho facen per lectura única, per via d'urgència i sense possibilitat que puguem presentar esmenes.    Mire, estem davant de coses importants. Abans d'iniciar-se tot el procés electoral, abans d'iniciar-se tot el procés electoral. . . , perdó, de reforma de l'Estatut, déiem que un dels elements importants era precisament la possibilitat que es pogueren convocar noves eleccions. Aquest projecte de llei que es presenta avui, eh, -l'Estatut es va acceptar- aquest projecte de llei que es presenta avui contempla efectivament la possibilitat de dissolució anticipada, de convocatòria de noves eleccions, presenta una sèrie d'elements que van ser claus per a poder iniciar el procés de reforma de l'Estatut. Per això la naturalesa del projecte no ho aconsella, perquè és un element que va ser clau en el procés de reforma, en l'inici del procés de reforma. I aquí es va a la trágala. Em sembla totalment intolerable. Em sembla intolerable perquè en un article s'intenta amagar el tema de la llei electoral. Ara es votarà per majoria simple una cosa que no es pot votar per majoria simple segons l'Estatut, que és el tema de la llei electoral.    I hem de dir que nosaltres volíem presentar esmenes a este projecte de llei i el govern i el Partit Popular ens ho ha impedit. Volem recordar-ho. En l'article 16, quan el president del Consell canviava el seu Consell havia de donar compte a les Corts Valencianes. Eixa possibilitat, eixa necessitat ha desaparegut actualment on diu només «nomenar i separar vicepresidents i consellers». Em sembla molt negatiu que el que estava abans ara no estiga, i pensem que s'hauria d'esmenar. I hem de dir que ho volíem esmenar. I hem de dir que ens sembla intolerable que no se'ns permeta esmenar-ho, perquè són les Corts qui en estos moments perden capacitat de control.    Hem de dir que hi ha elements -s'ha comentat abans i ho compartim- respecte els secretaris autonòmics, que més que un president d'un consell democràtic sembla un plantejament de monarquia absoluta. El secretaris els nomena, passant per damunt dels consellers; poden estar, si vol el president, en les reunions del Consell. Em sembla totalment intolerable. I pensem que estes condicions no haurien d'estar, no són pròpies d'una forma de governar democràtica i avançada, són absolutament impròpies.    Hem de dir que l'article 58, quan parla dels decrets, dels decrets lleis i parla de l'article 86 de la Constitució, la Constitució acota molt bé aquelles coses en les quals no es poden introduir decrets concretament, aquells decrets que estan en el títol primer. Nosaltres tenim un títol paregut, que és el títol II. No se'n fa ni una sola referència d'una forma clara, volent eliminar qualsevol plantejament que supose tot el títol II de l'Estatut, per alguns dels més estimats d'aquest Estatut, sobre drets, deures i llibertats dels ciutadans que viuen en este país. Se n'han oblidat. No, no se n'han oblidat, senzillament passen d'ell. Em sembla totalment intolerable.    I hem de plantejar segurament el problema pitjor a nivell de falta de «simplicitat» que deia abans en el Reglament. Es fa una redacció paral·lela del decret de convocatòria on l'únic canvi és passar de 89 diputats a 99. I diu: «segons la llei electoral». A quina llei electoral ens referim? Quina? La llei electoral actualment vigent té 89 diputats, i aquí ens fiquen 99. Açò és un contrasentit jurídic que ens va a generar continus problemes de tipus legal. És una pantà legal en què ens estan vostés volent introduir. Són elements d'una llei que s'ha d'aprovar ací per majoria qualificada. I vostés la volen aprovar per lectura única, per mecanisme ràpid i per majoria simple. Estupend! Ja vorem després el que açò suposa. Ens sembla un plantejament, de veritat, el pitjor del que hem vist quant a funcionament democràtic.    Repetisc, no, ni per naturalesa ni per simplicitat, ens han impedit vostés que poguem presentar esmenes i han furtat al debat d'aquestes Corts una llei fonamental, introduint determinats elements que són impropis de formes de governar democràtiques i modernes i que ens van a crear gravíssims problemes legals molt prompte, massa prompte.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Ribó.    Tiene la palabra, para el turno de réplica, el señor Maluenda.      El senyor Maluenda Verdú:    Molt excel·lent senyor president.    Senyories.    Mire, senyor Ribó, mosatros no els hem impedit res. L'article 135 del reglament diu clarament que, a proposta de la Mesa, oïda la Junta de Síndics, el Ple de les Corts determinarà si una iniciativa legislativa, si una iniciativa legislativa se tramita o no per lectura única. I este matí el senyor president, atenent l'alteració de l'ordre del dia que vam incloure ahir, ha posat la votació. . . l'aprovació pel procediment per lectura única, i la cambra, la cambra democràticament ha acordat que lectura única. Per tant, no sé per què vosté diu que el Partit Popular «els impedix».    I he de dir-li, per si vosté no ho ha escoltat abans, que este article 135 és coincident des de la a a la z amb l'antic article corresponent del reglament de 1983, que va fer el Grup Parlamentari Socialista, en què es determinava igual. Aleshores sí que era bo i ara ja no és bo? Què és el que ha canviat perquè aleshores sí que fóra bo, i adequat i apropiat i ara ja no ho siga? Només que, en compte de governar el Partit Socialista, governa el Partit Popular. Eixa és la diferència, i no n'hi ha altra.    I clar, aquí se diu que si a la nostra força política. . . Mire, aquí està clar que aquí estan fent vostés guiños pensant en el tripartit. ¡Si només mos falta aquí la representació del senyor Carod Rovira! Perquè eixa és la realitat, són els 99! Són els 99! Perquè vostés estan intentant, que me pareix legítim, aplegar a coalicions (remors) pre o postelectorals, això me pareix legítim, però el que no han de fer és amagar-se, amagar-se en el paraigües de la democràcia per a justificar posicions personals i dir si és correcte o no és correcte, si és democràtic o no és democràtic.    Per cert, l'al·lusió que ha fet la seua senyoria a l'article 58 crec que s'ha confós; repasse els papers perquè l'article 58 l'única cosa que modifica és que s'incloga «si les Corts negaren la seua confiança se procedirà a l'elecció del nou president de la Generalitat, d'acord amb el que estableix l'article 3 de la present llei». O siga, que és el mateix que diu l'Estatut d'autonomia i el que també dia el nou Reglament de les Corts. Crec que se li ha traspaperat.    Però aquí el problema és que vostés volen donar la sensació de la inseguretat jurídica dels 99. Mire vosté, si ja sabem que la llei electoral si no obté 2/3 no és vàlida la seua reforma. Però les altres lleis, les altres lleis se poden referir, se poden referir a altres qüestions i s'aproven per majoria simple. Per tant, és legal que ací se faça una menció als 99. A més a més, el que està dient-se és que el Consell en el decret de convocatòria distribuirà. . . , perquè això ho diu també l'Estatut d'autonomia i ja ho diu la Llei de govern, ha de distribuir entre les tres circumscripcions. El que se diu és que distribuïsca 99. Per què? Perquè l'Estatut d'autonomia diu 99 com a mínim. És veritat que la llei electoral podria dir que en compte de 99 siguen 101 o 121, el que no pot dir és que en siguen 98. Per tant, el que diu esta reforma de la llei de govern és concordant amb tot allò. Perquè el que sí que ha dit el legislador -això ningú té el dubte- en la reforma de l'Estatut d'autonomia és que vol que com a mínim en siguen 99. Aquí està infringint-se en esta norma el que diu l'Estatut d'autonomia? Per a res. Que s'aprovarà per majoria simple? Mire, s'aprovarà per un partit que té una majoria absoluta.    Però bé, però és que és igual de legítim, és igual de legítim, senyor Ribó. Ja sabem que això no implica que la Llei electoral valenciana si aplega un moment que es reforma i diu 101, mire, s'haurà de tornar a modificar la llei de govern per a dir que seran 101. Però res més! Res més! Per tant, eixos plantejaments. . .    Mire, i la crítica que ha fet vosté al president de la Generalitat, de la seua absència al ple, he de dir-li que està una volta més complint amb les seues obligacions com a president de totes les valencianes i de tots els valencians, perquè està en Alemanya defensant els interessos econòmics i socials de la Comunitat Valenciana, està intentant contrarestar eixes campanyes orquestrades i interessades que des de l'exterior estan fent-se contra la nostra comunitat, contra la imatge de la nostra comunitat i que lamentablement, tristament, hi ha partits polítics que se diuen «valencians» que callen i atorguen. Eixe és el problema. El Grup Parlamentari Popular això no ho permet i el president de la Generalitat, conseqüentment, tenint en compte les seues obligacions i exercint-les una volta més, està allí defensant els nostres interessos, de totes les valencianes i de tots els valencians. Per tant, la seua senyoria no hauria de criticar eixa qüestió.    Mire, que vostés poden presentar recursos? Clar que sí. Jo ha he conegut recursos, jo ja porte molts anys ací. Jo he conegut recursos que el seu grup parlamentari ha presentat inclús a una reforma de l'Estatut d'autonomia. I què va passar? Que al final es va perdre, va perdre el recurs. Però, bé, és un dret legítim el que tenen. Però el que no es pot és utilitzar això com amenaça «si vosté fa açò, jo. . . ». Si vosté vol recórrer, recórrega el que crega convenient.    Jo li dic que aquí no hi ha cap inseguretat jurídica per a què el decret de convocatòria distribuïsca 99 diputats. Perquè, ¿és que dubta vosté que el decret de convocatòria ha de distribuir entre les tres províncies el nombre de diputats que compondran la cambra en la pròxima legislatura? Això crec que és innegable. Si és innegable i hi ha una norma que diu 89, que és la llei electoral, i hi ha una de rang superior, que és la nostra carta magna. . .      El senyor president:    Señor Maluenda, por favor.      El senyor Maluenda Verdú:    . . . -acabe, senyor president-, la carta magna dels valencians, el nostre Estatut d'autonomia que diu mínim 99, això és el que diu la llei de govern. I quan aplegue el moment de la reforma de la llei electoral, si determina que mínim de 99 són 101 o són 199, reformarem la llei de govern, que ja s'ha reformat cinc voltes i no passa res, senyor Ribó. Per tant, no cal que mos amenace, que espantar-nos no ens espanta.    Moltes gràcies.      El senyor president:    Moltes gràcies, senyor Maluenda.    Tiene el turno de réplica, señor Ribó.      El senyor Ribó i Canut:    De veritat que no volia espantar-lo, no era la meua intenció. L'única cosa  que volia és que li diguera al president que el que ha fet és incomplir amb una obligació. Ell ha estat a Berlín el 7 i el 8. I, mire, jo li vull recordar que, com diu la consellera de Turisme, el mercat britànic és el primer mercat emissor de turistes estrangers en la comunitat i quan es va fer la fira turística corresponent qui va assistir va ser la consellera de Turisme, no estava interessat el president. Sap per què estava interessat? Perquè coincidia concretament que hi havia preguntes aquí. Diga-li al president que no ens conte més milongues, que el que fa és evitar les preguntes de l'oposició quan arriben les eleccions. Que no ens conte més contes, que ens sabem ja tots els contes.    Quant al tema del reglament, mire, jo, senyor portaveu, jo no parlava del reglament, parlava de l'aplicació del reglament. El que és antidemocràtic no és el reglament és l'aplicació que fan vostés a aquesta llei. Perquè aquesta llei ni és simple, ni el seu contingut demana una lectura única i apressurada, perquè impedeix introduir esmenes. No és el reglament. És la llei que va en contra d'aquest reglament.    I jo volia insistir que vostés eviten introduir en l'article 58 modificat, eviten introduir en els decrets lleis, article 58, que no m'he equivocat, senyor portaveu, que és el 58 modificat, eviten introduir el títol II on estan els drets i els deure.    I, per a ser molt breu i entrant en el tema important, vaig a llegir-lo, perquè jo crec que vostés ho han llegit però jo ho vull ressaltar: «D'acord amb el que estableix l'article 23 de l'Estatut d'autonomia, el president de la Generalitat dissoldrà les Corts i convocarà eleccions. En el decret de convocatòria -atenció- s'especificarà el nombre de diputats a triar en cada circumscripció -fins ací exactament igual que abans, allò nou és el que ve- de manera que el nombre total de diputats a triar siga 99 o el superior, si és el cas, que establisca la llei electoral». Quina llei electoral? Quina?    En estos moments, l'única llei electoral vigent diu 89. Per tant. . . Sí, no hi ha una altra llei electoral. No s'ha votat aquí cap llei electoral. Per tant, hi ha una llei electoral vigent que diu 89. I vostés aquí diuen 99. Però amb açò estan creant un pantà legal total, per ser incapaços d'enfrontar una reforma de la llei electoral amb els mínims que estableix l'Estatut d'autonomia, perquè vostés no volen que això es democratitze un poquet més i perquè vostés no volen que aquí hi haja la representació de tot el poble valencià. Perquè vostés volen que aquí continue sense representació prop d'una de cada deu persones votants. Perquè vostés volen açò es produeix este pantà legal i estan introduint de forma fraudulenta uns elements d'una llei electoral, que fins i tot vostés ho diuen, amb una llei que s'aprova per majoria simple, quan s'hauria d'aprovar, segons l'Estatut, per majoria qualificada.    Estan fent trampa democràticament. I veurem les conseqüències molt prop, veurem les conseqüències molt prop. Perquè vostés estan fent un frau democràtic, estan incomplint un element clau de l'Estatut. El nombre de diputats, diu l'Estatut que s'ha d'establir en la Llei electoral valenciana. L'única llei que està establerta diu 89, no hi ha una altra. Per tant, aquí estan fent un frau democràtic a l'Estatut i a tots els valencians i, per suposat, a aquestes Corts. Vostés veuran. Es veu que no saben fer una altra cosa i, tanmateix, em sembla lamentable este final de pel·lícula.    Gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Ribó.    Vamos a proceder a la votación de este proyecto de ley. Comienza la votación. Resultado de la votación: 43 votos a favor, 31 votos en contra, ninguna abstención.      Proposició de llei de l'audiovisual de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 61. 482, BOCV número 257). Criteri del Consell (BOCV número 268)        El senyor president:      A continuación pasamos al punto séptimo del orden del día: presa en consideració de la Proposició de llei del Consell Audiovisual de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Criteri del Consell. Per a la lectura del criteri del Consell té la paraula el senyor secretari de la Mesa.      El senyor secretari primer:    Gràcies, president.    «Gema Amor Pérez, consellera de Cooperación y Participación, secretaria del Consell por sustitución, certifica que el Consell, en la reunión del día 16 de febrero de 2007, adoptó el siguiente acuerdo:    »En marzo de 2006, les Corts aprobaban la reforma de l'Estatut d'autonomia de la Comunidad Valenciana con el consenso de los partidos políticos de la cámara. La Ley orgánica 1/2006, de 10 de abril, de reforma de la Ley orgánica 5/1982, de 1 de julio, de Estatuto de autonomía de la Comunidad Valenciana, supone la tercera reforma que ha sufrido el Estatut de autonomía de la Comunidad Valenciana.    »La reforma del Estatut de la Comunidad Valenciana cumple una aspiración política de diez años. Les Corts llevan tres legislaturas estudiando la posible reforma. Es, por tanto, una reforma sosegada, pensada y sin ningún tipo de precipitación. Se trata, en definitiva, de una reforma en profundidad de nuestra norma institucional básica, que nos sitúa ante un Estatut de máximo nivel, refuerza los niveles de autogobierno, aumenta la capacidad de decisión, así como los instrumentos de que se dispone a tal fin y consagra los derechos de los valencianos.    »Este Estatut prevé la creación de nuevos organismos, así como de nuevas leyes que han de ser redactadas y aprobadas por Les Corts. Por ello, y dado que la redacción del Estatut se llevó a cabo con amplio consenso, el president de la Generalitat ofreció, en noviembre de 2006, la posibilidad de alcanzar un gran acuerdo con el fin de que todos estos organismos y leyes se redactaran con este mismo espíritu.    »Entre los organismos y leyes que se incluían en este pacto estaba la creación del Consell del Audiovisual de la Comunidad Valenciana que, previsto en el artículo 56. 3 del Estatut, velará por el respeto de los derechos, libertades y valores constitucionales y estatutarios en el ámbito de la comunicación y los medios audiovisuales en la Comunidad Valenciana.    »Posteriormente, el Grupo Parlamentario Socialista ha presentado para su tramitación una proposición de ley para la creación y regulación del Consell Audiovisual de la Comunidad Valenciana, proposición que da origen al presente criterio.    »El Consell tiene prácticamente ultimada la redacción de la norma que crea y regula el Consell Audiovisual de la Comunidad Valenciana. Por ello, en las próximas semanas, está previsto llevar a cabo diversas reuniones con los distintos grupos parlamentarios de la cámara, con el fin de alcanzar el máximo consenso en la regulación de este órgano. Asimismo, el Consell está llevando a cabo conversaciones con el sector audiovisual, con el fin de que la norma se adapte al máximo a las inquietudes del mismo.    »Por todo lo expuesto, a iniciativa del conseller de Relaciones Institucionales y Comunicación y a propuesta del president de la Generalitat, el Consell acuerda:    »Manifestar su criterio desfavorable a la toma en consideración de la Proposición de ley del Consell Audiovisual de la Comunidad Valenciana, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.    »Para que conste y surta efectos, expido la presente certificación en Valencia a 16 de febrero de 2007».    Gràcies, president.      El senyor president:    Muchas gracias, señor secretario.    Tiene, a continuación, la palabra para el turno a favor el ilustrísimo señor don Andrés Perelló.      El senyor Perelló Rodríguez:    Muchas gracias, señor presidente.    Por segunda vez en cinco años casi subimos a esta tribuna a defender una propuesta de ley para la creación del Consejo del Audiovisual Valenciano o del Consejo Superior del Audiovisual Valenciano, en tanto que autoridad independiente, con personalidad jurídica propia y plena capacidad de obrar. Es decir, y para dejar las cosas bien claras desde el principio, no hacemos una propuesta para crear un consejo consultivo más, ni un consejo asesor más, de lo que no estamos en contra, se puede hacer por otra vía. Pero esto no es eso y lo digo ya para diferenciar desde el principio lo que es nuestra posición. Hacemos una propuesta para crear un consejo audiovisual que sea una autoridad independiente, que entienda con plena capacidad de obrar y personalidad jurídica propia de los contenidos del audiovisual y que no dependa ni sea susceptible de obedecer las órdenes de ningún gobierno, ni de este ni del que pueda venir después.    Hemos planteado, por tanto, un órgano con poderes, con capacidad de informe previo en la concesión de licencias, con la capacidad de ejercer el control de contenidos en aquello que ha de ejercerlo, que es en la salvaguarda de los preceptos constitucionales, estatutarios y de lo que la propia de ley de creación del ente de Radiotelevisión Valenciana, por ejemplo, establecía y con otras capacidades resolutivas que lo diferencian, por tanto, con absoluta nitidez de lo que sería un mero consejo consultivo o asesor.    La primera vez, allá por abril de 2002, el Consell y el grupo que lo sustenta, el Grupo Popular, se negaron a crear este organismo alegando, en un dictamen similar al que se ha leído hoy, razones técnicas, razones de oportunidad, razones de precipitación en la presentación de nuestra propuesta y razones de extemporaneidad, ya que, según se dijo entonces, primero debía definirse el nuevo modelo de radiotelevisión pública valenciana. Incluso hubo una comisión que trabajó a esos efectos.    El nuevo modelo que se planteaba entonces pronto se vio cuál iba a ser. Era un modelo de cimientos públicos, pero absolutamente reconstruido sobre intereses privados. Tan es así que se intentó la privatización absoluta de la televisión pública valenciana por la vía de la fragmentación de la programación para repartirla entre distintos sectores, más o menos afines a los intereses de la casa, de la casa Partido Popular, me estoy refiriendo, en este momento.    Y fue imposible porque los tribunales, a instancia de partidos, sindicatos y alguna otra organización social, demostraron que ese proceso privatizador se sustentaba en la más absoluta ilegalidad encubierta. Y, por tanto, que la chapuza jurídica que se había hecho compuesta, escrita y facilitada por quienes constando como asesores jurídicos bien pagados de la televisión pública valenciana, bien pagados del bolsillo de todos, al final resultaron ser unos meros agentes políticos de los que bajo el apéndice profesional trabajan bajo pedido, al gusto del amo, sin más límites que la nómina o la minuta. De no ser así, de no ser por esa chapuza no habrían permitido, como profesionales, al servicio de una empresa pública, de un ente público, que Radiotelevisión Valenciana, sus dirigentes y el Consell en pleno hiciera el más estrepitoso de los ridículos con el tremendo rapapolvo que les pegaron los tribunales en aquel intento privatizador.    Pero aun así, y por ser objetivo y reconocer algo positivo, en aquel tiempo en el que presentamos el mismo proyecto que presentamos ahora, la misma propuesta, el informe del Consell, que se posicionaba en contra, como ahora, de la admisión a trámite de nuestra proposición de ley, tenía al menos un trabajo hecho. O sea, había estudiado la propuesta, había intentado razonar medianamente que era extemporánea, se podía discutir o no, pero decía algo, daba razones, incluso que intentaban ser jurídicas -no lo eran, pero lo intentaban. Es decir, que habían trabajado un poco el informe.    En esta ocasión, para los pocos que hayan tenido la precaución de leer, de escuchar el informe que ha leído el secretario de la Mesa, en esta ocasión, nada. En 47 líneas de diario oficial, el Consell dice: «No admitimos a trámite su propuesta porque estamos haciendo nosotros otra para consensuarla después». Claro, si esto lo hubieran dicho hace tres años, dices: «Querrán consensuar». Pero, ¡hombre! , a los cuarenta años de hijo escopeta, o sea, cuando les queda un cabo de vela de estar en el gobierno, dicen: «No admito su propuesta porque estamos haciendo otra para consensuarla con los agentes sociales y con no sé quién más». Pero para consensuar ¿qué? , si les queda un corte de pelo, a no ser que se dejen rastas. Pero, en cualquier caso, eso ya será fuera del gobierno. (Veus) Eso ya será fuera del gobierno, no será en este gobierno. Para consensuar, nada.    Porque las iniciativas al respecto que hemos conocido, primero, en el proyecto de ley del audiovisual que intentó recoger un capítulo dedicado a esto y se retiró, y luego las que nos han llegado oficiosamente de la mano del Grupo Popular, no hablan de lo mismo que nosotros. Hablan de un consejo asesor, que le llaman consejo del audiovisual, pero que está castrado de competencias, que no quieren que ejerza de lo que ha de ejercer, que es de controlar el audiovisual en el sentido democrático, para que de una vez por todas en esta comunidad, y en especial -y subrayo en especial- en los medios públicos, podamos gozar de la democracia informativa, de la veracidad informativa y del pluralismo político, religioso y social que gozan las democracias más avanzadas del mundo, y algunas comunidades españolas, incluso la nación española en sus medios públicos por voluntad de la nación manifestada en las últimas elecciones en el Congreso de los Diputados, y que aquí no gozamos. Esta es una sociedad que no goza de medios públicos democráticos, que no goza.    Seguramente ahí está la razón por la que tanto entonces como ahora -se me ha borrado el tiempo, señor presidente; no sé a qué se debe, pero me gustaría controlarme-, seguramente entonces y ahora. . .      (Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)      La senyora vicepresidenta primera:    Quedan . . . (inintel·ligible)      El senyor Perelló Rodríguez:    . . . la razón real, la razón real de esa nueva admisión de ese tipo de figura  -en cinco años, que ha habido tiempo para hacerla, por no decir en doce- es: no queremos que alguien controle la veracidad informativa, no queremos que alguien lleve a la práctica un pluralismo informativo real y una democracia informativa real. ¿Por qué? ¡Hombre! , yo entiendo que si en este momento hubiera un consejo del audiovisual profesional, elegido como aquí se plantea, por tanto, con personas profesionales independientes y éticas, cuando hubieran visto que un locutor de Canal 9 aparece ataviado con un pañuelito al cuello de cuadritos, donde dice: «Rita alcaldesa», habría dicho: «Oiga, esto no es de recibo».    Y digo yo: ¿qué habría pensado o qué habría dicho el Partido Popular si ese locutor hubiera aparecido en Televisión Española ataviado con un pañuelito similar que dijera: «Zapatero presidente»? Oiga, ¡un incendio, un incendio! Por menos, por menos, alguna ex diputada de estas Cortes que ahora está en Madrid, por menos -aún están los ecos allí-, ha montado pirulas impresionantes, además de exigir a voz en grito «que ya era hora de que se creara un consejo del audiovisual en España», cosa que aquí rechazó con su voto y que aquí siguen rechazando con su voto todavía. (Aplaudiments)    Y me pregunto también, y me pregunto también no solo si hubiera habido un consejo del audiovisual ético, sino si hubiera habido esa circunstancia aquí, ¿qué habría hecho el Partido Popular, el Grupo Popular, que ahora mira a otro sitio, si hubiera aparecido un presentador de noticias en Televisión Española diciendo: «El Psoe, al igual que la mayoría de españoles, rechaza la política del PP»? ¡Un tsunami, un tsunami! Porque a la hora de exigir democracia a los demás son un portento; a la hora de aplicársela, la cosa es ya más tenue, la cosa ya está más devaluada.    Ha pasado aquí, ha pasado aquí, aparece sin más un locutor en la pantalla y tenemos que verlo y decir que es normal, que esto es democrático. O, ¿qué hubieran dicho si aparece como primera noticia, con lo que está cayendo en España y en el mundo, que Pepe Blanco ha sido abucheado por un grupo de entusiastas patriotas? , es decir, por el secretario general de Nuevas Generaciones y por una candidata diputada del PP -entusiasta patriota la nena-, en Castellón, en Castellón, impidiéndole, si pudieran, que ejerce su libertad de expresión en un mitin democrático, en una sociedad del siglo XXI. (Aplaudiments) ¿Qué habrían dicho si esa fuera la primera noticia?    Pues bien, dando esos pequeños ejemplos que evidencian que en lo que se refiere a información pública, (la senyora vicepresidenta colpeja amb la maceta) pagada por todos los valencianos, el Partido Popular nos ha llevado a una sociedad en retroceso, porque una sociedad que no goza de libertad informativa, una sociedad en la que la democracia informativa, el pluralismo informativo y la veracidad informativa están carentes absolutamente en sus medios públicos, será así, es una sociedad en retroceso y que no goza del mismo nivel y del mismo grado de libertades que las sociedades avanzadas, que sí que gozan de ello.    Y esa sociedad valenciana, y lo denuncio con dolor en esta tribuna, está degradada en sus libertades y en su democracia por la manipulación obscena que el Partido Popular hace de Canal 9. Y por eso se niega a aceptar este tipo de consejos permanentemente, habiendo convertido un instrumento democrático que pagamos todos en no solo un elemento de manipulación, en un instrumento de agresión a todos aquel bicho viviente que se mueve y discrepa del paso que marca el Partido Popular y el presidente Camps. Eso es Canal 9 en este momento en esta comunidad. Y eso nos degrada como valencianos y encima tenemos que pagarlo, y encima tenemos que pagarlo.    Por eso exigimos cuanto antes un consejo que evite eso, que nos coloque en el lugar que como sociedad merecen los valencianos y las valencianas que paguen de su bolsillo y de sus impuestos una televisión pública. Por eso, porque estamos hartos de tanta nauseabunda manipulación en un medio público. Y por eso estamos proponiendo un consejo que sea una autoridad independiente, con once miembros de reconocido prestigio, a propuesta de más de dos grupos, que hagan el examen en la comisión correspondiente, que requieren mayoría cualificada. No un consejo para colocar cuñadas, o militantes resabiados, o primos o más, que ya no hará falta porque ya están todos colocados en Canal 9, por otra parte. Ya no hará falta. Porque hay que ver los apellidos que se repiten allá dentro. Ya no hará falta, ya no hará falta. Un consejo profesional, profesional, que intente sacarnos del atraso que tenemos en materia informativa y colocarnos en la primera plana de las sociedades avanzadas, tolerantes, libres y democráticas, de la que en este momento carecemos en ese aspecto, en ese aspecto. Y me estoy refiriendo, para que nadie me manipule, al aspecto que debatimos hoy, y podemos citar cientos de ejemplos, cientos de ejemplos.    Les reto, por ejemplo, a que digan esta opinión, a que se pronuncien aquí sobre si les parece bien lo de las entradillas de los informativos, sobre si les parece bien lo de los pañuelitos o, les diré más, sobre si les parece bien que me dirija yo, en una de las visitas oficiales que hacemos a algunos lugares, y le diga al periodista de Canal 9 que acompaña a un cámara en un momento determinado -y lo voy a decir-: «¿Le interesa la opinión del Grupo Socialista? » Y me diga: «No, porque el editor me ha dicho que no nos interesa, que solo grabe esta». Prefiero que me lo diga así de claro, con esa sensatez, porque cuando la graban, no la sacan. Hace un momento bromeaba yo con una profesional muy buena de Canal 9 que viene a esta cámara, que me tomaba una declaración ahí fuera y le decía: «Es que eres perseverante y vehemente en tu posición, porque para qué te gastas tanto, si colaboraríamos con el cambio climático si no nos sacarais, porque tiraríamos menos cintas a la basura». Porque van todas a la basura, porque cuando se pueda hacer una cirugía para que no salgamos, la hacen, pero cuando ya no se puede, va la cinta a la basura. Eso solo pasa en esta comunidad, ya no pasa en ninguna comunidad de España y en ningún país de la órbita democrática.    Para frenar eso es para lo que proponemos esa autoridad, que en este caso sí que es una autoridad remunerada, sí que es una autoridad en exclusiva, sí que es una autoridad profesional y sí que es una autoridad independiente, como está en las comunidades más avanzadas de España y como está en las naciones más avanzadas de Europa, y gozan de absoluta libertad para poder poner en tela de juicio cualquier opinión de cualquier gobierno para programar y para poder controlar contenidos. Cuando yo dije en esta tribuna la primera vez que había que controlar contenidos, me dijeron estalinista. Luego apareció una ley del sector del audiovisual que hablaba de lo mismo y ya era democrática. La diferencia estaba en quién lo proponía. La misma expresión dicha por un socialista es estalinista, la misma expresión dicha por un diputado del Grupo Popular es un arrebato democrático revolucionario. La misma.    Pues sí, para controlar contenidos en aquellos aspectos -señalo, para que no se me manipule- en los que hace falta controlarlos, para evitar las agresiones a los principios básicos de los derechos fundamentales que establece la Constitución, el Estatuto y la propia ley de creación del ente Radiotelevisión Valenciana.    Las únicas veces que aquí ha venido en cuerpo legislativo, para plantear una autoridad tan importante de este tipo, estructurada, articulada, argumentada y bien defendida, en cinco años, y en todo el resto de legislatura, las hemos traído la oposición, las hemos traído los socialistas con el respaldo del resto de la oposición. Y frente a eso, hemos tenido una negativa que ya he llegado a no poderse justificar. Si digo esto se enfadarán, pero es que el dictamen que ha leído del Consell el señor secretario de la Mesa es una especie de alegato luctuoso y terminal. Es decir, como hay tanta desgana, porque alguno sueña tan fuera, no se han leído ni siquiera la propuesta, no han leído ni un solo artículo. Han dicho: «La rechazamos porque podemos por mayoría absoluta y porque estamos haciendo una». ¿Pero cuándo van a hacer una, si se marchan ya? ¿Pero cuándo la van a consensuar? , si están haciendo maletas, si el tiempo que les queda lo necesitan para quemar papeles en la presidencia y en todas las consellerias. Les queda tan solo ese tiempo para quemar papeles, los que no nos han enseñado, porque como luego aparezcan, no se van a enterar los valencianos, si aparecen los papeles que no han enseñado.    Por tanto, ¿qué van a consensuar? Es una negación. Y les digo: si pensaran de verdad en democracia -y no digo que no tengan legitimidad democrática, nunca lo he dicho; si no, no estarían ahí-, pero si pensarán además en ejercer la legitimidad que con confianza se ha dado por los valencianos, no se hubieran negado entonces, ni se negarían ahora, a debatir, aunque solo fuera por expresión de voluntad política, esta propuesta de ley.    Porque -insisto- es una propuesta de ley que nos saca del subdesarrollo informativo, de una sociedad dictatorial en materia informativa y que nos da un grado de libertad que perdemos cada día que enchufamos Canal 9 por arte y parte de una decisión de ustedes que ni creen en la sociedad, ni creen en su capacidad de decidir, porque si creyeran, se fiarían y no les haría falta manipularla permanentemente para que intenten con eso creer que les votan.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, senyor Perelló.    Té la paraula, per a exercir el torn en contra, en representació del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada senyora Lorente.      La senyora Lorente Ramón:    Gracias, señora presidenta.    Señoras y señores diputados.    Mire, señor Perelló, a mí me parece que se atribuya usted, en boca de su grupo, la exclusividad en materia de defender la democracia, la pluralidad y, sobre todo, el progreso en el sector del audiovisual de esta comunidad, de la Comunidad Valenciana, y que siempre aproveche los micrófonos de esta tribuna para acusar al Partido Popular, al Grupo Parlamentario Popular, y a quien tiene la responsabilidad de gobierno, de todas las acusaciones, que no tienen ningún sentido, de las que usted habla aquí.    Yo quiero rebatirle una serie de cuestiones, porque yo quiero decir y dejar bien claro, y recordar, sobre todo ante todas las señorías y todos los que hemos sido testigos, de la defensa de un sector que es demócrata, que es plural, que es garante, que representa hoy en día casi el 11% del productor interior bruto. Y, sobre todo, de los esfuerzos que ha hecho el gobierno, el gobierno del Partido Popular, el gobierno del presidente Camps y este grupo parlamentario por sacar todas las iniciativas legislativas y los grandes proyectos para defender ese progreso del sector audiovisual, pero, sobre todo, el pluralismo, la democracia y, sobre todo, para con todos esos valores y todos esos proyectos, internacionalizar, además, ese gran producto que lo hace el sector del audiovisual valenciano.    A mí me da igual -y se lo digo una vez más, está usted en su palabra, en su derecho-, me da igual que utilice permanentemente la tribuna en una materia. . . para volver a hablar reiteradamente de Canal 9. Lo puede hacer tantas veces como quiera. Yo recuerdo, señor Perelló -y también protagonizamos usted y yo en el debate, yo por parte de mi grupo, el Grupo Parlamentario Popular, y usted por parte del Grupo Socialista- el debate de la ley del sector del audiovisual. Fueron testigos además, como público, todos los representantes de ese gran motor de empresarios que representan el sector audiovisual, que generan más de 10. 000 puestos de trabajo actualmente en esta comunidad.    Señor Perelló, el Grupo Parlamentario Popular y esta portavoz le hizo una oferta, le hizo una oferta para que dejara de utilizar permanentemente, cuando no tienen propuestas y cuando no tienen apuestas decididas por el sector del audiovisual, el tema de Canal 9, mezclando en debates con el sector y con propuestas como la que hoy debatimos.    Mire, le hicimos la invitación de una ley, una ley que creó y que propuso su partido, el Partido Socialista, cuando tuvo responsabilidad de gobierno. . . Eso es lo único que hizo. Yo creo que es una ley importante, que además defendieron todos los grupos parlamentarios entonces, que es la ley de creación del ente. Y les propusimos que si no estaba de acuerdo con el funcionamiento, con su consejo de administración, que si, de verdad, usted creía que necesitaba más instrumentos de transparencia, de pluralismo, de defensa, de canalización de los informativos, que trajese a estas cortes, lo antes posible, y que presentase una propuesta de reforma de la ley de creación del ente.    Me dijo enérgicamente -como lo hace siempre en su defensa- que lo haría; es más, le contestó a esta diputada: «Al día siguiente, cuando me baje de esta tribuna, mi grupo -no se preocupe, señora Lorente- que presentará esa propuesta de reforma del ente y entonces hablaremos todo el tiempo que quiera de la ley del ente y de Canal 9».    Lo único que le puedo decir es que de manipulación, señor Perelló -y termino con Canal 9- la única sentencia condenatoria que conoce esta comunidad fue cuando gobernaba el señor Lerma, cuando gobernaba el señor Lerma; la única sentencia condenatoria por manipulación, cuando son los espacios electorales y estaban protegidos y repartidos; la única sentencia en cuanto a manipulación.    Y vamos a dejarlo, porque flaco favor le hacemos al resto del sector, ese sector del audiovisual pujante, progresista, demócrata, plural que nos ha pedido a todos los grupos trabajar y proponer, que le hemos aprobado una ley del audiovisual participativa, que han hecho ellos; que nosotros acordamos, señor Perelló, todos los grupos parlamentarios como ofrecimiento de un pacto institucional de una reforma de estatuto que, además, hace un año que se aprobó en estas cortes; que ofreció un pacto institucional de desarrollo de una serie de leyes a las que dimos prioridad: la Ley del sector del audiovisual; que este consejo del audiovisual formaba parte de esa regulación y que acordamos todos sacarla de esa regulación para tener una entidad suficiente y tener una ley de creación propia.    Y es verdad que usted tiene la propuesta del Grupo Popular. Me da igual que la tenga de forma oficial u oficiosa, porque si es de forma oficiosa y nos hemos intercambiado a lo largo de todo este período las distintas propuestas, incluso algunas de acercamiento a la propuesta que ustedes proponían, era precisamente para trabajar, para lograr ese consenso al que nosotros nos comprometimos, todos los grupos parlamentarios, para ofrecerle el mejor de los consejos al sector del audiovisual.    Y mire, yo sé que las propuestas, además, a parte de que usted se dedique a dar aquí, como siempre, a hablar del ente público y a hacer las disertaciones que quiera hacer, esas propuestas son muy parecidas, señor Perelló -y lo sabe-. Lo sabe, menos una línea que nosotros dejamos bien clara y que, sobretodo, la hemos dejado bien clara a lo largo y ancho de todas las reuniones que hemos tenido con cada uno de los sectores y colectivos del audiovisual de esta comunidad.    Ustedes también la han tenido. Nos hablan de independencia -son muy parecidas todas las funciones- y del régimen de incompatibilidades que tienen todos los consejeros. Nos hablan de 11 miembros y 11 componentes de un Consell de l'Audiovisual; coincide su propuesta con la del Grupo Popular. También del nombramiento parlamentario. Incluso hicimos la propuesta de acercamiento, a demanda del sector, de poder aceptar algún nombramiento en proporción que propusiese el sector del audiovisual para el nombramiento de esos consejeros.    Señor Perelló, coincidimos prácticamente hasta en un 90%, pero mire, hay una línea que el Partido Popular y el Grupo Parlamentario Popular no cruza, porque la hemos dejado clara y, además, el sector la entiende y no nos la ha demandado en tantas reuniones que hemos tenido, que es esa potestad sancionadora y la que ustedes contemplan en su artículo 10, apartado tras apartado, en todas las funciones intervencionistas, señor Perelló, funciones intervencionistas y sancionadoras.    Y usted habla, haciendo como siempre una oda. . . que a mí me parece muy bien que usted se las atribuya, como hombre progresista. Yo soy una mujer del Grupo Parlamentario Popular, una diputada, y me considero igual o más progresista que usted. Le reitero que tengo tanta legitimidad como usted para afirmarlo. Pero a mí me parece que, cuando usted habla de derechos fundamentales, de libertades, de garantías, sabe muy bien y muy seriamente a lo que me refiero con todas esas funciones que en el artículo 10 de su propuesta, que el Partido Popular no puede en ningún momento y bajo ningún precepto aceptar, está hablando, no de informes previos -como dice usted cuando sube a la tribuna-, no informes previos que suena a recomendaciones, a directrices; está hablando de informes preceptivos y vinculantes, señor Perelló, preceptivos y vinculantes en diversas materias.    Y le voy a explicar. Ustedes, con su postura de funciones sancionadoras e intervencionistas, se cargan toda esa protección de libertades y derechos fundamentales. En primer lugar, creo que todos conocemos aquí, cuando hablamos del sector del audiovisual, cuando hablamos de la información, cuando hablamos de pluralidad, algo tan consagrado -gracias a Dios y a todos los demócratas que lucharon en este país- como es la libertad de expresión y como es la libertad de información, tanto de emitirla como de recibirla.    Le estoy hablando, señor Perelló, del artículo 20 de la Constitución española; artículo 20, sección primera, capítulo 2 del título primero de la Constitución. Ustedes están hablando, tanto en su exposición de motivos como en todas las funciones que proponen en su artículo 10, de hacer informes previos, informes vinculantes en cuanto a contenidos, y hablan de sancionar y de cesar las emisiones de cualquier información o publicidad. ¿Sabe lo que es eso, señor Perelló, para un demócrata progresista que habla de pluralismo, de libertades en la información y del audiovisual? ¿Sabe cómo se llama eso? Censura previa, señor Perelló. Se llama censura previa.    Yo quiero hablar de la división de poderes y de dar a un consejo, por el que nosotros luchamos y vamos a trabajar, y le pedimos que por eso retire su propuesta de Consell de l'Audiovisual en la Comunidad Valenciana, por esas funciones intervencionistas y sancionadoras, y que nos reunamos de nuevo todos los grupos parlamentarios para recuperar ese pacto institucional y para darle ese carácter pluralista, demócrata y de avanzar y representativo.    Señor Perelló, es grave cruzar la línea y juzgar los contenidos de las emisiones de cualquier sector del audiovisual, sea público, señor Perelló, o sea privado. A mí me parece muy bien que a usted le parezca mal que abran los informativos, en una comunidad autónoma, con los gritos, en este caso, al señor Pepe Blanco. Yo le recuerdo, o le digo, le informo, que en el centro territorial de la vecina región de Murcia, también abrieron los informativos, en este caso, con los gritos de los ciudadanos de Lorca a su presidente, el señor Zapatero, y no pasa absolutamente nada. Cuando algo es noticia, se tiene que ser demócrata, progresista y plural y hay que demostrarlo.    Señor Perelló, retiren esta propuesta. Las propuestas sancionadoras e intervencionistas son peligrosas porque ponen en duda lo que tienen que hacer, en cuanto a contenidos y en cuanto a lo que no se considera plural y veraz, dejarlo a los tribunales y a quien corresponda. Cuando hablamos de libertades fundamentales y de derechos fundamentales, hablamos, incluso, de recurso de amparo.    Si somos demócratas, si somos garantes, si queremos la transparencia, la veracidad y la pluralidad, no invadamos o nos atribuyamos competencias que no nos corresponden. Habla incluso, señor Perelló, -fíjese- y en contradicción con dos apartados, de las quejas de los usuarios; de obligar y habla de ejecución forzosa de actos tomados por el consejo. Yo creo que cruzar esa línea, retrocede muchísimo en la democracia, en quien tiene las competencias de velar por esa libertad de expresión, por esa libertad de información. Lo que ustedes proponen con esas funciones, se lo vuelvo a decir, tiene un nombre, un nombre claro: censura previa.    Y por muy demócratas y progresistas que sean ustedes, yo le puedo decir que esta diputada, esta grupo parlamentario, todavía lo es más; me considero, no aceptando esas funciones que me parecen graves y que dan un paso atrás, muchísimo más demócrata, muchísimo más progresista y, sobretodo, que el Partido Popular, lo que quiere es estar al lado del sector del audiovisual para potenciarlo, para ofrecerle el mejor de los consejos y, sobretodo, para ofrecerle la mejor capacidad y la mejor de las funciones, sin coartar a nadie su libertad de expresión y, sobretodo, la libertad de información.    Muchas gracias.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, senyora Lorente.    Demana la paraula, per a rèplica, l'il·lustre diputat, senyor Perelló.      El senyor Perelló Rodríguez:    Gracias, señora presidenta.    Le agradezco su intervención, señora Lorente, pero tengo que matizársela bastante.    Mire, no retiramos porque nos fiamos. Y le voy a explicar con toda la rotundidad porque no nos fiamos.    Ustedes, en el informe de hoy, dicen: «Estamos haciendo una ley que vamos a consensuar». Mire, el mismo informe que emitieron ustedes el 28 de junio de 2002 decía que rechazaban nuestra propuesta porque «es intención de este gobierno, y así se ha venido anunciando en múltiples ocasiones -hombre, si fuera por anuncios- la presentación a las Cortes Valencianas, en esta misma legislatura, de un proyecto de ley del audiovisual valenciano». Esta misma era la pasada; ni en la pasada ni en esta. Quien escribe esto y no cumple y vuelve a escribir lo mismo, está carente de todo crédito. Ésta es una promesa incumplida más en un documento oficial.    Por tanto, no tienen crédito para que les creamos en lo que hacen ahora y en lo que usted me dice.    Segundo. Censura previa, señora Lorente, la que se practica en Canal 9 a instancias de ustedes y de la presidencia del Gobierno, y lo digo en esta tribuna porque puedo, porque debo y porque es mi derecho, cada vez que habla alguien en este país, que no alaba al presidente o a su gobierno o a su partido. ¡No hay censura previa más ignominiosa, más asquerosa que la que practican ustedes -y lo digo ya con enfado- en Canal 9! No me dé lecciones, por favor, de manipulación en los términos que usted hace, ni de censura previa.    Y si sancionar y poner potestad sancionadora es rebasar los límites de lo permitido, le digo que en la ley del sector audiovisual -de la que yo no estoy hablando aquí, porque ésta es otra- ya establecemos sanciones; y sanciones con los que incumplen. Porque si cuando una fábrica de productos alimenticios o de otro tipo de consumo, comete una ilegalidad en contra de la salud, se le puede llamar al orden, sancionar y denunciar, quien fabrica productos audiovisuales desde el dinero público, manipulando el imaginario colectivo y, por tanto, atentando a la salud, incluso mental, también se le puede sancionar y hay que llamarle al orden. Y menos hipocresías y menos cinismos de confesionario. Primero.    Y segundo, nos separa una línea, no; nos separan más de dos líneas. Pero no es la que usted ha leído. La línea que nos separa es que ustedes dicen en su propuesta. . . está en la página 4 de su oferta y ocho meses antes de esta oferta le pasé otra al señor Castellano, que, por cierto, me dijo en Burriana que dialogaría usted conmigo y yo le dije que de acuerdo, porque para mí dialogar con usted es un placer y con el Grupo Popular otro, pero no he tenido ese privilegio, porque ni usted se ha dirigido a mí, ni nadie más. Por tanto, nosotros hemos ido haciendo marcha.    Pero la línea que nos separa es que ustedes dicen: «El Consejo Audiovisual de la comunidad actuará como un órgano consultivo y de asesoramiento». Esta es la línea. Ustedes plantean un órgano más de consulta, nada más. Es una gran línea. Es como decir «yo soy demócrata» y luego decir «pero mi democracia es orgánica», que es una forma de democracia que ya vivió este país, «y la mía es una democracia libre». Los dos son demócratas, sólo que uno es demócrata orgánico, y nos separa, no una línea, nos separa una palabra, pero ¡qué palabra! Pero qué palabra más importante para los demócratas.    Esto es igual. ¿Qué línea? El Consejo del Audiovisual es un órgano, para ustedes, de participación de instituciones, entidades, empresas y agentes relacionados con el sector. Oiga, la propuesta nuestra es tan sectaria, tan dura y tan mala, como que es la que está vigente en Cataluña, en Francia, en Alemania, en Inglaterra, en Bélgica y en países de esa órbita. No está en Ruanda Burundi, ni en Alto Volta, que ya no existen. No, no; en Francia, en la BBC, en donde más sitios. . . O sea, que menos lobos y menos acusaciones, que algunos llevamos años trabajando en esta materia.    No se sostienen, señora Lorente, sus argumentos, porque usted ha mezclado la ley del sector, ha dado las consignas propias del día, pero me ha demostrado que no se ha leído nuestra propuesta. Yo la comprendo, porque usted lleva mucho trajín con lo de Orihuela y con las elecciones y no la voy a acusar de eso, porque bastante tiene con lo que tiene allá abajo en el sur. Pero si usted no podía, habérselo encargado a otra que lo hubiera leído y que hubiéramos hablado de la propuesta, que tuviera menos meneo electoral.    Porque, claro, estamos haciendo un debate absolutamente de besugos, porque yo le hablo de nuestra propuesta y usted me habla de no sé qué. Me ha hecho el mismo discurso que me hizo el señor Font de Mora cuando era joven, cuando trajimos aquí la primera propuesta, que era ese discurso que me hacía él de estalinismo y tal, de esas cosas que dice el señor Font de Mora tan gordas.    Y usted ahora viene y me las dice igual. Pero hombre, no hay derecho, que algunos llevamos mucho tiempo trabajando. Esta es una propuesta para la libertad, para evitar lo que ya nadie niega, sino ustedes. Y le digo: si están contra la propuesta, díganme, al menos, si está a favor, si le parece bien, si como demócrata en estas cosas que hinchan aquí el pecho y dicen «yo demócrata», le parece bien, como «demócrata», lo del pañuelito, lo de abrir el informativo de esa manera, lo de decir el PP igual que al resto de españoles.    ¿Le parece bien? ¿Ese es su concepto de democracia? Pues entonces, tiene usted que pasar por algún sitio a que se lo hagan ver. Simplemente, así de claro se lo digo porque eso es manipulación y eso es hacer, además, una cosa muy perniciosa, que es convertir a los editores en esbirros y mamporreros del partido del gobierno, en vez de educarles en profesionalidad y en hacer pedagogía de la profesión. (Aplaudiments)    Y eso lo sufren también los periodistas que están allí, que han pasado por listas negras. . .      La senyora vicepresidenta primera:    Señor diputado. . .      El senyor Perelló Rodríguez:    . . . que tienen que tragarse la edición de los informativos, que se la tienen que tragar en contra de sus principios, y que, como han de comer, tienen que leer textos que no aceptan. Pero como la mano de ustedes es tan dura ahí dentro, tienen que hacerlo, y lo sabemos, porque hablamos con todos, y lo sabemos, porque tenemos libertad, aunque esa libertad la tengamos que ejercer algunas veces en algún bar cutre de la periferia de Valencia, porque no quieren sentarse con nosotros a hablar, por si los ven ustedes. Por algo será. Piénselo.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Gràcies, il·lustre diputat.    Té la paraula la il·lustre diputada senyora Lorente en representació del Grup Parlamentari Popular.      La senyora Lorente Ramón:    Señor Perelló, yo creo que soy la única. . . Dice que no me he mirado su propuesta: le aseguro que me la sé casi de memoria. De hecho, le he hablado función por función del artículo 10, y apartado por apartado, de las contradicciones y de todas las intervenciones y de la capacidad sancionadora y de esa línea roja que el Grupo Parlamentario Popular y el Partido Popular no va a pasar.    Creo que el que no se ha leído ni su propia propuesta es usted, me da esa sensación. Y esta diputada, después de Burriana y antes de Burriana sí que lo ha buscado en numerosas ocasiones. Yo sé que usted viaja mucho, porque se preocupa por determinados proyectos. . . Sí, sí, y yo, pues, he intentado, lo he intentado, se lo dije, yo que siempre cumplo con mi palabra, entonces, pues, me he tomado esa delicadeza, que es mi obligación, entre otras cosas, aparte de llevar muy bien mi campaña electoral en Orihuela, fenomenal, diría yo, pues, aparte, como tengo tiempo, me he tomado la delicadeza y mi obligación de comparar absolutamente su propuesta con nuestra propuesta.    Le he dicho que coincide en un 90%. Mire, la nuestra es la de un consejo plural y democrático que elige por parte, y en sede parlamentaria, a sus once miembros; que tiene un impecable régimen de incompatibilidades; que no son ni amiguetes ni empresas conocidas ni como usted dice: impecable el régimen de incompatibilidades, nadie puede pertenecer a ninguna fuerza política ni a ninguna empresa relacionada con el consejo ni absolutamente nada.    Mire, señor Perelló, coincide plenamente en ese 90% de todos los aspectos. Se lo vuelvo a repetir: lo que no vamos a admitir es la censura previa. Ustedes ponen una barbaridad, en los más de quince apartados de su artículo 10 de funciones del consejo, que habla de informes preceptivos y vinculantes, y está hablando usted en cuanto a contenidos. . . No, no, no, no: contenidos esenciales. Léase, señor Perelló, su exposición de motivos, porque yo la tengo aquí, su propuesta, y le aseguro que la tengo revisada y le digo que me la sé casi de memoria.    Habla de ejecución forzosa y habla usted, en su exposición de motivos, y se lo voy a leer, dice: «El Consejo del Audiovisual de la Comunidad Valenciana, como órgano independiente con personalidad jurídica propia, con competencias reguladoras y sancionadoras sobre el cumplimiento de la legalidad y los contenidos», «y los contenidos», y está hablando usted de importantes competencias que cruzan esa línea roja, señor Perelló, está haciendo juicios (veus) a priori incluso de quejas de los usuarios, que tienen una garantía de derechos fundamentales. Se lo vuelvo a decir: libertad de expresión y libertad de información. Artículo 20 de la Constitución.    ¿Y sabe qué pasa? Que no nos ponga más el modelo de consejos audiovisuales, porque no tiene el de ninguna otra parte de otra comunidad de España nada más que el de siempre, el que ustedes ponen siempre como ejemplo, que es el de Cataluña. No nos ponga más ejemplos (veus) que el de Cataluña, porque, además, está sometido a un gran recurso de inconstitucionalidad precisamente por cesar en emisiones y coartar la libertad de información, y veremos cómo acaba esa historia, señor Perelló. (Remors)    Y vuelvo a repetir, de manipulación, únicamente en la historia de esta comunidad con el ente público, una sentencia firme y condenatoria (veus) con el gobierno de Lerma, señor Perelló. Y de parientes y amiguetes, también hemos debatido muchísimas veces en el consejo del centro territorial, algunos parientes y algunos amigos de algún diputado que tiene escaño en su grupo parlamentario. (Veus)    Señor Perelló, señor Perelló, nosotros defendemos el pluralismo, la veracidad y la operatividad de un consejo asesor que va a hacer funcionar a todo el sector consultivo con directrices genéricas, (veus) que no agota las vías administrativas, como pone usted en su régimen jurídico, artículo 3. Lo que no se puede hacer es ser juez y parte, que es lo que ustedes han venido demostrando con el paso de los años.    Gracias, señor Perelló. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, il·lustre diputada.    Per a fixar posició, em demana la paraula l'il·lustre diputat senyor Ribó, representant del Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.      El senyor Ribó i Canut:    Per a prendre posició, i prendre posició, manifestar el nostre acord amb els elements fonamentals d'aquesta proposició no de llei. Per un motiu, en primer lloc: estem d'acord que siga executiu; no estem d'acord que siga només assessor. Perquè un consell assessor, en definitiva, generaria una situació pareguda a la que estem.    Jo crec que s'han mencionat al llarg d'aquí situacions, per exemple, de Canal 9. Home, la situació de Canal 9, jo els voldria recordar al Partit Popular, no és de censura prèvia, és de censura permanent. A part de baixa qualitat, és de censura permanent. Dóna la sensació que tots els matins per correu electrònic arriben aquelles coses amb què han de començar en els telediaris. Perquè s'assemblen tant al que diuen vostés ací, s'assemblen tant al que es diu, per exemple, en Múrcia, efectivament, ho ha dit vosté, i a altres llocs, doncs, que sembla que van teledirigits.    I, mire, nosaltres hem vist com en la BBC hi ha hagut conflictes entre la BBC, la televisió pública anglesa i el govern; hem vist conflictes com hi ha hagut entre la televisió italiana i el senyor Berlusconi; hem vist conflictes com hi ha hagut entre la televisió francesa i el govern. I tenim un somni: que mane qui mane, hi puga haver conflictes entre Canal 9 i el seu govern. Perquè ara no hi haurà mai un conflicte, perquè sempre diran el que diu el govern de torn, hi estiguen vostés o hi estiga un altre, perquè no hi han els mecanismes objectius perquè hi haja una professionalitat per damunt de la situació del partit que governa, mane el que mane, repetixc.    Perquè nosaltres no estem contents amb el que va fer el senyor Lerma, i li ho vull dir amb molta claredat: nosaltres volem generar les condicions perquè no es puguen reproduir televisions de govern del partit que siga, sinó que siguen televisions de la societat valenciana, que és la que ho paga. I hi ha exemples, clar que sí: en Gran Bretanya, en Itàlia, en França, amb errors, n'hi han. I hem d'avançar en eixa direcció, i pensem que és molt important.    I, per descomptat, el que hi ha en estos moments és un exemple de tot el contrari, i l'única cosa que aconseguirem és avorrir i anar continuant baixant progressivament l'audiència.    Però hi ha un altre aspecte en el qual jo volia insistir i que em sembla important. Jo faig una pregunta, que ho han dit els sociòlegs: quantes hores de televisió, siga la que siga, veuen els joves en estos moments? Jo m'atreviria a dir que bastants més que escolten els seus mestres. I, aleshores, és important analitzar els continguts.    Jo vull recordar, per exemple, que hi han anuncis que fa molt pocs dies s'han retirat d'una marca de roba famosa perquè eren vexatoris per a les dones; que hi han anuncis que sistemàticament utilitzen elements de violència; que hi han programes que utilitzen elements de violència i són vists en hores d'audiència de persones joves; que hi ha anuncis i programes que estan difonent formes de menjar que són absolutament impròpies segons qualsevol bromatòleg o segons qualsevol metge. I ningú està posant algun element de control.    Doncs, mire vosté, llibertat, sí; però hi ha una llibertat, la llibertat de la selva només li serveix al lleó, a l'amo, al que té tots els diners, als senyors eixos tres o quatre que n'hi han, i als seus socis que estan sota ells, que no vaig a anomenar, però que podria anomenar per la proximitat familiar a alguna persona que fa poc temps era president del govern, per posar un exemple, a eixos, la llibertat, sense cap control. Però a les persones normals, volem llibertat, clar que sí, però volem llibertat amb uns mecanismes de control que controlen les ungles dels lleons de la selva. Volem llibertat, però controlada d'estos senyors, perquè la majoria puguem tenir més graus de llibertat.    Per açò. . . , perquè, mire, jo me'n vaig anar a un institut, i em dien els meus companys: els xiquets ara són molt més violents, són molt més insolidaris, són molt més tal. . . I diu, ¿i qui hi ha provocat açò? , ¿d'on ha vingut? , ¿açò, què ho fan, els seus pares? , ¿o són els mitjans de comunicació, que estan introduint uns mecanismes determinats?    Nosaltres sí tenim interés que açò es controle, que s'introdueixquen una sèrie de normes. Per tots aquests motius. . . -aquí hi ha un galliner impressionant, eh? , això no pot ser, eh?      La senyora vicepresidenta primera:    Disculpe, senyor Ribó, vaig a parar el. . . Però s'estava intentant aclarir si se finalitzaven els punts ara o si finalitzaven després. Té vosté tota la raó, senyor Ribó, disculpe'm i continueu, si és tan amable, que vaig a llevar-li el temps que li estic furtant en estos moments.    Gràcies.      El senyor Ribó i Canut:    Bé, estàvem dient que és important controlar determinats elements de continguts, posar control a determinats elements publicitaris, i que açò no es pot fer només amb un plantejament de tipus d'assessoria. Necessita elements executius, és imprescindible que els tinga, i nosaltres pensem que igual que en altres països, els necessita.    I pensem que és important que els professionals de televisió puguen dir el que pensen sense necessitat de revisar els correus electrònics dels que manen, que li diuen el que han de dir o per on han d'anar, que automàticament els genera un mecanisme que els impedeix poder utilitzar altres determinades coses. Per tots estos motius, ens sembla important que s'avance.    Però, senyor Perelló, li vull dir una cosa, i vull que ho tinga clar: jo crec que pedagògicament no és un bon moment, perquè estos senyors, en estos moments estan gaudint de tots els privilegis de no tenir cap tipus de control. Necessitaran estar en l'oposició perquè entenguen això. (Veus)    Gràcies. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)      El senyor president:    Bien, procedamos a la votación del dictamen. (Pausa)    Resultado de la votación: 29 votos a favor, 43 votos en contra. (Remors) Queda rechazado el dictamen.      Projecte de llei de protecció integral de la infància i adolescència de la Comunitat Valenciana. Esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 63. 067, BOCV número 268) i esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 63. 202, BOCV número 268)        El senyor president:    Pasamos a continuación al punto noveno del orden del pleno, que dice: «Debate de totalidad del Proyecto de ley de protección integral de la infancia y adolescencia de la Comunidad Valenciana. Enmienda a la totalidad presentada por el Grupo Parlamentario de Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa; enmienda a la totalidad presentada por el Grupo Parlamentario Socialista».    Tiene la palabra para la presentación del proyecto de ley por parte del Consell, la honorable señora consellera doña Alicia de Miguel.      La senyora consellera de Benestar Social:    Muchas gracias, señor presidente.    Señoras y señores diputados.    Comparezco ante sus señorías para presentarles el Proyecto de ley de protección integral de la infancia y adolescencia en la Comunidad Valenciana. Es un excelente proyecto del que nos sentimos especialmente orgullosos, que es consecuencia de un trabajo muy intenso, de por lo menos dos años. Decirles, señorías, que ésta es, desde nuestro punto de vista, una buena ley por el espíritu que la inspira, que es nada más y nada menos que la protección de los menores y los adolescentes.    Buena por los principios generales que la sustentan y especialmente por reconocer a los menores como sujetos activos de derechos, y no como un mero sujeto pasivo necesitado de protección.    Es una buena ley porque dota por primera vez en nuestra historia a los menores en la Comunidad Valenciana de una carta de derechos del menor. Y es buena porque supone la modificación de la Ley de 1994, de protección de la infancia, adaptándola a la nueva realidad social y legal del menor, sin renunciar a recuperar instituciones muy arraigadas en el derecho foral valenciano, como es la figura del pare d'orfes.    Tras once años de vigencia, la promulgación de leyes de tanta trascendencia, como la orgánica del año 1996, la de protección jurídica del menor o la no menos novedosa ley orgánica del año 2000, que regula la responsabilidad penal de los menores, se hacía necesario adaptar y actualizar la normativa de menores en nuestra comunidad a todos esos cambios introducidos por la reforma normativa, y adaptar nuestro derecho autonómico al convenio relativo a la protección del niño y a la cooperación en materia de adopción internacional que se hizo en La Haya el 29 de mayo de 1993.    Por lo tanto, el proyecto de ley que hoy presento es un eslabón más que garantiza los derechos de los menores, además de ser un importante conjunto de principios y criterios generales de actuación, entre los que merece destacarse el de primacía del interés del menor orientado a la consecución particular de su desarrollo armónico y a la adquisición de su autonomía personal y su integración familiar y social.    La experiencia alcanzada por la Generalitat desde la promulgación de la Ley 7/1994 nos ha permitido identificar y conocer las necesidades reales que demanda la sociedad valenciana en relación con la infancia y con la adolescencia, y elaborar un texto normativo que se ajuste a las necesidades de la sociedad actual y que trata de dotar a los agentes sociales de los instrumentos necesarios para implementar soluciones eficaces a los problemas de niños y niñas y garantizar su bienestar.    Y todo ello, le insisto una vez más, porque quizá ésta es una de las partes más importantes de los principios de la ley. Todo ello desde un marco legal que concibe al menor, no como objeto de protección, sino como sujeto activo de derecho.    Queremos menores, niños y adolescentes, con capacidad de participar activamente en la sociedad, garantizar su derecho de promoción, de libre manifestación de su opinión. Y nos comprometemos a que sean escuchados tanto en el ámbito colectivo como individual y a prestar la necesaria atención a esa opinión, garantizando la no discriminación de sus opiniones.    En el marco normativo que hoy sometemos a la consideración de esta cámara establecemos una carta de los derechos del niño, la Carta de derechos del menor. Carta que no pretende ser una mera relación de derechos, sino que su verdadera intención es incorporar a las políticas y a la acción de gobierno la esencia y las garantías de los derechos que los niños y las niñas tienen reconocidos en la Constitución española, legislación civil, etcétera, etcétera.    Como muestra de la importancia y preocupación que el gobierno tiene por el cumplimiento de estos derechos, como los reconocidos a niños enfermos o discapacitados, la salud de menores y jóvenes, especialmente ante problemas de adicción, por la inserción social y laboral o por el fenómeno de la emigración, a ellos se dedican capítulos específicos.    Se crean dos importantes figuras en esta ley: el Observatorio permanente de familia e infancia y la figura del Comisionado del menor de la comunidad, como una institución dentro de la administración de la Generalitat, aunque independiente del órgano administrativo, con competencia en materia de protección de menores, que recibe la denominación de pare d'orfes, en honor a la institución del derecho foral valenciano del mismo nombre.    El pare d'orfes no estará sujeto a mandato imperativo alguno, desempeñará funciones con plena autonomía y transparencia, y tendrá entre otras funciones que dirigir la tramitación y queja sobre situaciones de amenazas o vulneración de los derechos de los niños y adolescentes, y supervisará a las administraciones públicas en la atención a la defensa del menor.    El texto normativo tiene un carácter innovador puesto que contempla el reconocimiento, la promoción y el desarrollo de las modernas tecnologías y las orientaciones actuales, sobre la base siempre, insisto, de una protección integral del menor en toda su extensión, abordando una regulación completa de los distintos órdenes competenciales que la Generalitat tiene en el ámbito de protección. Es una normal legal, por lo tanto, que contempla los distintos contextos donde el niño y el adolescente se mueve -escolar, social, institucional, familiar-, resaltando la importancia y el papel fundamental de la familia en el desarrollo de su personalidad.    El partido que sustenta este gobierno, fiel a sus compromisos electorales y al apoyo social que recibe, es consciente de la importancia que la familia juega en la sociedad, y por eso esto ha sido un elemento esencial de la acción de gobierno: Plan integral de familia e infancia 2002-2005 y el nuevo Plan 2007-2010.    Estamos convencidos de que la infancia no se entiende fuera de este contexto familiar y que cuando hablamos de familia incluimos siempre a los niños, y por eso está de manera explícitamente integrado en la ley.    A título meramente. . . , como ejemplo, destacamos, entre otros y dentro del capítulo de derecho a la educación, las siguientes referencias de la norma: ordenar, junto a la conselleria con competencia en materia de educación, elaborar un plan de atención contra la desescolarización, absentismo y abandono escolar; fomentar programas educativos con la familia; impulsar medios y programas de arbitraje y mediación familiar en los centros docentes; realizar, como ya se está haciendo, programas de prevención contra la violencia, etcétera, etcétera.    La ley velará por un uso adecuado de los contenidos publicitarios, por el control de acceso a los menores a contenidos pornográficos o violentos en Internet, y también con videojuegos. Se pretende que toda publicidad difundida en Internet aliente a los menores a obtener la autorización de padres o tutores antes de facilitar información en línea y establecer mecanismos que aseguren que los niños han obtenido el consentimiento de los padres.    Y como no podía ser de otro modo, la ley destina un título específico y muy importante a la protección integral del menor en riesgo y desamparo. Y en este aspecto de protección social, la ley hace hincapié en acciones de prevención, desarrollo de forma completa del contenido de estas actuaciones, destacando las siguientes.    En materia de protección social, establecemos por ley la atención inmediata ante situaciones de desprotección a través de servicios permanentes de 24 horas.    En materia de apoyo familiar, establecemos la promoción de la educación de los padres, el fomento de programas de sensibilización y comunitarios de intervención familiar, especialmente dirigidos a la inserción sociolaboral de familias inmigrantes y programas de orientación y mediación a familias en situaciones desfavorecidas.    En materia de educación, estableciendo la promoción de servicios de atención a la primera infancia.    En materia de salud, estableciendo el desarrollo de programas de intervención temprana, educación afectivo-sexual, etcétera, etcétera, y prevención de sustancias adictivas.    En materia de formación y empleo, programas de acompañamiento, tutela y orientación sociolaboral. Todo ello dirigido a menores especialmente vulnerables, que es uno de los objetivos prioritarios y de los objetos prioritarios de esta ley.    En materia de relaciones sociales, fomentar los valores de solidaridad, de civismo, de tolerancia, la prevención de violencia y abusos sexuales a los menores y orientar para el uso adecuado del ocio y el tiempo libre.    Dedicamos también un capítulo específico y especial a la atención a adolescentes con conductas inadaptadas o de alto riesgo, en el cual se pretende incidir en la acción preventiva, fundamentalmente preventiva.    Conscientes de la nueva realidad de menores que hoy demandan asistencia, como es la población extranjera menor de edad, destinamos en la ley un capítulo a regular los derechos de los menores extranjeros. Pretendemos dar cobertura también a los menores que salen del sistema de protección a la reeducación extendiendo beneficios y medidas que les mejoren sus probabilidades y su oportunidad de insertarse en la sociedad.    Conscientes también, dentro de la norma de protección integral de la infancia, de las competencias que tenemos para ejecutar medidas adoptadas por los jueces, no hemos pasado por alto la necesidad de abordar tal regulación. Y por lo tanto, en este sentido, teniendo en cuenta el contenido del artículo 25. 2 de la Constitución española, hemos también previsto medidas para realizar todo aquello que tiene relación con las medidas de medio abierto, privativas de libertad o carácter sustitutivo y para realizar actuaciones de apoyo y seguimiento.    Por último decirles que, por lo relativo a la distribución de competencias entre las administraciones implicadas en la ejecución de la norma, administración autonómica y local, y la necesaria colaboración entre ellas, como es el relativo a la iniciativa social, etcétera, hemos también realizado en esta ley una normativa específica para poder facilitar esta colaboración entre las administraciones.    Y queda un capítulo importante, el de deberes, deberes de los menores, que también aparecen en la ley. Queremos unos menores, niños y adolescentes, protegidos, cuidados, queridos, escuchados y atendidos. Pero también queremos unos menores conscientes de sus obligaciones. Y por ello se establece un artículo dedicado a recordarles la obligación que tienen de asumir responsabilidades.    Acabo, señor presidente, diciendo que la ley contará con una aportación económica para los años 2006 a 2009 cercana a los 1. 400 millones de euros. Que la ley está compuesta de 184 artículos, ocho títulos, seis disposiciones adicionales, una disposición derogatoria y dos finales. Que el título I trata de disposiciones generales; el título II íntegramente de derechos y garantías y deberes; el título III, protección del menor en riesgo de desamparo; el título IV, sistema de reeducación y reinserción; el título V ordena la distribución de competencias, administración autonómica y local; los VI y VII el carácter institucional de la ley con la creación del Observatorio del pare d'orfes, y el título VIII aborda el régimen sancionador de la ley.    He intentado, señorías, exponerles brevemente el contenido de una norma que considero necesaria y una buena norma para el bienestar de nuestra sociedad.    Es una ley que, insisto, cuenta con el respaldo de numerosos agentes sociales implicados en esta materia, puesto que es una ley que se ha trabajo durante mucho tiempo con la sociedad civil. Y por lo tanto, señorías, pido de la cámara el apoyo a esta ley puesto que, sin duda, va a ser un enorme salto hacia delante en la protección, en la mejora de la protección de la infancia y de la adolescencia, y por lo tanto el futuro de la comunidad.    Muchísimas gracias.      El senyor president:    Muchas gracias, señora consellera.    A continuación, tiene la palabra para defender la enmienda a la totalidad el representante del Grupo Parlamentario Entesa, señor Cardona.      El senyor Cardona i Pla:    Gràcies, senyor president.    Senyors diputats, senyores diputades.    Senyora consellera.    Nosaltres hem presentat esmena a la totalitat a la llei. Per tant, vol dir que no estem d'acord en tota eixa valoració que vosté fa. Vosté no li veu no sols cap problema, sinó que mos presenta la llei fantàstica, meravellosa i sense cap tipus de dificultat.    Nosaltres quan observem la política que ha portat el Partit Popular respecte a la infància, i ens remuntem a la llei de la infància de 1994, observem que no s'ha desenvolupat de la manera que corresponia, observem una manca d'adequació a la realitat, de voluntat política, observem falta de pressupost. Vosté ara parla d'un pressupost extraordinari de mils de milers d'euros, però que realment en la llei no apareixen en cap lloc.    I nosaltres considerem que no s'ha portat avant ni el Pla integral del menor, ni la coordinació interdepartamental ni molts altres aspectes que venien establerts en la llei de la infància de 1994.    Vostés presenten Pla integral de la família i la infància, per a nosaltres com un instrument de propaganda no treballat en la societat i no adequada a la pràctica ni professional ni institucional.    Quan observem la situació actual respecte a l'atenció als menors, la situació actual, que depén, moltes vegades, dels serveis base, que són els serveis d'entrada en el sistema, nosaltres observem que n'hi ha una desregulació de la política social del menor, tot se fia a la voluntat política dels ajuntaments, tot es fia a la voluntat política del Partit Popular, si vol subvencionar més a un centre, a un ajuntament que a un altre, a on n'hi han aspectes de clientelisme i d'abandonament d'uns altres serveis, observem la manca de finançament plurianual, observem que no n'hi ha hagut un augment significatiu de professionals a l'hora d'atendre tota eixa problemàtica que vosté diu que existix i que realment existix, però que, després, a l'hora de la realitat, no s'ha traduït mai en cap augment de recursos, cap millora en el personal dels centres assistencials, de protecció, de reforma, que tenen hui en dia la mateixa ràtio que fa tretze anys.    Nosaltres discrepem de l'oportunitat d'esta llei, considerem que no n'hi ha hagut el debat social que vosté diu que n'hi ha hagut, no n'hi ha hagut tutela social, no n'hi ha hagut un debat professional, no n'hi ha hagut una aportació realment de les persones que estan treballant en tot el món de la infància i de l'adolescència, i a més considerem que este moment de la tramitació parlamentària probablement també fa molt difícil que puga existir el diàleg necessari a l'hora d'aprovar una llei com esta, fa molt difícil que existixca un diàleg entre els diversos grups parlamentaris. Sense diàleg entre els diversos grups parlamentaris encara serà més difícil que esta llei incorpore millores, que considere que les nostres esmenes parcials podrien introduir. Tot va d'urgència, tot va de pressa per a una llei de 184 articles i que requeriria una miqueta més de reflexió.    Considerem que n'hi ha hagut una manca de planificació i que ha arribat en un moment delicat perquè eixes millores puguen introduir-se. Discrepem també d'alguns dels principis i de l'esperit que vosté ressalta en esta llei. Per exemple, l'aspecte del tema de lligar infància i família, cosa que nosaltres considerem correcte, n'hi ha un lligam entre l'atenció a la família, l'atenció a la infància i l'adolescència, però quan observem la llei observem que n'hi ha una carència clara de referències a polítiques que tinguen a vore amb la família i que tinguen a vore amb la família en relació als menors i als adolescents.    Trobem que no n'hi ha cap referència als problemes d'habitatge, les condicions de suport econòmic. . . Considerem que la política que ha portat el Partit Popular respecte a la família ha segut reducció de les prestacions econòmiques reglades, congelació de les ajudes econòmiques a les famílies educadores i a les famílies acollidores amb família extensa; trobem diferències al llarg del País Valencià segons les afinitats polítiques de cada equip concret d'intervenció municipal.    Considerem que no n'hi ha ningun coneiximent de quants programes, quants projectes d'intervenció n'hi han realment en les famílies en situació de risc. Considerem que no n'hi ha, realment, una fixació de les ràtios quan els professionals tenen d'atendre a les famílies en situació de risc.    No contempla la diversitat familiar, no contempla la complexitat social que hui en dia es dóna en les famílies, l'existència de famílies monoparentals, famílies reconstituïdes, tota una sèrie de problemàtica que hui en dia no té en compte això.    El dret de família és un dret complex i complicat. El dret de família requeriria coordinació, requeriria ser un cos que estiguera realment travat i coherent, i aquí el que s'està fent és llançar unes intervencions absolutament inconnexes. Nosaltres considerem que estan fent un cos legislatiu absolutament fragmentat i absolutament fragmentari i, per tant, no estan realment atenent la realitat familiar dels menors i dels adolescents de la manera que requeriria un dret de tanta importància com eixe.    No n'hi ha una valoració de la situació, no n'hi ha un llibre blanc de la infància-adolescència, no n'hi ha una definició de quins són els problemes, quina és la nova realitat que s'ha configurat en estos anys, no ha existit realment eixe llibre blanc.    Què passa? Quan moltes lleis ja tenen instruments que han analitzat eixa realitat, en esta llei és quan se crea l'observatori permanent de la família i la infància, però també reglamentàriament s'establirà la seua composició, la seua regulació, amb la qual cosa encara arribarem més tard.    El projecte invadix competències estatals, sobretot en tot el que té a vore amb els aspectes de reforma, de reeducació del menor, a on n'hi han inclús invasió de competències judicials, una qüestió que el Consell Jurídic Consultiu ha repetit diverses vegades a l'hora d'analitzar la llei. Però vostés no li han fet cap tipus de cas, seguixen havent-hi les interferències entre competències judicials, competències estatals i competències autonòmiques. Els drets del menor, que el mateix Consell Jurídic Consultiu considera que té un caràcter merament declaratiu, no deurien formar part del cos d'una llei, sinó que deurien formar part d'un annex, d'una declaració dels drets, a banda del que deuria ser un cos legislatiu.    I ens trobem també aspectes que vosté ha comentat com el tema del comissionat del menor. ¿Com va a ser independent, autònom, transparent, que se té d'atendre només al seu bon entendre, al seu bon funcionament, quan està triat pel mateix Consell? El primer criteri d'autonomia, d'independència d'un òrgan d'eixe estil és la seua elecció per òrgans també independents, òrgans. . . , en este cas, nosaltres proposem l'elecció per esta cambra, exactament igual com se trià el síndic de greuges, perquè eixa és la seua garantia d'autonomia i la garantia que podrà funcionar a la seua manera.    Nosaltres observem que esta llei no fa res. . . Bé, no fa res, no: aprofundix en el mateix camí de política privatitzadora, de política que, al final, els menors en situacions molt delicades estan atesos per fundacions, per organitzacions que no tenen suficient control públic, i ens estan arribant queixes, senyora consellera, de carències de personal en els centres que tenen de mirar que els seus recursos econòmics que els arriben de la mateixa conselleria siguen suficients. No són suficients, n'hi han carències de personal i inclús han arribat carències materials a l'hora d'atendre els menors que hui en dia estan sent atesos en centres residencials.    Per tant, nosaltres considerem una llei mal orientada, sense cap tipus de compromís, la considerem inadequada, no n'hi han especificacions de com se va a actuar respecte als problemes que hui en dia n'hi han, la considerem vaga i, per tant, per eixe motiu hem presentat esmena a la totalitat.    Nosaltres considerem que les nostres esmenes parcials, encara que siguen les parcials, preferiríem una devolució de la llei al Consell, però en cas que això no siga aixina, les nostres esmenes parcials realment suposarien una millora substancial de la llei. Però molt ens temem que tampoc se'ns escoltarà a l'hora de valorar eixos canvis que a nosaltres ens agradaria introduir. Tant de bo esta llei puguera retornar al Consell, que puguera fer-la millor, amb una miqueta més de calma, una miqueta més de participació de la societat i dels grups polítics, perquè responguera a les necessitats d'un sector tan delicat i tan, a vegades, necessitat d'atenció com són els menors i els adolescents.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Cardona.    A continuación, tiene la palabra para defender la otra enmienda a la totalidad, la que ha presentado el Grupo Parlamentario Socialista, la ilustre diputada señora Rochel.      La senyora Rochel Icardo:    Gracias, señor presidente.    Señorías.    Señora consellera, no por esperada esta ley es bienvenida tal y como ustedes la han planteado. ¿Argumentos? Muchos para presentar una enmienda a la totalidad.    La ley de protección de la infancia y adolescencia en nuestra comunidad, como cualquier otra ley, es importante, pero esta, si cabe, aún lo es más, porque, señora consellera, como usted sabe y como ha dicho, estamos hablando de legislar para un colectivo vulnerable como es la infancia y los y las adolescentes. Y, como le decía, no por esperada es bienvenida. Porque, sí, es verdad que era necesaria una ley de protección integral de los menores, de los niños y niñas, y adolescencia, ya que la ley 7/1994, que, por cierto, al fin reconocen que es una ley, que es una ley que fue moderna, una ley vanguardista, una ley dinámica, en definitiva, señorías, una ley socialista, han reconocido ustedes, metieron en un cajón, olvidaron, no aplicaron, no desarrollaron, y hoy, en la exposición de motivos de su ley, la reconocen.    Es más, dicen que la dilatada experiencia de la Generalitat en materia de protección de menores es gracias al desarrollo de la Ley 7/1994. Pues, gracias, desde aquí quiero agradecerles que hayan mencionado no solamente a esta ley, sino a una manera de legislar que es la manera de legislar de los y las socialistas.    Pues, bien, como les decía, esta ley era tan necesaria que lo que el Grupo Socialista hubiese querido, lo que esperábamos, era un gran acuerdo en torno a ella, un acuerdo de los tres grupos parlamentarios que se encuentran en estas cortes. A diferencia de otros parlamentos, donde se han reunido, a veces se ha llegado a acuerdos, otras veces no, no una ni dos, sino hasta incluso seis veces, como ocurrió en el País Vasco para legislar algo tan importante. Pero aquí, una vez más, ustedes han querido ir solos en este camino, han querido presentar esta ley por la puerta de atrás sin el debate parlamentario suficiente, deprisa y corriendo, para así tener al final de esta legislatura otro argumento electoralista, que es lo único que ustedes tienen. ¡Con el tiempo que han tenido, señora consellera! Miren, doce años, ¡doce años! , ese es el tiempo que los menores y adolescentes han tenido que soportar sus nefastas políticas sociales dirigidas a ellos y a sus familias. En el mejor de los casos, porque otras veces esas políticas, la mayoría de veces, ni siquiera han existido.    Mire, esta ley era necesaria, entre otras razones, porque regula una competencia exclusiva en nuestra comunidad. No solo porque es una ley importante para el conjunto de la sociedad, porque se trata de legislar el desarrollo en muchos ámbitos de quienes serán el futuro, la sociedad del mañana, sino también porque de lo que seamos capaces de ofrecerles a nuestros menores y adolescentes, tendremos posteriormente la respuesta creando sociedades avanzadas, justas y solidarias. ¿Pero qué les están ofreciendo ustedes? ¿Me lo puede decir, señora consellera? Seguro que sí, que luego me lo explica la señora diputada que vaya a defender esta ley, y me dice, déjenme utilizar la expresión, ya que estamos hablando de niños, que vivimos en los mundos de ¡yupi! , que es lo que ellos siempre dicen.    Mire, nosotros presentamos una enmienda a la totalidad de esta ley, porque discrepamos tanto en la forma como en el fondo. Es una ley muy general, no está a penas desarrollada, y déjeme que le diga que no aporta nada nuevo, es una compilación de otros textos legislativos y, por lo tanto, lo que observamos en esta ley es que se hace dejación legislativa de las competencias que este gobierno tiene, (remors) porque pudiendo legislar mucho más desde un punto de vista cuantitativo y cualitativo, no se hace.    Pero es que, además, se incurre en algo muy peligroso, y es que al recoger solo parte de algunos artículos, se dejan otras partes que lo que puede es provocar inseguridad jurídica, como ya les dijo el Consejo Jurídico Consultivo. Por otro lado, si de esta ley suprimimos las referencia a leyes básicas, al Código civil, a otras legislaciones, nos encontramos con que, realmente, con lo que compete a nuestra comunidad, pues, poco, muy poquito.    Señora consellera, por si no se ha dado cuenta, la ley que usted ha defendido aquí es antigua, es muy general, no profundiza en muchas ocasiones, es asistencialista y es proteccionista.    Mire, el Grupo Socialista entiende que la elaboración de una ley de infancia y adolescencia es una necesidad por diferentes razones. Por un lado, porque es necesario unificar la legislación dispersa que existe. Y, por otro lado, y más fundamental, porque hay que garantizar -«garantizar», señora consellera- a todos los niños y niñas y adolescentes el total desarrollo de sus capacidades humanas, así como el ejercicio de sus derechos individuales y colectivos.    Consideramos que esta ley tenía que ser una ley preventiva, que incidiera fundamentalmente en la mejora de los contextos de vida de la infancia y de los adolescentes desde una doble perspectiva. Por un lado, desde la garantía de la asistencia de condiciones materiales adecuadas con el bienestar físico; y, desde otra, la promoción de unas relaciones sociales y actividades que promuevan el desarrollo moral y psicológico adecuado. Y esto ustedes lo han obviado. Lo han obviado, como han obviado la obligación de los poderes públicos de garantizar a toda la infancia los contextos de vida adecuados para garantizar su plena realización como niños y niñas y adolescentes.    Como les decía, hay una clara indefinición entre la titularidad pública y la gestión privada, pues, señores del Partido Popular, la titularidad y gestión pública son garantías del estado de derecho y social. Ustedes no han garantizado el compromiso público.    Esta ley, señorías, es un auténtico despropósito. Carece, por ejemplo, de un desarrollo económico -no hay que sumar partidas, por ejemplo-, un desarrollo económico, como les decía, en toda una serie de derechos de protección económicos de los menores, que podrían perfectamente legislarse y que simplemente no aparecen.    Por otro lado, como esta ley es una ley que es un tótum revolútum no se clarifican las competencias de las consellerias. Y al final, la Conselleria de Bienestar Social, que es la que presenta esta ley, parece que es la que menos competencias y actuaciones lleva en la ley.    Eso sí, en esta ley parece que, como refleja el artículo 2, es un listado de intenciones, pero nada más. Y mire, con intenciones no avanza esta comunidad. Esa es su ley, una declaración de intenciones. Una ley en la que la mayoría de veces se deja a que sean reglamentos los que la desarrollen. Y además, no se especifica el tiempo de esos reglamentos.    Ya quiero decirles que estoy más tranquila, estoy mucho más tranquila porque para nosotros, a partir del día 27 de mayo, no vamos a desarrollar esos reglamentos, sino que vamos a ser quienes modifiquemos esta ley.    Consideramos, además, que existe un riesgo de legislar como lo han hecho. En la misma ley han puesto la protección y derechos de la infancia y los temas referidos a menores infractores. ¿Sabe por qué, señora consellera? Porque esto puede significar un retroceso conceptual alto, negativo, un lenguaje de contención, culpabilización y demonización de la adolescencia, que es lo que hoy están ustedes haciendo, y una mayor inversión en los internamientos, si los hubiese, porque no hay. Porque ya sabemos. . . a veces hemos hablado aquí de que no existen recursos y separaciones familiares, en lugar de la prevención, que es de lo que ustedes se tenían que haber ocupado.    Pero vamos más allá. ¿Por qué siendo tan importante el papel de los servicios locales municipales no se ha aprovechado esta ley para comprobar hasta qué punto se prioriza la competencia profesional y no el clientelismo político? Nada, señorías, nada dirigido a los profesionales. Y así todos recuperan una figura, que es el pare d'orfens. Pues muy bien, señora diputada. Eso en todas las comunidades está lo que es el defensor del menor.    Pero yo la verdad es que tengo una sospecha, cuando ustedes hablan de esa independencia institucional. ¿Y por qué no una independencia política? ¿Por qué no puede depender del Síndic de Greuges?    Mire, señora consellera, podríamos estar hablando horas y horas de esta ley y quedarían muy patentes las diferencias que hay entre la manera de entender y atender a los niños y niñas y adolescentes en esta comunidad. Ustedes hablan de promover, nosotros hablamos de garantizar.    La ley que usted defiende es antigua, general, no profundiza. . . como le he dicho en muchas ocasiones, asistencialista y proteccionista. No supone un avance especial, sino una paralización en el tiempo. Una ley esperada, sí, pero que realmente no cumple las expectativas que se habían generado. Es una ley poco ambiciosa y es una ley incluso en la que entran en contradicciones, donde una vez más vemos la doble vara de medir del Partido Popular, donde vemos, una vez más, el ejercicio de cinismo y de hipocresía a la que nos tienen acostumbrados.    Porque les voy a leer el artículo 69 de esta ley, donde dice revisión de determinadas ventas a menores. En su apartado d), dice: «La venta y suministro de sustancias que puedan perjudicar la salud del menor a las que tengan limitado el acceso, de acuerdo con lo establecido en la legislación vigente sobre drogas, productos farmacéuticos, productos tóxicos o productos explosivos». ¿Dónde está la alcaldesa de Valencia, que es diputada del Partido Popular? (Aplaudiments) ¿Dónde está? Que venga a estas Cortes a votar hoy su ley, a votar el artículo 69, y a decirles a ustedes lo mismo que nos dice a nosotros en el gobierno central. Ese es el Partido Popular.    En definitiva, señorías, una ley en la que se refleja cómo son las políticas de derechas, una ley que refleja las políticas que se han estado implantando en esta comunidad desde que gobiernan ustedes, desde que gobierna el Partido Popular y, sobre todo, desde que gobierna el señor Camps.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señora Rochel.    A continuación, tiene la palabra, para fijar posición, como representante del Grupo Parlamentario Popular, la ilustre diputada doña María José García Herrero.      La senyora García Herrero:    Gracias, señor presidente.    Señorías.    Intervengo en nombre del Grupo Parlamentario Popular, ejerciendo el turno en contra a las enmiendas a la totalidad que ha presentado el Grupo Parlamentario Socialista y el Grupo Parlamentario de L'Entesa contra este proyecto de ley de protección integral de la infancia y de la adolescencia.    En primer lugar, señora consellera, enhorabuena por esta magnífica ley, cercana a la realidad social, que trata de aportar soluciones eficaces y abrirnos espacios a la protección real de los niños y niñas, que viene motivada no solo por la necesidad de adoptar la norma a la nueva ordenación jurídica que se ha producido en estos últimos años en materia de protección de menores, sino sobre todo por reconocer que el menor es un sujeto activo de derechos y no un mero sujeto pasivo necesitado de protección.    Pues bien, señorías, a esta ley el Partido Socialista y L'Entesa presentan enmienda a la totalidad pidiendo su devolución al Consell por discrepar del espíritu y principios que la inspiran y conforman. Increíble, pero cierto. Aunque a estas alturas, señorías, ya no nos debería sorprender el grado de oportunismo, de demagogia y de responsabilidad de los autodenominados progresistas, que no ven más allá del nerviosismo electoral de saberse perdedores.    Y se oponen, señorías, porque es fruto de la decisión de la Generalitat de liderar las políticas sociales y consolidar el bienestar social de los niños y niñas y adolescentes de la Comunidad Valenciana. Eso es lo que les molesta y les duele a esos socialistas y comunistas de pro.    Porque este texto normativo. . . (Protestes) ¿No son ustedes socialistas y no son comunistas? ¿Nos asustamos o qué? Porque este texto normativo tiene un marcado carácter innovador, al contemplar el reconocimiento, promoción y desarrollo de las modernas tendencias y orientaciones actuales sobre la base de una protección integral del menor en toda su extensión, esto es, abordando una regulación completa de los distintos ordenes competenciales que la Generalitat tiene en el ámbito de la protección del menor.    Se estable por primera vez en el marco normativo autonómico una carta de los derechos del menor, la carta de los derechos del menor en la Comunidad Valenciana. Un marco normativo amplio que garantiza a los niños y adolescentes de la Comunidad Valenciana el ejercicio de los derechos y garantías que legalmente les corresponde, así como su protagonismo para intervenir y, en su caso, modificar su medio personal y social y tomar parte en la búsqueda y satisfacción de sus necesidades.    A muchos de esos derechos se da un tratamiento especial, a fin de significar la importancia y preocupación que el Gobierno Valenciano tiene por la integración social de los niños enfermos o discapacitados, por la salud de los menores y jóvenes, especialmente ante los problemas de adicciones, por la inserción social y laboral de colectivos más desfavorecidos y vulnerables, por el fenómeno de la inmigración -que es numeroso en menores de edad- y por menores con conductas inadaptadas, con problemas de integración escolar y necesidades terapéuticas.    Y para garantizar esos derechos, señorías, se crean esas dos figuras tan importantes, como son el observatorio permanente de la familia y la infancia y el comisionado del menor de la Comunidad Valenciana, institución dentro de la administración de la Generalitat, aunque independiente del órgano administrativo, con competencia en materia de protección de menores y que se va a denominar pare d'òrfens en honor a la institución de derecho foral valenciano del mismo nombre.    Señorías, con esta nueva ley de protección integral de la infancia y de la adolescencia de la Comunidad Valenciana se pretende establecer un marco jurídico que favorezca los objetivos educativos, potencie los valores humanos de respeto, tolerancia y principios democráticos, al que queden sujetos y obligados la prensa, los medios audiovisuales de telecomunicaciones y telemáticos.    Esta ley tiene un carácter integral y transversal, es decir, es una ley para todos los niños, niñas y adolescentes de la Comunidad Valenciana, y obliga a todas las administraciones públicas en los ámbitos de sus respectivas competencias, si bien se destina un título específico para la protección integral del menor en riesgo y desamparo.    La ley, en este aspecto de protección social, hace hincapié en las acciones de prevención, desarrollando de forma completa el contenido de estas actuaciones de prevención en diferentes materias.    Recoge por primera vez un capítulo dedicado a la atención especial a adolescentes con conductas inadaptadas o de alto riesgo; otro capítulo regula los derechos de menores extranjeros; da cobertura y apoya a los jóvenes que salgan de los sistemas de protección o reeducación de menores y dedica como un artículo destinado a los deberes de los menores, que deben asumir las responsabilidades consecuentes al ejercicio de los derechos que les son reconocidos.    Para hace efectivos estos principios y prohibiciones, la ley regula un régimen de infracciones y sanciones administrativas por los incumplimientos y prohibiciones previstas.    Pues bien, señorías, conociendo todo esto, ustedes presentan estas enmiendas a la totalidad que, sinceramente, no entendemos. Ustedes, tan progresistas, tan preocupados ahora de la familia y de la protección de los menores, se oponen frontalmente a esta ley. Y les repito y reconozco, señorías, que me cuesta entender que ustedes no compartan ni el espíritu ni los principios que la inspiran.    En definitiva, señorías, esta ley es expresión de la más firme y decidida voluntad de la Generalitat de situar a la Comunidad Valenciana en la vanguardia de las más avanzadas políticas de protección, educación e integración del menor, contribuyendo al desarrollo y a la implantación de los derechos y garantías del niño al progreso social y a la defensa de los postulados de la moderna sociedad del bienestar.    Por todo ello, señora Rochel, señor Cardona, lo más prudente que podrían hacer sus señorías es retirar estas enmiendas a la totalidad, que de otra forma sabrán ustedes que nos veremos obligados a votar en contra.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señora García Herrero.    Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Cardona.      El senyor Cardona i Pla:    Senyora diputada, vosté diu que no comprén que presentem una esmena a la totalitat a esta llei que vosté veu tan bona. Jo, mire, li vaig a donar una pista perquè ho comprenga. No fa falta que estiga d'acord amb les nostres idees. Només cal que accepte que hi ha gent que veu la realitat de manera diferent i veu les soluciones, les possibles eixides, d'una manera diferent. Només entenent això és molt fàcilment comprensible que a nosaltres no ens parega una llei que a vosté li pareix fantàstica.    Nosaltres no anem a estar en contra del que diu el preàmbul de la llei, de la necessitat d'una acció coordinada i responsable. I a més, responsable. Però nosaltres considerem que és una irresponsabilitat portar la llei ací. Nosaltres considerem que no haver entrat a l'hora de valorar les accions que cal fer en la infància i en l'adolescència, en no haver entrat per una via que accepte la valoració, que escolte la gent que està intervenint en este camp, que escolte la situació real dels equips de base. . . si no es fa aixina, difícilment la llei respondrà a problemes reals i al que està hui en dia passant. I sabríem per què la majoria de gent que està intervenint en el camp del menor, la majoria de gent que no té per què tindre por que l'acomiaden -no estic referint-me a la gent que té contractes parcials i contractes en precari-, diuen que hi ha un abandonament de la intervenció socioeducativa amb els menors. Eixa és la qüestió que diuen els professionals.    Però, miren, jo no puc parlar ara de tot. Simplement vaig a referir-me a un aspecte molt concret de l'antiga que és esta llei, perquè esta llei és antiga, i res de la modernitat i de la innovació que diu que introduïx. Per exemple, en el seu article 7, esta llei parla explícitament de deficiències. Un llenguatge que fa anys que està superant per, almenys, parlar de discapacitats. Doncs no. En esta llei encara apareix el terme deficiències a l'hora de referir-se a algunes de les diferències que poden existir entre una persona i una altra.    En esta llei, quan es parla del dret a l'ensenyament, es diu que es vetllarà per l'adequació a la legalitat dels continguts, com si els continguts pogueren ser il·legals. Els contingut poden ser no ajustats a la llei, no ajustats al saber, no ajustats a la veritat, però els continguts il·legals. . . El que poden ser il·legals són els mètodes. Això sí que pot ser il·legal. El que s'ha de fer, per tant, és valorar que els continguts s'ajusten al saber i a la didàctic i fer que els mètodes s'ajusten a la legalitat i que, a més, es promocionen els valors, que es una qüestió que hui en dia forma part de l'educació, i on realment estem tenint els problemes. No estem tenint els problemes per, exactament, falta de saber, sinó per falta de valors o per falta d'ajust dels valors que adquirixen els menors respecte a les necessitats de la societat.    Per tant, arriba a parlar, arriba a parlar d'unitats educativoterapèutiques. Les unitats són terapèutiques, i dins del que és terapèutic hi ha un aspecte educatiu, o són educatives i l'educació atén tota la realitat de l'alumne. Però una unitat educativa terapèutica és una unitat segregadora. Qui determina que una persona té una conducta, com diuen ahí, disruptiva? Qui valora que una persona té una conducta antisocial? N'hi han dos maneres: O bé la llei, la legalitat, i en eixe cas estan els centres de reforma; o bé la persona, el menor està sotmés a una mesura socioeducativa, o a una mesura inclús sanitària. El que no pot existir són unitats educativoterapèutiques que depenen de dos conselleries i que estan a banda del sistema educatiu i que estan a banda del sistema sanitari.    Per tant, des de la lliure discrepància en la bondat d'esta llei, nosaltres considerem que caldria retornar-la, que caldria ser sotmesa a un procés de diàleg i de consens normal i corrent, però un diàleg transparent, obert, on realment hi haguera una aportació de la gent que està hui en dia treballant allí. I sobretot del que és la porta al sistema, els serveis base dels ajuntaments que hui en dia no tenen les ajudes per a portar una política del menor realment adequada al que necessita la realitat actual.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Cardona.    Tiene la palabra la señora Rochel.      La senyora Rochel Icardo:    Gracias, señor presidente.    Señorías.    Mire, señora diputada, parece que no me escucha, no me entiende o a lo mejor es que yo no me explico bien, que también puede ocurrir.    Le vuelvo a decir, usted nos dice que por qué no retiramos esas enmiendas (el senyor president colpeja amb la maceta). Yo le digo, por qué usted no se preocupó o su grupo de dialogar primero. No podemos retirar estas enmiendas porque le vuelvo a decir que esta ley, como casi todas las que ustedes han impulsado, no cuenta con el apoyo del resto de la cámara. Y déjeme decirle, por si me dice eso de que ha contado con un amplio respaldo social, que creo que ya ha salido, que ustedes le pasan al Consejo Jurídico Consultivo en el expediente una relación de 150 entidades, organismos, personas, etcétera, que han participado. Pero lo que no consta en ese expediente son los escritos de remisión y si formularon o no alegaciones.    Déjeme decirle también que no han hecho caso, han hecho un caso omiso de lo que les dice tanto el CES como el Consejo Jurídico Consultivo. Que, por cierto, en el CES se produjo un voto particular, en contra del dictamen, de Comisiones Obreras y de UGT.    Le repito que en esta ley falta concreción y no se da suficiente importancia en relación a las políticas y actuaciones preventivas, como nosotros proponemos. Pero es que además ustedes priorizan, como le he dicho, un modelo asistencial, frente a lo que los socialistas priorizamos, que es un modelo de derecho y social. Y priorizan ese modelo, como le dije en mi anterior intervención, porque no existe la garantía para ustedes de titularidad pública.    Mire, estamos convencidos de que una ley como ésta tiene que transmitir socialmente la idea de que la infancia es una obligación de todos. Una obligación de todo el mundo y que, por tanto, no forma parte del ámbito privado, sino que la garantía y el desarrollo de sus derechos individuales y colectivos corresponde a toda la sociedad, y los poderes públicos tienen que velar, como ya les he dicho, para que eso sea sí.    Mire, en esta ley falta concreción, falta compromiso, faltan medidas que aseguren recursos y partidas presupuestarias. Esta ley debería de haber tenido un plan de financiación específico y deberían de haber contado con la necesidad de orientación del término familia, por ejemplo, así como una apuesta decidida para ellos, hacia ellas.    Mire, se lo explico, señora diputada, es que es muy sencillo. Desde un punto de vista socialista, la familia es un contexto de vida fundamental, aunque ustedes no lo crean, especialmente durante la primera infancia, para el desarrollo de los niños y de las niñas. Por tanto, una ley de protección de la infancia ha de reconocer que no hay política de infancia a la vez si no hay políticas de familias. Y ustedes no han desarrollado políticas de familia como deberían de haber hecho en esta comunidad, entendiendo las familias como se deben entender, no el concepto que ustedes tienen de familia. Por eso esta ley debería de haber regulado también estas ayudas para esas familias por parte de los poderes públicos.    Señores y señoras diputadas del Partido Popular, es necesario aplicar por parte de la administración el principio, como les he dicho, de prioridad presupuestaria. Esto, como tantas otras cosas, no lo contemplan. ¿Por qué? Porque para ustedes la ley es solamente la suma de las páginas en las que han escrito esa ley y nada más.    Y ¡fíjense qué ironía! , menores, y adolescentes y medios de comunicación. Ustedes se atreven a proponer, a poner en el texto que la Generalitat velará para que la información que reciban los niños y adolescentes sea veraz, plural y respetuosa. Yo me pregunto: ¿es que Canal 9 va a dejar de emitir en esta comunidad, señores y señoras diputadas? ¿Va a dejar de emitir Canal 9? Un poco de seriedad.    Y bueno, en el capítulo dedicado al derecho de la educación, pues no tiene desperdicio; o, por ejemplo, al ámbito sanitario. Y así podríamos ir viendo todos los artículos de la ley. Por no hablar de las situaciones de riesgo y desamparo que ya en ocasiones hemos tenido. . . poder hablar aquí en estas cortes o de conductas inadaptadas. Más de lo mismo. Y es que además esta ley deja la puerta abierta a actuaciones vergonzosas como se han venido haciendo con los menores. Pero en esta ley, ¿saben lo que hecho de menos, señora diputada? La educación en valores. Pero, ¡cómo ustedes, cómo ustedes van a hablar de educación en valores, cuando redactan un texto en el que ni siquiera se contempla las perspectivas de género! ¡Tienen tantas contradicciones!    Mire, señora diputada, una vez más el Partido Popular quiere engañar a la ciudadanía ofreciendo algo que no tiene. A ustedes les importa esta ley lo mismo que los expedientes que tienen en contenedores, almacenados, en un solar por cierto contiguo a un centro de menores en Alicante, de parte de la dirección territorial.    Señores y señoras del Partido Popular, me van a dejar que hoy les diga que «actualizar» significa hacer actual, poner en consonancia con la realidad del tiempo presente.      El senyor president:    Cinco minutos. . . Cinco segundos, perdón.      La senyora Rochel Icardo:    Ya termino, señor presidente.    Y como decía el historiador Marc Bloch, y me van a permitir que lo adapte hoy considerando que estamos celebrando el Día Internacional de la Mujer, hay una cita que dice: «Los hombres y las mujeres son más hijos e hijas de su tiempo que de sus padres y madres, diría yo». Por eso lo que obliga a legislar sobre menores haciendo y teniendo en cuenta una variable fundamental, reflexionen y hagan lo que tengan que hacer.    Muchas gracias y nada más. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señora Rochel.    Tiene la palabra la señora García Herrero.      La senyora García Herrero:    Gracias, señor presidente.    Señora Rochel, ¿cómo vamos a consensuar una ley si usted antes de la tramitación parlamentaria pide que se devuelva al Consell? Explíquemelo.    Primero sus portavoces le tendrían que explicar a su señoría lo que es la tramitación parlamentaria y así, a lo mejor, su señoría se enteraba un poquito mejor, porque quien tiene un tótum revolútum en su cabeza es su señoría (remors) y no esta ley.    Porque si dice su señoría que ni. . . Vamos a ver, yo le he intentado explicar, señoría, lo que es la ley, las definiciones que da la ley. Que es una ley transversal. Su señoría se refiere, en un tótum revolútum, a que es una ley integral y transversal. A lo mejor ya empezamos a entendernos. Pero, señoría, empiece usted mejor e intente estudiársela por lo menos y conocer lo que es esta ley: los capítulos, los títulos, los artículos.    Ha hablado su señoría del procedimiento de urgencia. Y yo, señoría, le diría que, vamos, esta ley empieza la elaboración el año 2005, que se envía al Comité Económico y Social en octubre de 2006 y se aceptan sus recomendaciones, que se manda al Consejo Jurídico Consultivo, que su señoría decía también que, bueno, pues que no se había aceptado o no se había mandado. Bueno, pues se manda al Consejo Jurídico Consultivo y también se aceptan las recomendaciones. Y que ese anteproyecto de ley se ha remitido a 200 entidades y asociaciones, señoría, a los efectos de informarles sobre su contenido.    Pues yo, señorías, yo les digo que de prisa y corriendo nada. Una tramitación seria, rigurosa y necesaria que ustedes no entienden porque ni tienen ni van a tener nunca la responsabilidad de gobernar.    Usted dice que es una ley muy importante, efectivamente señora Rochel, y ustedes se oponen frontalmente a ella, con un grado de irresponsabilidad manifiesta y total. Nunca les han preocupado los menores, señorías, porque lo que el gobierno del Partido Popular se encontró en el año 1995 no lo recordaré en esta cámara porque más de alguna de sus señorías se sonrojarían. Hace doce años ya les decía que a ustedes los menores les importan más bien poco. Hoy, oponiéndose a esta ley, lo siguen demostrando.    Nosotros no vamos a entrar en esa postura demagógica e irresponsable que hace el Partido Socialista. Porque, señorías, aquí la señora Rochel mucho hablar de responsabilidad, de prevención, de adicciones. Pues bien, después de que el presidente del gobierno retirara de la tramitación parlamentaria el proyecto de ley sobre el consumo de alcohol, la candidata del Partido Socialista en Alicante venía a decir que no se trata de nada demoníaco ni perverso, que son unas alternativas de ocio juvenil, señorías. Esto lo dice la delegada del gobierno en Alicante, candidata a la alcaldía (remors), a la alcaldía, señorías. «¿Por qué prohibirlo si a los jóvenes les gusta? », esto lo dice la señora Etelvina Andreu. Y esas son las contradicciones del Partido Socialista, esas sí son las contradicciones en las que entra el Partido Socialista.    Y, ¡cómo no! , hablaremos también de las contradicciones en las que entra el Grupo Parlamentario de la Entesa, promoviendo la legalización de las drogas. Quizá esa es la responsabilidad de la que hoy el señor Cardona también nos hablaba.    Señorías, nosotros, el Partido Popular, vamos a seguir trabajando desde el gobierno como hasta ahora. Y en la próxima legislatura por el bienestar y la protección de nuestra infancia, de nuestros adolescentes y de toda la sociedad valenciana. Y esta ley que ustedes ahora rechazan va a ser una realidad.    Señorías, ustedes a seguir con su palabrería barata y a seguir donde les va a volver a poner el pueblo valenciano, que es en la oposición el próximo 27 de mayo.    Nada más y muchas gracias. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señora García Herrero.    Vamos a votar las enmiendas. Primero votamos la enmienda que ha presentado el Grupo Parlamentario La Entesa. Comienza la votación. Resultado de la votación: 29 votos a favor, 42 votos en contra.    Y a continuación votamos la enmienda a la totalidad que ha presentado el Grupo Parlamentario Socialista. Comienza la votación. 28 votos a favor y 43 votos en contra.    Quedan rechazadas las dos enmiendas a la totalidad. Y de momento se suspende el pleno hasta las cinco de la tarde.    (Se suspén la sessió a les 14 hores i 56 minuts)  (Es reprén la sessió a les 17 hores i 4 minuts)      (Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)      La senyora vicepresidenta primera:    . . . com dia, anem a reprendre el ple en el punt número 10, que diu: «Presa en consideració de la proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre l'elaboració d'un pla de construcció d'escoles infantils municipals en col·laboració amb els ajuntaments», presentada pel Grup Parlamentari Socialista, amb registre d'entrada 63. 425. (Veus)    Anem a suspendre el ple per dos minuts, per un problema tècnic.    Moltes gràcies. (La senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta)      (Se suspén la sessió durant uns minuts)      La senyora vicepresidenta primera:    Sí, sí, había iniciado con el timbre. Lo que pasa es que había suspendido dos minutos. Vamos a continuar.      Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre l'elaboració d'un pla de construcció d'escoles infantils municipals en col·laboració amb els ajuntaments, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 63. 425, BOCV número 268)        La senyora vicepresidenta primera:    Com havia dit, el punt número 10: presa en consideració de la proposició no de llei de tramitació especial d'urgència sobre l'elaboració d'un pla de construcció d'escoles infantils municipals en col·laboració amb els ajuntaments, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.    Per a la seua presentació i defensa, té la paraula l'il·lustre síndic senyor Pla, del grup parlamentari. . . (inoïble per raons tècniques; veus)      El senyor Pla i Durà:    Senyories.    Senyora presidenta, gràcies per l'amabilitat que ha tingut. No tantes a aquells que reclamen puntualitat quan consenten que els plenaris comencen vint minuts tard i no passa res. (La senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta)    Sí, estem davant d'una proposició no de llei del Grup Socialista, que defensa el seu síndic per la importància que té per a nosaltres este tema. Este és un tema fonamental, perquè en educació jo crec que la necessitat de canvi és clamorosa, perquè està en joc el futur de la nostra societat, i la importància que té este tema està reflectida en el fet que hui estiga el conseller ací, acompanyant-mos, per a debatre este tema, no? (Veus; la senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta) Conseller que permanentment està predicant les lloances i bonances del sistema educatiu valencià sobre la base de la mentira, i hui, per tant, no pot estar ací, perquè si tinguera de debatre, sap que la mentira permanent del PP no és discutible en este moment, no es pot debatre, perquè és tan clamorosa que no es pot debatre.    Està en joc no sols el dret a l'educació, sinó el futur dels nostre fills i filles, i fonamentalment perquè, com ja s'ha demostrat en tots els àmbits, l'ensenyament de zero a tres anys és factor fonamental per al desenvolupament de la persona, de les seues condicions emocionals, perquè, en definitiva, és la base fonamental per a encarar el futur.    Dotze anys de govern del PP són dotze anys d'un fracàs en política educativa, i especialment en política educativa vinculada a l'ensenyament de zero a tres anys, que és el punt de partida de l'ensenyament, (veus; la senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta) que és el punt de partida de com es construïx la personalitat d'un xiqueta i xiqueta, de com canalitza la seua vida, per tant, de com és capaç d'assimilar el sistema educatiu el dia després. I jo puc afirmar hui ací, en esta tribuna, que el fracàs del Partit Popular és un fracàs que arriba a tots els xiquets i xiquetes de la nostra comunitat, perquè, efectivament, no han tingut oportunitats en condicions d'igualtat de tindre un ensenyament garantit de zero a tres anys i, per tant, han entrat mal en el sistema, i a partir d'ahí s'expliquen les dades que ens situen com la comunitat autònoma que més fracàs escolar té d'Espanya.    I no són xifres que s'invente el síndic portaveu del Grup Socialista. Són xifres molt gelades i fredes, però que estan ahí, que situen el fracàs escolar d'esta comunitat en el 34%. . . -Gràcies, senyor conseller, per atendre i vindre a escoltar esta intervenció. (Veus)    Xifres que, com dic, reflectixen en realitat que les coses no passen debades, que no passen perquè sí, que tot té una continuïtat i tot té un sentit. Estic encantat, com dic, que estiga el conseller, (veus) perquè, efectivament, pot escoltar i pot debatre i discutir -no ho farà ell, evidentment-, que el fracàs en la política educativa especialment en el tram de zero a tres anys és l'inici del fracàs de la política del Partit Popular en matèria educativa. Insistixc: fracàs escolar que és reflex del fracàs del conjunt de la societat. Cert, però especialment d'aquells que tenen la responsabilitat de governar. O no?    Per això, perquè els zero a tres anys és una etapa en la qual la persona comença de veritat a formar la seua part emocional, la seua part afectiva, però també la seua part intel·lectual, els socialistes hem entés eixe sempre un espai educatiu, i per això la Loce, la Llei orgànica de qualitat de l'ensenyament, trea este espai fora de l'àmbit escolar, i això és una evidència que vostés sempre han entés l'ensenyament de zero a tres anys com un aparcament de xiquets, perquè no els importa en absolut, perquè no entenen que eixe moment de la vida dels xiquets, que és una vida molt curta, és el punt de partida de conforme van a encarar el sistema escolar, i per això la LOE rectifica la seua errònia i equivocada posició i establix que eixa siga una etapa entesa com una etapa d'educació. Una etapa d'educació que exigix un esforç de les administracions públiques, un esforç vinculat a l'assistència permanent per part de professionals qualificats al capdavant d'eixe moment de la vida dels xiquets.    La LOE corregix una cosa que vostés no feren. Desgraciadament, a mi m'escandalitza i em preocupa la posició que el Partit Popular ha adoptat respecte al sistema d'educació en general, i en concret vullc explicitar-ho en este tram d'edat, perquè, efectivament, vostés, obeint les ordres del Partit Popular en Madrid i, per tant, actuant com a franquícia del PP en Madrid, han decidit unilateralment establir un sistema, establir unes normes al marge de les normes aprovades amb caràcter general. I jo crec que això és un error, perquè, efectivament, en l'ensenyament, en el tram de zero a tres, però el conjunt del sistema exigiria d'una ampli consens. És el que s'ha intentat amb la llei orgànica.    Vostés, per raons de partit, no ho han acceptat ni ho han aconseguit. Ni ho han aconseguit, perquè ho haveren aconseguit vostés, perquè quan un partit està en l'oposició i ha governat, i pot governar en el futur, té de ser conscient de la necessitat d'aplegar a amplis acords en un tema tan important com este. Vostés no. A mi m'escandalitza que la meua comunitat autònoma, encapçalada per dirigents del Partit Popular mantinguen la defensa de posicions del Partit Popular per damunt dels interessos dels ciutadans i dels xiquets i xiquetes d'esta comunitat. I ho senc molt, però és aixina. En el currículum, en general, en l'establiment (veus) de les polítiques d'implementació de la LOE, en tot. És lamentable, sincerament, és lamentable.    En el cas de zero a tres anys, més lamentable encara, perquè vostés han demostrat en este temps que estan governant esta comunitat, dotze anys. . . -però anem a cenyir-nos als quatre últims anys, que, en definitiva, són la responsabilitat de l'actual govern-, que han enganyat als ciutadans. Han enganyat! , i quan enganyen als ciutadans tenen de saber-ho els ciutadans.    Desgraciadament, com este és un tema de gran actualitat, molts ciutadans hui no s'enteraran pels mitjans, però els que viuen dia a dia en l'ensenyament, en l'educació infantil de zero a tres anys, saben que vostés els han enganyat. Vostés ací, en esta cambra, han rebutjat. . . Esta és la tercera vegada que presentem açò en esta legislatura, la tercera. Una en el 2004, a on digueren que no fea falta, perquè, clar, el pla, un dels plans, un dels múltiples plans que vostés han presentat al llarg de la legislatura, anava a resoldre tots els problemes dels xiquets. Bé. . . Digueren que això no valia, perquè, clar, els plans que tenien anaven a donar resposta a això.    La segona vegada, un altre il·lustre diputat en esta mateixa trona va dir que no, que no podíem aprovar-ho, perquè, clar, com no sabíem com anava a quedar el tema de les competències, doncs, que no ho aprovaven. Però el temps passa, el temps corre, i el temps fa que vostés hui estiguen davant la foto següent, una foto que a mi em té igual per vostés, perquè sé de la seua incompetència, incapacitat i falta de voluntat política. Em sap mal pels ciutadans, pares i mares de xiquets de zero a tres anys, que tenen d'intentar portar el seu xiquet a escolaritzar-lo i la foto és la següent: 127. 500 xiquets de zero a tres anys, el darrer curs, eh? , no m'invente res, són dades seues. Potser algun diputat no les coneix. . . Jo ho lamente, perquè, efectivament, tindrien d'estar més dedicats a altres coses que a això. 127. 500 xiquets. Escolaritzats en centres autoritzats (veus) per la conselleria: 13. 000 xiquets. El 10% dels xiquets en eixa edat, escolaritzats.    Per cert, dic en «centres autoritzats» per donar-li sentit a esta intervenció des del seu punt de vista, perquè, efectivament, sols 5. 000 xiquets estan escolaritzats en centres públics: 8. 000 en centres privats autoritzats per la conselleria. Quan vostés en l'any 1995 arreplegaren la responsabilitat de governar esta comunitat, tenien 32 escoles infantils de la Generalitat. Les mateixes que ara. Diga'm el contrari. Les mateixes que ara. Per tant, han recorregut a l'autorització, que està bé, i al conveni amb ajuntaments o entitats. Cert. Però al final de tota la foto, la foto que vostés poden presentar als ciutadans d'esta comunitat que volen escolaritzar els seus xiquets de zero a tres anys, és que a soles tenen 13. 000 xiquets escolaritzats ¡de 127. 000! Per tant, la foto és dramàtica (veus) per a mi, com a responsable polític d'esta comunitat, encara que estiga en l'oposició. (Veus)    I dic que és dramàtica, perquè altres podrien anar per davant, sí, sempre n'hi ha gent que va per davant. Desgraciadament per a nosaltres, per als valencians, amb els governs del PP en quasi tot anem per darrere, però també en açò, i a mi les fotos m'agrada vore-les en el seu conjunt, i vosté no em podrà discutir, ni vostés em podran discutir que la foto, en el seu conjunt és, per a nosaltres, dramàtica, com a valencians. Em té igual que governe vosté, quasi pitjor, perquè continuant governant vostés la foto serà pitjor. (Veus)    En tots els trams d'edats de zero a tres anys estem per baix de la mitjana espanyola en places d'escolarització. ¡En totes! Està ací, eh? , no m'ho pot discutir. . . No, no m'ho pot discutir, per molt que s'hi entossudixca. No m'ho pot discutir perquè en tots els trams d'edat estem oferint als nostres pares i mares menys possibilitats d'escolaritzar els seus fills de zero a tres anys.    Per tant, què estem fent? Una vegada més estem fent la comunitat de l'aparença, de la resplendor fulgurant de la imatge i res més. I eixa és la realitat. En un tram de zero a tres anys que és tan vital per al futur dels xiquets i xiquetes, però tan vital per al futur de la comunitat.    Vostés han rebutjat tres vegades, perquè hui ho tornaran a rebutjar. . . Segur demà ix el conseller dient que van a fer-ho. Ho va fer ja amb la gratuïtat de llibres de text, no m'estranyaria que ho fera ara. Perquè resulta que es donen compte que, efectivament, han fracassat. Vostés, en la gratuïtat de llibres de text en ensenyament obligatori, van votar fins a tres vegades en contra. Ara fa un anunci electoral. Però és que a vostés no els creu ningú ja, és que a vostés no els creu ningú ja, perquè vostés incomplixen tots els compromisos i les promeses que fan. Tots. En esta matèria també.    Recorde que en el programa electoral del seu partit anaven 45. 000 noves places. Home, per l'amor de Déu! 45. 000 noves places. I, per cert, com dic, dos vegades han votat en contra d'esta proposta. Dos vegades, i ara a  la millor demà ix vosté dient que va a garantir això. Espere que no, espere que no. Amb els llibres ja ho han fet. No els creu ningú. Ni tan sols han tingut la possibilitat de poder defensar amb claredat. . . perquè, bé, quan hi ha debats contradictoris poden parlar, però es que el president Camps cada vegada que ha de debatre fuig, fuig perquè no pot aguantar la mirada, com ell dia algun dia en un míting, la mirada davant d'açò que estic dient hui ací. 45. 000 noves places d'ensenyament infantil. Mentida! Es una realitat. Poden prometre-ho ara, però no va s'ho va a creure ningú.    Jo hui presente esta proposició no de llei en nom del meu grup perquè anem a fer-ho. Vostés no ho han fet, ja està clar. I els valencians tenen clar que vostés no ho han fet. Per tant, mosatros sí que anem a fer-ho. Anem a fer-ho, entre altres coses, perquè ens ho creguem, perquè creem que esta comunitat és una comunitat que pot ser més rica, més rica, però també que pot donar més benestar i garantir més la cohesió social dels seus ciutadans. Amb vostés no és possible.    Presentem esta proposició no de llei per tercera vegada reafirmant el nostre compromís, la nostra paraula. Jo no tindré cap tipus de problema en vindre a estes corts quan siga president de la Generalitat per a donar compte d'açò. Vostés ja no poden ni vindre, ni vindre. (Aplaudiments) Han de fugir. (Remors) No, no. No te lo fiaré tan largo. No poden ja. . . (La senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta) Han de fugir, han de fugir perquè no poden aguantar ni la mirada ni el debat. Jo compromet ací públicament  la construcció, com a mínim, en la propera legislatura, de 100 escoles infantils de la Generalitat. Com a mínim. Punt u. I, en segon lloc, compromet la signatura de convenis amb els ajuntaments i les entitats per a elevar, com a mínim, a la meitat els xiquets que avui tenen demanda d'escolarització, perquè els pares i mares puguen portar-los a les seues escoles.    Eixe és un compromís ferm, una voluntat ferma, d'una persona i d'un partit que estan compromesos amb els ciutadans d'esta comunitat. Vostés no poden contar res. No donen la culpa a Zapatero, perquè és la seua temptació. A la millor ara puja ací la representant del PP i diu que la culpa la té Zapatero, que és possible. No li donen la culpa a Zapatero. Perquè vaig a dir-li, per acabar. . .      La senyora vicepresidenta primera:    Senyor Pla. . .      El senyor Pla i Durà:    . . . la meua intervenció, que el govern d'Espanya està aportant diners perquè vostés, com a responsables d'este govern, escolaritzen els xiquets de zero i a tres anys. I vostés no estan fent absolutament res per a fer possible l'escolarització dels xiquets de zero a tres anys. I això les famílies d'esta comunitat han de saber-ho.    Gràcies. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Gràcies, senyor Pla.    En representació del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida-Els Verds, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Cardona.      El senyor Cardona i Pla:    Gràcies, senyora presidenta.    Senyores diputades, senyors diputats.    Anem a donar suport a esta proposta del Grup Socialista, i ho anem a fer atenent principis de fons, el dret a l'educació, el dret a l'educació al llarg de tota la vida, el dret, evidentment, a l'educació bàsica, un dret universal que ha de ser per a totes les persones. I és un dret que ha de ser independent de la capacitat de les persones, del seu origen social, independentment del seu lloc de residència. És a dir, que ha de cobrir tot el territori i ha d'oferir-se en condicions d'igualtat, independentment de quines siguen les característiques socials, culturals, de capacitat de les persones que han de rebre esta educació.    L'educació obligatòria és de sis a setze anys, gràcies a la Logse, que és la que va ampliar el període d'escolarització obligatòria fins els setze anys. I avui en dia, a més, sabem que la gran majoria de la població, la gran majoria dels xiquets de tres a sis anys estan també escolaritzats. Encara que no siga educació obligatòria, les famílies consideren que portar els seus fills a un centre educatiu de tres a sis anys és un gran avantatge per a la formació d'eixos xiquets i d'eixes xiquetes.    Si ens preguntem per què la gent porta els seus fills a l'escola de tres a sis anys, un motiu és perquè de tres a sis anys està implantat en quasi tot el territori. No és el mateix que passa de zero a tres anys. De tres a sis anys, l'escola pública, els centres públics cobrixen, no suficientment, però d'una manera suficientment extensa i que sembla cobrir una gran part de la demanda, cobrixen realment el que els pares busquen a eixe edat.    Ja saben vostés que nosaltres, per un altra banda, no estem d'acord que es pague amb diners públics una educació no obligatòria. Considerem que els diners públics haurien de pagar l'educació pública en les etapes no obligatòries.    L'educació és un element de compensació i desigualtats. No és només un element d'aprenentatge, no és només un element de selecció de l'alumnat. L'educació bàsica no servix per a estratificar els alumnes, per a classificar-los. L'educació bàsica servix per oferir-la en condicions d'igualtat a totes les persones.    Per tant, nosaltres considerem, i tot el món sap, que un alumne que ha assistit de tres a sis anys a l'escola està en millors condicions de fer l'aprenentatge de sis anys endavant. Això passa igual de zero a tres anys. L'etapa de zero a tres anys, els qui la fan estan en unes condicions millors per a accedir a l'altra escolarització que els qui ni fan eixa etapa educativa. Per tant, l'etapa de zero a tres anys, la seua existència o no existència, delimita diferències substancials en les capacitats, en les possibilitats d'accés de la gent en les altres etapes educatives. Per tant, tot el món hauria de poder accedir a l'etapa de zero a tres anys.    Però què ens trobem? Que la gran part de l'etapa de zero a tres anys està en mans privades. Hui en dia l'oferta educativa pública de zero a tres anys és escassísima. Ací és quan recordem les declaracions tantes voltes dites pel conseller, o tantes voltes dites pel Partit Popular, que la gent ha de tindre dret a accedir al model educatiu que vullga. Bé. El que nosaltres afirmem és que l'accés de zero a tres anys, si una persona vol educació pública, no té quasi possibilitats d'accedir a eixe tipus d'educació. Això es pareix a la propaganda aquella que feia Ford quan venia el seu model T, dia: «Li oferim el seu cotxe en el color que vullga, sempre que siga negre». Doncs d'alguna manera esta oferta de zero a tres anys és molt semblant. Vosté pot triar el model d'atenció de zero a tres anys que vullga, sempre que siga privat.    És evident que nosaltres considerem que amb això no n'hi ha prou. El que nosaltres voldríem és que el model públic s'estenguera i arribara a tots els pobles i a tota la gent. Hui en dia en els pobles xicotets no hi ha possibilitat d'accés de zero a tres anys ni pública ni privada. En alguns pobles una miqueta més grans hi ha accés a una educació la majoria de les vegades privada, però no pública. I després, en uns pocs casos, hi ha accés a escoles infantils dependents de la Generalitat.    Té la conselleria, tenen els poders públics, el Consell, alguna voluntat de generar places públiques? L'altra dia vam llegir que la Conselleria de Benestar Social disposava d'un milió i mig d'euros per a fer centres d'educació infantil de zero a tres anys. Bé, educació infantil. . . guarderies, jardins d'infància. Perquè la Conselleria de Benestar Social no fa centres educatius, fa centres assistencials, fa centres per a atendre els xiquets.    Perquè, a més, l'objectiu d'estos centres és conciliar la vida laboral i familiar. No entenem com una conselleria de Benestar Social es posa a fer centres d'educació infantil i, a més, detraent-ho del pressupost de promoció de la dona. És a dir, uns pressupostos que haurien de servir per a promoció de la dona, s'utilitzen per a donar classe, perquè els seus fills estiguen atesos en determinades hores del dia. Nosaltres considerem que això és competència de la Conselleria d'Educació. La finalitat no és conciliar la vida laboral i familiar, la finalitat és oferir una educació de qualitat en les etapes que encara els alumnes no la tenen. Que això tinga un efecte secundari sobre que els hòmens i les dones tenen possibilitat de tindre una activitat laboral durant eixe temps? És cert, però això és l'efecte secundari, no l'efecte primari que s'ha de buscar. El que hem de garantir, en primer lloc, és que tinguen accés a l'educació d'una manera universal totes les persones, independentment del lloc on estiguen.    Per això, nosaltres considerem que els ajuntaments són un bon. . . considerem que els ajuntament són un bon instrument per a aconseguir oferir eixa educació pública i eixes places d'atenció a l'alumnat de zero a tres anys. I per això considerem que el pla de construcció de les escoles infantils hauria de fer-se en coordinació amb els ajuntaments. Hui en dia hi ha ajuntaments que tenen també centres de zero a tres anys, però que molts d'ells no estan considerats escoles infantils.    El primer pas d'eixe pla podria ser que tots aquells ajuntaments que tenen centres d'atenció d'alumnat de zero a tres anys es convertiren en escoles infantils. Molts d'ells, el personal té la titulació adequada. Molts d'ells complixen les ràtio que demana la Conselleria d'Educació. Però igual com molt centres privats es transformen en escoles infantils, molts dels centres municipals no arriben a ser escoles infantils, perquè la mateixa conselleria limita l'accés d'eixes escoles a eixa qualificació. Per tant, només d'eixa manera d'intervindre ja hi hauria més centres amb el caràcter de públic i amb el caràcter d'educatiu per a atendre eixe alumnat.    Segona part. La qüestió de poder construir centres o de poder atendre eixe alumnat pagant la conselleria part del personal, part de les despeses de personal i part de les despeses de funcionament i de construcció d'eixos centres.    Com coincidim en el principi, considerem que és una bona manera de fer arribar l'educació pública a tota la població que vullga acudir a ella i ara no té eixa possibilitat, és per la qual cosa que anem a recolzar la proposta del Partit Socialista.    Gràcies.      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, senyor Cardona.    En representació del Grup Parlamentari Popular, té la paraula la il·lustre diputada senyora Nácher.      La senyora Nácher Pérez:    Gràcies, senyora presidenta.    Senyories.    Senyor Pla, mire, hui vosté ha dit en el seu discurs que ha eixit ací perquè este tema és molt important per a l'educació. A mi m'agarra molta pena, perquè després de quatre anys estant discutint de temes d'educació, resulta que ha deixat els seus companys com que no servixen i no han defés bé els temes d'educació. (Protestes i aplaudiments)    Per tant, veig el respecte que té pels seus companys, que realment no mereix. . . (La senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta)      La senyora vicepresidenta primera:    Senyora Catalá, per favor.      La senyora Nácher Pérez:    Per favor, senyora presidenta, que no em compte el temps. (Veus)      La senyora vicepresidenta primera:    Senyora Catalá, per favor, si és tan amable, estem. . .      La senyora Nácher Pérez:    Mire, senyor Pla, li han explicat mal este tema. Jo vaig a intentar explicar-li'l bé. Mire, de 127. 000 xiquets i xiquetes que hi ha en esta comunitat en el tram d'edat de zero a tres anys són potencials, perquè esta educació és voluntària, no obligatòria. Ara, com vostés mos tenen acostumats a obligar-mos a tot, a la millor ara diuen, des del moment que ix de nounats han d'anar a la guarderia o a l'escola infantil.    Clar, perquè ací, una altra cosa no, però falta de llibertats cada volta més. (Protestes) Per tant, per tant (aplaudiments). . . Per tant, senyor Pla, mire (remors), resulta que des del curs 2004-2005 s'inicia un sistema de finançament dels llocs escolars de zero a tres anys mitjançant una convocatòria pública de subvencions per part de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport. Els tres objectius que tenen són: que les famílies puguen tindre una oferta de places suficients i de qualitat per a poder escolaritzar els xiquets de zero a tres anys i conciliar la vida familiar i laboral.    Senyora secretària, per favor, està molestant-me. (Veus)    Ajudar econòmicament els pares en l'escolarització d'estos alumnes, desconnectant l'import de les subvencions a la factura que han de pagar del centre. Impulsar les transferències a guarderies infantils de centres educatius. Els centres educatius han de complir els següents requisits, i això depén de la Conselleria de Cultura, Educació i Esports, d'infraestructura, de ràtio professor-alumne i de titulacions per part del professorat, provocant un sobrecost perquè el professorat té una titulació.    I, per altra banda, la Conselleria de Benestar Social convoca una sèrie d'ajudes dirigides a finançar els gastos d'inversió d'entitats locals derivades de la construcció de nous centres educatius en el primer cicle d'infantil o ampliacions que ja existixen. Vosté açò ha de saber-ho, perquè en el seu poble, gràcies a estes ajudes i gràcies al Partit Popular (veus), ara va a haver un centre infantil (remors), va a haver un centre infantil que no ha hagut mai en Atzeneta i que en pobles de la seua comarca també (la senyora vicepresidenta colpeja amb la maceta), que deu conéixer, deu conéixer perquè vosté sap, deurà saber la situació de la seua comarca. Bé, això és crearà gràcies, gràcies a la Conselleria de Benestar Social que és l'encarregada de fer estes infraestructures educatives de zero a tres anys.    I mire, en estos moments, en estos moments en el curs 2006-2007 hi ha en l'actualitat, en tota la Comunitat Valenciana, 300 centres d'educació infantil de zero a tres anys que suposen una despesa de 22,5 milions d'euros. Hi ha 16. 000 places per a alumnes i pensem continuar incrementant-les, incrementant-les. I ho podrà llegir en el nostre programa sense vindre ací a fer un número perquè ja que es veu que en el notari no li ho van agarrar en la premsa, ara ha vingut ací a fer la proposta. (La senyora vicepresidenta colpeja amb la maceta)    Mire, jo sé que vosté ha demostrat ací hui que té dots d'endeví, perquè jo li he de parlar del Pla de finançament estatal, he de parlar d'ell. Mire, vostés quan es van presentar, quan es van presentar, val? , el senyor Zapatero va prometre per al primer any que governara, per al primer any, mil milions d'euros, mil milions d'euros per a les 17 comunitats, per a les 17 comunitats en educació infantil.    Mire, en el Pla de finançament per al 2006 dóna 39,6 milions d'euros per a les 17 comunitats, per a les 17. Este curs, este curs la Comunitat Valenciana -estic dient-li- ha invertit 22,5 milions i continuarà invertint, eh? , continuarà invertint. Per tant, per tant, senyor Pla, jo ja sé que vosté m'ha demostrat que té dots d'endeví, de la qual cosa m'alegre moltíssim que tinga dots d'endeví, perquè realment jo li he de dir el que vosté va prometre i el que realment pensa donar. I eixos 39,6 milions no són per a la Comunitat Valenciana, que quede clar, senyors, són per a les 17 comunitats autònomes que conformen Espanya, per a les 17.    I com vosté mos ha dit que som. . . , bé, ha fet una explicació primer que, vaja, que l'educació és una mentida, que. . . Jo li he de dir que en estos moments ens basem en els fets. I jo no em base ni en la Loce ni en res, em base en la LOE, en la LOE, i estem complint la LOE. I per això li vaig a llegir textualment l'article 15 que parla d'este tram d'educació, i la complim: «Les administracions públiques promouran un increment progressiu de l'oferta de places públiques en el primer cicle; així mateix coordinaran la política de cooperació entre elles i amb altres entitats per assegurar l'oferta educativa en este cicle. Per a tal fi, determinaran les condicions en les quals podran establir-se convenis amb les corporacions locals, altres administracions i entitats privades sense ànim de lucre».    Per tant, estem complint el que diu la LOE, el que diu la LOE. És dir, aporta a este cicle tant la Conselleria de Benestar Social com la Conselleria d'Educació. Però ja que vosté ha intentat en els seus quinze minuts parlar de tot, jo també he de parlar de tot. Perquè diu, mire, el «fracàs escolar», «és la que més fracàs té». Jo crec que a vosté l'han enganyat o no sap del que està parlant, perquè Extremadura i Andalusia mos guanyen per golejada, i que continuen guanyant-mos en eixe aspecte, que continuen guanyant-mos, perquè no tinc jo ningun interés que els nostres xiquets i les nostres xiquetes tinguen eixos resultats, que al final és el que vosté vol posar en eixa educació que està dient.    Mire, en la Logse (la senyora vicepresidenta colpeja amb la maceta) el fracàs escolar és una. . .      La senyora vicepresidenta primera:    Por favor, señoría, quiere hacer el favor de atender a la que está hablando, porque si no es muy difícil que luego se pueda contestar. (Remors)      La senyora Nácher Pérez:    Mire, el fracàs escolar, hem de remuntar-se a la Logse, i a més no ho dic jo, ni ho diu el conseller, ni ho diu. . . , ho diu l'informe Pisa, ho diu l'informa Pisa directament, que el fracàs escolar bé per la Logse.    I mire, i tant és que vosté s'atrevix ací, perquè és un atreviment (remors), és un atreviment, perquè jo el puc mirar amb la cara ben alta, perquè és un atreviment perquè en 1990 quan s'aprova la Logse vostés encara van governar durant quatre anys, i vosté sap que en un dels mandats, un dels preceptes de la Logse era que els xiquets d'11 anys passaren a l'institut. (Remors) Duem un retard, és de veres, però duem un retard perquè vostés en quatre anys sols van fer 11 centres, 11. I ara vosté ve ací i diu: «Vaig a prometre cent escoles». Mire, em fa riure, em fa riure, perquè, clar, haurà d'assumir l'herència, haurà d'assumir l'herència d'allò que li van deixar els anteriors de vosté. Perquè clar, a los hechos me remito, la Logse vostés en quatre anys, 11 centres. En estos moments, en una legislatura, 224. Mire la diferència! Mire la diferència! En una legislatura, la que estem a punt d'acabar.    I mire, és que com ha dit tantes coses que m'han fet tanta gràcia. . . Perquè diu, diu «la gratuïtat dels llibres». Jo sé que els ha sabut mal. Però sap què passa? Que mosatros no hem d'anar davant notari a notificar les nostres promeses, perquè mosatros sí que les complim i la gent se les creu. Perquè vostés tenen un problema. Van agarrar la premissa que deia Tierno Galván: «Las promesas se hacen para no cumplirlas». I com la gent ho sap, com la gent ho sap, perquè vostés tenen una herència, com la gent ho sap, com la gent ho sap, per això, per això ha d'anar a notari o muntar un «número» com el que ha muntat hui ací i ha dit que com parla vosté d'educació resulta que perquè és un tema important. És a dir, que els temes que hem tractat en quatre anys ací no han sigut importants per a vosté? Que pena! Que pena!    I mire, tant el president, com el conseller com jo podem mirar-lo a la cara (veus), podem mirar-lo als ulls i sense acatxar la mirada, sense acatxar-mos la mirada, perquè de res hem d'avergonyir-nos. Cosa que vosté possiblement sí, cosa que vosté possiblement sí, perquè hui ha demostrat ací que no sap ni els centres educatius que estan fent-se en la seua comarca.    Moltes gràcies. (Aplaudiments)      La senyora vicepresidenta primera:    Moltes gràcies, senyora Nácher.    Demana la paraula per a rèplica l'il·lustre síndic senyor Pla, del Grup Parlamentari Socialista.      El senyor Pla i Durà:    Senyora diputada, amb tots els meus respectes, acabar la seua intervenció així demostra com està el PP. (Remors)    Que no sé jo els centres que estan fent? Sé perfectament, i vostés signaren un conveni, precisament cridaren l'alcalde en les festes del meu poble per a fer-ho més evident, després de quatre anys d'estar governant, un conveni que van a finançar en fons socials europeus i en fons del govern. Mire si ho sé! (Aplaudiments) Mire si ho sé!    Senyora diputada, l'única cosa que han fet vostés, l'única cosa que han fet vostés d'eixes característiques. I ho ha fet perquè vosté té dret a creure les promeses i a dir les bobades que està dient. Jo crec que té dret a creure-s'ho. I bobades, perquè és dir una bobada, és dir una bobada, el fet i l'afirmació que ha fet ací la senyora diputada respecte a la condició potestativa dels pares o mares per a portar els seus fills de zero a tres. És una bobada. Escolte vosté, si mosatros creguem, i per això presentem esta proposta ací, que l'ensenyament de zero a tres anys és fonamental per a conformar el caràcter, la personalitat, la dinàmica d'estudis d'un xiquet, ho entenem, i per això diem que les administracions públiques han d'estar al capdavant en la conformació de les condicions per a fer-ho. Ja sabem que és potestatiu. I evidentment, des d'eixa situació de poder, els qui més tenen, tenen oportunitat de portar els seus fills pagant l'escola infantil privada. Això ho sabem. Entre d'altres, els salesians també.    I a més sabem, senyora diputada, que són les dones les que normalment fan front a la situació de tindre els seus xiquets a casa. Mire, hui és bon dia per a parlar d'això. Perquè vostés no han cregut mai, de veritat, en el que és l'ensenyament infantil, mai, per molt que diga ara que m'ha llegit l'article i tot. M'alegra que hem llisca l'article de la LOE, a vore si el seu conseller i la conselleria s'enteren. És a dir, un article d'una llei que vostés rebutgen i detesten, estan intentant obstaculitzar i no aplicar! (Aplaudiments)    Anem a vore, de què estem parlant. Però m'alegre que m'haja llegit eixe article, perquè al final l'article reflectix el que vostés no creuen. Perquè vostés en la Loce no ho posaren. Vostés volien l'ensenyament de zero a tres anys com aparcadero per als xiquets, és que ho tenen en els seus gens, els gens, diríem, que els porten a dir eixes coses que vosté avui ha dit ací en esta tribuna.    Mire, vosté, senyora diputada, jo no vaig a entrar en polèmiques respecte a la importància o no del que ací hem afirmat. Vosté no pot discutir que hui, hui, 8 de març de l'any 2007, 8 de març de l'any 2007, només tenen 16. 000 xiquets escolaritzats. No, no he muntat, no, (veu de la senyora Nácher), supose que eixes són les xifres que li haurà donat el seu conseller. (La senyora vicepresidenta colpeja amb la maceta) En xifres oficials, curs 2004-2005, 13. 000, igual té.    Camps va dir 45. 000 places d'escoles. (Veus) On estan les 45. 000 places? (Veus) Vosté ha reconegut. . . On estan les places en guarderies. Firmaren un acord amb una gran empresa, res més. Per cert, estan rebent vostés 23 milions del govern d'Espanya (remors) en benestar social per a places de guarderies laborals. Sap el que han destinat este any? Zero, zero! Les noves escoles laborals i guarderies laborals, zero. Perquè vostés no creuen en açò. I punt.    A partir d'ahí jo li he dit i reafirme: no és una promesa. Perquè, mire, ahí n'hi ha una diferència: els ciutadans d'esta comunitat ja saben que en les promeses de Camps no poden confiar ni poden fiar-se'n, no n'ha complit ni una, i quan vullga debatre i quan tinga valentia i gallardia per a debatre i no s'amague, podem debatre les vegades que vullga: ni una. I, per tant, jo no estic fent una promesa, estic transmetent als ciutadans un compromís, amb voluntat ferma, perquè ja hem demostrat que podem complir-los.    Perquè vull dir-li que la major part d'escoles infantils sustentades amb fons públics a les quals els ciutadans poden accedir són d'ajuntaments governats pel Partit Socialista, (aplaudiments) i això vosté ho sap, perquè creguem en açò i vosté no.    Mire si no hi creu, que en tenia 32 en la ciutat de València que pertanyien a un patronat d'escoles infantils. . . La senyora Rita Barberá, que estarà en això de la pólvora, per descomptat, no està en açò: ella va desmuntar el patronat d'escoles infantils, 32 que van desaparéixer de la ciutat, perquè, evidentment, vostés creuen també en l'ensenyament infantil com una part del negoci. Com en quasi tot.    Gràcies. (Aplaudiments)      (Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)      El senyor president:    Muchas gracias, señor Pla.    Tiene la palabra, señora Nácher.      La senyora Nácher Pérez:    Gràcies, senyor president.    Senyor Pla, mire, hui jo crec que ha demostrat què li importa a vosté l'educació, perquè ha segut una pena tractar d'un tema com educació i vosté a soles l'ha aprofitat per a insultar i per a burlar-se de la gent. (Veus) Ha aprofitat per a insultar i per a burlar-se de la gent. Per tant, hui ha demostrat qui és vosté i a què aspira, i a què aspira sense que ningú l'haja obligat a posar-se en el paper que s'ha posat. (Remors)    Diu, mosatros sempre acatem les lleis, no fem com altres partits que actuen amb revengisme i, per això, a soles entrar deroguen el Pla hidrològic nacional i la Loce. (Protestes) Val?  A soles això. Perquè, vostés, el que actuen és amb odi i amb revengisme. (Veus)    Mire, també ha demostrat hui què li importa per a presentar-se com a president d'una comunitat que té tres províncies i que té diverses poblacions grans i xicotetes, hui mos ha demostrat ací que a soles li importa. . . , podria presentar-se per a alcaldable de València, perquè a soles li importa el cap i casal i no li importa ningun poble més, que ho ha demostrat, i ho ha demostrat ací, quan ha parlat, a soles li importa les escoletes de València, i per això diu, «no, a soles han fet la d'Atzeneta». . . Doncs, mire, no, no! Mire, hem fet Pedreguer, Catral, Olleria, Rafelcofer, Atzeneta, Loriguilla, Rotglà, Bellreguard, Vilavella. . . Hem fet pobles que ho necessiten, pobles que ho volen, eh? , ¡pobles que ho volen!    I vosté resulta que a soles mos ve ací. . . , no sé si les 100 escoletes estes que mos ha promés seran per al cap i casal i ja està. . . Jo sóc de poble, jo sóc de poble, i molt orgullosa, (veus) ¡i molt orgullosa! , i crec que tots els valencians, com tots paguem impostos, tots tenim dret a rebre el que reben tots. A vosté pareix que li s'haja oblidat.    Mire, diu, «vostés és que no han fet res per l'educació i menys per l'educació infantil». Li recorde que som pioners de fer el segon cicle d'educació infantil gratuït i que encara n'hi han comunitats governades pel Partit Socialista, com Andalusia, que no el tenen posat. . . No el tenen posat. Per tant, sí que. . . , mire, no li he demanat que retire els insults que ha fet a la meua persona, al president, quan s'ha burlat, (veus) val? , no li ho he demanat que ho retire, però sí que li demanaria que retirara eixes paraules que no hem fet res per l'educació infantil, quan hem segut pioners i quan en esta comunitat l'educació és gratuïta. (Aplaudiments)    Ha fet molt bé de dir els fons europeus que rep esta comunitat per a fer escoles infantils, però no s'ha atrevit a dir quant ha rebut educació del ministeri. Això, no s'ha atrevit a dir-ho! , perquè dóna tanta vergonya, (veus) dóna tanta vergonya que no s'ha atrevit ni a dir-ho hui ni ho dirà més. Ni més! Ni més! (Aplaudiments)    I recordar-li, senyor Pla, que a part del segon cicle d'infantil, que està posat en tota la Comunitat Valenciana i es gratuït, dir-li que a vosté li s'oblida que tots els xiquets de zero a tres anys que han demanat els pares ajudes, les han obtingudes. Tots! , tots! Però, el que és més greu. . . Perquè, clar, hui ve ací a fer-mos vosté una campanya electoral, a fer-mos un míting als del PP dient que va a crear 100 escoles. ¿Com va a crear-les? Perquè si vosté, que s'han passat quatre anys clavant-se en Ciegsa i que han construït centres escolars i educatius, els farem, no sabem com, però els farem. (Veus) No tenen credibilitat, (aplaudiments) senyor Pla, em sap mal dir-li-ho, no tenen credibilitat. Perquè el que s'han dedicat vostés a criticar, ara no poden dir que és bo, perquè estan donant-mos la raó, estan donant-mos la raó, que construïm centres, que els centres educatius són importants i crear infraestructures educatives. Això, que s'han passar els seus companys quatre anys criticant.    Moltes gràcies, senyor Pla. (Aplaudiments i veus)      El senyor president:    Muchas gracias, señora Nácher. (Veus)    Señores, señores. . . Señores, pasemos a la votación. Comienza la votación: votos a favor, 25; votos en contra, 41.    Proposició no de llei, de tramitació especial d'urgència, sobre la inclusió en una publicació de la Generalitat de totes les intervencions realitzades en la Comissió Especial d'Estudi de les Situacions de Dependència a la Comunitat Valenciana que s'ha desenvolupat entre els anys 2005 i 2007 en les Corts Valencianes, de les propostes de dictamen i del dictamen aprovat en aquesta comissió, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 63. 390, BOCV número 268)      El senyor president:    A continuación, después de rechazar. . . , de la toma en consideración de la proposición no de ley, pasamos a debatir el último punto, que es el 11 del orden de pleno.    Señores, por favor. . .    Toma en consideración de la proposición no de ley sobre la inclusión en una publicación de la Generalitat de todas las intervenciones en la Comisión Especial de Estudio de las Situaciones de Dependencia en la Comunidad Valenciana, que se ha desarrollado entre los años 2005 y 2007 en las Cortes Valencianas, de las propuestas de dictamen y del dictamen aprobado en esta comisión, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.    Para su presentación y defensa, tiene la palabra el ilustre diputado señor Cardona.      El senyor Cardona i Pla:    Gràcies, senyor president.    Senyores diputades, senyors diputats. (Sorolls i veus)    Vaig a fer-ho breu, perquè sóc conscient que n'hi ha ara l'acte de l'entrega dels premis Huit de Març i encara que esta activitat és important i vaig a dir tot el que tinc de dir, també al mateix temps no voldria que fórem molt impuntuals a l'hora d'entregar estos premis.    La comissió d'estudi de les situacions de dependència va fer un treball extens, (sorolls i veus) va treballar des de l'any 2004. . . (El senyor president colpeja amb la maceta)      El senyor president:    Seriedad, por favor, señores.      El senyor Cardona i Pla:    Bé, si m'ajuden, encara ho farem més breu. (El senyor president colpeja amb la maceta)      El senyor president:    Y señoras diputadas.      El senyor Cardona i Pla:    Va fer un treball extens, va fer un treball llarg, des de juny del 2004 fins a novembre del 2006 va estar fent un treball, va tindre compareixences des de juny a novembre del 2006, des de juny del 2005 a novembre del 2006, i va fer 20 sessions i hi van haver 47 compareixents.    Respecte a unes altres comissions d'estudi que n'hi ha hagut ací, en estes corts, durant este període legislatiu, (veus) durant esta legislatura, crec que (el senyor president colpeja amb la maceta) esta comissió és la que ha fet un treball millor. Per diversos motius. Primer, perquè hi van participar els tres grups representats en la cambra, no ha passat el mateix en unes altres comissions. (El senyor president colpeja amb la maceta) I segon, perquè les persones que van vindre a comparéixer davant la comissió van respondre, si fa no fa, a les propostes de tots els grups. És a dir, n'hi ha hagut un ventall plural de compareixents, no ha segut tampoc una visió monolítica o una imposició, només del Partit Popular, de les persones que podien vindre a esta comissió.    Per tant, per una part el treball ha segut extens, però, a més, ha respost a algunes característiques que pense que han fet que la comissió fóra bastant més positiva que unes altres.    Malauradament, el dictamen aprovat ha segut només el que va aportar el Partit Popular. Jo pense que a la comissió li ha faltat una última espenteta de faena, eh? , dedicar-li unes quantes sessions, unes quantes horetes a vore si era possible introduir algunes de les propostes de l'oposició en el dictamen final.    No ha segut possible, però jo vull parlar d'una qüestió que és un poc independent d'això, és independent de l'informe, del dictamen aprovat finalment, perquè considere que en esta comissió han aportat la seua opinió moltes organitzacions, moltes entitats, moltes persones. N'hi han hagut tècnics, n'hi han hagut persones que eren responsables d'empreses, de col·lectius d'empreses dedicades a l'atenció a les persones en situació de dependència, n'hi ha hagut l'aportació de persones que estaven afectades, que necessiten ajuda per a promocionar la seua autonomia personal, n'hi ha hagut compareixences d'associacions i d'entitats que representaven persones afectades i familiars de persones afectades.    Moltes d'estes organitzacions tenen molta dificultat en fer sentir la veu en el conjunt de la societat. (Veus) No vaig a dir totes. N'hi ha algunes d'eixes associacions que tenen una activitat molt potent (sorolls) i tenen, a més, els recursos per a fer-la pública. El Cermi té entitat i té recursos i té potència per a fer sentir la seua veu. Possiblement Cocemfe també, possiblement Edat i Vida, que representa les empreses privades, també té prou recursos per a fer sentir la seua veu. Però això no passa amb moltes altres entitats que van vindre. És difícil que la Frater, que el Fórum de Vida Independent, que la Federació d'Esports Adaptats, que els familiars de malalts mentals de la Ribera Baixa, que els familiars de malalts d'Alzheimer, tinguen eixa possibilitat de fer sentir la seua veu. I és en eixe sentit en el que jo faig la proposta que els presentem en este moment.    Durant el debat del dictamen de la comissió ja vam fer el suggeriment als grups parlamentaris perquè expressaren la seua opinió sobre la possibilitat de fer una publicació per part de les Corts sobre el contingut de la comissió. Eixe suggeriment no va tindre una resposta concreta per part del Partit Popular i per això, en este moment, nosaltres presentem la següent proposta: que les Corts Valencianes insten el Consell perquè replegue en una publicació de la Generalitat totes les intervencions fetes en esta Comissió Especial d'Estudi de les Situacions de Dependència.    La publicació de les intervencions, la publicació de les diverses propostes de dictamen, la publicació de dictamen final respondria a aspectes de pluralitat. La gent que va vindre a comparéixer tenia opinions molt diverses sobre les diverses preguntes que es van plantejar.    Respondria també a un element de respecte a les opinions que les diverses associacions van donar a les persones que vam estar en eixa comissió, però també respondria a un principi essencial, i és al principi de participació. És a dir, que realment les opinions diverses constaren, que tot el món poguera tindre accés a les opinions expressades per les diverses associacions, que realment les coses que es van dir no es perderen entre la paperassa del Diari de Sessions de la comissió, sinó que realment hi haguera accés a una publicació compacta on constaren totes eixes opinions.    Possiblement és l'última proposta de resolució, possiblement és l'última proposició no de llei que es presentarà en estes corts en este període de sessions i en esta legislatura. Seria realment. . . (el senyor president colpeja amb la maceta) seria una fita i seria molt positiu que tots els grups parlamentaris pogueren aprovar una proposició com esta, que respon més a la veu de la societat, i no respon explícitament a la veu de ningun dels partits polítics que ací estarien representats.    Gràcies.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Cardona.    Ahora, en nombre de los grupos que no han presentado enmiendas, tiene la palabra el ilustre diputado don Antonio Torres.      El senyor Torres Salvador:    Nuestro grupo también va a apoyar esta propuesta de Izquierda Unida, porque entendemos que el dictamen que se aprobó en esta cámara no recogía, desde nuestro punto de vista, todos los criterios que se habían aportado por las distintas asociaciones y entidades que participaron en la comisión.    Y que, por lo tanto, una forma de reconocimiento hacia todas las instituciones y todos los organismos, universidades, etcétera, etcétera, que participaron en las múltiples sesiones que desarrolló la comisión merecen el reconocimiento, porque nosotros estamos seguros de que muchas de esas personas y muchos de los representantes que participaron en la comisión no verán reflejado, en ese informe que fue aprobado por esta cámara, lo que ellos dijeron.    Entonces, en ese sentido, entendemos que sí que es necesaria esa publicación, volviendo a insistir otra vez, precisamente para que todas las opiniones y todas las versiones que se dieron en esa comisión puedan ser conocidas públicas y reconocidas al mismo tiempo.    Gracias.      El senyor president:    Muchas gracias, señor Torres.    A continuación, tiene la palabra, en representación del Grupo Parlamentario Popular, don Rafael Maluenda.      El senyor Maluenda Verdú:    Molt excel·lent senyor president.    Senyories.    Bé. Me resulta estrany que un grup que ha demostrat la seua coherència al llarg de la legislatura defensant plantejaments concordants amb el que ells han defensat sempre, i que ha demostrat la seua capacitat de treball, acabe la legislatura amb una iniciativa tan trista com esta.    Vostés han aprofitat la possibilitat que el nou reglament els concedix per a presentar per urgència una proposició no de llei a este ple, i han presentat una cosa que és un autèntic desgavell. És un autèntic desgavell, com vaig a explicar. A més, generaria, d'aprovar-la, un greuge comparatiu amb la resta de comissions d'estes corts perquè, què és el que demana la seua iniciativa? Mire, demana que les Corts insten el Consell perquè arreplegue, en una publicació de la Generalitat, totes les intervencions en la Comissió Especial d'Estudi de les Situacions de Dependència a la Comunitat Valenciana, que s'han desenrotllant entre els anys 2005 i 2007 en les Corts, les propostes, dictamen i el dictamen aprovat en esta comissió. Per a què demana la seua senyoria o el seu grup astò, si astò ja està fet? Astò ja està fet. Fixe´s vosté el que diu, que s'arreplegue en una publicació de la Generalitat. S'arreplega en una publicació de la Generalitat, s'arrepleguen de forma literal totes les intervencions de la comissió especial d'estudi a què vosté s'ha referit, de forma literal.    Mire vosté, la Generalitat, la primera institució de la Generalitat són les Corts Valencianes, i una publicació oficial de la Generalitat és el diari oficial de les Corts Valencians. I en el diari oficial de les Corts Valencianes s'arrepleguen, des del 23 de febrer de 2005 fins al 14 de novembre de 2006, en 21 exemplars, en 21 exemplars, tot el contingut de les sessions destinades exclusivament a allò que la seua senyoria demana.    Per tant, què està demanant la seua senyoria que no estiga fet? Jo pense que és un desconeixement total, total, del que és el procediment i el que contempla l'article 94 del Reglament de les Corts.    I diu també que les propostes de dictamen i el dictamen aprovat en esta comissió. Les propostes de dictamen i el dictamen aprovat en esta comissió també estan publicades. Estan publicades en el bolletí 261 del 16 de febrer de 2007. Aleshores, què fa vosté? Fer perdre el temps a la cambra en l'últim moment, quan podríem estar ací debatent una cosa important, una cosa transcendent per a la societat valenciana? I vosté vol d'alguna forma entretindre'ns amb una proposta que no té cap de sentit?    El que m'estranya és que el Grup Parlamentari Socialista haja anunciat que aprova esta iniciativa. I per a súmmum, ha dit el senyor Torres «perquè el dictamen no arreplega, al seu criteri o al criteri del seu grup, el que ha sigut la comissió». El dictamen és el que ha recomanat la ponència i el que ha aprovat la comissió. I posteriorment l'ha aprovat el ple, i l'ha aprovat el ple. O és que ja no creem en la democràcia? Ja no creem. . . Clar, la democràcia diu que en votacions, en votacions, es prenen decisions, i hi ha una decisió que ha pres esta institució, la primera de la Generalitat, els agrade o no els agrade. (Remors) Jo comprenc que no els agrade, perquè al Grup Parlamentari Socialista no li agraden les decisions democràtiques quan perden les votacions. (Aplaudiments) Quan perden les votacions no els agraden els resultats de les votacions democràtiques, quan es perden. Clar, quan tenien majoria, compartírem el criteri o no des de l'oposició de la majoria, l'acceptàvem i el respectàvem, cosa que ara no es fa. Senyora, per favor, calle, que està molestant. Comporte's, encara que siga l'últim dia. Per favor, està molestant. Senyora, està molestant.    I dia que no té cap sentit, senyories, perquè les votacions democràtiques cal acceptar-les. O és que dubten vostés que astò és una cambra democràtica? O és que el que vostés no tinguen majoria mos porta ja a la situació de dubtar del procediment democràtic de les Corts Valencianes, que és la primera institució de la Generalitat?    Jo, senyor Cardona, crec que la seua senyoria hauria de recapacitar i retirar esta iniciativa, esta iniciativa, perquè és impròpia d'un grup de la seriositat del seu. És impròpia d'un grup de la seriositat del seu. Està demanant que es publiquen les intervencions en la comissió en una publicació oficial de la Generalitat. I he de dir-li que ja estaven publicades en una publicació oficial de la Generalitat, com és el Diari de Sessions d'estes Corts, concretament de la comissió de la dependència.    I per què deixa comissió i no d'altres? Quin compromís té vosté amb alguns dels intervinents perquè es publique? Perquè si vosté és coherent amb el que està defensant, ho demanaria per a totes les comissions d'estes corts. I a més, diu «en una publicació oficial de la Generalitat». Clar que sí! I a més, diu «i les conclusions». Les conclusions i les propostes estan publicades en el bolletí 261 d'estes Corts, que també és una publicació oficial de la Generalitat, de la primera institució de la Generalitat.    Què és el que pretén? Jo crec que -no dic que hi haja mala fe- o hi ha un compromís amb algunes de les associacions que van intervindre, que vosté s'ha compromés que es publicara. . . Mire vosté, ho té molt fàcil, remeta'ls al Diari de Sessions. Hi ha 21 diaris de sessions que arrepleguen des de la primera fins l'última, de forma literal. Què més vol vosté? O és que el que demana és que només es publiquen aquelles intervencions que siguen afins a la seua idea? Mire, no. Les Corts les ha publicat totes, les que són afins a la seua idea i les que no ho són, les que són afins a la idea del meu grup i les que no ho són, les que són afins a la idea del Grup Socialista i les que no. . . Totes, de forma literal. Què més vol? I les conclusions també estan, i les alternatives també estan, bolletí 261 del 16 de febrer.    Per tant, ha de donar-se per satisfet i retirar la iniciativa. Donar-se per satisfet, perquè abans que es debatera esta iniciativa, ja estava aprovada, ja estava aprovada i estava complida, perquè des que Les Corts se van constituir en 1983, ha sigut el procediment que s'ha vingut portant a efecte. S'han publicat sempre totes les intervencions de cada comissió amb publicació oficial de la Generalitat, de la primera institució de la Generalitat, el Diari de Sessions i el Bolletí de les Corts.    Per tant, de veritat, me dóna pena i tristesa que vostés acaben la legislatura amb una iniciativa que no té cap sentit, que no té ninguna base i que l'únic que demostra és un desconeixement total del procediment parlamentari. O, tal volta, un compromís amb algunes de les associacions que van participar.    Res més i moltes gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Señor Cardona, tiene el uso de la palabra.      El senyor Cardona i Pla:    Gràcies, senyor president.    Senyor diputat, si hi ha alguna cosa trista ací potser siga la seua argumentació davant d'esta proposta, que jo considere de les més útils i de les que responen millor a les funcions que té una institució com la nostra. No tenia la nostra institució un lema que el senyor president posava en la façana, que «Som la teua veu»?  Precisament la veu pot sonar més forta i pot sonar més baixeta. I jo el que estic dient aquí és que probablement les veus que es van sentir en esta comissió necessitarien un bon altaveu perquè tot el món les sentira.    Clar que ja sé que està publicat en el Diari de Sessions, però jo el que demane és una publicació que arreplegue el conjunt d'eixes intervencions. Jo el que demane és que se li done un altaveu a la faena d'eixa comissió. I vosté dirà: «I per què en eixa sí i unes altres no? » Mire, senyor diputat, jo sí que tinc un compromís amb la gent que va comparéixer en eixa comissió, però no amb una persona, ni amb dos persones, tinc un compromís amb la societat, tinc un compromís perquè les persones que estan en pitjors circumstàncies, les persones que tenen moltes dificultats per a fer-se sentir, tinguen realment la possibilitat de fer-se escoltar. I eixe compromís no sols no és un compromís, com diríem, discriminatori, és al contrari: és un compromís (el senyor president colpeja amb la maceta) antidiscriminatori. És un compromís perquè no totes les persones tenen les mateixes possibilitats ni les mateixes ocasions, ni moltes d'elles tindran durant molt de temps la possibilitat de vindre a una instància, a una institució com esta, per a dir totes aquelles coses que pensen.    Mire, senyor diputat, en eixa comissió hi va haver gent que va dir coses políticament molt incorrectes, i no contra el PP. Moltes voltes les coses que dien interpel·laven a tots els qui estàvem allí. Moltes coses que van dir no eren especialment ofensives per a uns i per a uns altres, sinó que eren promotores de consciència. Per això mateix, per eixa entitat, per eixa característica que van tindre moltes de les intervencions, és pel que nosaltres no hauríem de dir que simplement es queden ahí en el Diari de Sessions, simplement se queden en el Bolletí Oficial de les Corts, sinó que nosaltres fem l'esforç perquè això se senta i perquè això s'escolte.    No hi ha res que dignificaria més a una entitat com la nostra, a una institució com la nostra, que fer-se sentir i donar veus als altres. És una de les seues funcions. Control al govern? Sí. Legislació? Sí. Però, sobretot, representar inquietuds, obrir camins i, sobretot, donar veus a eixos que menys en tenen.    Per tant, amb el meu compromís, que li'l dic aquí, senyor diputat, tinc un compromís clar, i és un compromís antidiscriminatori, i és un compromís social, i és un compromís per a la igualtat.    I, per tant, per això demane una publicació que arreplegue això, una publicació que faria sentir molt bé la veu d'eixa gent i que donaria a les Corts l'estatus i la categoria que es mereixen.    Gràcies.    Perdó. Com probablement serà la meua última intervenció en estes corts, en nom del meu grup, jo voldria donar les gràcies a tota la gent, a tot el personal d'estes corts que ens ha ajudat a portar avant la faena, però també -i això en un pla personal- vull agrair als meus companys de treball -són uns companys de treball una miqueta estranys, perquè toca pegar-se amb ells, toca confrontar amb ells-, però agraïsc a tots els companys de treball el treball fet conjuntament. Espere no haver traspassat mai eixa línia tan fina que hi ha entre la defensa ferma de les opinions d'un i l'ofensa personal.    Gràcies. (Aplaudiments)      El senyor Maluenda Verdú:    Molt excel·lent senyor president.    Senyories.    Molt breument.    En primer lloc, agrair les paraules del senyor Cardona. No esperava altra cosa d'ell, perquè pense que és una persona que ha treballat amb molta serietat defensant els seus criteris, els criteris del seu grup, que haurem compartit en unes ocasions i en altres no, però mereix el màxim respecte no solament d'este diputat sinó de tot el grup parlamentari que represente. Per tant, gràcies per les seues paraules.    Clar que l'eslògan que el president de les Corts va instaurar en esta legislatura, «Som la teua veu», s'ha complit. ¡Clar que s'ha complit! Perquè el que vosté demana està complit.    O siga, que vosté reconeix que està publicat en el Diari de Sessions, i si reconeix això, de forma implícita està reconeixent que està publicat en una publicació oficial de la Generalitat, perquè vosté sap que les Corts és la primera institució de la Generalitat. Al final, ha reconegut el que jo dia: que és un compromís que vosté té. Però diu que no és solament amb algunes de les persones o associacions que hi van intervindre, sinó de tot el conjunt, qüestió que l'honra. Doncs, mire vosté, som solidaris amb eixe compromís. Prova inequívoca és que hem publicat tot el que va ocórrer, el que mos convenia i el que no, tots els pronunciaments, totes les intervencions dels compareixents, està publicat des de la a fins a la z. Bé, jo crec que el tema està suficientment clar i no mereix cap debat.    Però jo també vull dirigir unes paraules a la cambra. Al final d'esta sexta legislatura jo he tingut l'honra, l'honor que vostés m'han concedit també d'escoltar-me moltes voltes al llarg d'estes sis legislatures en què forme part de les Corts, i jo reconec que en alguns moments m'he passat, potser en la vehemència o en les meues expressions, a l'hora de defensar de forma honesta els plantejaments meus i del meu grup, i jo vullguera hui, en esta que és segur la meua última intervenció d'esta legislatura, disculpar-me davant tots els membres de la cambra si en algun moment he pogut molestar algú. No ha segut la meua intenció, ha segut defensar amb la vehemència que em caracteritza allò en què crec i que crec de cor, perquè estic convençut que estic en un partit que vol el millor per als valencians i cada dia estava demostrant-ho. Per tant, acabe disculpant-me davant de qui haja pogut molestar. No ho he fet amb intenció. No solament de les senyories, sinó també dels representants del mitjans de comunicació i dels funcionaris que dia a dia mos han ajudat que estes corts hagen funcionat cada volta millor.    Per tant, senyories, que Déu repartixca sort i desitge a títol personal a cada u el millor.    Res més i moltes gràcies. (Aplaudiments)      El senyor president:    Muchas gracias, señor Maluenda.    Vamos a proceder a la votación ordinaria. Comienza la votación. Señores, votos a favor, 17; votos en contra, 37; ninguna abstención. Queda rechazada la toma en consideración de la proposición no de ley.    Yo, antes de cerrar el pleno, por si no hubiera. . . (Veus) ¿Perdón? Por si no hubiera lugar a tener otra vez la oportunidad, quiero agradecer en nombre mío y creo que de todos los miembros de la mesa, la colaboración que hemos tenido durante todo este periodo de sesiones por parte de los funcionarios de la casa, tanto a nivel de los que sirven al pleno como a los que permiten transmitir las imágenes de los plenos para disposición del público y, lógicamente, para el archivo de las Cortes, así como a los que, y precisamente el punto ha sido sobre ellos, permiten grabar en escritos todas las conversaciones al pie de la letra de lo que hablamos los parlamentarios en esta cámara.    Y quiero también darles las gracias a todos ustedes, porque me han permitido durante estos cuatro años, pues, lógicamente, tratar de dirigir los plenos dentro de un ambiente que yo creo que, al final del camino, se puede definir como bueno. Es cierto que cada uno tenemos un planteamiento ideológico y, lógicamente, estratégico, y ahí surgen a veces, pues, confrontaciones evidentes e insatisfacciones. Al fin y al cabo todos queremos la perfección, pero, al final, obtenemos lo que obtenemos y debemos manifestar nuestra satisfacción por ello.    Yo aprendí esto en mis tiempos de sindicalista, que iba a negociar por 100 y conseguía solo 7 y luego había que venderlo en positivo. Eso me ha enseñado, pues, indudablemente a ir por la vida deseando mucho y consiguiendo lo que era factible. Yo quiero a todos ustedes darles hoy las gracias también por todo lo que ustedes han colaborado en que yo pudiera dirigir durante estos cuatro años los plenos de esta cámara.    Y al mismo tiempo les reitero mi agradecimiento por el trabajo desarrollado y les animo a seguir trabajando por la sociedad valenciana. Creo que es un objetivo hermosísimo y yo creo que es un objetivo que todos debemos de seguir continuando. A lo mejor me he adelantado a las circunstancias, pero no sé si va a haber algún pleno más y yo creía que era oportuno no irnos de esta cámara, por si no lo hay. . . Si lo hay, estaremos aquí, pero, si no lo hay, pues, por lo menos poder decírselo personalmente y cara a cara a todos ustedes.    Muchas gracias y se levanta la sesión. (Aplaudiments)      (S'alça la sessió a les 18 hores i 24 minuts) |