Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 1 de juliol de 2005.
Comença la sessió a les 10 hores i 48 minuts.
Presideix el Molt Excel·lent Senyor Julio de España Moya.
Sessió plenària número 55.**

 

 

***Debat i votació del Dictamen de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de la Generalitat sobre la Proposició de llei de proposició de llei orgànica de reforma de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana (BOCV número 116).***

 

**El senyor president:**

 

S'obri la sessió.
Bon dia.

Molt excel·lent president del Consell.

Honorables senyors consellers.

Il·lustres diputades, il·lustres diputats.

Punto primero del orden del día: Debate y votación del dictamen de la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones de la Generalitat Valenciana sobre la Proposición de ley de proposición de ley orgánica de reforma del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana.
Boletín Oficial de las Cortes Valencianas número 116.

Tiene la palabra para presentar el dictamen de la comisión la ilustre diputada señora Palomar.

 

**La senyora Palomar Pérez:**

 

Molt excel·lent president de les Corts Valencianes.

Molt honorable president de la Generalitat.

Ilustres señoras y señores diputados.

Me corresponde, por decisión unánime de la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones, realizar la presentación del dictamen de la Proposición de ley de proposición de ley orgánica de reforma del Estatuto de Autonomía de la Comunitat Valenciana.

Es motivo de especial satisfacción para mí esta comparecencia, por cuanto se trata de la primera reforma global y completa de nuestra norma institucional básica.
El Estatuto de Autonomía de la Comunitat Valenciana fue aprobado en 1982 con un amplio consenso, y ha servido para garantizar el progreso y la convivencia de todos los valencianos y valencianas durante casi 25 años.

Les Corts Valencianes, como máximo órgano de representación, inició su andadura transitoriamente desde la aprobación del Estatuto, consolidándose posteriormente con la celebración de las primeras elecciones autonómicas en mayo de 1983.
Desde entonces, les Corts Valencianes han ejercicio sus funciones, cumpliendo con sus cometidos legislativo y financieros, y han sido el impulso y control político necesario para que día a día se fuera consolidando nuestro autogobierno.
Transcurrido un largo período de tiempo, y, tras dos intentos de reforma global del Estatut d'Autonomia en las dos pasadas legislaturas, ha sido en esta VI legislatura cuando se ha podido acometer esta reforma completa de nuestro Estatut.

L'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana estuvo a punto de ser modificado en la II legislatura, pretendiéndose el cambio tan solo de uno de los apartados del artículo 12 del mismo.
Pero, finalmente, el dictamen de la comisión, sometido al pleno de la cámara, no obtuvo los tres quintos de los votos necesarios para acometer esta reforma.
Posteriormente, les Corts Valencianes sí aprobaban una modificación de un apartado de este artículo 12, representando la primera modificación del Estatuto de Autonomía.
En 1994, nuevamente, se modificaba l'Estatut d'Autonomia, básicamente para, derogando la Ley orgánica de transferencia a la Comunitat Valenciana de competencias de titularidad estatal, incorporar al Estatuto todas las competencias que ya veníamos disfrutando.
A estas dos reformas parciales, l'Estatut se ha modificado para adaptarlo a las modificaciones del régimen de tributos del Estado a la Comunidad Valenciana.
Además, se ha fijado el alcance y contenido de dicha cesión, así como el nuevo sistema de financiación de las comunidades autónomas aprobado en 2001.

Como he señalado al inicio de mi intervención, tanto en la IV como en la V legislatura se acometió un estudio de una posible reforma del Estatut d'Autonomia, pero en ambos casos el consenso fue imposible.
No me cabe la menor duda que el importante trabajo realizado por aquellas comisiones de estudio ha sido la base firme para que la creada en la presente legislatura, mediante acuerdo unánime del pleno de les Corts Valencianes el 28 de abril de 2004, haya podido concluir su cometido.
De hecho, la comisión siempre ha tenido presente lo avanzado en legislaturas anteriores.
Además, ha contado con la inestimable ayuda de prestigiosos especialistas, de altos cargos de la Generalitat, de representantes de la sociedad civil, e, incluso, con la colaboración de los que hasta ese momento habían sido presidentes de la Generalitat.
El informe elaborado por esta comisión de estudio fue aprobado por unanimidad en la sesión plenaria celebrada el 14 de abril de 2005.
Posteriormente, el 26 de mayo del presente año, se presentaba la Proposición de ley de proposición de ley orgánica de reforma del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana.

La Mesa de les Corts Valencianes tramitaba esta iniciativa el mismo día de su presentación, siendo el Consell quien pocos días después manifestaba su criterio favorable a la misma, abriéndose el plazo para la presentación de enmiendas.
Finalizado este término, tan solo uno de los tres grupos parlamentarios que integran les Corts Valencianes, el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa, presentaba una enmienda de totalidad con texto alternativo que, aun recogiendo básicamente el contenido de la proposición de ley presentada por el Grupo Parlamentario Popular y el Grupo Parlamentario Socialista, mantenía sustanciales diferencias con algunos aspectos de la misma.

El 20 de junio, en sesión plenaria se rechazaba la enmienda a la totalidad y la Comisión de Coordinación, Organización y Régimen de las Instituciones se reunía para la recepción de enmiendas y el nombramiento de la ponencia encargada de informar el texto normativo.
La ponencia, formada por: Serafín Castellano y Rafael Maluenda, por el Grupo Parlamentario Popular; Antonio Such y José Camarasa, por el Grupo Parlamentario Socialista; y Joan Ribó, por el Grupo l'Entesa, estudió las 191 enmiendas parciales a las que se sumaban tres enmiendas de carácter técnico, emitiendo su informe el día 22 de junio.
Mientras, el pasado 27 de junio, la comisión se reunía para debatir el texto normativo, se elaboró el dictamen, incorporando finalmente 51 enmiendas, además de las tres técnicas, y se retiraron tres parciales en el transcurso del debate.
Quisiera reseñar en este punto que tuve el honor de presidir los debates y votaciones de las enmiendas parciales a su paso por la comisión, y he de agradecer el comportamiento ejemplar de todos los miembros de la comisión, y, de forma muy especial, a todos los ponentes.

Hoy, pasamos a profundizar y debatir las 137 enmiendas restantes.
El consenso existente en torno al proyecto es muy importante, porque si bien está suscrito por el Grupo Parlamentario Popular y por el Grupo Parlamentario Socialista, que representan al 90% de los electores, hay que reseñar también que el Grupo Parlamentario l'Entesa ha participado de forma importante con la aportación de textos al articulado y la aceptación de la mayoría de las enmiendas populares y socialistas.
Además, no ha votado en contra muchos de los artículos que hoy traemos a debate.

Per a una valenciana de la província de Castelló, haver pogut aportar el meu granet d'arena en la reforma d'una norma bàsica per a millorar la qualitat de vida de les valencianes i valencians, com és el nostre Estatut, és una cosa tan important que em fa sentir-me molt orgullosa i agraïda als que ho han fet possible.

Res més i moltes gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, ilustre diputada.

A continuación, tiene la palabra para defender el primer bloque de enmiendas, concretamente las enmiendas 1, 2 y 3, el ilustre síndic del Grup Parlamentari Entesa, senyor don Joan Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Senyor president.

Senyores i senyors diputats.

Consell.

Bo, jo crec que avui podem afirmar que és un gran dia.
I, com que és un gran dia, jo vull començar fent dos felicitacions.
Vull felicitar, en primer lloc, a un company homosexual que fa 24 anys que viu en parella.
Vull felicitar, en segon lloc, a una amiga homosexual que fa 17 anys que viu en parella.
I avui per a ells és un gran dia.

Jo vull també posar simbòlicament una rosa roja a totes aquelles persones que foren torturades, perseguides, tancades en l'armari durant molts anys.
*(Aplaudiments)* Els vull dir que avui per a tots ells és un gran dia.
I m'agradaria que també fóra un gran dia per a totes i tots els que vivim i treballem al País Valencià, siga quina siga la nostra opció sexual.

Jo no sé si tindrem tanta sort en este tema, però ho vull fer amb la tenacitat i ho vull fer des d'exemple d'aquells milers de persones que des de la universitat, els instituts, els col·legis, des de molts llocs han defensat la nostra llengua aquest 23 anys ­avui podem parlar de 23 anys­ moltes vegades sense l'ajuda i, fins i tot, amb el menyspreu dels governs d'aquesta Generalitat.
Ho farem també *en la moral del alcoyano,* també.

I malgrat que volem que siga un bon dia, tenim la sospita que els Déus de l'Olimpo no ens van a permetre que acabe sent un bon dia.
Però, insistim, anem a intentar-ho.

Bo, les tres primeres esmenes parlen d'algunes coses molt senzilles.
Continuaria sent bo que en este parlament i en el text, doncs, n'hi hagueren, a més de diputats, diputades; que en el Consell, a més d'haver-n'hi, estiguera en el text que hi ha conselleres i consellers; que es parle de presidentes i presidents, perquè també n'hi ha hagut en aquestes Corts, etcètera, etcètera, valencianes i valencians.
.
.
Jo crec que aquestes correccions s'haurien de fer.
Ho hem demanat d'una forma global, de la mateixa manera que hem demanat que al final de tot el procés es faça, com es fa en la majoria dels països, una correcció d'estil, en valencià sobretot, perquè alguna falta queda ­segons totes les normes­, i seria bo que un text que acabarà sent, segurament, formant part del bloc constitucional d'Espanya, doncs, estiga adequadament escrit en castellà, naturalment, però també en valencià.
Ho hem demanat, ho continuem demanant, i voldríem insistir en aquest tema.

L'esmena més política és una esmena global, que també plantegem.
És una esmena de nom.
Nosaltres demanem que este país es diga País Valencià, que no es diga Comunitat Valenciana.
Per què estem tan encabotats en açò?
Perquè recordem la història.
Efectivament, fa 23 anys, amb l'oposició del Grup Parlamentari i del Partit Comunista ­jo recorde les paraules del seu secretari general, don Antonio Palomares­ es va votar en contra d'aquest estatut perquè, entre altres coses, se li va canviar el nom a Madrid.
Un acord que s'havia fet per tots els grups a Benicàssim es va canviar, de forma unilateral per uns i consentida per uns altres, per un nom que em sona a descafeïnat.
I ho volem dir amb molta claredat.
Aquell nom era un acord que incloïa altres aspectes de simbologia, alguns s'ho van quedar tot; altres, ho van consentir.
I a nosaltres ens sembla que la denominació de País Valencià era una denominació d'acord i pensem que és imprescindible que el nostre país torne a tenir el nom que en el seu moment li varen posar a Benicàssim entre tots els grups: País Valencià.
És un plantejament general que, evidentment, està pràcticament en tots els articles, però que sí que voldríem que d'alguna manera s'ho pensaren un poquet.

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra para el turno en contra el ilustre diputado, señor don Rafael Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyor president.

Senyories.

Hui és un gran dia, hui és un gran dia per a totes les valencianes i tots els valencians, perquè després de 23 anys de funcionament de la nostra Carta Magna, després de 23 anys hem aconseguit arribar a acords concrets per a millorar eixa Carta Magna, per a reformar-la, per a generar una qualitat de vida millor cada dia.
Per tant, és un gran dia.
I les persones que hem estat tants anys lluitant per esta reforma mos sentim satisfets, és un dia gran, és un dia històric.
Per tant, sí, és un gran dia per a totes les valencianes i els valencians.

Entrant en la qüestió de les esmenes que ha defensat el senyor Ribó.
Ha defensat tres esmenes globals, tres esmenes globals a tot el text de la llei.
En la primera d'elles diu que on figura "Comunitat Valenciana" que se pose una altra denominació.
Mire, senyor Ribó, esta comunitat porta 23 anys dient-se Comunitat Valenciana, perquè aixina se va acordar per consens i aixina ho tenen assumit les valencianes i els valencians.
Per tant, s'ha de ser respectuosos amb eixa realitat, no s'ha de furgar en la vella ferida, no s'ha de furgar en una ferida que gràcies a Déu està cicatritzada.
Pense que seria una irresponsabilitat per la seua part voler traslladar este debat a la societat, voler involucrar a la societat en una qüestió que és merament política i electoralista per la seua part.

Per tant, és legítim que ho faça, és legítim que ho faça en la trona ­no vaig a negar-li-ho­, però pense que comet una irresponsabilitat perquè pot traslladar eixe debat a la societat, un debat que hui és inexistent perquè ­repetisc­ eixa ferida està afortunadament, gràcies a Déu, està cicatritzada des de fa 23 anys, perquè hem assumit la realitat del nostre Estatut.
Hem assumit la realitat del nostre Estatut i l'Estatut d'Autonomia diu que esta comunitat que està constituïda com a tal dins de la unitat d'Espanya, se diu Comunitat Valenciana, i no anem a canviar-la.
*(So d'un mòbil)*

La segona esmena també és de caràcter general.
Diu: "Cal fer una correcció lingüística a tot el text amb la finalitat d'eliminar tots els continguts de caràcter sexista".
Mire, senyor Ribó, jo, per més que m'encabote, no faig que s'ensenyen, no aconseguisc que s'ensenyen.
A la millor és que no ho trasllade bé, a la millor no ho trasllade bé: no se posa eixe tipus d'esmena.
Si qui legislen són els diputats, què anem a deixar, que els servicis de la cambra facen la correcció que estimen pertinent?
Vosté deu de posar en les seues esmenes que en l'article tal, punt qual, vol canviar el vocabulari, on diu "president" vol que diga "president o presidenta", o vol dir que diga "presidència", o vol dir que diga "presidència", però mosatros no podem endevinar-ho, mosatros no podem endevinar-ho.
I jo porte molts anys dient-ho això.
I no és que el que jo diga siga paraula de Déu, però el que sí que està clar és que l'experiència dels parlaments servix per a alguna cosa, i en este parlament, com en els altres d'Espanya, sempre s'ha demostrat que les esmenes o són concretes o són específiques o no se poden portar endavant.

A més, si té la prova inequívoca de les esmenes que hem presentat mosatros per a presentar eixe vocabulari sexista!
I vosté les ha votat favorablement en comissió!
Per exemple, l'esmena 34 que diu: "A l'article 8.
1 i en el 17.
1 i en el 80.
5, on diu 'ciutadans' deu dir 'ciutadans i ciutadanes".
Fixe's si és fàcil fer-ho, fixe's si és fàcil fer-ho!
O l'altra esmena, la 65, que diu: "A l'article 23.
1, a l'article 25.
3, a l'article 25.
4 i a l'article 28.
2 i a l'exposició de motius, paràgraf 15, on diu 'dels diputats' deu dir 'de les diputades i dels diputats'" Fixe's si és fàcil!
Si vosté, de veritat, tinguera la voluntat de corregir eixe vocabulari sexista, ho faria aixina i hauríem de pronunciar-mos.
De la forma que ho fa, no.
Diu: "Que es corregisca".
Que es corregisca, què?
Que es corregisca, a on?
Que es canvie, per què?
Senyor Ribó, jo pense que una volta més s'han equivocat.

I la tercera, la tercera és semblant.
La tercera diu: ".
.
.
el procediment pel qual se faça una correcció lingüística per eliminar incorreccions ortogràfiques o gramaticals en el text en valencià".
En primer lloc, això ja està fet.
Això ja està fet, senyor Ribó, perquè hi ha hagut una correcció d'errors signada pel Grup Parlamentari Popular i el Grup Parlamentari Socialista, i hi ha hagut una sèrie d'esmenes puntuals que fan eixa esmena, que fan eixa correcció, però esmenes puntuals.
Mire, l'esmena 31 diu: "A l'article sèptim, punt 2, on diu 'cassos', amb dos esses, deu de dir 'casos' amb una sola essa", per exemple.
O a l'article 10.
1, on diu: "On diu 'promocionarà', deu dir 'promourà'".
Això és fer la correcció com deu de fer-se.
Això és dir-li a la cambra, que és qui legisla, què és el que se vol fer.
No dir: "Que els servicis de la cambra facen una correcció lingüística".
Els servicis de la cambra, amb el màxim respecte que me mereixen, no són qui per a fer ninguna correcció.
Vosté deu posar els punts damunt les is i dir què és el que vol modificar.

Per tant, senyor Ribó, jo pense que la seua senyoria sap per endavant.
.
.
A més, crec que són arguments que estan més que escoltes aquí en la cambra.
Sap per endavant que no se deu de fer d'eixa forma.
I el que passa és que no fa els deures, no fa els deures, perquè si vosté té la voluntat política de fer eixa correcció, faça els deures, faça els deures i ho especifiquen clarament!
Diga a quins articles se referix, quins vocables vol canviar i per quins vol substituir-los.
Això és el que deu de fer la seua senyoria.
Per tant, podem estar d'acord amb el fons d'estes dos últimes esmenes, que no en la primera, ja ho sap, clarament, que no la del canvi de la denominació de la nostra comunitat.
Podem estar d'acord en la segona i en la tercera perquè mosatros hem col·laborat a solucionar eixa situació, no podem votar a favor perquè això és impracticable.
Qui legisla és la cambra i no els servicis de la cambra.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Tiene la palabra, si la desea, para el turno de réplica, el señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

En primer lloc, jo vull manifestar que l'alegre de les correccions que s'han realitzat i que, per descomptat, milloren el text, que era un text, com en el seu moment es va dir, amb un nombre de faltes molt elevat, que jo crec que haguera estat bé ­i val la pena dir-ho ara­ haguera estat bé que s'haguera presentat a la seua publicació d'una forma, potser un poquiu més adequada.

Segurament, si utilitzàrem les persones que saben sobre llengua i sobre tots els aspectes, a vegades les coses ens eixirien un poquiu millor, eh?
Per tant, de totes maneres jo m'alegre, però vull insistir que al nostre entendre continuen havent-hi determinades expressions ortogràficament incorrectes, segons la normativa vigent, i que seria bo que se li pegara un retoc adequat.

Respecte al tema de País Valencià, vosté ha fet una sèrie d'afirmacions que jo entenc, pel lloc des d'on ve, que diga que són acceptades per tots, que són en estos moments.
.
.
Però mire, no és aixina.
Jo li vaig a posar exemples que són molt clars que no és aixina.
Mire, la meua formació política es diu "Esquerra Unida del País Valencià".
La formació política que està aquí es diu "Partit Socialista del País Valencià".
Els sindicats, els dos sindicats majoritaris es diuen "Comissions Obreres del País Valencià", "Unió General de Treballadors del País Valencià".
Totes les formacions que d'alguna manera es podrien identificar per qualsevol persona vinculades aproximadament a l'esquerra, acostumen a acabar sempre amb "País Valencià".

Mirem l'altre costat: qui posa darrere del seu nom "Comunitat Valenciana"?
Doncs mire, el Partit Popular.
I jo no en conec molts més.
Què vol dir açò?
Doncs vol dir el que diu: que una denominació simbòlicament és de l'esquerra i una altra denominació, simbòlicament, és del que és.
I a nosaltres, senyors del Partit Socialista, els volem dir que açò ens sembla roín, que ens sembla negatiu fer tantes concessions perquè els elements de simbologia en política són molt importants.
Tota la simbologia d'este país no pot ser de dretes, perquè al final passa el que passa, que la gent pensa també en funció de la forma de la seua simbologia.
I açò ens sembla molt negatiu!
I pensem que no és bo per a este país que este país tinga una simbologia que qualsevol observador imparcial associa a aquest costat.
Hauria d'estar un poquiu més compensat, i açò és el que demanem nosaltres, i açò és el que es va fer en Benicàssim, i açò és el que es va canviar de forma unilateral i consentida en Madrid.
I a nosaltres ens sembla que açò exclou en la pràctica un sector molt important d'este país, que no es sent identificat en tot el procés autonòmic perquè té una simbologia amb l'excusa que hi va haver una batalla, que hi va haver uns guanyadors i uns perdedors, que té una simbologia clarament d'un costat.

Volem un País Valencià que siga de tots els sectors, de tots.
Però per a fer açò s'han de buscar elements identificatius que siguen de totes i tots, no només d'una banda.
I el nom és un element molt important.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra el señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt bé, excel·lent senyor president.

Senyories.

Mire, senyor Ribó, totes les normes lingüístiques que s'han utilitzat en la redacció de l'Estatut se corresponen amb les normes dictades per l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, per l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, totes.
Per tant, ha d'acceptar-les, ha d'acceptar-les.
A més, de fet, aixina ho ha reconegut vosté perquè ha votat a favor, en comissió, les esmenes i les correccions que el Grup Parlamentari Popular i el Grup Parlamentari del PSPV han plantejat.

Mire, la denominació, vosté pot posar-se el nom que vullga.
El seu partit pot posar-se el nom que vullga, i se pot crear el Club d'handbol del Levante espanyol, encara que a mi no m'agrade eixa denominació, però es pot crear, és legítim i lícit.
El que no podem pretendre és que les institucions públiques utilitzen una denominació distinta a la que diu l'Estatut d'Autonomia, que és el nom de la nostra comunitat.
Això és el que no pot ser!
Això és el que no pot ser!
I jo veig legítim que la seua senyoria i el seu grup vullga canviar-lo, vullga canviar-lo.
Però tan legítim és el que vosté planteja com el que mosatros estem dient-li, que mire, que portem 23 anys dient-mos "Comunitat Valenciana", que mos pareix que va ser una solució de consens prou encertada, prou encertada.
.
.
Cada u pot tindre les seus preferències.
A la millor hi ha qui volia que fóra Regne de València, o qui volia que fóra.
.
.
, jo què sé, Comunitat de València, també hi havien propostes.
Qualsevol estava en el seu dret de pensar el que creguera convenient.
Però la realitat és la que és, la realitat és la que és, i per a vosté resulta tossuda, resulta tossuda perquè portem 23 anys dient-nos "Comunitat Valenciana".
I si portem 23 anys dient-nos "Comunitat Valenciana" i això està assumit per les valencianes i pels valencians, pense que és una irresponsabilitat greu voler furgar en eixa ferida.
Pense que això no és bo!
Pense que està clarament assumit per la societat civil valenciana.
I com està clarament assumit per la societat civil valenciana, no devem de ser els polítics els que furguem en eixa qüestió.
Devem de posar sempre draps calents per a evitar la confrontació de la ciutadania.
I vosté, en estos moments està fent tot el contrari.
Vosté està reobrint eixa vella ferida, està reobrint-la, senyor Ribó.
I per això pense que és una irresponsabilitat.

Mosatros creem i estem convençuts que la denominació que en el 1982 se va trobar per a la nostra comunitat era la millor possible, era la millor possible, acontentava eixos dos sectors als quals la seua senyoria s'ha referit, i hui ja no pertany a ningun sector.
Hui és patrimoni de la nostra comunitat.
Hui la denominació "Comunitat Valenciana" és patrimoni d'esta terra, és patrimoni del poble valencià.
I, per tant, no anem a canviar-la.

Res més i moltes gràcies.

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Procedemos a la votación del primer bloque de enmiendas.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 5 votos a favor, 79 votos en contra.

A continuación, procedemos al debate del segundo bloque de enmiendas, que son las enmiendas 7, 8, de la 10 a la 16, de la 20 a la 26, y de la 28 a la 30.

Tiene la palabra el ilustrísimo señor síndic del Grupo Parlamentari Entesa, señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Anem a defensar les esmenes corresponents al títol primer.
Són l'article de l'1 al 8, i són els corresponents al que es denomina aquí "Comunitat Valenciana" que nosaltres tenim esmenat com a "País Valencià".

Normalment acostumen a ser uns dels articles i conjuntament amb el preàmbul que identifiquen un país, que ressalten els seus trets diferencials i que d'alguna manera en les nacionalitats, en les comunitats amb un sentiment nacional són elements complexos, són elements complicats.
Jo no vull recordar, per exemple, el debat del Pla Ibarretxe on estava en este títol fonamentalment una part molt important, o el debat, per exemple, en estos moments, de l'Estatut d'Autonomia de Catalunya on està en este títol.

Quan començàrem el procés de debat de la reforma de l'Estatut tinguérem coneixement que el títol I junt amb el preàmbul, hi hagué una espècie d'acord entre els dos partits que han signat esta proposta de no tocar-lo.
Evidentment nosaltres no podem estar d'acord amb açò i nosaltres hi presentem esmenes perquè ens sembla que són.
.
.
Ahí hi ha una sèrie d'elements que clarament s'han de modificar si volem acabar sent una comunitat autònoma amb uns nivells d'autonomia i amb uns nivells de diferenciació significatius.

La primera cosa que ens crida l'atenció en l'article segon ja és quan es diu que el poble valencià, històricament organitzat, es constituïx en comunitat autònoma dins de la unitat de la nació espanyola.

Si vostés repassen, per exemple, els estatuts d'altes comunitats, voran que esta referència a la unitat de la nació espanyola no és freqüent per un motiu, perquè està en la Constitució i no sembla massa necessari reiterar-ho.
O és un plantejament d'algú que és més papista que el papa, que és una possibilitat, o és un plantejament innecessari.
A nosaltres ens sembla innecessari.

Es plantegen ací també els elements diferencials, i nosaltres pensem que ahí s'ha d'insistir en una sèrie d'elements diferencials propis, des dels temes de dret fins als temes del valencià com a llengua pròpia, s'ha de parlar de l'experiència foral, ens sembla important, però també s'ha de parlar i al nostre entendre es fa molt poca insistència en la voluntat moderna democràtica d'autogovern.
Pensem que eixe és un element fonamental que, després, en una altra esmena, ho plantegem des del concepte de nacionalitat.
No només nacionalitat històrica, una referència al passat, sinó també com a nacionalitat incloent l'element de voluntarietat col·lectiva per trobar quotes cada vegada majors d'autorgovern.

La idea de participació i de voluntat col·lectiva, per a nosaltres, és un tema fonamental, no només els elements diferencials, sinó també la voluntat de voler ser, i pensem que eixa voluntat, per desgràcia no és una voluntat que es manifesta massa.

Plantegem també, després, en un altre article, l'article tercer, el tema de les províncies.
Una de les queixes que tenim nosaltres d'aquest estatut és que és molt provincià, no en el sentit que se li acostuma a dir en Madrid, sinó en el sentit que fa una referència obsessiva a la idea de província, com si la província foren els pilars, d'alguna manera, del tema.
Nosaltres pensem que les províncies estan, però pensem que en estos moments és important insistir en altres conceptes territorials: el concepte de municipi i el concepte de comarca; i que cal anar diluint la idea de província d'una manera clara, no insistint, com està insistint, d'una manera clara.

En l'article 4 hi ha un altre aspecte que creguem que és important: qui és valencià o valenciana?
Nosaltres pensem que és molt important aquest aspecte, i per a nosaltres valencià o valenciana, i volem recuperar una idea de la Transició democràtica d'este país, és tota persona que viu i treballa en el País Valencià, no només aquells que estan censats aquí, que censat, evidentment, s'ha d'estar, i que, a més, són espanyols, tenen la nacionalitat espanyola o europea; també aquelles persones que són immigrants, que estan censades aquí i que estan vivint i treballant moltes vegades en els treballs pitjors d'este país.

Pensem que és un tema fonamental i és un tema que després té moltes implicacions en la part de drets.
Pensem que és una cosa perfectament constitucional per un motiu, perquè està en estos moments en un estatut vigent, tal com ho fiquem en l'esmena, que és l'Estatut de Guernica, on basc és tota persona que està inscrita administrativament en qualsevol municipi del País Basc.
Ens sembla un tema fonamental.

Passem després a altres temes, però vull incidir en un aspecte que per a nosaltres és l'article 7 que és clau, és el tema del valencià.
Nosaltres ho plantegem de dues maneres diferencials, hi ha al llarg de les nostres esmenes dos nivells, el que ens agradaria, i a vegades, doncs, fem una proposta, doncs, a un altra nivell, per intentar vore si es pot arribar a un acord.
Voluntat, en tenim, no se'ns pot negar, a vegades fins i tot tres propostes diferenciades.

Què volem aconseguir aquí?
Jo crec que algunes idees clares.
Primer, el reconeixement explícit que el valencià forma part d'un mateix sistema lingüístic, que és el que es comparteix amb Catalunya, les Illes Balears, Andorra, la Franja d'Aragó i algunes xicotetes zones de França.
Ens sembla fonamental.
.
.
i, a més, ens sembla normal!
Hi ha hagut una sentència del Tribunal Constitucional, jo vull recordar, crec que és del 1997, sentències contínues del Tribunal Superior de Justícia, hi ha hagut pronunciaments d'aquesta cambra, aquí, votades pels dos grans partits, en la creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, on d'una manera aixina, un poquiu boirosa, també ho fiquem com a esmena, per si els haguera valgut, plantegen açò.

Hi han hagut plantejament explícits en febrer d'enguany de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua al voltant d'este tema, i no vaig a dir el que diuen totes les universitats, perquè és evident.
Nosaltres pensem que este tema és clau, perquè ahí està, per una banda, intentar que el conflicte del valencià s'acabe i possibilitar que, a la vegada, es potèncie l'ús de la nostra llengua.
Ens sembla que darrere dels secessionisme lingüístic el que s'amaga, conscient o inconscientment, és una voluntat que el valencià progressivament vaja desapareguent.
L'única possibilitat que el valencià continue sent una llengua de pes, d'ús normal, és una relació contínua i clara amb la resta de variants dialectals que formen part de la mateixa llengua, i pensem que l'Estatut ho ha de dir clar, com ho diu clar el de les Illes Balears, per exemple, ho ha de dir clar.

I per açò ho plantegem, i per a nosaltres este tema és substancial, fonamental, igual que substancial, per exemple, que les persones que estan i viuen en este país puguen desenrotllar tota la seua vida, fins i tot les seues relacions amb l'administració pública, en valencià.
I per açò demanem al llarg de tot l'Estatut el requisit lingüístic, és a dir, una cosa tan evident com que si una persona es vol dirigir a l'administració en valencià tinga algú que l'entenga, li responga, en valencià, i açò s'ha d'assegurar i assegurar-ho implica requisit lingüístic, no hi ha una altra forma.

A nosaltres este tema, per tant, ens sembla un tema fonamental, és un dels temes seriosos, molt seriós, dels més seriosos d'este Estatut, n'hi han altres potser més, fins i tot o tant, però este tema, quan nosaltres plantegem quin va a ser el sentit del nostre vot, mirem sempre directament a l'article 7 i diguem, "este va a ser un dels que van a marcar el sentit del nostre vot", perquè pensem que és fonamental, i perquè estem convençuts que si açò no queda clar, demà, l'any que ve, dintre de cinc anys, tindrem sempre el conflicte permanent que farà que, enmig de tant embolic, "hablemos en castellano".

Potser açò és el que volen alguns, però, per descomptat, per a nosaltres ens sembla fonamental que esta cosa avui s'aclarixca.
Perquè el secessionisme, avui, es redueix a una cosa: com que està en l'Estatut, l'hem de defensar en l'Estatut, però avui estem parlant precisament de l'Estatut, estem parlant de l'Estatut i és molt important que este tema quede resolt.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra para el turno en contra, en primer lugar, el señor don Antoni Such en representación del Grupo Parlamentario Socialista.

 

**El senyor Such Botella:**

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Ribó, la veritat és que el Grup Socialista també està molt preocupat per la nostra llengua.
Vull començar pel final, perquè jo crec que és important saber en quin marc ens menegem.

Mire vosté, jo crec que hem fet un esforç molt important en el text estatutari per intentar donar garanties de certes coses que abans no estaven, i jo crec que seria just fer un reconeiximent de l'avanç que ha suposat això, l'avanç que ha suposat el nou Estatut enfront del del 1982, i això jo crec que caldria ressaltar-ho, perquè és de justícia que suposa un avanç molt important.

És a dir, el reconeiximent de la nostra llengua, del valencià com a la llengua pròpia dels valencians, això és un fet molt important i que hem de valorar com a molt avançat i, sobretot, des de la perspectiva del Grup Parlamentari Socialista, molt progressista.
Jo crec que el reconeiximent del castellà idioma oficial, perquè és el de l'estat, així mateix també és un avanç substancial, senyor Ribó, perquè vosté i jo sabem perfectament això què significa.
Significa potenciar realment la nostra llengua i un reconeiximent explícit en el propi Estatut del que és la nostra llengua.

Mire vosté, jo crec que hem fet un marc en matèria lingüística en el qual nosaltres estem prou satisfets.
Satisfets perquè, a més més, hem incorporat l'obligatorietat que té l'administració valenciana de respondre en la llengua en què siga requerida, i això també està en el mateix Estatut, senyor Ribó.
A més a més, hem blindat també el que era l'Acadèmia Valenciana de la Llengua enfront d'atacs que hem viscut en els mesos passats de la mateixa Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Ara per a modificar-la cal modificar-la amb un consens molt major del que es va aprovar en aquell moment.

A més a més, també, hem incorporat l'obligatorietat.
La institució normativa que és l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
.
.
, normativa, per tant, ha de fixar la norma del valencià, ha de fixar el que és la norma del valencià, hem posat també l'obligatorietat que siga respectada i siga d'aplicació obligatòria el que és la normativa lingüística de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua a totes les administracions públiques.

Li estic diguent, senyor Ribó, que açò suposa un avanç substancial i seria just reconéixer-ho, i no dir simplement que l'única possibilitat que pervisca el nostre idioma, la nostra llengua, és exclusivament que es puga relacionar amb altres acadèmies o amb altres territoris.
Jo crec que això no és de veres, senyor Ribó, i vosté sap que els ajuntaments socialistes fan un esforç molt important donant suport a les trobades d'escoles en valencià, apostant pel desenvolupament de la nostra llengua, apostant per l'ús actiu del valencià.
Eixe és el nostre compromís.

El que realment ens trobem és amb una sorpresa molt gran, i és que, finalment, ens trobem al mig en matèria lingüística, i a nosaltres no ens preocupa tant la possibilitat de relacionar-se amb altres territoris, com el que és la llei aplicable en estos moments, i la llei aplicable és la Llei de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, a on reconeix, evidentment, les normes de Castelló com al marc fonamental del desenvolupament normatiu, i així com també reconeix el que és el dictamen del Consell Valencià de Cultura, que, per cert, era el que reconeixia el mateix president de la Generalitat com a vàlid.
Això està en la llei i és normativa aplicable.

El que hem de fer nosaltres és donar-li potència a l'idioma, donar-li potència a la nostra llengua, perquè realment val de poc si fem un text estatutari com el que hem fet, que és un text avançat en matèria lingüística, i hem progressat molt, i sols per dir que no s'incorpora el que és la relació amb altres acadèmies o altres territoris anem tirant per terra realment la faena que s'ha fet.
Jo crec que això seria prou injust, senyor Ribó.

Mire, vosté ha plantejat al principi que hi havia un acord del grans partits per a no tocar el preàmbul, el títol preliminar i el títol primer.
Vosté sap que això no és cert, que s'ha pogut dir, vosté sap que s'ha canviat, senyor Ribó i vosté sap que s'ha participat activament en eixe canvi, i li recorde que vosté va dir que calia llevar allò de la indissoluble, i se va llevar.
Vosté va apuntar també que calia posar allò de l'execució del dret de l'autogovern, i s'ha posat en el text estatutari.

Vosté ha participat també en eixa modificació, senyor Ribó.
Per tant, no és cert que no s'haja modificat.
En allò en què tots ens hem posat d'acord, ho hem modificat.

Ara bé, vosté planteja esmenes de modificació unilateral del que és el text eixe, i vosté sap que, això, havíem acordat les modificacions que havíem plantejat.
Per tant, no diga permanentment que hi havia un pacte per a no tocar-ho, perquè sí que s'han modificat algunes coses, com vosté bé sap.

Mire, la veritat és que l'altre dia, en la comissió, el que era la discussió, vaig entendre un poc per a on anava l'acció del seu grup per al tema de les esmenes, perquè, realment, hi ha esmenes que són incompatibles entre elles, doncs, perquè en una vosté, ací, lleva la condició política, en un altre lleva "espanyols" i deixa "política".
.
.
La veritat és que era un poc incomprensible, però, vaja, ja coneguent l'explicació que vosté ha donat que han plantejat diverses esmenes al mateix de forma distinta, doncs, la veritat és que no sabem amb què quedar-mos.
Quan u es posa a vore les esmenes que cal acceptar o no i veu este tipus de contradiccions, no sabem amb què ens hem de quedar.

Jo l'única cosa que sí que li demane, senyor Ribó, és que fem un esforç entre tots per valorar la nostra llengua, entre tots.
Entre tots vol dir entre el Govern, el grup majoritari, el Partit Popular, el Grup Socialista, Esquerra Unida, entre tots, per a posar en valor la nostra llengua i no per a dir, com diguem moltes vegades.
.
.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Such.

 

**El senyor Such Botella:**

.
.
.
tirar-mos pedres al nostre terrat, que realment la reforma estatutària i l'aportació que hem fet no servia per a res, perquè nosaltres estem convençuts que açò ens possibilita un futur molt millor.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Such.

Tiene la palabra el ilustre *síndic* del Grupo Parlamentario Popular, don Serafín Castellano.

 

**El senyor Castellano Gómez:**

Gràcies, senyor president.

Senyories.

La veritat, senyor Ribó, que sí que és molt seriós el tema que estem discutint avui, tan seriós com que per al Partit Popular el que és la defensa i el respecte a la cultura, a la història i a les senyes d'identitat del nostre poble, són irrenunciables.
I ho fem des de la responsabilitat i des de la serietat.

I mire, senyor Ribó, esta gran reforma que hui estem ací debatent, permitix, vint-i-tres anys després d'haver aprovat la nostra norma institucional bàsica; que de nou, en una amplíssima majoria, insistisc i repetisc, en una amplíssima majoria, tornem a reafirmar i a consolidar el que són els nostres símbols identitaris.
I que no són els que vosté diu en estes esmenes.

Perquè la nostra senyera és la quatribarrada en franja blava vora el pal, i no la que vosté diu en les seues esmenes.
Perquè el nostre territori són els 542 pobles que conformen les províncies d'Alacant, Castelló i València.
Perquè la nostra denominació no és ni país, ni llevant, ni altres, és Comunitat Valenciana.
I perquè la nostra llengua, el nostre idioma com marca l'Estatut, no és altre que el valencià.
I s'ha de dir ací en la Comunitat Valenciana, a Extremadura, a França o a Madagascar.

I mire vosté, senyor Ribó, no estamos dispuestos desde el Grupo Parlamentario Popular y desde el Partido Popular a que hayan valencianos de primera o de segunda por causa de su lengua.
No estamos dispuestos.
No puede haber una discriminación.
Porque la lengua es un vehículo de unión y no de confrontación ni de crispación.
Y tan valencianos son los que viven en el Alto Palancia, en la Vega Baja, en el Rincón de Ademúz, en los Serranos o en el Valle de Ayora, o en la comarca Requena-Utiel, com tan valencians són els qui viuen en l'Horta, en Camp de Túria, en Camp de Morvedre, en la Plana Baixa o en les marines.

I per tant eixe és el diàleg, eixa és la prudència, eixa és la virtut que hem de tindre en la Comunitat Valenciana.
I mire vosté, i l'acadèmia és de l'idioma valencià.
I l'acadèmia ha d'estar com a institució de la Generalitat.
Sap per què?
Perquè valencià mereix la mateixa dignitat i el mateix respecte que qualsevol altra llengua cooficial de l'Estat.
Mereix la mateixa dignitat que el basc, que el català, que el gallec o que el castellà.
I si les llengües cooficials tenen una acadèmia, la nostra també, la nostra també.

I a l'igual que en l'article tres de la Constitució diu que l'idioma oficial d'Espanya és el castellà, també diu l'article tres de la Constitució que els estatuts d'autonomia marcaran en les seues respectives comunitats que tinguen llengües cooficials quin és l'idioma.
I en l'any 1982 l'idioma establia l'actual article set que és el valencià i en esta gran reforma política diu també que és el valencià.

Per tant, jo crec que no fa falta marejar estos temes.
Fa falta potenciar l'ús del nostre idioma, però no fa falta marejar estos temes.
Per això jo no tenia previst pujar a la tribuna, però he pujat des de la responsabilitat, i sobretot en la serietat per a demanar-li, senyor Ribó, que retire les esmenes que vosté ha presentat sobre les senyes d'identitat.
Que les retire.
Perquè, sincerament, no aporten altra cosa que no siga seguir en la divisió dels valencians, d'una cosa que jo crec que ja tinguérem la denominada 'batalla de València', ja tinguérem la nostra polèmica en l'etapa preautonòmica.
I que és clar, jo crec que si té una gran virtut esta gran reforma, és de reafirmar i de consolidar, per una grandíssima majoria política i social, el que són les nostres senyes d'identitat que abans li les he descrit de manera clara.
I perquè a més en un estat de dret el primer que hi ha que fer és complir la legalitat.

Però mire, li vaig a dir més.
A part de la legalitat, un poble, per garantir el seu futur, ha de conéixer i ha de respectar la seua història i la seua cultura.
Però jo diria no sols conéixer i respectar, sinó que s'ha de sentir orgullós de la seua història i de la seua cultura.
I jo li he de dir que este Grup Parlamentari Popular i el Partit Popular, se sent tremendament orgullós de les senyes d'identitat i de la història del poble valencià.
I en eixa convicció i en eixe orgull estem mirant de cap el futur, perquè la responsabilitat dels representants i tots els diputats i diputades d'esta cambra és el de seguir cohesionant la Comunitat Valenciana.

La nostra responsabilitat és la de seguir continuant en la vertebració territorial, social, cultural i política de la nostra comunitat.
I de veres, i sincerament, les esmenes que vosté està presentant no ajuden en absolut a això.
Jo crec que és seguir volent crear polèmiques estèrils que no conduixen a res.
Jo el que li demane és que se sume a la majoria.
Se sume a la majoria perquè estic convençut que la gran part dels ciutadans i ciutadanes d'esta Comunitat Valenciana li ho agrairan.

Moltíssimes gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

A continuación, para el turno de réplica, tiene la palabra el señor don Joan Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Crec que toca començar a respondre per aquí.
Anem a veure, jo he de reconéixer que hi ha determinats elements que efectivament es milloren.
Per exemple, nosaltres al títol que ve, al títol VIII, sobre el dret foral, nosaltres votarem a favor, que pensem objectivament que és un pas endavant.

Però mire, hi ha altres aspectes que pensem que hi ha passos endavant i hi ha passos endarrere.
L'article set que proposen el Partit Popular i vostés, suposa elements en contra, passos endarrere.
Hi ha passos endavant i hi ha passos endarrere.
Li vaig a posar un exemple.
Per tres vegades, i no és una qüestió bíblica, imagine, per tres vegades es diu en l'article 'l'idioma valencià'.
Si va vosté a l'Estatut actualment vigent això apareix com a màxim una vegada; es parla de 'valencià', etcètera.
Per tres vegades, eh?
Açò, per a nosaltres, objectivament és un pas endarrere.
Jo què vol que li diga?
És un pas endarrere.

Es podria utilitzar 'llengua pròpia', es podria utilitzar 'valencià', no dic res quan es diu oficial que se li diga 'idioma valencià'.
Però, a què ve tanta insistència en el tema de l'idioma valencià?
I després apareix al llarg de tot l'Estatut, eh?
Per tant, nosaltres.
.
.
No.
Li hem de dir que hi ha passos endavant, però hi ha passos endarrere.

Senyor portaveu del Partit Popular, amb cordialitat, li vaig a dir: pues va a ser que no, pues va a ser que no.
No les vaig a retirar.
Mire en el tema de la senyera, li vaig a dir taxativament el que deia don Antonio Palomares, en castellà perquè ell parla en castellà, al parlar de la senyera.
'En la práctica imponemos a los valencianos de Alicante y Castellón la señera de la ciudad de Valencia, respetada, admirada, pero que es de la ciudad de Valencia?
.
Açò ho deia fa vint-i-tres anys el secretari general del Partit Comunista del País Valencià.
I era un dels motius, no l'únic, pels quals va votar que no aquell Estatut.
Els hi vull reiterar perquè a nosaltres ens sembla que aquest és l'argument.
I ho volem reiterar.

Mire, nosaltres pensem que el tema de la simbologia és important.
Ja li he dit.
Jo entenc que vosté estiga content en esta simbologia.
És la seua.
Clar que ha d'estar content.
Això ho entenc perfectament.
Jo en el seu costat faria el mateix que vosté.
El que no entenc és altres posicions.

Jo crec que per a fer un país, per a construir una comunitat, s'ha de buscar elements de referència de tots els sectors.
Jo no sé si es donen compte vostés, que amb aquesta actitud de monopolitzar les senyes d'identitat en un únic sector estan deixant fora a sectors importants d'aquesta societat.
Moltes vegades als sectors més dinàmics de la defensa de la llengua en tots els elements identitaris.
Moltes vegades.
I per açò li diem que no estem d'acord.
No estem d'acord.

I mire, jo a vegades per a prepara un article me dóna per veure una pel·lícula o per escoltar una cançó.
Jo he escoltat una cançó per a preparar este article.
És del temps de la transició, li diuen el tio Canya, eh.
'El tio Canya diu que set vegades va fer cua per presentar uns papers per no saber-se expressar en llengua de forasters.
Aguantà totes les burles, les paraules agreujades'.
I després diu, 'tio Canya no tens les claus de ta terra, posa-li un forrellat nou'.

Jo crec que vint-i-tres anys després no podem dir el final de la cançó optimista: 'reviscola tio Canya que a València has de tornar'.
Perquè per desgràcia la situació de la nostra llengua no està per a què el tio Canya torne a València.
Perquè si va a un jutjat li faran parlar en castellà, i si va a qualsevol lloc de l'administració si es descuida ni l'entendran.

Gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra para el turno de réplica, el señor Such.

 

**El senyor Such Botella:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyories.

Senyor Ribó.

Vosté pot vore que siga excessiu el que pose 'idioma valencià', però la veritat és que és el que diu també la Llei de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Nosaltres considerem, i a més que recolzem, com vosté també ha recolzat, en estos moments l'Acadèmia Valenciana de la Llengua com l'ens normatiu, que compartim en estos moments la voluntat de fer-la forta, enfortir-la i que puga treballar en normalitat.

Però la pròpia Acadèmia Valenciana de la Llengua diu, i en la seua llei de creació, que es pot dir valencià, llengua pròpia dels valencians o idioma valencià.
Per tant, com està dins del marc legal, i també ho diu la pròpia Acadèmia Valenciana de la Llengua, nosaltres no tenim res més que dir al respecte.
No és que ho pose més o menys vegades, també es diu que la llengua pròpia dels valencians és el 'valencià', no l''idioma valencià'.
Bé, però jo crec que s'utilitza indistintament.
I si vosté té alguna predilecció per llevar o no, la veritat és que nosaltres compartim el que són els criteris de la Llei de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Però mire, jo volia aprofitar este torn per a dir-li alguna coseta només i alguna reflexió.
Jo crec que no ens podem, de veres, eh, a les altures que estem i conforme està la nostra llengua, no podem estar sotmesos a este tipus de plantejaments i de tensions, i de desqualificacions respecte al que hem de fer o no, o respecte al que el text estatutari diu.
Perquè jo crec que ha quedat prou clar el text estatutari.

El que sí que li demane al seu grup, li demane que treballem conjuntament per a enfortir el valencià.
Que treballem conjuntament.
I a la vegada que li demane a vosté, també al Govern Valencià, també al Grup Popular.
Que treballem entre tots per a què la nostra llengua siga realment el vehicle que ens possibilite la comunicació entre els valencians i les valencianes.

Jo crec que hem posat en el que és el text de l'Estatut el marc normatiu adequat per a fer-ho possible.
Per a fer-ho possible.
I estem convençuts i per això ho hem recolzat.
I com estem convençuts que el que diu l'Estatut va a fer possible, si entre tots posem voluntat, convicció i ganes per a tirar endavant en la nostra llengua; podrem realment fer possible que el valencià tinga la presència que es mereix, tant a l'administració com a la vida política, social i econòmica de la nostra comunitat.
Jo estic convençut.

Ara bé, si ens mantenim permanentment en la desqualificació, i sobretot en la no col·laboració o permanentment en la batalla respecte a l'idioma -i açò és per a tots-, difícilment podrem fer que la nostra llengua tinga la preferència que es mereix i sobretot tinga la presència que es mereix.

Vosté sap a l'igual que jo que fem un gran esforç totes les dies en això.
En les nostres polítiques, en la nostra activitat personal.
Fem un esforç molt gran per a què la nostra llengua realment siga respectada i siga aplicada i siga apreciada per la gent.
Jo l'única cosa que li demane és que fem entre tots eixe esforç.
Fem un esforç de confiança en l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, en la seua composició.
Fem un esforç de confiança en això per a tirar endavant el que és el futur del valencià.

I l'única cosa que em queda per dir-li és que, des del Grup Parlamentari Socialista, li podem garantir.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Señor Such, por favor.

 

**El senyor Such Botella:**

 

.
.
.
que mai anem a dir que el sol ix per ponent.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias.

Tiene para el turno de réplica la palabra el señor Serafín Castellano.

 

**El senyor Castellano Gómez:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor Ribó.

Afortunadament la història de la nostra comunitat no començà fa vint-i-tres anys.
Afortunadament mosatros tenim una història molt rica d'autogovern, d'institucions forals.
Molt rica en dret foral.
Molt rica en la nostra llengua.
En un segle que és orgull nostre com fou el dit segle de les lletres d'or del valencià.
I sobretot molt rica, com li deia, en el que són els valors patrimonials que tenim tots els valencians i les valencianes.
.
Per tant, la senyera, la denominació, la llengua és la que és, i és la que la voluntat del poble fica.

Perquè li vaig a dir una cosa, senyor Ribó: les senyes d'identitat no són ni dels polítics ni dels partits polítics.
Les senyes d'identitat són dels ciutadans i de les ciutadanes i del poble.
Són de la societat.
I, per tant, no són patrimoni de ningú.
No hi ha senyes d'identitat d'un partit o d'un altre, hi ha senyes d'identitat de la societat valenciana i dels ciutadans i de les ciutadanes.

I, per tant, jo li reitere: jo crec que el responsable i el seriós és que vosté, en el tema de les senyes d'identitat, retirara les esmenes; retirara les esmenes i se sume al que qualsevol enquesta sociològica diu en esta comunitat, no ara sinó des de l'any 1983 també fins ara.
Que ací ens sentim tan valencians com espanyols i tan espanyols com valencians i que ací defenguem les nostres senyes d'identitat tots, des de la unió, com deu ser.
I que no constituïm vehicles de comunicació, com és la llengua, en vehicles de confrontació.
I vint-i-tres anys després permet esta reforma que ho fem aixina.
És una llàstima que vosté i el seu partit polític no entenguen i no ho miren aixina.

Perquè, mire, jo crec que en política ­i estem en les Corts, que ha de ser el temple de la paraula en democràcia­, jo crec que el diàleg i el consens és fonamental.
I per a arribar al consens fa falta molta dosi de prudència, fa falta molta dosi de centrisme i fa falta molta dosi de sentit comú.
Jo crec que això és el que necessitem, anar tots a una en l'autoestima i en l'orgull de ser i sentir-se valencians.
I a partir d'ahí, hi ha temes importantíssims que tracten esta reforma, com la vivenda, com la sanitat, com l'educació, com les polítiques socials, com el tema competencial, com el tema d'institucions, com el dret foral, etcètera, etcètera, etcètera.
I que podem tindre divergències i que podem parlar.

I, per cert, i per cert, senyor Ribó, vosté diu "que per què es fica l'idioma valencià en l'Estatut".
Vosté, en la seua esmena 85, per acabar, li he de dir que quan fa una esmena de modificació, també fa referència a l'idioma valencià.
Li agraïsc que haja avançat i que ho reconega també.

Moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Castellano.

Procedemos a la votación de las enmiendas.
Si no me dicen ustedes nada en contra, ¿las votamos todas globalmente?
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 5 votos a favor, 79 votos en contra.

Procedemos, a continuación, a votar el artículo 1.
Si ustedes aportan una situación mejor, de poder votar artículos conjuntamente, yo no tengo ningún inconveniente.

Señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Donat que normalment serem nosaltres els qui tinguem una votació diferenciada, si li sembla, li diré els articles que podem votar junts i separats.
En este cas, es poden votar junts tots els articles fins el 7, i li demanaríem votació separada de l'article 8, octau.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Vamos a votar, si no me dicen ustedes nada en contra, del 1 al 7.

Señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

No es pot votar el 3 mentres que no es vote el 2.

 

**El senyor president:**

 

Perdón.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Que tècnicament és impossible.
No es pot votar l'article 3 mentres que no es vote el 2.
Podem votar l'1, després votarem el 2.
.
.
Quan n'hi hagen continus, si que es poden acumular, però no es pot acumular de l'1 al 7 perquè hi ha esmenes al 2 i al 3.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Yo le sigo diciendo: ¿se pueden votar conjuntamente, después de haberse votado las enmiendas y haberse rechazado las enmiendas, del artículo 1 al artículo 7 conjuntamente?

Muy bien.
Vamos a votar, señor Maluenda.
Comienza la votación.
Votos a favor, 70; votos en contra, 5.

Vamos a votar ahora el artículo 8.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: votos a favor, 84.

Votamos ahora los artículos 9, 10 y 11.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 78 votos a favor, 5 en contra.

A continuación, se conceden 15 minutos de descanso.

Por favor, por favor, los señores miembros de la Mesa, que pasen para una reunión de urgencia.

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 54 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 12 hores i 20 minuts)*

 

**El senyor president:**

 

*(Inoïble)* .
.
.
37, 38, 39, 41 y de la 45 a la 58.

Tiene la palabra, para el turno a favor, el ilustre síndico del Grupo Parlamentario Entesa, señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Gràcies.

Entrem en el títol II, de drets de les ciutadanes i ciutadans que viuen en este país, de les valencianes i els valencians.

Jo vull començar dient que el nostre grup celebra que hi haja un títol nou, el títol este de drets.
Quan estiguérem en les compareixences, en gener, un dels elements que vàrem veure clar és que totes les organitzacions sindicals, i molts altres, moltes altres organitzacions, demanaven que en l'Estatut, en el futur Estatut, s'incloguera un capítol de drets.
I el que estiga, ho celebrem.

Vostés veuran també que les esmenes que plantegem ací són esmenes, les més de les vegades, d'aportacions, d'afegir algun article també, algun canvi en algun tema sí que hem hagut de fer, però des de la voluntat que aquestos drets estiguen d'alguna manera més clarament contemplats.

Vostés entendran també per què abans fèiem tanta insistència en definir amb amplitud qui és valencià: totes les persones que viuen i treballen i estan empadronades en este país, perquè qui no ho siga, evidentment, no serà susceptible d'aquestos drets.
Per açò pensàvem que era molt important, perquè entenem que aquesta aportació és positiva.

I entrant ja en l'article 12, nosaltres en l'article 12 fem insistència en els temes de la participació, concretament la participació política a nivell autonòmic i municipal.
Concretem la participació en el tema del referèndum, en el tema dels pressupostos participatius ­perquè ens sembla que és un element important que s'hauria de plantejar a nivell dels municipis­ i en altres formes de consulta i decisió.
Plantegem també el tema de la participació socioeconòmica, mitjançant mecanismes d'autogestió, de cooperatives, de cogestió, d'economia social.

En l'article 13 ­i tornaria al començament començament d'avui­, quan parlem de família, a nosaltres ens sembla important afegir: "en qualsevol de les seues manifestacions".
Reitere el que he dit al començant, i vostés entendran per què ho fiquem, perquè pensem que és molt important parlar de la família en totes les seues manifestacions.
Jo vull ressaltar que aquestes Corts van ser les primeres que en l'any 1994, quan es va plantejar l'adopció, van fer un plantejament de la família en un sentit ample, que permetia d'alguna forma precisament l'adopció en totes les manifestacions de la família.
Va ser el primer parlament de tota Espanya que es va plantejar aquest tema.
I jo crec que seria bo que en estos moments ens ho plantejàrem també.

En l'article 15, per a nosaltres és molt important deixar clar un dret, el dret a desenvolupar totes les facetes de la vida en la llengua pròpia, en el valencià.
I, per tant, i com a conseqüència, la necessitat d'establir una llei de normalització de l'ús, perquè pensem que molts anys després, la Llei d'ús i ensenyament.
.
.
algun passet més endavant s'hauria de donar, sobre tot en el tema d'ús.
Em sembla important.

En l'article 16, ens plantegem, quan es parla del tema de minusvalidesa, de les persones amb minusvalidesa, afegir alguna cosa que jo crec que hauria d'ajudar.
I és el tema concretament que en l'administració pública hi haja un compromís explícit que almenys el 5% dels llocs de treball estiguen reservat per a aquestes persones, perquè entenem que la millora manera d'integració és que aquestes persones tinguen accés a un lloc de treball, a més de moltes altres, però esta és molt important.

En el article 18, pensem que hi ha una omissió terrible, i és que parla de l'emigració ­i és important les persones que emigren d'este país­, però sens dubte l'element més important en estos moment no és l'emigració, sinó la immigració d'aquelles persones que vénen a treballar al nostre país, alguns de la Unió Europea, però els que més de sudamèrica, del nord d'Àfrica, de centreeuropa, etcètera.
Pensem que s'han de tenir en compte.
I una altra vegada, d'alguna manera, dóna la sensació que ens preocupem dels qui se'n van d'este país a fora, però no ens preocupem dels qui vénen a este país, que numèricament és evident que són molt més importants.

L'article 20 es referix al tema de l'aigua.
Ahí nosaltres tenim diferències importants, i ho volem plantejar.
I jo vull llegir la proposta alternativa que fem respecte a este tema, i vull dir que és una proposta consensuada amb una plataforma, amb Xúquer Viu.
Perquè entenem que és una proposta que d'alguna manera representa i vol posar en pràctica, vol traduir a l'Estatut la nova cultura de l'aigua, la cultura que serà imprescindible en un segle XXI en el qual l'aigua és un recurs escàs i, per tant, s'ha de saber tractar d'una manera distinta, a plantejar-se que l'aigua, com es plantejava per la gent de la generació del 98, per exemple, per Joaquín Costa i per altres, és un recurs que l'únic que s'ha de fer és anar a buscar-lo on estiga.

Diu:"Es promourà l'ús sostenible i la gestió racional i pública de l'aigua i s'assegurarà el bon estat ecològic de les masses d'aigua i l'eficiència en la gestió dels recursos.
Amb aquesta finalitat, seran prioritaris: l'estalvi, la millora en l'eficiència, la reutilització, l'aplicació de la millor tecnologia disponible en cada moment i es promourà un ús equilibrat i equitatiu de l'aigua entre els diferents usuaris.
Els valencians tenen dret a gaudir d'una quantitat d'aigua suficient i segura per a atendre les necessitats de consum humà i per a poder desenvolupar adequadament les activitats socials i econòmiques dins d'un desenvolupament sostenible".

Pensem que s'ha de plasmar en un Estatut del segle XXI la cultura de l'aigua que serà imprescindible per al segle XXI i que en estos moments està sent ja el camí cada vegada més acceptat per totes les universitats del món i per tots els plantejaments polítics, entre ells, la directiva europea de l'aigua.

En l'article 21, en el qual estem d'acord en el fonamental, pensem que caldria fer una insistència, parla de l'agricultura, a la producció d'aliments sans i de qualitat.
No volem parlar d'agricultura ecològica o integrada, però sí que pensem que és fonamental introduir un vector perquè els productes alimentaris cada vegada estiguen més lliure d'una sèrie d'elements que, segons tots els elements, són complicats o poden generar gravíssims problemes.

En l'article 22, respecte al tema del treball, hi ha dos elements que sí que volem dir que ens semblen importants.
En primer lloc, parlar també de seguretat laboral.
És només una paraula: treball segur.
Ens sembla important, perquè açò és una tema que ha generat lleis, que hi ha molts problemes en aquest sentit.
En segon lloc, nosaltres voldríem instaurar un dret, que pensem que és de justícia.
I és que els funcionaris d'este país tinguen capacitat de negociació en l'àmbit competencial del Consell, de la Generalitat d'este país.
Ens sembla un dret, ens sembla un dret.
.
.
que sabem que no està a nivell estatal, però que no és impossible ficar-lo.
I pensem que seria bo ficar-lo de cara als plantejament d'avançar a nivell de relació entre el món del treball i l'administració.

Per últim, plantegem un article nou que creguem important, que és el tema de la societat de la informació.
El vaig a llegir perquè crec que d'aquesta manera queda més clar.
"El País Valencià, conscient de la importància estratègica, social i econòmica de la societat de la informació i del coneixement i de les tecnologies de la informació i de la comunicació, promourà les polítiques i adoptarà les mesures necessàries per assegurar-ne el desenvolupament adequat tant en l'àmbit públic com en el privat.
El País Valencià desenvoluparà la legislació necessària per a garantir el dret de protecció de dades personals en el seu territori".
Ens sembla important insistir en açò, eh?

"Així mateix, els poders públics vetllaran pel respecte efectiu als drets de les persones com a ciutadans, administrats i consumidors davant el desenvolupament de la societat de la informació i del coneixement dintre del marc de les respectives competències.
Amb aquesta finalitat, s'impulsaran polítiques d'integració i protecció de tots els col·lectius mitjançant accions formatives i de promoció de l'accés a les noves tecnologies, de lluita contra la discriminació en la implantació de la societat de la informació, de protecció del consumidor en aquest context tecnològic i de cohesió i integració territorial del País Valencià en aquestes tecnologies".

Pensem que açò no està adequadament contemplat, pensem que és fonamental i, per desgràcia, estem convençuts que no estem a l'avantguarda a nivell de comunitats en el desenvolupament tecnològic d'aquestes noves tecnologies de comunicació.
I que segurament, segurament, la competitivitat de les nostres empreses és terriblement depenent d'aquestes coses.
Si no fem un esforç en aquest sentit, podem quedar com estem: prou endarrerits.

Gràcies.

*(Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Té la paraula, per a torn en contra, l'il·lustre diputat senyor Camarasa.

**El senyor Camarasa Albertos:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Ribó, el pasado lunes tuve la oportunidad de decirle, y se lo repito hoy nuevamente, que mi grupo, el Grupo Socialista, valora y reconoce positivamente el esfuerzo que ha realizado su grupo, el Grupo de Esquerra Unida-l'Entesa, en la elaboración de las enmiendas que hoy está defendiendo.

Sabe usted también, y lo sabe su grupo, que compartimos la filosofía y que compartimos las razones que inspiran algunas de estas enmiendas.
Es más, usted conoce posiciones de nuestro partido ­hoy ya algo más que posiciones, leyes, a partir de la aprobación ayer en el Congreso de alguna de ellas­ que van en la dirección de algunas de sus propuestas.

Pero participar de la filosofía y de las razones de las enmiendas presentadas, señor Ribó, es una cosa y otra distinta coincidir en el lugar de encaje que nosotros creemos que tienen que tener estas enmiendas.
Mi grupo entiende que algunas de estas podrán establecerse en un desarrollo legislativo posterior, en el que seguramente su grupo y el mío vamos a poder encontrarnos, señor Ribó.

El Estatuto creemos y entendemos que es la norma institucional básica de nuestra comunidad, recoge la denominación, la delimitación, la organización, las instituciones, las competencias y también los derechos.
Concretamente, respecto de estos últimos, los enumera y obliga a poner en práctica políticas efectivas para poder desarrollarlos.

Este nuevo Estatuto, señor Ribó, incorpora nuevos y numerosos derechos que no contemplaba el anterior.
Usted mismo ha tenido mucho que ver en ellos, mucho, señor Ribó.
Y lo sabemos y lo sabe usted también.
Ha participado como el que más para llevar a buen puerto la inclusión de los mismos.
Me atrevería a decir que está sustancialmente de acuerdo con ellos.

Los socialistas creemos que este nuevo Estatuto es bueno para nuestra comunidad, que supone un avance muy importante en el autogobierno, que incorpora nuevas competencias y que mejora la financiación.
Pero si hay algo de lo que estamos especialmente orgullosos los socialistas, porque lo hemos trabajado y defendido hasta el final, es la inclusión en la reforma del Estatuto de la carta de derechos sociales.
Una carta que incluye la defensa integral de la familia y de otras situaciones de unión legalizadas, que incorpora los derechos sociales básicos ­educación, sanidad, servicios sociales­ y que incorpora otros nuevos derechos emergentes, como son la sostenibilidad, la ordenación del territorio, el medio ambiente, la investigación y el desarrollo.
Además de derechos para discapacitados, jóvenes, mujeres maltratadas.

Ustedes, señor Ribó, creo que sustancialmente no deben estar de acuerdo con este apartado.
Han presentado enmiendas, a nuestro juicio, propias de un desarrollo reglamentario posterior, como decía antes.
Por eso, aún valorando el esfuerzo y el trabajo realizado y coincidiendo, como ya he dicho antes, con el espíritu que impera en alguna de ellas, le anuncio que no podemos votarlas afirmativamente en el día de hoy.

Y paso a responder brevemente ­habrá oportunidad en el turno de réplica­ algunas de las enmiendas, qué pensamos de ellas.

Hablaba usted, en primer lugar, de participación.
Y la participación la cifraba en la participación municipal y autonómica.
Mire, señor Ribó, yo creo que el texto del articulado, de la proposición, lo recoge, y habla de que "la Generalitat garantizará a la sociedad civil en su conjunto la participación en los asuntos públicos".

Respecto de la familia en cualquiera de sus manifestaciones, ya sabe usted que estamos absolutamente de acuerdo en cómo hay que entender la familia y, además ­y hacía referencia antes­, sabe usted que ayer concretamente hemos dado un paso en ese sentido y vamos a seguir dando los que sean necesarios para que las familias sean entendidas en toda su concepción, una concepción amplia: familias monoparentales, familias que están determinadas por el concepto de adopción, viudos, separadors, abuelos que tienen a sus hijos.
.
.
Para nosotros está clarísimo, y creo que para toda la sociedad, el concepto amplio de familia.

Hablaba también de la Ley de normalización lingüística.
Señor Ribó, nosotros nos hemos dado la Academia Valenciana de la Lengua, que es el ente normativo y tenemos la Ley de uso.
Yo creo que garantizan suficientemente el desarrollo de la lengua de todos los valencianos.

Hablaba usted también de los discapacitados y fijaba un tope mínimo, el 5%.
Insistir en que todo lo que se haga será insuficiente, ¿no?
Creo que cada día hay que avanzar más por integrar a este grupo importante en nuestra sociedad en lo que es su desarrollo profesional, económico y social.
Pero, no podemos estar de acuerdo porque creemos que eso tiene que ser consecuencia de una ley posterior.
¿Por qué el 5%?
¿Por qué no el 4?
¿Por qué no el 6?
¿Por qué no podemos entrar, señor Ribó, en discapacitados físicos y psíquicos?
Sabe usted que es más fácil hoy día integrar a un discapacitado físico que a uno psíquico.
Pero, bueno, eso supongo yo que estaremos de acuerdo en que habrá que desarrollarlo y, seguramente, coincidiremos con su grupo en llevar a cabo esa política de integración.

Hablaba usted de los derechos de los inmigrantes.
Yo creo que, además, están recogidos en el texto.
Dice que "la Generalitat Valenciana garantizará la protección social adecuada a este grupo que trabaja, que vive y que ayuda a desarrollar también esta comunidad".

En el capítulo del agua.
Mire, señor Ribó, nosotros hemos dicho hasta la saciedad que nuestro programa, nuestra intención y nuestra metodología, y la forma de entender la superación al problema del agua pasa por poner en marcha el programa Agua, que usted sabe que contempla todo lo que se ha dicho: la reutilización, la depuración, el uso racional.
.
.
Pero, lo que no podemos.
.
.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Vaya finalizando, por favor.

 

**El senyor Camarasa Albertos:**

 

.
.
.
aceptar en ningún momento, señor Ribó ­termino enseguida, señora presidenta­, es renunciar, que esta comunidad renuncie en un futuro a una necesidad de agua para desarrollarse social y económicamente.
Y le digo eso porque lo utilizaremos, seguramente, como última ratio, pero esta sociedad no entendería que sus políticos, que sus representantes renunciasen a defender un elemento primordial para su desarrollo como es, evidentemente, aunque no se dice, utilizar los sobrantes excedentarios de otras cuencas.

Nada más y muchas gracias.
*(Aplaudiments)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Camarasa.

En representación del Grup Parlamentari Popular, té la paraula per al torn en contra també, l'il.
lustre diputat senyor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Ribó.

En este bloc d'esmenes, totes al títol II, realment no aporta la seua senyoria qüestions que puguen ser assumibles, i no aporta la seua senyoria qüestions que puguen ser assumibles perquè si d'alguna cosa el Grup Parlamentari Popular se sent satisfet d'este Estatut, que és de moltes coses, però d'una cosa de forma especial és d'este títol II, perquè és l'Estatut més avançat d'Espanya, l'Estatut que contempla d'una forma clara els drets socials de les valencianes i valencians, l'Estatut que no deixa ni un lloc per mínim que siga perquè ningú se senta discriminat, l'Estatut que recull els drets de tots els col·lectius que hagen estat marginats fins ara, l'Estatut que recull els drets, no solament els drets socials que es promulgaran mitjançant una llei d'estes Corts, en la que podrem participar tots en la seua redacció, sinó, a més a més, els drets emergents, drets que no existien en l'any 1982 quan es va promulgar la Llei orgànica 5/82, de primers de juliol, tal dia com hui, hui fa 23 anys, eixos drets que aleshores no existien ara també estan recollits en este Estatut.

Per tant, jo pense que poc pot aportar la seua senyoria, poc pot aportar, excepte eixe concepte que vostés tenen de la família, que no és coincident amb el nostre, que no és coincident amb el nostre, perquè mosatros pensem que el matrimoni és el germen de la família i la família és la institució més important de la societat.
No coincidim amb el seu plantejament.
Jo respecte els seus drets com respecte els drets de tots i cada u dels ciutadans i ciutadanes espanyols, valencians en este cas.
Faltaria més!
Però, eixos plantejaments que vosté fa mosatros no podem assumir-los.

I clar que estem satisfets que es contemple el dret a l'auia.
Faltaria més!
Faltaria més!
Estem sofrint una sequera com no s'havia conegut en 60 anys, i no sabem quin abast total va a tindre, no solament pel problema d'abastiment a poblacions, sinó també per a poder mantindre els cultius.
Ja no es tracta de traure les collites endavant, sinó que l'arbrat, la fusta de l'arbrat va a quedar enormement danyat per falta d'auia.
I que el nostre Estatut reculla eixe dret a l'aigua que tenim els valencians i les valencianes, els valencians i les valencianes de forma individual per a tindre garantit un cabdal d'auia de qualitat suficient i segura per atendre el seu abastiment humà, i, a més, per a poder desenrotllar econòmica i social les seues activitats.
Fixe's si és clar!

Però, a la volta, també mos concedix a la Comunitat Valenciana en el seu conjunt eixe mateix dret, que queda clarament matisat pel dret a la redistribució dels sobrants d'aigües en altres conques, eixes aigües que van al mar, senyor Ribó, eixes aigües que van al mar i que ningú aprofita, que ningú aprofita, que continuen anant al mar en un any de sequera, que continuen anant al mar.
És possible que en estos moments no tingueren resolt poder donar-li solució a la nostra sequera, però sí que està clar que és una previsió de futur perquè quan ens trobem en una situació semblant a esta no hàgem de sofrir el que era estem sofrint.

Les terres del sud de la nostra comunitat, senyor Ribó, les terres del sud de la nostra comunitat, que estan *sedientes,* que necessiten auia, que necessiten auia per abastir per al consum humà, i necessiten auia per atendre les necessitats de regadiu del seus cultius, per a poder mantindre en el futur eixos arbrats que poden vore's danyats per a molts anys per la sequera tan greu que estem suportant en estos moments.

A més d'eixos drets socials, a més d'eixos drets emergents, també contempla el nostre Estatut eixe dret a l'auia, perquè l'auia és un bé públic, i l'auia ha d'anar on es necessite, senyor Ribó, l'auia ha d'anar on es necessite.
I això és el que diu este Estatut referit a l'auia, que caldrà redistribuir els cabdals d'auia de conques excedentàries, eixos que van al mar, eixos que van al mar on fan celebracions del mal dels valencians.
Tristament és aixina, però és la realitat.

Per tant, senyor Ribó, poc pot aportar la seua senyoria a este títol, poc pot aportar.
.
.
A més, he de reconéixer-ho públicament, vosté ha participat en la redacció de molts d'estos preceptes, ha participat de forma unànime tant amb els ponents del Grup Socialista com amb els ponents del Grup Popular.
És una cosa que hem fet entre tots.
Que vosté ara vulga modificar-ho, que vulga desvirtuar-ho.
.
.
Potser ha canviat vosté de plantejament de quan estàvem en eixa ponència especial d'estudi al moment actual?
Jo pense que no, però, tanmateix, la seua actitud aixina ho denota.

Senyor Ribó, estem satisfets i orgullosos d'este títol.
Pensem que anem a marcar una línia d'un abans i un després per a la resta de les comunitats espanyoles.
I com estem satisfets i estem orgullosos del que hem fet en esta matèria, per això, senyor Ribó, amb el màxim respecte jo li dic que les seues esmenes no aporten res i hauria de retirar-les.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

En representació del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, té la paraula l'il.
lustre diputat senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Anem a vore.
Una qüestió general i una dirigida a cada grup o a cada intervenció.

La primera.
Jo he dit que, efectivament, este títol de drets era un pas endavant.
Però, el que no es pot afirmar és que siga el més avançat d'Espanya.
Bo, sí que es pot afirmar, perquè és l'únic d'Espanya que en estos moments està redactat.
Però, mire vosté, jo li invite a què dintre de 8 mesos, quan estiguen.
.
.
Jo només li vaig a posar dos exemples que m'he llegit: les propostes de títols de drets d'Andalusia i les propostes de títols de drets de Catalunya estan tan avançades com esta.
Jo li invite a fer una lectura comparada i veurà vosté com açò de ser els més avançats en eixe moment li haurà desaparegut.
Si no, al temps.
I això es pot veure fàcilment dintre d'un any i mig.

Vosté m'ha parlat d'aigua i m'ha parlat de la quantitat d'aigua que se'n va al mar.
Sí, senyor, té raó.
Jo també reivindique els hectòmetres cúbics d'aigua que se'n van al mar mitjançant els emissaris submarins que en estos moments ­segons la memòria de l'entitat de sanejament­ és com a mínim de 150 hectòmetres cúbics.
Clar que sí!
És la primera que reivindique!
La primera!

I per açò, este element, que és de responsabilitat nostra, jo també el reivindique amb vosté.
A més, perquè moltes vegades contamina el mar.
I el que hem de fer és depurar-ho adequadament i reutilitzar-ho.
Per això nosaltres parlem d'eixa prioritat.

Mire vosté, nosaltres parlem d'estalvi.
Sap per què ?
Perquè, entre altres coses, l'altre dia vèiem en un informe com la nostra comunitat i Múrcia, les més necessitades d'aigua, dóna la casualitat que són les que més aigua perden per les canonades, segons els informes oficials de tot l'Estat espanyol.
Reivindiquem eixos hectòmetres cúbics que a vegades arriben, fins i tot amb informes de la Diputació de Castelló, al 50% de les pèrdues per a poder gestionar aigua, perquè estem absolutament d'acord amb vosté: *(inintel·ligible)* no s'ha de perdre, necessitem aigua, però s'ha de buscar l'aigua on n'hi ha, on és més fàcil d'obtenir i a la gent el que li interessa és tenir l'aigua per satisfer les seues necessitats, no anar a buscar-la a un lloc o un altre, tenir aigua de qualitat i al preu més barat possible.

I mire, jo en el tema de la família, jo ho lamente, però jo li vaig a llegir les coses.
Diu l'article 13, que és el que volien canviar: "La Generalitat garantirà primordialment els àmbits següents: Defensa integral de la família.
Punt i a part.
Els drets d'altres situacions d'unió legalitzades".

Jo li pregunte: vosté creu que les parelles d'homosexuals, que avui estan molt feliços pel que ahir es va aprovar, estarien igual de feliços per este text?
Vosté creu que amb este text estan igualats els drets de les persones que som heterosexuals amb aquelles que són homosexuals ?
Per què no li ho pregunta a la gent?
Per què no li ho pregunta?
Nosaltres estem convençuts que este text és un pas enrere amb el que ahir aprovàrem el seu grup, el nostre i altres en el parlament espanyol.
N'estem convençuts.
Per això volien ficar famílies en qualsevol de les seues manifestacions, perquè, clar, l'altra no és una situació d'igualtat, no és una situació d'igualtat, és una situació com la comparable.
Li ho diria d'una altra manera.
Si en la llei que ahir es va aprovar a Madrid s'haguera ficat una cosa com estes, estos senyors hagueren votat que sí.
Alguna cosa falla, eh?
, alguna cosa falla.

Perquè nosaltres estem d'acord amb allò de Madrid, avui li diem que açò és absolutament insuficient.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Socialista, el senyor Camarasa.

 

**El senyor Camarasa Albertos:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor Ribó, una reflexión general, si me lo permite, y, además, con cariño, y sabe que se lo digo sinceramente.
Oyendo su intervención me venía a la cabeza un poco alguna de las estrategias de un, valga la redundancia, estratega chino, de Sun Zu.
Usted lo ha leído, ¿no?
Y entre esas estrategias Sun Zu habla en alguna ocasión de cómo enfrentarse en una batalla a un adversario superior en número, y no recomienda en ocasiones la batalla frontal.
Ahora le diré por qué, ahora le diré por qué.

Un estatuto es el resultado ­y usted lo conoce bien­ de conversaciones y, fundamentalmente, decisiones mutuas entre todos los participantes.

Seguramente usted hubiera hecho un estatuto distinto del que hubiéramos hecho nosotros.
Y nosotros hubiéramos hecho un estatuto distinto del que hubieran hecho estos señores.
Tenga la completa seguridad.
Pero un estatuto es cesión mutua de una idea determinada de lo que tiene que ser un texto básico.
Y usted sabe que todos los estatutos habidos, y la Constitución, han pasado por dejarse pelos en la gatera todo el mundo.
¡Claro que nos hubiera gustado ir a un estatuto de máximos!
¡Claro que lo hemos dicho!

Y usted sabe bien que defendemos en Madrid y defendemos aquí, que no haya discriminación entre las familias, pero también sabe usted que nos enfrentamos hoy día a un ejército superior en efectivos.
No quiere decir que sea un ejército mejor.
Pero hay que reconocer, en la realidad del terreno, que estos señores hoy por hoy son más que nosotros.
Y, o adelantamos o damos un paso adelante con respecto a lo de atrás, o nos quedamos con lo de atrás.

Y coincido yo, y coincide mi grupo, ya le he dicho, con lo que es su exposición y con lo que es la filosofía.
Pero no podemos coincidir en decir nosotros tenemos la razón, aunque la tengamos, pensamos que la tenemos, y tengamos que imponerla a otras personas que democráticamente hoy por hoy son más que nosotros.
*(Remors)* Y la solución está clara: o lo de ahora o lo de atrás.

¿Qué cree usted que supone un avance para esos colectivos que estábamos defendiendo antes, lo de atrás o lo de hoy?
Yo no creo que sea el texto definitivo que esperan todas esas personas que usted defiende en esa enmienda.
Estoy seguro de que no, y nosotros tampoco.

Y le digo una cosa: cuando podamos, daremos un paso adelante y trataremos de arreglarlo.
Pero somos conscientes de lo que hay, señor Ribó.
Somos consciente de que tres son más que dos, es una cuestión tan elemental como esa.
Y el resultado, ya le digo, atenerse a lo de atrás o intentar dar un paso adelante por pequeño que sea.
Que es, por otra cosa, lo que recomendaba el estratega chino Sun Tzu, y lo que en alguna ocasión también, parece que es de Clausewitz, sobre la guerra: atender el resultado es lo que hay.

Hablaba también usted, en general, de lo del agua.
Mire, nosotros insistimos en lo mismo.
Estamos de acuerdo absolutamente en todo lo que usted plantea de las cautelas que hay que tener en el uso y evitar el abuso de la gestión del agua.
Absolutamente de acuerdo.
Es más: el texto también habla de cómo se tiene que utilizar el agua.
Pero, insisto, no podemos renunciar, en situaciones excepcionales, a recibir agua de donde venga.
.
.

*(Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Camarasa.

 

**El senyor Camarasa Albertos:**

 

.
.
.
¿Ya he terminado?
Pues, nada, muchas gracias, señor presidente.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Por favor, señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyor president.

Senyories.

Senyor Ribó, mire, la preocupació de l'aigua, m'agrada enormement que la compartim.
Ja vorem si en successives iniciatives que hi ha pendents de debatre i de votar en la cambra, la seua senyoria i el seu grup les recolzen, perquè fins ara no en recolzen ninguna.
Aixina que m'agrada.
Si això és un pas endavant, benvingut siga, benvingut siga, senyor Ribó.

Els emissaris submarins.
Vosté sap a mi quins emissaris submarins són els que més me preocupen?
Eixos que tiren salmorra al mar i acaben amb la posidònia.
Eixos són els que més me preocupen a mi, *(remors)* Eixos són els que més preocupen.
Ara, aprofitament d'aigua?
Sí.
Com la política que està duent-se endavant de modernització de regadius, de millora de la tecnologia de reg per a estalviar aigua, d'augment de la quantitat i de la qualitat de depuració, d'aprofitament posterior d'eixes aigües.
Clar que sí!
I una volta fets eixos deures, conforme hem fet, doncs, som mereixedors que aigües sobrants que van al mar en altres conques que són excedentàries, se puguen redistribuir i els valencians puguem exercir el nostre dret.

Perquè jo no sé si se'n recordaran que formem part de la conca de l'Ebre.
Jo no sé si se'n recordaran les seues senyories.
Jo sí que me'n recorde.

Mire, quant a això de les parelles de fet.
¿Jo no sé si tinc de recordar-li a la seua senyoria, que van ser els governs del Partit Popular els primers que van promulgar una llei en esta comunitat i en Espanya, reconeixent els drets civils i els drets socials de les parelles de fet legalitzades?
Jo crec que se'n recorda perfectament, no sé perquè m'ha fet eixe comentari.
Però és que, a més, som mosatros els que hem introduït en l'article 10, eixe article del que tots mos sentim satisfets, som mosatros els que hem introduït els drets de les unions de fet legalitzades, hem segut des del Partit Popular els que ho hem inclòs.

Però, clar, el que vosté planteja és altra qüestió distinta.
Per ahí no, senyor Ribó!
Què pensava?
, que anava a agarrar-mos en fora de joc?
Doncs, no; estem sempre pendents de la jugada.
El que vosté planteja és altra cosa.
Vosté busca una equiparació.
Que és un criteri que no compartim, amb el màxim respecte a les parelles d'homosexuals, a qualsevol unió de fet, el màxim respecte.
Faltaria més!
Si és un dret constitucional!
Faltaria més!
Però, vaja, mosatros tenim clar el que és el matrimoni i el que és la família.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Gracias, señor Maluenda.

Vamos a someter el bloque de enmiendas a votación.
¿Se pueden votar todas juntas?
Pues se someten a votación las enmiendas.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 5 votos a favor, 78 votos en contra.

Vamos a someter ahora a votación los artículos.
Y yo les.
.
.
Por favor, señor Ribó, si tiene la amabilidad de indicarme dónde van a votar diferente.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Sí, senyor president.
D'este títol si vol separar, per favor, els números, els articles 17 i 19, que és una votació diferenciada de la resta.
Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Vamos a votar, si no he entendido mal, del 12 al 16 de forma conjunta.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 79 votos a favor, 5 votos en contra y 1 abstención.

Ahora votamos el artículo 17.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 85 votos a favor.

Votamos el artículo 18.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 80 votos a favor, 5 votos en contra.

Votamos a continuación el artículo 19.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 85 votos a favor, ningún voto en contra.

Y ahora votamos los artículos 20, 21 y 22.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 80 votos a favor y 5 votos en contra.

A continuación.
.
.
sometemos a debate el cuarto bloque de enmiendas, que corresponden a las enmiendas número 59, 61, 63, 64, 66, 67, 69, 70, 75, 77, 78, 81, 84, 85, 86 y 87.
Tiene el turno de palabra, para defender las enmiendas, el señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Anem a defensar una sèrie d'esmenes respecte al títol III que inclou els organismes de la Generalitat.
A nosaltres, en primer lloc, voldríem ressaltar que ens sembla important que organismes de la Generalitat haurien de ser també els ajuntaments i les comarques.
Pensem que aquest tema és un tema que s'hauria d'articular, el nostre país també amb els seus ajuntaments i les seues comarques.

Els plantegem també, en l'article 26, com elements de les Corts, que està plantejat però al nostre entendre de forma insuficient, el que debaten, es pronuncien sobre competències pròpies en temes relacionats en la Unió Europea.
I en aquells aspectes en què determinats aspectes en emetre dictamen sobre determinades normes de la Unió Europea.

Nosaltres volem recordar que fa vint-i-tres anys este país, i tota Espanya, per suposat, no estava en la Comunitat Europea.
I que ara hem d'introduir aquest tema com un dels vectors importants de reforma de l'Estatut.
Al nostre entendre no està suficientment introduït.
No està introduït en competències d'aquestes Corts.
Ens agradaria que es parlara més d'Europa en aquestes Corts.
Perquè Europa ens afecta molt.
Des de la venda de mandarines fins a problemes amb el valencià, passant per moltes altres coses: polítiques agràries, comunitàries, etcètera.

I parlem molt poc d'Europa.
Ens agradaria que este país, que ens assemblarem cada vegada un poquet més, per exemple al que fan els *landers* alemanys, on moltes de les coses es parlen i després es debaten en el Bundesrat, fins i tot la posició de la República Federal Alemanya.

Bo, un altre bloc.
I és un bloc important, de democràcia, de representació.
Continuem, segons este Estatut, sent l'Estatut que més traves posa per a què hi hagen diputades i diputats aquí en representació de minories.
Continuem en el 5%.
I ho hem de dir.
Ens sembla, des d'un punt de vista democràtic, un tema molt greu.

Nosaltres plantegem dos esmenes com moltes vegades hem plantejat.
Una d'elles és suprimir-ho, i l'altra la que déiem a nivell de la proposta alternativa, rebaixar aquest 5% al 3% per circumscripció.
No hi ha cap raó democràtica mínimament seriosa, per a què la circumscripció electoral siga una, i els mínims siguen a nivell de tot el País Valencià, o com es diga; no hi ha cap raó seriosa que no siga l'eliminar d'aquestes Corts determinades formes de pensar.

Jo crec que ha de quedar molt clar.
I jo vull recordar que en el 2003, prop de 200.
000 persones per no arribar al 5%, es quedaren sense representació en aquestes Corts.
I són quasi una de cada deu.
No hi ha cap raó.
L'única raó és un plantejament de caire bipartidista.
Les altres raons no tenen cap tipus de sentit.
No hi ha cap raó perquè una llei electoral, se li puge els mínims per a ser aprovada dels tres quints als dos terços.
Ens sembla un blindatge bipartidista.
Ho deia en la comissió i ho vull repetir ara.
Blindar determinades lleis com la Llei electoral, com la de comarcalització, com la mateixa reforma de l'Estatut, amb els dos terços, suposa donar una clau a cada partit majoritari i que no es puga canviar res si no estan els dos d'acord.
És un blindatge bipartidista que a nosaltres ens sembla molt greu.
Que és un dels elements que volem qualificar com molt greu.

No hi ha cap raó per a no fer cas a la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, quan ens demana tenir capacitat d'iniciativa legislativa en aquestes Corts en determinades circumstàncies els ajuntaments.
No és una petició nostra del nostre grup només.
També és una petició de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, i d'aquesta manera es va formular formalment quan va comparéixer el seu president en la ponència.
I no entenem per què no.
Quina por es té.
No ho podem entendre.
I pensem que ajudaria que determinades lleis es pogueren proposar, perquè entenem que els ajuntaments han de tenir molta més participació en tots aquests temes.

Nosaltres volem acabar en un altre tema, que és, evidentment, una altra vegada, el tema del requisit lingüístic.
Doncs sí, en la justícia encara no es pot parlar en valencià.
I açò ho pot experimentar qualsevol persona.
Jo ho he experimentat fa poc de temps en Castelló.
I seria bo que perquè ens puguem entendre en valencià, aquelles persones que ens han d'escoltar en els tribunals entenguen el valencià.
Seria bo!
I seria bo que s'arbitraren els mecanismes corresponents perquè açò es puga produir.
A nosaltres ens sembla imprescindible.
I ho hem dit abans, en l'article del valencià, i ho volem repetir.

A nosaltres ens sembla important, concretament, que quan parlem de les institucions de la Generalitat, mencionar-ne una, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Com es conegut de tothom, nosaltres vam ser l'únic grup que hi ha aquí que vam votar en contra.
I vam votar en contra perquè pensàvem que estaria fortament mediatitzada pel poder polític com, per desgràcia, poguérem veure, per exemple, el passat mes de desembre d'una forma clara, evident i contundent.

Però nosaltres pensem també que si aquesta acadèmia tinguera determinats elements podria valdre.
I ho volem dir amb claredat.
Si aquestes esmenes s'aproven, nosaltres avui votaríem a favor d'aquest article.
Quines?
Doncs, senzillament, que es puge a la categoria d'estatut allò que està a la categoria d'introducció en una llei.
O que puge a la categoria d'estatut allò que està escrit en el Consell Valencià de Cultura en el seu dictamen.
Que s'accepte en aquest Estatut una proposta que va fer la mateixa Acadèmia fa pocs dies, de relació amb altres entitats normatives de la mateixa llengua, com reconeix el dictamen de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
A nosaltres ens agradaria que poguérem avançar en aquesta direcció.

A mi l'altre dia em van regalar un llibre, molt bonic.
Es diu *El Quijote* ­crec que ja ho he dit aquí.
Està molt bé perquè està fet per totes les acadèmies de castellà, i d'alguna manera et permet conéixer *El Quijote* estigues en la variant de castellà que estigues de tot el món.
I a mi m'agradaria expressar un desig: m'agradaria poder llegir el *Tirant lo Blanc* tant si sóc nascut en Lleida com si sóc de les Illes Balears, com si sóc de Barcelona, com si sóc de qualsevol cas, perquè entenem que el *Tirant lo Blanc* és patrimoni de tots els territoris.
És un llibre escrit ací, i que és un llibre emblemàtic de tota la gent que parlem una mateixa llengua.
Ens agradaria.
Però per a açò s'ha de tenir una política de col·laboració, s'ha de tenir una política d'intentar avançar en esta direcció.
I açò és el que no veiem.
Ens agradaria que l'Acadèmia Valenciana de la Llengua poguera complir aquesta funció, la que se'ns va encomanar, i per açò ho plantegem.

Nosaltres també plantegem una altra cosa que no entenem el seu sentit, i és un article que demanem que es suprimisca.
Miren vostés, açò de Santa Maria de Valldigna, no entenem que estiga en un estatut, no ho podem entendre.
I sabem que hi ha molta gent, que segurament votarà que sí, que no ho entén.
Aquesta espiritualitat del monestir de Santa Maria de Valldigna.
.
.
En fi, en fi.
.
.
En podríem parlar molt, eh?
I no em facen parlar d'esta espiritualitat de Santa Maria de Valldigna perquè en parlaré.
Però he de dir que jo crec que un estatut es mereix una cosa més.
Si volen ficar un monestir, n'hi han molts altres molt més emblemàtics, al nostre entendre, en un procés de conservació molt millor.
.
.
Jo crec que es podria plantejar, per exemple, el del Puig.
O n'hi han molts altres.
Però precisament este!
Quina obsessió!
Jo no ho entenc.

Nosaltres pensem que açò és la part.
.
.
és una part que hauria d'estar suprimida perquè d'alguna manera és difícil d'explicar, no ho podem entendre.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Para el turno en contra de las enmiendas, tiene la palabra el ilustrísimo señor don Rafael Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyor president.

Senyories.

Senyor Ribó, comence pel final, pel monestir de Santa Maria de la Valldigna, que vosté volia tirar-me de la llengua.
Mire, estem satisfets i orgullosos que en la Llei de patrimoni de la Generalitat s'aplegara a un consens, el Grup Socialista i el Grup Popular, mitjançant una esmena transaccional en què s'arreplegava esta figura.
Després no hi ha hagut consens suficient perquè figura com a institució de la Generalitat, però, molt bé, s'arreplega per voluntat del Grup Socialista i del Grup Popular, s'arreplega en el nostre Estatut.

Vosté sap que va ser fundat per Jaume II el Just, i en aquell moment l'històric Regne de València va aconseguir el major esplendor.
Per tant, que siga centre espiritual i sociològic per a recuperar el que és la història del Regne de València mos pareix adequat, mos pareix correcte i estem satisfets i orgullosos d'eixa figura del Reial Monestir de Santa Maria de la Valldigna.
Ja sé que vosté no comparix el criteri.
Faltaria més!

Però jo tampoc compartisc amb vosté el criteri que vol introduir en l'esmena 59 ­centrant-mos en la qüestió.
Diu.
.
.
Clar, el que vosté diu per escrit no és el mateix que diu aquí en la trona.
Perquè vosté, el que diu per escrit és que els ajuntaments i les comarques formen de part de les institucions de la Generalitat.
No obstant això, quan ha pujat aquí a la trona ha dit, literalment, que el que vol és que siguen organismes de la Generalitat, que no és el mateix.
En què quedem?
Vol que siguen organismes o vol que siguen institucions?
Jo m'he d'atindre al que vosté ha posat per escrit i ha afirmat.

Mire, l'esmena 59 parla de l'article 20, i l'article 20 és el que se referix a la Generalitat i diu literalment: "El conjunt d'institucions de la Generalitat d'autogovern de la Comunitat Valenciana constituïxen la Generalitat".
El conjunt d'institucions d'autogovern de la Comunitat Valenciana constituïx la Generalitat.
Formen part de la Generalitat les Corts Valencianes o les Corts, el president i el Consell.
I diu el 20.
3: "Són també institucions de la Generalitat les següents: la Sindicatura de Comptes, el Síndic de Greuges, el Consell Valencià de Cultura, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, el Consell Jurídic Consultiu i el Comité Econòmic i Social".
I ahí, precisament, és on vosté vol que introduïm els ajuntaments i les comarques.
No els ajuntaments ­perdó­, els municipis; hem de ser rigorosos, perquè no és el mateix.
Els municipis.
Vosté sap què és un municipi, és el conjunt d'homes i dones que viuen en un mateix terme ­el mu-ni-ci-pi­ i estan regits pels ajuntaments.
Que vosté plantejara que els ajuntaments foren institucions, podria ser discutible.
Però que vosté plantege el que és una distribució territorial que forme part de les institucions de la Generalitat, pense que estan en un greu error i no saben distingir entre el que és una institució i el que és un organisme i el que és un ens territorial.

I la comarca, senyor Ribó, tampoc pot ser una institució de la Generalitat.
És una altra divisió territorial configurada per municipis, però no és una institució de la Generalitat.
Ara, si vosté haguera dit: "Vull que la comarca de tal i qual forme part de.
.
.
o que l'ajuntament de tal poble.
.
.
".
, seria discutible, seria discutible, perquè sí que són institucions de l'administració local.
Faltaria més!
Però el que no són, són institucions de la Generalitat.
Per això pense que quan ha pujat a la trona ha rectificat i ha parlat d'organismes de la Generalitat, perquè vosté mateixa se donava compte de l'error que han comés en esta esmena.

A l'article 22, pretén que s'incloga un nou punt, a pesar que en la fase de ponència se va incorporar el punt *k*), que és íntegrament de vosté.
Només li vam fer una matisació mosatros, que quan dia "rebre informació" van posar "mitjançant el Consell, debatre i emetre l'opinió respecte dels tractats internacionals i legislació de la Unió Europea, quan es referisquen a matèries de particular interés de la Comunitat Valenciana, d'acord amb la legislació de l'Estat".
Açò és el que diu, i va ser la seua aportació.

I ara què vol, senyor Ribó, ara què vol?
Vol afegir: "pronunciar-se sobre aquelles matèries de la seua competència que siguen exercides per les institucions de la Unió Europea".
No veu vosté que és molt més ampli el que posa ara en el text de l'Estatut?
Vosté està ara dient que només "quan siguen matèria de la seua competència".
I no obstant, en aquell text que vosté mos va portar en la fase de ponència, que li vam posar la lletra k ­de kilo­, diu clarament: "Rebre informació, mitjançant el Consell, debatre i emetre l'opinió respecte dels tractats internacionals i les institucions de la Unió Europea, quan es referisquen a matèries de particular interés de la Comunitat Valenciana".
Poden no ser competència nostra, però ser d'interés de la Comunitat Valenciana.
Faltaria més, faltaria més!
I va ser la seua aportació.
No sé ara per què vol modificar-ho.
I ja li dic, és molt més ampli el que tenim en el text que el que vosté planteja ara.

L'esmena 66, de supressió del punt 2, de l'article 23.
Perquè, clar, ahí també tenen un abans i un després.
Ahí presenten.
.
.
és com si foren *las enmiendas oferta*.
Sí, sí.
Les esmenes oferta.
Diu: "Jo demane que se suprimisca íntegrament l'article, però si no m'ho accepta, me limite que es baixe del 5 al 3%; i si no em vol acceptar la segona, li'n plantege una tercera".
Pense que això no és seriós, senyor Ribó.

Vosté en la primera esmena, la 66, al punt 2 de l'article 23, diu clarament que se suprimisca tot eixe text.
I eixe text no es pot suprimir, perquè fixe´s el que diu.
Diu: "Per a poder-se proclamar electe i obtindre escó ­està referint-se, clar està, a les Corts Valencianes­, els candidats de qualsevol circumscripció gaudiran de la condició política de valencià i hauran d'haver sigut presentats mitjançant federacions, coalicions o agrupacions d'electors que obtinguen un nombre de vots superiors al 5% dels emesos a la Comunitat Valenciana".
Això és el que vosté vol suprimir, tota eixa referència.
Jo no sé si després es dóna compte i diu: " Bé, però per què he de suprimir-ho astò, si en l'únic que jo estic en desacord és en el llistó electoral del 5%?
, en l'únic que estic en desacord és en això".
I planteja a continuació una altra esmena, que manté tot el text com està, però on diu 5%, diu 3%.
Llavors, per a eixe viatge no feia falta alforges.
No presente vosté la primera.
Però, clar, és que n'ha presentat, de dos i de tres.

Mire vosté, el llistó electoral.
Jo no sé si és que, finalment, la seua senyoria és que té por que la seua formació en les pròximes eleccions es quede fora d'estes Corts, i per això insistix tant en la matèria.
Jo he conegut, jo he conegut, en el llistó electoral, al llarg d'estes sis legislatures que porte ací en estes Corts, he conegut majories absolutes del Partit Socialista, majories simples del Partit Socialista, majories absolutes del Partit Popular, majories relatives del Partit Popular, en el llistó del 5%.
He conegut en el llistó del 5% que la cambra està constituïda per tres grups, com està ara; per quatre grups, com en altres ocasions; per cinc grups i inclús per sis grups parlamentaris.
Per tant, no és ningun obstacle la barrera del 5%, no és ningun obstacle.
Qui som els qui estem en cada ocasió en les Corts Valencianes?
Aquells que el poble valencià determina que deuen estar en les Corts Valencianes, igual que determina qui són els qui deuen tindre majories absolutes o no tindre-les en cada moment.
Per tant, pense que no s'ha excusar en el llistó del 5% per a manifestar que estes Corts no són representatives, que s'han quedat 200.
000 electors fora sense poder tindre aquí representació.
Però 200.
000 electors, entre quants partits, senyor Ribó.
Entre tretze partits?
És això el que vol dir vosté?
Mire, no.
El que han de fer és donar-se compte de com és la llei electoral, donar-se compte de quina és la realitat i organitzar-se, que ja som tots majorets.

L'esmena 70 està referida a l'article 24, que en la nova redacció hem.
.
.
L'article 24, que era l'antic 13 de l'Estatut d'Autonomia vigent en estos moments, ja tenia dos contradiccions clares: una en el mateix article i l'altra en el conjunt de la llei.
Per què?
Perquè dia "que es garantirà un mínim de vint diputats en cada circumscripció".
No obstant això, hi ha un moment, en l'article 12, que deixa la porta oberta perquè la circumscripció electoral puga ser la comarca.
Eixe mínim de vint diputats podria portar-nos a la situació que en un moment en què es promulgue de comarcalització i siga la circumscripció la comarca, o fóra la circumscripció la comarca, caldria tindre vint diputats com a mínim.
.
.
Bé, ni en el parlament europeu!
Això no seria ni el parlament europeu.
Eixa és una clara contradicció que mosatros hem eliminat.
I com l'hem eliminada?
Afegint, a continuació de circumscripció, "provincial".
Ja està clar que quan estem parlant del 20 mínim, estem referint-nos a la provincial.

Però és que té una altra contradicció dins del text del mateix article 13, perquè diu: "Es garantirà un mínim de vint diputats per circumscripció, segons criteris de proporcionalitat respecte a la població".
En què quedem?
Es garantirà un mínim de vint diputats per circumscripció, segons criteris proporcionals a la població?
Això és com dir al mateix temps estic parat i estic anant.
ÉS una contradicció total.
Què hem fet?
També hem regulat eixe problema.
I hem fet una incorporació que diu: "Distribuint-se la resta entre dites circumscripcions, atenent a criteris de proporcionalitat quant a la població".
I hem eliminat.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Señor Maluenda, vaya terminando.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Acabe, senyor president.

Vosté no s'ha donat compte, i l'únic que ahí mos esmena és la majoria per la qual fa falta aprovar la llei.
Que hem posat la Llei electoral valenciana.
Que hem posat que siguen de dos terços.
Si vostés sempre estan dient que en totes les qüestions que quan més consens s'aconseguisca millor.
Vostés sempre diuen que els temes institucionals no deuen ser ni d'un partit ni de dos partits, sinó representant de tota la societat, si és contradictori el que vosté demana ara en la barrera del 5%.

Mosatros el que volem és que la Llei electoral s'obliguen les forces polítiques valencianes a consensuar-la, a consensuar-la entre totes.
Tant de bo foren per unanimitat, però si no, almenys que hi haja la garantia que els dos grans partits d'esta comunitat, que són els que representen al major número de valencianes i valencians.
Els que en conjunt representen el 90% en este cas concret de la societat civil valenciana, que s'obliguen a asseure's, a dialogar, a negociar i a consensuar.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

.
.
.
això és el que volem.
I vosté vol el contrari.
Vol rebaixar eixe llistó perquè un grup en una majoria absoluta i en el recolzament d'un grup minoritari, puga fer una llei al seu caprici i al seu *antojo*.
Mosatros és clar que no volem això.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

En primer lloc no vaig a parlar de Santa Maria de la Valldigna perquè m'he traspaperat de títol.
Parlarem després de l'espiritualitat de la Valldigna, de la Santa Maria de la Valldigna, en detall, perquè jo he volgut, he fet un esforç per intentar assabentar-me del terme i crec que té coses amb suc que es poden comentar.

En el tema, concretament en el tema d'Europa.
Mire vosté, jo li vaig passar a vosté el nostre projecte, amb l'advertència que el tema d'administració local, li vaig passar per correu electrònic, l'administració local no la teníem acabada i que estàvem fent una sèrie.
En eixe tema, quan parlem del tema d'Europa, és cert que es va acceptar un apartat, i jo açò està clar.
Però és cert, i vosté ho pot revisar si no li ha donat a esborrar, pot revisar que nosaltres dúiem tres punts.
I a nosaltres ens sembla important insistir en açò.

No és el mateix emetre un dictamen que informar.
És un nivell distint.
No és el mateix parlar d'un tema de qualsevol tipus, que d'un tema del qual la nostra comunitat té la competència i pot haver elements de fricció en la Unió Europea.
A nosaltres ens sembla que és important diferenciar-ho.
I per açò plantegem i continuem plantejant este element.

I mire vosté, no vull allargar-me massa, però ho vaig comentar en la comissió i ho vull comentar avui.
Nosaltres hem seguit una tècnica a vegades fent dos o tres possibilitats.
Per exemple, en el tema de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, a nosaltres que ens fique el dictamen de la introducció de la Llei de creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que és una esmena o que fique el dictamen del Consell Valencià de Cultura, que va donar lloc a la seua creació, és una altra possibilitat alternativa.
Li'n done una tercera si vol.
L'últim dictamen de la mateixa acadèmia, que també l'acceptaríem, eh, fins i tot ens podria agradar també suficient.
Qualsevol.

Li done vàries possibilitats per si alguna fereix menys la sensibilitat o provoquen menys al·lèrgies o qualsevol cosa d'estes respecte del tema que parlem.
És una constant.
Ho veurem després una altra vegada en la qüestió, per exemple, en la qüestió fiscal, en la qüestió de finançament perquè és un altre tema que per a nosaltres és substancial.

Per tant no és contradictori.
Hi ha vàries alternatives.
Per exemple, no és el mateix, pot ferir més la sensibilitat dir que és una variant dialectal de la llengua catalana, que parlar d'un sistema genèric sense utilitzar determinada terminologia, com es va fer en la llei de creació, que la llengua no és la matemàtica i permet molts jocs.
Qualsevol, qualsevol que li valga que deixe clara la idea, a nosaltres ens val.
Però el problema és que crec que estem en desacord en la idea.
Jo crec que eixe és el problema base.

El tema del llistó electoral.
Anem a vore.
És el mateix.
Quan nosaltres plantegem el tema d'eliminar la discriminació que suposa que per sota del 5% no es té representació, encara que si es fera per llei d'Hondt es tindrien tres fins i quatre diputats.
Nosaltres ho estem fent per alguna cosa.
I no estem sumant els tretze partits, eh.
Açò és falsificar la realitat de l'any 2003.
Només en fa falta sumar dos, que passaren del 4%, el Bloc Nacionalista Valencià i Unió Valenciana.
Amb estos apareix que una de cada deu persones que votaren s'han quedat excloses d'ací.
Si s'haguera aplicat la llei d'Hondt hi hauria tres diputats d'una banda i tres d'una altra banda, amb pensaments prou diferenciats.

Estem parlant d'açò, no estem parlant de grups que pogueren traure el 0,.
.
.
això és tirar les pilotes fora de joc.
Estem parlant d'açò, i açò suposa un problema endèmic en este país.
Mire, fins i tot en el moment que es va votar fa vint-i-tres anys en les Corts Espanyoles, es mencionava que el 5% anava a suposar la marginació de sectors importants de la societat valenciana.
Es va mencionar ja.
Jo li puc donar les referències.

I jo li vull tornar a mencionar.
Suposa la marginació de sectors importants de la societat valenciana.
I els beneficiaris sempre són, acostumen a ser els mateixos: els partits majoritaris.
I això jo vull que quede clar.
I en el passat va haver molts grups, però la situació en estos moments del mapa polític és el que és, és el que és.
I el mapa polític en estos moments suposa una discriminació.
I l'últim anàlisi concret que tenim és el del 2003.
Prop d'una de cada deu persones que votaren no han pogut tenir representació.
I açò és molt negatiu.
Jo crec que està clar.

I açò, per a nosaltres, és un element que volem insistir en ell, perquè ens sembla profundament injust.
Ens sembla negatiu per al nostre país.
Ens sembla que aïlla tots estos grups, estiguen d'acord en nosaltres o no.
Estem molt en desacord amb moltes posicions d'un dels grups que acabe de mencionar.
Però és important la seua presència aquí, perquè el que no es canalitze des de les Corts després pot provocar qualsevol tipus d'altres situacions pitjors.

És bo que totes les opinions significatives de la societat valenciana puguen dir la seua en esta casa.
És bo.
No és bo que la gent es quede exclosa, perquè aquesta és una situació que no es pot justificar des de cap punt de vista.
No té cap justificació, en un segle XXI, que ens plantegem deixar al carrer a grups determinats.
No és bo que intentem forçar determinades unions.
.
.

*(Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Per favor, vaja finalitzant.
.
.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

.
.
.
que en la pràctica són unions que desestabilitzen, i unions que generen problemes en el mateix parlament.
I açò, per desgràcia, el projecte que vostés han plantejat, ho defensa, ho manté.
I és molt negatiu per al nostre país.

Gràcies.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Té la paraula l'il·lustre diputat, en representació del Grup Parlamentari Popular, senyor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Ribó.

És veritat que vosté donà vàries possibilitats, perquè fa un *abanico* ahí d'esmenes referides totes al mateix punt.
Però clar, però són incoherents perquè fa des del zero fins l'infinit.
Això pot ser allò del tejido de Penélope, de tejer y destejer.
Perquè en un moment a un precepte on se parla de quatre o cinc qüestions, vosté diu supressió total d'eixe punt.
I després en l'esmena següent diu, d'eixe punt modifique només, rebaixe vosté el llistó del 5 al 3.
En què quedem?
Jo crec que en algun moment vosté és incoherent en el que està fent, en algun moment.
De ahí que és de zero a l'infinit.

Mire, la representació que hi ha en les Corts és la que el poble valencià ha determinat.
Jo estic convençut que si el llistó en compte del 5 fóra del 3, hi hauria moltes forces polítiques que se quedarien fora.
Però no per defecte de la norma jurídica, no per defecte de la llei, sinó per defecte que no han sabut connectar en la societat, no han sabut ser mereixedors a la confiança de la societat i per això se quedarien fora.
I contra això no se deu ni tan sols lluitar.
Això és la democràcia.
Tots eixim en les mateixes possibilitats, tots eixim en les mateixes oportunitats, i aquell que aconseguix que el poble crega en els seus predicaments, aquell és el que aconseguix major recolzament a l'hora d'escrutar les paperetes.

Ha parlat també vosté de la iniciativa legislativa a favor dels ajuntaments.
Mire vosté, mosatros vam promulgar per consens, el Grup Parlamentari Socialista i el Grup Parlamentari Popular, en època de majoria absoluta del Partit Socialista en 1993, la Llei 5/1993, de 27 de desembre, en la que se regula el procediment de la iniciativa legislativa a favor del cos electoral.

En aquell moment ni el grup socialista ni el grup popular van considerar oportú que s'estenguera també als ajuntaments.
Per què?
Perquè el que no podem és estar duplicant les qüestions.
Anem a vore.
Els ajuntaments per què estan configurats?
Per representants legítims de les forces polítiques que s'han presentat a eleccions locals.
Totes tenen unes sigles, totes tenen unes sigles.
Per tant, donar-li iniciativa legislativa als ajuntaments seria repetir el que poden fer aquí de forma més fàcil.

O a cas els regidors del seu partit en qualsevol municipi, no els resulta més fàcil si volen que se presente una iniciativa legislativa, dirigir-se a la seua senyoria i la seua senyoria que la presente per registre públic?
Això és molt més fàcil que haver de reunir un número determinat d'ajuntaments o que representen a un número determinat de ciutadans.
Per això se va creure convenient no incloure en la iniciativa legislativa la potestat que els ajuntaments els presentaren.

Quant a l'esmena 77, que demana que el president de la Generalitat siga el representant de la comunitat en la Unió Europea, el representant de la Comunitat Valenciana en la Unió Europea.
Doncs mire, això en l'article 61.
3, lletra c) ja ho diu, que el president de la Generalitat és el representant en la Europa de les Regions.

En l'esmena 78 a l'article 28, se referix a la potestat de dissolució de la cambra per part del president de la Generalitat.
Que la seua senyoria ho ha assumit i tinc clar que ho ha assumit.
Només vol posar una limitació i és que no tinga capacitat de dissolució.
.
.
senyor president.
.
.
li demane empara.
.
.

*(Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)*

 

**El senyor president:**

 

Señores diputados.
El señor Maluenda necesita lógicamente el silencio adecuado.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Gràcies, senyor president.

Li deia, senyor Ribó, que per què eixa limitació en el primer any?
Jo entenc que la limitació siga, i està assumida per tots, que el president no pot dissoldre la cambra quan hi ha presentada en temps i forma una moció de censura.
Faltaria més, per respecte als qui l'hagen presentat en temps i forma, d'acord en el que establisca el Reglament de les Corts.
Però que no puga dissoldre en el primer any?
Per què en el primer any no i en l'últim any sí?
No ho ha explicat la seua senyoria per què.
Jo pense que la limitació de la moció de censura és més que suficient.

I si el que li preocupa és que no puga haver governabilitat en el primer any.
Vosté sap que hi ha un fet singular que hem inclòs en l'Estatut també.
I és que si una volta celebrat el debat d'investidura han transcorregut dos mesos des del primer debat, i no s'ha aconseguit que hi haja ningun grup que puga portar endavant la governabilitat, perquè no tinga el recolzament de la cambra, en principi per majoria absoluta i després per majoria simple, el president de les Corts té la potestat de dissoldre la cambra i mandatar al president de la Generalitat en funcions a què convoque unes noves eleccions.
Per tant, no veig jo per què vosté vol allò del primer any de legislatura.

Quant a l'acadèmia, que és l'últim.
Quant a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Mire, mosatros ho tenim claríssim, tenim claríssim el que diu la llei.
Vosté continua buscant el reconeixement de la unitat de la llengua.
I això no va a trobar-ho mai en mosatros.
No va a encontrar-ho mai en mosatros, perquè mosatros considerem que l'idioma valencià és la llengua pròpia de tots els valencians.
Mosatros considerem que té personalitat pròpia, clarament diferenciada d'altres llengües.
Que ja en el segle XV va obtindre el màxim esplendor en el seu segle d'or.

I que efectivament, obres d'Ausias March, de Joanot Martorell, etcètera, etcètera, van portar a la nostra llengua, al nostre idioma, als més alts estaments.
I estem orgullosos d'això.
I com el nostre Estatut diu el que diu, i ja ho deia, ja ho deia.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Señor Maluenda, vaya acabando.
.
.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Acabe, senyor president.
Hi ha que respectar-ho.
I jo he de recordar-li a la seua senyoria que ja hem votat l'article sis, que és el que parla d'eixa qüestió.
Però vosté ho ha tret quant a l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
I vull recordar-li també que vosté critica que diguem idioma valencià, i vosté ha presentat l'esmena 85, l'esmena 85 que està en este bloc, que diu clarament idioma valencià.

Res més i moltes gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Vamos a proceder a la votación.
*(Remors)* Bien, si les parece a ustedes ¿vamos a votar todas las enmiendas conjuntas?
Procedemos a votar todas las enmiendas que se han enumerado.
Comienza la votación.
5 votos a favor, 81 votos en contra.

Vamos a proceder ahora a votar los artículos.
Artículo 23.
Perdón, señor Ribó.
Sí, gracias.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Senyor president.

Si li sembla, nosaltres demanaríem per la nostra banda votació diferenciada per una banda de l'article 23 conjuntament amb el 29, 31, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 41, 42, 43, 44 i 45.

 

**El senyor president:**

 

Vamos a ver, si he entendido bien, vamos a votar el 23.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 86 votos a favor, ningún voto en contra.

Ahora votamos los artículos 24, 25, 26, 27 y 28.
Comienza la votación.
80 votos a favor, 5 votos en contra.

Ahora votamos el artículo 29.
Comienza la votación.
85 votos a favor.

Ahora votamos el artículo 30.
Comienza la votación.
81 votos a favor, 5 en contra.

Ahora votamos el artículo 31.
Comienza la votación.
86 votos a favor, ninguno en contra.

Ahora votamos el artículo 32.
81 votos a favor, 5 votos en contra.

Ahora votamos los artículos 33, 34, 35, 36, 37 y 38.
Comienza la votación.
86 votos a favor, ninguno en contra.

Ahora votamos los artículos 39 y 40.
Comienza la votación.
81 votos a favor y 5 votos en contra.

Ahora votamos los artículos 41, 42, 43, 44 y 45.
*(Remors)* Perdón, la técnica, tiene razón el señor Maluenda.
Perdón.
Muchas gracias, señor Maluenda.

Hay una enmienda técnica que dice.
.
.
en el artículo 43: "Artículo 38, último párrafo, donde dice: "quan al procediment de nomenament del seus membres com a funcions", deu dir: "quan al procediment de nomenament com a funcions.
.
.
".
Y está firmado por los tres grupos.

Votamos la enmienda técnica.
Comienza la votación.

Y ahora votamos los artículos 41, 42, 43, 44 y 45.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 86 votos a favor, ninguno en contra.

Ahora podemos votar del artículo 46.
.
.
.
Perdón.
Artículo 46.
Comienza la votación.
81 votos a favor, 5 votos en contra.

Y ahora votamos los artículos del 47 al 54, ambos incluidos.
Comienza la votación.
86 votos a favor, ningún voto en contra.

Pasamos a continuación a debatir el bloque quinto de enmiendas, que corresponde a las enmiendas 89 a 92, 94, 96, 98, 101, 104 a 118.

Tiene la palabra el señor Ribó para el turno de defensa.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bé.
Anem a passar al títol IV, sobre competències.

Hi ha una sèrie d'esmenes, que són.
.
.
aquí hi ha dos tipus d'esmenes, algunes que són d'afegir alguna cosa.
Per exemple, l'esmena 89, que és la concreció.
.
.
concrecions que demanem sobre el tema del dret foral, que van fer alguns especialistes, però, per suposat, és de l'acord.
I volem insistir en açò, que el dret foral s'incorpore.

En l'esmena 90, nosaltres fiquem també al final el tema dels drets lingüístics com una competència fonamental.

L'esmena 91 sí que volíem fer una referència en el tema d'arxius.
A nosaltres ens sembla important ressaltar en l'Estatut una idea, i és el tema de la unitat d'arxiu.
Però unitat d'arxiu, com diuen els tècnics arreu del món, unitat d'arxiu en el lloc de creació del mateix arxiu.
Pose un exemple perquè se m'entenga.
Per exemple, si a l'Ajuntament de Vinaròs li expoliaren en l'any 39 una part dels seus arxius les tropes de Franco i l'han dut a Salamanca, la unitat d'arxiu diu que aquestos documents que va crear l'Ajuntament de Vinaròs han de ser restituïts a l'Ajuntament de Vinaròs.
Açò és el que diu l'arxivística internacional.
I a nosaltres ens sembla important que en aquest tema, en el tema d'arxius i en el tema de patrimoni, jo crec que hem de fer un esforç en el sentit de defensar allò que és nostre.
Si tenim un patrimoni a nivell d'arxivística per als historiadors, hem de defensar concretament el tema de la unitat d'arxiu.

Es parla de turisme.
Nosaltres volem fer una aportació que ens sembla important.
Parlar de la sostenibilitat, perquè en estos moments estem profundament preocupats per la manca de sostenibilitat del model turístic i d'ordenació del territori, que parla de sostenibilitat en la introducció de les lleis i fa exactament el contrari després quan parlem concretament de què és el que s'ha de fer.

Parlar també després d'afegir, en l'esmena 96, un aspecte que jo crec que és important i que està creixent molt, que és el tema del voluntariat social, i que nosaltres plantegem, i he de fer una menció per motiu obvis, que després es comentaran, que no ho faré jo directament.

En sembla també important.
.
.
En l'esmena 101, ahí parlem d'emigrants, una altra vegada, però ens oblidem dels immigrants.
Jo no sé si és una qüestió lingüística o és una qüestió de fons.
Si és una qüestió lingüística, que s'arregle; si és una qüestió de fons, per favor, que s'arregle, perquè si no, és molt més greu.
Jo crec que seria important.

En el tema de la competitivitat, jo voldria recordar una cosa que va fer ahí un sindicat.
Diu: "Ficarem una secretaria d'investigació".
Doncs sí!
Si no parlem seriosament del tema de la investigació, com per exemple ahí un sindicat en el seu congrés plantejava, després la qüestió de la competitivitat jo crec que queda molt mal parada.
I es parla molt de competitivitat, però es vincula molt poc a un tema com és la investigació, el desenvolupament i la innovació.

Bé.
En l'article 59 parlem d'educació.
I ahí volem nosaltres defensar el dret a una ensenyament públic, el dret a un ensenyament en valencià, el dret a un ensenyament laic ­bonica paraula, bonica paraula­ i el dret a un ensenyament de qualitat.

En el tema de la sanitat, també volem defensar dues coses importants.
En primer lloc, la gestió directa del sistema sanitari públic, perquè ens sembla que és important, ens preocupen les derives actuals i entenem que l'obligació de la Generalitat, del Consell, és fer una gestió directa, no fer concessions a empreses, etcètera.
Parlar d'açò.
I parlem també d'un dret, un dret que pensem que és important: el dret a establir voluntats anticipades respecte a la mateixa salut.
Pensem que és una qüestió de drets, que entra a vegades en col·lisió amb determinades creences i amb determinades actituds, fins i tot poden religioses, que pensen que s'hauria d'insistir en açò.

Hi ha un article que ens preocupa molt.
A veure.
De l'Estatut, que avui fa vint-i-tres anys que es va aprovar, que jo recorde, hi ha dues coses que no s'han complit clarament.
Primer, la llei de comarcalització.
Vint-i-tres anys després.
S'han fet aquí algunes propostes per part del nostre grup, mai s'ha avançat en aquesta direcció.

I hi ha un altre que diu, l'article 61 actual: "Es crearà una policia autonòmica".
Doncs no, no s'ha creat una policia autonòmica.
S'ha fet un arreglet, però no tenim policia autonòmica.
Ara sembla que igual es crea una policia autonòmica.
Però nosaltres pensem que s'hauria d'aprofitar l'oportunitat, en primer lloc, per defensar i caracteritzar un sistema de seguretat propi, amb dos pilar fonamentals: primer, un element de seguretat ciutadana basat en la policia autonòmica i la policia municipal; i una altra vessant de prevenció, extinció, salvament i protecció civil, on l'element nuclear hauria de ser un cos únic de bombers.
I dic únic perquè a vegades hi ha contradiccions.
O siga, hi ha bombers que no poden passar la frontera de Pego cap avall, hi ha altres bombers que no poden passar d'Almenara cap amunt o d'Almenara cap avall, etcètera.
Estic parlant, evidentment, dels cossos provincials de les diputacions.
Jo crec que no té sentit açò.
Hem de anar, i fins i tot en alguna llei es planteja, hem d'anar a un cos unificat de bombers que avance en aquestes tasques, que són molt importants.

Bé.
Nosaltres plantegem que la policia autonòmica hauria de ser el servei bàsic de seguretat.
És important parlar de seguretat.
Jo crec que hauríem de parlar de seguretat, i plantejàvem que el president del Consell siga el màxim responsable aquí de seguretat d'alguna manera.
Algun dia jo crec que també podem pensar que en un model d'un estat federal tindre tres grans nivells de policies: una policia federal, una policia autonòmica i una policia municipal adequades.
I que aquí la policia autonòmica i municipal funcionarà, serà el servei bàsic de seguretat ciutadana.
En estos moments no tenim res d'autonòmic; tenim una policia estatal fragmentada en dos cossos, a vegades amb contradiccions i manca de coordinació; i tenim una policia municipal, que és l'única que ha crescut en els últims anys en nombre i en persones.
Els qui han fet l'esforç de seguretat en este país han estat els municipis.
Qui han fet els negocis han estat altres, les empreses de seguretat privada, a vegades vinculades a persones que preferisc no recordar.
Però pense que és important en este tema.

Bé.
I aquí sí que apareix, en l'article 63, el tema de la Valldigna.
Nosaltres pensem, reiterem, que s'ha d'eliminar.
Mire vosté, el monestir de la Valldigna és un monestir que, efectivament, el seu abat era un senyor, reial, efectivament.
El senyor abat era un senyor que tenia el dret de jutjar i condemnar a mort a les persones.
Era un monestir que quan va venir la desamortització, el seu comportament respecte als municipis del costat era tan feudal que va haver de desaparéixer corrent i que va ser destruït.
Mire vosté, era un monestir que fins i tot ha donat lloc a llegendes.
Jo no sé.
.
.
Jo m'he preocupat de les llegendes de Santa Maria de la Valldigna.
Hi ha una llegenda que li diuen la llegenda del ganxo.
Jo no sé si la coneix vosté.
Els antics llauradors.
.
.
A mi m'ho han contat, a mi m'ho han contat els iaios de Simat i de la Valldigna, la llegenda del ganxo.
Era que els llauradors en la porta tenien un ganxo perquè el senyor abat, quan exercia el seu dret de pernada continuada, posara la seua capa allí perquè no poguera entrar el llaurador.
És una llegenda com una altra, evidentment.

Però mire vosté, si esta és l'espiritualitat que es reflecteix, és una espiritualitat molt vinculada a un sistema parafeudal, molt vinculada a uns comportaments que a nosaltres no ens agraden.
Mire vosté, també tenien el dret a l'aigua.
En Simat, la patrona, allà al 15 de juny, es celebra precisament que el senyor abat els donava tres dies d'aigua per a regar els horts, els concedia.
Mire, esta espiritualitat a nosaltres no ens sembla que siga una espiritualitat vinculada al futur, en absolut.
Li ho volem dir amb molt claredat.
Hi ha molts altres.
.
.
si vol parlar de monestirs, parle d'altres monestirs que no tenen tots eixa problemàtica, molt més vinculats.
.
.
que fins i tot es simbolitza que quan hi va haver la desamortització, no varen ser atacats pel poble del costat ni destruïts, com li va passar al monestir de Santa Maria de la Valldigna.
No és un exemple d'un espiritualitat del segle XXI.
És un exemple d'una espiritualitat, en els millors dels casos, feudal.
*(Veus)* I jo li ho vull dir amb molta claredat.

 

**El senyor president:**

 

Señor Maluenda, por favor.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

L'article 64, quan parla concretament de determinats elements, nosaltres volem demanar una altra vegada, per tercera i última vegada, el requisit lingüístic.
Doncs sí, pels notaris i pels registradors.
Perquè si parlem d'un dret foral i civil, home!
, seria bo que la gent, els llauradors, les persones majors, que a vegades tenen relacions amb els notaris, es puguen expressar normalment en la seua llengua.
No vull recordar el tio Canya, però sí que he de recordar, una altra vegada, que esta gent també voldria poder viure en la seua llengua, en valencià, però que no ho pot fer si té davant un senyor molt important que no coneix la seua llengua.
I és una cosa que jo crec que gent que fa oposicions tan complicades, no ha de ser tan complicat que li demanes uns mínims coneixements del valencià.
Jo crec que no és tan complicat.
I no és una qüestió de discriminació, és una qüestió d'estima de la nostra llengua.

*(Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa María Barrieras Mombrú)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Té la paraula, en representació del Grup Parlamentari Socialista, la il·lustre diputada senyora Andrés.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Bueno.
En principio, quisiera agradecer poder intervenir en el debate de la reforma del Estatuto.
Y agradecerlo por dos cuestiones: primero, por participar como ponente en la reforma del Estatuto, que es una satisfacción como parlamentaria, y el participar como parlamentaria y ponente en mi condición de mujer.
Hay dos personas que también forman parte de la ponencia, que son del Grupo Popular, la señora Quinzá y Herminia.
.
.
, que ha leído anteriormente.
.
.
*(Veus)* Sí.
Herminia Palomar, que ha leído anteriormente.
Pero es una satisfacción poder aquí salir a debatir, en condición de mujer y parlamentaria, el tema de la reforma del Estatuto.
*(Aplaudiments)*

Y vamos a entrar de lleno en las enmiendas que ha planteado Izquierda Unida.
Y me refiero a un conjunto de 26 enmiendas, un importante grupo, que se refieren sobre todo al artículo 46.
Y vamos a hablar de lo que son competencias.
Y vamos a hablar de lo que son competencias, por situarnos, y para que las valencianas y los valencianos cuando nos vean mediante la televisión, vean de lo que estamos hablando.
Estamos hablando de competencias, competencias que ya fueron asumidas en el anterior Estatuto, en el de 1982, que en este momento se ha dado un paso adelante, se consolidan, y se ha dado un paso más.

Planteaba el tema del derecho foral.
El texto plantea la conservación, desarrollo, modificación del derecho foral valenciano.
Ustedes lo plantean encuadrando el desarrollo dentro de la Constitución, del artículo 149.
8 de la Constitución.
Este artículo, el punto 8, dice "que la legislación civil.
.
.
, sin perjuicio del derecho civil y foral desarrollado por las comunidades autónomas allí existentes".
Esto es exactamente lo que creo que quiere el espíritu del texto que se propone.
En el año 2002 se creo un observatorio, que está trabajando.
En el año 2004 se creo una comisión de codificación del derecho civil valenciano, hace un año que continúa trabajando, y ustedes intentan sujetar una cosa que se encuentra en fase de estudio en un Estatuto.
Esto supone, digamos, encorsetar el desarrollo de un estatuto foral valenciano que se encuentra en fase de investigación.

Con respecto al derecho lingüístico para las normas procesales y de procedimiento administrativo, solamente nos tenemos que referir a la Academia Valenciana de la Lengua y a la Ley de uso.
Cuando se produzca un cumplimiento muy preciso y muy justo sobre la Ley de uso, se utilizará también en las normas procesales.

También en la 91, usted añade al concepto de archivos, al concepto de unidad de archivos, la cuestión de los papeles expoliados.
Una cosa es la competencia en materia documental y otra cosa son los documentos expoliados, a pesar de que uno se plantee que deban volver a la Comunidad Valenciana.
Usted sabe perfectamente que mi grupo parlamentario ha presentado iniciativas en estas Cortes, ha presentado iniciativas.
Es de gran interés, no solo para mi grupo parlamentario sino para mi propio partido, el reconocimiento de una deuda que aún hoy no está satisfecha.
Nosotros lo hemos solicitado en estas Cortes y es de gran interés.
Pero esto no justifica el que se pida en el reconocimiento de la competencia documental la aportación de los papeles de Salamanca, que es al fin y al cabo lo que se quiere decir.
Ustedes no pueden poner una deuda en un estatuto.
Consideramos que es un tema que se debe solucionar mediante la devolución exacta de estos papeles.
La unidad de archivos significa otra cuestión.

Con respecto a las enmienda 92 y 94, se especifican las competencias de territorio, litoral, urbanismo, turismo y vivienda.
Y también ustedes apostillan la protección del patrimonio cultural y natural.
Yo le decía el otro día en la comisión que uno entiende que se preocupe por el mantenimiento del patrimonio cultural y por el natural debido al crecimiento urbanístico.
Lo entiendo y lo entiende mi grupo perfectamente, pero estamos hablando de competencias de territorio y de turismo.
No podemos plasmar en un estatuto nuestras preocupaciones respecto a determinadas políticas que desarrolle un gobierno y que no nos gustan.
No podemos plasmarlo en un estatuto.

Respecto al voluntariado social, creo que es una enmienda que va a ser aceptada.

Las enmiendas 98 y 100 hablan del tema de bienestar social, y añade el tema de personas necesitadas, y la supresión de barreras arquitectónicas y, nuevamente, el acceso a la función pública.
Mire, el concepto de servicios sociales es un concepto básico, de personas desfavorecidas, de personas disminuidas, es un concepto de ayuda a la persona.

En cuanto al acceso a la función pública, usted sabe que todos los años en los presupuestos yo misma he planteado un nivel de acceso a la función pública, pero lo hacemos en el presupuesto y todos los años.
No podemos hipotecar el número de acceso a la función pública de las personas discapacitadas a años vista.

En la enmienda 100, han cambiado ustedes el concepto de instituciones públicas por políticas públicas.
Las instituciones es el crecimiento de las propias entidades de la administración.
Es una red de servicios que debe acercarse más a los ciudadanos.
Las políticas son acciones del gobierno.

Con relación a la palabra inmigración.
Mire, el otro día le decía que yo pensaba que era una equivocación.
Leyendo detenidamente y analizando más concretamente, estamos hablando de competencias exclusivas de la Comunidad Valenciana, e inmigración es competencia exclusiva del Estado.
Por eso no se puede asumir.

La enmienda 104 pide añadir un nuevo artículo.
Pide las relaciones con la Unión Europea.
El artículo 67 de este proyecto de Estatuto establece las relaciones con las Unión Europea, no solamente la oficina de Bruselas, que la Comunidad Valenciana, como región de la Unión Europea, participará en los mecanismos de control, el derecho a la participación y que el presidente de la Generalitat estará presente en el Comité de las Regiones.
Solamente en el tema de competencias se incluye en el punto 3 la ejecución de la legislación de la Unión Europea para que seamos competentes.
Por lo tanto, consideramos que está perfectamente desarrollada.

Las enmiendas 105 y 106 modifican el artículo 58 del texto relativo a la actividad económica.
Y plantean ustedes el tema del pleno empleo y la realización de determinados estudios, estudios por la paz, estudios por la salud, políticas medioambientales.
Mire, yo creo que son dos cosas subsidiarias.
Si no se hace una reestructuración del sector industrial para hacerlo más competitivo, no habrá empleo estable.
El concepto de I+D+I, es investigación, más desarrollo, más innovación, supone el avance, el futuro, en todos los campos del conocimiento, en todas las líneas de investigación.

Las enmiendas 107, 108 y 109 están relacionadas con la educación, como usted ha dicho, y apostillan el tema de que sea una enseñanza pública.
Mire, la educación debe ser fundamental para todos los gobiernos.
El tema de la forma de gestión, si pública o privada, es una opción del propio gobierno, es una forma de gestión, es una línea política que establece.

En la enmienda 108 marca la enseñanza pública, laica y de calidad.
Lo de laica, ya sabe usted lo que opino.
España es un estado laico y la educación de los niños debe ser laica, si así los padres lo piden.

Con la siguiente enmienda, pide el tema de la excelencia, que es el tema de una educación de calidad.
Y la educación de calidad se establece en el cumplimiento de unas garantías que se regulan en el artículo 59.

Las enmiendas 110, 11 y 12 se refieren a la sanidad.
También aquí aparece el tema de un derecho, ustedes piden un derecho, y estamos hablando de competencias, que es el derecho a la salud.
Y pide también el derecho a la salud sexual y a la salud reproductiva.
El concepto de salud es un concepto amplio, que debe recoger todos los conceptos en líneas generales.
También que la sanidad sea universal, que es un hecho ya, que sea integral y que sea pública.
Pública lo es, lo que pasa que se pueden utilizar diversas formas de gestión.

En relación a las voluntades anticipadas.
Mire, el señor Serafín Castellano tenía razón el otro día, existe la Ley 1/2003, el artículo 17, en el tema de voluntades.
El único problema es que este gobierno esté informando y formando a la gente a que puede acceder a realizar sus últimas voluntades.

Las enmiendas 113, 114 y 115 sobre la creación de seguridad ciudadana propia.
Mire, en ello estamos.
Usted sabe que este grupo está comprometido con ello, lo ha solicitado varias veces en estas Cortes.
Ustedes plantean que sean funciones de prevención y de protección, y el artículo 61, en el punto 1, cuando habla de las funciones, habla del mantenimiento del orden público, de la protección de las personas y los bienes.
Y, por lo tanto, se recoge en todas sus variantes.

También ­y usted no lo ha dicho, pero yo lo voy a referir porque no vamos a obviarlo­, el tema de las competencias de tráfico.
El tema de las competencias de tráfico es un tema que no se ha asumido en esta reforma del Estatuto.
Hay dos cosas que no se han asumido: el tráfico y las prisiones.
Es cierto que es un tema que ha quedado pendiente.
Exactamente mi compañero antes le decía que las negociaciones a veces son difíciles y arduas.
Hemos iniciado el tema de la creación de un cuerpo de policía autonómica.
También es verdad que comunidades consideradas históricas, y que desde el año 1988 tienen cuerpos de policía autonómica y que asumieron la competencia, han tardado en desarrollarla, que es lo que yo quise decirle el otro día.
Exactamente Cataluña, hasta hace año y medio, la Guardia Civil de tráfico continuaba haciendo esas funciones, y en este momento Euskadi continúa contemporizándola con la Guardia Civil.
Espero que sea un problema que se solucione.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señora Andrés.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Un momento.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Miren ustedes, si no cumplen ustedes los tiempos.
.
.

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Enseguida termino.

Respecto a los bomberos, es un tema que hoy ya se podría hacer sin necesidad de que se determine en el Estatuto.

Muchas gracias.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias.

Tiene la palabra, para el turno de réplica, el señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

A vore.
En el tema este de competències, és cert que nosaltres intentem detallar i introduir alguns elements respecte a les competències.
Però mire vosté, per exemple, en el cas dels arxius, que ha comentat vosté, ahí hi ha una cosa.
.
.
Jo crec que en estos moments que s'estan discutint els estatuts, tenim l'obligació de veure per on van un poc els tirs.

Hi ha diverses maneres de plantejar-se els temes competencials.
Hi ha una profunda preocupació.
En els últims anys hi ha hagut competències, fins i tot exclusives, que han estat buidades de contingut d'una manera molt clara, mitjançant lleis de bases estatals.
I açò és una cosa que.
.
.
és una denúncia general en tot el sistema autonòmic.
I una de les possibilitats que s'ha plantejat ­una de les possibilitats, que no dic que nosaltres l'haguem plantejat aixina, però que sí que alguna cosa hem fet­ és dir: Bé, anem a intentar blindar aquestes competències, blindar aquestes competències front a possible amenaces centralitzadores del futur, com vam viure, per exemple, els últims anys, del 2000 al 2004, aproximadament, on hi va haver un atac sistemàtic i reiterar a moltes competències exclusives de les comunitats autònomes per part del govern central.

Hi ha teòrics i professor de dret constitucional que diuen que la manera de blindar-ho és detallar-ho al màxim, de forma que hi hagen coses que no es puguen d'alguna manera perdre després en alguna llei de bases que se li ocórrega a algú.
Perquè passa açò, ha passat.
Nosaltres fins i tot hem plantejat aquí un possible recurs d'inconstitucionalitat, per exemple, sobre temes econòmics, que pensàvem que era una competència de la Generalitat Valenciana i que un bon dia algun ministre a Madrid va decidir que era competència seva i ens ficava uns percentatges determinats.
I açò qualsevol persona que tinguera una certa cura de la seua autonomia intentava blindar-ho.

Per açò nosaltres hem intentat determinats aspectes detallar-los més, que ha estat una de les idees fonamentals les quals ens hem plantejat en este capítol.
No hem volgut avançar en moltes més competències, no ha estat objectiu del nostre grup parlamentari fer un gran desplegament de competències.
Entenem que el problema fonamental d'esta comunitat avui no és avançar en competències.
El problema fonamental és tenir pes polític per a exercir adequadament aquestes competències.
Polític i econòmic, els dos.
I açò és el que ens manca.

Però hi ha aspectes que sí que, efectivament, nosaltres pensem que s'han quedat endarrere.
I ja que ho ha mencionat vosté, ho anava a mencionar jo al final, evidentment, hem de parlar de la policia autonòmica, que és una cosa que no és de rebut, al nostre entendre, com un tema tan important a nivell de seguretat, de prevenció, a tots els nivells, el tema de la seguretat viària nosaltres entenem que és en tema clau i que ho serà molt més en el futur.
Els conflictes que estan apareixent, els problemes.
.
.
.
les persones que tots els caps de setmana moren, que als matins hem d'escoltar en la ràdio, en els mitjans de comunicació, són temes a resoldre, i són temes a resoldre adequadament i que hem d'intentar avançar en resoldre-ho nosaltres.
I, per desgràcia, açò que està en altres comunitats funcionant ja, i que no hi ha cap problema constitucional, no hi ha cap problema de cap tipus.
.
.
L'únic problema és una manca de voluntat, jo no sé si de vostés o de vostés, però al final ho han firmat vostés i vostés.
I, per tant, un poc responsables hauran de ser.

Nosaltres pensem que és important que hi haja una policia autonòmica que també tinga competències en trànsit, perquè és important organitzar el trànsit en este país, organitzar, en general, la mobilitat amb seguretat.
És molt important.
I deixar-s'ho fora.
.
.
si em va a dir que no està prohibit, li diré que té raó.
Però si l'altra vegada, en l'altre estatut de fa vint-i-tres anys, deia: "Es crearà una policia autonòmica", i vint-i-tres anys després estem com estem, una cosa que no està en l'Estatut, em perdonarà que em mostre un poc escèptic.
Per tant, jo crec que sí que hi ha mancances en este tema.

Insistir en la idea nostra que no hem volgut fer un catàleg, però sí que hem avançat en la idea de blindar un poc les.
.
.
, perquè sempre pot haver a Madrid algú amb voluntat centralista, sempre hi pot haver-ne, en la vessant econòmica, que l'hem viscuda, en moltes altres vessants.
I blindar és una bona solució contra les lleis de base centralistes.
I per desgràcia, açò, com els estatuts acostumen a durar més que un període, un cicle polític, hem de fer les previsions corresponents.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra señora Andrés.
*(Remors)*

 

**La senyora Andrés Barea:**

 

Señor Ribó.

Vamos a centrarnos en los dos temas que usted ha planteado.
Aunque hay temas que también podrían ser analizados.
Respecto al tema de los papeles expoliados.
Mire, no solamente han sido expoliados.
Fueron robados a la ciudadanía, a los ciudadanos.
A ciudadanos particulares que ese es un tema también muy importante.
Robaron no solamente sus papeles sino sus vidas y su propia intimidad.

Mire, eso es un tema que tiene que ser solucionado políticamente.
Es un tema de voluntad de un gobierno.
En este momento nosotros nos encontramos ante la situación de una, digamos un *pressing* por parte del Partido Popular, porque votó que no en la comisión, y usted se acuerda perfectamente.
Continuaremos manteniendo esta opción de poder presentar la devolución de la memoria histórica.
Aunque no pidan perdón.

Y nosotros continuaremos manteniendo la devolución de los papeles de Salamanca, no solamente a las entidades públicas, que nos parece importante, sobre todo sobre todo a aquellos ciudadanos que fueron expoliados.
Por tanto le invito a que cuando se gobierne, a que cuando gobernemos, pidamos conjuntamente y hagamos efectivo la devolución de esos papeles.

Otra cosa es el tema de la policía autonómica.
Mire, el tema de la policía autonómica, usted sabe perfectamente que en toda negociación, como le he dicho antes, hay un tira y afloja.
Un tira y afloja.
Pero yo, mire, me encuentro satisfecha y me encuentro contenta de que se haya creado el cuerpo de policía autonómica.
Es cierto que en el Estatuto estaba.
Pero es cierto que también había un documento de la creación de una unidad adscrita como elemento intermedio de paso.
Y que se creó una unidad adscrita y que ahí se quedó sin evolucionar y sin crecer.

Es nuestra obligación, supongo que del Partido Popular también, pero la obligación nuestra y la obligación suya el hacer que la ley sea efectiva.
Y comprometerse, en un período legislativo que se determine por estas Cortes en general, cuándo se tiene que desarrollar esta ley.

La policía autonómica va a tener una competencia fundamental en este momento, que es la policía de investigación, la policía judicial para el tema de la lucha contra los narcotráficos, contra las mafias, y sobre todo por el tema de la seguridad ciudadana.
Es un tema fundamental.
Es una deuda la que hay con el tema de tráfico.
Pero que yo creo que con la ley debe de irse estableciendo las formas de integración de los distintos grupos que componen las fuerzas y cuerpos de seguridad del estado.
Y es nuestra obligación el ir avanzando e ir consolidando esa situación de inseguridad que esta comunidad tiene, mediante un cuerpo de policía autonómica que garantice más y mejor autogobierno.

Mire, en el tema de las competencias, decirle que hemos crecido.
Hemos pasado a 36 competencias exclusivas, 18 más en aquello que no afecta al artículo 149 de la Constitución.
Nos equiparamos a las comunidades históricas o comunidades de primera, sin la necesidad de la Lotrava.
Menos tráfico y prisiones.

Señor Ribó, hemos retomado la historia yo creo.
Creo que hemos retomado la historia y hemos conseguido continuar caminando y tomar un impulso.
Hemos conseguido de una forma modélica establecer un consenso de una forma graduada, de una forma responsable, que espero que ustedes se sumen a ello.
Solamente decirle una cuestión.
Parece que están muy lejos de la ciudadanía pero es importante conseguir más y mejor autogobierno.
Como decía un poeta de mi pueblo: asumirás la veu de un poble.

Gracias.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señora Andrés.

Vamos a proceder a la votación del bloque de enmiendas.
Si no me dicen ustedes nada en sentido contrario, ¿todas juntas?
Señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Sí, senyor president.
Senyor president, pregue se vote la 96 de forma separada.

 

**El senyor president:**

 

Perdón.
¿La?

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

La 96.
Nueve, seis.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias.

Pues votamos las enmiendas de la 89 a la 92, 94, 98, 101, y de la 104 a la 118.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: votos a favor 6.
.
.
votos en contra 80.

Y ahora vamos a votar la 96.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 86 votos a favor, ningún voto en contra.

Señor Ribó, ¿me puede insinuar el sentido del voto respecto a diferenciar el voto del grupo Entesa?

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Amb el millor sentit i voluntat d'insinuació, li pose de manifest que els articles que votarem de forma diferenciada són el 56, el 57, el 62.
.
.
i el 66.
Perdó, perdó, perdó.
No, el 62, crec que acabem en el 64.

**El senyor president:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Pues vamos a votar, si les parece bien, ¿el artículo 55 primero?
Comienza la votación.
81 votos a favor, 5 votos en contra.

Ahora votamos 56 y 57.
Comienza la votación.
84 votos a favor, ningún voto en contra.

Ahora vamos a votar los artículos 58, 59, 60 y 61.
Comienza la votación.
81 votos a favor, 5 votos en contra.

Y ahora votamos el artículo 62.
Comienza la votación.
86 votos a favor, ningún voto en contra.

Y ahora votamos los artículos 63 y 64.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 80 votos a favor, 5 votos en contra.

A continuación pasamos a debatir el bloque sexto de enmiendas, de la 120 a la 123.
Tiene la palabra el señor Ribó.
*(Remors)*

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Aquests són tres títols de relacions de la nostra comunitat amb l'exterior.
La primera és en la resta de comunitats d'Espanya.
Nosaltres el que demanem, tornem a demanar-ho, eh!
, allò de mantenir relacions amb les comunitats autònomes amb lligams històrics, lingüístics i culturals.
Ho reiterem.
Ens sembla lògic, normal, plausible, positiu que ens relacionem en les Illes o en Catalunya per temes lingüístics, culturals i històrics, de la mateixa forma que Espanya es relaciona en Xile, en Cuba, en Colòmbia, per temes lingüístics.
És aixina de senzill.
Aixina de senzill i aixina de normal.
I com que ja ho he argumentat, no vull continuar argumentant perquè em sembla que és prou clar.

En l'article 67, nosaltres l'única cosa que demanem és que pensem que s'ha de fer imperativa, no potestativa, la nostra participació en la Unió Europea.
Jo he dit abans que era un vector que nosaltres estem intentant introduir sistemàticament des de les Corts, en la Presidència del Consell, ara en les relacions en la Unió Europea.
Pensem que ens prenem en este Estatut els temes de la Unió Europea poc seriosament.
Per sota de la seua importància en tots els temes econòmics, en tots els temes en els quals estem impresos.
I entenem que s'hauria de fer imperatiu.
No n'hi ha prou en dir que és possible fer-ho.
No n'hi ha prou en què és possible que se'ns escolte.
Hem de plantejar-ho d'una manera molt clara en aquells temes en els quals són importants.

I la tercera, l'última esmena és en l'article 68, l'esmena 123, són les relacions en els països, en la resta de països.
Nosaltres fiquem un afegit.
I volem recordar que fa molts anys que hi ha moltes associacions de voluntariat social que parlen de l'ajuda al tercer món, etcètera, etcètera, d'aquelles coses que l'ONU va recomanar fa no sé quants anys.
Demanem concretament que tots els anys, en els pressupostos, hi haja un percentatge que es dedique a ajuda i solidaritat amb els països menys desenrotllats.

Doncs res, demanem una cosa tan senzilleta com el tema del que es planteja en l'ONU.
Pensem que açò a més és molt important per intentar en els temes d'immigració, d'alguna manera passar d'una immigració que a vegades sembla una emigració d'explosió, a una immigració que siga molt més tranquil·la, perquè estem incitant a un desenvolupament en estos països, i la immigració econòmica deixe de tenir el pes que en estos moments per desgràcia té.

La qüestió de la solidaritat en el tercer món és molt escandalosa.
Ha disminuït en els últims anys els països desenvolupats respecte al que es feia en els anys 80 en els anys 70.
Ens sembla que és molt important complir en aquest tema, sobretot perquè estem molt prop de zones molt desenvolupades com és l'Àfrica i moltes altres zones, que si no fem el que hem de fer, després, fins i tot, patirem moltes de les seues conseqûències.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra el señor Such.

 

**El senyor Such Botella:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

I amb la brevetat de l'exposició també per part del portaveu d'Esquerra Unida, el senyor Ribó.
Igual de breu.
És a dir, en primer lloc manifestar-li la nostra satisfacció perquè als títols V, VI i VII sols hi hagen quatre esmenes.
La veritat és que jo crec que van a ser esmenes que no van a ser *impeditives* d'un acord en estos títols, perquè jo crec que eren títols que havíem treballat bé de comú acord en els tres grups parlamentaris.
I que per tant havíem arribat a un bon consens.

Jo crec que l'esmena 120, quan vosté manifesta que la Generalitat Valenciana establirà els convenis en el que són les comunitats autònomes de l'antiga Corona d'Aragó, he de dir-li com ja li vaig dir en la pròpia comissió, que nosaltres incorporàrem un terme més ample quant a la relació especial de la Generalitat Valenciana, que comprenia el que era l'arc mediterrani com a fórmula de potencia econòmica, política i social i de relacions especials de la Generalitat Valenciana.
Jo crec que per tant està englobat, dins del que planteja la seua senyoria, en el que ja n'hi ha en el text.

Jo sé que realment la intenció és una altra.
Però és que es pot fer exactament igual, tindre una col·laboració en matèria cultural, lingüística, tant econòmica, com d'infrastructures, com social, en qualsevol comunitat autònoma independentment d'on estiga.
I per tant, açò depén moltes vegades de la voluntat política del que estiga governant per a tindre millor relacions en uns i en altres.

En les dos següents esmenes vosté plantejava que s'havia de donar potència al que era la nostra presència en Europa.
Bé, és modificar realment un verb i convertir-lo en imperatiu.
Jo he de dir que una vegada reconegut el dret que tenim de ser escoltats i de participar, el que és el Govern serà el responsable d'entendre en què es pot participar, en què no, en què es podrà col·laborar i en què no, o en què ha de ser escoltat o en què no, perquè jo crec que en tot no serà possible, sinó en les qüestions que realment interessen a la nostra comunitat.
Per tant, imposar ahí els termes imperatius en el que és la reforma de l'Estatut com si vullguérem obligar des de la reforma que tinga en tot.
.
.
, independentment del tema de què es tracte, jo crec que no és molt adequat.
Es podrà fer o no es podrà fer en funció de l'interés que la nostra comunitat tinga.

I, per últim, li vaig a dir, senyor Ribó, l'última esmena que vosté planteja, compartint el fons de la qüestió, evidentment el nostre Estatut té possibilitats i recursos per a no sols fer el 0,8, sinó per l'1% o el percentatge que considere, però jo crec que vosté planteja una esmena que és més una esmena que estaria com una transitòria, perquè, clar, plantejar que en el termini de tres anys fixar temps per a aplicar el 0,8, quan pot ser el 0,9 o pot ser l'1 o no pot ser res en funció de la voluntat política, perquè vosté sap que fixar els terminis en l'Estatut no va a possibilitar que això siga imperatiu perquè siga així, com moltes més altres coses que van a dependre de la voluntat política de qui ho exercix, em pareix que no toca posar-ho com un article del mateix Estatut.

I ja li dic, compartint el fons de la necessitat, de la col·laboració amb els països menys desenvolupats, amb els països que necessiten la nostra ajuda i la nostra col·laboració.
Però jo crec que no és adequat ni fixar terminis d'anys, ni fixar percentatges en el mateix Estatut, sinó apostar clarament pel que és la cooperació al desenvolupament, que jo crec que el mateix Estatut fa.

Res més i gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Moltes gràcies, senyor Such.

Muchas gracias, señor Such.

Para el turno de réplica, tiene la palabra el señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Anem a vore, no és el mateix l'arc mediterrani que la Corona d'Aragó.
O siga, que són els països.
.
.
Jo crec que és una evidència.
I no és el mateix del que parlem.
O siga, si vosté em planteja, per exemple, la necessitat de fer una línia fèrria, per exemple, com s'està plantejant, des d'Almeria fins a Portbou o passant per on siga, jo estic totalment d'acord, i així podrem parlar d'arc mediterrani.

No, a veure, en l'arc mediterrani, per exemple, evidentment està Múrcia i, evidentment està Almeria.
Però és evident que amb Múrcia i amb Almeria no ens podem plantejar els temes lingüístics amb la nostra llengua pròpia, que és del que estem parlant.
Nosaltres volem parlar d'açò en específic perquè ens sembla important ressaltar-ho i ens sembla important deixar-ho clar.
I nosaltres entenem que el tema de l'arc mediterrani té tota la seua vàlua, és interessant, fins i tot.
.
.
Jo sé que va generar al·lèrgies, o siga aquí la gent es va posar molt nerviosa, una temporadeta amb l'arc mediterrani.
Jo me'n recorde perfectament.
I jo aprecie el que suposa, no ho vull negar, jo ho aprecie, però insistint, insistint, que és que són dos coses totalment distintes.

A nosaltres ens sembla perfecte que tinguem unes relacions amb Múrcia respecte a determinats temes, però no estem parlant d'açò.
És imprescindible tenir molt bones relacions amb Castella-La Manxa, pel tema del Xúquer, però no estem parlant d'açò.
Estem parlant del que estem parlant, i no estem parlant d'aquests temes.
Jo crec que açò hauria de quedar clar.

Bé, l'altre tema és una qüestió de matís, però jo voldria insistir, eh?
Els temes de la Unió Europea, i no recorde que en tornem a parlar, almenys en les nostres esmenes, han passat amb molta debilitat.
M'agradaria que amb açò fórem un poc més alemanys, que foren temes fonamentals, que foren temes fonamentals.
Han passat sempre els "se podrà, és possible, ho mirarem, igual discutim", però mai amb un plantejament com, per exemple es plantegen els *länder* alemanys, que determinades coses no les decidix el govern federal sinó que les decidixen allí els *länder*.
Açò crec que és avançar cap a un model federal amb una concepció europea que, per desgràcia, estem molt lluny.

I l'últim tema, mire, nosaltres plantegem que en tres anys ­fiquem una cadència­ puguem avançar al 0,8% del PIB.
En primer lloc, no fiquem el 0,8.
Diguem textualment: "Dedicarà un mínim del 0,8".
No fiquem el 0,8; no importa ficar més.
Però, home, jo sí que crec que seria important ficar algun mínim.
Un estatut és per avançar.
Hi hauran governs molt més solidaris que altres, però fiquem un mínim.
Si a vegades ficant estos mínims no es compleix.
.
.
Per exemple, la policia autonòmica o, per exemple, la llei de comarcalització.
.
.
Doncs, mire vosté, si no fiquem ni un mínim.
.
.
, en quant estem ara?
, en quant estarem ara, en el pressupost del 2005?
Doncs, no ho recorde, però, en fi.
.
.
Seria bo ficar un mínim perquè el tema de la solidaritat.
.
.
Perquè els valencians siguem solidaris.
Jo crec que és bo.
.
.
Quan parlava que d'alguna manera tot el que viu i treballa.
.
.
Jo crec que els elements de solidaritat per al tercer món, etcètera, ser valencià, un poc ciutadà del món, jo crec que aquí ho hauríem de demostrat també.

I per desgràcia aquests temes queden en l'estratosfera.
Al final, el que quede serà per a solidaritat i ajuda al tercer món.
Jo crec que hauria de ser un d'estos capítols, com fan ­si em permet la similitud­ els militars, que diuen: "Esta part va per a inversió.
.
.
", aixina, que no es puga tocar, com a mínim açò.

A mi m'agradaria que els temes estos.
.
.
Perquè entre altres coses, li he ficat l'exemple dels militars perquè estic convençut que la millor manera d'avançar en el camí de la pau és avançar en el camí de la solidaritat i de l'ajuda al tercer món.

Per tant, nosaltres pensem que estos capítols s'haurien de fixar d'entrada amb uns mínims.
I si no es fixen, després passa el que passa.
I no m'he baixat els números que dedica el Govern Valencià a solidaritat però, per descomptat, en fi.
.
.
Jo crec que estan molt baixets.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra para el turno de réplica, el señor Such.

 

**El senyor Such Botella:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Ribó, evidentment que quan es planteja esta esmena és per a diferenciar-la, perquè es planteja al text en què vosté també coneix que està l'especial relació amb l'arc mediterrani, però, jo li puc dir que tranquil·lament vosté apunta que no és el mateix Múrcia i Almeria, però és que en l'arc mediterrani també estan les illes i està Catalunya.
És a dir, també podem establir, com diu el mateix text de l'Estatut, relacions en matèria cultural, lingüística, econòmica amb les illes i amb Catalunya perquè així també ho possibilita el mateix Estatut quan diu que n'hi han especials relacions amb les comunitats de l'arc mediterrani.
Li ho estic dient perquè és així.
I així també ho engloba, a l'igual que amb la resta de les comunitats autònomes de l'Estat espanyol.
Però ho hem vullgut remarcar perquè entenem que hi ha una potencialitat econòmica, política i social en el que són les comunitats veïnes que estan banyades pel Mediterrani, que també són les altres, a les quals vosté no ha fet referència sinó que ha anat apuntant a Múrcia i Almeria.
Però això també és una bona possibilitat.

Mire, estem dient el tema de l'imperatiu o no.
Estem parlant que la Generalitat podrà decidir respecte als temes.
No hi ha per què posar l'imperatiu sobre tots els temes, sinó que si diguem que és possible això, no hi ha cap problema i es pot englobar perfectament.

I respecte al tema de la cooperació, li dic que compartim plenament el que és la necessitat de la cooperació per al desenvolupament, efectivament.
I en el mateix text estatutari està recollit i es pot aplicar sense cap tipus de problema.
Però, clar, posar un article en l'Estatut on diga que en tres anys fixar els percentatges i tal, jo considere que no és el més adequat que a l'Estatut, quan ja reconeix la cooperació al desenvolupament i l'esforç que ha de fer la Generalitat Valenciana al respecte, que incorporem terminis, incorporem percentatges perquè crec que no és el lloc adequat per a poder fer-ho.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Such.

Concluido el debate, vamos a proceder a la votación de las enmiendas, de la 120 a la 123.
¿Todas juntas?

Comienza la votación.
Resultado de la votación: votos a favor, 5; en contra, 81.

Ahora vamos a votar, si no me dicen ustedes nada, conjuntamente.
.
.
Señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

El 66 per separat, per favor.

 

**El senyor president:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Pues vamos a votar primero la 65.
Comienza la votación.
80 votos a favor, y 6 votos en contra.

Y ahora votamos la 66.
Comienza la votación.
86 votos a favor.

Y ahora la 67 y la 68.
Comienza la votación.
79 votos a favor, y 5 votos en contra.

Y una vez concluidas las votaciones correspondientes a este bloque de enmiendas, se levanta la sesión hasta las 16.
30 de la tarde, para que sus señorías puedan recuperar la necesidad de ingesta.
Y los medios de comunicación también, lógicamente.

*(Se suspén la sessió a les 14 hores i 35 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 39 minuts)*

 

**El senyor president:**

 

Señorías, continúa la sesión.

Pasamos al bloque séptimo de enmiendas, que corresponden a los números 124, 125, 127, 128 y del 130 al 138.

Tiene la palabra el señor Ribó para el turno a favor.

**El senyor Ribó i Canut:**

Bona vesprada.

Entrem en el títol octau, referent a administració local, i nosaltres quan presentàrem l'esmena a la totalitat ja vàrem dir que este títol per a nosaltres era un títol important, que pensàvem, doncs, que s'havia fet poc esforç respecte al tema de l'administració local, hi havia quatre articles, hi ha quatre articles, en el projecte de llei, dels quals un és respecte a comarcalització, un article que ni s'ha posat en marxa ni diu moltes altres coses, i un altre, el 72, és sobre diputacions provincials.

Per tant, queden dos articles sobre administració local *sensu strictu* i a nosaltres ens sembla molt reduït.

Nosaltres hem introduït una sèrie d'articles nous respecte al tema local.
Per quin motiu?
Perquè entenem que estem en un moment en el qual s'ha de superar una de les carències més importants des de la Transició i és que els ajuntaments són els parents pobres de la democràcia espanyola.
Mentre és cert que el nostre país és un dels països més descentralitzats d'Europa i del món entre l'estat i les comunitats autònomes, també és cert que el nostre país és un dels més centralistes, si hem d'analitzar les seues relacions entre les comunitats autònomes i els distints ajuntaments.
Per tant, tot allò que s'ha denominat la segona transició pensem que s'hauria d'abordar, i d'aquesta manera ho plantegem, en aquesta reforma de l'Estatut.

Clar, nosaltres pensem que quan es planteja, concretament, el tema de la reforma de l'Estatut amb les presses que s'ha plantejat en estos moments, segurament no s'ha arribat a temps d'analitzar tota la dinàmica que en el seu moment es va plantejar per part.
.
.
, s'acaba de plantejar, per part de les instàncies municipals, ja siguen valencianes, de cadascuna de les forces polítiques, ja siguen estatals.

Hem vist, anava a dir *peregrinar*, però no vaig a utilitzar esta paraula, el president de la federació estatal de municipis i províncies entrevistar-se, per exemple, amb el president d'Andalusia fa uns dies, parlant de la necessitat d'incloure en l'estatut.
.
.
, de la reforma de l'autonomia en Andalusia, doncs, la necessitat de competències locals, la necessitat d'una sèrie d'organismes, la necessitat de delimitar els elements de finançament, etcètera, i hem vist com fa molt pocs dies hem tingut el president de la Federació Espanyola de Municipis i Províncies entrevistant-se precisament aquí amb el president del Consell amb el mateix tema.

Bé, tenim la sensació que segurament aquesta reforma de l'Estatut ha corregut massa per a poder agafar els aires de canvi a nivell de política municipal.
Per no preocupar-se, ni s'ha preocupat tampoc que hi ha una Carta europea d'entitats locals, no s'ha preocupat pràcticament de res.
Aquest és el motiu d'aquestes esmenes que a nosaltres ens semblen importants.

Nosaltres plantegem els principis d'organització en l'article 69; en l'esmena 125, el plantejament del municipi i l'autonomia municipal; en l'esmena 127 plantegem un element que a nosaltres ens sembla important, i que ho volem dir: a l'hora de parlar de comarcalització no entenem per què es blinda de forma bipartidista el procés de comarcalització, la llei de comarcalització futura necessitarà la majoria de dos terços.
Ens sembla incomprensible i ens sembla que és una pràctica que no es produeix enlloc.
Només es pot entendre des de la por provinciana, com déiem este matí per part d'un partit que hi puga haver algun tipus de processos de canvi.
Si no, és totalment incomprensible.

Nosaltres plantegem els principis d'organització i funcionament, plantegem d'una manera molt clara en l'esmena 131 les competències locals, i volem recordar una cosa que ens sembla important: com des de la Federació Espanyola de Municipis i Províncies s'ha arribat a dir, per part del seu president, que aquells estatuts que no tinguen delimitades les seues competències locals, se'ls presentarà, per part de la Federació Espanyola un recurs d'inconstitucionalitat.

A nosaltres ens sembla que este tema és important, que s'ha de concretar, i des d'aquest plantejament hem volgut concretar-ho.

Hi ha un altre factor, un altre element, en les esmenes següents, que són de les competències, de la capacitat operativa municipal, la potestat normativa municipal, el principi de diferenciació, les potestats dels governs locals i les modalitats d'intervenció, que s'han de millorar, s'han de potenciar.
.
.
Hi ha també un apartat respecte a finançament de governs locals.
.
.
I aquí ho hem de dir, eh?
, el finançament dels governs locals és clarament insuficient, s'ha d'avançar en la seua millora, perquè, entre altres coses, també pot ser una bona garantia perquè els actuals afanys urbanitzadors *urpi et robi*, de tot el territori, que algú té, es puguen moderar d'una forma substancial, perquè segurament hi ha una relació prou directa.

Si els ajuntaments estigueren adequadament finançats, segurament les pretensions urbanitzadores estarien prou més controlades.
I pensem que este tema també és important.

Hi ha un altre factor que es planteja d'una manera clara i que, per exemple, i ho vull citar específicament, des d'Andalusia es diu taxativament que es va a plantejar en l'estatut d'autonomia andalús, i és el consell de governs locals.
Els municipis han de tenir un mecanisme pel qual poder ser escoltats en la tramitació parlamentària en els temes que afecten de forma específica les administracions locals.

Nosaltres plantegem, per últim, el tema de la comarca com un tema fonamental, i plantegem un altre aspecte que ens sembla interessant: doncs, sí, la ciutat de València és el cap i casal d'este país.
En la ciutat de València hi han una sèrie d'elements que es produeixen, significatius, i seria bo que hi haguera una carta municipal de València, com està pràcticament acabada en el cas de Barcelona i en el cas de Madrid.

A nosaltres ens sembla lamentable que, respectant la resta de municipis, no aprofitem este moment per a dotar, per a possibilitar la dotació d'una carta municipal de la ciutat de València.

Bé, i acabe amb una idea.
Queda un article per a altres entitats supramunicipals, que això nosaltres pensem que seria una bona manera de canviar l'actual article al voltant de les diputacions, que considerem totalment excessiu, unflat i absolutament desconnectat amb la realitat actual.
Pensem que és important abordar este tema, pensem que si no s'aborda hui en la reforma de l'Estatut este tema, este serà un dels temes que dintre de molt pocs mesos veurem com el nostre Estatut es queda per sota de la immensa majoria dels estatuts que es van a reformar prompte i serà un dels indicadors clars que aquest estatut s'ha fet massa de pressa i amb molt poques pretensions.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra, señor Maluenda.

**El senyor Maluenda Verdú:**

Molt excel·lent senyor president.

Senyories.

Senyor Ribó, la seua senyoria sap que a l'esmena 124 li hem oferit una transaccional, que vosté ha acceptat, que hem signat els tres grups, que és dels tres, que incorpora al text.
.
.
Vaig a llegir-la, perquè és curta, per a coneiximent de la cambra.
L'article 64.
2 diu en un principi: "Les Corts impulsaran l'autonomia local, podent delegar l'execució de les funcions i competències en aquells ajuntaments i en ens locals supramunicipals que pels seus mitjans puguen".
.
.
­ací hi ha un error gramatical, és "assumir-les"­ "assumir-les assegurant la deguda coordinació i eficàcia en la prestació dels servicis".
I ara ve l'aportació de vostés: "La distribució de les responsabilitats administratives entre les diverses administracions locals, han de tenir-se en compte la capacitat de gestió i es regix pel principi de subsidiaretat, d'acord amb el que hi ha establert en la Carta europea de l'autonomia local i pel principi de diferenciació, d'acord amb les característiques que presenta la realitat municipal".

I continua dient el text del projecte de llei: "Mitjançant llei de les Corts es procedirà a la descentralització a favor dels ajuntaments d'aquelles competències que siguen susceptibles d'això atenent a la seua capacitat de gestió.
Esta descentralització anirà acompanyada de suficients recursos econòmics perquè siga efectiva".

Jo pense que té importància este text, té molta importància, i ha segut millorar per la seua aportació referida a la Carta europea.
Pense que és una bona incorporació, que queden recollits els drets dels ajuntaments, queden recollits de forma clara, però no anem a desenrotllar en el text del l'Estatut totes les qüestions referides a l'administració local que vol la seua senyoria.
Per què?
Perquè entenem que vosté, en tot el que a l'administració local es referix, hi ha qüestions que poden ser molt interessants, que cal analitzar-les, que cal estudiar-les, que cal debatre-les, que cal arribar a consens, però que són més pròpies de formar part d'eixa llei que anunciem en este títol, eixa llei de règim local de la Comunitat Valenciana, pensem que serà el moment de discutir-ho, serà el moment d'aplegar a acords i de poder incorporar part d'eixes propostes que vosté fa, que repetixc que són interessants.
No les compartim totes, no cal que hi diga, vostés ho saben perfectament, però aquelles que compartim sí que poden ser fruit d'un acord que millore o que ajude a redactar eixa llei de règim local de la Comunitat Valenciana.

Però volen rebaixar la majoria, en l'esmena 127, volen rebaixar la majoria de dos terços que mosatros fixem en el projecte, en la proposició de llei per a aprovar la llei de comarcalització, volen rebaixar-la, o, millor dit, volen recuperar la majoria absoluta, que és el que hi ha en estos moments.
Però, mire, senyor Ribó, jo tinc de fer-li una reflexió: el Partit Socialista ha governat esta comunitat durant huit anys amb majoria absoluta, va tindre possibilitat de fer eixa llei de comarcalització; el Partit Popular està governant també dos legislatures, huit anys, amb majoria absoluta, també hem tingut possibilitats de fer eixa llei.
Tanmateix, ni uns l'han fet ni altres tampoc l'hem fet.

Però, per què no l'hem fet?
Perquè entenem que és una qüestió tan summament important, tan summament transcendent, que no té de ser fruit de l'interés partidista d'un sol grup, per molta majoria absoluta que tinga.
Per això, elevem eixa majoria, perquè estem obligant el legislador a que aplegue a acords concrets.
Fixe's vosté el guirigall que podria organitzar-se en la nostra comunitat si atenem la realitat de les comarques.
En que poques comarques en la província d'Alacant hi ha coincidència quant a les poblacions que configuren cada una d'elles!
Si comencem pel Vinalopó, que és a on possiblement estiguen més definides, resulta que hi ha entre l'Alt Vinalopó i el Vinalopó Mitjà.
.
.
, hi ha dubtes referits a Elda, a Saix i a Salines.

En el que és la llei de planta, en el que són les juntes electorals de zona, resulta que Salines forma part de la junta electoral d'Elda, mentres que en les comarques naturals forma part de l'Alt Vinalopó.
El mateix ocorre en Elda.
I no diguem ja en el que és el Baix Vinalopó i la Vega Baixa, la Vega Baixa del Segura, ahí encara hi ha més confusió.

Per tant, per a poder abordar amb serietat una llei de comarcalització de la Comunitat Valenciana és necessària, és imprescindible, és condició *sine qua non* que els grups parlamentaris majoritaris se pose d'acord.
Però no vol dir això que s'excloga els grups minoritaris, sinó que, com a mínim, el grups majoritaris se posen d'acord, i si hi ha un consens total, si hi ha un consens d'unanimitat, millor encara, que no existixca una responsabilitat política per allò, sinó que existixca un ampli consens que mos garantixca que eixes comarques, eixa realitat van a ser assumides.

I això és el que pretenem amb esta reforma de l'Estatut d'autonomia, això és el que pretenem, augmentant la majoria exigida, augmentant eixa majoria, ja obliguem que almenys els dos grups majoritaris se tinguen de posar d'acord, el grup que governe en cada moment i el que li seguixca en nombre d'escons.
Jo pense que això és positiu!
A més, este matí, al llarg del debat li ho he dit, vostés són partidaris que en tot s'aconsegusica el màxim consens.
Sempre estan dient: "Cal portar a la cambra qüestions determinades perquè aquí es busque el consens i s'intente que hi haja un major recolzament".
Bé, això és el que pretenem, que la llei de comarcalització, quan vinga a la cambra, siga necessari, siga imprescindible que totes les forces polítiques que configuren les Corts Valencianes es posen a negociar, aporten les seues idees i procuren aplegar a acords.
Això és el que volem, no el contrari.

Quant a les altres propostes que fa de l'administració local, mire vosté, hem recollit, hem recollit en el nou Estatut, hem recollit una sèrie de reivindicacions de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies que mai estaven arreplegades ja no en l'Estatut d'Autonomia, ni tan sols en l'ordenament jurídic de la Comunitat Valenciana.
Hem reconegut per primera volta a la Federació Valenciana de Municipis i Províncies.
I a més, sí que aprofundim en la segona descentralització, perquè diem que per llei es promulgarà la segona descentralització, atenent a les característiques i possibilitats desenrotllades i servicis de cada un dels ajuntaments.
No pot ser café per a tots, perquè no tots els ajuntaments tenen les mateixes possibilitats econòmiques i capacitat de servicis.
Ara bé, sí que la llei contemplarà que eixes transferències, eixa segona descentralització a favor dels municipis vaja acompanyada de les pertinents partides pressupostàries perquè els servicis puguen ser efectius.
Jo pense que açò és un avanç molt important, és un avanç molt important, senyor Ribó.
I pense que la seua senyoria hauria d'acceptar esta realitat i ajornar eixos altres plantejaments que fa, que alguns ja li he dit que poden ser objecte d'estudi, per a intentar aplegar a l'acord en eixa llei de règim local.

Però, a més, el text que proposem a la cambra també diu clarament que mitjançant una llei d'estes Corts es crearà el fons de cooperació intermunicipal.
I pense que això és importantíssim.
A més, hi haurà una comissió mixta entre la Generalitat i la Federació Valenciana de Municipis per a poder deliberar de totes estes qüestions, per a poder iniciar l'intent de consens ja no solament quan arribe la iniciativa a la cambra, sinó abans.
Igual que el Consell de la Generalitat quan va a promulgar una llei connecta amb els agents social que puguen estar interessats en el contingut d'eixa llei, igual eixa comissió mixta, que tindrà la relació entre el Consell i entre la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, podrà avançar molt en el text perquè quan aplegue aquí ja tinguem seguretat de què és el pensem cada u dels grups polítics que tenen representació en els ajuntaments de la Comunitat Valenciana.

Jo pense que les propostes que vostés fan.
.
.
he de reconéixer-li que han fet un esforç molt gran, un esforç molt important.
Han fet una anàlisi de l'administració local que es podrà compartir o no es podrà compartir, però que és seriós, que és responsable, que demostra l'interés que s'han pres en la qüestió, i el mínim que mereixen és que ho estudiem amb deteniment i que intentem arribar a acords.
Però no és ara el moment, no és este el moment procedimental.
Ací estem aprovant l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana.
I en este Estatut sí que se contemplen les normes marc, les normes generals quant a l'administració local.
Però aplegar a eixe detall, a desenrotllar eixes qüestions bàsiques, entenem que és més propi d'eixa llei de règim local, que després de l'entrada en vigor del nou Estatut posarem en funcionament.

Per tant, senyor Ribó, li agraïsc enormement la seua aportació, el seu esforç, i pregue, pregue tinga en compte el que estic dient-li i que quan aplegue eixe moment intentem entre tots fer la millor llei de règim local de totes les comunitats espanyoles.

Res més, senyories, i moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Tiene, para el turno de réplica, la palabra el señor Ribó.

Por favor, señores diputados.
.
.
*(colpejant amb la maceta)*

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bé.
Jo, en primer lloc, alegrar-me que d'alguna manera jo crec que ha estat un oblit d'una carta europea que s'haja oblidat d'aquesta reforma de l'Estatut, que s'introduïsca mitjançant una esmena transaccional.
Jo me n'alegre perfectament.
I, evidentment, no ho havia dit abans perquè esperava dir-ho en estos moments.

Per tant, és un pas, però, al nostre entendre, és un pas insuficient, perquè demostra dues coses.
Primer ­el que déiem este matí­, els temes europeus en este Estatut han passat de gairó, i ho tornem a reiterar.
Este és un altre moment en el qual volem reiterar que d'alguna manera tot el que ve d'Europa sembla que aquí arriba molt, molt, molt, molt diluït.
També en les qüestions, també en les qüestions municipals.
I la prova d'açò és que s'ha introduït en l'últim moment, però no estava introduït en el plantejament inicial.
Nosaltres celebrem que s'introduïsca.

Mire vosté, ha plantejat el tema de la comarcalització.
Bé, jo el que li puc dir és que no és un problema de majories, és un problema de manca de voluntat comarcalitzadora.
Li vaig a recordar.
Any 1993, el Grup Esquerra Unida, en aquell moment Esquerra Unida, presenta una llei de comarcalització, governava el Partit Socialista, i el Partit Socialista va votar en contra i el Partit Popular es va abstenir.
Any 2000, el Grup d'Esquerra Unida presenta una segona proposta de llei de comarcalització, aleshores governava el Partit Popular, va votar en contra, i es va abstenir el Partit Socialista, que estava en l'oposició.
Jo crec que està clar.
El que falta no són majories, el que falta és voluntat política per abordar aquest tema.
Tema que està abordar, per exemple, en Aragó, i està desenrotllant-se, que està abordat, per exemple, en Catalunya.
I que nosaltres entenem que hi ha determinats llocs on la idea de província és molt important.
Per exemple, a Andalusia.
Ho entenem perfectament.
Però no és la nostra cultura.
La nostra cultura és una cultura de comarca.
Per açò està desenrotllat en altres territoris.
*(El senyor president colpeja amb la maceta)*

El problema no són els dos terços.
El consens no són dos terços, eh?
Els dos terços són un blindatge bipartidista ­li ho he dit este matí.
Intentar arribar a consens és intentar arribar a consens amb tots els grups.
Li posaré un exemple.
En la Constitució es podia haver arribat als dos terços, excloent tots els grups nacionalistes, al Partit Comunista, etcètera.
S'haguera arribat als dos terços.
Faça els números.
Això no és consens, eh?
Això és una majoria determinada.
La voluntat de consens és una voluntat d'arribar a acords amb tots els grups.
És absolutament diferent.
I m'atreviria a dir que està contraposat amb unes determinades majories que són bipartidistes.
No és el mateix.
No és el mateix dir: "ja tinc els dos terços, la resta que s'apanye", a la idea d'intentar arribar a acords amb tots els grups.

Clar, vosté planteja un debat ací que és complicat de resoldre.
Els temes de la millora de les competències municipals, d'insistir en el pes municipal, ho hem de fer en Estatut o ho hem de fer en llei, perquè, en definitiva, eixa és l'argumentació.
Nosaltres pensem que és bo fer-ho a nivell d'Estatut, que haguera estat bo.
I mire vosté, no ho pensem nosaltres ­li ho he argumentat, i li ho reitere­, ho pensa el seu partit, el Partit Socialista, Izquierda Unida, Convergència i Unió, quan de forma unànime la Federació Espanyola de Municipis i Províncies ho planteja.
I ahí hi ha dirigents de tots els grups.
Per tant, no és una mania nostra, és una mania votada per persones que estan en estes Corts, votada per tota la direcció de la Federació Espanyola de Municipis i Províncies.
I han dit: "Ho arreglarem en llei".
I jo li dic: "És possible".
Però mire vosté, el compromís de crear el fons de cooperació municipal es va produir en una assemblea de la Federació Espanyola de Municipis i Províncies *(el senyor president colpeja amb la maceta)*, allà a Castelló en l'any 1999.
Algú ho recordarà bé perquè la presidia.
Sis anys després, on està el fons?
Jo sí recorde haver signat durant sis anys.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
que es plantegen elements, esmenes en este tema.
La llei de règim local valenciana en l'any 1999 es va rebre l'acord de fer-la.
Sis anys després, mire com estem.
Per tant, hi ha diferències entre incloure-ho en l'Estatut i plantejar les lleis.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra, para el turno de réplica, el señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyor president.

Senyories.

Senyor Ribó, mire, jo vull recordar-li allò de Machado: "Caminante no hay camino, se hace camino al andar".
*(Remors)* Fixe's, fixe's si hem fet camí.
Fixe's si hem fet camí, fixe's si hem fet camí.
Cal continuar fent camí, cal continuar fent camí.
I el camí es fa amb este tipus de debats, amb este tipus de debats.
Des de la discrepància, des de la discrepància s'aplega al consens.
Des de la discrepància, la discussió, el debat, l'anàlisi s'aplega al consens.

Vosté fa un plantejament de l'administració local que en part és compartit i en part no és compartit.
Per exemple, no és compartit el que vosté pretén de les diputacions.
Vosté vol que desapareguen les diputacions.
Vosté haguera volgut carregar-se l'article 47 de l'antic Estatut, de l'encara vigent Estatut, que és l'actual 66, i mosatros no, mosatros no.
Mosatros pensem que el que vosté planteja respecte de les diputacions inclús podria ser inconstitucionals, inclús podria ser inconstitucional.

En la llei de comarcalització no entén vosté que vulguem un consens més ampli.
No obstant això, sí que ve ací a la trona i diu: "És que eixe consens no ha ser només dels dos grups majoritaris, ha de procurar-se que siga de tots els grups".
Clar que sí!
Però vosté creu que es pot posar ací que eixa llei de comarcalització ha d'eixir per unanimitat?
Això no és pot plasmar en una llei.
Perquè demanar que fóra per unanimitat podria ser inconstitucional.
És clar poc democràtica, és clar poc democràtica.
Per pròpia naturalesa i per unanimitat és molt democràtica i molt constitucional, però mai per imposició.
L'única forma que el legislador tinga la responsabilitat de buscar el màxim consens és posar-li un mínim de vots a l'hora de ser aprovada.
I un mínim de vots a l'hora de ser aprovada és de dos terços, dos terços.
A partir de la pròxima legislatura, a partir de l'entrada en vigor en la pròxima legislatura de la composició de la cambra, seran 66 vots, seran 66 vots.
No la majoria absoluta.

A més, vosté m'ha donat la raó, quan ha reconegut que, efectivament, ni el Grup Socialista ni el Grup Popular han portat endavant eixa llei, perquè no, perquè no són lleis de majories absolutes.
Requerix algun compromís major.
Requerix una representació de la societat civil molt major que la que puga representar el partit que haja guanyat les eleccions per majoria absoluta.
I això és el que pretenem, senyor Ribó.
Això és el que pretenem.

Quant a allò de la segona descentralització, jo pense que queda clar que per llei és com es deu fer, per llei es deu fer.
Però, fixe's, per a potenciar l'autonomia local inspirada en els principis de subsidiarietat, serà la llei de les Corts la qual cree el fons de cooperació municipal, basat en els mateixos criteris que el fons estatal, en els mateixos criteris que el fons estatal.
Per tant, pense que en tot això la seua senyoria està d'acord, i el seu grup està d'acord, amb matisos, però està d'acord.

I hi ha una cosa que no s'ha parlat aquí, i és la novetat que contempla este títol.
I és que tant la Generalitat com els ajuntaments tenen dret a rebre l'oportuna compensació econòmica de l'Estat, si en algun moment l'Estat decidira suprimir alguns dels tributs que nodrixen les arques bé de la Generalitat o dels ajuntaments.
Igual que els mateixos ajuntaments també ho tenen respecte de la Generalitat.
Si en algun moment alguns dels ingressos tributaris de la Generalitat que vagen a parar a les arques municipals se suprimirien, tenen dret els ajuntaments perquè la Generalitat els compense.
Mire, estic referint-me, quant a l'Estat, a l'IAE.
L'IAE va ser una supressió per part del govern del Partit Popular.
Hi havia una regulació immediata, mitjançant una llei, que en les eleccions generals la decisió del poble espanyol que el Partit Popular deixara de governar a Espanya i governara el Partit Socialista, ho va truncar.
Però la intenció era compensar-ho econòmicament.
Eixe dret queda reconegut aquí, una cosa que no està en cap estatut d'autonomia.
Jo pense que l'administració local està ben servida, està ben servida en l'Estatut d'Autonomia.
.
.

 

**El senyor president:**

Vaya terminando, señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Acabe, senyor president.

Està ben servida.
Que les diputacions han de continuar sent el que són, perquè desenrotllen un servici importantíssim, sobre tot, per al ajuntaments més xicotets.
I que tot el que vosté planteja, que és motiu d'estudi i d'anàlisi és més propi, és més propi que forme part de la llei de règim local valenciana que no de l'Estatut d'Autonomia, que és la norma marc legislativa de la legislació bàsica d'esta comunitat.

Res més, senyories, i moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Procedemos a la votación, primero, de la enmienda transaccional.
Primero la transaccional.

Procede a la lectura el señor secretario.

 

**El senyor secretari primer:**

 

Gràcies, president.

"Els portaveus baix firmants, a l'empar del que establix l'article 116.
3 del Reglament de les Corts Valencianes, tenen l'honor de presentar la següent esmena transaccional a l'esmena número 124, del Grup Parlamentari Esquerra Unida-els Verds-Esquerra Valenciana-Entesa.
Substituir el text pel següent: "Article 70.
Article 64.
2, les Corts impulsaran l'autonomia local, podent delegar l'execució de les funcions i competències d'aquells ajuntaments i ens locals supramunicipals que pels seus mitjans puguen assumir-les, assegurant la deguda coordinació i eficàcia en la prestació dels servicis.
La distribució de responsabilitats administratives entre les diverses administracions locals, ha de tenir en compte la capacitat de gestió i es regix pel principi de subsidiarietat, d'acord en el que establix la carta europea de l'autonomia local, i pel principi de diferenciació, d'acord en les característiques que presenta la realitat municipal.
Mitjan llei de les Corts es procedirà a la descentralització a favor dels ajuntaments, d'aquelles competències que siguen susceptibles d'això, atenent a la capacitat de gestió dels mateixos.
Esta descentralització anirà acompanyada de suficients recursos econòmics perquè siga efectiva.
Les Corts, 1 de juliol de 2005".

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor secretario.

Procedemos a la votación ahora.
Comienza la votación.
82 votos a favor, ningún voto en contra.

Ahora procedemos a la votación de todas las enmiendas, excepto la 124 que hemos anunciado al comienzo.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: votos a favor 5, votos en contra 78.

Ahora procedemos a la votación, ¿todos por igual, señor Ribó?
Muchas gracias.
Pues procedemos a la votación de los artículos 69, 70, 71 y 72.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 78 votos a favor, 5 votos en contra.

A continuación entramos dentro del debate del bloque octavo de enmiendas, que suponen las enmiendas de la número 139 a la 154, y de la 156 a la 169.
Tiene la palabra el señor Ribó para el turno a favor.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Bona vesprada.

Este tema.
.
.
Si haguérem de posar quin és el més important segurament seria este: el tema del finançament autonòmic.
La gent que es preocupa seriosament per la seua autonomia, acostuma a preocupar-se en primer o segon lloc o en segon o en primer d'este tema.
Perquè, efectivament, sense diners no es pot fer política.
Es poden posar molts drets fins i tot en l'Estatut.
Però si no hi ha recursos econòmics després per a poder-los garantir, malament es pot garantir un dret.

Per tant, per a nosaltres este també és un dels temes importants, molt importants de l'Estatut.
I què pretenem aconseguir?
Doncs una cosa que es pot demostrar empíricament des de l'any 90.
Si analitzem.
.
.
fins ara hem viscut, des del 90, tres lleis de finançament autonòmic, sempre coincideixen les tres lleis, una del Partit Socialista i dos del Partit Popular, en una mateixa cosa.
Es discrimina a la nostra comunitat negativament quant als recursos que se li aporten.
En pessetes del 90 al 99 es pot veure que va evolucionar de 10.
000 a 50.
000 pessetes per càpita respecte a les comunitats anàlogues a la nostra.

Aquelles que eren sistema 151, Canàries, Galícia, Andalusia, Catalunya i nosaltres, els rics, Navarra i País Basc estan en altre costat, els del model concert econòmic.
I després, quan entrem en el model nou, quan comencem a comptar en euros, doncs tenim els models de finançament del Partit Popular i ens trobem en la mateixa situació.
L'any 2004, per exemple, el finançament autonòmic per càpita és de 460 euros per càpita menys que la mitjana de les comunitats autònomes, totes, menys les riques, que és molt més la diferència.

Bo, alguna cosa haurem de fer per a què açò no passe.
Doncs açò és bo, per exemple, per a baixar el dèficit, que és el més elevat de tot l'Estat espanyol, de les comunitats autònomes.
Per a reduir l'endeutament, per a moltes coses.
Fins i tot conten les cròniques que algun conseller que altre sempre li van altres consellers 'dame argo, por favor, para mis proyectos', eh!
, doncs intentar que puga tenir alguna cosa per a la investigació, pels plans de la indústria, per a l'agricultura, etcètera, etcètera.
Que després diuen que se n'han d'anar amb les mans buides i han de fer moltes promeses, però molt poques concrecions.
Jo crec que este tema és fonamental.

Bo, què és el que demanem?
Doncs nosaltres demanem un model molt clar.
Model de concert econòmic solidari.
Concert econòmic perquè hi ha dos comunitats a Espanya que tenen este model de concert.
I si algú es vol molestar en veure què és el que en trauen, vorem que sempre estan, són els millors finançats de tota Espanya.
Concert econòmic perquè nosaltres som partidaris d'un model d'estat federal, i és un model de corresponsabilitat fiscal, com per exemple es planteja a Alemanya i a altres països.

En definitiva, pensem que s'ha d'avançar en un model en aquest sentit.
I s'ha d'avançar perquè hi ha altres comunitats que estan plantejant una lluita molt seriosa en esta direcció.
I ací també és possible, probable, molt probable, que arribem els primers, però que molt prompte no siguem dels primers, sinó dels segons, dels de segona, dels de segona divisió.

I açò no és broma, eh!
Estem parlant de molts recursos que el dia següent faran falta pels hospitals, faran falta pels centres escolars, faran falta per les residències de la tercera edat.
I si no ens posem seriosos en açò després ens podrem posar seriosos en molt poquetes coses.
Per tant, el model és de concert econòmic.
Sé que se'm dirà, açò no és possible.
Hem de dir, sí és possible.
Constitucionalment és possible.
I a continuació se'ns dirà, no és solidari.
I hem de dir, sí que és possible que siga solidari.

Hi ha mecanismes de solidaritat a nivell constitucional que es poden aplicar tant en un sistema com en un altre.
El que és segur és que el model de concert econòmic és un model de corresponsabilitat fiscal.
Perquè a vegades també no hi ha recursos, perquè no.
.
.
les distintes comunitats autònomes només pensen que els recursos els vinguen des de fora.
S'han de buscar ací, s'han de plantejar.

I per tant demanem una Agència Tributària, que recapte, que faça la gestió dels tributs, que els coordine per la investigació, que a vegades fa falta, eh!
Fa falta fer una investigació tributària a persones importants fins i tot.
Fa molta falta, eh!
Avui, que ahir acabàrem la declaració de la renda de l'IRPF, jo vull recordar que fa falta fer una inspecció adequada.
Aquí, a Castelló, a Castelló i aquí fa molta falta fer una adequada inspecció tributària.

En definitiva, jo crec que és molt important és molt important plantejar-se un model nou.
Jo estic convençut que anem a avançar a un model més federal.
El que passa que hem corregut tant, que no hem tingut temps de plantejar-nos seriosament un nou model d'estat que la gent està discutint per ahí.
I segurament, amb aquest Estatut, arribarem també en el tema del finançament autonòmic a un model que es quedara vell molt prompte.
Un model que serà obsolet i un model que ens dirà, ¿per què corríeu tant si no teníeu la capacitat ni la voluntat de negociar amb força un plantejament seriós pel nostre país?

Gràcies.

*(Ocupa la presidència la vicepresidenta primera, senyora Rosa Maria Barrieras Mombrú)*

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Té la paraula en representació del Grup Parlamentari Socialista, l'il·lustre diputat senyor Such.

 

**El senyor Such Botella:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Ribó.

Jo crec que l'altre dia ja en la comissió férem una bona discussió al respecte d'açò.
Mire vosté, jo crec que reconeixent no les mancances i les deficiències econòmiques que té la nostra comunitat, que les té, que les té; reconeixent això, i sabent també un poc l'estratègia de balafiament que s'ha caracteritzat esta comunitat, en el que s'ha incrementat l'endeutament d'una forma substancial, en què som la primera comunitat endeutada.
Jo crec que estem plantejant un sistema de finançament que vosté, certament, pel que hem pogut vore en les esmenes, compartix.

Compartix d'una forma clara quan en l'article 67, que és el que fixa els sistema de finançament, que és aquell que ha de garantir l'obtenció de recursos econòmics suficients per a l'adequada prestació de serveis públics.
I és aquell que també diu que en cas de mancança d'eixos recursos, s'aplicarà un criteri de nivellació atenent a criteris de població; que vosté compartix, com he pogut vore en les esmenes, perquè finalment sols fa sis esmenes ha presentat vosté respecte el sistema de finançament, però són esmenes menors.

És a dir, menors des de la perspectiva de demanar la corresponsabilitat fiscal, que ja està incorporada en el que és el Servei Tributari Valencià.
Des de la perspectiva també de plantejar algunes modificacions que són irrellevants.
Perquè des del sentit d'intentar sempre llevar la referència a la llei orgànica, que és una referència que en tot cas fa la Constitució Espanyola, fa la Constitució Espanyola, doncs jo crec que vosté compartix el criteri de finançament.
Almenys els objectius.

Nosaltres considerem que és un avanç substancial, un avanç molt important.
Perquè en matèria de finançament, senyor Ribó, no depén tant o depén molt realment el que puguem tindre recursos de dos coses fonamentalment.
Primera, que adeqües la teua despesa a les necessitats reals i no tires en pólvora de rei.
I dos, que tingues uns criteris per a recaptar adequats, amb corresponsabilitat, que sàpies el que costa recaptar per a saber també com hi ha que mirar la pesseta dia a dia a l'hora de fer la despesa pública.
Eixos dos criteris jo crec que van recollits perfectament.

Mire, i a més a més, plantegem, es planteja el Servei Tributari Valencià descentralitzat de forma funcional.
I que va a aplicar els tributs, tant els propis com els cedits, que per una altra banda vosté també ho diu, senyor Ribó.
Vosté planteja l'Agència Tributària.
Vosté sap el tema del nom com es va dilucidar finalment.
Però jo crec que hem d'apostar tots per això, per tindre un Servei Tributari Valencià, que és una agència descentralitzada funcionalment, i que ha d'aplicar els tributs propis i els cedits.
I vosté també ho posa.
En les seues esmenes vosté també ho posa, i per tant considere que vosté també ho compartix, encara que després esmena.

Mire, nosaltres compartim la situació de mala situació econòmica.
Estem d'acord.
Però hi ha que corregir-ho.
I això es corregix en polítiques.
Aplicant polítiques, i fent palés el que és realment un Estatut d'Autonomia com el que nosaltres estem plantejant.
I vosté diu, el concert econòmic i el 'cupo'.
Jo la veritat és que m'he preocupat per estar mirant per quina regla de tres als bascos i als navarresos se'ls atorga.
I realment he trobat que hi ha un mandat constitucional.
Una disposició addicional primera de la Constitució, que els atorga uns privilegis a bascos i navarresos.
No he vist cap privilegi més senyor Ribó.
No n'he vist.

Per tant, quan vosté apunta que les presses que mos ha portat a l'hora d'aprovar este Estatut, que ja sap i hem discutit moltes vegades i no hem compartit.
Perquè hem intentat fer un Estatut a la nostra mesura a les nostres possibilitats, i realment sense mirar a cap més, eixes presses mos pot portar a quedar-nos darrere en matèria de finançament.

I jo li he de dir a vosté, senyor Ribó, que respectant el criteri de multilateralitat en la negociació econòmica, de ninguna de les maneres anem a quedar-se nosaltres darrere.
De ninguna de les maneres.
Una cosa és negociar amb l'Estat una reforma d'Estatut d'Autonomia, i com vosté ja ve sent un dels temes més importants, que és el tema del finançament, negociar per a intentar en cada pas de reforma posar a l'Estat contra la paret i afusellar-lo.
Això és una cosa, és una forma de negociar i de reformar un Estatut d'Autonomia.

Però una altra forma de negociar un Estatut d'Autonomia és creient que l'Estat no és el teu enemic, sinó que és el teu col·laborador necessari per a aconseguir un objectiu, que no és altre que prestar els millors serveis públics a la gent, i en això és en el que nosaltres ens hem de centrar, senyor Ribó.
Ens hem de centrar en col·laborar amb tots, amb tots.
No afusellar a ningú contra la paret i permanentment estar reivindicant davant de ningú per a intentar posar sempre problemes i obstacles, sinó col·laborar amb tots per a poder prestar els millors serveis públics als ciutadans.
Eixe ha de ser el nostre objectiu.
I amb eixe ànim i amb eixe esperit és amb el qual hem plantejat eixa reforma.

I vosté sap que en la negociació ens ha costat molt, ens ha costat.
Però realment estem satisfets del que hem aconseguit.
Hem aconseguit uns criteris que, per altra banda, anem a exigir al govern de la Generalitat el compliment dels criteris a l'hora de negociar, en el Consell de Política Fiscal i Financera, l'aplicació dels criteris que posem en l'Estatut.
I també anem a exigir que es pose en marxa de forma immediata el servei tributari valencià, perquè avui, avui, ja podria gestionar al voltant del 30% del pressupost d'ingressos de la Generalitat Valenciana.
Eixe és el criteri.
I a més a més, pot obrir la via de col·laboració amb l'Estat, senyor Ribó, per a fer efectiu l'aplicació dels tributs, que no són ni els propis ni els cedits, que són aquells reservats, i dels quals l'Estat ens passa una part del que són els ingressos recaptats en la nostra comunitat.

Però, clar, quan es planteja el sistema de finançament des d'una posició maximalista, sabent que és constitucionalment molt dubtós, per no dir clarament que si no es reforma la Constitució, nosaltres no podem tindre el concert, perquè així ho diu la mateixa Constitució Espanyola quan li atorga, quan li atorga la capacitat tributària plena a Navarra i al País Basc.
Com així ho diu.
No ho diu per a ningú més, senyor Ribó.

Per tant, si el que es planteja amb açò, que és el concert, que és recaptar tot, per a després pagar-li a l'Estat el que ells presten ací com a serveis, requerix, evidentment, una reforma constitucional, perquè jo no he vist altra via, senyor Ribó.
I jo tinc la certesa que no es va a reformar la Constitució en açò.
I, per tant, plantejar posicions maximalistes en matèria tributària, en compte de juntar colze amb colze per a intentar traure a la nostra comunitat en el sentit en què esta en estos moments, de dificultats econòmiques, i exigint el compliment d'allò que hem posat en el mateix Estatut d'Autonomia, jo crec que eixe seria el camí desitjable de la responsabilitat política, el camí de la corresponsabilitat financera i econòmica amb l'Estat.
I, sobre tot, perquè açò ens ubica en una posició de reconeixement clar i evident que la nostra comunitat també és esta.

Realment ja ho discutírem i no vaig a entrar més en el que són les esmenes en concret.
Però, certament, com vosté ja va explicar que hi ha diversos nivells d'esmenes, unes més acceptables, més adaptables al que és el mateix text i altres que disparen, que disparen la possibilitat real d'acord i de consens en esta cambra, finalment, jo crec que amb molta dificultat podem arribar a conéixer i a saber en realitat quin és el sistema de finançament, quina és l'aplicació dels tributs i amb què és correspon realment, si en una o en altra.

Però, de totes formes, m'alegre, m'alegre que vosté reconega els criteris que hem plasmat en el mateix Estatut d'Autonomia, els criteris de prestació de serveis adequats i de recursos suficients, el d'anivellació en funció de la població i en la necessitat de tindre l'instrument tributari adequat per a poder fer front a l'aplicació dels tributs propis i cedits i col·laborar amb l'Estat.
M'alegre que vosté també ho reconega.

Gràcies.

 

**La senyora vicepresidenta primera.**

 

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

Té la paraula, per a rèplica, l'il·lustre diputat del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida, senyor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Bé.
Jo no vaig a reiterar el que he dit moltes vegades, que hi ha elements en l'endeutament de la nostra comunitat que són estratègics i hi ha endeutaments que són deguts a malbaratament de recursos.
Ho hem dit tantes vegades que no vull reiterar-lo.

Però mire, jo sí que em vull centrar.
Efectivament, hi ha dos nivells d'esmenes.
Jo he parlat en estos moments del plantejament que nosaltres fem.
Hi ha una sèrie d'esmenes per a intentar a veure si es podia arribar a acords, millorar, etcètera.

Però vosté ha fet una sèrie d'afirmacions que jo no estic d'acord.
"No és possible constitucionalment un model de concert econòmic".
Mire vosté, diga'm on.
Això no està clar.
Açò no està gens clar.
Quan determinades comunitats es plantegen arribar a un model, com el model de concert en el seu estatut, açò és molt dubtós.

Em diu: "Hi ha privilegis".
Jo vull entrar en este tema, perquè, evidentment, la paraula concert econòmic està tan clara.
.
.
Per exemple, per exemple, per posar un exemple, any 2004, concert econòmic navarrés, per càpita, un navarrés rep el doble que un valencià, el doble.
I em diu.
"Açò és un privilegi".
Mire vosté, jo crec que si s'haguera plantejat el tema dels concerts econòmics no com una idea de privilegi ­deixem-los a estos, que tenen poc pes en el producte interior brut estatal, que facen el que vulguen­ i haguérem entrat en un model de concert és perfectament viable concertar d'una forma solidària.
I per açò nosaltres no plantegem un concert econòmic només, plantegem la idea d'un concert econòmic solidari, on, efectivament, tenim la capacitat no del 30%, com vosté planteja, eh?
.
.
.
S'ha d'anar al cent per cent, a tots els impostos, propis i cedits, com, per exemple, planteja el Partit Popular de les Illes Balears.
No estic demanant el món, una cosa fora de to.
Propis i cedits.

Mire vosté, el problema és que a l'hora de concertar hi ha mecanismes constitucionals suficients no només per a retornar a l'Estat aquelles competències que són pròpies de l'Estat, aquelles competències que no estan cedides encara, que és una qüestió evident, que és una relació bilateral.
És bilateral.
Jo vull insistir.
No es posen nerviosos.
Si els bascos no tenen competències de l'Inem, per exemple, que no les tenen, i nosaltres les tenim, els bascos hauran de pagar per la part de l'Inem, cosa que nosaltres no, perquè ja tenim les competències.
És una qüestió clara.
Per posar-li un exemple.

Hi ha dos aspectes que s'haurien de concertar i no es concerten en el model econòmic, que és l'anivellament dels serveis, que això constitucionalment és una qüestió possible si es vol avançar en esta direcció.
I una segona part, que és l'ajuda a aquelles comunitats amb un nivell més baix.
I en açò, efectivament, estic d'acord amb vosté, i vull que quede molt clara la nostra posició.
Açò no es pot fer de manera bilateral.
Açò s'ha de fer de forma multilateral.
Açò on ho fa Alemanya?
En el Bundesrat, en el senat.
Clar!
Però és que ens hem posat a discutir este Estatut en un moment en què no estem en condicions de discutir determinats elements fonamentals.
Si vosté em diu: "¿La solidaritat ha de ser bilateral?
", li dic: "No, ha de ser multilateral".
Però a la vegada li dic: ha de ser transparent, ha de ser transparent, ha de ser de forma que la solidaritat no ens en la manen a Madrid per reial decret a aquelles comunitats en les quals hi ha vincle de qualsevol forma en el govern de Madrid.
Hem de saber ­si en tenim més, que no en tenim més, eh?
, que la mitjana, tot siga dit de pas­ que si tenim més recursos, hem d'ajudar, com ho fa Alemanya, com ho fa Austràlia, com ho fa Canadà, com ho fa la mateixa Suïssa, que són quatre models de col·laboració entre les distintes comunitats, o *landers*, o el que siga, o estats, però ho hem de saber d'una manera clara.

Per tant, mire, el nostre model és molt clar: avançar en un model de concert econòmic so-li-da-ri, aplicant els principis constitucionals de solidaritat, que són perfectament.
.
.
També als bascos, també als navarresos.

Per tant, no és una qüestió de privilegi.
Si els privilegis hi són en estos moments és perquè els estats corresponents, els governs corresponents no s'han plantejat seriosament aplicar els principis de solidaritat que la Constitució, també a Navarra i al País Basc, respectant-li el seu concert, que sóc el primer partidari, se'ls hi aplique.
I de la mateixa manera s'ha d'aplicar a Catalunya i al País Valencià i a tot arreu.

Però el futur va per ahí i ­sap?
­ anirem per eixe camí.
I si no, al temps.
I ens anem a quedar en este tema.
.
.
.
mire, m'agradaria equivocar-me, però ens anem a quedar en segona divisió, perquè vostés han fet un plantejament tímid, un plantejament *timorato* ­jo li deia­, per sota dels plantejaments que fa el seu partit en altres comunitats i el Partit Popular en altres comunitats.
I açò no és broma, eh?
Ahí ens juguem el futur dels serveis fonamentals per a les ciutadanes i els ciutadans del nostre país.

Pensem que estem davant un tema fonamental, i és un tema en el qual, per desgràcia, aquí no hem dit que els valencians volem tenir clarament una nova llei, un nou plantejament de finançament, perquè el nostre és molt injust amb el nostre poble.

Gràcies.

 

**La senyora vicepresidenta primera:**

 

Moltes gràcies, senyor Ribó.

Per a rèplica, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Such.

 

**El senyor Such Botella:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Ribó, la veritat és que, com a programa de màxims, és correcte.
Com a programa de màxims, el discurs que vosté fa és correcte, d'on vull arribar i què seria el fantàstic.

Quan jo parle de privilegis, parle que dos comunitats tenen la possibilitat de recaptar-ho tot i després discutir amb l'Estat la liquidació.
No és que l'Estat diu.
"Açò val tant".
No, no.
Discutir, discutir amb l'Estat la liquidació.
Per tant, anem a vore el concert solidari per on para, anem a vore per on para.

Però jo dic que açò, com a programa de màxims, està molt bé, però com a realitat avui, a l'any 2005, amb la Constitució Espanyola que tenim i amb el sistema i el model de finançament acordat per totes les comunitats autònomes, açò és irreal, senyor Ribó.
I nosaltres l'únic que estem dient és: en la realitat, anem a millorar el possible per a aconseguir majors recursos econòmics, corresponsabilitat fiscal perquè el que gasta sapia el que costa recaptar i una millor aplicació dels tributs i dels recursos.
Això és el que estem dient.
I vosté diu: "Això és *timorato*".
I jo li dic: això és realista, això és realista, senyor Ribó.

Quan vosté diu que, efectivament, s'han de discutir les coses dins del marc de la multilateralitat, jo estic d'acord, perquè és com s'ha de fer.
El que cal tindre és valentia política, exemple polític, per a poder demanar sense que et coloren la cara perquè diuen que eres un malbaratador, sense que et coloren la cara.
Això és el que cal fer: ser valents políticament per a anar al Consell de Política Fiscal i Financera i dir: "Ací està el nostre Estatut que diu açò, i nosaltres volem que s'aplique, i açò s'ha aprovat per llei orgànica".
Però cal fer els deures.
Cal aplicar la corresponsabilitat en la recaptació, perquè el sistema actual, evidentment, jo compartisc amb vosté que és inacceptable i inassumible i inaguantable.
Perquè si aquell que gasta no sap el que costa recaptar, i a més a més malbarata d'una forma clara, difícilment està legitimat o capacitat per a reclamar res.

Este sistema és inaguantable, però jo crec que el sistema que hem posat en l'Estatut, amb el servei tributari valencià, és suficient, és realista, és possible i pot incrementar els recursos econòmics que podem recaptar a la nostra comunitat.
I ho podem fer, senyor Ribó.
Però, clar, si en les esmenes que es plantegen es diu que l'apartat d'ingressos de l'Estat cal eliminar-lo, el que són les transferències corrents de l'Estat cal eliminar-les, perquè nosaltres ho recaptem tot, ho recaptem tot i després ja li liquidarem a l'Estat el que és considere, la veritat és que això és un sistema que demà no es pot aplicar de cap de les maneres.
Perquè vosté sap igual que jo *(la senyora vicepresidenta primera colpeja amb la maceta)* que o es modifica la Constitució a eixe respecte o no es pot aplicar el sistema que vosté planteja.

Per tant, sols em queda, senyor Ribó, sols em queda dir-li que aterrem un poquet en la realitat i que compartim de veres, que compartim el projecte il·lusionant que es plasma en el nou sistema de finançament, amb els instrument de recaptació i liquidació i d'inspecció que hem incorporat.
Que ho compartim i que no ens dediquem a menysprear-los permanentment, sinó que digam: això és així, anem a treballar, anem a reclamar perquè això s'execute amb garanties, sent solidaris, i realment que puguem prestar els millors serveis públics als ciutadans de la nostra comunitat.

*(Ocupa la presidència el president, senyor Julio de España Moya)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Such.

Vamos a proceder a votar las enmiendas.
Votamos, en primer lugar, la transaccional 169.

Por favor, señor secretario, proceda a la lectura.

 

**El senyor secretari primer:**

 

Gràcies, president.

"Els portaveus baix firmants, a l'empar del que establix l'article 116.
3 del Reglament de les Corts Valencianes, tenen l'honor de presentar la següent esmena transaccional a l'esmena número 169 del Grup Parlamentari Esquerra Unida-Els Verds: l'Entesa.
"Article 86, article 80.
2, on diu 'també as?
(0,1) vacacions', deu de dir 'també a les vacacions'.
Les Corts, 1 de juliol de 2005".

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor secretario.

Procedemos a votar primero la enmienda transaccional.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 85 cinco votos a favor, ningún voto en contra.

Y ahora procedemos a votar todas las enmiendas citadas menos la 169.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: *(Remors)* 7 votos a favor, 79 votos en contra.

Ahora procedemos a la votación de los artículos.
Señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Senyor president.
Els articles 82 i 84 per separat.

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Pues procedemos a votar los artículos 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80 y 81.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 80 votos a favor, 5 votos en contra.

Ahora procedemos a votar el artículo 82.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 85 votos a favor.
*(Remors)*

Perdón.
Señores, tranquilidad.

Pasamos a la siguiente votación, que es el artículo 83.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 81 votos a favor, 5 votos en contra.

Ahora procedemos a la votación del artículo 84.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 86 votos a favor.

Y a continuación votamos los artículos 85 y 86.
Comienza la votación.
81 votos a favor, 5 votos en contra.

A continuación entramos dentro del bloque de enmiendas número nueve, que corresponden a las enmiendas número 170, 74, de la 76 a la 79, la 81 y la 82.
Tiene la palabra el señor Ribó.
*(Remors)*

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Li estava comentant al president de les Corts, que vaig a ajuntar este bloc, que són reforma estatut, addicional tal, amb el preàmbul, que és l'últim apartat, perquè jo crec que més o menys totes les argumentacions estan molt dites ja.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Por favor.
.
.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

.
.
.
i d'alguna forma demane excuses als grups que em van a replicar perquè.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Señor Maluenda.
.
.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

.
.
.
malbarate un poquiu el debat.
.
.

 

**El senyor president:**

 

.
.
.
Por favor, atienda.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Sí.
Ho ajuntaré tot i aixina acabem abans.
Val?
La primera cosa, la reforma de l'Estatut és una altra llei que es blinda als dos terços per a ser aprovada.
I hem de dir el mateix que hem dit fins ara en aquestes proposicions, en aquestes lleis: la Llei electoral, la Llei de comarcalització.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Perdón, señor Ribó.
Señor Ribó.
Perdone.
.
.

**El senyor Ribó i Canut:**

Sí, està complicat.
.
.

 

**El senyor president:**

 

Con lo que ha hecho el señor Ribó hay que añadir a las enmiendas enunciadas, de la 83 a la 86, que corresponden al bloque décimo.
Lo digo porque tiene que constar en acta, señor Ribó.
Y discúlpeme.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Sí, d'acord.

 

**El senyor president:**

 

Puede comenzar.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Deia que és un altre model.
És el tercer exemple de blindatge bipartidista d'una cosa tan important com és la reforma de l'Estatut.
A nosaltres ens sembla que no és necessari uns nivells de blindatge com el que es planteja.
Els tres quints, com està, ens semblava bé i d'aquesta manera ho plantegem.

Hi ha després una sèrie de disposicions addicionals transitòries que sí que volíem comentar.
La primera és la famosa addicional, l'addicional Camps se'n diu normalment.
Que a nosaltres ens sembla, ja se li ha ficat tants adjectius que vaig a renunciar a ficar-ne cap.
Però sí que vull reiterar que és un dels articles que han estat més adjectivats d'esta reforma de l'Estatut.
I no precisament de forma positiva.

La immensa majoria dels professors de dret constitucional, quan va ser formulada, van donar la seua opinió negativa, de forma unànime.
Algun ponent de la mateixa Constitució actualment vigent, va fer una definició de la mateixa, una qualificació de la mateixa, que jo crec que per si mateix queda clar el que significa.
Jo sí que voldria insistir en aquesta idea.

Pensem que d'alguna forma és la manifestació més clara de la impotència i la voluntat d'arribar a una sèrie de competències importants.
I de la mateixa manera que és possible que nosaltres hàgem de buscar competències específiques per a este país, no és lògic que vulguem ajuntar-nos automàticament a competències que puguen ser importants per un altre.

Jo, en pla de broma, a vegades dic.
Segurament a Extremadura no li importen massa les competències sobre cítrics, i segurament a nosaltres no ens importen massa les competències sobre porc ibèric.
Perquè a Extremadura no hi ha molts cítrics i a València no hi ha molts porcs ibèrics.
Segurament.
Per tant, intentar plantejar aquestes coses a nosaltres ens sembla que és una manifestació i és l'únic adjectiu que volíem fer d'impotència.
De no voler plantejar el que volem amb claredat.

Hi ha un altre factor que sí que volem també dir.
I és concretament el tema d'una addicional que nosaltres plantegem.
I és una addicional en temes econòmics.
Hem de reconéixer que està inspirada en l'Estatut d'autonomia andalús, l'addicional segona del deute històric.
Nosaltres pensem que tenim, pel que hem dit abans, un deute històric en molts dels serveis públics.
És a dir, estan clarament pitjor que en moltes altres comunitats, i que haurien de palesar açò de la mateixa manera que la comunitat autònoma andalusa ho té en la seua addicional segona.
I li ha repercutit abundants recursos en l'any 2004.
Pensem que seria un element que es podria aplicar, i que és perfectament vàlid i que per desgràcia sembla que ningú ha plantejat seriosament.

Un altre factor que voldria, i este és l'últim en la part de transitòries.
Hi ha una transitòria, la cinquena, que diu el tema del referèndum que es farà quan es faça la següent reforma dintre de vint-i-escaig anys, no val per a aquesta reforma.
Ve a dir açò.

Nosaltres pensem que si volem tenir el mateix nivell que tenen les comunitats històriques, un dels elements efectivament era la capacitat de dissolució del president del Consell.
Però l'altre element és que l'Estatut estiga referendat mitjançant un Estatut mitjançant un referèndum.
Som conscients que no és obligatori.
Està clar.
Però està clar que tampoc està prohibit.

Nosaltres el que plantegem és que es faça un referèndum en les condicions en què es fa un referèndum.
I jo recorde com en la comissió se'm va dir, doncs un referèndum que només siga consultiu, doncs és molt poca cosa, efectivament.
És tan poca cosa com un referèndum sobre la Constitució Europea o sobre l'entrada d'Espanya en l'Otan.
Tan poca cosa com açò.

Però evidentment té un pes polític que permetria que les valencianes i els valencians, lliurement i en secret pogueren dir què pensen d'este Estatut.
Exactament el mateix que nosaltres hem demanat que tots els diputats i diputades facen avui al final, poder-ho expressar lliurement i en secret què pensen d'este Estatut.
De la mateixa forma.

I per acabar, en el tema de l'exposició de motius, jo només voldria fer una xicoteta referència.
Nosaltres pensem que ens hem de reafirmar en la voluntat de sobirania i de llibertat d'este país per a poder decidir el seu futur com a poble.
I pensem que açò hauria d'estar en l'exposició de motius.
Ens sembla un element important.

L'exposició de motius, igual que el títol I l'hem trobat trista, fluixa, sense una voluntat autonòmica seriosa, molt pegada sempre al que es diu al final de la N-III allà a Madrid, sempre igual.
Pensem que seria molt important avançar en una idea de nació, partint no solament d'una història que va ser molt brillant, que ningú ho dubta.
Partint no només dels nostres lligams, de les nostres caracteritzacions, sinó també d'una voluntat pròpia de fer una autonomia amb una voluntat pròpia d'autogovernar-se.

I açò es planteja en el preàmbul en el títol I, i pensem que per desgràcia està molt feble.
Està sempre amb un plantejament de concessió més que de voluntat clara.
I d'alguna manera totes les esmenes del preàmbul van també en esta direcció, i és el que plantegem.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra el señor Maluenda, para el turno en contra.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyor president.

Senyories.

Estem al final del debat.
I conforme ha dit el senyor Ribó, i té raó, estes esmenes, de la 170 a la 182, se referixen en principi a l'article 81, que és el que regula el procediment pel qual deu de reformar-se l'Estatut.
I quines novetats aporta?
Diu que si l'Estatut és rebutjat o és modificat a Madrid, que les Corts tinguen la possibilitat de retirar-lo.

Si vosté llig en atenció l'article 81 que substituix al 61 de l'actual Estatut d'Autonomia, observarà que les tres esmenes que el Grup Parlamentari Popular i el Grup Parlamentari Socialista vam presentar en el seu dia, i que han sigut assumides en comissió, i crec que votades per la seua senyoria també, i que en este moment ja formen part del text que estem debatent, milloren enormement la redacció, i el que fan és regular el procediment que el propi Reglament de les Corts establix per a l'aprovació de les lleis orgàniques.

Què és el que vol dir això?
Doncs mire, senzillament, que una volta siga presa en consideració pel ple anirà a la Comissió Constitucional.
I la Comissió Constitucional nomenarà una ponència mixta, composta per diputats de les Corts Generals i diputats de les Corts Valencianes, per a revisar el text.
I si hi ha alguna modificació, si hi ha algun rebuig, hi haurà que fer-ho de forma motivada i aportant les alternatives a eixes modificacions.
Per tant, eixe perill que a vosté li preocupa, senyor Ribó, no n'hi ha.
No n'hi ha, perquè anem a estar presents, anem a estar constantment en comunicació anem a estar constantment en participació d'eixa deliberació a Madrid, en el Congrés dels Diputats.

Quant a la seua obstinació en rebaixar les majories absolutes.
També ací vol rebaixar la majoria absoluta que hem plasmat de dos terceres parts.
Jo pense que açò és molt important, és la norma marc de les valencianes i els valencians.
Per tant, deu obligar-nos a la recerca del consens el més ampli possible.
D'ahí que diguem que ha de ser per majoria de dos terços.

Però hi ha una novetat a més, i és que resulta xocant que 18 diputats de la cambra, en estos moments puguen presentar una iniciativa de reforma de l'Estatut d'Autonomia i, tanmateix no puga presentar-la un grup parlamentari.
I hem regulat que també els grups parlamentaris poden presentar la iniciativa, que esta volta no hem pogut firmar-la i l'han haguda de firmar 18 diputats com a mínim.
Però, clar, en eixa teoria que volem buscar el consens més ampli possible, en compte de conformar-mos que siga un grup parlamentari que sense cap dubte tindria més de 18 diputats, que és el que ara se requerix, hem dit que siguen dos grups parlamentaris, en eixa teoria nostra que com més ampli siga el consens, millor.
Crec que som coherents en totes les majories que estem plasmant.

Després, estes esmenes també se referixen a la disposició primera, al que se coneix, perquè aixina s'ha qualificat, com la clàusula Camps, que vosté se queixa d'eixa clàusula, que diu que és una clàusula de mires curtes.
Mire, no, tot el contrari, senyor Ribó, eixa clàusula és la que mos garantix la tranquil·litat, eixa clàusula és la que mos diu que sent els primers, conforme anem a ser, perquè ja era hora que els valencians fórem els primers en estes qüestions, en la reforma del nostre Estatut en el Congrés dels Diputats, eixa clàusula mos concedix la garantia que si hi ha una norma general en favor d'altres comunitats autònomes d'un sostre competencial distint que li puga interessar a la Comunitat Valenciana, que siguem receptors d'eixe benefici, que els poders públics, en este cas el Consell o les Corts, puguen posar en marxa immediatament la iniciativa pertinent per a assumir també eixes competències, però no perquè mos obliguen a algunes competències que no vullguem, sinó perquè tinguem l'oportunitat de dir si les volem o no les volem.

Per tant, és una clàusula de futur, és una clàusula que garantix el major sostre competencial a la nostra comunitat sense que en ningun moment hàgem de ratllar el més mínim el límit de la constitució espanyola, sense que en ningun moment hàgem de ratllar ni el més mínim i ni tan sols ja no la Constitució Espanyola sinó les lleis orgàniques que desenvolupen les qüestions de competències.
Pense que és un encert, pense que és una clàusula molt ben ideada i que ve a beneficiar en el futur el que puga ser la solució d'altres competències que en estos moments no són possibles.

Quant a l'exposició de motius, bé, les esmenes que vosté planteja en l'exposició de motius són pròpies d'altres esmenes que ha presentat a l'articulat.
Però l'exposició de motiu que està consensuada pel Grup Parlamentari Socialista i el Grup Parlamentari Popular, és la realitat del que és este procés de reforma que estem fent ara i, per això, el que anem a demanar, el que anem a demanar i ja ho hem demanat a la presidència, és que en el moment de la seua votació s'incorpore com a preàmbul d'esta proposició de llei, de petició de llei orgànica a les Corts Generals, que s'incorpore com a preàmbul, a continuació del preàmbul històric que figura en l'Estatut de 1982, en què hui està vigent la llei orgànica 5/1982, d'1 de juliol ­tal dia com hui­, que s'incorpore perquè no volem, en ningun cas no volem modificar, volem respectar el preàmbul que va fer possible l'Estatut de 1982.
Per això, senyor Ribó, no podem acceptar-li ninguna d'estes esmenes.

I pensem que l'article 81 és molt clar.
L'article 81 és molt clar i és concordant amb el que el reglament de les Corts Generals establix per a la tramitació de lleis orgàniques.
I les tres esmenes que hem incorporat del Grup Parlamentari Socialista i el Grup Parlamentari Popular, l'única cosa que vénen a fer és a aclarir, a fer que eixa redacció siga tot el més concordant possible amb eixe reglament que va fer possible que les Corts Valencianes tinguen participació en la Comissió Constitucional del Congrés en tot moment, en l'anàlisi, en l'estudi que se faça del text que hui anem a aprovar.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Maluenda.

Tiene la palabra, para el turno de réplica, el señor Ribó.

*(Remors)* Perdón.
.
.
No, no está partido.
Señor Such, yo tengo un cambio en que teóricamente su nombre ha sido sustituido por el señor Maluenda en el punto 9.
No sé yo.
.
.
*(Remors)*

Esta presidencia está abierta a cualquier iniciativa, pero en el listado que le han dado a la presidencia dice que es el señor Maluenda, con perdón.

Señor Ribó, señor Ribó.
.
.
*(Remors)*

Señor Such, si quiere intervenir puede intervenir perfectamente.
Perdón.

 

**El senyor Such Botella:**

Moltes gràcies, senyor president, per la seua generositat de deixar que puguem dir algunes qüestions.

No, mire, senyor Ribó, vosté ha fet referència a la famosa addicional segona.
Jo, només per a fer-li alguna reflexió en este sentit.
Vosté que ha estat en la gestació de tot el text sap com ha aparegut l'addicional segona en què es diu que açò mos pot possibilitar tindre tot el que tenen els altres.
Vosté sap també quin ha segut el posicionament del Grup Parlamentari Socialista.
Nosaltres creguem que si la disposició addicional segona, el punt primer, hi ha una modificació de la legislació bàsica de l'Estat, que se li donen competències a les comunitats, és evident que nosaltres també.
No té per què discriminar-mos a nosaltres.
Jo crec que això és de caixó, és una cosa que és de raó.
Hi ha una modificació, legislació bàsica de l'estat, en què s'atorguen més competències a les comunitats, nosaltres estem ahí també.
No cal posar-ho, però bé, està posat.
Però el curiós és que vosté ho suprimix.
O siga, no estem parlant de competències d'altres comunitats autònomes en l'addicional segona, punt 1, sinó que estem parlant de legislació bàsica de l'Estat, que jo crec que és una cosa òbvia, està, molt bé, però és que vosté ho suprimix.
Jo crec que en tot cas es pot suprimir per obvietat o per no obvietat però, bé, també és una cosa que és curiosa.

Però el que sí que és cert és que vosté planteja l'acceptació, en la seua esmena, de l'addicional segona, punt 3, que és realment la que parla del nivell competencial de les altres comunitats autònomes.
I ahí l'única cosa que ve a dir és que nosaltres farem la reforma de l'Estatut que calga si ho considerem oportú, que és una qüestió també òbvia, però el que jo no puc compartir és que vosté intente limitar això en tot cas sols a matèria de finançament, com ha posat.
I jo pregunte: per què sols en matèria de finançament?
Poden haver altres matèries en què ens interesse.
Per què nosaltres els hem de limitar la reforma de l'Estatut que no mos acolliríem a això sinó a la reforma normal de l'Estatut, no a esta disposició addicional, perquè vosté sap que posar-se d'acord els grups parlamentaris, fan la reforma de l'Estatut sense tindre a vore res en esta addicional.
Però, per què sols ho planteja i l'accepta, la disposició addicional segona, punt 3, i ho limita a matèria de finançament.
Jo considere que certament, si s'accepta, s'accepta; si no, se suprimix, però, clar, acceptar-la i limitar-la a matèria de finançament, doncs no crec jo que mos done molta llum al respecte, perquè potser en matèria de finançament, potser en matèria d'administració i justícia, potser en matèria de drets, potser en totes les matèries, però limitar-ho exclusivament a matèria de finançament, certament, a mi m'ha desorientat un poc perquè no sé quin era el sentit estricte.
O s'està d'acord o no s'està d'acord.
Si és obvi se demana que se lleve; si es considera oportú que no estiga es demana que es lleve, però el que no es pot dir és criticar que es deixe però després limitar-ho a matèria de finançament.

Jo sols volia fer-li eixa xicoteta reflexió, un poc per si vosté pot donar llum de per què ha passat açò.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Such.

Señor Ribó, tiene usted el uso de la palabra.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

La primera part, contestant al portaveu del Partit Popular, quan nosaltres plantegem el dret de la Comunitat Valenciana en un moment determinat a retirar la seua proposta de reforma de l'Estatut, evidentment nosaltres estem pensant en una cosa que ha passat, no és una hipòtesi de treball.
Vosté sap que l'Estatut actualment vigent, fa 23 anys vigent, va ser canviat de forma unilateral, en el seu moment.
En açò estem pensant.
I nosaltres li acceptem que s'ha millorat, que s'ha millorat el procés en les Corts espanyoles respecte al procés anterior.
Això no ho neguem.
Però, per a nosaltres és un element de sobirania obtenir el control d'un procés de reforma que en algun moment se'ns pot escapar de les mans i pot produir malformacions d'aquest procés que siguen intolerables.
Senzillament és açò.

Clàusula Camps.
Vosté diu: som els primers.
Mire, jo li vaig a posar un exemple.
Jo, quan donava classes i féiem exàmens i volia vore qui copiava de qui, mai mirava els primers que copiaren dels últims.
Sempre mirava els últims, que normalment copiaven dels primers.
Quan hi ha una carrera ciclista, normalment, el que va darrere, el que va darrere no acostuma a ser el líder de la prova.
Està xuplant roda, normalment.
Aquí, eixa clàusula és una clàusula de còpia.
Mai els primers copien dels altres.
I el problema és que vosté juga amb la paraula "primers".
No és el mateix ser primer en el temps, arribar els primers, que ser els primers.
Eixa és una clàusula, la clàusula Camps és una clàusula de còpia, de mal alumne, d'alumne que no ha estudiat i que no s'ha plantejat adequadament les coses, i com que té el temor que molts altres faran l'examen millor que l'estem fent avui ací, diu: "Escolta, m'ho copiaré".
Ser els primers a arribar a Madrid no és ser els primers, en allò que normalment s'entén pels primers, els millors.
Este Estatut serà el primer, però no serà la millor reforma, perquè com que no serà la millor reforma, vostés ho estan reconeixent implícitament en aquesta addicional, l'addicional segona: ens copiarem allò que no hem sabut plantejar-mos adequadament en el seu moment.

En el tema de l'exposició de motius, mire, jo crec que està clara la idea.
La idea és evident.
Nosaltres pensem que aquella part d'este país que s'ha marginat, que al llarg de l'Estatut, al llarg d'estos anys s'ha segregat, no se l'ha deixat estar ací, moltes vegades és la part més dinàmica amb voluntat autonòmica.
I a nosaltres ens sembla molt important, a més de parlar d'un regne, amb uns furs, que ens sembla interessant; a més de parlar d'una llengua que s'ha de normalitzar, és molt important dir que volem ser una nació, que volem avançar en un projecte d'autogovern on els valencians i les valencianes cada vegada tinguem més capacitat de decisió del nostre futur.
I ho volem dir, de forma independent.
Li ho dic per si té alguna temptació de relacionar-me amb alguna cosa, eh?
!
No!
Si té alguna temptació malsana de relacionar-me amb projectes estranys.
.
.
No!
Mire vosté, li ho dic amb molta claredat: quan jo dic que un argentí parla el mateix que un espanyol, no estic dient que Argentina s'haja d'unificar a Espanya.
I m'ha entés perfectament.
No continue, eh?
!

Per tant, nosaltres plantegem un projecte, una voluntat autonòmica, una voluntat molt clara.
I açò no ho veiem tampoc en este Estatut.
Li ho hem dir amb molta claredat: no ho veiem en este Estatut.

Anem a vore, jo sí que voldria analitzar esta clàusula, senyor portaveu del Partit Socialista, perquè, mire vosté, la part que nosaltres.
.
.
M'ho vaig estar pensant en detall i la primera temptació, efectivament, era tatxar el punt 3.
Però vaig a llegir-lo, tal com l'han redactat vostés: "A este efecte, qualsevol ampliació de les competències de les comunitats autònomes que no estiguen assumides en el present Estatut.
.
.
­continua­ o que no li hagen sigut atribuïdes, transferides o delegades a la Comunitat Valenciana.
.
.
", per exemple, la policia autonòmica, que és una competència possible, eh?
, continua.
Per tant, no estem parlant només de l'anterior.
Estem parlant de competències possibles que estan en este Estatut però que no han estat atribuïdes o transferides.
Per tant, ho hem mantingut, i amb un aspecte econòmic, perquè ens sembla important.
No és contradictori, no és el mateix la clàusula de copiar d'un altre que un apartat al qual es refereix.
.
.

**El senyor president:**

Senyor Ribó.
.
.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

.
.
.
en determinats elements respecte a competències que estan en el nostre Estatut, però que encara no han estat transferides, i açò, jo vull.
.
.
, lligga-ho bé, també està en este tema, i és el motiu pel qual nosaltres este apartat de l'addicional punt 3 no l'hem retirat, per este motiu.
Sí que l'hem esmenat a este efecte i alguna coseta més.

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Ribó.

Tiene la palabra, señor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

Molt excel·lent senyor president.

Senyories.

Senyor Ribó, mire, que no!
, que no és la clàusula de copiar, que no en absolut!
És la clàusula de la garantia que no renunciem als nostres drets, és la clàusula que mos permetrà si en un moment donat se fa una ampliació de competències, que hui no són possibles, perquè la Constitució és el marc en el que mos hem limitat l'aconseguir majors competències, no erosionar en absolut la Constitució, si hi ha algun moment que possible accedir a alguna cosa més i mos interessa, eixa clàusula Camps mos permet accedir a ella.
Per tant, és una clàusula d'eficàcia, és una clàusula adequada que mos permetrà que en el futur existixca el compromís polític de la cambra per a dur endavant els tràmits necessaris per a això.

El referèndum.
El referèndum, senyor Ribó, vosté sap que el referèndum no és possible en estos moments.
És cert que vam accedir a l'autonomia ­no és possible­ per la via del 143 i no del 151, com volíem, però, bé, en realitat després va ser una via intermèdia, la via valenciana, perquè en poc temps vam aconseguir el mateix sostre competencial que les nacionalitats històriques.
Però el que diu la Constitució clarament és que els estatus d'autonomia se reformaran utilitzant el mateix procediment pel qual vans ser aprovats, i el nostre, que jo sàpia, no va ser objecte de ningun referèndum.
Per tant, ara no podríem fer-lo.

Però, per què ho incloem en l'article 81?
Perquè ara ja forma part de l'Estatut d'autonomia i una futura reforma sí que, encara que la Constitució dia que per a la primera reforma calia fer-ho del mateix procediment que se va aprovar en el seu dia, el que ara conste en l'Estatut sí que mos permetrà, en una futura reforma, *(el senyor president colpeja amb la maceta)* que se convoque el referèndum.
A més, ho diem clarament, que una volta aprovat l'Estatut en les Corts Generals el president del Govern d'Espanya autoritzarà al president de la Generalitat que en el termini de sis mesos convoque eixe referèndum de ratificació de l'Estatut.
Per tant, en el futur sí que tenim eixa possibilitat que ara no és possible.

Bé, jo crec que hui és un dia de satisfacció, hui és un dia que mos congratulem els valencians i les valencianes perquè per fi hem fet possible allò que anhelàvem durant tant temps.
Jo me senc enormement satisfet per haver pogut aportar els granets d'arena, i vull donar les gràcies públicament al president de la Generalitat i president del meu partit per la confiança i el recolzament que m'ha demostrat, i també al meu síndic, Serafín Castellano, que també ha fet el mateix.

Però no vull que els agraïments se queden només en el meu partit, jo vull que l'agraïment siga a tota la cambra, perquè cadascú, des de la seua legitimitat, ha plantejat en el debat, ha plantejat aquelles qüestions que entenia que eren interessants.
Per tant, vull agrair a tota la cambra, vull agrair també als mitjans de comunicació que mos han seguit en tot moment, vull agrair als funcionaris d'esta casa i als funcionaris del meu grup parlamentari, que m'han tingut de suportar moltes voltes, la meua secretària, concretament, fins els diumenges ha tingut de treballar.
Vull agrair a totes les persones representants de la societat civil i experts que han comparegut en la ponència, a la Comissió de Coordinació i a la Comissió Especial d'Estudi, i vull agrair d'una forma singular el que vaig a dir a continuació a la persona que més ha suportat el treball que durant este any accelerat i anys anteriors jo he pogut participar i he pogut desenrotllar, vull agrair a la persona que més paciència ha tingut amb mi en este temps, que és la meua dona.

Res més i moltes gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Maluenda.
*(El senyor president colpeja amb la maceta)* ¡Por favor, tengamos un poco de tranquilidad!

Señor Such, tiene el uso de la palabra.
*(Veus)* Por favor.
.
.

 

**El senyor Such Botella:**

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

La veritat és que ja en estos moments de cloenda, a part de compartir els agraïments que ha fet el senyor Maluenda, perquè, la veritat és que l'esforç ha segut de tots, a mi sols em queda dir una qüestió, i és que, des del convenciment que hem fet un molt bon estatut, el que hem de fer ara és estar tots junts perquè l'aplicació encara siga millor.
I jo estic convençut, senyor Ribó, que després de tota la discussió que hem tingut en el debat, en la comissió, hui en el Ple i el temps que hem pogut compartir en posicions distintes i moltes vegades coincidint, estic convençut que entre tots, entre tots els grups d'esta cambra, entre tots els ciutadans de la nostra comunitat, entre tots els valencians i valencianes, farem que este estatut siga un estatut per al futur i un estatut per als valencians.

Gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

Muchas gracias, señor Such.

Vamos a proceder a la votación conjunta de todas las enmiendas, si no me dicen ustedes nada en sentido contrario.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 5 votos a favor, 77 votos en contra.
Quedan rechazadas las enmiendas.

Y ahora procedemos a la votación de los artículos.

Señor Ribó, por favor.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Sí, per favor, per separar l'article 91 i la disposició final.

 

**El senyor president:**

Bien.
Pues, procedemos a la votación de los artículos 87, 88, 89 y 90.
Comienza la votación: 81 votos a favor y 5 votos en contra.

Ahora procedemos a votar el artículo 91.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 86 votos a favor, ningún voto en contra.

Y ahora votamos el artículo 92.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 81 votos a favor, 5 votos en contra.

Vamos a votar la disposición final.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 83 votos a favor.

Vamos a votar la exposición de motivos como preámbulo a incorporar a continuación del preámbulo ya existente.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 81 votos a favor y 5 votos en contra.

Y ahora vamos a votar la totalidad de la proposición de ley.
.
.
Perdón, señor Ribó, un momento.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

 

Este matí li he sol·licitat formalment que, fent ús de les seues atribucions, es fera esta votació en secret en qualsevol de les dues formes possibles.
No sabem si es pot fer electrònicament en secret, però sí que sabem que hi han maneres de fer-ho en secret.
Voldríem saber la seua decisió, com diu l'article 80 d'este reglament.

Gràcies.

 

**El senyor president:**

No hay de qué, señor Ribó, le he explicado por teléfono que esta presidencia, a quien corresponde tomar la decisión, ha decidido que se haga como siempre, como consta en los antecedentes de la cámara, en todas las anteriores modificaciones de los estatutos y que no había ninguna razón para justificar un voto secreto.
Se le ha indicado a usted por teléfono y ahora se lo vuelvo a decir públicamente.

Pues, votamos la totalidad de la proposición de ley.
Comienza la votación.
*(Aplaudiments) (Aplaudiments des del públic)*

Yo le recuerdo al público, y entiendo que tal vez la circunstancia, pues, motive el tener un estado de ánimo especial, pero que el público no debe aplaudir en esta cámara.

A continuación está el turno de explicación de voto.
Tiene la palabra el señor Ribó.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Bé, hem votat que no a esta reforma de l'Estatut, i la primera cosa que he de dir, que estiguérem treballant durant molt de temps per a poder votar que sí.
Ens haguera agradat poder votar que sí, però, evidentment, qualsevol persona que conega el nostre programa electoral i se'l vulga llegir sap que no teníem una altra solució amb aquest projecte de reforma de l'Estatut, *(el senyor president colpeja amb la maceta)* no teníem altra possibilitat que votar que no.

Hem votat que no perquè estem convençuts que este país es mereix un estatut millor, un estatut que, d'alguna manera.
.
.
*(el senyor Arnal i Ibáñez mostra una pancarta que diu:* no volem aquest Estatut*)* 

**El senyor president:**

Por favor, señor Ribó.

Señor Arnal, por favor, ¿puede retirar ese letrero?
, ¿puede retirarlo, por favor?
*(Veus)* ¿Señor Arnal, hace el favor?
Se ha hecho usted las fotos, ha salido ya, ¿ya tiene todo lo que quería?
, ¿puede respetar a esta cámara?
, por favor, señor Arnal.
.
.
Venga, por favor.
.
.

Gracias.

Señor Ribó, por favor, puede continuar.

 

**El senyor Ribó i Canut:**

Bé, doncs, deia que hem votat que no perquè pensem que este país es mereix un millor estatut del que s'acaba d'aprovar en aquestes Corts.
Per què pensem que es mereix un millor estatut?
Jo vull resumir molt ràpidament, estic ja un poc cansat, però sí que hi han quatre idees.

En primer lloc, perquè es mereix un millor finançament.
En segon lloc, perquè els nostres ajuntaments es mereixen, d'una vegada per totes, que se'ls tinga en compte en l'Estatut, i no se'ls té en compte adequadament.
En tercer lloc, perquè nosaltres pensem que hi ha elements.
.
.
restriccions difícilment explicables des d'un punt de vista democràtic.
Pensem que aquestos elements d'alguna manera han estat pesant des de sempre com un element fonamental sobre l'altre, sobre el plantejament inicial, que d'alguna manera ens identifica, en el títol I i en el preàmbul, com una comunitat que el mínim que se li pot dir és descafeïnada.

Eixos són els quatre elements que ens han plantejat votar que no, que hem estat desgranant al llarg de totes les esmenes que hem presentat i que d'alguna manera ha quedat clar que els dos grups majoritaris d'aquestes Corts no han volgut en cap moment tenir en compte, no han volgut, no han sabut, no han tingut la voluntat, no han tingut l'energia, els motius que siguen.

Al final, aquest Estatut pensem que és un Estatut, en definitiva, que consolida, que és una continuació lògica d'un Estatut, el que avui precisament fa vint-i-tres que es va aprovar, que al nostre entendre va ser una gran frustració per a este país.
Entre la gran manifestació d'un 9 d'octubre i aquell Estatut, hi ha una cadena de frustracions que nosaltres sempre havíem plantejat que s'havien de superar.

Hem de dir, i ho hem dit sempre al llarg d'este procés, i ho hem mantingut fins i tot en les votacions d'alguns articles, que es donen passos endavant, és cert.
Només faltaria que no es donés cap pas endavant.
Però, a continuació, hem de dir que alguns dels elements claus, claus, per a identificar un estatut com un estatut que avance seriosament, estan petrificats; estem en la mateixa situació en què estàvem.

Jo vull ressaltar alguns aspectes que em semblen preocupants.
Per a nosaltres, valencians i valencianes són els que viuen i treballen en este país.
Per a nosaltres es trenca d'una manera molt seriosa la representativitat del poble valencià quan es restringeix al 5% l'accés a estes Corts.
Per a nosaltres és molt negatiu que es blinde de forma bipartidista determinades lleis claus, com és la Llei electoral, la Llei de comarcalització o aquesta mateixa Llei de reforma de l'Estatut.
Ho hem de dir amb molt claredat, i pensem que és important.

Nosaltres pensem que avui hem perdut l'oportunitat d'acabar amb un problema malaltís respecte a la nostra llengua pròpia.
El que ix avui d'aquí, els que vulguen utilitzar-ho podran seguir utilitzant-ho com una eina secessionista front una llengua comuna que compartim amb les Illes Balears, amb Catalunya, amb la franja d'Aragó.
I ho volem dir amb molt claredat.
L'únic element que hi ha en estos moments és l'element que avui s'ha aprovat ací, i la responsabilitat respecte a plantejaments secessionistes de la llengua està aquí.
És l'únic element.
A nosaltres ens sembla terriblement greu.
.
.
Perquè ho hem dit i ho volem reiterar: açò l'únic que fa és ajudar que el valencià cada vegada estiga menys normalitzat i l'únic que fa, en definitiva, és potenciar que el castellà siga cada vegada la llengua més dominant d'este país.
I ens sembla terriblement negatiu.

Hem dit i hem repetit que ens semblava important el tema del finançament.
Ho volem tornar a dir, ho volem tornar a dir.
El que s'ha aprovat avui ací és insuficient per a resoldre tots els problemes, tots els dèficits malaltissos que pateix esta comunitat, des de fa almenys quinze anys, en els temes de finançament.
No és la primera vegada que discutim ací açò.
Ens van dir moltes vegada que s'anava a arreglar.
No s'arreglen les coses i avui tampoc es van a arreglar.
I tots els serveis públics depenen d'un adequat finançament.

I pensem que este tema no s'ha afrontat amb valentia, no s'ha afrontat sense dir el que volem els valencians, sinó que s'ha afrontat sempre agafant el telèfon mòbil i preguntant a Madrid fins on podem arribar.
A nosaltres açò ens sembla greu, perquè quan es negocien temes tan importants com este, s'ha de dir el que volem ­i podem entendre que després es rebaixe­, però no s'ha de dir fins on poden anar, senyor.
Perquè aquest plantejament és un plantejament de subsidiarietat i és un plantejament que a nosaltres ens sembla que l'únic que fa és condemnar-nos a continuar sent el que hem estat fins ara: una comunitat mal finançada i una comunitat amb tots els problemes següents.

I jo crec que clarament, clarament, aquest Estatut palesa que d'alguna manera està fet de pressa i corrents, per a arribar els primers, com s'ha dit.
Però açò, per exemple, entra en asincronia total amb la voluntat de reforma que està plantejant tot el municipalisme polític de l'estat espanyol, no només del valencià sinó de l'estat espanyol.
I jo crec que este tema és evident, és evident que s'ha palesat ací, que s'està palesant en declaracions continues de tots els polítics municipalistes, de totes les organitzacions de l'estat espanyol i que d'alguna manera córrer tant ens ha deixat fora, com ens ha deixat fora del debat federal, com ens ha deixat fora.
.
.

¿La conclusió quina és per a nosaltres ­i no ens agradaria esta vegada encertar?
La conclusió és que dintre de dotze o dihuit mesos, quan veiem què han fet a Andalusia, a Galícia, a Catalunya, diguem: fórem els primers.
Però, de veritat, hem estat els primers de segona divisió.

Gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Ribó.

Por favor, tiene la palabra, para explicación de voto, en representación del Grupo Parlamentario Socialista, el síndic señor Joan Ignasi Pla.

 

**El senyor Pla i Durà:**

 

Sí, senyor president.

Senyories.

Hui és un gran dia per als valencians.
Amb el vot majoritari d'esta cambra s'ha aprovat una reforma del nostre Estatut d'Autonomia que li dóna al poble valencià més drets, més recursos i més possibilitats d'autogovern.
Un nou Estatut d'Autonomia valencià, dins d'una Espanya cada vegada més autonomista, que situa a la nostra comunitat, la Comunitat Valenciana, com a protagonista destacada.

Vull per això mostrar, en primer lloc, la meua satisfacció.
I manifestar també ­com no?
­ el meu agraïment i felicitació a tots aquells que han fet possible este projecte: als ponents, per descomptat; als representants de la societat civil i de les distintes institucions valencianes, que van comparéixer davant de la Comissió per a l'Estudi de la Reforma de l'Estatut; també a totes les persones que a títol individual, com a representants de col·lectius socials, de manera desinteressada, han participat al llarg d'estos anys, que n'han sigut alguns, però especialment durant els últims mesos en el procés de debat i negociació de la reforma de l'Estatut valencià.

I vull felicitar-los també, evidentment ­com no?
­ del resultat aconseguit, però pel desenvolupament d'este procés.
El desenvolupament d'este procés té una significació per a nosaltres especial.
Hui la Comunitat Valenciana no sols ha resolt una assignatura des de fa llargs anys, sinó que ha demostrat el valor del diàleg i el consens com a forma de fer política.

Des de l'alçament federal de 1869, passant per les disputes autonomistes de la II República, fins a la denominada batalla de València de fa unes dècades, el procés sempre havia sigut el mateix: una part del poble valencià s'enfrontava a una altra part del poble valencià.
I el resultat d'eixe enfrontament el conegut: la possibilitat de l'autogovern desapareixia o, com el cas de l'Estatut de 1982, el poble valencià quedava relegat a ocupar una posició secundària.

Sé que pot haver-hi nostàlgics ­n'hi ha, en un bàndol i en l'altre, evidentment­ que vullguen continuar apel·lant a imposar la seua veritat, discrepants que aposten pel tot o res.
Ho sé.
Però la història és abans, la història és abans.
I els valencians hem decidit superar tots els fracassos, superar totes les guerres i començar a avançar des del diàleg i el consens.
*(Aplaudiments)* 

I el resultat d'esta aposta és un avanç manifest, per moltes raons.
En primer lloc, perquè superem el dèficit del passat, la via lenta de 1982, i aconseguim per fi un Estatut de primera, a l'altura de les comunitats fins ara a l'avantguarda del procés autonòmic.

En segon lloc, perquè els valencians hem demostrat avui, en este acte, la viabilitat de l'Espanya plural que defensa el president del govern José Luis Rodríguez Zapatero.
La seua aposta de començar el procés de reforma, sense més premisses que la busca del consens i l'acord, i la compatibilitat i el respecte constitucional han sigut fidelment complides en este cas.

I també, i finalment, perquè avui tenim una norma que ens fa sentir-nos més orgullosos, més orgullosos de pertànyer a la Comunitat Valenciana.
Ara no sols som igual que la resta de comunitats històriques, som els pioners en el nou temps que es va obrir el 14 de març de 2004.
Si una cosa significa la reforma que els valencians hem començat és que per fi, per fi, podem dir alt i clar que la Comunitat Valenciana té un Estatut de primera, un Estatut a l'altura de les comunitats fins ara a l'avantguarda del procés autonòmic.

Este projecte establix per a la nostra comunitat els dos únics elements que, una vegada assumides com a pròpies les competències que teníem transferides a través de la Lotrava, ens separaven, en termes estatutaris, de comunitats com Catalunya, País Basc, Galícia o Andalusia: la plena capacitat de dissolució del parlament autonòmic per part del president de la Generalitat Valenciana i la consulta, per mitjà de referèndum, als ciutadans per a procedir a reformar l'Estatut.
Tenim, per tant, tenim, per tant, un Estatut de primera, que ens iguala, per dalt, a les comunitats autònomes més avançades d'Espanya.

Però este Estatut és un Estatut de primera, a més, per moltes més coses.
I els socialistes crec que també podem reivindicar-ho, els socialistes i el conjunt de la cambra que ha donat suport a este Estatut avui.

És un Estatut de primera, en primer lloc, perquè amplia els drets de tots.
En matèria de drets socials: drets en relació a l'habitatge, a la sanitat, a l'educació, a les persones amb discapacitat i, en general, a les persones dependents; en matèria de drets individuals: en l'àmbit de la dignitat de les persones, dels tractaments mèdics.
.
.
; en matèria de drets d'informació i expressió.
I vull destacar, especialment avui, i sobre tot, la voluntat d'integració social que implica el reconeixement d'una renda garantida de ciutadania per a tots els valencians i valencianes sense exclusions ni discriminacions.
Crec, i afirme amb total rotunditat, que estos avanços són prou importants per a justificar per si mateix, per si mateix, una reforma del nostre Estatut d'Autonomia com la que avui aprovem.

És un Estatut de primera, en segon lloc, perquè impulsa l'autogovern dels valencians.
És que negar-ho és com pegar-se trompades contra una paret.
Negar això és pegar-se trompades contra una paret.
Ho fa, sense cap dubte, ampliant, fixant i aclarint el nostre àmbit competencial, en primer lloc.
Ho fa establint una administració de justícia més eficaç i pròxima als ciutadans.
Però, sobre tot, perquè a partir d'esta reforma, el *tempus* polític de la Comunitat el marquem nosaltres, el marquem els valencians i les valencianes, no ens el marca ningú.
La capacitat plena de dissolució de les Corts per part del president de la Generalitat Valenciana, com he dit abans, no és una mera facultat presidencial, no és una mera facultat presidencial.
És un símbol d'una autonomia política completa en el marc de l'estatut de les autonomies.
Simbolitza, simbolitza el reconeixement de la nostra dignitat històrica i present com a poble.

És un Estatut de primera, en tercer lloc, perquè oferix més seguretat i recursos als valencians i valencianes.
Oferix més seguretat, perquè oferix més garanties jurídiques als ciutadans per a defensar els seus drets i als valencians per a reivindicar el seu autogovern.
Oferix més seguretat, perquè la nostra policia autonòmica veu reforçades les seues competències.
I oferix més seguretat, en la mesura que garantim millor la gestió dels nostres recursos.

El nou Estatut institucionalitza una agència tributària pròpia, denominada Servei Tributari Valencià.
Però una agència tributària que podrà gestionar els tributs propis i els cedits, garantint millor els drets i els serveis reconeguts als valencians.

És un Estatut de primera, en quart lloc, perquè situa a la Comunitat Valenciana a Espanya i a Europa en una condició digna.
Han quedat establerts nous instruments de col·laboració i participació en l'Estat, i reconegut el nostre dret a participar per a definir la posició espanyola al marc de les institucions europees.

I dic més, és un Estatut que ens clava més, ens imbrica més, en el món en què vivim.
Que es marca com a metes la consecució d'un model de desenvolupament equitatiu, territorialment equilibrat i sostenible, basat en la incorporació de processos d'innovació, i la plena integració en la societat de la informació, i per a mi, el més important, en una ocupació estable i de qualitat.

Aconseguir-ho o no és tasca nostra a partir d'ara.
De tots els que estem ací representats, de tots, de tots.
Però el nou Estatut marca, negre sobre blanc, els criteris a partir dels quals es jutjarà la nostra tasca, el nostre treball i la capacitat de la societat valenciana per a assumir els grans reptes de futur.

En definitiva, és un Estatut de primera, perquè reafirma la nostra identitat i assegura el futur del poble valencià.
Ho he dit en nombroses ocasions.
No podia deixar de dir-ho hui.
En este Estatut els valencians no som ni més ni menys que ningun de la resta dels pobles d'Espanya.
Però podem afirmar amb orgull que som una comunitat històrica, i que a partir d'ara en temes estatutaris som una comunitat de primera.

I vull acabar com vaig començar.
Avui és un dia històric per als valencians i valencianes que ha de tindre la seua continuïtat, evidentment, d'ací a uns mesos quan el ple de les Corts Generals aproven mitjançant una llei orgànica el nostre Estatut.
La reforma per tant ha culminat o culmina hui el seu primer acte.
El més important de tots sense cap tipus de dubte.
Però ara queden encara importants passos que donar.
Tenim per davant el procés de debat i votació en el parlament espanyol, on estic segur que tornarà a comptar en el recolzament majoritari de les forces polítiques allí presents.

Però també tenim el repte, i vull reafirmar esta qüestió, d'aconseguir que tots els ciutadans i ciutadanes d'esta comunitat, de la nostra comunitat, el coneguen i el facen seu.
Que els treballadors i treballadores d'esta comunitat sàpiguen les noves possibilitats que els oferix de participació i protecció laboral.
Que els consumidors i consumidores sàpiguen els controls de qualitat que s'establiran sobre la informació i la publicitat.
Que els empresaris coneguen i apliquen les noves possibilitats de creixement i desenvolupament que proporciona.
Que les persones amb més necessitats econòmiques de la nostra comunitat, tinguen la garantia que a partir de hui tenen com a dret el rebre l'ajuda que necessiten.
Que les valencianes i valencians, en general, sàpiguen que el nou Estatut és una porta oberta a un nou temps de més drets, de més autogovern, de més protecció, de més seguretat i de més benestar per a tots i totes.

Els socialistes valencians i el grup que represente, després de molt de temps treballant per la plena autonomia de la nostra comunitat, avui ens sentim especialment satisfets del resultat obtingut.
De l'ampliació del nostre autogovern.
De l'ampliació dels drets de tots els valencians i valencianes.
De ser protagonistes d'un nou temps per a la nostra comunitat.
Un nou temps on la pluralitat es conjuga en la unitat.
On la nostra identitat com a poble ens diferencia i ens unix també als altres pobles d'Espanya.
Un nou temps on la bandera de la Comunitat Valenciana és una bandera de tots i totes, i oneja moguda pel vent de la llibertat i el progrés.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Pla.

Tiene la palabra para explicación de voto, el síndic del Grup Parlamentari Popular, señor Serafín Castellano.

 

**El senyor Castellano Gómez:**

 

Moltes gràcies, molt excel·lent president.

Senyories.

Hui vertaderament és un dia gran i d'enhorabona per a tots els valencians, perquè mos proposàrem fer una reforma que fóra de tots i per a tots els ciutadans i ciutadanes de la Comunitat Valenciana.
I sincerament crec que hem de dir-ho en orgull que ho hem aconseguit.

Jo crec que este procés de negociació de la reforma de l'Estatut d'Autonomia ha sigut un exemple de diàleg, de consens, de responsabilitat, i de busca de punts d'encontre per a beneficiar els únics que ho mereixen, que són els ciutadans i que són les persones de la nostra comunitat.

I satisfacció, satisfacció perquè mos proposàrem fer un estatut que a la mateixa vegada fóra acord i respectuós en la Constitució Espanyola.
Que fóra acord i respectuós en la unitat d'Espanya.
I este també és un exemple per a tota Espanya, per a dir que és molt possible profunditzar en l'autogovern, profunditzar en la descentralització política, profunditzar en les senyes d'identitat, profunditzar en la personalitat pròpia de cada poble, dins del que és el marc constitucional sense conculcar ninguna llei orgànica, sense conculcar ninguna legislació bàsica de l'Estat.
I no fem una constitució bis, fem una gran reforma del nostre Estatut d'Autonomia.

Pero a més, satisfacció perquè també preteníem que la reforma tinguera el màxim consens polític i social.
Jo crec que la votació que acabem de fer demostra eixe gran consens polític però també eixe consens social.
Mosatros, des del principi, hem donat participació a tots els representants de la societat civil.
Sense cap tipus d'exclusions, perquè tots se sentiren còmplices, perquè tots se sentiren partícips del que ha de ser la nostra carta magna que mos ha de guiar en les primeres dècades d'este segle XXI.

Però a més hem sigut respectuosos inclús fins en aquelles persones que des de la discrepància, o aquelles formacions que des de la discrepància, han volgut també aportar constructivament propostes i idees.
I este text també té propostes del grup de l'Entesa, d'Esquerra Unida.
I té propostes perquè mosatros hem fet la reforma en altura de mires.
Hem fet la reforma pensant en la societat i no pensant en ningun color polític.
Per això jo crec que tindrà continuïtat en el temps i mos va a servir absolutament de molt positiu de cara al futur.

Però esta és una reforma feta sense complexes, és una reforma feta sense mirar a l'espill de ningú.
Sense dubtes.
Els valencians havíem de fer una reforma sabent el que volíem, creient en el que sabem fer, creient en les nostres possibilitats.
I esta reforma és el model valencià.
Mosatros no tenim ningun altre model, és el model valencià que hem fet entre tots els valencians.
Perquè portàvem un ritme diferent a altres comunitats autònomes.
Portàvem ja pràcticament deu anys de treballs parlamentaris per a fer la reforma de l'Estatut d'Autonomia.

Ja ens havíem equiparat, en l'any 1994, a les comunitats denominades històriques a través de l'assumpció de la Lotrava, quan l'any 1994 férem la segona reforma del nostre Estatut.
Però faltava una cosa molt important.
Faltava equiparar-mos a les comunitats històriques del 151 en capacitat política i institucional.
I hui, senyories, és el dia que ens equiparem políticament i institucionalment com a un estatut, com a una comunitat, no sols de primera divisió, sinó com a una comunitat puntera en Espanya.
Perquè ens equiparem, *(Aplaudiments)* ens equiparem com a nacionalitat històrica, i sentint-nos orgullosos evidentment del que hem sigut del que som i del que sense ningun dubte anem a ser.

Però miren, esta és la reforma del centre polític.
I és la reforma del centre polític perquè és la reforma de la moderació i del consens.
I això és una cosa molt important en estes polítiques que tenim actualment.
La reforma del centre polític.
I és una reforma que ha profunditzat el nostre govern, que fa valencianisme polític en majúscules, i que respecta, com deia anteriorment, compatiblement en la Constitució i en la unitat d'Espanya.

Assumix la solidaritat territorial de totes les comunitats autònomes.
Mosatros no volem que n'hi hagen privilegis d'una comunitat autònoma en altra comunitat autònoma.
El tòpic este, que ja hem dit molt en estos últims mesos, que no volem ser més que ningú però tampoc menys que ningú.
Mosatros apostem per la solidaritat territorial.
Apostem sobretot perquè els privilegis siguen dels ciutadans i els privilegis siguen de les persones.

Però a més, satisfacció, perquè també des del Partit Popular s'acomplix una promesa del seu programa electoral.
Que també era important de cara als ciutadans.
I esta és la reforma també de l'estabilitat política i institucional.
Jo sempre he dit que perquè funcione una societat, per a estimular el seu sector productiu, que per a donar credibilitat, per a generar confiança de cara a l'exterior i de cara a l'interior de la nostra comunitat, fa falta l'estabilitat institucional i política.
I ho permet esta reforma també, en totes i cada una de les decisions que s'han pres.

Però a més esta és una reforma social.
Una reforma social perquè profunditza en les polítiques socials i sobretot en les polítiques de benestar.
És una reforma pensada per aquelles persones que més necessiten de l'estima, del recolzament de tota la societat.
Les persones en dependència, les persones majors, la protecció al menor, la protecció a aquelles dones que patixen violència de gènere.
La protecció també i la col·laboració que ha de tindre la Generalitat en aquelles persones immigrants, que venen a la Comunitat Valenciana a tindre una major qualitat de vida, a disfrutar d'una democràcia, a disfrutar de les llibertats i disfrutar d'un treball.

El poder garantir un treball estable absolutament per a tots i de qualitat.
També s'ocupa de manera nova, i no n'hi ha altre estatut a Espanya que tinga un títol en estos moments com és el títol II que acabem d'aprovar.
Jo crec que era molt important donar eixe accent de centre polític, de política social i de progrés en el nostre Estatut.

Però a més, este Estatut era necessari i oportú.
Per què?
Perquè modernitza, perquè actualitza, perquè aposta per nous drets emergents i socials, com deia anteriorment, l'accés a les noves tecnologies, l'accés a la societat de la informació i del coneixement.
O com no, o com no ficar en l'estatut, este any de sequera com estem, el dret a l'aigua.
El dret a l'aigua que tanta falta fa als nostres agricultors, *(Aplaudiments)* que tanta falta fa al nostre turisme i als nostres servicis.

Però a més, era necessària i oportuna perquè a més està feta en altura de mires.
Està feta en altura de mires perquè vint-i-tres anys després de l'aprovació del nostre Estatut d'Autonomia, d'una majoria amplíssima, de nou reafirmem i consolidem les nostres senyes d'identitat.
I diguem prou a polèmiques estèrils en les nostres senyes d'identitat.
Prou al mercantilisme polític de la nostra llengua, de la nostra senyera, de la nostra denominació i del nostre territori.

Jo sempre he dit que un poble pot mirar cap endavant sempre i quan estiga orgullós de la seua història, de la seua cultura i del que ha sigut.
Sols se pot afrontar el futur d'eixa manera.
I per tant, jo crec que esta és la reforma que també diu prou, no juguem més en les senyes d'identitat perquè estan clares, estan consensuades, no sols ja en l'any 1982 sinó ara també en la reforma i en esta votació de l'any 2005.
*(Aplaudiments)*

Però és una reforma també que aposta per les polítiques noves de l'I+D+I de la investigació, del desenrotllament, de la innovació de la societat d'informació del coneixement com deia actualment.
Però no oblida una cosa molt important, un autogovern necessita de la potenciació de les seues institucions.
I ací també hem volgut modernitzar i hem volgut impulsar les nostres institucions d'autogovern.
Hem augmentat o anem a augmentar el número de diputats d'esta Cambra.
Anem a augmentar també, hem llevat la limitació del número de conselleries del Consell de la Generalitat, que era important per a atendre en més qualitat totes les competències nombroses que tenim.
Hem fet més activitat parlamentària augmentant el període de sessions, hem inclós noves institucions d'autogovern per als valencians i, sobre tot, sobre tot, el màxim sostre competencial per a la Comunitat Valenciana per a atendre de manera millorar la qualitat de vida de tots els ciutadans i ciutadanes.

Però hem guanyat també en influència política, hem guanyat en influència política dins del conjunt d'Espanya.
Era una cosa que fa uns mesos justificava la reforma de l'Estatut d'Autonomia.
La capacitat de dissolució d'estes Corts per part del president de la Generalitat, això fa poc més d'un any era suficient per haver reformat un Estatut d'Autonomia.
Bé, ja ho tenim ahí, tenim eixa capacitat també política que sols tenien determinades comunitats autònomes.
Els valencians estem ahí, en la locomotora de primera velocitat.

I, bé, jo crec que esta és una reforma que aposta també per la segona descentralització en l'autonomia municipal, perquè hi haja suficiència financera en l'autonomia municipal, perquè hi haja unes garanties clares i certes que quan se li traspassen competències als nostres ajuntaments, que eixes competències vagen acompanyades d'eixa suficiència econòmica que és absolutament necessària, eixa aposta perquè hi haja un fons autonòmic de cooperació municipal amb els mateixos criteris que té l'Estat.
I això no són paraules, això són realitats que estan ahí i que van a beneficiar a tots els ajuntaments i a totes les entitats locals de la nostra comunitat.

I també s'han ficat títols nous, títols nous perquè s'havien de regular, com dia, *lagunes* legals.
Mosatros ens incorporàrem a la Unió Europa en l'any 1986.
Per tant, l'Estatut de l'any 1982 no podia regular el que era la nostra relació, la relació de la Comunitat Valenciana amb la Unió Europa.
Com tampoc es regulava el que eren les nostres polítiques de solidaritat, d'ajuda a tercers països, i s'havia de regular també la Comunitat amb l'exterior.
Bé, això també ho incloem en esta reforma.

Però sobre tot, i per anar acabant, dir que esta és una reforma potent i ambiciosa políticament.
I per què és potent i ambiciosa políticament?
Perquè amb el que hem aprovat en el dia de hui hi ha al voltant de 120 noves propostes que no estaven en l'Estatut de l'any 1982; perquè esta reforma va a exigir a esta cambra que promulgue més de 14 noves lleis per a millorar els servicis públics, les inversions, les infraestructures de la nostra comunitat; perquè també va a fer modificar altres moltes lleis que en estos moments estan vigents i perquè, a més, va a incorporar o a crear noves institucions perquè el nostre autogovern es consolide i es faça cada vegada més fort.
I és una reforma que augmenta en vint articles l'Estatut que teníem de l'any 1982.
Per tant, consens, diàleg, punts d'encontre, moderació, d'acord amb la Constitució i, sobre tot, aposta de futur.

Però dit això, voldria acabar dient que, senyories, hui, amb l'aprovació d'esta reforma, açò no és un punt d'arribada, no és un punt d'arribada, sinó que açò és punt de partida.
Un punt de partida perquè ara hem de demostrar als ciutadans i a les ciutadanes que esta reforma està feta per a ells, que esta reforma els va a portar beneficis en el dia a dia, que esta reforma va a portar-los més qualitat de vida i millors servicis públics.
Per tant, no és un punt d'arribada, sinó un punt de partida.
I crec que hauríem de fer-ho en la mateixa altura de mires: des del consens i des d'escoltar-nos, com en democràcia és tan saludable fer-ho, des de buscar el punt d'encontre i buscar el diàleg permanent.

I, és clar, jo crec que cal agrair molt sincerament a tots i cada un dels qui han participat en este procés de negociació de la reforma del nostre Estatut d'Autonomia, no sols als ponents i a estos grups parlamentaris, sinó també als partits extraparlamentaris i a tots els representants de la societat civil que han comparegut davant la ponència, als treballadors d'esta mateixa casa, i jo també demane, en especial, al meu grup parlamentari pel recolzament i l'interés demostrat en tot este procés.

Jo crec que és important que en els temes que són importants de cara als ciutadans i la societat, s'estiga sempre a l'altura de les circumstàncies.
Jo crec que la política valenciana ha estat a l'altura de les circumstàncies, i ha de seguir estant a l'altura de les circumstàncies.
Jo crec que ens donaríem tots per satisfets si de cara al futur este Estatut no sols servira, com s'ha dit, per a tindre més competències, més autogovern, millors servicis públics, o per a consolidar les nostres senyes identitat, sinó que servira també perquè cada un dels ciutadans i ciutadanes que visquen en esta terra cada vegada se senten més orgullosos i estiguen més orgullosos de ser i sentir-se valencians.

Moltíssimes gràcies, i enhorabona a tots.
*(Aplaudiments)*

 

**El senyor president:**

 

Muchas gracias, señor Castellano.

Queda aprovada la resolució de les Corts Valencianes per la qual s'acorda presentar davant la Mesa del Congrés dels Diputats la Proposició de llei orgànica de reforma de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana.

 

 

 

 

***Proposta de la Junta de Síndics sobre la fixació del nombre de diputades i diputats que cal elegir perquè realitzen, si escau, en el Congrés dels Diputats, la defensa de la Proposició de llei orgànica de reforma de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana.***

 

 

**El senyor president:**

 

Segundo punto del orden del día: propuesta de la Junta de Síndics sobre fijación del número de diputados y/o diputadas a elegir para que realicen, en su caso, en el Congreso de los Diputados la defensa de la Proposición de la ley orgánica de reforma del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana.

Por favor, señor secretario, proceda a la lectura.

 

**El senyor secretari primer:**

 

Gràcies, president.

"La Junta de Síndics, en la reunión del día 28 de junio de 2005, ha acordado proponer al Pleno de las Cortes Valencianas, de conformidad con el artículo 164.
3 del Reglamento de las Cortes Valencianas, que en el supuesto de que se aprobara en la sesión del Pleno que se realizará el próximo día 1 de julio la Proposición de ley de proposición de ley orgánica de reforma del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, sean dos los diputados y/o diputadas a designar para defender ante el Congreso de los Diputados la proposición de ley orgánica de reforma del Estatuto de Autonomía de la Comunitat Valenciana".

 

**El senyor president:**

 

Procedemos a la votación.
Comienza la votación.
Resultado de la votación: 81 votos a favor, 4 abstenciones.

 

 

***Elecció dels diputats o de les diputades que han de defensar, si escau, davant del Congrés dels Diputats, la Proposició de llei orgànica de reforma de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana.***

 

**El senyor president:**

 

A continuación, entramos en el punto tercero, que es la elección de los diputados y/o diputadas que han de defender ante el Congreso de los Diputados la Proposición de ley orgánica de reforma del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana.

Les informo que para la designación de los diputados, según lo que se estipula en la letra f), del artículo 11, del Estatuto de Autonomía, se va a proceder a votación y que cada diputada en su papeleta escribirá un nombre.
Se les nombrará uno a uno y procederán a poner en la urna la papeleta con el nombre del diputado que cada uno de ustedes vota.
Serán elegidos, lógicamente, los representantes que tengan más votos, hasta un máximo de dos.

El señor secretario procederá a la lectura uno a uno del nombre de los diputados, que me darán el voto y se procederá a introducirlo dentro de la urna.

Señor secretario, proceda.

 

**El senyor secretari primer:**

 

Gràcies, president.

*(El senyor secretari crida les diputades i els diputats perquè dipositen la papereta en l'urna)*

Gràcies, president.

 

**El senyor president:**

 

Pues si permiten ustedes un momento, con la agilidad propia de los miembros de la Mesa en un breve realizamos el conteo.

*(Es procedeix a l'escrutini)*

El resultado de la votaciòn es el siguiente.
Don Serafín Castellano 46 votos.
Don Joan Ignasi Pla 34, y 5 votos en blanco.
Quedan elegidos ponentes don Serafín Castellano y Joan Ignasi Pla.
*(Aplaudiments)*

Se levanta la sesión.

 

*(S'alça la sessió a les 19 hores i 12 minuts)*