Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text5 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text6 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:12px;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.para5 {
text-align:justify;
}
.para2 {
text-align:center;
}
-->



Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 9
d'abril de 2008.
Comença la sessió a les 10 hores i 40
minuts.
Presideix el vicepresident primer de les Corts Valencianes, senyor
José Cholbi Diego.
Sessió plenària número 19.
Primera reunió.

Declaració institucional en commemoració
del seixanté aniversari de l'adopció de la Carta de
Drets Humans per l'Assemblea de les Nacions Unides

El senyor vicepresident primer:

Senyories, bon dia.
S'obri la sessió.

El senyor vicepresident primer:

Tots els grups parlamentaris de la cambra han acordat
per unanimitat fer la següent declaració institucional que esta
presidència, a continuació, va a donar-ne lectura.

«Les Corts Valencianes al complir-se en
l'any 2008 el sixanté aniversari de l'adopció i
proclamació per l'Assemblea General de les Nacions Unides de
la Declaració Universal dels Drets Humans, fita històrica que
aconsella una commemoració extraordinària, fan la
següent declaració institucional:

»La Carta dels drets humans va suposar en el seu
moment un esforç comú per a superar i eradicar qualsevol
conducta atemptatòria contra la dignitat i igualtat de tots els sers
humans amb la finalitat que, des del seu respecte, s'aconseguisca un
món concebut des de la llibertat de la persona que propicie
l'harmonia en la relació entre els diversos estats.

»A pesar de l'esperit que va impulsar la
proclamació dels drets fonamentals, no sempre han trobat el suport i
la consideració desitjables per part del govern.

»Hui és una realitat que els drets civils
i polítics no poden ser dissociats dels drets socials,
econòmics i culturals, tal com proclama l'article 10 del
nostre Estatut d'autonomia.

»Desgraciadament, drets com la vida, la
llibertat, la igualtat, la llibertat d'expressió,
l'assistència sanitària, l'educació, la
protecció de la maternitat, de la infància, etcètera,
en molts del països del nostre planeta són encara hui un
enunciat buit per als seus ciutadans i ciutadanes.
La vulneració del
sistema dels drets humans és una realitat en distints punts del
planeta i el seu ple reconeiximent continua trobant esculls inclús
en el si de les democràcies més avançades,
circumstància que imposa la necessitat que, tant des de les
institucions com des de la societat civil, s'impulse de forma
decidida la labor iniciada fa sixanta anys i a fi de consolidar el
compromís adquirit per la consecució del vertader respecte i
observança dels drets fonamentals.

»El caràcter intrínsec dels dits
drets a la condició humana, abstracció feta de l'entorn
cultural, social i polític de la persona, implica
l'exigència del seu absolut respecte per al ple
desenrotllament d'esta, base imprescindible per a
l'òptima convivència dels ciutadans i les ciutadanes
dins d'un estat de dret.

»La sensibilització, tant de les
institucions públiques com de la ciutadania, és fonamental a
fi de combatre i contindre qualsevol actitud que supose el menyscabament
dels drets humans.
És ineludible, per tant, la implicació
responsable de tots per a dur a terme amb èxit esta tasca.

»Les Corts Valencianes, per mitjà de la
present declaració institucional, manifesten la seua plena
adhesió i compromís i actuació d'acord amb els
predicaments continguts en este document.
Així mateix, expressen el
seu desig de sumar-se i de col·laborar amb l'acte commemoratiu
de reafirmació i respecte que el pròxim dia 10 de desembre de
2008, dia internacional i sixanté aniversari de
l'adopció de la Carta de drets humans per l'Assemblea de
les Nacions Unides, celebre la Fundació de Drets Humans de la
Comunitat Valenciana i la Conselleria d'Immigració i
Ciutadania de La Generalitat, i insten el Consell a realitzar una campanya
institucional de difusió de contingut de la Carta universal dels
drets humans per mitjà de la lectura a través dels mitjans de
comunicació públics de la Comunitat Valenciana, així
com altres possibles actuacions, principalment, en la xarxa del sistema
educatiu.
»

Moltíssimes gràcies, senyories.
(Aplaudiments)

Proposició de llei de creació del fons de
cooperació municipal per a la Comunitat Valenciana, presentada pel
Grup Parlamentari Socialista (RE número 2.
879, BOC número 17.
Criteri del Consell (BOC número 29)

El senyor vicepresident primer:

Primer punt de l'ordre del dia: presa en
consideració de la proposició de llei de creació del
fons de cooperació municipal per a la Comunitat Valenciana,
presentat pel Grup Parlamentari Socialista.

La lectura del criteri del Consell per la senyora
secretària primera de la cambra.
Té la paraula.

La senyora secretària primera:

Gracias, señor
presidente.

«Vicente Rambla Momplet, conseller de Presidencia,
vicepresidente primero i secretario del Consell, certifico que el Consell,
en la reunión del día 16 de noviembre de 2007, adoptó
el siguiente acuerdo:

»El artículo 125.
2 del Reglamento de Les
Corts, establece que ejercitada la iniciativa de presentación de una
proposición de ley, la Mesa de Les Corts ordenará su
publicación y su remisión al Consell para que manifieste su
criterio respecto a la toma en consideración de la misma por Les
Corts, así como su conformidad o no a la tramitación, si
implica aumento de los créditos o disminución de los ingresos
presupuestarios.

»El Grupo Parlamentario Socialista ha presentado
la proposición de ley de creación de fondo de
cooperación municipal de la Comunidad Valenciana.
La creación
de un fondo de cooperación municipal para potenciar la
autonomía municipal está prevista en el apartado 3 del
artículo 64 de l'Estatut d'autonomia de la Comunitat
Valenciana, una obligación que sin duda el Consell quiere atender
con la mayor diligencia posible.

»Ahora bien, no se estima adecuado ni oportuno
el momento elegido para la presentación de la proposición de
ley, así como el contenido de la misma.
En primer lugar, porque en
este mismo artículo de l'Estatut d'autonomia de la
Comunitat Valenciana también prevé la necesidad de regular
mediante ley el régimen local de la Comunitat Valenciana en el que
se contempla de forma global el régimen jurídico de los entes
locales: territorio, organización, competencias,
financiación.
.
.
En definitiva, el marco jurídico en el que se
ha de implementar y desarrollar el pacto local.

»Parece, por tanto, coherente que el fondo de
cooperación municipal, cuestión íntimamente ligada a
la segunda descentralización o pacto local y que afecta directamente
al régimen financiero de los entes locales, se regule de forma
conjunta con el resto de aspectos que afecten al pacto local, bien en el
seno de la propia ley de régimen local o en una ley independiente,
pero en todo caso en coherencia con el resto de normas que deben ordenar y
racionalizar la configuración territorial de las entidades locales,
para que de todas ellas respondan a una misma concepción y sean
interdependientes.

»Por otro lado, el contenido de la
proposición de ley no es acorde con los principios a los que
responde este fondo, pues aunque en su exposición de motivos insta a
La Generalitat para que, como garante del municipalismo de nuevo siglo,
subraye la importancia estratégica de lo local e intervenga para
corregir desequilibrios y desigualdades de acuerdo con el criterio de
reparto.
Los principales beneficiarios del fondo son los municipios de
mayor población; el artículo 7, que establece los criterios
de reparto del fondo, prevé que el 75% del mismo se distribuya en
función del número de habitantes de derecho, lo que supone
una clara contradicción.

»Además, la proposición de ley
obvia completamente el último inciso del apartado 3 del
artículo 64, que dispone que se creará el fondo de
cooperación municipal de la Comunidad Valenciana con los mismos
criterios que el fondo estatal.
A fecha de hoy, el fondo estatal no ha sido
creado, por lo que sería oportuno instar al estado para que lleve a
cabo las actuaciones pertinentes en el menor tiempo posible.

»Por último, hay que tener en cuenta que
el mismo artículo 64 de l'Estatut, en su apartado 4, establece
el mandato de crear una comisión mixta entre La Generalitat y la
Federación Valenciana de Municipios y Provincias, entre cuyas
funciones está la de informar preceptivamente en la
tramitación per Les Corts las iniciativas legislativas que afecten de manera
específica a las entidades locales.
La regulación de esta
materia debe realizarse con el diálogo y consenso que siempre
precisan las iniciativas legislativas que, como esta, desarrollan el
Estatuto de autonomía y afectan a la práctica totalidad de
los municipios de la Comunidad Valenciana.

»Por todo lo expuesto, de conformidad con lo
previsto en el artículo 125.
2 del Reglamento de Les Corts y a
propuesta del conseller de Presidencia, el Consell acuerda:

»Manifestar a Les Corts su criterio desfavorable
a la toma en consideración de la proposición de ley de
creación del fondo de cooperación municipal de la Comunidad
Valenciana, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

»Para que conste y surta a sus efectos, expido
la presente certificación en Valencia, a 16 de noviembre de
2007.
»

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora secretària.

Per al torn a favor, pel Grup Parlamentari Socialista
té la paraula l'il·lustre diputat senyor Puig, per un
temps de 15 minuts.

El senyor Puig i Ferrer:

Senyores i senyors diputats.

Alcaldes i regidors que ens acompanyen en este debat
important per al municipalisme.

El debat que avui propicia la presentació per
part del Grup Socialista de la proposició de llei per a la
creació del fons de cooperació municipal, lluny
d'allò que hem escoltat pel criteri del Consell, és
absolutament pertinent, objectivament inajornable i rigorosament consistent
per la pròpia realitat dels ajuntaments i també per la
necessitat de desplegament de l'Estatut que exigix la Comunitat
Valenciana.

Fa dos anys que vam aprovar la Reforma de
l'Estatut.
Els socialistes valencians vam creure en el procés
d'actualització estatutària, perquè creem en la
comunitat i volíem, fa dos anys, i volem ara una comunitat moderna,
pròspera, socialment avançada, impulsada per un autogovern
potent i decisiu en un temps d'oportunitats i d'incerteses.

El Partit Socialista posà per davant, per
davant de tot, l'interés dels valencians, assumint nombroses
crítiques i renunciant a qualsevol avantatge particular,
perquè per a nosaltres el que estava en joc era la possibilitat
d'ampliar l'autogovern, democratitzar les institucions
valencianes i enfortir la convivència.

El Grup Parlamentari Socialista va introduir en este
text l'agenda social i tot un ventall d'aportacions per
millorar la vida quotidiana dels valencians i valencianes; perquè,
senyories, el nostre projecte de país té un horitzó
molt més allà de la conjuntura, molt més allà
de la de vegades miserable mides del partidisme.

Dos anys després constatem la nul·la
voluntat del Consell per impulsar el desplegament de l'Estatut com un
tret bàsic de l'apatia amb la qual el president, sempre
absent, dirigix el seu govern.
Constatem amb preocupació i amb
tristesa que allò que per a nosaltres era l'ambició de
país, per al senyor Camps i per al Partit Popular era només
una oportunitat de notorietat i de posicionament tàctic en un debat
d'aprofundiment del poder territorial, del poder de les autonomies
que al PP mai no li ha interessat.

Vull reafirmar, este matí, avui, ací en
nom del Grup Socialista, el nostre compromís amb l'Estatut i,
per tant, la voluntat inequívoca de no permetre la dissolució
de l'oportunitat que per als valencians significa traure-li totes les
potencialitats al nostre Estatut.

A hores d'ara, tenim només una
aplicació de l'1% de les possibilitats del nostre Estatut.
El
president Camps en acabar la reforma de l'Estatut va tirar el fre de
mà al seu desenvolupament, que comporta un desplegament de
més de 20 lleis, i no s'ha avançat en qüestions
fonamentals com res en l'Agència Tributaria, res en el Consell
de Justícia, res en les àmplies reformes en matèria
d'administració local, res en l'administració de
les relacions amb altres comunitats autònomes, res de les relacions
amb la Unió Europea, res en l'acció exterior, res
d'assumir competències o majors competències.

El desplegament de l'Estatut, senyories,
està congelat.
No podem continuar d'esta manera i, per tant,
nosaltres no volem més passotisme, no volem més exercicis de tancredisme i, en la mesura de les
nostres forces, anem a fer tot el que estiga en la nostra mà per
impulsar el desplegament de l'Estatut.

La presentació de la proposició de llei
per a la creació del fons de cooperació municipal és
d'una urgència francament indiscutible.
Els ajuntaments
valencians necessiten, com a mínim, equiparar-se a la resta
d'ajuntaments espanyols, que gaudixen del finançament de les
seues respectives autonomies.
Som els únics que no tenim legislat el
fons de cooperació municipal.

Els ajuntaments són la primera instància
per a resoldre problemes dels ciutadans, són l'avantguarda
institucional en la construcció de la ciutat democràtica, i
també, senyores i senyors diputats, són estat.
El bon
funcionament dels ens locals garantix l'aplicació dels
principis constitucionals que igualen les oportunitats i les
il·lusions d'uns ciutadans que desenvolupen el seu projecte de
vida a les ciutats.
L'autonomia municipal i l'aprofundiment en
el criteri de subsidiarietat fan dels nostres ajuntaments un instrument
immillorable per a aconseguir allò que proclama l'Estatut.

Amb la proposició de llei que avui presentem,
s'obri l'esperança d'un finançament
regulat, transparent, objectiu, basat en l'equitat i allunyat de
l'arbitrarietat.
Un finançament que beneficiarà a la fi
a tots els valencians.
Avui, Les Corts, tants de mesos congelades,
descongelen esta iniciativa que el meu grup va registrar en octubre de
l'any passat i de la qual el Consell va dictar el criteri en
novembre, també de l'any passat.

Senyories, les necessitats dels ciutadans i
ciutadanes, dels valencians, no són productos
perecederos que es posen al congelador,
són necessitats reals en treball, en educació, en serveis
socials, i els ajuntaments són la primera instància a
què s'adrecen els ciutadans per a cobrir estes demandes.

La proposta que posem a la seua consideració
assumix un deute històric que té La Generalitat amb els
ajuntaments des de 1999.
El fons dotarà els ajuntaments d'un
finançament objectiu per a posar fi al deute històric de
més de mil milions d'euros que s'arrossega des de 1999.
Desenvolupa l'article 64 de l'Estatut que consagra, junt amb el
títol huité, junt amb tot el conjunt del títol
huité, la descentralització a favor dels ajuntaments
d'aquelles competències que li són pròpies i
d'aquelles susceptibles de ser-ho, junt amb suficients recursos per a
la seua correcta i adequada prestació; visualitza
l'obligació de La Generalitat de potenciar l'autonomia
local sobre la base del principi de subsidiarietat, d'ajudar els
municipis a afrontar el repte de la globalització, un repte que
exigix administracions preparades, competitives, que ja estan immerses en
garantir un sistema local capaç de fer front a l'objectiu
permanent d'oferir els millors serveis a la ciutadania.

La proposició de llei garantix un fons que
està format per un percentatge igual al 2,5% de les quantitats
resultants per tots els conceptes del pressupost consolidat
d'ingressos de La Generalitat, sense que en cap cas la dita quantitat
siga inferior als 300 milions d'euros.
Un fons amb llum i
taquígrafs, equitatiu, transparent, on es vorà el
destí dels recursos i de la seua gestió, en sintonia amb les
bones pràctiques de la governança, tot i desterrant per sempre el repartiment discrecional, el
repartiment caciquil, el repartiment clientelar.

Davant d'esta proposta positiva, beneficiosa per
als valencians, escoltar el criteri del Consell no ens sorprén.
L'actitud del PP durant estos anys al front de La Generalitat ha
estat un constant menyspreu als ajuntaments, un rosari d'episodis de
discriminacions, una llarga marxa de deslleialtat institucional.
Vostés mai no han establert una relació de respecte a
l'autonomia municipal.
De fet, avui no estan ni els consellers
afectats per la qüestió, ni el vicepresident, ni el conseller
d'administracions territorials.
.
.
Efectivament, importa poc esta
qüestió, importen poc els ajuntaments.

Sempre han primat la concessió graciosa, la
prepotència, la laminació constant de finançament,
inclús en qüestions tan sensibles com els serveis socials.
I,
sobretot, l'actitud del Consell cap als ajuntaments ha estat una
història permanent d'incompliments.
Des de l'assemblea
de la Federació de Municipis de Castelló al 1999, quan el
president del moment, el senyor Zaplana, es va comprometre a la
creació del fons de cooperació municipal, fins al 2004, quan
el senyor Camps posava en valor la seua paraula, tot ha estat un
abús de despreci i de falsedats fins al dia d'avui, a on som
l'única comunitat autònoma que no compta amb fons per
als ajuntaments.
El pacte local, la segona descentralització, per al
PP són paraules buides per a no dir res.

La creació del fons és un mandat de
l'Estatut, és, per tant, una llei fonamental de
desenvolupament de l'Estatut i que, inexplicablement, té un
criteri desfavorable en la nostra proposició.
Un criteri que definix
el que és la negligència i el despreci per
l'aprofundiment en l'autogovern.
Els fonaments que aporta el
Consell en el seu criteri són insostenibles i incoherents, miren
vostés per on ho miren.
Formen part, això sí,
d'una coherència: del disc dur de la seua manera
d'entendre el govern.

Diu l'escrit del senyor Rambla: «No se
estima adecuado ni oportuno el momento elegido para la presentación
de la proposición de ley, así como el contenido.
»
Però, ¡com!
, ¿encara no és el moment?
,
¿encara no és l'hora dels ajuntaments?
, ¿nou
anys no són suficients?
Continua dient el senyor Rambla:
«Parece por tanto coherente que el fondo de cooperación
municipal es una cuestión íntimamente ligada a la segunda
descentralización o pacto local y que afecta directamente al
régimen financiero», etcètera, etcètera.
Bé.
Però, ¡si el pacte local el vam signar l'any
1999!
, i el 2004 es va reeditar, ¿quin és el problema?

L'excusa del Consell és simplement una
burla al municipalisme.
¿Com poden dir vostés que cal
desenvolupar el pacte local, si són vostés els que des de
l'any 1999 estan incomplint este pacte?
¿Però com poden
dir que està pendent la llei de règim local de la Comunitat
Valenciana?
, però si ja fa anys que van rodant per ahí
esborranys, sis, set, no se sap bé, i han estat incapaços de
presentar en este parlament una llei electoral, una llei municipal, una
llei que millore l'estat del funcionament dels nostres municipis.

Senyories, ¿saben que som l'única
també comunitat autònoma que no té llei de
règim local pròpia?
El fons de cooperació municipal ja
ha estat creat en totes les autonomies, Aragó, Castella-la Manxa,
Illes Balears, Cantàbria, Canàries.
.
.
Tots, menys Ceuta i
Melilla, per la seua singularitat -òbviament, no és el
nostre cas-.
Hi ha alguna autonomia que, a més, es va donar
molta pressa i ho va crear immediatament després del primer pacte
local espanyol al 1999.
Altres han tardat més temps, com la senyora
Esperanza Aguirre, però també ho té, esta senyora que
ara en estos moments té tant a dir en el seu partit, ja té el
fons d'administracions local en funcionament.

És a dir, nosaltres també som els
únics que no comptem amb este mecanisme.
Els ajuntaments estan
ofegats per a atendre els ciutadans i la seua resposta és que no
és urgent, que no és el moment.
Este episodi posa una vegada
més en evidència la seua doble moral en l'acció
de govern.
Al Govern d'Espanya li demanen més
finançament, i vostés els ho neguen als ajuntaments; al
Govern d'Espanya li demanen multilateralitat, i vostés
exercixen la bilateralitat clientelar amb els ajuntaments; al Govern
d'Espanya li demanen l'aplicació del criteri de
població, i ací diuen que eixe no, que eixe no val.

El que no pot ser és estar sense fer res,
és estar demanant una cosa a l'administració estatal
d'allò que és incapaç de fer cada dia La
Generalitat ací, a la comunitat.

Senyors del PP, jo crec que ara comença un nou
període de govern a Espanya i crec que és necessari que La
Generalitat canvie de posició amb el Govern d'Espanya, amb les
seues relacions i que canvie de posició amb els ajuntaments.
És necessària una relació de respecte, una
relació ben diferent de tracte, una relació que ajude els
ciutadans, que és per a allò que estan les institucions.

Senyores i senyors diputats, demane el vot afirmatiu a
estes Corts, hereves també d'aquelles corts forals on les
viles reials tenien un paper tan destacat; convoque també la
sensibilitat municipalista, que crec que molts de vostés, senyors
del Partit Popular, tenen.
Apel·le al poder legislatiu que en aquell
moment, fa dos anys, va fer possible la reforma de l'Estatut,
perquè, com en aquell moment, les Corts Valencianes assumisquen el
seu paper director i prenguen en consideració esta
proposició, una proposició oberta a totes les esmenes
possibles que se puguen pactar, però avui no se pot quedar
travessada ací la proposició.

Este és un acord de llarg recorregut per als
ajuntaments valencians, però, sobretot, és un pas endavant
per al nostre autogovern, per al desplegament de l'Estatut, i alcançar una nova
frontera per a la millora de la qualitat de vida del ciutadans i
ciutadanes, que és el que cada dia, quan obrin les portes els
ajuntaments valencians estan fent.
Sí, senyories, avui podria ser un
bon dia per al municipalisme i per a tots els valencians que vivim a les
estimades ciutats, estimats pobles, a tot arreu del nostre país.
Avui podria ser un bon dia, depén de vostés.
Si és.
.
.
,
si tenim de fer la baremació i l'enquesta en funció de
l'atenció prestada, crec que eixa és la mateixa
atenció que els presten als ajuntaments, és a dir, zero
atenció, zero diners, zero finançament, zero desplegament de
l'Estatut.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, il·lustre diputat senyor
Puig.

Per al torn en contra, té la paraula
l'il·lustre diputat senyor Asencio.

Senyor diputat, quan vosté vullga, té la
paraula.

El senyor Asencio Adsuar:

Muchas gracias, señor presidente.

Tenemos aquí una iniciativa que presenta el
Grupo Socialista, una proposición de ley, en cuya explicación
se nos apela al consenso, se nos apela al diálogo, pero la realidad
es que se ha presentado esta proposición de ley sin preguntar a
nadie, sin consultar con nadie y precisamente rompiendo ese espíritu
de consenso que presidió la reforma de nuestro Estatuto.

Ciertamente, el artículo 64.
4, que fue
consensuado por el Grupo Popular y el Partido Socialista, regula y
reglamenta dentro de las disposiciones de administración local la
creación en ese punto 3 del fondo de cooperación municipal.
Bien, hoy lo que se constata es que se presenta unilateralmente la
iniciativa por el Partido Socialista.
Iniciativa que, por lo tanto,
consideramos extemporánea, no se ha hecho ningún esfuerzo
para llegar a ese posible consenso, y, tengo que decir más,
argumentando que no hay desarrollo del Estatuto, que después de
haber consensuado hay una parálisis total, y los hechos demuestran
lo contrario.

Se ha puesto en marcha esa ley de gananciales en el
régimen matrimonial, fruto de la reforma del Estatuto; se puso en
marcha la ley de reforma del gobierno, del Consell, este mismo reglamento
de Les Corts forma parte de ese bloque estatutario que había que
poner en marcha; se ha puesto en marcha también el tema de los
ciudadanos valencianos en el exterior y, en cuanto, bueno, la conselleria que impulsa muchos de
estos temas, que dirige el conseller Castellano, bueno, pues, es un cicatero defensor de
nuestras limitaciones o problemas en aplicar e impulsar los derechos
forales, históricos valencianos.

Por lo tanto, el desarrollo del Estatuto se
está ejecutando.
Y algunos tendrían que preguntarse si lo que
están ellos bloqueando ya no es la reforma, sino que, con maniobras
torticeras, se está retrasando el que, lo que ya estaba en el
Estatuto antes de la reforma, como la Sindicatura de Greuges, se desbloquee
y se ponga en marcha.

Ustedes son los que están bloqueando el
Estatuto antes de la reforma en alguna de sus instituciones fundamentales (aplaudiments) y nos acusan a
nosotros de no poner en marcha mecanismos de la reforma, que sí que
lo estamos haciendo, y este en concreto del fondo de cooperación
municipal, ustedes tenían que haber apelado al consenso y a negociar
antes de disparar.

Porque, claro, se cometen errores, señor Puig,
se cometen errores.
Cuando uno va al consenso, se sienta, habla, se entera
de más cosas de las que uno sabía antes de sentarse a esa
negociación.

Y ustedes desconocen algunos aspectos, que ahora
entraré, aunque no habrá, porque nos vamos a oponer a la
tramitación de esta proposición de ley, no habrá
posibilidad de enmiendas parciales.
Pero, en cualquier caso, lo haré
aquí, de manera sintética, en el debate de la globalidad,
porque hay incoherencias y desconocimientos graves en esta
proposición de ley.

En primer lugar contestar la reforma administrativa.
Saben ustedes que nosotros teníamos un anteproyecto.
Sabe que
pasó por el consejo consultivo que tenía la conselleria y que
había un borrador de ley de régimen local valenciano.
Bien,
tengo que decirles que se paralizó.
¿Saben ustedes por
qué?
Porque desde el compañero y entonces ministro
-ahora no-, señor Jordi Sevilla, que puso en marcha
aquel célebre libro blanco para la gran reforma que iba a solventar
todos los problemas del régimen local, puso en marcha ese libro
blanco -que no contó con nadie para ponerlo en marcha-,
y después, a resultas de ese libro blanco, que no se contó
con nadie, surgieron seis o siete borradores, el posterior modificaba el
anterior, y entre borrador y borrador fue pasando el tiempo, acabó
el mandato y no dio tiempo a que ustedes pusieran en marcha esa ley
estatal.

Lo digo porque la puesta en marcha de ese borrador y
las distintas versiones que de él fueron circulando desde el
Ministerio de Administraciones Públicas, le tengo que decir que hizo
que la administración autonómica valenciana tomara una
precaución de no poner en marcha una ley que podía quedar
fuera de sustento legal, dado que la ley de régimen estatal es
legislación básica del estado y obligaría, obliga, a
las comunidades autónomas, que podemos desarrollar nuestro propio
régimen local, sí, pero siempre en aquellos aspectos no
contradictorios con la ley estatal y en aquellos aspectos que la ley
estatal permita desarrollos más específicos.
Y eso,
lógicamente, por economía procedimental y de esfuerzos,
estamos a la espera de su ley, estamos a la espera de su ley.

Y siempre hemos dicho además, siempre hemos
dicho además, y además cuando pusieron ustedes en marcha a
nivel estatal el desarrollo de esa ley, que los aspectos de
financiación tenían que ir paralelos, como también
vino pidiendo la Federación Española de Municipios y
Provincias, tenía que haber una tramitación de cuáles
son los recursos económicos que deben de acompañar a esa
reforma de régimen local, no meramente una ley jurídica y
organizativa sin resolver el problema competencial, que se resuelve al
final cuantificando cuáles son las competencias que realizan los
ayuntamientos y cuáles son esas competencias impropias que el
devenir del tiempo ha ido endosando a los ayuntamientos.

Por lo tanto, ustedes debían de haberlo puesto
en marcha.
No lo han hecho en todo este tiempo.
Ahora se abre una nueva
etapa.
Tienen ustedes, tienen ustedes un programa electoral en el que deben
de tener motivos para creer y en donde, pues bueno, me lo he estudiado,
porque me gusta estudiar siempre las cosas, ustedes, en los dos puntos
últimos del bloque de financiación local dicen textualmente:
«Integración y armonización dentro del sistema de
recursos públicos.
La reforma de la financiación local se
llevará a cabo de forma coordinada con la de financiación
autonómica para garantizar la coherencia y suficiencia de los
recursos del conjunto del sistema».
Y dicen a continuación:
«Negociación y consenso.
Dicha reforma se negociará con
la Federación Española de Municipios y Provincias, con la que
se mantendrá una interlocución permanente a través de
un consejo nacional de haciendas locales.
»

Bien, están incumpliendo ustedes su programa,
porque lo primero que tenían que haber hecho aquí era haber
planteado el tema en la Federación Valenciana de Municipios y
Provincias, que es la homónima a nivel estatal con la
federación española.
Es más, la reforma
económica y creación de este fondo, es reforma
económica de financiación local, se está hablando de
que debe de ir en paralelo, y simultáneamente y negociando.
Claro,
no solamente ustedes no cumplen su programa; es que no cumplen ni la
ponencia que se aprobó en el Senado, después de haberle dado
algún tirón de orejas los distintos grupos por no haber
cumplido la moción en el año 2004, el 30 de enero, que es
cuando se pidió; en fin, tuvieron que volver a reiterarles a ustedes
en el Senado.
.
.
, pero, bueno, más bien que tarde y a trancas y a
barrancas, pero al final ustedes impulsaron esa moción.
Moción que la tengo aquí, que está reflejada en el Diario de Sesiones del
Senado, en el boletín número 857, del 26 de diciembre de
2007.
O sea, no estamos hablando de 1999 o de 2001, no, estamos hablando de
este año pasado, hace escasamente tres, cuatro meses.

Y bien, en esta ponencia se está diciendo lo
mismo, que hay que abordar la reforma de la financiación local de
acuerdo con las comunidades autónomas y de acuerdo con la
administración central.
Se está hablando de coordinar la
participación de los ingresos del estado y las comunidades
autónomas, sí.
Pero también se habla de la
revisión de figuras tributarias.
También se habla, por
ejemplo, de cuestionar el modelo del fondo de cooperación que hay en
estos momentos en relación a los parámetros para repartir
esos fondos, teniendo en cuenta otros criterios, como el de
dispersión o cuestión de estructuración organizativa
municipal.
Se está hablando, por ejemplo, de abordar el problema de
la deuda y la financiación de la deuda en las corporaciones locales.
Y todo eso, por lo tanto, está diciendo que ustedes han iniciado un
camino sin contar con nada de lo que son las recomendaciones de esta
ponencia, y además tampoco cumpliendo con su programa electoral.

Esta ponencia, o propuesta, proposición de ley
que ustedes proponen además es contradictoria, lo que dicen con lo
que proponen.
Ustedes dicen en su exposición de motivos que hay una
dicotomía, el litoral urbanizado con poblaciones de 250 habitantes
por kilómetro y el interior con 25 habitantes, lo que acentúa
los problemas.
Y hablan de que hay que corregir desequilibrios y
desigualdad.
Pues la verdad es que ustedes, con la propuesta del fondo que
hacen, ustedes incentivan esa desigualdad porque están hablando de
la dualidad de la concentración de población y la
dispersión o escasez de población, y ustedes van a un modelo
que la ponencia del Senado cuestiona en cuanto a la equidad y justicia en
el reparto de los fondos.
Porque ustedes hacen pesar ponderadamente el peso
de la población sin tener en cuenta otros parámetros que la
ponencia tiene en cuenta también para matizar esas cuestiones.

Por lo tanto, contradicción.
Ustedes dicen en
la exposición de motivos unas cosas, que en la articulación a
continuación no está en coherencia.
Y, en segundo lugar,
tampoco está en coherencia con la propuesta del Senado.

Pero es que además cometen ustedes errores.
Ustedes cometen errores.
Ustedes no se han estudiado bien el tema.
Ustedes,
yo les reenvío a que estudien los artículos 118 de la Ley
reguladora de haciendas locales, 119, 120, 121, y lleguen hasta el 125.
Porque eso que ustedes hablan, el fondo de cooperación o el fondo
estatal, es una fórmula sintética que realmente no existe.
Realmente hay varios fondos regulados en esos artículos.
Sí,
sí, sí, sí.
No se rían.
Lo que pasa es que yo
sé que cuando uno descubre cosas y no se ha enterado antes, pues
sonríe.

Mire, esos artículos regulan un fondo en
principio para municipios que son capitales de provincia y poblaciones de
más de 75.
000 habitantes.
(Remors) Sí, sí, sí.
118, 119, 120 y 121.
Después está el «fondillo», el
«fondillo» genérico, que es al que ustedes
miméticamente han copiado las disposiciones y las traen aquí,
que afecta a los municipios en general.
Y, finalmente, ustedes se saltan a
los municipios turísticos que, por cierto, tan importantes son en
esta comunidad, puesto que el artículo 125 de la Ley reguladora de
haciendas locales regula otro «fondillo», otro
«fondillo» de colaboración, que se suplementa a los que
les correspondan por las demás partidas.

Mi pregunta.
.
.
¡Sí, ustedes se
asombran!
Pero mi pregunta es: ¿usted ha consultado con Elche, por
ejemplo -donde gobiernan ustedes-, qué les parece esta
proposición de ley?
Donde excluyen ustedes de financiación en
esta proposición, excluyen ustedes, por ejemplo, a Elche, porque
tiene carácter de ciudad grande, y ustedes en la propia ley
están diciendo que tendrán un tratamiento individualizado.
Artículo 6: «Son beneficiarios del fondo de cooperación
municipal los municipios de la Comunidad Valenciana.
.
.
» Dice:
«Quedan expresamente excluidos aquellos municipios que la ley
tipifica como grandes ciudades que serán objeto de tratamiento
individualizado.
»

Bueno, ustedes lo pasan eso a una segunda lectura, ya
veremos cuando llega.
Pero este fondo no llega.
Este fondo que proponen no
llega.

Y, segundo.
Esta ley omnisciente, con la que ustedes
presentan esto, esta ley omnisciente que intenta abarcarlo todo, la
realidad es que no cumple con lo que dice nuestro Estatuto.
Porque nuestro
Estatuto dice que el fondo que se cree deberá de respetar o los
mismos criterios que el fondo estatal.
Pues bien, si el fondo estatal es la
suma de los artículos que le acabo de leer, usted no está
desarrollando el estatuto con esta ley, usted está poniendo un
parche, y usted está poniendo un parche para tener discurso y para
plantear problemas al gobierno de La Generalitat en estos momentos.

Porque, claro, ustedes, ¿qué es lo que
están pidiendo?
Ustedes están pidiendo que en el presupuesto
que hay en estos momentos de 15.
000 millones de euros, exactamente
14.
000.
984.
552,79, que se destine.
.
.
, además con una
fórmula que desde luego el 2,5% o al menos 300 millones de euros.
Pues mire, el 2,5 del presupuesto consolidado de este año son 525
millones de euros.
¿Me están diciendo ustedes que hacen las
sumas y las restas así, a boleo?
O sea, entre 300 millones y 525,
con una redacción realmente torpe.
Hay más fórmulas
para poder articular bien eso.
Pero, en fin, lo articulan de tal manera que
parece que da igual 525 millones que 300.
Basta con hacer una regla de
tres.

Y miren, ustedes el problema es que de esos 15.
000
millones de euros lo que tendrían que decir es que, claro, como ya
está repartido y ustedes generan ahora una obligación de
gasto más, lo que están planteando en realidad es que hay que
detraer del resto de partidas para crear este fondo, hay que detraer del
resto de partidas.
Diga usted si quiere que recortemos en sanidad, o en
educación, o en cultura o en las distintas actuaciones que tiene La
Generalitat.
Dígalo.
Porque si usted sabe que hay 15.
000 millones, y
es lo que hay, y usted dice, ahora.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, senyor diputat.

El senyor Asencio Adsuar:

.
.
.
pues, bien,
dígame de dónde habrá que restarlo, salvo que ustedes
nos den el dinero que nos deben en Madrid, que entonces sí que
podremos suplementar ese fondo y otras muchas cosas.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Asencio.

Jo.
.
.
La presidència comprén que tinga
ganes de fer la rèplica, però li done ara la paraula per un
temps de cinc minuts, senyor Puig.

Té vosté la paraula.

El senyor Puig i Ferrer:

Moltes gràcies,
president.

Jo crec que hi ha una constant sempre en el Partit
Popular.
El Partit Popular té tanta escassa confiança en
l'autonomia, en l'autogovern dels valencians, que no pot fer
referència al que és el debat propi d'esta cambra, que
és el debat sobre de quina manera organitzem el finançament
dels ajuntaments, de quina manera organitzem el règim local dels
valencians.
Ací sols hi ha una qüestió: el govern
central, la situació a Espanya.

Escolte.
Clar que han de reformar!
, i
s'està parlant de distintes reformes de la llei de 1985 a
Espanya.
Però és que resulta que estan parlant d'una
reforma, i és que ací, que tenim les competències, no
tenim ni la norma.
Però això no és una novetat, sap?
No és una novetat, no és una cosa que demanem
estrambòticament per a la Comunitat Valenciana.
És que ho
tenen en tota Espanya menys ací!

És igual com allò del fons.
Allò
del fons és molt divertit.
La qüestió que està
plantejant el portaveu del Partit Popular, referint-se que anem a esperar
què fan en Madrid i, en funció de la reforma del fons
estatal, anem a vore de quina manera administrem, nosaltres, els fons; anem
a vore de quina manera regulem el fons.
Però, escolte!
Mire.
Totes
les comunitats autònomes, totes menys Ceuta i Melilla, tenen regulat
el fons de cooperació autonòmica; totes.
Per tant, mosatros,
bé, ja quan se regule tot.
.
.
, doncs magnífic.
.
.
I tant de bo
pugen les aportacions als ajuntaments, i, per tant, doncs millor per a
tots.

Però és que, de moment, ¿anem a
començar per alguna cosa, no?
Anem a començar pel mateix que
tenen els altres.
Si el que li estic dient és que els ajuntaments
valencians estan discriminats respecte als ajuntaments de tota Espanya
perquè La Generalitat és incapaç de fer un fons de
cooperació municipal.
Òbviament, òbviament esta no
és una qüestió nova.

Diu: «No s'ha consensuat, no s'ha
parlat amb ningú.
» Però, escolte una cosa, senyor!
Ací hi ha algun honorable conseller que podria explicar-ho
perfectament.
Esta qüestió està absolutament acordada
des de 1999, però és que després s'ha anat
actuant en la mateixa direcció.
I en l'última
legislatura, sent president de la federació l'alcalde
d'Altea.
.
.
-per cert, l'alcalde d'Altea, com pareix
ser d'una altra facció, no va ser mai rebut pel president de
La Generalitat, ni ell.
.
.
, ni ell ni la junta de portaveus, ni la directiva
de la FEMP-.
(Veus) En qualsevol cas, eixa federació, a la qual vosté diu
que mosatros hem de recórrer per a anar a consensuar, eixa
federació ja ha adoptat en reiteradíssimes ocasions una
voluntat explícita de tirar endavant el fons de cooperació.
I, a més, ahí!
, ahí!
, en la Federació de
Municipis i Províncies se va acordar que se traurien les grans
ciutats per tal de buscar una situació a banda.
Eixa és la
realitat.
El que passa és que a vostés no els interessa.
I a
més a mi me pareix molt greu que persones vinculades al
municipalisme encara juguen a desacreditar el que és el paper del
municipalisme i el paper dels ajuntaments.

Mire.
Si algú no s'entera és el
govern, perquè el govern, quan planteja el seu criteri, fa
referència que el fondo, diu entre altre coses que «estaría bien que el
gobierno hiciera el fondo».
Bé, el fondo està creat des de 1977.
Se va regular posteriorment
el 1986, el 1988, i el 2004 en l'últim canvi.
Ja sabem el que
és el fondo.
El que estem parlant és del fons autonòmic valencià
per als ajuntaments.
El que estem demanant i exigint és que la
Generalitat valenciana se banye amb els ajuntaments, treballe a favor dels
ajuntaments i finance els ajuntament com ho fan la resta de les autonomies.
No estem demanant una qüestió diferent, estem demanant el
mateix que han demanat els altres, els que ja tenen.
Per tant, si
després es pot millorar, doncs millor!
, que millore.
Però de
moment, tinguem alguna cosa.

Per cert, la inversió del Partit Popular ha
baixat permanentment en tots els serveis dirigits als ajuntaments.
Només vaig a posar-li un exemple; l'exemple és en
serveis socials.
Una qüestió fonamental i bàsica en la
qual les prestacions bàsiques de l'any 1995 a l'any
2007, pràcticament, sols pugen poc més de 800 milions de
pessetes.
Però és que en el PER baixen de 1.
500 milions de
pessetes d'aleshores, a 500 milions pessetes.
Però és
que el Programa de barris d'acció preferent ha desaparegut.
Permanentment, en tot este trajecte, el que hem vist.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, senyor diputat.

El senyor Puig i Ferrer:

.
.
.
-moltes gràcies-, hem vist en
tot eixe trajecte que el Partit Popular ha donat l'esquena als
ajuntaments.

El que demanem és, simplement, que allò
que és possible en totes les comunitats autònomes espanyoles
siga possible a la Comunitat Valenciana; d'una vegada per totes que
La Generalitat deixe de donar les esquenes als ajuntaments i a les
institucions locals que són, en definitiva, aquells que donen els
serveis més immediats, més urgents, als ciutadans.
I me
pareix, de veritat, que vostés, els que han estat en
l'àmbit local, haurien de pensar que avui estan votant contra
els interessos dels ajuntaments.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor diputat.
(Aplaudiments)

Continuant el torn de rèpliques, la demana el
representant del Grup Parlamentari Compromís, senyor Morera.
Doncs
té vosté la paraula per cinc minuts.
(Veus)

Perdó.
Anava a replicar vosté,
però com jo he vist que el senyor Morera estava alçant la
mà.
.
.
, li ho he dit.
El que passa és que se n'ha vingut
caminant cap aquí.
Per tant, té vosté la paraula.
Descanse.
(Remors)

El senyor Asencio Adsuar:

Moltes gràcies, senyor president.

Els fets.
Estan apostant vostés per un fons
regressiu, amb uns criteris que la ponència del Senat diu que
s'han de revisar.
Primer fet.
Publicat en el Senat, li he dit el
número del diari i el dia.
.
.
; vosté ho busca.

Segon.
A més d'un plantejant regressiu,
tal i com estan les avaluacions en estos moments pels grups
polítics, inclòs el de vosté, dir-li també que
és que la proposta de vosté és incompleta
perquè no complix les disposicions de l'Estatut.
No complix.
És a dir, és incompleta; no complix.
Eixe model de fons no
és el que els criteris de l'estat té per al fons.
Segon
fet, vostés s'han equivocat.
Segon fet, que vosté no
pot rebatre.

Tercera qüestió.
Parla vosté que
totes les comunitats tenen fons o tal.
Jo no sé vosté
d'on ha tret la informació.
La veritat és que totes les
comunitat donen finançament econòmic a les entitats locals.
Efectivament.
Potser vosté ha batejat com a fons el que en realitat
no ho és.
Però en qualsevol cas, en qualsevol cas, les
entitats locals reben diners de totes les comunitats autònomes, i la
valenciana també.
És que pareix que la Comunitat Valenciana
no dóna res als ajuntaments, i jo vull dir-li que això no
és aixina, ans als contrari.
Miren, els municipis reben per a este
any 2007, en transferències corrents que donarà La
Generalitat, 298.
579 milions d'euros per a atendre aspectes com
mitjans policials, funcionament de les corporacions locals com els jutjats
de pau, arxius i biblioteques municipals, consultoris municipals,
drogodependències, comerç i fires locals, centres de servicis
socials, vivendes tutelades, municipis turístics o recolzament a
l'esport en l'àmbit local.

I, a més a més, van també en les
dites partides 219.
460.
000 euros per a atendre inversions.
N'hi ha
plans d'infraestructures esportives.
N'hi ha plans
d'infraestructures culturals que estan executant-se, que són
de competències municipals i està La Generalitat posant els
diners en les distintes conselleries.
I per exemple en inversions,
està el Pla de millora de municipis; hi ha actuacions en
urbanització i rehabilitació; hi ha inversió
tecnològica en les corporacions locals; arxius municipals
també, per a actuacions; museus; actuacions arqueològiques;
auditoris; centres culturals; infraestructures i sòl industrials;
instal·lacions esportives o foment del treball en
l'àmbit local.

Mire vosté, des de l'any 2004 al 2007
s'han transferit més de 5.
279 milions de pessetes a les
entitats locals, transferits.
I, quant a inversions reals que ha executat
La Generalitat, doncs són quantitats prou importants també.

Per tant, mire, donem diners, eh?
.
.
.
, i bastants des
de La Generalitat, molts més que l'estat.
Que l'estat
dóna la participació en els tributs, però
després realment la incidència en la vida ciutadana és
mínima, perquè excepte la xarxa de carreteres nacionals o els
trens -que per cert aquí, en la Comunitat Valenciana, rodalies
i companyia, o l'AVE-, ben abandonats estem.
Però, dit
això, realment excepte l'1% cultural que se puga donar a
voltes per a algun ajuntament per a alguna obra, doncs.
.
.
poquet arriba,
poquet arriba, actuacions hidràuliques globals; però per als
ajuntaments, directament en la gestió -i jo sóc alcalde
com vosté-, no arriba res.
No arriba res.
A mi el que
m'arriba és de La Generalitat, les obres, les
infraestructures, arriben.
De l'estat no arriben, excepte el que
són competències estatal.

Per tant, aquí s'haurà de vore un
pacte global de finançament i vore què és el que posa
l'estat; què és el que posa per a exercir
competències seues, que evidentment beneficien els municipis,
però no en la gestió municipalista com vosté
està parlant.
I s'haurà de vore què és el
que posa La Generalitat, que dóna moltíssim més per a
actuacions que vosté qualifica, pròpiament, municipalistes o
de competències de la pròpia actuació municipal.

I acabe.
La proposició de llei que presenten i
la quantificació.
.
.
és un autèntic despropòsit.
Mire, Catalunya -que és un referent per a vostés, el
tripartit-, del seu pressupost destinen al fons 154 milions
d'euros sumant totes les quantitats, 154.
És el 0,543 del
pressupost.
0,543!
, i vostés mos estan demanant el 2,5.
En ningun
cas menys de 300 milions, però en el que hi ha ara de pressupost,
525 milions.
Estant demanant-mos quatre voltes i mitja més que en
Catalunya.
És que hi ha moltes maneres de dir.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, per favor.

El senyor Asencio Adsuar:

.
.
.
hi ha moltes maneres de quantificar els fons.
I,
per descomptat, no compartim, en absolut, la filosofia i el plantejament
que han fet vostés.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor diputat.
(Aplaudiments)

Pel Grup Parlamentari Compromís té la
paraula l'il·lustre diputat senyor Morera per un temps de deu
minuts.

Quan vullga, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé.
Puge a la tribuna per a fixar la
posició del nostre grup en un tema important; important tenint en
compte el contingut d'este ple.
Un ple on no n'hi ha
pràcticament contingut, si no és per la iniciativa del Grup
Socialista, perquè és un ple que no té ànima,
sense proposicions no de llei.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Morera, moltes gràcies, però jo
li agrairia que anara.
.
.

El senyor Morera Català:

No, és que vaig al tema.

El senyor vicepresident primer:

No, no, no interrompa mai la presidència.
Que
vaja a la qüestió, vaja a la qüestió.

El senyor Morera Català:

.
.
.
sense sessió de control.
.
.
Bé, un
ple, doncs, que.
.
.
¿Què vol que li diga?
Mire, li ho
diré amb paraules, com les paraules que va utilitzar ahir la senyora
Aguirre, doncs que no ens resignem.
Des del nostre grup no ens resignem a
ser una autonomia de segona, no ens resignem a tindre unes Corts devaluades
per la majoria absoluta del PP, no ens resignem a la manca de
finançament crònic que tenim els valencians, no ens resignem
a eixos jocs d'artifici utilitzant la sala de Les Corts que a
nosaltres ens van privar, i a esta inactivitat.

I, per tant, els direm que anem a votar favorablement
esta iniciativa, amb els inconvenients que ara direm.
Miren vostés,
estem parlant de diners, i el senyor Ferraro això ho sabrà
molt bé, perquè amb diners, torrons.

I ahir en el Congrés de Diputats es va prendre
una decisió, una promesa per part del senyor Zapatero, en les Corts
Espanyoles, en el Congrés de Diputats on.
.
.
, per cert, saludem els
nostres col·legues que estan allí i lamentem que el nostre
amic Esteban González, doncs no ocupe el càrrec que li
pertocaria com a portaveu del Grup Popular al Congrés dels Diputats,
segurament pel pes que vostés tenen en el PP espanyol.
Segurament
serà per això, perquè haguera sigut un portaveu molt
brillant.
I ho lamentem que no siga eixe el càrrec que té en
estos moments.

Però ahir el senyor Zapatero va dir que
compliria l'acord, que ja fa molts anys que es va prendre una
resolució del Congrés de Diputats, de la publicació de
les balances fiscals.
(Veus) Té a vore.
Sí, senyor Maluenda, ara li ho
diré.
Té a vore amb el finançament, perquè
estem parlant de diners.

Mire vosté.
En un informe objectiu, del llibre
d'Alcaide sobre el Balance
Económico Regional (autonomías y provincias), només de l'any 2005, els valencians
-segons este informe-, tenim un dèficit amb el govern
central de 3.
669 milions d'euros; 3.
669.
I en compte que
vostés facen jocs d'artifici, esta cambra hauria de buscar una
posició de consens per a anar a reclamar allò que és
just.
Perquè ¿sap què passa, senyor Maluenda?
Sap
què passa?
, que no som iguals els espanyols davant la llei.
Ho ha
dit el senyor Ximo Puig.
Diu que no som igual perquè ací no
anem a aprovar un fons de compensació municipal.
No.
No som iguals
que els navarresos.
De cada 100 euros que tenen les corporacions locals
-i molts de vostés són alcaldes: senyor Betoret, senyor
César Augusto, senyor Ximo Puig.
.
.
-, per cada 100 euros que
té una corporació local valenciana, els navarresos i la gent
del País Basc té 180 euros, un 80% més.
¿Som
tots iguals o no som tots iguals?
I, per tant, cal un nou sistema que
reequilibre la diversitat, la diferència que penalitza els
valencians de forma sistemàtica.

Miren vostés, esta proposta de llei no ve a
reparar això.
Nosaltres no estem d'acord en buidar de
contingut l'autonomia, els recursos propis dels valencians, no som
favorables, per a enviar diners a les corporacions locals.
Nosaltres estem
d'acord en buscar un acord a nivell d'estat que faça
l'objectiu del 33% de la despesa pública govern central, 33%
autonomies i 33% corporacions locals.
Eixa és la via i la resta
són bufes d'ànec.
Ara, si este és un
pedaç perquè
la situació dels ajuntaments està tan malament, tan
deplorable que ha provocat efectes tan perniciosos com l'abús
urbanístic, perquè els ajuntaments han hagut de vendre
béns patrimonials sols per a edificar de forma desmesurada, si
açò és un pedaç l'acceptaré.
Però és un pedaç, no va al nucli de la
qüestió.

Mentre que el govern central gestiona el 62% de la
despesa pública, les autonomies -entre elles esta-
infradotada econòmicament, només gestionem el 24%, les
corporacions locals -i això és un drama-
només tenen el 12% de recursos públics.
I això sap qui
ho paga?
El benestar del poble valencià, el benestar dels nostres
ciutadans.
Perquè les corporacions locals han agafat moltes
competències, tenen moltes necessitats que cobrir i no tenen
més recursos.
I del que s'haurien de preocupar és de
dotar de recursos les corporacions locals.

Nosaltres, li torne a dir, anem a donar el nostre vot
favorable perquè es tramite esta proposició, perquè
és que, si no, no sé què fem en estes Corts, no
sé què fem.
El senyor César Agusto ha dit que tenim
una activitat parlamentària estupenda i meravellosa i el que mos ha
dit que hem fet, sent els primers en reformar l'estatut, és
que tenim una Llei de règim econòmic matrimonial recorreguda
pel Partit Socialista al Tribunal Constitucional, una llei de reforma del
govern -quin avanç més important en el nostre
estatut!
- i apunta com a bloc estatutari la reforma del Reglament de
Les Corts, un reglament que només entén el senyor Maluenda.
Jo no sé si està redactat en idioma maluendí.
Però si
això forma part, després de dos anys, de l'avanç
imparable del poble valencià cap a la seua autonomia, anem apanyats!
Vam ser els primers en arribar al no-res.
Senyors del Grup Popular,
clàusula Camps, ja!
Actuen, actuen, clàusula Camps, ja.
Estem
a la cua d'Espanya.
Actuen.

Des del Bloc i des del nostre grup parlamentari
defensem major finançament que ha de vindre -torne a
repetir-, d'una nova regulació legal d'hisendes
locals.
I una regulació feta a nivell estatal i a nivell del conjunt
del País Valencià.
Però, en conseqüència,
el que vam acordar amb la Federació Valenciana de Municipis i
Províncies del 1999, del 2004, anem a avalar esta iniciativa, anem a
avalar-la per vore si açò es meneja una miqueta,
perquè és que açò és una inactivitat que
fa pena.
Unes Corts Valencianes segrestades per a proclamar la immunitat
-anava a dir impunitat- la immunitat parlamentària a un
imputat.
És que açò és una broma de mal
gust.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Morera, a la
qüestió.

El senyor Morera Català:

Bé, bé.
.
.
Jo, és que.
.
.
Ací hem vingut a parlar o.
.
.
?

El senyor vicepresident primer:

No, és que, no.
Vosté pot parlar tot el
que crega oportú, la presidència l'empara.
Però
el que hi ha és un ordre del dia i vosté ha de complir-lo,
igual que jo he de complir el reglament.
Seguisca.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies,
senyor president.

Nosaltres entenem que l'objectiu seria un altre.
Necessitem un finançament municipal que vinga dotat d'una
anàlisis seriosa i detallada de les necessitats de les
administracions locals.
Necessitem l'aplicació de la
resolució de l'any 1999, del pacte local, i que va a ser
aprovat en esta cambra en setembre de 1995 i que no s'ha fet res i
portem ja 13 anys.
Necessitem més transferències, més
competències a les corporacions municipals.
Necessitem una millor
distribució de la despesa pública.
Necessitem que els
ajuntaments, que són l'administració pública
més pròxima als ciutadans, tinguen suficiència
financera.
I això no vindrà del que diuen vostés en
esta iniciativa legislativa, senyor Puig, no vindrà, del fons de
cooperació no vindrà.
Però, en tot cas, tramitem-ho,
analitzem-ho i debatem-ho.
Necessitem la suficiència de recursos per
a garantir la prestació de serveis a les corporacions locals.

I entenem que tot això ha de vindre d'una
reforma de l'estat, d'una reforma amb profunditat.
Ahir es va
donar un pas en la bona direcció.
Podríem aprofitar la
legislatura també per a això.
I necessitem, a partir
d'ahí, una sèrie de mesures importants amb el que seria
una proposta valenciana de finançament local.
Nosaltres la tenim
contemplada ací.
Si volen, senyors del Grup Popular, els la
donaré, perquè són mesures molt concretes respecte als
tributs municipals que han de vore amb la millora de la suficiència
financera del poble valencià.

Però tot passa per una cosa, per tindre diners,
per tindre recursos.
Si no tenim, estem garbellant aigua.
Perquè
passar d'uns recursos insuficient de la Generalitat valenciana a uns
recursos insuficients d'un fons de cooperació, malament.
Recuperem el dèficit crònic que patim els valencians amb
l'estat a través d'eixa publicació de balances
fiscals, aprovem ací en Les Corts una comissió de
finançament i a partir d'ahí evitem la
discriminació que patix el poble valencià respecte a altres
ciutadans de l'estat.
No pot ser que mentres que un alcalde
d'un ajuntament valencià té 100 euros per a dedicar a
les mateixes competències, un alcalde de Navarra tinga 180 euros.
Això és una vergonya.
Per tant, actuen.

Vostés tenen l'obligació de
liderar.
Mos poden passar dos coses: o reduir estes Corts a una
estratègia electoral del senyor Rajoy, que ja no és ni del
Partit Popular.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Morera vaja acabant.

El senyor Morera Català:

.
.
.
o liderar estes Corts
Valencianes per a aconseguir el que tenen altres ciutadans d'Espanya,
 per aconseguir més recursos, per aconseguir que estes Corts
facen no un victimisme hipòcrita sinó una
reivindicació sensata en defensa dels interessos del poble
valencià.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor Morera.

Per a rèplica, pel Grup Parlamentari
Socialista, té la paraula l'il·lustre diputat senyor
Puig.

El senyor Puig i Ferrer:

Moltes gràcies,
president.

Breument.
Simplement per agrair el vot favorable del
Grup de Compromís.
Manifestar-li que certament coincidisc en alguna
de les qüestions que ha plantejat respecte que esta no és la
solució definitiva, ni molt menys, no ho és; és
simplement un pedaç probablement, és un pedaç a
més que, reitere, com he dit en altres moments de la
intervenció, que està regulat com a tal a totes les
comunitats autònomes.
I que, per tant, és cert que no
és la solució.
Però és almenys una
solució important perquè els ajuntaments tinguen dos vies
d'accés a fons per tal de desenvolupar amb la seua voluntat,
amb el seu criteri polític, amb la seua capacitat de decisió,
no condicionada a res, actuar en la seua política local.

Nosaltres el que volem és acabar amb
allò que a un senyor per ser amic del president li facen una
plaça de bous de 1.
500 milions de pessetes i que els altres no vegen
un dur.
Això és amb el que volem acabar.
Eixa
discrecionalitat no té nom.
Això no és possible.
Almenys que hi haja una part en la qual tots puguen, els valencians,
residisquen on residisquen, tindre els mateixos serveis.
Això que se
demana per a Espanya, també dins de la Comunitat Valenciana.

Respecte a la qüestió de
finançament, el nostre portaveu va dir l'altre dia ja amb tota
claredat i ho reitere jo avui, que nosaltres estem absolutament oberts,
absolutament compromesos en buscar el millor finançament per a esta
comunitat.
Quan alguns dien que el model Zaplana és la
solució definitiva, nosaltres ja diem que no ho era.
Ara anem entre
tots a buscar-la.
Si qui té més possibilitats, que és
el govern, i el seu grup parlamentari volen, nosaltres estem, com sempre,
disposats.
I, és més, disposats a atendre el criteri de
població, perquè el criteri de població el va posar,
entre altres coses, un negociador, que està ací darrere de la
taula, que és el senyor Such, perquè el Grup Popular no
l'havia posat.

Per tant, crec que això és evident que
ho hem de negociar, ho havem de parlar.
M'agradaria que
haguérem pogut negociar esta llei.
Es diu que no era una llei, que
no és una proposició de llei que solucione tots els problemes
i que a més té defectes.
Clar que té defectes, com no
va a tindre defectes?
El que nosaltres volem és que es discutisca i
amb les aportacions de tots.
No com les poquetes lleis que ha desenvolupat
de l'Estatut el govern i el grup que el recolza, que
l'única cosa que ha fet ha sigut aprovar-ho ells sense comptar
absolutament amb la resta, com la llei del Consell o com en altres lleis.
Per tant, l'única llei que hem consensuat ha sigut la dels
valencians en l'exterior, no sé si és perquè
algú pensa que hem d'exiliar-nos.

En qualsevol cas, jo crec que en estos moments
agraïsc profundament la seua voluntat d'aprovar esta proposta.
Si el Grup Popular canviara d'opinió seria important que, a
través de la discussió, la milloraren substancialment.
I, en
qualsevol cas, el que sí que és cert és que els
ajuntaments valencians tenim un problema greu, molt greu de
finançament i, ara, alguns el tenen encara molt més greu,
perquè com han fet una política urbanística
determinada tenen uns problemes afegits al finançament.
I
això genera problemes en l'ocupació, en
l'economia i en el dia a dia dels ciutadans.

I nosaltres volem, d'una vegada per totes, que
els ajuntaments que estan en eixa primera frontera, puguen fer front,
puguen ajudar a més a una situació de desacceleració;
una situació de desacceleració que val dir, a més, ha
passat sense pena ni glòria per este govern, absent, com sempre, i
fora de la realitat de cada dia, sense cap mesura, sense cap acció.
I, a més, demà, quan ha de vindre a comparéixer el
president per a explicar allò que li pregunte, entre altres, el
portaveu del Grup Socialista respecte a què pensen fer amb la
situació econòmica, se'n va i no està.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor diputat.

Senyor Morera, vol intervindre?
Té vosté
dret a intervindre cinc minuts.

El senyor Morera Català:

Simplement per a dir que el
nostre grup té voluntat d'arribar a consens.
Vam arribar a
consensos importants en el marc de la Federació Valenciana de
Municipis i Províncies, l'assemblea de Castelló i la
posterior assemblea de 2005.
I que entenem que este és un tema
fonamental.

Hem dit que sí tot i sabent que no és la
solució per al dèficit crònic que patixen les
administracions locals valencianes respecte d'altres comunitats
autònomes, però en el nostre cas més agreujat.
Més agreujat per què?
Perquè hem fiat el nostre model
econòmic a un model basat quasi en exclusiva en la
construcció.
Això, hem estat tots en eixa voràgine
perquè suposava creixement econòmic i suposava ingressos
addicionals a les corporacions locals, i ara estem en una situació
que tot això anem a tindre una penalització important.
Perquè la dispersió urbanística crea als ajuntaments
que han apostat per eixe model unes càrregues, com vosté ha
dit, importants de transports, d'il·luminació, de
seguretat, que ara no van a tindre recursos per a poder fer front a eixa
situació.

I, per tant, més que estar ací competint
entre nosaltres hauríem de buscar solucions, fórmules per
aconseguir l'autonomia i la suficiència financera de les
corporacions locals valencianes.
Basant-nos en què?
En els consensos
que hem acordat amb la Federació Valenciana de Municipis i
Províncies que, per desgràcia, la majoria del Partit Popular
no ha estat capaç de tirar endavant.

Per tant, com que l'activitat
parlamentària, desenvolupament de l'Estatut per part de qui
té l'obligació de dirigir, que és el Grup
Popular, ha estat tan reduïda, tan escassa, tan precària, tot i
haver sigut els primers en reformar l'Estatut d'autonomia
-i portem ja dos anys de retard- jo els dic: actuen
vostés, isquem de la paràlisi!
Estem en una nova etapa.
Els
espanyols han parlat i han fet unes eleccions.
I, a partir
d'ahí, mantenir el model de confrontació permanent amb
el govern central ens porta a la catàstrofe, ens porta a la
pèrdua de capacitat econòmica, és un mal senyal per
als nostres sectors econòmics i és un mal senyal per al
benestar del poble valencià.

Jo el que estic dient és que reaccionen
vostés, reaccionen.
Perquè si no, quina és la
conclusió de tot això?
És que per molt que ho diga
Canal 9, per molt que ho diga Canal 9, el nivell de renda dels valencians,
mentres vostés governen, és una dada objectiva baixa.
El
diferencial d'altres comunitats autònomes respecte a la
valenciana és inferior, estem perdent posicions.
El nostre benestar
s'està ressentint.
I això té unes
conseqüències clares.

Passen vostés de la crispació, de
l'embolic, de la confrontació amb el govern central,
d'eixe victimisme hipòcrita, i situem estes Corts en defensa
dels interessos del poble valencià.
I com que vostés no
reaccionen, i esta és una iniciativa contemplada en l'Estatut,
mosatros, el nostre grup, diguem: endavant a vore si el Grup Popular
reacciona.
Perquè mantenir esta situació, com vostés
volen mantenir, és d'una insensatesa enorme, és
d'una frivolitat absoluta, és d'una falta de
visió estratègica de primer ordre.

I com que nosaltres estem ací per defendre els
interessos del poble valencià, el que estem dient és que,
senyors, tirem endavant, busquem consensos.
Hi ha una proposta de
comissió, de buscar un sistema de finançament per a tot el
poble valencià.
Ho podem fer conjuntament?
Vostés volen
mantenir eixe model de conflicte?
Allà vostés.
Però
qui pagarà, qui pagarà el preu d'eixa irresponsabilitat
serà el benestar del poble valencià i la competitivitat del
nostre sector productiu.
Eixa és la realitat.
I aprofite el marc
d'esta iniciativa legislativa del Grup (inintel·ligible) .
.
.
per a dir-ho, perquè és que, si no,
no sé quan es pot debatre d'estes coses ací en estes
Corts.

El nostre grup té voluntat de treballar en eixa
direcció; si vostés estan disposats, endavant.
Si no, ja
sabem al que van a sotmetre vostés a estes Corts Valencianes.
Ho
lamentarem.
Nosaltres treballarem per fer una oposició constructiva,
raonable, però si no pot ser, també contundent.
I, escolten,
hem passat una etapa, situen-se en la realitat; la realitat és la
que és.
I a partir d'ahí, nosaltres el que volem
és millorar la situació econòmica, laboral, social,
ambiental del poble valencià.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor diputat.
(Pausa)

Senyories, anem a procedir a la votació.
Senyories, comença la votació.
El resultat és el
següent: sí, 41; no, 47; presents, 88.
Per tant, queda
rebutjada.

Projecte de llei de garanties de subministraments de
medicaments.
Dictamen de la Comissió de Sanitat i Consum (BOC
número 52)

El senyor vicepresident primer:

Passem al punt dos de l'ordre del dia: debat i
votació del Dictamen de la Comissió de Sanitat i Consum sobre
el projecte de llei de garanties de subministrament de medicaments.

Per a la presentació del dictamen, té la
paraula l'il·lustre diputat Vicente Soria.

Té vosté la paraula.

El senyor Soria Mora:

Gràcies.

Molt excel·lent president.

Ilustres señoras diputadas y diputados.

Me corresponde como presidente de la Comisión
de Sanidad y Consumo, y por acuerdo unánime de esta, realizar la
presentación del dictamen del proyecto de ley de garantías de
suministro de medicamentos.
Proyecto de ley que, como refleja la
exposición de motivos, dotará al sistema valenciano de salud
del marco legal necesario para garantizar y asegurar el suministro efectivo
de medicamentos de uso humano.

El Estatuto de autonomía reconoce la
competencia exclusiva en todo lo relativo a la ordenación
farmacéutica y legislación en materia sanitaria.
No obstante,
el Consell de la Generalitat Valenciana quiere ir más allá y
asegurar con toda la cobertura legal necesaria, que todos los ciudadanos de
nuestra comunidad podrán acceder al medicamento adecuado en cada
patología, evitando demoras en el tratamiento o la
sustitución por otros fármacos.

Este proyecto de ley fue presentado en Les Corts el
día 8 de octubre de 2007, y tramitado por la Mesa de Les Corts en su
reunión del 11 de octubre.
La publicación del mismo se
realizó en el Boletín Oficial de
Les Corts número 18, de 29 de
octubre de 2007.

La finalización del plazo de
presentación de enmiendas era inicialmente el 20 de noviembre de
2007, pero se amplió hasta el 12 de diciembre.
Una vez concluido el
plazo de presentación de enmiendas, no se presentaron enmiendas a la
totalidad, procediéndose a realizar el debate de totalidad del
proyecto de ley en la sesión celebrada el 21 de febrero de 2008.

Las enmiendas parciales presentadas fueron un total de
27, correspondiendo 11 al Grupo Parlamentario Socialista, 13 al Grupo
Parlamentario d'Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa
i 3 al Grupo Parlamentario Popular.

El día 21 de febrero del año en curso,
la Mesa de la Comisión de Sanidad y Consumo acordó proceder a
la ordenación de las enmiendas presentadas, publicándose la
citada ordenación en el Boletín
Oficial de Les Corts número 50, de
26 de febrero.

El 29 de febrero de 2008 se reunió la
Comisión de Sanidad y Consumo para emitir el dictamen que hoy he
presentado ante la cámara.

Durante el debate en comisión fueron aprobadas
9 enmiendas parciales y 2 enmiendas transaccionales.
Las enmiendas que
quedan vivas para este debate son 18.

El dictamen de la comisión que hoy se presenta
ante sus señorías ha sido publicado en el Boletín Oficial de Les Corts número
52, de 7 de marzo de 2008.

Espero y deseo que en este debate el proyecto de ley
alcance el máximo acuerdo posible, dado que es objeto de un conjunto
de medidas necesarias para garantizar el servicio farmacéutico,
así como el suministro efectivo de los medicamentos de uso humano
que requieren receta médica, lo que debe redundar, indudablemente,
en el bienestar de todos los ciudadanos de nuestra comunidad.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor diputat.

Pel Grup Parlamentari Compromís, té la
paraula la il·lustre diputada senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bon dia.

Hem presentat dos tipus d'esmenes diferents.
Unes esmenes que són les que modifiquen el fons de la llei, que
modifiquen articles que per a nosaltres, evidentment, estes esmenes
són les més importants, perquè canvien coses del
contingut.
I hem presentat altre grups d'esmenes que modifiquen
únicament la forma, que són esmenes presentades perquè
hi ha greus errors de concordança en diversos articles de la llei.

Aquestes últimes, les que modifiquen la forma,
jo pense que només pel fet que són esmenes presentades per
tal de millorar una llei que, al cap i a la fi, han fet vostés des
de la conselleria, des del Partit Popular, jo pense que només per
això, perquè son per a millorar, les haurien d'acceptar
sense ningun problema i no continuar negant l'evidència, tal
com va passar en la Comissió de Sanitat.
Perquè jo entenc que
els diputats del Partit Popular heu de defensar les lleis que es fan des de
la conselleria, que presenten i plantegen els seus consellers.
Però,
ara bé, cal tindre en compte que quan una cosa està malament,
està malament.
És a dir, encara que la llei diga el contrari
o que el conseller haja dit el contrari, si una cosa està mal,
està mal.

Per tant, jo entendria que votaren en contra
d'esmenes plantejades, per exemple, per tal de nacionalitzar les
empreses farmacèutiques, que no és el cas, no l'he
presentada.
Jo entendria que votaren en contra d'eixes esmenes
perquè vostés defensen els interessos de les empreses
privades.
Ara bé, que voten en contra d'esmenes presentades
per nosaltres simplement perquè són nostres, la veritat
és que no té massa sentit.
Jo crec que no és
lògic.
Per això espere que aquesta volta recolzen aquestes
esmenes, cosa que no va passar en la comissió.

Per exemple, estic parlant de l'esmena
número 6, que planteja que se suprimisca un punt perquè el
medicament que té substitució no constituïx un problema
sanitari per al pacient, perquè si té substitució, no
es pot declarar el subministrament insuficient.

Estic parlant de les esmenes 16, 19, 20, que van totes
en el mateix sentit.
Perquè no es pot dir en un article de la llei
que una comunicació s'ha de fer immediatament, en un altre
article dir que s'ha de fer després d'una setmana, en un
altre article dir que el temps ha de passar a ser d'un mes.
És
a dir, que s'ha d'unificar els criteris i que tot tinga un
sentit.

Ara bé, estes eres les que modificaven la forma
i cauen pel seu propi pes, és evident.
N'hi han altres, que
per a nosaltres són les més importants, que són les
que modifiquen aspectes importants i fonamentals de la llei.

Ja vaig explicar en la presa en consideració de
la llei que el desabastiment de medicaments és una situació
que es produïx amb molta freqüència, amb massa
freqüència, que la majoria de voltes no és
malintencionada i, per tant, té una fàcil i ràpida
solució, però hi ha altres voltes que són males
pràctiques les que es produïxen.
Són les exportacions
cap a mercats amb preus més elevats, que açò els
interessa als majoristes intermediaris, o són estratègies de
fabricants per a substituir medicaments d'un preu baix per altres que
consten més diners a l'usuari.

I el problema d'aquesta llei, el problema
fonamental és que planteja una sèrie de formes de declarar la
situació de subministrament insuficient.
A l'article
número 3 de la llei diu que es pot declarar la situació
partint de la comunicació, de la denúncia de les
farmàcies, dels magatzems de majoristes, de l'Agència
Espanyola de Medicament i Productes Sanitaris, dels laboratoris, dels
hospitals, a través del sistema d'informació Gaia.
Però en ningun moment parla dels pacients, en ningun moment
l'usuari que va una per una a totes les farmàcies del seu
municipi diversos dies buscant un medicament i no li'l proporcionen,
este pacient, que al cap i a la fi és, evidentment, el major afectat
per la falta de subministrament, no pot denunciar aquesta situació i
posar en alerta les autoritats per tal que actuen.

Per tant, nosaltres volem afegir dues formes
perquè es declare la situació de subministrament insuficient.
Estic parlant de les esmenes 7 i 8.
Primer, que quan un establiment
farmacèutic puga documentar amb els seus albarans de comanda que un
determinat medicament, sol·licitat per un pacient en concret
-evidentment, que té la recepta mèdica que li
correspon-, que aquest medicament no li és subministrat per
almenys tres magatzems als qui ha demanat este medicament cada dia, durant
almenys cinc dies laborals seguits, i ho pose en coneixement de la
conselleria, nosaltres pensem que açò hauria de ser
suficient, almenys, perquè s'actue d'ofici i es puga
declarar el desabastiment.

I un altre punt que cal afegir.
Si un pacient declara
davant la policia local del seu municipi que ha acudit amb la recepta
corresponent, almenys, a cinc farmàcies o, almenys, a la meitat de
les oficines farmacèutiques del seu municipi, si en este n'hi
han més de deu, sense poder obtindre el medicament.

Nosaltres pensem que són dos punts fonamentals
que cal introduir en al llei.
Nosaltres no anem a recolzar una llei per
controlar el desabastiment de medicaments si no contempla la possibilitat
que els pacients, que els usuaris, que són els principals afectats,
puguen posar en marxa els mecanismes per tal que es declare la
situació de desabastiment.

Hi han altres articles que més o menys estan
bé, però si no es modifica aquest article, si el pacient no
pot posar en marxa els mecanismes per a la declaració de
desabastiment, no la recolzarem.

Res més.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada, senyora
Albiol.

Por el Grupo Parlamentario Socialista, el ilustre
diputado señor Subías tiene la palabra.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

El Grupo Parlamentario Socialista ha afrontado esta
ley, yo creo, lo dije el primer día, con coherencia y pensando
básicamente en el beneficio de los ciudadanos.
En cualquier caso, yo
se lo dije también, esta es una de nuestras diferencias, nada
más hay que ver lo que ha pasado con la ley anterior: nosotros
defendemos intereses de los ciudadanos por encima de los intereses
partidistas.
Y vuelvo a repetir que este proyecto de ley atiende a una
necesidad real, necesidad que ha sido denunciada por profesionales y por
pacientes.
La falta de algunos medicamentos lleva a que estos pacientes se
vean privados de poder tomarlos y que no siempre tienen recambio o, cuando
lo tienen, les provocan las molestias correspondientes de tener que volver
al médico para que les prescribiera otro medicamento que sustituya
al que tomaba hasta su reposición.

Vuelvo a repetir que este proyecto se limita a los
medicamentos que requieren receta médica y a los de uso humano y que
quizás se hubiera podido ampliar a todos los medicamentos y
productos sanitarios.
Es evidente que esta ley toca un problema real que
afecta también a la Comunidad Valenciana, y esperamos sinceramente
que con la aplicación de la misma se puedan solucionar los problemas
de los que estamos hablando.

Comentamos en su momento que se echaba en falta, un
artículo referido a los laboratorios que ustedes no nos aprobaron en
comisión y que seguimos manteniendo.
Pensamos que este
artículo es importante y dice que reglamentariamente se
fijarán los términos para garantizar la obligación del
correcto suministro de los laboratorios, almacenes mayoristas de
distribución, y en caso de distribución directa a oficinas de
farmacia, así como las medidas cautelares oportunas tanto en los
casos de declaración de suministro insuficiente como de mal
suministro.

Yo les vuelvo a inquirir sobre el mismo, por si
recapacitan y piensan que es.
.
.
Nosotros seguimos pensando que es
conveniente aprobarlo.
Ustedes, y a nosotros también nos generaba
alguna duda lo que comentaban, pensaban que podían invadir
competencias del estado.
Nosotros seguimos con la duda, pensamos que no las
invade y, por lo tanto, por eso lo mantenemos.
Pero, en cualquier caso,
aquí queda lo que nosotros creemos sobre el mismo, ¿no?

Asimismo, creemos que se debiera haber diferenciado lo
que supone el suministro insuficiente, que puede ser por fuerza mayor, a lo
que es la falta suministro, donde puede haber intencionalidad, y, por eso,
nuestra enmienda 11, que dice que la Conselleria de Sanidad, cuando
entienda que la declaración del suministro insuficiente se debe a un
mal suministro, podrá recoger expresamente esta circunstancia en la
declaración que se dicte, también, se la recordamos por si
tuvieran.
.
.
, por si piensan que hay que aprobarla.

En cuanto a las oficinas de farmacia, garantizar el
suministro, nuestra enmienda número 15, nosotros hablábamos
de que, además, habría que añadir los servicios de
farmacia hospitalaria y servicios de atención primaria.
Esta es una
enmienda que la recogemos como consecuencia de los propios profesionales,
tanto de las farmacias hospitalarias como en atención primaria, que
nos comentaron la conveniencia, porque ellos también pueden sufrir
la falta, en un momento determinado, del suministro de medicamentos.

E igualmente, insistimos en que el proyecto de ley
deja al desarrollo reglamentario el funcionamiento del sistema operativo de
alerta en el suministro de medicamentos y, desde luego, dicho reglamento
debe de realizarse desde el diálogo con los agentes implicados.

Una vez dicho todo esto, y reseñadas las tres
enmiendas que a nosotros nos parecen más importantes de las que
hemos seguido manteniendo, otras dos de ellas las hemos retirado porque
coincidimos en que, efectivamente, no eran necesarias, pues, ustedes, y
saben que así lo hicimos, añadieron, incluyeron un nuevo
capítulo y un nuevo artículo sobre los centros
sociosanitarios y las empresas.
En dichos artículos se decía
que los depósitos de medicamentos de centros sociosanitarios
privados deben de estar vinculados a una oficina de farmacia; que en caso
de botiquines sociosanitarios vinculados, debían estar a una
farmacia o, si hubiera varios en la misma zona, de forma rotatoria; y que
las oficinas de farmacia a las que queda vinculado un botiquín o
depósito de medicamentos sea la única autorizada para la
dispensación o suministro de medicamentos.

Nosotros pensamos, y así se lo hicimos saber,
que esto podía ir en contra del artículo 1 de la ley de
defensa de la competencia, este artículo que dice que todo acuerdo,
decisión o recomendación colectiva o práctica
concertada o conscientemente paralela que tenga por objeto, produzca o
pueda producir el efecto de impedir, restringir o falsear la competencia en
todo o en parte del mercado nacional y, por lo tanto, el establecimiento de
este tipo de turnos para la atención a estos centros podía
ser contrario a la libre competencia, creando un mercado cautivo y
podía limitar la libertad de elección del paciente de poder
acudir a la farmacia que deseara.

Esto a nosotros nos parecía el tema más
importante y que nos hacía en un momento determinado, y así,
insisto, se lo hicimos saber, el tener que abstenernos ante esta ley.
Quiero resaltar que durante los dos últimos días hemos tenido
contactos permanentes por este tema, que tanto la diputada María
José García como el diputado Antonio Clemente, que no le veo
en estos momentos, como el diputado.
.
.
, el señor Marín, con
todos ellos hemos estado en contacto, lo hemos hablado, y yo creo que se ha
producido un efecto beneficioso para todos, para todos.
Y es que hoy,
todavía no lo he escuchado, pero seguro que habrá una
modificación, una rectificación, donde se va a asumir la
libre elección del paciente, como yo creo que no podía ser de
otra forma, en este caso.

Por lo tanto, quiero sin duda resaltar este hecho,
porque me parece que ha sido positivo y me parece que, si se lee,
lógicamente, y si es así, pues, nosotros, saben que en
principio íbamos a abstenernos, y si esto fuera así, pues, lo
comentaré en su momento, cuando demos la explicación de voto,
que, a pesar de todo y esperando, además, que nos aprueben alguna de
las enmiendas, pues, posiblemente nuestro voto será positivo, tal y
como quedamos.

Yo agradezco sinceramente estas últimas
cuarenta y ocho horas, y como le he dicho también al señor
Clemente, yo espero que esto, en lugar de ser en las últimas
cuarenta y ocho horas, se pueda producir con mayor tiempo, con mayor
tiempo, para no tener que llegar a estas circunstancias de que hoy mismo
hemos llegado a este acuerdo.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor Subías.

Por el Grupo Parlamentario Popular, la ilustre
diputada señora García Herrero tiene la palabra por un tiempo
de diez minutos.

La senyora García Herrero:

Gracias, señor presidente.

Ilustres señoras diputadas.

Ilustres señores diputados.

Señorías, intervengo en nombre del Grupo
Parlamentario Popular en este turno de fijación de posición,
y quiero comenzar mi intervención agradeciendo la buena
disposición de los grupos parlamentarios en la oposición para
intentar conseguir el máximo consenso posible en el debate de este
proyecto de ley, consenso al que tuve oportunidad de convocar en nombre del
Grupo Parlamentario Popular y en representación del mismo ante este
pleno, y de ahí la aceptación, como decía el
presidente de la comisión en la lectura del dictamen, la
aceptación de dos enmiendas al Grupo Parlamentario Socialista, la
transacción de otras dos enmiendas con el Grupo Parlamentario
Compromís, así como por parte de los grupos de la
oposición también se han retirado algunas enmiendas, todas
ellas de un total de veinticinco que se presentaron a este proyecto de ley.

Por ello creo que hemos logrado entre todos encontrar
esos puntos en común a los que hice referencia en mi
intervención en aquellos momentos.
Ya entonces quedó patente
por parte de todos los grupos la necesidad y oportunidad de esta ley, por
cuanto en los últimos años se ha agudizado un problema que
compromete la prestación farmacéutica de calidad que se desea
en el sistema nacional de salud, que es la falta de suministro y/o
desabastecimiento de medicamentos en el mercado.

Con este proyecto de ley, señorías, el
gobierno valenciano quiere garantizar el efectivo suministro de
medicamentos de uso humano que requieren receta médica a los
ciudadanos de la Comunidad Valenciana, que nuestros pacientes tengan en
todo caso acceso a aquellos medicamentos que sean necesarios en las
farmacias, evitando las sustituciones de medicamentos o que los pacientes
tengan que volver necesariamente a su centro de salud para producir un
cambio del tratamiento prescrito por falta de suministro, con el riesgo que
esa demora en la aplicación del tratamiento puede llevar a la salud
de algunas personas.

Y así, esta ley regula por primera vez en una
comunidad autónoma aspectos en la distribución y
dispensación de medicamentos, con objeto de establecer las
condiciones que se deben cumplir y las medidas que se deben adoptar, tanto
la administración actuante como por las entidades y establecimientos
implicados para que el suministro quede garantizado, estableciendo por
primera vez en España el concepto de suministro insuficiente,
distinto al de desabastecimiento, que compete al estado y que no
está solventando los problemas de abastecimiento de medicamentos;
define una serie de medidas a adoptar por las farmacias y distribuidores de
la Comunidad Valenciana en situación de suministro insuficiente;
obliga a comunicar de forma previa los medicamentos destinados a comercio
en caso de suministro insuficiente; y establece el régimen
sancionador, tipificando las infracciones y regulando las sanciones.

Señorías, La Generalitat ha sido
escrupulosamente respetuosa en la redacción de este proyecto de ley
con las competencias del estado, y así lo ha reconocido el
Ministerio de Sanidad y Consumo a través de su Dirección
General de Cohesión del Sistema Nacional de Salud y Alta
Inspección en su oficio de 8 de enero, en el que se deja fuera de
toda duda la adecuación en el orden constitucional de la
distribución de competencias de esta ley, reconociendo que respeta
la legislación estatal sobre productos farmacéuticos.

El señor Subías ha hecho referencia al
capítulo IV que se introdujo en el debate, por una enmienda del
Grupo Parlamentario Popular, y la verdad es que, señor
Subías, cuando el lunes lo comentábamos, a esta diputada
también le sorprendió esas dudas que se planteaban respecto,
ahora.
.
.
, bueno, fundamentalmente al turno de rotación de las
oficinas de farmacia en la vinculación de los botiquines de los
centros sociosanitarios, porque, claro, usted, en el debate en
comisión, efectivamente, usted decía, textualmente, que no le
parecía nada mal añadir este capítulo IV, por lo
cual.
.
.
Es textual, en el Diario de Sesiones viene así recogido, que no le parecía mal
añadir el capítulo IV, o sea, que le parecía bien.
.
.
,
que le parecía una improvisación, pero, vamos, en lo que es
el fondo, lo que era el fondo del capítulo IV, le parecía
bien.

O sea, por eso yo también le comentaba en esos
días pasados que no entendía muy bien esas dudas, pero que,
en definitiva, lo que sí que tenemos claro es que la rotación
era.
.
.
Porque todo esto viene también de una providencia por una
denuncia que había presentado una farmacéutica en Castilla-La
Mancha, pero que lo que sí que quedaba claro era que esa providencia
hacía referencia única y exclusivamente a lo que era el
descuento que iba vinculado a esa rotación y no a la rotación
en sí de las oficinas de farmacia.

De todas formas, hemos llegado, como muy bien ha
comentado usted, señor Subías, al acuerdo que aunque se
recoge en la ley estatal el derecho de la libre elección de la
farmacia, de todas formas se añade ahora mismo, como sabe usted que
lo tenemos pactado así los tres grupos parlamentarios, se va a
añadir a continuación del turno rotatorio de las oficinas de
farmacia y así va a quedar recogido en la ley.

Por lo cual, creo que es un tema que tenemos
solventado y, además, así se lo comentaron también mis
compañeros, el señor Clemente y el señor Marín.

Yo, señorías, la verdad, comentarles
también que la verdad que no hemos podido aceptar todas las
enmiendas que la oposición ha presentado, pero creo que el
diálogo y el esfuerzo de consenso que hemos realizado ha sido muy
importante, quedando rechazadas únicamente enmiendas
-según yo creo- que o bien plantean cuestiones que se
encuentran recogidas en el proyecto de ley o bien porque no son
competencias de la Comunidad Valenciana sino del estado, como la
regulación de la obligación del correcto suministro de los
laboratorios a los almacenes mayoristas y, en su caso, a las oficinas de
farmacia.
Lo único que podíamos hacer, y así lo
decía también el día de la comisión, lo
único que podíamos hacer era instar al Ministerio de Sanidad
a que se desarrollara reglamentariamente la ley de garantías y uso
racional de los medicamentos y productos sanitarios de 2006, que
estaríamos encantados todos los grupos, me imagino, que así
lo realizara.

Señorías, yo, una vez más, La
Generalitat debe ser, y así lo ha sido, pionera en dar respuesta a
los problemas no solucionados por el ministerio en esa ley que
decíamos, estatal, de garantías y uso racional de los
medicamentos.
Y así en su ámbito competencial presentó
este proyecto de ley, que, con las aportaciones de todos, nos va a permitir
garantizar una prestación sanitaria básica, como es la
dispensación de medicamentos que requieran receta médica.

Señorías, y una vez más, quiero
expresar el agradecimiento a los grupos de la oposición y a todos
los agentes implicados del sector por haber conseguido entre todos esta
ley, esta norma, que, repito, no existe otra igual en ninguna otra
comunidad autónoma.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señora García Herrero.

Per a rèplica, i per un temps de cinc
minuts.
.
.
No, no fa ús?
Ningun grup fa ús?
(Pausa) Pel Grup Parlamentari
Socialista.
.
.
Pulse.
.
.
Un momento, por favor.
Señor
Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Muchas gracias.
Va a ser muy breve.
Simplemente para
hacer una aclaración a lo que ha dicho la señora
García.

Evidentemente, una cosa es que parezca bien el que se
incluya ese artículo, alguno de los temas del artículo, y
otra cosa es lo que estamos hablando de la ley de la competencia, que no
solamente se refiere al 6%.
Y espero que no sigamos.
.
.
Hemos llegado a
un acuerdo, y espero que estemos tranquilos.

Pero le recuerdo también, que usted no lo ha
dicho, que nos abstuvimos, que nos abstuvimos, que nos abstuvimos en ese
artículo en la comisión.
Luego, por lo tanto,
independientemente de que nos pudiera parecer razonable el que se tocara el
tema sociosanitario y que se metiera dentro de este.
.
.
, lo que no nos
parecía eran otras cosas que después hemos ido desarrollando
de acuerdo con la ley de la competencia.

Y, por lo tanto, por eso nos abstuvimos y por eso
hemos tenido que llegar ahora a un acuerdo, puesto que si eso no hubiera
sido así, ya le comenté que, evidentemente, no
hubiéramos votado favorablemente.
Y vamos a votar favorablemente
porque se ha llegado a un acuerdo.
Pero nosotros nos abstuvimos en la
comisión en ese artículo.

Gracias.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor Subías.

Señora Herrero.
¿Pulsa, por favor?
Ya
tiene la palabra.

La senyora García Herrero:

Gracias, señor presidente.

También muy brevemente.

Señor Subías, efectivamente, ustedes se
abstuvieron.
Y por eso mi intervención ahora mismo ha sido en el
sentido de que me había sorprendido que el lunes cuando estuvimos
hablando usted y yo se le hubieran presentado las dudas, porque no se dijo
así el día de la comisión, y por eso me
sorprendió.

De todas formas, también he hecho referencia al
esfuerzo que hemos hecho todos los grupos por conseguir este consenso.
Pero
que en un momento determinado las dudas que usted plantea este lunes eran
respecto a esos turnos rotatorios, que es verdad, y yo lo he recogido
solamente del Diario de Sesiones de la comisión.
.
.
.
Y nada más.

Simplemente hemos intentado aclarar las dudas que se
podían plantear por parte del Grupo Parlamentario Socialista,
señor Subías, con la intención.
.
.
, tal y como
usted me lo dice.
Ustedes se abstuvieron en la comisión, de acuerdo.
Y yo le he dicho simplemente que como esa cuestión no se
planteó, no se planteó en la comisión, a mí me
sorprende que se planteara.
.
.

De todas formas, como, como.
.
.
¿Qué
pasa?
Que como era.
.
.
Vamos a ver.
Lo que hemos hecho ha sido aclarar
las dudas que podían tener al respecto, así se ha recogido y
a ese acuerdo hemos llegado.
No tenían nada que ver los descuentos
en esta ley que nosotros estamos tramitando y que vamos.
.
.
no
tenía nada que ver.
Simplemente.
.
.
(Remors) Por eso mismo, señor Subías.
Vamos a ver.
No habíamos hablado anteriormente.
Y ahora mismo, simplemente, que
simplemente -le comento- hemos aclarado las dudas, hemos
llegado al acuerdo, hemos llegado al consenso.
Y nada más.
Es a lo
único que yo me he referido en mi intervención primera.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias.

Senyories.

«A la Mesa de Les Corts.

»Ricardo Costa Climent, síndic del Grup
Parlamentari Popular, Ángel Luna González, síndic del
Grup Parlamentari Socialista, i Mònica Oltra Jarque, síndica
del Grup Parlamentari Compromís, a l'empara del que disposa
l'article 121.
5 del Reglament de Les Corts, presenten la següent
esmena, que té com a finalitat la correcció d'un error
al projecte de llei de garanties de subministrament de medicaments.

»Al capítol IV, article 10, article 48.
1,
paràgraf 4, afegir al final del text la següent frase:
"Tot això sense coartar la llibertat de l'usuari del
centre sociosanitari a l'elecció de l'oficina de
farmàcia.
"

»Palau del Borja, 9 d'abril de
2008.
»

Firmat pels portaveus a què he fet
referència anteriorment.

Anem a procedir, a continuació, a votar les
esmenes, les del Grup Parlamentari.
.
.
Senyor Maluenda, perdone,
és que me donava la impressió -és un defecte meu
acústic- que o podia demanar la paraula o podia indicar
l'ordre de la votació.
Per tant, simplement és que va a
indicar l'ordre de la votació.
Moltes gràcies, moltes
gràcies.
(Remors)

El senyor Maluenda Verdú:

Era per fer-li un prec.
I és que votem primer
l'esmena de correcció d'errors, i després podem
votar en la forma que la seua senyoria considere oportú.
I ara
també, clar està.

El senyor vicepresident primer:

Anem a votar el manifestat pel senyor Maluenda.

Senyories, comença la votació.
Comença la votació.
El resultat és: 81 vots afirmatius
i 1 nul.

Moltes gràcies, senyories.

Continuem amb les votacions.
(Remors) Vol polsar?
Senyora
Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

Sí, señor presidente.

Para pedirle voto por separado de las enmiendas.
.
.
para pedir voto separado de las enmiendas 6, 7 y 8.

El senyor vicepresident primer:

Senyories, anem a procedir a votar les esmenes 6, 7 y
8.
Sí, 7; abstencions, 30; i no, 45.
Per tant, este és el
resultat, queden rebutjades.

De les del Grup Parlamentari Socialista passen a les
del Grup Parlamentari Compromís, que -senyor Maluenda,
perdó-, que estan en dos blocs: un bloc.
.
.
Això
és el que a mi m'han passat els servicis tècnics de la
cambra.
Senyora Albiol, si vosté té alguna cosa a dir, demana
la paraula i amb molt de gust jo l'escoltaré i decidiré
el que crega convenient.
Vol posar-se dreta, per favor?

La senyora Albiol Guzmán:

És que me pareix que hi ha hagut alguna
confusió, perquè les que s'acaben de votar, estes tres
esmenes, ja formen part de les esmenes de Compromís.
Ara falta per
votar les altres nostres i després ja les del Partit Socialista.
Simplement era per aclarir-ho.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies pel seu aclariment tan perfecte.
(S'interromp la gravació)

Senyories, anem a votar les esmenes conjuntament
-és que està escrit en castellà- del Grup
Parlamentari Socialista.
Senyories, comença la votació.
Sí, 36; no, 46, i nuls, 1.
Queden, per tant, rebutjades.

Passem ara a votar les esmenes números 3, 12,
16, 19, 20 i 24, del Grup Parlamentari Compromís.
Estan
d'acord?
Com estan d'acord, anem a procedir a la
votació.
Comença la votació.
Sí, 37; no, 45.
Queden, per tant, rebutjades.

Passem, senyories, a votar els articles per separat.

L'article número 1.
Senyories,
comença la votació.
Sí, 83 vots, que coincidixen amb
els presents.
Moltes gràcies.

Passem al 2.
Senyories, comença la
votació.
81 afirmatius.
Per tant, queda aprovat.

Al 3.
Senyories, comença la votació.
(S'interromp la gravació)

Sí, 83.
Per unanimitat queda aprovat.

Al 5.
Senyories, comença la votació.
Sí, 83.
Queda aprovat.

Al 6.
Senyories, comença la votació.
Sí, 81; nuls, 1.
Queda aprovat.

Al 7.
Passem a la votació.
Comença la
votació.
Sí, 82; nuls, 1.
No me haga.
.
.
No hace falta que
haga ningún gesto, porque esto es el reflejo de mi voluntad
deliberada y libre.
(Remors)

A l'article.
.
.
, a l'article 8, a
l'article 8.
Comença la votació.
Sí, 83.
Per
tant, queda aprovat.

Al 9.
Comença la votació.
No,
perdó, jo sent per ahí, el 8, no l'han votat el 8?
Doncs, procedim a votar el 8.
Senyories, comença la votació
del 8.
(Veus)

Perdó, perdó,
un moment.
.
.
(Inoïble) .
.
.
señor Maluenda que me ha dicho al 8.
¿Es el 8 o
es el 7?
(Veus) El
8.
Perdó, senyor lletrat, s'ha votat.
.
.
senyor lletrat?
¿Hemos votado el 8 o el 7?
Senyories, la presidència ho havia
dit bé, el 8 s'havia votat, per tant, passàvem al 9,
eh?
Passàvem al 9.
No, no cal perdonar, senyor Maluenda, som humans.

El 9.
Senyories, comença la votació.
Sí, 82; nuls, 1.

I al 10.
Senyories, comencem la votació.
Sí, 82; nuls, 1.

Passem a votar les disposicions.
La disposició
derogatòria.
Senyories, comença la votació.
Sí,
83.
Queda, per tant, aprovada.

A la disposició final primera.
Comença
la votació.
Sí, 83.
Queda, per tant, aprovada.

La disposició final segona.
Senyories,
comença la votació.
Sí, 82; nuls, 1.
Queda aprovada.

A l'exposició de motius per al
preàmbul de la llei.
Senyories, comença la votació.
Sí, 83.
Queda aprovada.

I, per últim, en votacions, la votació a
la totalitat.
Senyories, comença la votació.
Sí, 76;
abstencions, 7.
Queda aprovada.

Passem, senyories, a l'explicació del
vot, amb un temps màxim de deu minuts.
Començant pel
Compromís, la senyora Albiol.

(Pausa)

El senyor vicepresident primer:

I després
d'una consulta tècnica de la senyora Albiol, té la
paraula per un temps de deu minuts.

La senyora Albiol Guzmán:

Jo crec que ja ha quedat abans, quan hem fet la
defensa de les esmenes, suficientment explicat per què no
anàvem a donar el vot afirmatiu a aquesta llei.
Fonamentalment era
per dos esmenes concretes.

Ara bé, a mi m'agradaria explicar
també alguna cosa.
Jo crec que el diàleg i el consens, al
qual abans s'estava referint la portaveu de Sanitat del Grup Popular,
jo crec que deuria fer-se també extensible a la resta de grups, no
només al Partit Socialista.
Cal tindre en compte que hem presentat
des del nostre grup 13.
.
.
14 esmenes, de les quals només dos han
segut transaccionades, la resta totes han segut rebutjades.
Per tant, jo
crec que el consens, el diàleg s'ha de demostrar amb fets i no
només amb paraules.
Perquè, la veritat, és que de 14,
2 molt de consens i molt de diàleg no significa, no?

De totes formes, jo crec que ja ha quedat tot
suficientment explicat, i espere que en les properes lleis, que encara en
tenim algunes per davant, pugam recolzar-les perquè
s'arreplegue en la llei tot allò que proposem des dels dos
grups de l'oposició.

Res més.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
il·lustre diputada.

Per al Grup Parlamentari Socialista, tiene la palabra
el ilustre diputado señor Subías.

El senyor Subías Ruiz de Villa:

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señora García, hasta cuando nos ponemos
de acuerdo tenemos que discutir.
(Rialles) ¡Es que, oiga!
Vamos a ver, usted, desde luego, y
lamento decirlo, no interpretó o no supo interpretar o ha sacado,
usted, aquí hoy parcialmente lo que le ha parecido más
oportuno.
Porque lo que nosotros defendíamos de la ley de la
competencia, que era el artículo 1, no tenía que ver
exclusivamente con la rotación de farmacias que usted decía,
sino con la libre elección del paciente, que es lo que hemos
aprobado hoy aquí y lo que se ha recogido hoy aquí.
Y si no
se hubiera recogido la libre elección del paciente no
hubiéramos aprobado la ley, evidentemente, ¿vale?
Eso es de
lo que hablábamos, punto.

A partir de ahí y a pesar de que no nos han
aprobado las enmiendas, que yo creo que algunas hubieran sido importantes,
en alguna también teníamos nosotros nuestras propias dudas
sobre la competencia, no sobre la (inintel·ligible) .
.
.
de la competencia, sino la competencia estatal
o la competencia de la comunidad.

Hemos puesto por encima de los intereses de partido,
y lo he dicho, lo que son los intereses generales de los ciudadanos, tras
hablar con los colectivos afectados de pacientes, de aquellos pacientes que
habitualmente se ven más perjudicados por este tipo de restricciones
de medicamentos, los neurológicos, por ejemplo, o tantos otros de
enfermedades crónicas, los profesionales farmacéuticos, los
profesionales sanitarios: médicos, en enfermería.
.
.
En
definitiva, hemos hablado con los sectores sociales correspondientes
implicados en el tema.
Todos ellos pensaban junto con nosotros
también que era conveniente que esta ley se llevara adelante, y por
eso hemos votado favorablemente.

Usted, ha habido un momento, le puedo asegurar, que me
ha puesto, no digo de los nervios porque no me suelo poner de los nervios,
pero sí que digo: ¿a que no votamos a favor, (rient) a que no votamos a favor?
Permítame esta.
.
.
Pero, en cualquier caso, yo creo que es bueno
que hayamos llegado a este consenso, yo creo que es bueno que se haya
dialogado.
¡Ojalá, ojalá!
que todos seamos capaces,
pero ustedes son los que gobiernan y, por lo tanto, ustedes más,
ustedes son los que tienen que marcar la pauta, que sea una norma el que se
debata previamente, lo he dicho, no a 48 horas como hemos tenido que hacer,
sino previamente el que debatamos, el que.
.
.
si se puede llegar a
consenso como en este caso, porque pensamos que es bueno para los
ciudadanos de la comunidad, mejor que mejor.
Por eso hemos votado que
sí, porque es bueno para los ciudadanos de la comunidad.

Gracias.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, ilustre diputado, don Ignacio.

Por el Grupo Parlamentario Popular tiene la palabra la
señora Enma Iranzo.

La senyora Iranzo Martín:

Señor presidente.
.
.
(La senyora Iranzo Martín pràcticament no pot parlar
a causa d'una afonia)

El senyor vicepresident primer:

Perdón, esto.
.
.
yo.
.
.
en un caso como
el que se presenta actualmente, pues, hagamos lo que.
.
.
por una parte,
ya lo vemos todos y, por la otra, ¿qué quiere que le diga?
Por lo tanto, tiene usted la palabra.
(Remors)

La senyora Iranzo Martín:

Señoras diputadas, señores diputados.
(Remors)

M.
ª José, por favor.
(Inoïble a causa de l'afonia de la senyora Iranzo
Martín)

El senyor vicepresident primer:

Esta presidencia quiere agradecerle mucho el esfuerzo
que está desarrollando la ilustre diputada Enma Iranzo (aplaudiments) y entonces.
.
.
además del agradecimiento, un deseo de una pronta y total y absoluta
mejoría, y le sustituye la señora, del Grupo Parlamentario
Popular, portavoz.

La senyora García Herrero:

Gracias, señor presidente.

Yo, señorías, voy a intentar trasmitir
las palabras de mi compañera Enma Iranzo y voy a intentar, bueno,
leer lo que ella tenía.
.
.
lo que iba a dirigir a este pleno.

«Señor presidente.

»Señores diputados, intervengo en nombre
del Grupo Parlamentario Popular para explicar nuestro voto a favor a la ley
que hoy hemos aprobado.
Supone un paso adelante, uno más, de la
Comunidad Valenciana en la mejora de la calidad de vida de las personas.
Tiene por objeto garantizar el efectivo suministro de medicamentos de uso
humano que requieren receta médica a los ciudadanos de la comunidad.
Es una ley, por tanto, que incide en el bienestar de las personas.

»Nuestra comunidad, tras la aprobación
de esta ley es pionera tomando medidas que garantizan que cada ciudadano
tenga acceso al medicamento que necesita en caso de enfermedad.
Garantizar
existencias mínimas en los establecimientos de distribución,
así como la necesidad de que los propios establecimientos
autorizados para la distribución o la dispensación quedan
obligados a adoptar una serie de medidas cautelares con objeto de paliar
las consecuencias de una falta de suministro y con ello evitar situaciones
de desabastecimiento.

»Esta ley, además de asegurar el
abastecimiento continuado de medicamentos en las oficinas de farmacia y
servicios farmacéuticos autorizados, establece por primera vez en
nuestro país el concepto de suministro insuficiente,
definición distinta de la de desabastecimiento que compete al estado
y que no está solventando los problemas de abastecimiento de
medicamentos que venimos padeciendo; define las situaciones de suministro
insuficiente, estableciendo las obligaciones y medidas que han de cumplir a
requerimiento de la Conselleria de Sanidad los titulares,
comercializadores, distribuidores y dispensadores de medicamentos con
objeto de garantizar el acceso final de los medicamentos
farmacéuticos.
»

Vamos a ver.
.
.
ahora mismo, señora Iranzo,
me va a perdonar que me salte a lo mejor algún párrafo que no
entiendo muy bien.

«Si, además, a través de esta ley
se crea el sistema de suministro de medicamentos con el fin de realizar un
seguimiento y control de todas las incidencias de medicamentos que
requieren receta médica, comercializando en la comunidad.
.
.
relacionados en la fase de declaración de suministro insuficiente,
condicionando las actuaciones de los agentes implicados -colegios
farmacéuticos de las tres provincias-, distribuidores de
medicamentos que operan legalmente, y La Generalitat representada en la
Agencia Valenciana de Salud.

»Creemos que es una ley que en su
concreción de las medidas y por la rapidez de reacción se
contempla en la adopción de las medidas cautelares que estamos
hablando.
.
.
, de controlar las incidencias en las cuarenta y ocho horas de
su detección, y que puede ser muy eficaz, siendo una ley que
soluciona a los ciudadanos y, así, a toda la cadena de
distribución y comercialización de los mismos.
Además,
cumpliendo el objetivo del gobierno valenciano de poder garantizar el
suministro efectivo de medicamentos que requieren receta médica.

»Como gran novedad, obliga a comunicar de forma
previa los medicamentos destinados a comercio en caso de suministro
insuficiente.

»No existe ninguna norma igual en otra comunidad
autónoma, y tampoco el estado la ha contemplado en su normativa.

»Esta ley permite que los pacientes en la
comunidad puedan tener, en todo caso, acceso a aquellos medicamentos que
sean necesarios en las farmacias, evitando demoras en su aplicación,
y que puedan llevar riesgos -como comentábamos
anteriormente- en la salud de las personas.

»Esta ley garantiza que una vez que el
profesional sanitario ha prescrito un tratamiento, el paciente pueda
cumplirlo, dando solución a la carencia repetida de un buen
número de medicamentos que requieren receta médica en las
oficinas de farmacia de las distintas comunidades autónomas, y que
afecta también a la Comunidad Valenciana.

»Esta situación de carencia o falta de
suministro a nivel nacional es un hecho que no ha pasado nunca y ahora
sucede.
La respuesta de la Comunidad Valenciana a esta situación es
esta ley.

»El Grupo Parlamentario Popular cree que es, por
tanto, una ley necesaria, con medidas concretas y plazos muy cortos de
aplicación.
No podemos olvidar que estamos hablando de comunicar
incidencias a las cuarenta y ocho horas de su detección, por lo que
puede resultar muy eficaz para solucionar esta solución de carencia
que venimos sufriendo en los últimos años, y que no ha sido
subsanada por el gobierno del estado.

»Creemos que es una ley que soluciona problemas,
que se le puede (inintel·ligible) .
.
.
a los ciudadanos, y que nos ha llevado a no dudar
en votarla favorablemente.

»Quiero acabar mi intervención
agradeciendo, en nombre del Grupo Parlamentario Popular, al Grupo
Parlamentario Socialista y al Grupo Parlamentario del Compromís su
disposición al diálogo para mejorar esta ley, dando como
fruto la aprobación de numerosas enmiendas presentadas, así
como la transacción de otras, que unidas a las presentadas por el
propio Grupo Parlamentario Popular, han redundado, sin ninguna duda, en
beneficio para los ciudadanos de nuestra comunidad.

»Nuestro agradecimiento, también, a los
agentes implicados: colegios oficiales de farmacéuticos de
Castellón, Valencia y Alicante; industria farmacéutica;
almacenes de distribución; asociaciones de pacientes que han
aportado sus ideas para mejorar esta ley consensuada.

»Felicitar en nombre del Grupo Parlamentario
Popular al gobierno valenciano, al presidente Camps, al conseller de Sanidad y a su equipo
directivo.
Y transmitir a los ciudadanos que el Grupo Parlamentario Popular
tiene la firme convicción de que la puesta en marcha de esta ley,
unida al buen hacer de nuestros profesionales sanitarios, pronto
dará sus frutos.

»Señorías, nada más y
muchas gracias.
» (Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señoría.

Dado lo que ha sucedido anteriormente con la diputada
que iba a intervenir, si les parece bien y como el texto no se va a variar
lo más mínimo, para que no exista ninguna duda, yo pido para
los servicios técnicos de la cámara que se les dé la
intervención y así existe total expresión de la
voluntad reflejada en el Diario de Sesiones.

Muchas gracias por su conformidad, muchas gracias.

Projecte de llei del sistema valencià de
títols i acreditacions d'educació superior.
Dictamen de
la Comissió d'Educació i Cultura (BOC número 52)

El senyor vicepresident primer:

Passem al tercer punt de l'ordre del dia: debat
i votació del dictamen de la Comissió d'Educació
i Cultural sobre el Projecte de llei del sistema valencià de
títols i acreditacions d'educació superior.

Per a la presentació del dictamen té la
paraula la il·lustre diputada Marisol Linares, en un temps de 15
minuts.

La senyora Linares Rodríguez:

Gràcies, senyor president.

Molt excel·lent senyor president de Les Corts.

Il·lustres senyors diputats i diputades.

Em correspon, com a presidenta de la Comissió
d'Educació i Cultura, i per acord unànime d'esta,
realitzar la presentació del dictamen del Projecte de llei del
sistema valencià de títols i acreditacions
d'educació superior.

Este projecte de llei, presentat en Les Corts el
passat 6 de novembre de 2007, va ser tramitat per la Mesa de la cambra el
dia 13 de novembre i va acordar-ne la tramitació del procediment
d'urgència.

El projecte de llei va ser publicat en el Bolletí Oficial de Les Corts, número 28, de 23 de novembre del 2008.
I el termini per a
la presentació d'esmenes finalitzava el 5 de desembre.
Tot
atenent la sol·licitud de pròrroga per a la
presentació d'esmenes formulada pel Grup Parlamentari
Socialista, es va ampliar el termini fins al 18 de desembre.
Finalitzat
este termini es va presentar una esmena a la totalitat de devolució
pel Grup Parlamentari Socialista.

El treball de la cambra durant el mes de desembre,
abans de finalitzar l'any, a la tramitació del Projecte de
llei de pressupostos de La Generalitat, com també la Llei de mesures
fiscals de gestió administrativa i financera i de
organització de La Generalitat, va impedir que es poguera tractar
esta esmena de totalitat abans de finalitzar el període ordinari de
sessions.
I l'esmena de totalitat es va debatre en la sessió
plenària realitzada el 21 de febrer del 2008, la qual va ser
rebutjada.

La Mesa de la comissió es va reunir el mateix
dia 21 de febrer de 2008 per a ordenar les esmenes, i va acordar la no
necessitat de constitució d'una ponència, d'acord
amb allò que estableix l'article 116.
4 del Reglament de les
Corts Valencianes, i l'ordenació d'esmenes es
publicà en el bolletí oficial de les Corts Valencianes,
número 50, de 26 de febrer de 2008.

La Comissió d'Educació i Cultura
es va reunir el 29 de febrer per a debatre les 14 esmenes parcials: 2 del
Grup Parlamentari Popular, 6 del Grup Parlamentari Socialista i 6 del Grup
Esquerra Unida-Bloc-Els Verds: Compromís.
En la comissió es
varen aprovar 3 esmenes i 1 esmena transaccional.
Finalitzat el debat es va
acordar per unanimitat que com a presidenta de la comissió fera la
presentació del dictamen davant de les seus senyories.
Un dictamen
que ha estat publicat en el bolletí oficial de les Corts Valencianes
el passat 7 de març de 2008.

Per tot això, espere i desitge, com a
presidenta de la Comissió d'Educació i Cultura, que
durant este debat, en el dia de hui, siga possible assolir el màxim
de consens.

Res més, moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Pel Grup Parlamentari de Compromís, senyor
Pañella, té la paraula.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé.
Jo he de dir avui que he de canviar la meua
intervenció.
Jo començava hui replicant, realment, la falta
de voluntat de consens; eixa era la primera.
I he de dir que ací hem
demostrat avui que som capaços d'arribar a consensos; avui, de
pressa, amb corregudes.
Doncs almenys ací hem consensuat una de les
esmenes que nosaltres hem presentat i, una, hem transaccionat un altra.
I
pense que això és un bon exercici de diàleg.
I crec
que és el camí, el camí que devem seguir, almenys,
intentant arribar postures en totes i cada una de les disposicions legals
que estem aprovant ací.

Per tant, bé, doncs jo havia de començar
avui dient que no hi havia diàleg; he de dir que sí, que hem
obert un diàleg, que hem sigut capaços d'arribar a uns
acords, i, això, és positiu.
És positiu les esmenes
que acabem de.
.
.

Per a mi és molt important l'esmena
transaccional, que vull llegir per a tots, perquè era a
l'article 5, en la qual he substituït el text que havíem
presentat nosaltres, i el qual quedarà així, de la
següent manera, i vullc que vostés el tinguen ja present:

«Les universitats valencianes podran oferir
paquets de crèdits per a l'adequació de coneixements
dirigits a professionals i altres persones amb una formació
prèvia adequada i que demostren la seua capacitat per a
aprofitar-ho.
La finalitat d'estos crèdits serà la de
garantir la formació permanent dels estudiants en aquelles
àrees que les circumstàncies economicosocials així ho
recomanen.

»Els centres acreditaran, específicament,
la superació amb èxit d'estos paquets limitats de
crèdits educatius optatius.
L'elecció dels paquets de
crèdits serà exclusiva potestat dels estudiants, que
s'ajustaran a l'oferta de les universitats.
»

I el paràgraf últim, que per a mi
és molt important, que hàgem accedit tots.
.
.
, que estiga
present, diu: «La Generalitat col·laborarà amb les
universitats valencianes perquè es possibilite la realització
dels referits crèdits a estudiants amb escassos recursos
econòmics.
»

Per tant, pense que és important que estiga
exprés en la llei.
I, per tant, en eixe aspecte, la crítica
que tenia preparada, almenys, ací, ha de canviar, ha de canviar, ha
de canviar, però també hi havien altres esmenes presentades
i.
.
.

Jo vull insistir en una de l'exposició de
motius, malgrat que el raonament és que pot desvirtuar la llei, i,
no, crec que no és aixina.
Jo crec que era important que allí
quedara reflectida que en una societat, que una de les
característiques més importants que té, el canvi
continu, que tenim la necessitat de respondre a ella, acceptant els canvis.
I, per tant, volíem que constara la voluntat de la universitat a
facilitar-la, i que la llei es comprometa a dotar-la econòmicament
-que ara ho han fet per un altre costat-, adaptant-nos als
objectius de Bolonya i participant de l'espai europeu
d'ensenyament superior, tendent a aconseguir un ensenyament de
qualitat i excel·lència dins d'este entorn.

També he de dir que en l'article 2.
3 crec
que hem sabut canviar, millorar-lo.
En l'article 2.
3 hi havia una
paraula, per a mi no era la que hi havia d'haver, dia
«aproximant-se» i hem dit «atenent els criteris».
El text de la mateixa llei que estem debatent ho diu clarament: si es fa
amb la finalitat de reformar les estructures educatives per a aconseguir
els objectius de Bolonya per a la convergència europea, doncs este
ha originat l'espai europeu d'ensenyament superior, no
és correcte o creiem, almenys jo creia no correcte que digueren que
els títol i acreditacions es dissenyaran
«aproximant-se».

Per tant, si eixa esmena s'accepta, pensem que
en eixe aspecte dir «atenent» és més exacte:
«atenent l'homologació de criteris a l'espai
europeu d'educació superior».
Per tant, sí que
demostrem la voluntat, ahí, de fer efectius eixos objectius.
.
.
,
d'una manera clara.

Per tant, en estes és (inintel·ligible) .
.
.
esmenes.
Tenim altres consideracions a fer, perquè la llei que
vostés proposen deixa -i a mi m'hauria agradat, i
això en l'aspecte general- que haguera fet altres
referències, altres referències en elements que podrem
discutir si són de competència nostra o no ho són.
Però si anem a adaptar-ho a l'espai europeu, hem
d'acceptar els criteris que d'ahí se desprenen.
No fa
referència, cap referència, al suplement europeu, al
títol; no fa referència a.
.
.

Per a la construcció d'eixe espai europeu
d'educació superior fa falta establir un sistema de
titulació basat en dos nivells principals.
Només fem una
xicoteta referència a eixos dos nivells en l'exposició
de motius.
Res més.
Simplement diu: «adoptar un sistema amb
dos nivells principals: el grau i el postgrau».
Cap referència
al sistema comú de crèdits, i molt important, no parla de la comparabilitat dels estudis
ni de la mobilitat d'estudiants i titulats, que pense que deuria
estar ací.
Pense que deuria estar ací.

Vostés han fet una llei, molt concretament
parlant només del títol, quan.
.
.
si l'objectiu era
adequar-nos a l'espai europeu d'educació superior,
hauria de ser més clar en tots estos aspectes.
Jo coincidisc que,
encara aixina, la millora no és suficient, en el sentit que no
és suficient, no promou d'una manera suficient la
dimensió europea de l'educació superior; no parlem del
desenvolupament curricular, de cooperació institucional, ni establix
esquemes de mobilitat, ni fa referència als programes integrals
d'estudis de formació i investigació.
He de
reconéixer que també, possiblement, a partir d'ara, en
este procés, se puga parlar d'això.
Però
són.
.
.
, almenys haurien d'estar ahí, esmentats al meu
parer.

Per tant, en este aspecte hem de dir que la
integració efectiva de les xarxes oficials del sistema universitari
espanyol, marc de l'espai europeu, hauria de ser atesa, i ha de ser
atesa, com es diu, pel govern i per les comunitats autònomes.
Però això ens porta a un element de dissuasió que
també vull ací deixar.
.
.
patent, que és la
dissuasió que tenim quant a les competències per la
creació d'un títol de validesa en la comunitat.

Bé, jo he de dir que he seguit veient estos
dies, he intentat argumentar, he intentat vore.
.
.
i els raonaments que he
trobat, els raonaments dels juristes que he trobat, la veritat que tenen
una doble via, i ni una ni l'altra em complauen, i per tant, he
explicat també el que és la votació a les esmenes.
Una
és simplement que cita.
.
.
que les porta a un possible incompliment
dels articles de la Constitució.
Però n'hi ha un altre
que per a mi és més clar, perquè quan parla que el
problema està entre les competències de les comunitats
autònomes, diuen clarament que realment el que se té en
consideració és que entraríem en una
competència amb l'estat perquè se facilitaria que els
títols que tenim nosaltres de validesa dins de la comunitat podien
tindre convenis amb altres comunitats i, per tant, estarien suplantant
l'estat.
Jo no crec que és això.
Si realment creem en
l'estat de les autonomies, hem de creure que som capaços de
crear i també de coordinar amb altres estos títols.

Per tant, explique també per què no
estem d'acord amb unes esmenes que s'han presentat ací
en la línia de qüestionar, qüestionar la
competència autonòmica en estos.
Pense que la
competència autonòmica no se pot qüestionar, no
s'actua en contra, i que el tema que les comunitats puguen fer
convenis, puguen fer convenis entre elles mai s'ha de vore com una
competència a l'estat, com a molt, és en la
distribució de funcions.
.
.
una distribució de
competències amb la qual nosaltres estem d'acord.

Per tant, d'ahí.
.
.
lògicament,
anunciem que no anem a donar recolzament amb un vot positiu a la llei,
però que si estes condicions que ara hem pogut arreglar se donen a
terme, nosaltres podrem optar per l'abstenció, pels defectes
que diem, però també perquè hi han alguns aspectes,
com he dit, en els quals estaria d'acord.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor Pañella.

Pel Grup Parlamentari Socialista, senyor
Sanmartín, té vosté la paraula, per favor.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

Ens trobem -ja ho hem debatut aquí primer
en l'esmena a la totalitat, després en la Comissió
d'Educació i Cultura-, ens trobem en un projecte de llei
de sis articles.
Nosaltres, com a grup parlamentari, presentàrem en
el seu moment l'esmena a la totalitat que fou rebutjada;
posteriorment, en la Comissió d'Educació i Cultura
presentàrem sis -si mal no recorde- sis esmenes, de les
quals dos foren aprovades i posem, ara, per últim, en
l'última part ja del tràmit legislatiu, a
consideració del plenari les esmenes que ens falten.

El tema.
.
.
el fons del tema està evidentment en
dos articles: l'article 3 i l'article quart del projecte de
llei que jo sé que no van a aprovar-ho perquè no solament
desvirtua, en cas d'aprovar-ho, el projecte de llei, sinó que
el faria desaparéixer.
Però pense que estem encara a punt en
el cas de vostés, de la bancada del Partit Popular, que puguen
reflexionar, sobretot perquè com a partit polític a nivell
d'estat espanyol jo estic segur, estic segur que els queda marge, els
queda marge per a pactar aquests articles.

Mire, el problema de fons està en, primer lloc,
actualment existeixen a l'estat espanyol o dit d'una altra
forma, les universitats poden fer dos tipus de títol a l'estat
espanyol: un, aquells reconeguts per l'estat, pel ministeri i, per
tant, títols oficials reconeguts en tot l'àmbit
territorial de l'estat espanyol i, un segon tipus de títols,
els títols propis de les universitats reconeguts al seus estatuts
però únicament amb validesa allí, sense cap tipus de
reconeixement oficial.
En resulta que vostés ens introduïxen
ara un tercer tipus de títols, aquell que.
.
.
emés evidentment
per la universitat, però reconegut, reconegut únicament per
la Generalitat valenciana.

Evidentment, este grup parlamentari va presentar una
esmena de supressió de tot l'article perquè pensem que
donar validesa a un tipus de títol mitjançant
únicament el reconeiximent de la Generalitat valenciana
servirà després per a poc, per a molt poquet, sobretot en un
espai de convergència de titulacions, d'unificar titulacions
en el que és l'espai europeu.

Al respecte, jo li recordava per argumentar el
perquè este grup presentava una esmena primer a la totalitat i
després de supressió d'este article tan important, que
la pròpia Constitució, en l'article 149 de la
Constitució reserva a l'estat, reserva a l'estat la
competència en matèria d'obtenció,
expedició, validació i homologació de títols
acadèmics i professionals.

Jo els criticava la doble taula de mesurar que tenen
vostés com a Partit Popular i ho fan sempre igual en tot.
Vostés copiaven de forma íntegra el que era un article del
sistema universitari basc, una llei que s'aprovà al
País Basc i que, per cert, l'agost de 2004 el primer que va
fer el president del govern, el senyor Zapatero, va ser recórrer-la
constitucionalment, un recurs d'anticonstitucionalitat que
-açò ho comentàvem l'altre dia-
encara, encara no està resolt, encara no està resolt.

Tant que parlen d'aquesta unitat nacional, esta
tarda ho parlarem, ni ho fan tampoc en Educació per a la Ciutadania
ni ho fan en este tema, en el tema de.
.
.
vostés són els que
primer haurien de defendre, dins d'un context d'unitat i
d'unificació nacional, el tema de les titulacions, i resulta
que hem de fer-ho el Partit Socialista en aquesta trona i, a més,
m'acusen de jacobí, m'acusen de jacobí,
l'última vegada.
.
.
que era un jacobí.

Però es que, a més a més, el
mateix dictamen del Consell Jurídic Consultiu de la Comunitat
Valenciana, que no el podem acusar de filosocialista, el que diu és
que: «No resulta posible que el legislador valenciano cree un nuevo
tipo de título de enseñanza superior reconocido por La
Generalitat.
» I diu, per què no és possible?
Diu:
«En primer lugar, porque supone reconocer un carácter distinto
al que es típico de los títulos propios de la universidad y,
en segundo lugar, porque sería una intromisión en la
competencia exclusiva del estado.
I conclou: «Por razones de
seguridad jurídica no resulta posible el establecimiento de este
tipo de títulos y, en consecuencia, tampoco procede reconocer a los
títulos una validez en la Comunidad Valenciana.
»

Per tant, el que diu, el que diu el dictamen del
Consell Jurídic Consultiu és categòric, tan
categòric és que vostés degueren pressionar el seu
president perquè presentara un vot particular, i el va presentar.
També em van acusar que com és possible que no defenga la
reforma d'un Estatut d'autonomia, que aquí la vam
aprovar fa dos anys, en la qual vam decidir per unanimitat, per unanimitat,
que la Generalitat valenciana té competència exclusiva en la
regulació i administració de l'ensenyament en tota la
seua extensió, en tots els seus nivells i en tot el seu grau, i me
dien: «¡Home!
, vostés van aprovar este Estatut
d'autonomia i ara ens estàs criticant.
» No.
Però
jo també els recordava que aquell mateix Estatut a rengló
seguit afegeix que: «Sin perjuicio de lo que dispone el
artículo 27 de la Constitución española y las leyes
orgánicas que lo desarrollan.
» Llei orgànica
d'universitats aprovada al 2001 i modificada fa poc.

Però per intentar justificar encara més
esta esmena de supressió, inclús l'esmena de totalitat,
és (remors)
per les conseqüències negatives i enganyoses que tenen per als
nostres alumnes universitaris, és que els estem enganyant.
Jo li ho
preguntava a vosté i no m'ho va contestar: per a què
val este títol reconegut exclusivament per la Generalitat
valenciana?
Per a què val?
Quina validesa té este
títol?
Per a poder accedir a la funció pública o per a
què?
Per a molt poquetes coses.
I vostés en
conseqüència estan enganyant uns estudiants amb uns tipus de
títols que quan sortiran de la Comunitat Valenciana no valen
absolutament per a res, exacte per a cobrar, per a cobrar, és per
l'única cosa que ho fan.
(Veus)

Mireu, al final de tota la
correguda, el que realment li importa a un alumne una vegada analitzada o
analitzats els continguts curriculars d'un curs és si realment
li valdrà per a després, si li valdrà per a
després, quina forma de reconéixer.
.
.
o serà reconegut
o no fora de la Comunitat Valenciana.
I vosté sap que això no
es produirà, perquè únicament se reconeixerà
aquí, amb l'agreujant encara que fa molt poc, des de
l'any 1999 en el mandat de Bolonya, posteriorment en el mandat de
Bergen a Noruega parlaven de convergència i unificació de
criteris dins l'espai europeu.
Què vol dir unificació
de criteris?
Unifiquem titulacions perquè siguen compatibles,
sinó el ministeri es passa una gran quantitat d'hores, milers
i milers d'hores, homologant titulacions que després no
són homologables.

Per tant, li ho dic per una qüestió, per
una qüestió tremendament pràctica.
En
conseqüència, he de dir que insisteixo en mantenir
l'esmena de supressió a aquest article tan important.

I una altra segona esmena que afecta, l'esmena
número 7, a l'altre article.
Mireu, la llei orgànica
d'universitats és rotunda.
Vostés a l'article
diuen que la Generalitat valenciana tindrà capacitat
d'homologar títols i acreditacions estrangeres.
Això
és un desgavell, a part de no ser legal per cap lloc.
L'únic estament que té facultat per a homologar
títols i acreditacions estrangeres és el Ministeri
d'Educació.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
vullguem -acabo, senyor president-
vullguem o no vullguem.
Per tant, -i finalitze- reitero no
solament les dos esmenes de supressió, justifique el perquè
este grup parlamentari les ha aprovat i dubte de la capacitat de
vostés per a poder aprovar-mos aquests articles, que jo entenc que
no solament desvirtuarien aquest projecte de llei, sinó que el
farien desaparéixer.

Moltes gràcies, president.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies a vosté.

Un moment, el senyor Pla demana la paraula, senyor
Pla.

El senyor Pla i Durà:

Senyor president, deu haver segut un error
perquè no havia demanat la paraula.

El senyor vicepresident primer:

Senyor Pla, com apareix aquí en la pantalla,
simplement jo li done resposta.
.
.

El senyor Pla i Durà:

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

.
.
.
i, per tant, li agraïsc molt la seua
intervenció.

Moltes gràcies.

El senyor Pla i Durà:

Gràcies, gràcies.

El senyor vicepresident primer:

A continuació, té la paraula, pel Grup
Parlamentari Popular, la senyora Barrieras.
.
.
deu minuts.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Bé.
Jo, en primer lloc, voldria agrair a
Compromís, com no podia ser d'altra manera, les aportacions
que ha fet a este projecte de llei, que des del primer moment va votar en
contra l'esmena a la totalitat, perquè creïen que era una
llei que després d'haver-la treballat amb ells, encara que
haurà sigut a última hora, ja que hi ha hagut una
sèrie d'obstacles que a l'hora de.
.
.
-vosté ho sap- d'esmenar lleis i a l'hora
transaccionar, és difícil a la millor aplegar a acords.
Hi ha
molta gent que està implicada.
Però, bé,
l'esforç ha sigut -jo crec- per part de tots i,
bé, hem pogut aplegar, almenys, a acceptar algunes esmenes; com
vosté ha dit, l'esmena.
.
.
una que li acceptem.
I
després tenim una esmena transaccional que vosté ja ha llegit
i que crec que és una bona aportació per a este projecte de
llei.

Bé.
Com vosté també ha dit,
senyor Pañella, és iniciar un procés.
Jo crec que
és iniciar un molt bon procés.
Crec que vosté
també ha dit molt bé.
.
.
en la seua explicació ha
parlat de la competència autonòmica, que és una
distribució de competències, que és una manera de
treballar entre totes les autonomies.
No per a res és anar en contra
de l'estat.
Però, bé, pareix que no es veu aixina des
de l'altre grup de l'oposició.

Els altres grups de l'oposició.
.
.
Bé, jo, quant a les altres esmenes que a vosté li quedaven,
li diria que haguérem pogut aplegar a la millor a algun acord
més, però canviant molt text.
Vosté entenga que, per
exemple, vosté demana un canvi, un canvi, en
l'exposició de motius.
L'exposició de motius en
realitat, si vosté es posa en el fons del que vosté vol
canviar, es referix al tema de finançament, al tema econòmic.
I en realitat jo el que volia dir-li és que d'alguna manera hi
ha uns aspectes que la mateixa llei, si la llig bé, ja
incidirà.
I després estan els reglaments.
Hi ha una esmena,
com vosté veu, que crec que ajuda al que vosté demanava en
l'exposició de motius.
Per tant, l'exposició de
motius és la llei del govern que l'ha presentada i crec que
hem de respectar-la, per açò no li l'hem poguda
aprovar.

Quant a les esmenes del Grup Parlamentari Socialista.
Bé.
El Grup Parlamentari Socialista presenta una esmena a la
totalitat, que, com dia, no li la va recolzar ni Compromís ni el
Grup Parlamentari Popular.
Evidentment, vosté ens parla ara que ha
presentat una sèrie d'esmenes, on creu que si li
aprovàrem l'esmena número 5 i l'esmena
número 7, el que faria és fer desaparéixer la
pròpia llei.
I açò ho diu vosté ací dalt
en esta trona, senyor Sanmartín.
No ho he dit jo, ho ha dit
vosté.
Si vosté creu, vosté creu que el treball
d'un grup parlamentari en esta cambra és presentar esmenes
parcials per fer desaparéixer la llei, jo, amb tot el meu carinyo, que sap vosté que
li tinc, li diria que això és una miqueta de filibusterisme
parlamentari.

Perquè, senyor Sanmartín, vosté
està en el seu dret de presentar una esmena a la totalitat,
vosté està en el seu dret i, com no podia ser d'altra
manera, i el reglament l'empara, de presentar les esmenes que
considere oportunes, però presentar unes esmenes per a fer
desaparéixer una llei, i l'única cosa que vosté
vol és aprofitar el temps ací en esta trona per a tornar a
repetir els seus arguments, molt vàlids, molt vàlids, i els
quals no vaig a criticar, simplement no estem d'acord amb
vosté.
.
.
Però això, senyor Sanmartín, no em
pareix seriós.
Li ho dic seriosament.
No em pareix seriós.
Em
pareix seriosa la gent que aporta, en este cas, com el Compromís,
les seues aportacions per a millorar una llei, no per a fer
desaparéixer una llei.
Jo crec que vosté mateix, amb el que
ha dit en esta trona, s'ha desqualificat, senyor Sanmartín.
Em
sap mal, em sap mal, perquè pense que vosté, que vosté
les coses les estudia, no com diu vosté de mi, que no me les mire.
Jo crec que sí, que vosté se les estudia.
I és una
llàstima que estudiant-se-les no s'haja donant compte que fer
desaparéixer una llei mitjançant esmenes parcials no
és una cosa molt seriosa per a un parlamentari.

De totes maneres, vosté m'ha dit que
això seria un desgavell.
Jo li dic que sí, que seria un
desgavell.
Evidentment seria un desgavell.
Per tant, no cal que li diga
que, com és evident, no anem a votar a favor estes esmenes.

Vosté ha parlat de la llei basca.
Té
raó.
Hui sí que ho ha dit bé, perquè jo
sí que l'escolte sempre, jo sí que l'escolte.
I
l'altre dia va dir que ja estava resolt.
I no, no estava resolt,
està presentat.
El senyor Zapatero de seguida ho ha presentat,
però no, no està resolt.
Per tant, no sabem el que
ocorrerà, no sabem el que ocorrerà.
Però si els
socialistes bascos la van recolzar, per què no la van recolzar
vostés ací?
O és que els bascos tenen més dret
a l'autonomia que tenim els valencians i les valencianes?
Jo crec que
no, jo crec que no.
Per tant, recolze la llei, senyor Sanmartín, que
crec que és una bona llei per a la nostra comunitat.

Després, vosté parla del Consell
Jurídic Consultiu.
Evidentment, si vosté parla del Consell
Jurídic Consultiu, també ha de parlar, com no podia ser
d'altra manera, del vot particular que formula el president, que no
tinga vosté la mínima, la mínima.
.
.
el
mínim dubte que no es pressiona cap president des del Grup
Parlamentari Popular ni des del govern del Partit Popular.
No sé per
què ho ha dit, no sé per què ho ha dit.
No sé
si és que en altres llocs es pot fer.
És clar, des del Grup
Parlamentari Popular ni des del govern del Partit Popular es pressiona a
ningú.
El vot particular del president jo crec que va en la
línia del govern que ha presentat esta llei, que crec que
tindrà el mateix dret que els altres en dir que no.
Com a
mínim, crec que tindrà el mateix dret.
O és que els
altres estaven pressionats per vostés?
¡No, home, no!
No ho
crec, no ho crec, no ho crec.
Jo com crec que ningú pressiona a
ningú, anem a deixar que cada u es quede en la seua voluntat i no
busquem tres peus al gat, com es diu vulgarment.

Després vosté m'ha dit que no, que
n'hi han moltes conseqüències per als estudiants.
Jo
l'escolte, jo l'escolte, vosté a mi, no.
M'ha dit:
«No me va posar cap exemple?
».
Tinc ací el Diari de Sessions.
El que passa
és que jo crec que vosté a mi no m'escolta.
Té
les idees tan clares que després jo parle i no m'escolta.
Li
vaig dir: «Vaig a dir-li -i li llig textualment del Diari de Sessions-, vaig a
dir-li que, per exemple, tenim un exemple molt fàcil de per
què esta llei.
.
.
una titulació autonòmica podria
ser el dret autonòmic valencià, que puga tindre validesa en
este territori autonòmic.
» Això li ho vaig dir
l'altra vegada i li ho torne a repetir ara, perquè
m'imagine que és que l'altra vegada no me deguera
sentir, no me deguera atendre, algú el deguera molestar en eixe
moment i no va estar vosté atent quan li ho vaig explicar.

Bé.
 Ha parlat vosté de
l'article, el 149 de la Constitució, el de l'Estatut
d'autonomia, que atribuïx a La Generalitat la competència
exclusiva per a la regulació i administració de
l'ensenyament en tota la seua extensió, nivells i graus,
modalitats i especialitats, sense perjudici, evidentment, del disposat en
l'article 27.
És que això ningú ho discutix,
és que ningú ho discutix.
Pareix que estem parlant del mateix
i, en canvi, no ens entenem.
La veritat és que és normal que
no ens entenem vosté i jo, però me pareix que estem parlant
del mateix.

Els objectius que es plantegen a Bolonya, a
Bolonya-99, per a la convergència europea, i el posterior que
procés que ha donat lloc a l'espai europeu
d'educació superior, són els que promouen eixes mesures
d'optimització dels recursos educatius.
Per tant, el fet que
unes mesures que es consideren decisives per a l'educació
superior, com adoptar un catàleg europeu de titulacions comparable i
fàcil de comprendre, adoptar un sistema en dos cicles principals
-el grau i el postgrau-, establir un sistema comú de
mesures i metodologia de l'aprenentatge, l'homologació
dels sistemes universitaris en totes les seues facetes, títols
vàlids per a tot l'espai europeu d'educació
superior, mateix sistema de crèdits, igual estructuració de
les carreres, adequar les ensenyances a les necessitats del mercat laboral
-que crec que és un cosa de summa importància, i no
entenc com vosté no pot estar d'acord-, promoure la idea
d'educació al llarg de tota la vida en un procés
permanent d'interacció entre formació i treball i
canviar els mètodes d'ensenyament més centrats en
l'aprenentatge de l'alumne amb una atenció més
individualitzada.
.
.
I vosté d'això ens diu que
males conseqüències per als estudiants.
Mire, no ho entenc,
senyor Sanmartín.
De veritat, jo faig uns esforços
sobrehumans cada vegada per entendre'l i per arribar a algun consens
i algun acord, però és que no n'hi ha manera, és
que no n'hi ha manera.

Per tant, jo, me queda molt poquet de temps, ja no
vaig a entrar en els aspectes a destacar de la llei, que crec que
són moltíssims.
En el contingut de la llei tampoc no vaig a
entrar, perquè crec que ja mos ho sabem tots de memòria.
L'únic que vaig a dir-li és que no anem a aprovar-li,
com vosté molt bé ha dit ací, les seues esmenes
troncals.
Que hem de dir també que de sis, li n'hem aprovat
dos, un 33%.
Només li'n queden quatre.
D'eixes quatre,
n'hi han dos, que vosté diu, i ho ha dit ací, que el
que fan és fer desaparéixer la llei.
Mire, filibusterisme
polític, no, senyor Sanmartín.
Voler aprofitar ací
eixe temps de les esmenes per carregar-se la llei per complet, això
ja té vosté l'esmena a la totalitat.
No fem el que no
deu, no fem el que no deu, i aprofitem el temps en coses que, de veritat li
ho diria jo, són més profitoses per als valencians i les
valencianes, com és presentar lleis en estes Corts.
I si són
bones com estes.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, per favor.

La senyora Barrieras Mombrú:

.
.
.
aprovar-les, senyor Sanmartín.
O siga,
que encara confie en el seu vot a favor.

Moltíssimes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora diputada.

Passem al torn de rèpliques.
I té la
paraula el senyor Pañella, del Grup Compromís.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyor president.

Bé.
El fet que no s'haja replicat
pràcticament a les esmenes presentades, crec que està clar.
Ja he expressat la dissensió en el tema de l'esmena a
l'exposició de motius.
I, per tant, per això no cal
abundar més, encara que amb qui hauria de discutir jo pense que
és amb l'equip de govern.
Però hi ha un aspecte que se
planteja ací, i des de Compromís, des del Bloc, no podem
deixar d'entrar, que és el tema competencial, que havia
avançat que estaria.
.
.

Vull donar simplement la meua visió per si pot
aportar alguna cosa a aclarir a això.
Miren, l'ensenyament
universitari té un repartiment competencial a través de tres
tipus d'ens: dos ens territorials, que són l'estat i la
comunitat autònoma, i un tercer ens, que és la universitat.
Segons llei, a l'estat li correspon la legislació
bàsica; a la universitat tot allò que és necessari per
a la seua autonomia i a la comunitat autònoma ho expressa com la
resta.
I eixes són les competències, la resta.

Aleshores, jo me faig un plantejament: si en la LOU,
quan parla dels títols, de les classes de títols, fa una
relació exhaustiva o diu aquells que elabora i no diu res
més.
És interpretable, és interpretable,
lògicament, i cadascú pot donar-li la interpretació
que considere més convenient.
Alguns poden considerar que
allò que es diu d'eixos tipus de títols, d'eixes
dues classes de títols, és una relació exhaustiva i no
se'n permet cap més; altres podem interpretar que sense
interferir en eixos tipus de títols, en poden aparéixer de
nous.
Amb quina base?
Amb la que se li vullga donar.
Lògicament
dependrà de la riquesa d'eixe ensenyament el reconeixement
després d'eixos títols.
Per tant, en eixe aspecte em
definix també a mi, el que pense al respecte.

I vull insistir en un fet, perquè no me
l'he inventat, que és el que dia abans.
El problema que
s'està expressant jurídicament no és
únicament el de la competència per part dels títols,
sinó el dels possibles acords entre comunitats autònomes per
la validesa dels títols que reconeguen únicament dins de la
seua comunitat.
I ho dic des d'un informe jurídic que diu que
«vaciarían la competencia estatal de establecer qué
títulos oficiales tienen validez en todo el territorio nacional, ya
que también los tendrían los de las comunidades
autónomas a los que se hubiera reconocido convenidamente por
estas».
O siga, estem parlant moltes vegades que algú veu una
possible pèrdua de competències de l'estat enfront de
les autonomies perquè elles puguen convenir, puguen convenir la
validesa d'estos títols.

Com poden vostés pensar, senyories, nosaltres,
des del Bloc, des de Compromís, no podem estar d'acord amb un
plantejament que siga restrictiu en estos aspectes.
I, per tant, done
l'explicació.
Pense que allò anterior, les esmenes
estaven ja ben explicades, o degudament explicades, i volia explicar
també en relació amb este postura que el Partit Socialista
presenta ací.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Pañella.

Per al torn de rèpliques, pel Grup Socialista,
el senyor Sanmartín.

Quan vullga, senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, senyor president.

Primera qüestió, a vore, sí.
Este
grup parlamentari també haurà fet alguna aportació a
aquest projecte de llei.
De fet, el que no ha dit vosté a esta
cambra és per què van aprovar les dos esmenes o dos de les
esmenes que presentava este grup parlamentari.
Per què les van
aprovar?
Les van aprovar perquè l'error era tan garrafal!
Confondre, confondre
titulacions amb acreditacions, confondre una gran quantitat
d'històries ahí dins, que qui va fer este projecte de
llei o qui els va assessorar va quedar bo.
Si va aprovar aquestes dos
esmenes va ser per això, no per res més.

Mire, no entén allò de les perspectives
enganyoses.
Com és possible -li ho dic amb interrogant, per
posar més èmfasi-, com és possible que no puga
entendre una qüestió tan transcendent com aquesta?
Li
insistisc, vosté o jo, si ens matriculem en un curs, el primer que
mirem és el contingut del curs i, una vegada analitzat això,
vore si este curs tindrà un caràcter oficial o no, i per a on
valdrà, per a la Comunitat Valenciana, per al seu poble, per a
l'estat espanyol o per a la Unió Europea.
Per això jo
li he dit «perspectives enganyoses», perquè hi
haurà una sèrie d'alumnes que es matricularan i
vostés diran: clar que són oficials aquells títols,
però són oficials únicament per a la Comunitat
Valenciana.
I, per tant, estan enganyant sobretot, sobretot amb una
perspectiva, com li he dit, a nivell europeu, espai superior
d'educació -vosté mateixa ho ha dit-, que
va a la unificació i que té com a tendència la
convergència de les titulacions.
Ja està!
És
l'únic que li he dit!
Si això no ho pot entendre, ja ho
entendrà quan estos estudiants li ho demanaran i li posaran la cara
roja.

Mire, qui està parlant s'ha
desqualificat, segons vosté, per intentar fer desaparéixer
una llei a través d'unes esmenes parcials.
A vore, a vore si
ens posem d'acord.

Nosaltres vam presentar una esmena a la totalitat
-i l'he justificada aquí- perquè aquesta
llei la retornaren al lloc d'on venia.
Val?
Si a part, a part jo li
dic que dos esmenes bàsiques en un projecte de llei que
únicament té sis articles, i jo li presente dos esmenes en
les quals li demane la supressió de dos articles, evidentment, per
la importància dels quals -i vosté sap d'estes
esmenes- la llei desapareix, el projecte que encara no és
llei, eh!
, aquest projecte de llei desapareix.
Punt.
Què veu
d'estrany amb això?
Què veu d'incongruent al
respecte?

Home!
Si no estic a favor d'una llei, si este
grup parlamentari presenta una esmena a la totalitat, no li ha
d'estranyar que no els pareix correcta esta llei, i el que li demanem
és que la retiren, perquè considerem que no és
necessària, perquè considerem que no és
necessària, perquè no ompli ni soluciona cap aspecte de les
deficiències que actualment té el món universitari, ni
des del punt de vista del finançament plurianual, ni des del punt de
vista dels títols, ni de les acreditacions.
De fet, a penes diu res
al que ja dia la Llei de coordinació del sistema universitari
valencià, que es va aprovar en aquesta cambra amb el vot en contra
del Partit Socialista a finals de l'anterior legislatura.

Quarta qüestió, contestant-li el que ha
dit.
Repetir els arguments.
Evidentment que he de repetir els arguments.
Faltaria menys que aquí, a la trona, l'esmena a la totalitat
diguera una cosa, a la comissió una altra i avui, en les esmenes
parcials que queden, utilitzara uns altres arguments.
Això, a la
millor, és el que fan vostés, això és el que
fan vostés.
Nosaltres, si es pren una decisió, no solament
és consensuada, sinó tremendament justificada per les
repercussions que pot tindre aquesta mala legislació.

I acabe.
Desgavell.
Jo li he dit que era un desgavell,
és un batiburrillo d'ocurrències.
En a penes.
.
.
Quantes maldats es poden
fer en a penes sis articles?
En a penes sis articles quantes maldats i
quantes conseqüències negatives es poden fer?
Mire si és
batiburrillo que
ni per a comprendre la redacció es va aclarir el Comité
Econòmic i Social.
El mateix Comité Econòmic i Social,
a part de faltes d'ortografia, el mateix Comité
Econòmic i Social li diu que «este proyecto de ley adolece de
una sistemática adecuada y con una redacción que dificulta
sobremanera su comprensión».
A més mal redactat.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, per favor.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
, a més mal
redactat.

En conseqüència, a part o a banda que
siguen qüestions formals, insistisc, és un projecte de llei
innecessari perquè no soluciona els problemes que tenen els nostres
estudiants universitaris en el tema de títols i acreditacions a la
Comunitat Valenciana.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies.

Pel Grup Parlamentari Popular, la senyora Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies,
senyora president.

Senyories.

Bé, senyor Pañella, simplement que estic
d'acord amb tots els arguments que vosté acaba
d'esgrimir en esta trona, evidentment perquè crec que
és el que ja havíem parlat i el que s'ha discutit massa
vegades.
Jo crec que és el recolzament a una comunitat que té
una sèrie de competències i que perquè no s'ha
anat per a res en contra de l'estat.
Però, bé,
és evident que les opinions siguen vàlides totes.

Per tant, no puc replicar-li res, senyor
Pañella, perquè estic completament d'acord.

Senyor Sanmartín, vosté em diu que per
què s'aproven les esmenes.
Evidentment, les esmenes per a
què s'aproven, senyor Sanmartín?
Per a millorar les
lleis, però no les seues, eh!
, les de tots i les de totes, les de
tots i les de totes.
S'aproven per a millorar les lleis.
No crec que
hi haja cap govern que vullga aprovar una esmena perquè la llei
quede una miqueta més malament, a vore si aixina.
.
.
, eh?
És
que, «per què van aprovar les meues esmenes»?
Evidentment, perquè milloraven la llei.
Per què anem a
aprovar-les, a vore?
Perquè milloraven la llei.
Però
això no és el que es tractava, eh, senyor Sanmartín.
Això no és res del que es tractava.

Vosté està dient que anàvem a
enganyar.
A enganyar?
A qui hem d'enganyar?
A vore.
El permetre que
les persones puguen dissenyar, dins d'uns marges, la seua
pròpia educació, sumant crèdits universitaris i
experiències laborals diferents, adquirits en centres educatius i
llocs de treball, això és enganyar a qui?
Però que els
estudiants són tontos, senyor Sanmartín?
Els estudiants sabran perfectament quins
crèdits són els que són d'àmbit de la
Comunitat Valenciana i quins no ho són.
O siga, un estudiant va a
estudiar una carrera i no pregunta; i diu, mira, això
m'agrada, ho agarre.
No, home, no, senyor Sanmartín,
són molts més intel·ligents del que pareix que
vosté els fa!
Els estudiants universitaris no es deixen enganyar ni
per mi, ni per vosté ni per ningú, eh?
, no es deixen
enganyar.
Creem que els estudiants saben perfectament el que tenen entre
mans, i això saben que és millora per a d'ells, ho
saben, eh, ho saben, i aixina ho voran en el resultat quan estiga la llei
en funcionament.

Després vosté diu que.
.
.
, jo no el
desqualifique, jo no l'he desqualificat, per a res, senyor
Sanmartín.
L'únic que li he dit és que no me
pareixia, no me pareixia una reacció normal que un grup parlamentari
presente una esmena a la totalitat -que està molt bé,
perquè no està d'acord amb eixa llei- i que
després presente esmenes parcials.
Sí per afavorir eixa llei,
sí per a millorar eixa llei, però no per a fer
desaparéixer eixa llei.
I damunt és que vosté ve
ací i ho diu.

I vaig a dir-li les esmenes seues quines són:
supressió de l'article quart, que és el que diu,
«La Generalitat, a través dels òrgans assignats i en
l'àmbit de les seues competències, en cooperació
amb l'Agència Valenciana d'Avaluació i
Prospectiva i els centres del sistema universitari valencià,
establirà els nivells d'homologació professional dels
títols i acreditacions estrangeres».
O siga, part fonamental
de la llei, vosté fora.
Val?

I després, l'altra, l'altra.
Supressió.
Supressió de què?
«Els títols
i diplomes propis de les universitats del sistema universitari
valencià, reconeguts per La Generalitat, es dissenyaran
aproximant-se a l'homologació de criteris amb l'espai
europeu d'educació superior, i reconeixeran la seua especial
qualitat i disseny.
Tots els títols i diplomes propis de les
universitats tindran la mateixa validesa, als seus efectes, en tota la
Comunitat Valenciana».
O siga, o siga, el fonament de la llei,
perquè vosté la llei sap que és Projecte de llei del
sistema valencià de títols i acreditacions
d'educació superior.
Per tant, si fa desaparéixer eixos
dos articles, ens fa desaparéixer la llei.
Doncs no, no me pareix
serio, senyor Sanmartín.

Li torne a dir.
Eixes coses de Chiquiliquatre a mi no
m'agraden, què vol que li diga!
Ací s'ha de ser
més seriós.
Per tant, jo no vaig a fer-me més llarga
ni més pesada.
Crec, i li ho dic, i li ho dic, amb tot, amb tot el
meu afecte.
.
.
Bé, sí, volia dir-li allò del CES, que
se m'havia oblidat.
El CES, vosté ha comentat una frase, eh.
Però per què no comenta el final?
Que l'informe
és completament favorable a la llei.
Perquè, evidentment, hi
ha coses que s'han esmenat, que, com han dit abans molt bé
ací, no hi ha ningú que siga perfecte, ni el govern nostre
del Partit Popular, ni les lleis que fem.
N'hi ha lleis que a la
millor hi ha hagut algun tipus de defecte i el Consell Econòmic i
Social ha dit quins eren i s'han esmenat.
Però l'informe
final és completament a favor!
O això no ho sap, senyor
Sanmartín?
És completament a favor.
Per què no ha dit
també ací, eh?
És que només llig un trosset, i
en canvi s'oblida del final.

No, el Consell Econòmic i Social va fer un
informe favorable.
Per tant, l'ha fet el CES, l'han fet tots
els altres informes favorables.
El Consell Jurídic Consultiu
té el vot particular del seu president.
La llei del govern del
Partit Popular té el recolzament del Grup Parlamentari Popular.
Compta, compta amb l'abstenció d'Esquerra Unida.
I li ho
dic de veritat, senyor Sanmartín, m'agradaria que comptara
també almenys amb la seua abstenció.

Res més i moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora diputada.

Senyories, a continuació anem a procedir a les
votacions.

A les esmenes hi ha una transaccional, que és
l'esmena número 8, del Compromís, i, si vostés
recorden, el senyor Pañella en la seua intervenció ha donat
lectura a esta.
Esta presidència considera que per a no ser
reiteratiu podríem donar com a llegida per part de la
presidència el que el senyor Pañella ha transcrit literalment
i fidelment.
D'acord, senyor portaveu?

Dit tot açò, anem a iniciar la
votació.
Senyories, comença la votació.
Per 82 vots
queda aprovada i sense cap debat negatiu ni cap abstenció.

Passem a la 6, de Compromís.
Senyories.
.
.
Un
momento, un momento.
Señora Moreno.

La senyora Moreno Fernández:

Sí, señor
presidente, para aclarar qué es lo quiere.
.
.
¿Vamos a votar
las seis enmiendas de Compromís agrupadas?
Si es así lo que
está proponiendo, para pedir votación por separado.

El senyor vicepresident primer:

Según lo que a mí me han pasado los
servicios de la cámara, que, por lo visto, ha sido la
expresión del grupo, es que se pasa a votar la 6, del
Compromís.
¿Es así como.
.
.
?

La senyora Moreno Fernández:

¿La enmienda 6?
Vale.

El senyor vicepresident primer:

Y todas, por descontado.
Después todas.

La senyora Moreno Fernández:

Pues entonces yo.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Eh, o sea, se saca la 6, que se vota ahora, y
después ya un conjunto se vota.

La senyora Moreno Fernández:

Ya.
Vale, presidente.
.
.

El senyor vicepresident primer:

¿Le ha quedado claro?
Una pedagogía
operativa.
Gracias.

La senyora Moreno Fernández:

Sí, sí,
sí.
Pero pedirle, por favor, señor presidente, ya le he
entendido, pedirle que, además de sacar la 6, saquemos
también la 10.

El senyor vicepresident primer:

¿La 10?

La senyora Moreno Fernández:

La 10.

El senyor vicepresident primer:

Pues muchísimas gracias, así
será.

Comencem votant la 6.
Comença la
votació.
85 vots a favor i 1 nul.

Passem a la 10.
Senyories, comença la
votació.
No, 46; sí, 7; 33.
Queda rebutjada.

La resta del Compromís.
Senyories,
comença la votació.
Sí, 40; no, 46.
Queda rebutjada.

La 5, del Grup Socialista.
Comença la
votació.
Sí, 33; no, 53.
Queda rebutjada.

La resta del Grup Parlamentari Socialista.
Senyories,
comencem la votació.
Sí, 40; no, 46.
Queda rebutjada.

Passem a l'articulat.
A l'article 1.
Comença la votació.
Sí, 86.
Queda, per tant, aprovat.

L'article 2.
Comença la votació.
Sí, 47; no, 38; abstencions, 1.

A l'article 3.
Comença la votació.
Sí, 53; no, 32; abstencions, 1.
Queda aprovat.

Al 4.
Comença la votació.
Sí, 47;
no, 32; abstencions, 7.
Queda, per tant, aprovat.

Al 5.
Comença la votació.
Sí, 84.
Queda, per tant, aprovat.

Article 6.
Senyories, comença la
votació.
Sí, 78; no, 7.
Queda aprovat.

A les disposicions finals.
Disposició final
primera.
Comencem la votació, senyories.
Comença la
votació.
Sí, 86.
Queda aprovada.

Disposició final segona.
Comença la
votació.
Sí, 86.
Queda aprovada.

A l'exposició de motius i preàmbul
de la llei.
Comença la votació.
Sí, 46; no, 40.
Queda
aprovada.

Votació a la totalitat.
Senyories,
comença la votació.
Sí, 46; no, 33; abstencions, 7.
Queda aprovada.

Passem a continuació a explicació de
vot.
L'article que regula l'explicació de vot diu que hi
ha un màxim de deu minuts.
Esta presidència estima que
després de l'exposició tenen les seues senyories que
intervinguen sis minuts.
Moltes gràcies.

Senyor Pañella, pel Grup de Compromís.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies.

Seré molt breu.
Simplement dir que, per una
part, hem de comentar que d'una dissensió inicial hem passat a
acords puntuals i realment a donar una abstenció, d'alguna
manera, perquè ja hem dit que hi ha alguns aspectes de la llei que
pensem que caldria complementar, però que no estan expressos.
Esperem que amb el desenvolupament normatiu posterior sí
d'alguna manera estiga això i puguem realment afrontar amb
èxit esta participació de l'espai europeu superior de
titulacions.

Per altra part, res més, agrair realment, per
una part, la voluntat i, per altra, també al PSOE que en este
aspecte ens hem convertit en dissidents o dissentits de la mateixa situació.
Però, bé,
pensem que hem estat clars amb els objectius i amb els motius els quals hem
exposat ací.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor Pañella per la seua brevetat, especialment per la seua
brevetat.

Continuem amb l'explicació de vot.
Pel
Grup Parlamentari Socialista.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

Pense, des d'aquí, que el Grup
Parlamentari Popular, però sobretot el Consell, el que és la
societat valenciana, la societat universitària, s'ha perdut
una oportunitat per apostar decididament per l'harmonització
del nostre sistema educatiu superior en el que és el marc de
l'espai educatiu.
I, en conseqüència, no han tingut
voluntat política per a dur a terme una profunda, jo diria, que una
necessària reorganització de les titulacions i acreditacions
del nostre sistema universitari.

De fet, jo li pose com exemple, jo conec dos casos
d'estudiants que han vingut amb un títol d'una
universitat estrangera amb un títol de turisme i aquí, a la
Comunitat Valenciana, no es poden presentar ni a oposicions de guia
turístic.
El mateix ens passarà però a
l'inrevés: sortirem d'aquí amb unes titulacions
que no valdran absolutament per a res.

Però sobretot em vaig contrariat perquè
ni vosté ni ningú del Consell, que podria fer-lo, han donat
resposta al desig de la comunitat universitària d'assentar els
principis d'un espai comú aquí, a la Comunitat
Valenciana, des de la Comunitat Valenciana, basat en la mobilitat i en la
formació permanent ni tampoc han donat resposta als nostres alumnes
d'educació superior a l'hora d'oferir una
educació i una titulació de qualitat que atenga els reptes
europeus; tot el contrari, han preferit mirar-se el melic, fer unes
titulacions.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyories, guarden silenci,
per favor.

Un moment, senyor diputat, perdone, li donaré
els segons que estic llevant-li.

Pregue silenci.
Si algú té alguna cosa
per a parlar que se n'isca de l'hemicicle.

Gràcies.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies.

Deia que hem perdut una oportunitat única
d'oferir unes titulacions de qualitat d'acord amb este espai de
convergència de l'educació superior.
Acabava dient que
hem preferit mirar-se el melic en lloc de posar-se seriosament, consensuar,
si cal, amb aquesta bancada i amb la resta dels grups, de quina manera
més i millor reestructurem el sistema de titulacions i acreditacions
a la nostra Comunitat Valenciana.
Però no per demanar la lluna
aquest diputat que li parla sinó per donar una resposta segura i
contundent que la titulacions de la nostra comunitat tindran una validesa
que és, que és com realment fa falta.
Això no ha
succeït.
Ens hem quedat en l'espai de dos anys que vam aprovar
també vostés sols la Llei valenciana de títols i
acreditacions que, sincerament li dic, valdrà per a molt poquet.
La
pena és que els qui ho passaran més malament, els sectors
més repercutits seran justament els estudiants, aquells pels quals
vostés hagueren hagut de fer un esforç, cosa que no han fet.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltíssimes
gràcies, senyor diputat.

La senyora diputada.
.
.

El senyor diputat del Grup Popular.

El senyor Cortes Llopis:

Gracias, señor
presidente.

Señoras y señores diputados.

Comparezco en nombre del Grupo Parlamentario Popular
para explicar el voto afirmativo de mi grupo a la ley que acabamos de
aprobar.
Me van a permitir sus señorías que aunque es tarde y
estamos todos esperando el poder comer, afortunadamente, pues hay un
refrán que les voy a leer; es muy sencillo y todos los refranes
tienen su sentido porque los entiende el pueblo.
El refrán dice lo
siguiente: quien bien atiende, bien aprende, si además de oír
entiende.
Y esto es cierto.
Porque después de oír con
atención -y esta mañana he observado que no ha habido
demasiadas tensiones y la gente ha oído con bastante
atención- uno siempre aprende algo, algo nuevo en la vida
cotidiana y en la vida parlamentaria.
El aprendizaje es permanente y es
regla de oro para la vida, porque nosotros no podemos separar lo que es la
vida parlamentaria de la vida cotidiana.

Dicho esto debo decir simplemente que cuando
presentó el conseller, el honorable conseller de Educación, este proyecto de ley con esa
precisión y brillantez que le caracteriza, él anunciaba que
este nuevo marco legislativo, que nacía de la voluntad de dotar a
los principales actores que participan de él una herramienta que
abre un campo de posibilidades enormes en la Comunidad Valenciana.
Y, en
este marco jurídico, el sistema valenciano de títulos y
acreditaciones de educación superior se verán enriquecido.

Posteriormente, los debates que tuvimos tanto en el
pleno como en la comisión han sido una oportunidad perdida con no
haber podido aprobar esta ley por unanimidad.
Permítanme que les
diga a sus señorías que, tal como se encuentra la
educación en nuestro país y en toda la Europa occidental, en
los niveles que estamos, no se pueden hacer desencuentros, pues los
destinatarios son los ciudadanos y tenemos que procurar encuentros
permanentes para poder mejorar todos los sistemas educativos.

Por eso, me permito recordarles a sus
señorías la tendencia de los estados miembros de la
Unión Europea que va encaminada a reformar las estructuras
educativas para lograr los objetivos plasmados en la declaración de
Bolonia.

Mi grupo ha dado el voto afirmativo al proyecto de ley
por cinco cosas.
Ha considerado este proyecto de ley corto, claro, concreto
y combinatorio.
Corto, porque solo tiene seis artículos; claro en
los planteamientos de los mismos; conciso en el fondo de los objetivos;
concreto, porque especifica los títulos en que está integrado
el sistema valenciano de títulos y combinatorio porque combina la
formación académica con la expresión laboral.

Debo decirle, también, que la vida es
aprendizaje permanente, lo dijo un gran pedagogo, precisamente no de centro
derecha sino de izquierdas llamado Paulo Freire, que yo tuve ocasión
de conocer en América Latina, un hombre extraordinario.
Y
decía: hay que aprender toda la vida, permanentemente, desde que uno
nace hasta que uno pasa a mejor vida.
En la importante contribución
superior hacer del aprendizaje para toda la vida es una realidad en todos
los sistemas occidentales; es una muestra de la mejora de las oportunidades
de todos los ciudadanos, en concordancia con sus aplicaciones y
habilidades, para seguir los caminos de aprendizaje de toda la vida dentro
de la educación superior.

Por tanto, yo no voy a decir nada más si no que
voy a finalizar diciendo que con todo lo expuesto, nuestro voto afirmativo
ha sido por coherencia, por el apoyo que sin ninguna fisura el grupo
parlamentario da a la acción del gobierno del presidente Camps y por
convencimiento de que esta será una de las oportunidades donde los
receptores la reciban.
Yo les puedo decir que cada vez los ciudadanos nos
miran con lupa y a los cuatro años nos hacen un examen y en ese
examen los resultados es quién da las soluciones y quién no
las da.
Estas herramientas no se pueden desaprovechar.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias,
señor Cortes.

Senyories, el ple es reprendrà esta vesprada a
les quatre i mitja.
Per tant, se suspén la sessió.

(Se suspén la sessió a les 14 hores i 8
minuts)

(Es reprén la sessió a les 16 hores i 35
minuts)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, bona vesprada.

Pregunta 113 a la consellera de Cultura i Esport,
senyora Trinidad María Miró Mira, sobre el mundial
d'atletisme en pista coberta, que formula la diputada senyora Alicia
de Miguel García (GP Popular) (RE número 14.
557).

El senyor vicepresident primer:

Es reprén la sessió, de control al
govern, amb la pregunta número 113, que  formula la
il·lustre diputada Alicia de Miguel García.

Té la paraula la senyora diputada.

La senyora De Miguel García:

Señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señora consellera.

La capacidad de competir, la competitividad, es sin
duda uno de los retos mayores que tenemos planteados en esta sociedad del
siglo XXI, sociedad dominada tanto por las nuevas tecnologías, sobre
todo en el área de la comunicación y de la imagen, puesto que
somos capaces de conocer en tiempo real qué es lo que está
ocurriendo en cualquier punto del planeta.

A mayor competitividad, mayor crecimiento
económico.
Por lo tanto, mejor bienestar y mayor capacidad de
oportunidades para todos.

Es por ello que los gobiernos del Partido Popular han
apostado por poner en marcha proyectos que desde muy distintas
áreas, tanto del mundo cultural como en el mundo museístico,
como en el mundo del bel canto, como en el mundo del ocio y del tiempo libre y también,
desde luego, en el área del deporte.
.
.
, proyectos que nos dieran
una mejor y mayor notoriedad, un mayor conocimiento de nuestra tierra.
Lo
que se ha traducido en más gente que viene a visitarnos, más
gente que viene a conocernos y, desde luego, más gente que es capaz
de quedarse entre nosotros, puesto que nos considera una tierra de
oportunidades.

El pasado mes de marzo se celebró en Valencia
el Mundial de Atletismo Indoor, que resulta evidente que fue un
éxito de público, de participantes y de medios desplazados.

Por lo tanto, señora consellera, mi pregunta es:
¿qué balance podría hacer al respecto de la reciente
celebración del Mundial de Atletismo en Pista Cubierta de Valencia
desde el punto de vista del mayor conocimiento y notoriedad que ha dado a
esta tierra?

Gracias.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora diputada.

Té la paraula la consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Gracias, presidente.

Diputados.

Señora diputada.

Tenemos que decir que la Comunidad Valenciana, y en
concreto en la ciudad de Valencia, ha sido una vez más centro de
atención deportiva internacional, y lo ha hecho batiendo
récord de organización y participación.

La celebración del Mundial de Atletismo Indoor
en Valencia ha sido un éxito rotundo.
Durante tres días hemos
logrado citar a los mejores atletas del mundo, hasta sumar 652
participantes, 21 de ellos actuales campeones del mundo, en las
competiciones que se desarrollaron durante tres días en el Palau
Velódromo Luis Puig.

Además, el celebrado en Valencia ha sido el
mundial en pista cubierta que más países ha reunido, con un
total de 159 federaciones internacionales participantes, 20 más que
en Budapest en el año 2004.

Periodistas especializados, hasta sumar 700
profesionales de todo el planeta, ofrecieron la mejor imagen de nuestra
comunidad y ejercieron por unos días de excelentes embajadores de
Valencia.
La audiencia estimada que ha estado siguiendo las competiciones
ha sido de 500 millones de teleespectadores.
El magnífico impacto
mediático es, pues, innegable.

A esto cabe sumar la contundente respuesta del
público que llenó hasta la bandera las gradas del
Velódromo Luis Puig durante todos los días de
competición.
6.
500 espectadores asistieron a cada sesión del
mundial.
Sin duda, esta respuesta del público se sustenta en el
importante esfuerzo de promoción del atletismo popular.

Pero además, no hay que olvidar que los tres
días en que se desarrolló el mundial vinieron precedidos de
la reunión internacional de atletismo en pista cubierta ciudad de
Valencia y del campeonato de España absoluto en pista cubierta.
Previas de lujo que sirvieron para calentar motores, y en las que
participaron desde medallistas olímpicos y campeones mundiales hasta
deportistas de base.

No quiero dejar de citar a los 600 voluntarios, la
mayoría de ellos deportistas vinculados al mundo del atletismo, que
participaron en la organización del mundial, a quienes agredezco su
inestimable ayuda e ilusión.

A tenor de todas estas cifras, solo cabe concluir que
este mundial se confirma como el evento deportivo atlético
más universal, después, por supuesto, de unos juegos
olímpicos y de un campeonato al aire libre.

Y hemos sido nosotros, la Comunitat Valenciana,
quienes, una vez más, hemos sido el centro de atención
mundial del deporte.

Al éxito organizativo hay que sumar la
importante mejora que en las instalaciones del Velódromo Luis Puig
dejamos para los aficionados profesionales y deportistas valencianos.
Dichas mejoras han cubierto las necesidades del evento con la
aplicación de las más vanguardistas tecnologías y
materiales de competición, como la nueva pista hidráulica,
que permitirá compatibilizar el uso tanto para atletismo como para
ciclismo.

El propio presidente honorífico del
Comité Olímpico Internacional, Juan Antonio Samaranch, de
quien tuvimos el gusto de que estuviera aquí con nosotros,
calificó la instalación como la mejor pista cubierta de
atletismo del mundo.

Pero además, cabe recordar que la Generalitat
valenciana posee, calificado por el Consejo Superior de Deportes, un centro
de alto rendimiento de ciclismo en pista en dicha instalación.

Esos deportistas de base que entrenan a diario en
estas instalaciones serán los primeros beneficiados por la
importante inversión llevada a cabo en el velódromo.

Señorías, desde el gobierno del
presidente Camps estamos apostando por una política de
promoción internacional fundamentada, entre otros pilares, en los
eventos deportivos.

Así, emprendimos este camino desde el circuito
de Cheste, cuyo gran premio de motociclismo es referente mundial en el
ámbito del motor año tras año.
Repetimos éxito
organizativo y de participación con la celebración de la
America's Cup 2007, que ha hecho de Valencia capital internacional de
la vela.
El mundial de atletismo en pista cubierta ha confirmado ya nuestra
bien merecida fama de excelentes organizadores.

Y continuaremos por esta senda con la inminente
celebración del Open de tenis en el próximo fin de semana,
así como la Volvo Ocean Race en Alicante, del Special Olympics en
Castellón y del gran premio de Europa de Fórmula 1 en el
extraordinario circuito urbano de Valencia, que sin duda será el
espaldarazo definitivo a esta política de promoción
internacional de nuestra comunidad.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora consellera.

Ha consumit vosté els cinc minuts que li
corresponen.
Per tant, ja no té dret a una segona
intervenció.

La señora De Miguel.
¿Le molesta a usted
contestar de pie.
.
.
, es que no la veo?

La senyora De Miguel García:

Señor presidente, me ha aclarado y satisfecho
mucho la respuesta de la consellera.

Gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 114 a la consellera de Cultura i Esport,
senyora Trinidad María Miró Mira, sobre esdeveniments
esportius, que formula el diputat senyor Pedro Ángel
Hernández Mateo (GP Popular) (RE número 14.
558).

El senyor vicepresident primer:

Gracias.

La pregunta número 114, formulada per
l'il·lustre diputat Pere Hernández Mateo a la
consellera de Cultura i Esport.

Té la paraula l'il·lustre diputat
senyor Pere Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Moltes gràcies, senyor president.

Muchas gracias.

Señoras y señores diputados.

Señora consellera, como muy bien ha contestado ahora mismo a la
compañera Alicia de Miguel, la Comunidad Valenciana a lo largo de
los últimos años ha demostrado ser capaz de organizar y de
acoger con brillantez la organización de grandes eventos deportivos
de repercusión mundial.

Alicante, como muy bien decía usted, como
subsede del Eurobasket 2007, la Volvo Ocean Race en 2008, los recientes
mundiales de atletismo en pista cubierta, la sexta edición de los
juegos Special Olympics en Castellón, las pruebas del mundial de
motociclismo, la Fórmula 1, que correrá en agosto de 2008 por
el circuito urbano de Valencia, el Mundial de Superbikes que se acaba de
celebrar, etcétera, etcétera.

Resulta evidente la trascendencia de estas actividades
para la comunidad, que se ha colocado en el centro de atención del
deporte internacional.
Ahora bien, tan importante es la proyección
internacional de la comunidad como la promoción del deporte,
especialmente desde la base.

La promoción de la práctica deportiva se
debe llevar a cabo a todos los niveles, integrando una política
deportiva integral desde la base a la élite, configurando de forma
natural una estructura piramidal que consolide una amplísima base
deportiva y una élite que tenga gran proyección
internacional.

Por ello, se formula esta pregunta: ¿considera
la señora consellera que la celebración de grandes eventos deportivos favorece la
promoción del deporte base?
Y si me lo permite: ¿disponen de
datos que así lo avalen?

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Pere Hernández
Mateo.

Senyora consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Gracias de nuevo, presidente.

Señor diputado, sin ningún tipo de dudas
podemos afirmar que la celebración de grandes eventos deportivos
favorece, de todas todas, las condiciones en las que se desarrolla el
deporte base.

Como ya he manifestado ante esta cámara, en el
gobierno de La Generalitat estamos totalmente convencidos de que el deporte
es un soporte magnífico para la educación de nuestros
ciudadanos, así como un instrumento eficaz para equilibrar las
desigualdades y facilitar la convivencia y la integración social.

Y como bien dice usted, estamos impulsando una
política deportiva integral que nos lleve a consolidar una
amplísima base deportiva y una élite que tenga gran
proyección internacional.

Es importante contar con referentes, con personas, con
deportistas, que por su capacidad de sacrificio, de entrega y de triunfo,
atraigan la atención de los medios de comunicación y del
público en general.
Fenómenos como el de Rafa Nadal o de
Fernando Alonso, por poner algún ejemplo, nos sirven para
identificar la importancia que entre el gran público tienen los
mitos del deporte para movilizar a las masas de los aficionados.
Esta
referencia en las edades más tempranas motiva a la práctica
deportiva, provocando en niños y jóvenes el deseo de emular a
los grandes mitos del deporte.
En definitiva, a seguir sus pasos en el
ámbito deportivo.

Es evidente que instalaciones como el circuito Ricardo
Tormo y su intensa actividad desde la base facilita la consecución
de grandes campeones de nuestra comunidad, como puedan ser Barberá,
Debón, Faubel, etcétera, y de otras.
No olvidemos que el gran
Fernando Alonso llega a la Fórmula 1 de la mano de un valenciano,
Adrián Campos, apoyado por el gobierno de La Generalitat.

Podemos afirmar, pues, que la presencia próxima
de deportistas de élite, gracias a los grandes eventos que hemos
impulsado y que seguimos impulsado desde el gobierno de la Comunidad
Valenciana, es decisiva en la motivación de los niños y
niñas hacia la práctica deportiva.

La imagen y conocimiento del deporte por parte de los
ciudadanos y, lo que es más importante, por parte de los
niños y jóvenes, ha mejorado muchísimo gracias a los
grandes acontecimientos deportivos que estamos albergando y disfrutando en
esta comunidad.

Además, los grandes eventos nos permiten
invertir en importantes infraestructuras deportivas que después son
disfrutadas por toda la ciudadanía.
Haciendo un rápido
repaso, tenemos el Eurobasket de 2007 en el que Alicante fue subsede y que
supuso la actualización y optimización del centro de
tecnificación deportiva que La Generalitat posee en Alicante.
Otro
ejemplo es el reciente mundial de atletismo en pista cubierta de Valencia,
al que hacía referencia en la pregunta anterior, que ha supuesto que
tengamos la mejor pista de atletismo del mundo, como así lo han
manifestado innumerables expertos y deportistas.

También quiero recordar que la
nominación de Valencia como sede de la XXXII edición de la
copa America's Cup en noviembre de 2004, junto con los satisfactorios
resultados de las escuelas de la mar de La Generalitat entonces existentes,
motivaron la puesta en marcha de nuevas escuelas de vela distribuidas por
nuestra costa.
Disponemos en estos momentos de 11 centros de
enseñanza náutica próximos a todos nuestros
ciudadanos, donde poder iniciarse en el mundo de los deportes
náuticos.

Por lo tanto, hemos puesto al alcance de muchas
personas la posibilidad de ser protagonistas en primera persona del
deporte, en este caso, del mar.

Resulta evidente que la celebración de grandes
eventos repercute muy positivamente en la promoción del deporte
base.

Y todo ello sin olvidar la promoción del
deporte en edad escolar por otros medios, como son los Jocs Esportius de la
Comunitat Valenciana en los ámbitos municipal, intermunicipal,
provincial, autonómico y nacional, en los que participan más
de 100.
000 jóvenes en edad escolar en 40 modalidades deportivas.

Por lo tanto, los resultados nos confirman que debemos
seguir en esta línea, y este gobierno va a seguir trabajando para
aunar estos dos grandes objetivos: la promoción del deporte base y
la celebración de grandes eventos deportivos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 112 a la consellera de Cultura i Esport,
senyora Trinidad María Miró Mira, sobre el teatre romà
de Sagunt, que formula la diputada senyora Ángeles Gloria Marcos
Martí (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE
número 14.
413).

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Acabada la pregunta 114, i en ús de les
facultats que té la presidència, altere l'ordre de la
formulació de les preguntes, passant a la pregunta número 112
de la il·lustre diputada Gloria Marcos i Martí perquè
intervinga a continuació.
I després passaríem a la
115.

Moltes gràcies.

Senyora diputada, té vosté la paraula.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyor president.

Davant de la sentència del Tribunal Suprem,
¿quines són les actuacions que ha previst la Conselleria de
Cultura, davant d'aquesta sentència respecte al teatre
romà de Sagunt?

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyora consellera, senyora Miró, té
vosté la paraula.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Gràcies, senyora diputada, senyora Marcos, per
formular-me ara aquesta pregunta.

La sentencia del Tribunal Supremo sobre el teatro
romano de Sagunto se notificó a La Generalitat el pasado día
31 de enero de 2008, y a partir de esa fecha disponemos de 18 meses para
ejecutarla.
Partiendo de esta base, que sirve simplemente para recordarles
que estamos dentro del plazo fijado por los tribunales, les informo, para
despejar toda duda, que en la Conselleria de Cultura estamos trabajando
desde el primer día para recabar todos los informes necesarios que
nos expliquen al detalle qué conllevaría dar cumplimiento a
la sentencia.
Y con esto me estoy refiriendo a los informes técnicos
que he encargado a los departamentos de arquitectura y de
arqueología de la propia Conselleria de Cultura, que nos
expondrán cuál sería el proceso y el resultado de
aplicar la sentencia en sus propios términos.

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora Miró.

Té la paraula la il·lustre diputada
senyora Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora consellera, la resposta que vosté
dóna no ens aclareix res, quan, en teoria, el 31 d'abril,
és a dir, dintre de pocs dies s'acaba el termini
d'execució dels 18 mesos que estaven prevists per la
sentència per a la demolició del teatre romà.

Jo tinc de dir-li que la posició
d'Esquerra Unida des de l'inici, quan jo era diputada
d'aquestes Corts, va ser claríssima.
Per una banda, mos
semblava que hi havia un excés de modernitat, de marbre, en una
reconstrucció que podia ser de més o menys bon gust, acurada,
però el que nosaltres primàrem des del primer moment va ser
la recuperació dels usos públics de l'espai i,
concretament, el connectar i integrar-se amb coherència en el
conjunt del patrimoni de l'entorn pròxim, com era el
més desitjable a la població de Sagunt.
Però el seu
partit va iniciar un canvi equivocat donant-li alé a Juan Marco
Molines, aleshores diputat del Partit Popular, per a anar als tribunals,
amb el posterior suport del govern de La Generalitat, que, de fet, en les
diligències prèvies a la sentència va fer un informe
al voltant de la no-reversibilitat d'allò actuat a Sagunt.

Per tant, davant de la situació, i a hores
d'ara, ens trobem amb un desficaci colossal que mereix el rebuig del
Consell Valencià de Cultura, de la societat saguntina
mitjançant el col·lectiu del patrimoni saguntí,
així com la mobilització que es plasma en la replegada de
signatures de les persones de més elevat prestigi del món de
la cultura i de l'arquitectura, que han estat lliurades al
Congrés dels Diputats i fins i tot al Parlament Europeu.

Tot el món pensa que la reversibilitat
és una burrada.
És evident que la reversió és
inviable sense danyar allò que vostés diuen que volen
protegir, és a dir, unes deixalles inexistents que varen ser volades
com un polvorí en la guerra de la Independència, i unes
pedres que estan totes fins i tot en el palau de La Generalitat, segons
diuen els historiadors prestigiosos del nostre país.

Però, a més a més, la proposta
suposa, com a mínim, una partida de 6 milions d'euros, senyora
consellera.
¿No pensa vosté que dedicar eixos diners a la
faena del matalafer, fer i desfer, és encara un major desficaci?
¿No li sembla a vosté més raonable que eixos diners es
destinen al patrimoni industrial de Sagunt, a la recuperació del
castell, és a dir, a tantes i tantes intervencions que estan
pendents al municipi?

Mire, senyora consellera, quan finalitze el
període dels 18 mesos, que està al caure, què va a
vosté fer?
Perquè, de moment, s'estan elaborant
informes, però, això continua siguent el silenci de
l'arcà.
¿Què està fent el govern
valencià i la seua conselleria per conservar un bé
comú de tots els valencians i valencianes?
, ¿què pensa
fer per a atendre la seua responsabilitat indefugible en aquesta
qüestió?
, ¿qui va a tindre en compte la denúncia
dels ciutadans saguntins, que el que estan diguent en estos moments
és que allò va ser una brega d'uns i altres i,
sobretot, l'obcecació i el sectarisme del Partit Popular i del
govern valencià, que està duguent a aquesta situació?

El ben cert és que, diguen el que diguen, la
reversibilitat és absolutament impossible i, a més,
afectarà el desenvolupament urbà, cultural, turístic i
econòmic de la ciutat.

Jo sé que vosté no és Enric III
de Navarra i IV de França, però enrecorde's quan va dir:
«París bé val una missa».
Jo crec que el govern
valencià està obligat que Sagunt i el manteniment del teatre
romà de Sagunt tinga tota l'energia i tota la capacitat del
govern per a evitar el que és absolutament absurd i és desfer
el que està fet a Sagunt, entre altres coses, perquè estem
parlant també de la utilització del teatre com a espai
cultural, que se posarà en perill si vostés porten a terme
eixa destrucció absurda del patrimoni saguntí.

Senyora consellera, perquè després no
tinga vosté de firmar ningun edicte de Nantes, més val
que.
.
.
, vosté encara està a temps, el govern encara
està a temps de paralitzar allò que tingueren d'haver
fet en el seu moment, i és la destrucció del que està
fet ja al teatre romà.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Marcos, molt amable.

Senyora consellera.

La senyora consellera de Cultura i Esport:

Gràcies, de nou, senyora Marcos.

Volver a recordar que del 31 de enero, que es cuando
entra en La Generalitat la sentencia del tribunal, hay 18 meses a partir de
ese día para contar.

Estoy de acuerdo con usted en que estamos ante un
desaguisado y una obra que nunca se tendría que haber hecho, pero
lamento que usted hable hacia mí con acritud y presuponga decisiones
que todavía no se han tomado.
Yo insisto en que estamos trabajando
desde el primer día para reunir toda la información y toda
las opiniones de los colectivos sociales y culturales, a los cuales
también usted hacía referencia, con el fin de que la
actuación de La Generalitat sea la más adecuada y logre el
mayor consenso posible, siempre partiendo del absoluto respeto a las
decisiones judiciales.

Aprovecho mi presencia aquí también, en
esta cámara, para informarles de que la próxima semana vamos
a reunir a una comisión interdisciplinar formada por representantes
del Consell Valencià de Cultura, del Colegio de Arquitectos de la
Comunidad Valenciana, técnicos en arqueología y en
patrimonio, el propio alcalde de Sagunto como representante del pueblo
saguntino, y yo misma como representante de La Generalitat.

Esta comisión, una vez analizados todos los
informes propios y ajenos que se han ido recabando durante estos meses, se
pronunciará sobre las posibilidades de actuación que se
derivan de la sentencia, y solo después de haber escuchado todas las
voces sobre este complejo proceso, actuaremos.
Por lo tanto, no anticipe
aquello de lo cual todavía no hemos hablado.

Desde la Conselleria de Cultura creemos necesario
lograr un amplio consenso en cualquier actuación que sea preciso
realizar.
Tenemos el firme propósito de llegar al final de este
camino con el mayor respaldo social y cultural posible.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 115 al conseller de Governació, senyor
Serafín Castellano Gómez, sobre les comissaries de la policia
nacional, que formula la diputada senyora María Rosa Roca
Castelló (GP Popular) (RE número 14.
559).

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyora consellera.

La pregunta número 115, que formula la
il·lustre diputada María Rosa Roca Castelló al
conseller de Governació.

Té la paraula.
.
.
(Pausa) Per favor.
.
.

Moltes gràcies.

La senyora Roca Castelló:

Moltes gràcies, senyor president.

Señor conseller, en los últimos años se percibe con
preocupación una creciente sensación de inseguridad que se
confirma con unos altos índices de criminalidad en nuestra
comunidad.
Además, los valencianos venimos sufriendo desde hace
años una falta de efectivos de las fuerzas y cuerpos de seguridad
del estado en la Comunidad Valenciana.
A todo ello hay que añadir
que la situación en la que se encuentran los cuarteles de la Guardia
Civil y las comisarías de la policía nacional es, en
numerosísimos casos, muy lamentable.

Estamos ante una realidad que los valencianos perciben
con sus propios ojos, que se refleja en la prensa muy a menudo y que,
además, han denunciado reiteradamente diversas asociaciones y
sindicatos de Guardia Civil y policía nacional.

Aunque, evidentemente, se trata de una cuestión
que es de la competencia del Gobierno de España, la voluntad de
colaboración del Consell ha quedado patente con el ofrecimiento del president Camps al Gobierno
de España para la cofinanciación de la reforma y
construcción de nuevos cuarteles de la Guardia Civil y de
comisarías de la policía nacional.
Es la demostración
de que para el gobierno valenciano la colaboración y la lealtad
entre gobiernos instituciones es fundamental, cuando estamos hablando de
una cuestión tan importante para la vida de los ciudadanos de
nuestra comunidad como es la seguridad ciudadana.

Tratándose, pues, de una situación que
nos preocupa a todos y que afecta a la seguridad de los valencianos, le
formulamos la siguiente pregunta: ¿qué valoración hace
el conseller de
Gobernación sobre el estado en qué se encuentran las
comisarías de la policía nacional y los cuarteles de la
Guardia Civil?

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller, senyor Serafín Castellano.

El senyor conseller de Governació:

Gràcies, senyor president.

Gràcies, senyoria.

Mire vosté, vaig a contestar-li amb dades de la
mateixa Secretaria d'Estat de Seguretat del Ministeri de
l'Interior en l'informe sobre diversos aspectes relacionats de
la seguretat en la Comunitat Valenciana.
Este informe, literalment,
perquè siga més que una valoració, unes dades
objectius del mateix ministeri, diu que de 53 cases quarter que n'hi
han a la Comunitat Valenciana, 59 necessiten una reparació o una
rehabilitació important; 35 requerixen obres de major envergadura o
de la construcció, senzillament, d'un nou quarter; i altres,
senzillament, estan tancades.

Estes són les dades que dóna la
Secretaria d'Estat de Seguretat en el seu informe, que és
públic i, per tant, accessible a tot el món.
Si a això
afegim que n'hi han 40 quarters que tenen plantilles inoperatives i
no poden atendre el seu servici en horaris normals al cap del dia; si a
això afegim que l'Associació Unificada de
Guàrdia Civil diu que, per falta d'efectius, 7 de cada 10
quarters en la nostra comunitat tanquen per la nit, perquè no poden
fer servici; si a això afegim també que la situació de
les comissaries de la policia nacional no corre millor sort en la Comunitat
Valenciana, i com a exemple paradigmàtic podem citar la Comissaria
de Sapadors en la ciutat de València, en un estat de ruïna
imminent que és clarament contrastable amb una senzilla visita que
se faja; si a això afegim que n'hi havia un compromís
per part del govern socialiste de construir 5 comissaries en l'any
2004, de construir 5 comissaries en les ciutats de més de 30.
000
habitants, i que a data de hui no n'hi ha cap construïda en
estos moments, i eixes ciutats eren Torrevella, Villena, Sant Vicent del
Raspeig, Burriana i la Vall d'Uixó, doncs, jo crec que la
valoració que se pot fer és una valoració, per
descomptat, que deixa molt a desitjar el compromís que té el
govern socialista en la seguretat de la Comunitat Valenciana i en una cosa
tan important per a que puguen dur a terme les funcions d'una manera
eficaç i eficient en unes bones condicions de treball en
infraestructures els grans professionals que tenim en la Guàrdia
Civil i la policia nacional en la Comunitat Valenciana.

Però vull destacar-li també a la seua
senyoria que són els mateixos ajuntaments els que estan corrent amb
els gastos de les reformes o rehabilitacions que s'estan fent.
És a dir, si s'està fent alguna reforma o
rehabilitació pràcticament són els ajuntaments dels
seus pressupostos els que estan realitzant eixes rehabilitacions o eixes
reformes o inclús també construcció de nous quarters.
I són els alcaldes quan es parla amb ells els que parlen de
l'estat de ruïna, de les condicions d'habitabilitat
deteriorada, de dependències insuficients o d'urgents
necessitats de rehabilitació.

I a pesar de tot açò, d'esta
situació ¿sap el que passa, senyoria?
El que passa és
que els pressupostos generals de l'estat per a l'any 2008 han
baixat en un 11,06%, en el capítol VI, d'inversió, en
matèria de seguretat destinat a la Comunitat Valenciana.
I, una cosa
encara jo crec que molt més sagnant, que se baixa un 23% eixe
capítol VI, d'inversió, en el que és destinat a
les cases quarters.
Amb este panorama és clar que la
valoració és una falta de compromís i una deixadesa
total i absoluta per part del govern en la seguretat de la Comunitat
Valenciana.

Davant això, com molt bé ha recordat la
seua senyoria, el president de La Generalitat, i en el si de la
comissió mixta que tenim formada amb el Ministeri de
l'Interior, ofertà i proposà un conveni
d'infraestructures en el qual fins a un total de 12 milions en el
període de 4 anys se poguera fer un pla de xoc immediat i urgent de
rehabilitació de les infraestructures dels quarters de la
Guàrdia Civil i de les comissaries de la policia nacional en la
Comunitat Valenciana.
I, per tant, mosatros, estaríem disposats a
finançar, encara que no és la nostra competència, fins
a un 50% del total de l'estipulat en eixe conveni
d'infraestructures.

Enfront d'eixe compromís de
col·laboració clar, concret, responsable del Consell es tira
en falta una resposta ràpida i eficaç, que encara estem
esperant-la des de fa molts mesos, per part del govern socialista a eixa
petició que se firme el conveni d'infraestructures.

La nostra mà, una vegada més,
està ahí, la nostra voluntat és ferma i
inequívoca de poder col·laborar amb lleialtat institucional
en millorar el que és la seguretat, ja que esta comunitat
està 17 punts i escaig per damunt de la mitjana nacional en taxes de
criminalitat.
I, per tant, l'objectiu de tots responsablement ha de
ser l'aminorar eixa taxa de criminalitat.
I, per tant, que se puguen
augmentar les plantilles de la Guàrdia Civil i de la policia
nacional al nostre territori.
Com vosté comprendrà, se
tracta.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor Castellano.
.
.

El senyor conseller de Governació:

.
.
.
d'una
qüestió de justícia i de sentit comú deguda a la nostra taxa de criminalitat.
(Aplaudiments)

Pregunta 116 al conseller de Governació, senyor
Serafín Castellano Gómez, sobre el pla especial de
vigilància contra incendis, que formula el diputat senyor Vicente
Betoret Coll (GP Popular) (RE número 14.
560).

El senyor vicepresident primer:

Gràcies.

La pregunta número 116, de
l'il·lustre diputat Vicente Betoret, al conseller de
Governació.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies,
senyor president.

Señor conseller, la lucha contra los incendios forestales es una
cuestión que atañe a toda la sociedad, requiere la
colaboración y la concienciación de todos los ciudadanos y,
por supuesto, de una política eficaz que haga hincapié en las
medidas preventivas necesarias y que cuente con todos los medios adecuados
de prevención y extinción de incendios.

Durante los últimos años, el Consell ha
llevado a cabo una política de lucha contra los incendios forestales
que ha dado como fruto una considerable disminución, tanto de los
incendios producidos como de las hectáreas calcinadas.

Consciente de que en este tema siempre hay que estar
alerta y que se deben de extremar los esfuerzos, el Consell ha puesto en
marcha diferentes proyectos, como el Plan de bases aéreas de
prevención y extinción de incendios forestales, así
como la construcción de diez nuevos parques rurales de emergencia y
la reforma de otros dos.
Estos proyectos se integran en el Plan de
infraestructuras de seguridad y emergencias de la Comunidad Valenciana,
Plise, que el presidente de La Generalitat presentó recientemente.

Por otra parte, dentro de esta política de
prevención y planificación, la Conselleria de
Gobernación, con motivo de estos días de Semana Santa y
Pascua ha puesto en marcha un amplio dispositivo de vigilancia forestal
encaminado a reforzar las medidas preventivas y los efectivo aéreos
y terrestres para evitar y, en su caso, atajar con las mejores
garantías cualquier incendio que se produzca.
Finalizado ya este
plan preguntamos al conseller qué balance hace del Plan especial de vigilancia
contra los incendios en Semana Santa y Pascua.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller, senyor Castellano, té
vosté la paraula.

El senyor conseller de Governació:

Gràcies, senyor
president.

Gracias, señoría.

Evidentemente, coincidir con usted en que la
planificación, la anticipación, la prevención, la
utilización de recursos y sobre todo no dejar nada a la
improvisación son las mejores políticas que se pueden llegar
a ejercer en materia de emergencias.
Por eso, como todos los años,
se ha establecido un Plan especial de vigilancia contra incendios de Semana
Santa y Pascua, porque, evidentemente, hay una gran afluencia de ciudadanos
a nuestros parques naturales, a nuestras masas forestales, a nuestros
paisajes que tenemos en toda la Comunidad Valenciana.

En este sentido tengo que decir que este año ha
habido un incremento de esos sistemas especiales de vigilancia respecto al
año anterior.
Y en cifras globales tengo que decir que han sido
más de 4.
000 los efectivos, las personas que han estado durante
estas fechas especiales del plan en nuestros montes, en nuestros parajes
naturales, y más de 800 vehículos de extinción
lógicamente contando con las brigadas rurales de emergencia,
autobombas, brigadas helitransportadas, medios aéreos, bomberos y
también los efectivos de la Conselleria de Medio Ambiente, de los cuerpos y fuerzas de
seguridad del estado.

Quiero destacar también que este año la
policía de La Generalitat ha incrementado también la
vigilancia preventiva durante esta campaña especial de vigilancia.
Y
han sido más de 60 los agentes que han estado durante esta Semana
Santa y Pascua identificando vehículos y personas sospechosas,
vigilando las zonas asignadas tan importantes, como por ejemplo, la comarca
de los Serranos, la sierra Calderona, el Montgó, el Parque Natural
del Hondo, las lagunas La Mata, el desierto de Las Palmas, por citarle
algunos de ellos.

Por tanto, como digo, el objetivo ha sido anticiparnos
y reaccionar con rapidez ante cualquier conato de incendio.
Y tengo que
decirle que la valoración es positiva, debido también a las
condiciones climatológicas y los fuertes vientos que durante todos
estos días hemos sufrido en la Comunidad Valenciana.

Por tanto, creo que no bajar la guardia, no
confiarnos, es fundamental.
Y, aunque los resultados son
extraordinariamente buenos en la Comunidad Valenciana desde hace ya
muchísimos años, con unas estadísticas muy positivas,
no solamente en cuanto al número medio de hectáreas por
incendio quemado sino también en el conjunto de número de
incendios, decirle que hemos hecho novedades este año como que las
brigadas helitransportadas han alargado una hora su jornada laboral y han
permanecido en alerta para poder responder con la máxima rapidez y
eficacia.
O decirle también que durante esos días, el
día 23 y 31 de marzo, en la provincia de Castellón, y el
día 27 de marzo en todas las provincias, fue decretada la alerta
nivel 3 por las condiciones climatológicas y, por tanto,
quedó prohibido hacer fuego incluso en las zonas de ocio o
recreativas destinadas para ese uso por estar decretado el nivel 3.

Paralelamente a esto, quiero informarle a su
señoría que el teléfono 112 de la Comunidad Valenciana
incrementó su personal hasta alcanzar los 240 turnos de
profesionales para poder atender con mayor rapidez cualquier tipo de conato
de incendio que pudiera realizarse.
Se gestionaron un total en este
período de estos días de 31.
412 incidencias, de las cuales 54
eran relacionadas en temas de incendios.

Quiero hacer una mención especial al incendio
del Prat de Cabanes hecho en unas condiciones climatológicas de 70 a
80 kilómetros hora, hecho por la noche, intencionado y que estamos
lógicamente, en estos momentos .
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor conseller.

El senyor conseller de Governació:

.
.
.
con la línea
de investigación.
.
.
Si es tan amable (inoïble) .
.
.

El senyor vicepresident primer:

Un minuto exactamente y como usted tiene razón
pues va a continuar con un minuto que le queda.
(Inoïble) .
.
.

Siga, señor conseller.

El senyor conseller de Governació:

Después de la
benevolencia y siempre perspicaz vista del presidente que me deja seguir,
porque el tema es realmente importante, decir que estamos continuando en
esa línea de investigación para, lógicamente, poder en
este caso detener y aplicar el peso de la ley con los causantes de este
incendio.

Todos los demás incendios que surgieron estos
días, gracias al amplio dispositivo de efectivos, medios y recursos
establecidos para este plan de vigilancia, fueron controlados con rapidez y
eficacia y prácticamente sin ningún número
considerable de hectáreas quemadas a la vista de las
estadísticas.

Por tanto, decirle que hemos aumentado los recursos en
este plan respecto al año anterior y que, en ese sentido, pues no
solamente se ha demostrado positivo sino que, lógicamente, nos anima
a continuar con esta línea de incremento de recursos en
prevención, en vigilancia y en extinción de incendios para
seguir con las buenas estadísticas que tenemos en la Comunidad
Valenciana.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 95 al conseller de Justícia i
Administracions Públiques, senyor Fernando de Rosa Torner, sobre el
servei de torn d'ofici, que formula la diputada senyora María
Dolores Huesca Rodríguez (GP Socialista) (RE número 13.
904).

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor conseller.
Molt amable.

Pregunta número 83 de la il·lustre
diputada Núria Espí de Navas (inoïble) .
.
.
Muy bien.
Pero es que no la han pasado hasta este
momento los servicios de la cámara.
Por lo tanto, si me lo pasan
ahora la doy por.
.
.
(Remors) Como se ha excusado y me lo dicen ahora, pues ahora se
pone.
Muchas gracias.

Pasamos a la número 95, de doña
María Dolores Huesca Rodríguez al conseller
de Justícia y Administraciones
Públicas.

Té la paraula la diputada senyora Huesca.

La senyora Huesca Rodríguez:

Gracias, señor
presidente.

¿Ha previsto la Conselleria de Justicia, en la
línea presupuestaria destinada a la atención del servicio del
turno de oficio, la dotación de psicólogo de guardia a las
comisarías de policía y Guardia Civil para atender a las
víctimas de violencia de género cuando acuden a denunciar a
sus maltratadores y agresores?

Gracias.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques:

Gracias, presidente.

Señora diputada.

Comparto y respeto profundamente la
preocupación que su señoría manifiesta por esta lacra
social que tan duramente golpea nuestras conciencias y que constituye la
quiebra más rotunda al principio de igualdad entre mujeres y hombres
y la vulneración de derechos fundamentales.

Ahora bien, su señoría se refiere en su
pregunta al servicio de turno de oficio y concretamente a la línea
presupuestaria destinada al mismo como vía para dotar de un
psicólogo de guardia que atienda a las mujeres víctimas de
maltrato en las comisarías y cuarteles de la Guardia Civil.
Y al
respecto quiero hacer dos precisiones.
En primer lugar, la Conselleria de
Justicia y Administraciones Públicas, en el capítulo IV, del
programa 141.
10, de los presupuestos para el presente ejercicio 2008,
dispone de dos líneas presupuestarias destinadas a asegurar la
adecuada prestación de asistencia jurídica gratuita: por una
parte, la dirigida al Consejo Valenciano del Colegio de Abogados, por un
importe de 20,5 millones de euros y, por otra, aquella cuyo beneficiario es
el Consejo Valenciano del Colegio de Procuradores con una dotación
de 2,5 millones de euros.
Con esta línea presupuestaria se atiende a
las prestaciones de la Ley 1/1996, de asistencia jurídica gratuita,
y se concretan y atribuyen a los colegios de abogados y procuradores y que
fundamentalmente son, concretamente: la asistencia letrada y la defensa y
representación gratuita, incluida la asistencia de guardia, sin
ninguna referencia a la figura del psicólogo.

En segundo lugar, La Generalitat no dispone de
competencias sobre las comisarías de policía y cuartel de la
Guardia Civil, competencia que es ejercida por la administración del
estado a quien corresponde determinar qué servicios considera
necesarios o convenientes prestar a las víctimas de violencia de
género cuando acuden a esos centros de competencia exclusiva del
estado.

No obstante, La Generalitat, convencida de la
necesidad de ofrecer a las mujeres víctimas de este tipo de
violencia una adecuada asistencia integral, garantiza una atención
multidisciplinar, jurídica, psicológica y social, a
través de su red de Oficina de Ayuda a las Víctimas del
Delito, a aquellas mujeres que van en busca de orientación, apoyo,
información, y de los centros Mujer 24 Horas, dependiente de la conselleria que represento.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyora consellera.
(Pausa)

La senyora Huesca Rodríguez:

Gracias, señor presidente.

Gracias, señor conseller.

Como usted bien ha dicho, el tema que le proponemos
esta tarde es bien serio y preocupante, además de ser, uno, de su
competencia y responsabilidad.

Actualmente todos sabemos e identificamos qué
es la violencia de género y sus manifestaciones.
Al intentar
resolver esta lacra social se aprobó por el gobierno de José
Luis Rodríguez Zapatero, presidente de España, la Ley
Orgánica 1/2004, de medidas de protección integral contra la
violencia de género y los derechos de las víctimas
reconocidos por la ley.

Dicha ley orgánica, en su artículo 19,
atribuye las competencias a la comunidad autónoma por lo siguiente:
«Las mujeres víctimas de violencia de género tienen
derecho a servicios sociales de atención, de emergencia, de apoyo y
acogida, y de recuperación integral.

»La organización de estos servicios por
parte de las comunidades autónomas y las corporaciones locales
responderán a los principios de atención permanente,
actuación urgente, especialización de prestaciones y
multidisciplinariedad profesional.

»La atención multidisciplinar
implicará especialmente: información a las víctimas,
atención psicológica, apoyo social, seguimiento de la
reclamación de los derechos de la mujer, apoyo educativo a la unidad
familiar, formación preventiva en los valores de igualdad dirigida a
su desarrollo personal y a la adquisición de habilidades en la
resolución no violenta de conflictos, apoyo a la información
y a inserción laboral.
»

Me parece que ni la mitad de esto se cumple en esta
comunidad, seguramente porque no hay presupuesto debido al despilfarro.
Eso
sí, grandes y lujosos eventos; o la creación del Observatorio
de Justicia, otro medio de manipulación de la información en
contra del gobierno central; o institución de creación de
nuevos cargos.

En fin, volviendo a lo que nos ocupa.
La competencia,
según el artículo 19, es suya.
En el siguiente
artículo de dicha ley se reconoce la asistencia jurídica, y
en la mayoría de los casos, si no en todos, es gratuita, llevada a
cabo por el turno de oficio especializado y organizado en los distintos
colegios de abogados.

Este servicio, ustedes saben que funciona las 24 horas
del día en el turno de guardia.
Esto quiere decir que cuando una
mujer maltratada toma la difícil decisión de denunciar a su
maltratador, sea en el momento que sea, tendrá un abogado o una
abogada a su disposición en todo lo que dure el proceso y en todas
las actuaciones directas o indirectas, como consecuencia de la violencia
padecida.

Y sabemos también que el turno de oficio, la
financiación de este servicio a los colegios de abogados, es
competencia también de su conselleria.
Pero este profesional jurídico le asesorará
legalmente y de los derechos que tiene, le orientará de todos los
pasos que deberá tomar legalmente.
Pero esto no es suficiente para
ayudar a una víctima de maltrato, porque el problema es más
profundo, y sólo con un tratamiento y apoyo psicológico se va
a poder superar la situación.

Deben saber que cuando una mujer decide denunciar y
acude a la Guardia Civil, policía nacional o policía local,
se encuentra un agente de la autoridad.
.
.
, sensibilizado, sí, pero
uniformado.
Cuando le informan legalmente y es asesorada por su abogado o
abogada, esta mujer tiene que tomar muchas decisiones con respecto a ella y
a sus hijos.
Informar que a su pareja lo detendrán, y tiene que
volver a su casa y a sus hijos decirles, cuando pregunten por su padre, lo
que ha pasado.
Las presiones que soporta por parte de la familia, las
preguntas.
.
.
Y tiene toda una noche y todo un día por delante para
darle vueltas a la cabeza sobre la decisión que ha tomado, buscando
mil excusas al comportamiento del padre de sus hijos -y esta frase la
entrecomillo-, para pasar al día siguiente a retirar la
denuncia y no declarar contra su pareja, o retirarla en cualquier momento
del proceso.

Deben de ser conscientes de la importancia que, desde
el primer momento, una víctima de violencia de género debe
estar asesorada, informada, a través de los centros y profesionales
especialistas en violencia de género, con la finalidad de llevar a
cabo una estrategia de seguridad, protección y recuperación
integral.

Del servicio de turno oficio especializado que
organizan los colegios de abogados, en la Comunidad Valenciana, y que
reciben una subvención para ello desde su conselleria, los abogados y abogadas, (inintel·ligible) .
.
.
mismo, asesoran y tramitan desde el principio hasta que termine el proceso
o hasta que la víctima necesita de asesoramiento.
Este servicio
funciona bien, gracias a la profesionalidad de los abogados y al apoyo de
sus respectivos colegios.

Estos profesionales entienden que, puesto que ellos
conocen desde el principio las actuaciones, también el
psicólogo debería estar en el momento de interposición
de la denuncia y crear así un servicio de guardia de
psicólogos especializados al servicio de las mujeres maltratadas,
teniendo además una continuidad en el tiempo y superando así
las consecuencias del proceso de victimización y proseguir con el
proceso penal hasta sentencia firme.

No es suficiente con el servicio que ustedes ofrecen
al psicólogo de los juzgados de violencia, porque en muchos casos,
como ocurre en el Juzgado de Violencia de Género de Alicante, puede
ser sustituido a lo largo de muchos meses debido a una baja laboral.
No es
efectivo ni práctico y, mucho menos, no soluciona los problemas que
acarrea la situación de violencia.

Hace poco anunció la creación de
unidades de valoración forense integral, que constan de un
psicólogo, de un forense y de un trabajador social, tal y como le
obliga la ley que antes hemos citado.
Esperamos que esta unidad sea dotada
con todos los medios necesarios para que sea realmente efectiva, y la
generosidad económica que practican para los grandes eventos y otros
menesteres se vea reflejada en la lucha contra los maltratadores y por los
derechos de las víctimas y su recuperación y
reparación del daño producido.

Y no puede decir que no tiene dinero para la
creación de la línea presupuestaria, para un turno de guardia
de psicólogo especializado, porque el año pasado
devolvió 45.
000 euros que no gastaron del fondo creado para la lucha
contra la violencia.
Insistimos en la creación de ese
psicólogo especializado.

En su presentación del programa de gobierno
insistió que su política iba dirigida a la lucha contra la
violencia de género y la protección.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

La senyora Huesca Rodríguez:

.
.
.
debida a la mujer.
.
.
Con su negativa -ya
termino, presidente-,.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Muy amable, muchas gracias, ha terminado usted.

La senyora Huesca Rodríguez:

.
.
.
con su negativa ya sería la segunda vez que
toma posición en contra.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Senyor conseller.

El senyor conseller de Justícia i
Administracions Públiques:

Gracias, presidente.

Señora diputada.

Mire, señora diputada, yo.
.
.
, lo que usted ha
dicho.
.
.
, la última frase, creo que debería reflexionarla.
Decir que este conseller no tiene interés en la problemática de la mujer,
creo que es absolutamente falso.
Y este gobierno y el Partido Popular
tienen mucho interés en proteger los intereses de la mujer y
defenderla de la lacra de la violencia de género.
(Aplaudiments) Eso se lo puedo asegurar.

Y le voy a decir actuaciones concretas que está
efectuando este conseller que según usted no tiene ningún interés
en esta materia.

La propuesta de territorialización de los
juzgados, que fue aprobada por el gobierno socialista, debido a la
presión de Esquerra Republicana -aunque era otra
legislatura-; ahora esperemos que con esta legislatura se pongan en
marcha y tendrán el apoyo absoluto del Partido Popular para
territorialización de los juzgados.
Propuesta de incremento en los
juzgados de violencia sobre la mujer.
Propuesta de mejora de funcionamiento
de las órdenes de protección, que, las órdenes de
protección, fue una figura creada por el Partido Popular en cuando
gobernaba y era ministro el señor Michavila.
Actuaciones para
prevención y erradicación de la violencia con las oficinas de
atención a las víctimas de delito, que ya hay 40 en esta
comunidad.
Los puntos de encuentro familiar.
Los centros Mujer 24 Horas.
Impulsar la creación de acciones y programas dirigidos a la
reeducación y tratamiento de agresores.
Elaboración de la Ley
de prevención de la violencia.
Creación de la figura del
delegado del Consell contra la violencia.
Creación de casas de
acogida de servicio exclusivo, para la mujer.
Participar en proyectos
europeos de investigación, que estamos realizando.
Todo esto es lo
que está realizando el Partido Popular.

La ley integral fue aprobada por el Partido Popular,
también.
Se trata de una propuesta del gobierno socialista, pero
apoyada por el Partido Popular íntegramente.
Y nosotros, en nuestra
competencia, en los juzgados tenemos, a través de las oficinas en
centro Mujer 24 Horas, la asistencia de psicólogos.

Espero, y le acompañaré a pedir al
futuro ministro del Interior, que ponga también psicólogos en
las comisarías y en la Guardia Civil, porque es competencia del
Gobierno de España, y no podemos hacerlo nosotros.
(Aplaudiments) Por tanto, por
tanto, señora diputada, le acompañaré a pedir, porque
en este sentido tenemos mucho que hacer conjuntamente, y en esta
cámara pedir al Gobierno de España que se cree la figura de
psicólogos en el cuartel de la Guardia Civil y en las
comisarías de policía.
Propóngalo usted y esta
cámara en pleno lo pedirá al Gobierno de España.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 109 al Consell, que respon el conseller
d'Infraestructures i Transport, senyor Mario Flores Lanuza, sobre el
projecte de vial entre la Goteta i l'Albufereta, que formula la
diputada senyora Mireia Mollà Herrera (GP Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 14.
407).

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor conseller.

La pregunta del Grup Parlamentari d'Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Esquerra Republicana: Compromís, la 109, senyor
Mireia Mollà.

Té la paraula la il·lustre diputada.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

¿Pensa el Consell continuar el projecte de vial
entre la Goteta i l'Albufereta que afecta la serra Grossa
d'Alacant?
¿I pensa adaptar definitivament les obres de la
nova avinguda de Dénia, d'Alacant, al carril bici?

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Infraestructures i
Transport:

Gracias, presidente.

Señora diputada.

En contestación a su pregunta, en primer lugar,
no incluimos en el proyecto el vial, en el proyecto actual, el vial entre
la Goteta y Albufereta -supongo que se refiere a la calle Madre
Teresa de Calcuta-, en estos momentos no lo vamos a incluir.

Y, en segundo lugar, en estos momentos estamos
estudiando la propuesta de acera bici, que nos ha planteado la Plataforma
Comarcal de la Movilidad de Alicante, el pasado 27 de marzo, en el margen
derecha de la nueva avenida de Denia, para ver si técnicamente es
viable o no.

Gracias.

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias, señor conseller.

Senyora diputada.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

Crec que a Maluenda també li interessa molt
aquesta pregunta.
Jo també diferencie en dos tipus aquesta pregunta.

La primera, el projecte de vial que estava previst que
se fera entre la Goteta i l'Albufereta, que afectava la serra Grossa.
Vosté és conscient d'això.
De fet, vosté,
com a conseller, quan va entrar, va paralitzar un projecte que costava 1
milió d'euros i que anava a pagar-lo La Generalitat, i que al
vore, no sé si la barrabassada, vosté va tindre la llum de
paralitzar aquest projecte i no continuar-lo.

Ara bé, nosaltres volem que vosté, avui,
es comprometa que no desenvoluparà ni ara ni mai aquest projecte, ni
recolzarà cap administració, ja siga del seu color o no, ni
tan sols la iniciativa privada a desenvolupar un projecte que afectaria
tant la serra Grossa d'Alacant.
Per tant, són qüestions
prou clares i que li reclamem avui si poguera vosté arrancar algun
compromís.

A banda d'això, parlem del tema del
carril bici, i volem també parlar del carril bus.
Volem fer-li una
crida al que vosté ja ha mencionat com una demanda que ha fet la
Plataforma Comarcal per la Mobilitat Sostenible de l'Alacantí.
Diverses reunions que han mantingut amb vostés, amb
l'Ajuntament d'Alacant, mobilitzacions que han fet en la ciutat
d'Alacant, i que en una reunió que es va mantindre en gener,
amb l'ajuntament del seu color, del Partit Popular, aquest ajuntament
es va comprometre a desenvolupar tant el carril bici com el carril bus.
I
el carril bici volem parlar de l'itinerari bici, perquè
vostés en això estan confonent molt la gent.
Aquí no
se demana un carril bici, sinó un itinerari del bici, no?

En eixa reunió, l'ajuntament, va vore
viable desenvolupar aquests compromisos.
De fet, en una següent
reunió, La Generalitat, la conselleria, és qui planteja
problemes, quan l'ajuntament del seu color, del PP, va dir que
sí.
Va plantejar problemes a aquest itinerari bici, però
sí que va garantir a aquesta plataforma el desenvolupament del
carril bus.
De fet, se li demana, a aquesta plataforma, que desenvolupe el
treball que ha de fer la conselleria.
Vosté sap, vosté sap,
que se li va demanar a aquesta plataforma que fera una proposta formal,
tècnica, per a explicar les seves demandes.
Un treball que deuria
haver desenvolupat amb anterioritat a aquest projecte la conselleria i que,
perquè vostés no aposten per a res per la mobilitat en
l'Alacantí, no van fer.
Però bé.
Se suposa que
el que vostés volen vendre a la gent és que qui peix vol
menjar el cul s'ha de mullar, i aquesta plataforma va haver de fer un
treball molt concís, va haver de fer una tasca molt costosa i, i,
amb uns resultats prou excel·lents, desenvolupant una proposta
tècnica prou excel·lent que, bé, en escassesa de
tècnics que tenen la plataforma -com vosté
entendrà- va ser exitosa aquesta, no?
Un treball que a
més, posteriorment, en les reunions que es van mantindre
-també amb La Generalitat, amb la conselleria, amb els
tècnics de la conselleria, de l'ajuntament,
etcètera-, es va considerar que era una proposta
tècnica amb solvència absoluta.
Falta confirmació
política, és el que falta.
Hi ha solvència absoluta
per desenvolupar aquesta proposta tècnica de la plataforma, tant per
al carril bus com per a l'itinerari bici.

Per tant, jo li demane, avui, dos compromisos.
I li
demane que vosté es mulle, perquè com és nou i crec
que té voluntat, podrà encara dir-me alguna cosa, no com
alguns dels seus companys que es queden molt en l'aire, no?
Jo tinc
ací.
.
.

Jo tinc ací les fotografies de.
.
.
, bé,
els dibuixos que ells han desenvolupat, que vosté té a la
mà, i avui li demane, en nom de la plataforma, en nom de la
mobilitat, en nom dels alacantins, que estos dos compromisos siguen avui
una realitat ferma que surta d'aquest parlament.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Infraestructures i
Transport:

Gracias, señor
presidente.

Señoría.

En primer lugar le quiero aclarar que el proyecto de
urbanización de la avenida de Denia está ejecutado por el
ayuntamiento, puesto que la avenida es de titularidad municipal.
Y el
ayuntamiento, efectivamente, en su día sugirió a la conselleria que llevara a
cabo ese tramo en la serra Grossa, pero sobre todo para que sirviera como
desvío de tráfico mientras duraran las obras.

Por nuestra parte, hemos visto que no ha sido
necesario, desde el punto de vista funcional, el que se hiciera esa
actuación y, como sabe, se ha abierto un desvío, a
través de la calle Ciudad León de Nicaragua, con mucha mayor
capacidad, y está funcionando bien.
Lo que no me puedo comprometer
es a decirle que esa actuación nunca se hará puesto que es
cuestión del ayuntamiento el que él quiera urbanizar o llevar
a cabo esa actuación en ejercicio de sus competencias.

En cuanto al carril bici, efectivamente pues le tengo
que decir que no estaba incluido ni el carril bici ni el carril bus en ese
proyecto, y que hemos tenido muy en cuenta que las secciones de las aceras
no representan un ancho constante en todo su recorrido.
Estos son los
problemas que estamos estudiando ahora técnicamente, aparte de la
cantidad o la intensidad de vehículos que tiene esa avenida, unos
50.
000 vehículos al día, lo que implica una peligrosidad
elevada.

Pero, como sabe, es una gran actuación, en la
que habrán tres carriles, se convertirá en una gran
vía urbana.
Y sobre todo teníamos tres filas de arbolado que
con ese carril bus y bici a lo mejor puede peligrar una de esas
vías.
Y yo estoy seguro que sobre la calidad ambiental está
de acuerdo su señoría.

En cualquier caso, reitero que estamos estudiando el
que se pueda hacer ese carril bici en el margen derecho de la nueva
avenida.
Sí que apostamos -aunque no estuviera en la
pregunta- claramente por el carril bus.

Y, por último, sí que le quiero recordar
nuestra apuesta decidida por la movilidad.
Hemos puesto en servicio hasta
ahora 500 kilómetros de carril bici, tenemos previstos otros 500
kilómetros más, aparte de las vías verdes, en concreto
los 70 kilómetros de Ojos Negros.
Y queremos.
.
.
, he dado como
alternativa hacer un paseo por el litoral, en el que se incorpore un carril
bici, en el momento que terminemos las obras del TRAM por la serra Grossa y
no sean necesarias las infraestructuras viarias costeras.
Eso será
un carril bici totalmente llano y que estará conectado absolutamente
con todos los carriles bici que actualmente tiene la zona de San Vicente,
la zona de Vistahermosa, y se podrá llegar a Alicante, insisto, por
un carril bici totalmente llano.

En definitiva, reiterarle nuestra apuesta por la
movilidad y, si es posible técnicamente hacer en estos momentos
-mañana tendré ya definitivamente el último
estudio por parte de nuestros técnicos sobre la posibilidad de ese
carril bici-, pero, insisto, hay que adecuarlo a una acera que tiene
diferentes anchuras, y no estaba contemplado en el proyecto inicial.
En
cualquier caso, el carril bus sí que vemos que puede ser posible, y
lo haremos aunque sea limitando un poco esas anchuras de acera.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 110 al conseller d'Infraestructures i
Transport, senyor Mario Flores Lanuza, sobre parcs eòlics, que
formula el diputat senyor Enric Xavier Morera Català (GP Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE número 14.
408).

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

La pregunta número 110, de
l'il·lustre diputat senyor Enric Xavier Morera Català,
que la formula, en nom del Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Esquerra Republicana: Compromís, al conseller
d'Infraestructures i Transports.

Té la paraula l'il·lustre diputat.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, ningú com el nostre grup està
a favor del desenvolupament de les energies sostenibles.
I, entre les
energies sostenibles, una molt important, que ha tingut un desenvolupament
important, és l'energia eòlica.
Per tant, totes les
mesures encaminades al desenvolupament d'esta energia en el nostre
país nosaltres tindrem un vot i una posició favorable.

Però de la mateixa manera que entenc que tots
els grups de la cambra estan a favor del Pla eòlic valencià,
crec que també estarem tots d'acord que les coses s'han
de fer bé, amb la legalitat, amb el respecte escrupolós a la
normativa autonòmica, estatal i europea.

I per això li formule la següent pregunta:
en virtut del pla que vostés van aprovar, quantes són les
pròrrogues demanades pels promotors, és a dir, els
concessionaris de les llicències per a crear i dur endavant parcs
eòlics, en referència al seu termini d'execució,
i quines d'aquestes han estat concedides per la seua conselleria.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Morera.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Infraestructures i
Transport:

Gracias, señor presidente.

Señor diputado, en contestación a su
pregunta, decirle, como usted muy bien sabe, son 15 zonas eólicas
que incluyen 68 parques.
Se han solicitado 17 prórrogas, que se han
concedido la totalidad de ellas, que afectaban a 14 de los 68 parques.
Y en
estos momentos sólo hay 3 parques con prórrogas vigentes,
todas las demás están finalizadas.
Y me estoy refiriendo a
Alto Casillas, I y II, en la zona 6, y La Solana, en la zona 11.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Senyor Morera.

El senyor Morera Català:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor conseller, si han estat concedides estes
pròrrogues, per què no les han publicat?
Per què no
estan publicades com és llei?
No les han publicat vostés.
I
un govern ha d'actuar sobre el principi de la transparència,
perquè l'ocultisme ens pot indicar a molta gent que
s'està d'alguna forma evitant informació
important per als nostres ciutadans.
Vostés no han publicat res.

I vosté me fa referència que han
concedit vostés, o acaba d'informar -perquè per
desgràcia vosté no contesta les preguntes
parlamentàries-, a 17 pròrrogues.
I m'ha dit que
d'eixes 17 pròrrogues sol·licitades se n'han
concedit 14.
Doncs bé, estan vostés vulnerant la
legislació vigent.
Perquè hi ha moltíssimes
actuacions, i no les ha assenyalat vosté en la seua
intervenció, i consta en el diari oficial de sessions, i això
serà enviat a la Unió Europea, això serà enviat
a la Unió Europea, perquè hem estat treballant, mirant com
incomplixen vostés la normativa comunitària.
I li puc dir que
en la zona 1 vostés incomplixen Torre Miró I y II; en la zona
2, Refoyas; en la zona 3, el Pla d'Embalagué, Folch I, Folch
II, Arriello y Las Cabrillas; y en la zona 6, Alto Casillas y Alto Palancia
I.

Vostés estan fent una actuació que
és molt perjudicial per al nostre territori, perquè, partint
de la premissa que tots estem a favor de l'energia eòlica, no
se pot actuar concedint i atorgant unes pròrrogues a zones ubicades
en zones d'alt valor ecològic de la Red Natura 2000.
Sap
vosté el que és la Red Natura 2000?
Ho sap?
És
incompatible la concessió administrativa, que no està
prorrogada, o dels 67 parcs, 67, que només hi ha en estos moments,
només hi ha 15 atorgats, són incompatibles amb la Red Natura
2000.

S'han de fer les coses bé, s'han de
fer les coses bé.
Amb els estudis d'impacte ambiental, amb els
estudis energètics, amb el compliment de la directiva
Hábitats.
Per tant, senyor conseller, els vull convidar que
rectifiquen.
Rectificar és de savis.
L'energia eòlica
és necessària, és útil, és de futur,
però no ens podem carregar les zones d'un alt valor
ecològic, el poc que queda en el patrimoni natural valencià,
perquè no se facen bé les coses.
Perquè de la seua
actuació de falta de control, d'ocultisme, de
vulneració de la normativa comunitària, mos estem jugant
zones ZEPA, d'un alt valor ecològic.

Vosté, senyor conseller, sap que hi ha
sentència, l'any passat, del tribunal de Luxemburg, que
condemnava l'estat espanyol, i concretament feia referència el
seu govern, per falta de delimitació de les zones ZEPA.
Estan
vostés tardant molt en delimitar eixes zones ZEPA.
Però
vosté sap, vosté sap que de les 15 àrees que va
desenvolupar el Pla eòlic, 13, 13, segons la Unió Europea, i
estan alarmats per la seua deriva, no són aptes per a la
ubicació en els llocs que no van triar vostés, sinó
que van triar les empreses concessionàries, que sense cap estudi
-i recordem el senyor aquell que fea un estudi de vents amb una
bufanda-, sense cap estudi, en no sé quin despatx, de forma
oculta, va designar les zones d'alt valor ecològic, sense que
cap administració controlara això.

Vosté ha vingut a dir una cosa que jo crec que
ens hauria d'alarmar, i és que vostés han atorgat una
pròrroga sense publicitar-ho en el DOCV, això és
perillosíssim.
Per què no ho han publicitat en el DOCV?
Per
què vostés no replantegen la necessitat de tindre un pla
eòlic compatible amb els espais ambientals importants que tenim en
el nostre territori d'interior si ja hem fet un destrossa en la
costa, per què ens hem de carregar l'interior?

Torne a repetir.
El nostre grup està a favor de
l'energia eòlica, però vostés estan ocultant amb
la seua actuació un fet que pot ser extremadament perillós,
danyós i vulnerador de la normativa comunitària, i pot
hipotecar el futur de moltes zones d'interior per la seua falta de
control, de transparència i de diligència.

Jo el convide que rectifiquem, rectificar és de
savis, i que fem un pla eòlic a mesura.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor Morera.

El senyor Morera Català:

.
.
.
de les necessitats ambientals del País
Valencià.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Infraestructures i
Transport:

Gracias, presidente.

Señoría, yo creo que nos está
acusando de ocultismo y de desconocimiento.
Y yo creo que, sinceramente, el
desconocimiento lo tiene usted.
Porque no es necesario publicar una cosa
que viene bien clara en la ley.
Y si usted lee atentamente el fundamento de
derecho cuarto, de la resolución de 25 de febrero de 2003,
verá que señala el plazo del 31 de diciembre de 2007, salvo
que concurra alguno de estos dos supuestos.

El primero es que en las resoluciones de
autorización de cada uno de los parques eólicos se establezca
un plazo de ejecución distinto al 31 de diciembre de 2007.
Así pues, son las resoluciones de autorización de cada parque
las que establecen el plazo de ejecución de los mismos.

El segundo supuesto señala que la
resolución que se conceda es que se conceda una prórroga para
la ejecución de las obras a instancia del promotor, que es como ha
venido sucediendo en esas 17 prórrogas que nos han solicitado por
diversas razones, principalmente razones en las que los promotores han
tenido que hacer una ocupación de vías pecuarias o monte de
utilidad pública, así como por temas relacionados con
patrimonio cultural; e, incluso, acondicionar el tema de las circunstancias
sobrevenidas de las propias declaraciones medioambientales, es decir,
condicionantes que habían puesto las declaraciones medioambientales.
Y tienen todo su derecho a tener una prórroga, una prórroga
por la mitad del tiempo de lo que siempre están entre diez y doce
meses -los plazos de actuación-, y es a partir desde que
inician las obras y se les da la autorización de cada una de ellas.
Y por eso no es necesario, porque lo dicen la propia ley.

En cualquier caso, estoy de acuerdo con que
están ustedes a favor de las energías renovables, y en
especial de la eólica.
Y desde luego deberían de estar,
porque quiero decirle que más del 20% del consumo eléctrico
de la provincia de Castellón se está surtiendo a
través de la energía eólica.
Así, igualmente,
se está evitando 1.
300.
000 barriles de petróleo al
año, con una emisión de 335.
000 toneladas de CO2 a la
atmósfera.
Valores que lógicamente irán en aumento a
medida de que vayamos ampliando y se vayan construyendo el resto de los
parques y se vayan completando las zonas eólicas.

En cualquier caso, sí que le digo que
sencillamente no se ha expedientado ni se ha revocado ninguna
autorización porque sencillamente no ha habido ningún
incumplimiento de los plazos con las condiciones establecidas en el Plan
eólico.

Y aprovecho también para decirle que esas
contestaciones que dicen que no se le están haciendo, se le
están haciendo reiteradamente explicándoles todos los
argumentos y argumentándole todas las ampliaciones y
prórrogas que se han ido dando y las causas de por qué se han
hecho.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Pregunta 111 al conseller d'Educació,
senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre les universitats
públiques valencianes, que formula el diputat senyor Lluís
Torró Gil (GP Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís) (RE
número 14.
411).

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

La pregunta 111, del diputat senyor Torró,
dirigida al conseller d'Educació.

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé, la pregunta diu: durant diferents exercicis
pressupostaris el Consell arrossega un gran deute amb les universitats
públiques valencianes.
Com i quan pensa la Conselleria
d'Educació sufragar-ne el deute?

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies,
senyor president.

Senyor Torró, dir-li que el Consell està
posant tots els seus esforços per a oferir a la societat valenciana
una universitat de qualitat que done resposta a les necessitats de futur.
I, per tant, volem, conjuntament amb les universitats, resoldre les
qüestions econòmiques que estan damunt la taula en este moment.

Prova d'això és que estos
últims dies la Conselleria d'Educació, com també
representants de la Conselleria d'Economia, Hisenda i
Ocupació, estan mantenint reunions amb els rectors i els equips de
gestió econòmica de les cinc universitats públiques
per a escometre de manera individualitzada la solució financera de
cada u dels campus i oferir, per tant, una solució
satisfactòria per a tots.

Moltes gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyor diputat.

Faça vosté el favor de prémer el
botó perquè puga donar-li la paraula.
D'acord?

El senyor Torró Gil:

Molt bé.

La veritat és que com sol ser habitual en les
seues respostes, sobretot al primer torn, no informa de res, no?
,
perquè el que ens ha dit i no res realment és molt poquet.
Entre el que s'ha dit i el que eixia en una notícia el 18 de
febrer hi ha poques novetats, val?
I, per tant, espere que en el segon torn
aprofite per a realment explicar com i quant es pensa resoldre eixe deute
que, pel que s'entén.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Un moment, senyor Torró.
La presidència
s'ha donat compte ara que té vosté un braç
enguixat o embenat.
Si vosté considera que el que té li
impedix expressar-se amb tota la llibertat, fluïdesa que en
vosté és característica, pot fer-ho assentat.

Moltes gràcies.

El senyor Torró Gil:

Li ho agraïsc molt, senyor president, però
si foren les cames encara; en el braç no tinc cap impediment per a
poder.
.
.
L'única cosa  que no puc és conduir.
Però, a part d'això.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Però és que vull vetllar per la salut de
vosté.
(Remors)

El senyor Torró Gil:

Bé, vull dir que es deduïx
implícitament que reconeixen l'existència d'eixe
deute.
Jo supose que ací no farà falta recordar que el model
de finançament inaugurat en 1995 està tancat, el 2005, que
s'ha prorrogat fins el 2007; que en octubre de 2005 es va signar una
signatura d'eixa pròrroga, i que eixa pròrroga ja ha
caducat; que el pla d'inversions, que es va acabar en el 2003; i que
des de 2005 han hagut acords singulars.
S'han aportat quantitats
ridícules d'eixe pla, per posar només un exemple, vaig
utilitzar l'exemple de la Universitat de València,
possiblement la més perjudicada de totes, només un 5% del
total que s'hauria d'haver aportat o que s'havia
compromés.
Que al pressupost de 2008 hi ha 132 milions d'euros
respecte al que corresponia a la pròrroga del pla plurianual i que
hi ha tota una sèrie de dèficits.
Estem parlant, no de
qualsevol partida pressupostària, sinó d'unes de les
partides estratègiques per al futur desenvolupament de qualsevol
territori, de qualsevol comunitat i, per suposat, del nostre país.

I, per tant, és molt, molt important, que
vostés ací no sols ens diguen que pretenen resoldre eixe
problema -que només faltaria que no pretengueren resoldre eixe
problema-, sinó que a més expliquen quins són
els criteris amb els quals es vol abordar la resolució d'eixe
problema.
Perquè fins ara, per les declaracions que el senyor
conseller ha fet i altres instàncies de La Generalitat, no
s'albira per ningun costat ninguna especificació de ningun
criteri concret, ninguna.
I això és el més important,
perquè m'imagine que quan els rectors s'assenten a
parlar amb vostés, supose que estaran un poc espantats de no saber
davant de què van a trobar-se, fins a quin punt reconeixen el deute
que existix.
Això seria la primera qüestió a plantejar:
quants diners reconeixen que estan devent-nos ja en estos moments a les
universitats, quants diners se suposa o considera el Consell que
necessitaran les universitats, independentment del que les mateixes
universitats demanen.
Que m'imagine que a més, per les
declaracions seues dient que els gestors universitaris són molt
bons, supose que donarà per suposat que les universitats no van a
demanar-li l'oro i el moro, sinó que li demanaran coses
raonables.
Quins criteris tenen vostés per a resoldre això?
No el deute acumulat també, sinó el que va de cara al futur.

Este és un fòrum adequat precisament per
a donar compte d'eixos problemes i aclarir a la societat valenciana,
en general, i el món universitari, en particular, quins són
els criteris amb els quals el Consell pretén garantir el
finançament de les universitats, resoldre el deute anterior i
garantir el futur del finançament universitari en els pròxims
anys.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies,
senyor president.

Bé, li reitere que estem en este moment,
precisament en eixe treball, i em permetrà vosté que diga que
quan s'està en un treball de negociació la
situació és molt pràctica, és molt variable dia
a dia, hora a hora, i per tant estem en eixe procés.

Però puc dir-li, puc dir-li, en termes
generals, que el resultat d'estes reunions està sent
satisfactori, i estem convençuts que molt prompte aconseguirem un
acord que d'una banda cobrisca i resolga amb solvència les
actuals necessitats econòmiques del campus, dels campus i, que
d'una altra, ens permeta escometre amb garanties i solidesa
l'elaboració del disseny d'eixe pla plurianual de
finançament universitari, que li recorde, les universitats i el
Consell s'han fixat tot l'any este que estem passant ara, 2008,
per a trobar una solució, tot l'any.
A final d'any
espere que ja estiga la qüestió resolta amb els criteris, no
només del Consell, sinó també -i això
és molt important- de les mateixes universitats.
Mal faria jo
ara de plantejar els meus criteris quan la meua voluntat és
consensuar eixos criteris amb les mateixes universitats.

Per a ser-li més concret, el passat 26 de
març vam tindre reunions amb la Universitat de València,
l'endemà amb la Universitat Politècnica, el dia 1
d'abril amb la Jaume I de Castelló, el 7 d'abril amb la
Universitat d'Alacant i hui mateix se tanca esta ronda primera de
trobades amb la Universitat Miguel Hernández d'Elx.

D'altra banda, crec que serà del seu
interés saber que el pressupost de la Direcció General
d'Universitats i Estudis Superiors ha crescut un 295% respecte a
l'any 1995, 775 milions d'euros, un increment respecte a
l'any 2007 de més del 5,5%.
A més, me permetrà
dir-li també que durant els tres primers mesos -tres-
d'enguany, 2008, la Generalitat valenciana ha realitzat
transferències a les cinc universitats per valor de més de
220 milions d'euros, és a dir, durant el primer trimestre el
Consell ha destinat una mitjana diària de prop de 2,5 milions
d'euros per al nostre sistema universitari, 2,5 milions d'euros
al dia.

Senyoria, durant el període de govern
comprés entre el 1999 i 2007 La Generalitat ha invertit en les
universitats públiques més de 6.
000 milions d'euros, un
bilió de les antigues pessetes.
Això com per a dir que no
tenim interés en este govern per a les nostres universitats.
I tot
açò, amb l'afegit d'haver passat de prop de 6.
500
professors a més de 10.
000 professors que hi ha en
l'actualitat, és augmentar la plantilla un 53,5%.
Això
vol dir que tenim interés també en el professorat de la
universitat.

Precisament la Conferència de Rectors, la
conferència de tots els rectors reconeix en una publicació
oficial, de la qual vosté pot disposar, que la Comunitat Valenciana
és la segona autonomia que més recursos financers destina per
estudiant, només superada per Navarra.
I també segons el
mateix estudi de la CRUE, de la Conferència de Rectors, la
pròpia CRUE reconeix que la inversió universitària per
càpita a la Comunitat Valenciana és la segona més
elevada de tota Espanya, només després de la Comunitat
Autònoma de Madrid.

Desitge, per tant, que les converses que tenim acaben
i estic segur que estaran acabades a satisfacció dels rectorats i de
les universitats i, l'altra cosa que desitge, que vosté
millore del seu traumatisme que estarà sent atés segur per un
bon traumatòleg format en el sistema públic universitari.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyor conseller.

Interpel·lació al conseller
d'Educació, senyor Alejandro Font de Mora Turón, sobre
la política general de la conselleria en relació amb
l'aplicació de l'assignatura Educació per a la
Ciutadania, que formula el diputat senyor Adolf Sanmartín Besalduch
del GP Socialista (RE número 14.
783, BOC número 57)

El senyor vicepresident primer:

Passem, senyories, al punt 7 de l'ordre del dia
que és: interpel·lació al conseller
d'Educació sobre política general de la conselleria amb
relació a l'aplicació de l'assignatura
Educació per a la Ciutadania, que formula el diputat Adolf
Sanmartín Besalduch del Grup Parlamentari Socialista.

Té la paraula l'il·lustre diputat
senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Mire, per l'actualitat del tema i per les
conseqüències derivades de les propostes que vosté
està fent, li he de dir per començar que resulta indignant,
resulta inacceptable, però sobretot resulta indecent que en un estat
democràtic i de dret un conseller intente desnaturalitzar una
assignatura aprovada per unes Corts Generals amb una llei orgànica
per la via, per la via de les simples ocurrències, però
sempre catastròfiques amb resultats catastròfics.

Primer, se li va ocórrer dir que la
impartiríem en anglès, després va dir que si el Partit
Popular guanyava les eleccions generals la suprimiria, no s'arribaria
a donar aquí a la Comunitat Valenciana i, després, fa una
setmana l'última ocurrència és que introduiria
una alternativa, desdoblament o opció b, no ho sé com, que significaria
l'execució, la realització d'uns treballs, un
treball per cada trimestre substituint la mateixa assignatura.

Mire, en primer lloc, en el tema de
l'anglès, ¿a vosté li pareix lògic i
coherent amb una persona que teòricament hauria de tindre un
determinat sentit comú, en tant que ocupa el càrrec que
vosté ocupa, intentar donar de forma íntegra amb
anglès a xiquets de 10 anys o 13 anys?
Li recorde que l'any
que ve s'impartirà per primera vegada a segon de l'ESO,
segon de l'ESO, 13-14 anys; d'ací dos anys
s'impartirà a cinqué de primària, 10-11 anys.
¿A vosté això li pareix de sentit comú,
independentment de la formació política a la qual
vosté puga estar adscrit, de fer donar de forma íntegra amb
anglès a l'edat.
.
.
, és dir, demanar llegir, escriure i
sobretot comprensió?
La qual cosa vol dir que com vosté el
que busca és que no vol que s'assabenten per a res
d'esta assignatura, utilitze una llengua igual que haguera pogut ser
l'arameu, (veus) en este cas ha segut l'anglès, tant que
l'últim diagnòstic de secundària ens diu que
l'anglès és la segona assignatura després de les
matemàtiques on més fracàs escolar hi ha, tres de cada
quatre alumnes no superen les proves.

Però no és prou això, senyor
conseller, la segona ocurrència és l'alternativa,
l'opció b.
Ara, com a vosté li fa temor pels efectes legals i
jurídics, com li fa temor, perquè tonto no ho és, diu: «Jo no crido, jo no crido a
la insubmissió, jo no crido a l'objecció de
consciència, això són els pares.
» Mire,
vosté sap que esta opció o alternativa, és a dir, fer
uns treballs, un treball cada trimestre és una proposta totalment
il·legal, perquè al modificar substancialment els decrets,
els continguts mínims dels decrets del ministeri no complix
absolutament res; no és il·legal que vosté faça
fer treballs, els reial decrets diuen que vosté a través
d'un examen final, d'un treball ho pot avaluar, el que no pot
fer, i això sí que és il·legal, és
impedir a determinats alumnes que es done tot, tot el temari.

Mire, el problema i la il·legalitat vindran
quan es deixe d'estudiar part del temari de l'assignatura, amb
la qual cosa, i esta és la qüestió, vosté
està privant a l'alumne dels continguts i objectius
d'aquesta assignatura, perquè donarà únicament
tres temes de tot el temari, a través de tres treballs.
Vosté
serà l'únic responsable de regular una assignatura fora
del currículum, fora del currículum vigent, però
sobretot la irresponsabilitat per utilitzar a uns alumnes amb un sentit
tremendament partidista, i sap perfectament i és impossible que ho
desconega que estem parlant d'una assignatura que ni és
optativa ni és de lliure elecció i, per tant, ni existeixen
alternatives ni hi ha opció al desdoblament ni tampoc hi ha
opció a l'alternativa.

Tercera ocurrència, fomentar
l'objecció de consciència.
Vosté dirà:
«Jo no la fomento.
» Evidentment que la fomenta, i
després li diré com la fomenta vosté.
Mire,
vosté no és ningú absolutament per a establir un
registre d'objectors, perquè vosté no té cap
sentència, ni ferma ni no ferma, de cap jutjat ni de cap Tribunal
Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana que l'obligue
a crear este registre.

Jo li demanaria la mateixa pressa, la mateixa,
només, a vosté i al seu Consell, la mateixa pressa per a
crear un registre d'acord amb l'article 35 de la llei
d'igualtats, de què?
, de maltractadors amb sentència
ferma, (aplaudiments)
per què no han tingut la mateixa pressa?
Sí que l'ha
tingut per a embolicar la troca, embolicar la troca amb la creació d'este
registre.
Però sobretot, sobretot ens diu que als alumnes objectors
els atendrà des d'un punt de vista educatiu, vosté no
té obligació per a fer-ho, perquè la llei li ho
impedix, vosté diu: «Home!
, es que és el mateix que
l'alternativa a la religió.
» A la religió no hi
ha alternativa, hi ha gent que fa religió i el que no fa
religió no fa res, perquè ho preveu la Constitució i
perquè ho preveu la legislació bàsica estatal.

Per tant, als alumnes que no fan religió
sí que estan obligats les autoritats educatives a tindre una
atenció educativa, però no en el cas de la ciutadania.

Mire, és vergonyós que siga un
representant del Consell qui en lloc d'aplicar, de defendre una
legislació bàsica es dedique a fomentar
l'objecció, la insubmissió i, en darrera
instància, jo li diria que l'absentisme escolar.
Perquè, mire, ¿no és fomentar l'objecció
que vosté diga que si guanya el PP no faran esta assignatura?
¿No és fomentar la insubmissió que a xiquets de 10 i
de 13 anys se'ls obligue a fer íntegrament una assignatura en
anglès?
¿No és fomentar l'objecció dient
que crearà un registre amb totes (inintel·ligible) .
.
.
educatives?

Per tant, tot el que li he dit aquí és
tremendament preocupant, però sobretot encara és més
preocupant que vosté amb aquesta perversió es carregue la
possibilitat de practicar i exercir tota una sèrie de principis
democràtics, que vostés teòricament diuen defendre.
Realment, ¿vosté pensa que inculca la moral d'un alumne
practicar la responsabilitat i el respecte mutu, la ciutadania, la
llibertat personal, la llibertat, la igualtat, la justícia?
(Veus) Això és
tremendament, tremendament negatiu.

Acabe.
¿Per què vosté lluita
contra uns valors democràtics i constitucionals que almenys
teòricament deu defendre?
Una altra pregunta: ¿Per què
un partit que fa de la unitat d'Espanya la bandera política
està en contra d'una llei que introdueix una uniformitat de
continguts a tots els alumnes espanyols?
No s'adona que és
tremendament contradictori.
Jo li anuncie que si vosté aprova
aquesta assignatura de la manera que ens ha anunciat, nosaltres com a grup
parlamentari i el ministeri anem a recórrer-ho per la via, per la
via judicial.

I acabe.
Si tinguera vosté un dit, un dit de
sentit comú jo pense que no esperaria absolutament ni un minut
més, vosté, en presentar la dimissió.
Jo sé que
no.
.
.
No, no, ja ens riurem després.
Ja sé que no va a fer-ho
i com no va a fer-ho, jo li demane formalment des d'aquesta trona,
presente vosté la dimissió i deixe d'utilitzar en
sentit partidista els nostres fills i, sobretot, l'educació
que han de tindre aquests alumnes.

Se n'ha passat, no un poble, se n'ha
passat quaranta pobles al respecte.
No hi ha dret -i finalitze-
no hi ha dret que.
.
.
(veus) Per favor, no hi ha dret que vosté per un sentit
tremendament partidista ens pose en un embolic tremend en la
qüestió educativa, perquè el problema de fons és
que vosté té també tanta por o més que
ningú de les conseqüències jurídiques que
d'aquí es puguen derivar, perquè vosté.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant, senyor diputat.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
-sí- podrà dir que no
fomenta l'objecció, però vosté està
introduint tota una sèrie de modificacions a una legislació
bàsica, que portarà conseqüències no solament a
la gent que estem aquí, sinó, sobretot als alumnes del nostre
sistema educatiu.
Pense que no val la pena.

Després, seguirem.
Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies.

Senyor conseller, senyor Font de Mora.
(Pausa)

Senyor conseller, té vosté la paraula.

El senyor conseller d'Educació:

Mister president, their honours.

I'll be very glad when in a few years a debate
like this one that we are starting will be sustained in english.
And
I'm sure.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Un momento.
.
.

El senyor conseller d'Educació:

.
.
.
that will be possible, because of
measures.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Un momento, señor conseller.

El senyor conseller d'Educació:

.
.
.
of the valencian government of the Popular Party
is taking right now.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Señor conseller, señor conseller, un momento.

Usted conoce muy bien el Estatuto de autonomía.
Yo también.
(Veus) Conoce el reglamento.
Yo también.
El artículo sexto
del Estatuto de autonomía indica que los dos idiomas oficiales de la
Comunidad Valenciana.
.
.
són el valencià i el castellà,
i els diputats podran fer ús indistintament (veus) per a.
.
.
Senyor Maluenda, calle,
per primera vegada.
(Veus)

Senyor Maluenda, el cride a l'ordre per segona
vegada.
(Veus)

I estava manifestant-li, senyor Font de Mora, que els
dos idiomes oficials de la comunitat, l'article 7 de l'Estatut
d'autonomia, i en el reglament, trobe que en el primer, punt 2, diuen
que és l'idioma valencià i el castellano, i en podran fer ús
indistintament les seues senyories per a expressar-se.

Donat que vosté ha fet ús d'una
llengua distinta de la que reconeix l'Estatut i el reglament
d'estes Corts Valencianes, esta presidència li
«roga» a vosté que traduïxca el que ha dit
perquè tots mos enterem.

Moltes gràcies.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies, president.

Li pregue també que la seua explicació
profunda, que jo respecte, me siga descomptada del temps, si és
vosté tan amable.
(Veus) Traduiré.
.
.
, traduiré.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Un momento.
.
.

Un moment, perdó, un moment.
La
presidència no va a descomptar-lo, perquè és com a
conseqüència de la seua intervenció.

El senyor conseller d'Educació:

Perfecte, està vosté en el seu dret, que
presidix, i tan bé, esta sessió.

Bé, doncs, traduiré.

Traduciré.
He dicho, señor presidente,
señorías, que estaré muy contento si, dentro de
algunos años, un debate como este que comenzamos ahora pueda ser
mantenido en inglés, y que estoy seguro de que esto será
posible gracias a las medidas que el gobierno valenciano del Partido
Popular está tomando a partir de ahora.
(Aplaudiments)

I, a més, també, que se puga passar de
l'anglés al valencià, del valencià al
castellà, i que sigam una comunitat trilingüe, que és el
que volem tots i pel que estem treballant.
(Veus)

Se olvida, señor diputado, de que ya
está en marcha en esta comunidad un plan de extensión del
trilingüismo que abarca casi trescientos centros, que abarca casi
cuarenta y cinco mil alumnos, y que el dominio del inglés no es una
cosa baladí, no es una ocurrencia.
De todos esos insultos que usted
me ha dedicado, de todos esos menosprecios que usted me ha hecho, ha
olvidado que el inglés es muy importante.
Lo hablan cientos de
millones de personas en el mundo, es la lingua
franca internacional, es la lengua del comercio,
es la lengua de la cultura internacional y es la lengua que todos estamos
obligados a conocer.
(Aplaudiments)

Mire usted, mire usted.
.
.
No me quite el Grupo Popular
tiempo, que ya llevo poco.
Muchas gracias, doy por descontados
también los aplausos.

Mire usted lo que dice, por no buscar nadie de la
Comunidad Valenciana, el gerente de la Universidad-Empresa de Madrid:
«El inglés debería ser algo obvio para aspirar a un
empleo.
» Le preguntan: «¿Es el idioma algo vital para
poder acceder a un puesto de trabajo dentro del espacio europeo?
» Y
contesta: «Por supuesto, más que vital, me parece obvio.
Hoy
en día, quien quiera estar en ese mercado, si no domina el
inglés, no podrá optar a casi nada.
»

El sector hostelero, Francisco Catalá,
responsable de NH, de la contratación, dice: «Este sector pone
al descubierto las carencias de un sistema que no prepara para los idiomas
y, concretamente, para el inglés.
»

Isidoro Torres, estoy tomando datos de El Mundo de hoy, un
periódico, dice, responsable de selección de Iberdrola:
«Es imprescindible tener un buen expediente, un alto nivel de
inglés.
» Y también, Diego Charola, director general de
Recursos Humanos del grupo Cortefiel, dice: «El conocimiento de
idiomas, sobre todo el inglés, es herramienta indispensable para
trabajar en una empresa como esta.
»

Es decir, estamos hablando de algo más serio
que de una frivolidad, y estamos hablando de practicar un sistema realmente
trilingüe, y en eso estamos trabajando.
Y nos ha parecido
perfectamente que esta asignatura, que es una asignatura de corte
transversal, que no tiene un lenguaje especializado, como pudieran ser,
qué sé yo, las matemáticas o la física o la
química, que es, como digo, una asignatura de corte transversal,
podría ser perfectamente aplicable ahí el impartirla en
inglés.

Por tanto, de improvisaciones, ninguna,
señorías.
La única cosa buena que ha dicho usted de
mí es que no soy del todo tonto.
Pues, no, del todo tonto no soy, ni
el gobierno lo es.
La prueba es los resultados que ha obtenido.

Lo que no queremos es que se produzcan situaciones
patéticas.
Que si un joven valenciano, dentro de veinte o
veinticinco años, llega a ser presidente del Gobierno de
España, no se tenga que quedar en un rincón porque no
entienda lo que están hablando de una reunión internacional.
Eso es lo que tenemos que hacer.
(Aplaudiments)

Y no se ha hecho ningún tipo de artificio ni
ningún tipo de falsificación ni ningún tipo de
ilegalidad.
Nosotros, primero, estamos trabajando todavía en la
orden que desarrolla las medidas pertinentes a esta cuestión, van a
pasar por la mesa sectorial y por la mesa técnica en pocos
días, y se hablará con quien se tiene que hablar en estos
casos.

Y le tengo que decir una cosa muy importante, y es que
uno de los elementos más importantes, básicos y claves del
sistema educativo, ¡que ustedes han diseñado!
, ¡ustedes,
Grupo Socialista!
, ¡ustedes!
, ustedes han diseñado un sistema
de atención a la diversidad, pero, por lo visto, ¡solo a la
diversidad que les interesa a ustedes!
, (aplaudiments) no cuando se plantea una diversidad en el uso,
además, de un derecho constitucional que ha sido reconocido, por lo
menos, por un tribunal superior de justicia, en este caso, el de
Andalucía, que es el único que ha entrado a juzgar el fondo
de la cuestión, según informes jurídicos que obran en
poder de esta conselleria.

Por lo tanto, ni improvisación cuando el
inglés ni improvisación cuando en atención a la
diversidad del alumnado la asignatura se imparte.
Porque la asignatura se
imparte, lo que ocurre es que se imparte con dos modalidades, dos
modalidades perfectamente determinadas, además, con un uso
ampliamente extendido en toda la educación no universitaria y
universitaria, que es la realización de trabajos.

Y ahí se plantean no una alternativa diferente,
como podría plantearse lo que existía anteriormente a la
religión.
¡No, no, no, no!
Son dos opciones diferentes, pero
de impartición de la asignatura: una, que consistirá en el
desarrollo del temario de manera convencional; y otra, como hemos dicho,
con la realización de un trabajo, con, al menos, una periodicidad
trimestral, con un contenido concreto, que, además, el alumno
dispondrá de dos tutores, dos: uno, para facilitarle
información respecto al trabajo elegido, trabajo para cuya
elección, lógicamente, primero habrá que repasar el
contenido temático, porque los trabajos deben versar sobre los
bloques de programa; y en segundo lugar, dispondrá de otro tutor,
que tutorizará
su desarrollo en inglés.
(Veus)

Y usted me dice: «Oiga, es que no estamos
todavía en condiciones de enseñar en inglés, porque
resulta que estamos bajos en inglés.
» ¿No será
porque estamos bajos en inglés que tenemos que hacer todos los
esfuerzos para aprender inglés?
(Aplaudiments) ¡Claro!

Yo tengo un nieto de once meses, (remors) y está aprendiendo a
andar, y el chiquito va, da tres pasos ¡y se cae!
Si se cae,
¿qué quiere?
, ¿que para que no se caiga yo lo siente
en una silla y no lo deje andar?
(Veus) A andar se aprende andando, ¡y a hablar inglés,
se aprende hablando!
¡Se aprende hablando!
(Aplaudiments) Y esa es la base real de
la situación, la base real de la situación es esa.
Y a
mí lo que me gustaría -repito- es que dentro de
unos pocos años aquí viniera un diputado del Partido
Socialista y todos esos improperios me los hiciera en inglés, por lo
menos yo aprendería improperios en inglés, (aplaudiments) porque ahora me los tengo
que tragar sin ningún beneficio del conocimiento intelectual.
(Veus)

Por tanto, yo me niego a aceptar todo ese tipo de
situaciones que usted plantea.
(Veus) A ustedes, señor diputado, les da miedo la libertad.
(Veus) ¡Les da miedo la
libertad!
, ¡les da pánico!
Léase usted a Erich Fromm, (veus) ustedes, que son tan
intelectuales y los del centro derecho somos así de
«cortitos».
Pues, léanse ustedes a Erich Fromm.
Ustedes
necesitan tener toda la sociedad encajonada (veus) y dentro de los límites de su ideología.
Y si
ustedes se repasan, porque se lo deberían repasar, los contenidos de
los libros ya publicados, porque esta asignatura se da en otras comunidades
autónomas, verán como hay contenido explícitos, y le
invito a usted personalmente conmigo a que los repase, que atentan contra
el derecho constitucionalmente recogido en la Constitución,
lógicamente, de las familias, para formar la conciencia moral de sus
hijos e hijas.
En algunos casos, se hacen opciones (aplaudiments) claramente para la
política.

Es más, le digo más, yo tenía un
amigo, tengo un amigo, que fue a un mitin de una candidata suya, !
fue a un
mitin!
, fíjese usted, dijo, «voy a ver lo que dice la
señora Alborch», y en un mitin la señora Alborch dijo,
y está recogido por la megafonía, y supongo que grabado en
alguna parte: «Habrá que ir pensando en que en las clases se
empiece a decir a los niños que voten al Partido Socialista.
Eso
sí, con discreción.
» (Remors) De igual manera que dijo aquello de que todos los salvem eran socialistas, la
sociedad civil: «¿Cómo vamos a perder las elecciones,
si todos los salvem
son nuestros?
» Ahí está la sociedad civil, la libertad
de opción y la neutralidad educativa del Partido Socialista.
(Aplaudiments i veus)

Ítem más le digo, ítem más
le digo: compañeros suyos del Partido Socialista, diputados, ha
habido que han montado industrias, auténticas industrias, el
señor Mayoral, ¿eh?
, alma y vida de este proyecto de
educación de la ciudadanía, que ha ganado dinero contante y
sonante montando grupos de trabajo que se dedicaban a ir por todos los
ayuntamientos socialistas, por los centros educativos, enseñando
cómo se enseñaba Educación para la Ciudadanía.
Eso también lo tendría que aclarar su partido, si tanta
Educación para la Ciudadanía quieren ustedes impartir.

Aquí, de lo que se trata señoría,
es de respetar los derechos de la gente, ¡y no hay que tener miedo a
los derechos de la gente!
(Veus) ¿Por qué hay que tener miedo a los
derechos de la gente?
¿Por qué?
Las familias tienen
reconocido constitucionalmente su derecho, y nosotros, aunque, usted diga
otra cosa, no hacemos ninguna.
.
.
, ningún, digamos, reconocimiento
más allá de lo que es la pura realidad.

Es decir, si de repente usted se encontrara en mi
posición y vinieran y por el registro de entrada de las
correspondientes delegaciones territoriales registraran objeciones para una
asignatura, ¿qué haría?
¡Tendría que
tomar nota de ello!
Alguna actitud tienen que tener las direcciones de los
centros para que no pase como en Andalucía, que los chiquitos y
chiquitas que han objetado ¡son tratados como apestados!
, (veus) y que son marginados de la
vida educativa, (protestes) ¡son marginados de la vida educativa!
, eso es lo que
ocurre.
Y son perseguidos y, encima, se comete con ellos una falsedad,
porque se les califica una asignatura a la que no se han presentado.
¿Usted no ha pensado en eso?

En este momento, autonomías del Partido
Socialista, un 1 les ponen a los chicos que objetan.
A lo mejor, cuando
ganen, si ganan, el conflicto en el constitucional, ¿quién
sabrá si ese suspenso ha venido dado por un suspenso en puridad o
por una objeción para la ciudadanía?

En definitiva, ustedes son los que no atienden la
realidad de la población a la que debemos gobernar siempre con buen
criterio.
Y el buen criterio de este gobierno viene avalado por una cosa
muy sencilla: las elecciones generales, las han ganado, es verdad, nos
descubrimos y les felicitamos.
Pero no lo olviden, ¡aquí no!
A
lo mejor es porque no somos tontos del todo.
(Aplaudiments
i veus)

El senyor vicepresident primer:

Gracias.
(Veus)

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a la rèplica, i per un temps de cinc
minuts, té la paraula el diputat senyor Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

Bé, senyor Font de Mora Turón, senyor
president: «Interea, ea legione quam secum habebat, murum  (ininte­l·ligible) .
.
.
fossamque perducit.
Dulce et decorum est pro patria mori»,
¿no?
(Rialles)

Al final, això és el que vosté
voldria (aplaudiments) ¡en arameu o en llatí!
, per a que no entengueren per
a res l'assignatura.
Lamentable, (remors) lamentable la defensa que un conseller, un
representant.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Señora.
.
.
(Protestes) Un momento.

Como el diputado ha sido muy breve, no ha dado tiempo
a decirle lo que la presidencia quería.
Como no he tenido tiempo, no
lo voy a decir ahora, lo que quería.

Siga usted en el uso de la palabra.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, president.

Dia que lamentable que un conseller no tinga cap
argument, ni un, per a defendre les propostes que vosté té.

Mire, al cap i a la fi, a vosté li importa un rábano
l'anglés i l'Educació per a la Ciutadania i els
Drets Humans.
(Veus)
Li ho dic sincerament.
Perquè, insistixc: intentar fer-mos vore que
l'important és, compte, no aprendre l'anglés,
sinó aprendre en anglés, que és el que dia el
president de la.
.
.
¡Això, a vosté, no li importa
absolutament res!
A vosté el que li importa és que xavalets
de deu anys i de tretze no entenguen per a res els continguts mínims
d'una assignatura obligatòria.
(Veus)

Mire, de fet, -ja li he dit que no tenia res de tonto- vosté no
planteja les qüestions claus ací perquè no vol que es
reflectisquen en l'acta de Les Corts.
Este és el problema.
Vosté ni ha plantejat el tema ni de l'alternativa ni del
desdoblament -i conteste'm per favor- quan jo li dic que
és il·legal perquè vulnera els continguts
mínims establits per reial decret, vosté ni m'ha
contestat sobre el registre d'objectors i l'atenció
educativa a estos possibles objectors.
I no ho fa, de forma premeditada,
perquè sap les conseqüències legals.

Mire, vaig a dir-li, tanta és la por que hi ha
a sentències i a impugnacions que vosté mateixa a aquesta
opció li diu, «no, és un simple desdoblament».
Els xiquets que facen tindren tots la mateixa càrrega lectiva i el
mateix horari, però amb una diferència -després
els diré que ho feia això fa 40 anys- amb una
diferència: que els xiquets que donen Educació per a la
Ciutadania ho faran en unes aules i els xiquets que donen esta opció
que s'ha inventat el senyor conseller en una altra aula.
Això
és una segregació, una segregació total, pura i dura
en el nostre sistema educatiu, perquè ni el recolza a vosté
una llei orgànica ni uns reials decrets.

Però, mire, li he dit que l'única
cosa que ha resolt el Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat
Autònoma d'Andalusia és exonerar de forma cautelar a
una sèrie d'alumnes perquè no assistisquen a classe
mentre es resolga el contenciós administratiu que han establert
contra la Junta d'Andalusia.
Res més, res més, clar que
res més!
Perquè paral·lelament hi ha unes
sentències d'altres tribunals superiors de justícia,
com pot ser Astúries, com pot ser Catalunya o com pot ser
Aragó, que no admeten este dret.

Però adone's, adone's, vosté
hauria de saber millor que jo, no per res sinó perquè
té més edat, que l'objecció de
consciència ha d'estar objectivada a la Constitució
espanyola.
I a la Constitució espanyola, fins almenys a data
d'avui, únicament hi ha possibilitat d'objectar, una
cosa aprovada per llei, que és el servei militar, absolutament res
més.
Vosté no pot utilitzar sentències
d'àmbits territorials diferents al nostre, perquè a
més se pillarà els dits.

I encara, encara -per acabar-, ¿com
és possible, com és possible -li ho dia abans-
que li faça tanta por l'aprenentatge d'uns drets que no
és que els haja introduït en l'assignatura el govern de
José Luis Rodríguez Zapatero conjunturalment perquè
passava per allí sinó perquè respon a uns compromisos
internacionals establerts en el Consell de les Nacions Unides i reconeguts
per tots els països?
No ens estem inventant res.

Per això li deia que el que no puc entendre com
és possible que vosté, com a representant d'este
Consell, es reunisca amb altres consellers d'Educació de
l'estat espanyol, tots del PP, per a boicotejar una assignatura.
¿Es van reunir realment per aprendre en anglés, per a
fomentar l'anglés?
Absolutament per a boicotejar, amb tot el
cinisme del món, amb tota la hipocresia.
.
.
I no l'estic
insultant.
Si li dic hipòcrita únicament li dic que diu el
que no pensa.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaja acabant.
Vol acabar,
senyor diputat.
.
.

El senyor Sanmartín Besalduch:

.
.
.
estic utilitzant una
definició del diccionari.
Per tant, li dic, li dic de veres que se
n'han passat no dos pobles, se n'han passat quaranta pobles,
perquè no té raons objectives per a fer el desgavell que ha
produït a la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies,
senyor diputat.
Molt amable.

Senyor conseller, té vosté la paraula.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies,
senyor president.

És l'emoció del debat la que
m'ha impedit demanar el degut permís a la seua
presidència.
Moltes gràcies.

Moltes gràcies, president.

Vaja vosté a demanar treball i diga allò
de «quousque tantum, Catilina, abutere patientia nostra»
 i vorà com el fan al carrer.
Escolte, per l'amor de
Déu, per l'amor de Déu, (aplaudiments) tinguem una miqueta de trellat, tengamos un poquito de
buen sentido y veamos a ver para qué estamos planteando las
cuestiones.

Estamos planteando las cuestiones para resolver
problemas de los ciudadanos.
Y en esta comunidad tenemos dos problemas,
usted lo ha dicho muy bien, por cierto como en el resto de España,
que también el inglés no es precisamente nuestro fuerte.
Hay
que reforzar el inglés, punto uno, y punto dos: se nos están
planteando, porque ya hay constancia fehaciente de esto, unas objeciones de
conciencia que en principio deduzco que usted la sentencia no se la ha
leído ni nadie le ha informado de ella.
Porque ha estado soltando
usted una serie de barbaridades jurídicas de tamaño natural.

Por lo tanto, yo sí que para tomar cualquier
decisión pido informes jurídicos, los pido los informes
jurídicos.
Y, mire usted, el contenido de la citada asignatura
-la sentencia- contemplado en la norma de referencia incide en
conceptos de indudable trascendencia ideológica y religiosa, como
son la ética, conciencia moral y cívica, valoración
ética, valores o conflictos sociales y morales.

Segundo.
(Remors) No, no, espere, espere un momento.

El senyor vicepresident primer:

Senyor diputat, si ha de
dir alguna cosa s'adapta al reglament, li demana a la
presidència la paraula, però no faça l'ús
indegut de la paraula sense autorització de la presidència.

El senyor conseller d'Educació:

Gracias, señor
presidente.

Es posible -sigo leyendo- plantear la
objeción de conciencia frente a una asignatura que atente a la
libertad ideológica y religiosa y viole el derecho de los padres a
educar a sus hijos conforme a sus convicciones morales.

Otra cosa.
Usted ha hablado de tribunales importantes
y del derecho a no objetar y que no está desarrollada la ley.
Bueno,
pues según la jurisprudencia del Tribunal Constitucional
Español, el Tribunal Supremo y el Tribunal Europeo de Derechos
Humanos se concluye que el citado derecho es un derecho reconocido
explícita e implícitamente en la ordenación
constitucional española sin que tenga valor alguno el hecho de que
el artículo 30.
2 emplee la expresión «la ley
regulará».
Es decir, que se puede perfectamente objetar sin
que esa regulación esté todavía objetada, según
la jurisprudencia del Tribunal Europeo de Derechos Humanos.
Supongo que eso
más allá de su ciudad se podrá reconocer como
autoridad, más allá de su ciudad, en su ciudad seguro que no.
(Aplaudiments)

Mire, señor
diputado, yo soy muy respetuoso con el procedimiento.
Le he dicho que va a
haber dos formas, dos opciones de impartir la asignatura, dos opciones, una
de ellas concebida como concreción curricular.
Usted no
ignorará, porque es del mundo docente, que eso está
sucediendo.
Por ejemplo, sabe usted que en matemáticas, en
matemáticas hay varios niveles de impartición y se concreta
en algunos casos la impartición de la asignatura porque se ve que
hay alumnado que, en virtud de su individualidad y en reconocimiento de su
diferencia, tiene más dificultades para acceder a determinados
niveles de matemáticas y entonces se concreta.

¿Por qué ustedes sólo reconocen
la diversidad en el momento en que esa diversidad encaja al subesquema
ideológico?
Ya que usted cita en latín, yo le voy a decir lo
que les pasa a ustedes, lo he dicho alguna vez en esta tribuna.
Ustedes no
intentan ajustar la legislación al pueblo sino el pueblo a la
legislación.
Hacen ustedes como aquel célebre bandido romano
que en las afueras de Roma cogía a las personas -se llamaba
Procusto- y las ponía en una cama -el lecho de
Procusto- y si le sobraba un poquito de pierna -a mí
afortunadamente eso no me pasaría-, cogía un serrucho y
le cortaba la pierna para ajustarlo al nivel.
Eso es lo que ustedes hacen:
intentar rebajar los niveles de la enseñanza, intentar homogeneizar
por lo bajo.
Y además cuando blasonan de reconocer la diferencia,
cuando se plantean una diferencia que por lo menos un cierto fundamento
jurídico tiene, porque no me imagino yo a una serie de sesudos
barones de un tribunal superior de justicia diciendo barbaridades, y lo
recogen en una sentencia que entra en el fondo de la cuestión,
cuando eso sucede, entonces ustedes ya la diversidad no les importa.

Ustedes tienen un problema.
En el fondo ustedes se
creen en la posesión de la verdad.
Lo decía el señor
Virgilio Zapatero en una frase terrible -estoy acabando pero se lo
voy a decir-.
El señor Virgilio Zapatero, en una obra en que
glosaba la figura de un ex ministro, de un ministro de la II
República, decía: «Es que, señores míos,
el socialismo es un imperativo ético.
» De manera que los
demás, los que no respondemos a ese imperativo ético somos
para ustedes escoria, somos para ustedes morralla, somos para ustedes algo
desechable.
Y por eso los niños que, haciendo uso sus familias del
derecho a la objeción en Andalucía objetan, son objeto de una
persecución.
Y eso es lo que tratamos de evitar aquí.
Nosotros no fomentamos la objeción, lo que pasa es que cuando se
produce la reconocemos y procuramos darle un tratamiento.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Vaya terminando,
señor conseller.

El senyor conseller de Cultura:

.
.
.
un tratamiento
de-mo-crá-ti-co, señoría.

Nada más y muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Muchas gracias,
señor conseller.

Interpel·lació al Consell sobre
política general pel que fa a l'educació concertada,
que formula la diputada Marina Albiol Guzmán, del GP Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 13.
226, BOC
número 50)

El senyor vicepresident primer:

Punt huit de l'ordre del dia:
interpel·lació al Consell sobre política general pel
que fa a l'educació concertada, que formula la diputada
il·lustre Marina Albiol Guzmán, del Grup Parlamentari
d'Esquerra Unida-Bloc-Verds-Esquerra Republicana: Compromís.

Té la paraula la il·lustre diputada
senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Bona vesprada, diputats i
diputades, senyor conseller.

Fa uns mesos el conseller d'Educació,
vosté mateix, Alejandro Font de Mora, va anunciar que el govern
valencià seguirà -i llig textualment- pel
camí del concert educatiu per a garantir la llibertat.
Supose que el
senyor conseller es referia a la llibertat d'empresa, que és
l'única que es garantix, la llibertat de l'empresa
privada a convertir l'educació dels nostres fills i filles en
un negoci redó.
Un negoci d'aquestos segurs que més
agraden als capitalistes, amb la clientela captiva i finançat per
l'administració pública; un transvasament de diners de
les arques públiques a les butxaques privades, en detriment, com no
pot ser d'una altra manera, de l'educació
pública, en detriment de la igualtat d'oportunitat i
també en detriment de la llibertat d'educació.
Es
relega l'educació pública a un paper secundari i
assistencial i es fa de manera totalment conscient i premeditada.
Es creen
guetos educatius recloent la pública sobretot a determinades zones
urbanes i a zones rurals on l'ensenyament privat no és
rendible per a la patronal de l'educació privada.

Com a conseqüència,
l'educació està passant de ser un dret per a tots i per
a totes a convertir-se en un negoci d'uns pocs, un negoci molt
rendible econòmica però també ideològicament.
Una educació, la privada, on la nostra llengua, el valencià,
queda totalment relegada, incomplint-se de manera flagrant la Llei
d'ús i ensenyament del valencià.
De fet, els centres
concertats que ofereixen ensenyament en valencià no arriben a 50 i
cal tindre en compte que hi ha prop de mig miler de concertats.
Per tant,
la xifra és prou ridícula.

Als darrers pressupostos, una vegada més, es va
fer inqüestionable que el Partit Popular ha fet una aposta decidida
per desviar els diners que haurien d'anar destinats a
l'educació pública cap a l'educació
privada.
Fonamentalment es tracta d'engreixar en la jerarquia de
l'Església catòlica, una institució molt lligada
ideològicament a la dreta recalcitrant que representa l'actual
govern autonòmic.
Una inversió que després té
la seua contrapartida.
De fet, no fa massa, vam sentir als bisbes del
País Valencià i de l'estat demanar el vot per a la
dreta en les passades eleccions generals amb un missatge on deien que els
malalts terminals han de morir amb dolor, on deien que els homosexuals han
de tornar a l'armari i que la pau no és possible al
País Basc.
Un discurs recobert de moralitat on amaguen els vertaders
interessos.
Perquè en realitat demanen el vot per a la dreta,
perquè no perille el seu negoci.
Per això ho fan.
Un negoci
que res té a veure amb qüestions celestials, sinó molt
mundanes.
Demanen el vot perquè continue el monopoli de
l'educació concertada, l'assignatura de religió,
els privilegis fiscals del seu patrimoni i una gran part del pastís
de l'IRPF que suposen milers de milions d'euros que estan
disposats a defensar siga com siga.

L'escalada de diners per a concerts educatius,
inaugurada en els pressupostos de 1996 pel Partit Popular, s'ha
convertit en una pesada herència per a les arques públiques
valencianes, tal com demostra el desglossament per capítols i
nivells educatius dels darrers 12 anys dels pressupostos.

Senyor conseller, la privatització ha crescut
de manera incontrolada, amb creixements acumulats del 350% en els nivells
d'Educació Secundària.
La despesa fixa en concert es
menja el pressupost d'educació, en passar de 175,2 milions
d'euros que hi havia el 1995 a 611,8 milions consignats per a 2008.
És a dir, hem passat de 175 a 611.
Jo crec que és prou
evident el que està passant.
No s'està invertint en
infraestructures educatives en la pública i els diners
s'envien a la privada.
Suposem que en el nom de Déu.

La Generalitat valenciana es desentén
així d'una de les seues obligacions fonamentals i no complix
d'esta manera l'article 27.
5 de la Constitució pel qual
els poders públics han de garantir el dret de tots i de totes a
l'educació.
La no assumpció d'aquesta
obligació i responsabilitat per part de la conselleria el que fa
és possibilitar a l'església i a altres empreses que
obtinguen grans beneficis.

En este procés del desmuntatge de l'estat
del benestar al qual estem assistint ací, al País
Valencià, representa el sotmetiment ideològic i
polític als principis del neoliberalisme més inhumà.
Les concessions a l'església i les concessions a la dreta,
lluny d'estabilitzar el sistema educatiu, provoquen l'efecte
contrari, el desestabilitzen, i encara més en la mesura que accelera
la crisi i el deteriorament dels centres públics
d'ensenyament, en benefici -com havíem dit abans-
de l'educació concertada.

Els centres públics han d'atendre
així, amb mitjans completament insuficients, la major part de
l'alumnat problemàtic i amb dificultats socials o amb
dificultats escolars.
La privada-concertada arreplega, com ja ho feien, els
sectors socials amb més interés en la promoció
acadèmica i de comportaments més conflictius.
La realitat en
l'escola pública valenciana està travessada per factors
que obstaculitzen la qualitat educativa.
Començant per una alta taxa
d'interinitat dels treballadors i treballadores, de fet afecta el 30%
del professorat que no té destí fix, estem parlant de 16.
000
places, d'un total de 53.
000.
I l'educació
pública tots sabem que també està en una desastrosa
situació pel que fa els barracons.
Enguany 20.
000 alumnes van
iniciar el curs en instal·lacions prefabricades, provisionals o com
li vullga dir.
Al País Valencià, de fet, hi ha mil barracons,
o més de mil, i ara per ara, per a no continuar sumant en barracons,
el que fan és dividir les aules que ja existixen o dividir els
menjadors o el bany, posant algun barandat prefabricat, i així no
s'incrementa el nombre de barracons, però sí el nombre
d'alumnes estudiant en aules inadequades.

Tampoc hi ha suficient professorat de suport davant
els nous reptes de l'ensenyament i el creixement demogràfic
que s'ha produït.
Tampoc hi ha suficient personal laboral i
administratiu ni prou ordinadors per alumnes.
De fet, ocupem
l'última posició de l'estat.
Ací tenim un
ordinador per cada 11 alumnes, mentre, per exemple, a Extremadura hi ha un
ordinador per a cada 2,4 alumnes.

Mentrestant l'educació privada va posant
traves a l'escolarització en igualtat de condicions de
l'alumnat.
De fet, senyor conseller, el 86% de l'alumnes
immigrants van a l'escola pública, el 86%.
I el curs passat,
el 99% dels escolars (inintel·ligible) .
.
.
, que majoritàriament eren immigrants que
s'havien incorporat fóra de termini de matrícula i
curs, el 99% van acabar en aules públiques.

Conseller, es tracta d'un apartheid educatiu intolerable i
impresentable.
I damunt vosté té la barra de respondre a una
pregunta parlamentària dient que la Conselleria
d'Educació no posa cap condicionant als centres concertats
sostinguts amb diners públics respecte a l'atenció
d'immigrants.
Açò se'm va contestar a mi mateixa
en una pregunta escrita que vaig formular, que no posen cap condicionant.

Doncs bé, el que estan fent és
incomplir, incomplir completament l'ordre de 27 d'abril de 2007
que obliga a regular la reserva de places en tots els centres
públics i concertats per a escolaritzar l'alumnat amb
necessitats específiques, i el decret d'admissió
d'alumnes que regula l'escolarització equitativa.

I ja per finalitzar el primer torn
-després de la rèplica podem comentar altres
coses-, m'agradaria donar una xifra que per a mi em sembla molt
evident de què està passant amb l'educació al
País Valencià.
Per això vull tornar a parlar de diners
i de l'església, que són dos conceptes que, com hem
pogut comprovar abans, van molt lligats.
De fet, l'Opus Dei
s'està enduent en aquest moment quasi cent milions de pessetes
només a través d'una fundació, una única
fundació que tenen, exactament els mateixos diners que La
Generalitat destina a tota la xarxa dels col·legis públics
infantils de 0 a 3 tres anys.
Els mateixos diners que van a les escoles
infantils, els mateixos, són els que s'endú
l'Opus Dei.
Em sembla una barbaritat.

I jo acabaria esta primera intervenció fent-li
la pregunta directament de si no els fa vergonya estar enduent-se els
diners d'aquesta manera tan evident.

Res més.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora diputada.
Senyora
Albiol, moltes gràcies.

Senyor conseller Font de Mora.
Quan vullga, senyor
conseller.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies,
senyor president.

Senyora Albiol.

Comence la meua intervenció amb una
sensació certament peculiar, i és la sensació de qui
té la seguretat que diga el que diga no aconseguirà
traspassar la cuirassa ideològica que es desprén de la seua
intervenció.
Per tant, vosté ha dit coses terribles, que si
foren realitat, eh, si foren realitat, seria absolutament impossible que en
un estat democràtic -com crec que vosté
considerarà que ho és el nostre- ficara el Partit
Popular i el seu govern on està i els ficara a vostés on
estan.
Evidentment això es repetix any rere any, elecció
darrere d'elecció.
I vosté haurà de
reconéixer que si de veritat -i utilitzant les seues
paraules- n'hi ha un desmuntatge absolut del sistema de
benestar social, si això fóra deveres, això no podria
ser compatible amb la situació política que gaudim en estos
moments.

Hi ha una cosa que me fa molt l'atenció,
eixa identificació.
.
.
, té vosté eixe tic propi, com
dic, del seu posicionament polític dels diners, d'afany de
guany, el capitalisme i totes estes coses.
Li fa confondre coses que no se
poden confondre.
És dir, la concertada és un sistema que no
és una creació ni molt menys del Partit Popular, vosté
ho sap, vosté ho sap.
La concertada és una creació del
Partit Socialista.
Encara més li dic, reiteradament i repetidament
s'ha dit en esta cambra que en termes homogenis, és a dir,
considerant el tipus d'ensenyament que s'havia de fer aleshores
i ara, és dir, llevant el que la Logse va ficar de més, com
són els dos anys més d'incorporació al sistema
educatiu obligatori, hi havia més unitats concertades en els
anteriors governs que el que hi ha ara en este moment.
Tinc les xifres,
però no cal.
.
.
, si vol vosté després li les
diré.

Després, és curiós també
que on vostés tenen efectiva responsabilitat de govern, per exemple
a Catalunya, el sistema privat i concertat estiga absolutament
hipertrofiat.
Ací, fixe's vosté, si ho fem mosatros,
desmuntem el sistema públic educatiu, que la proporció entre
el sistema públic i el concertat és de 70/30, és dir,
de cada 10 centres, 7 són públics i 3 són privats.
Quan a Catalunya pràcticament estan al 50% o 60% són
concertats i 40% públics.

I jo dic, què han fet vostés on governen
en un sistema democràtic?
Perquè on governen en
 sistemes no democràtics ja parlaríem d'altres
coses.
Perquè governen les seues ideologies en sistemes no
democràtics, no cal dir-ho.
Què han fet vostés, per
exemple, a Catalunya, on tenen responsabilitats de govern?
M'ho pot
dir vosté?

Com se pot dir que este govern no fa res pel sistema
públic?
Si és tot el contrari.
És a dir, un govern que
des que està governant, per exemple, el president Camps
està.
.
.
, ha fet 244 edificis nous o reformats amb una
inversió de prop de 1.
200 milions d'euros en el sistema
públic educatiu.
Que des que governa el Partit Popular des de 1996
fins ara, on no hi havia ni mapa escolar, que vam haver de fer el mapa
escolar de la pública, el va fer el Partit Popular, s'han fet
més de 440 centres educatius amb una inversió de 1.
800
milions d'euros.

Com pot dir vosté que es desmunta el sistema
públic quan hi ha una previsió ací al curs 2013-2014
de fer més de 500 centres educatius del sistema públic?
On
està el desmuntatge del sistema públic?
Això pel que
fa a infraestructures, però, i professorat?
Professorat del sistema
públic!
Sap vosté, sap vosté que des que governa el
Partit Popular s'ha augmentat un 40% la plantilla del sistema
públic educatiu?
Ha consultat vosté, per exemple, amb UGT
-bé, vosté amb UGT no, vosté amb Comissions
Obreres, potser, o amb UGT també, per què no?
, o amb
l'STAPV, consulte vosté amb qui ho estime
oportú-, no ha consultat i li han dit que tenim les millors
plantilles, des del punt de vista sindical, de tot l'estat espanyol?
Per dir-ho en una terminologia grata per als seus oïts.
Doncs
consulte.
Tenim una de les millors plantilles públiques.
No ha
consultat amb els seus companys per a vore que estem augmentant el sou dels
professors?
No ha mirat també que estem millorant les seues
condicions de treball?
Això és desmuntar el sistema
públic?

Li vaig a dir una altra cosa.
Vosté no coneix
el que és el sistema concertat, senyora Albiol, no ho coneix.
Vosté sap el que és una entitat sense ànim de lucre?
Els col·legis concertats són entitats sense ànim de
lucre, sense ànim de lucre.

Perquè, clar, vosté me dirà tot
això de l'església, els diners i estes coses que sempre
utilitzen vostés, que ja no se les creu ningú.
.
.
, bé,
s'ho creuen quatre, que són els quatre que els acompanyen a
les urnes, però no s'ho creu ningú.
Clar, naturalment,
vosté bé ací, fa el seu discurs i tracta de transmetre
a la població la sensació que tot s'afona en el sistema
de benestar social de la nostra comunitat, quan la realitat pura i dura
és que no hi ha hagut ningun govern, cap govern a la Comunitat
Valenciana des que és democràcia, des de la transició
democràtica, cap govern que haja fet el que s'ha fet
ací pel sistema públic educatiu, a tots els nivells.
Perquè vosté  ho agarra com agarra.
Perquè, clar,
s'oblida també, quan parlem d'infantil de 0 a 3, hem
destinat l'any passat vora 30 milions d'euros per al bo
infantil!
No són els diners només el que vosté ha dit,
és que n'hi ha moltes maneres de finançar els trams
educatius.

Per tant, diu vosté que incomplim la reserva de
places.
No, no, la complim.
Clar que la complim!
El que fa és que la
mantenim lògicament durant el període de matriculació,
el període de començament de curs.
No pretendrà
vosté mantindre places buides en un col·legi i fer anar els
xiquets veïns a l'altra punta de la ciutat per a mantindre una
hipotètica plaça, que és el que passaria aplicant
rígidament el sistema que vosté proposa.
Clar que sí!
I tots els decrets que fem, naturalment que els complim, naturalment que
els complim.
I les dades les té vosté equivocades.
Perquè diu no sé quines dades d'ordinadors.
Ordinadors
tenim, a gener d'enguany, 68.
373, el que fa 7,4 alumnes per
ordinador, per a una mitjana espanyola de 9,3 alumnes per ordinador.
Per
tant, revise vosté les dades de què disposa, perquè
algú que els les passa no compta amb la informació pertinent.

Jo, senyora Albiol, el que pense és que en
estos temes, en educació, hauríem de deixar estos discursos
tan catastrofistes, la veritat.
¿I voldria vosté afegir-se
amb mi en un intent desesperat per dir que som un milió més
de valencians i que el govern central, vosté i els seus socis de
coalició, mos done el que ens correspon per a ajudar a
l'escolarització i a construir centres educatius?
¿Voldria vosté afegir-se, com alguns companys fan, a eixe
esforç, que és un esforç que fins ara no té cap
repercussió pràctica?

¿Perquè sap vosté el que costa
els més de 88.
000 alumnes que hi ha en este moment de fora de la
nostra comunitat que estan estudiant en el nostre sistema educatiu?
Sap
vosté el que val això a l'any?
Jo li ho diré.
Això val més de 240 milions d'euros, prorratejant el
que és el gasto, la inversió en construcció,
capítol I, capítol II i construcció.
240.
Sap
vosté quants n'aplica el govern central a eixos 240?
13.
13
milions front a 240, el 3%.
Això és la realitat de
l'Espanya d'este moment, on hi ha autonomies que estan molt ben
tractades i altres que no ho estan, i la nostra no ho està.

Per tant, jo voldria que vosté s'afegira
de nou a la trona, pujara de nou a la trona, s'afegira a este intent
de demanar el que ens fa falta en realitat.
I a més de fer eixe
discurs catastrofista, perquè no.
.
.
jo he dit al principi del
meu discurs que no pretenc convéncer-la d'altra cosa
perquè és impossible.
.
.
Perquè, clar, vosté
pertany a un sistema ideològic, que, clar, pensava que el mur de
Berlín era una instal·lació esportiva per a jugar al
frontó.
I durant anys, i anys i anys, i generacions i generacions,
però jo tinc molts anys més que vosté, jo he discutit
amb gent que pensava el que vosté i que me negava que allò
fóra una manifestació antidemocràtica.

Per cert, la felicite, perquè ja pot usar
vosté telèfon mòbil.
Perquè, clar,
s'acaba d'autoritzar a Cuba l'ús de telèfon
mòbil.
I jo pense que vosté, seguint l'estela
ideològica, no usaria una cosa que a Cuba no estava permés.
Felicitats per això i per poder allotjar-se a hotels, que
també s'ha permés recentment a Cuba.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Gràcies, senyor conseller.

Senyora diputada.

Té la paraula.

La senyora Albiol Guzmán:

Mire, en primer lloc, no vaig a consentir que aquells
que han estat quaranta anys, quaranta anys, sense permetre la llibertat en
este país, que aquells que fan això, després vinguen a
mi a donar-me lliçons de democràcia.
Ja està
bé!
(Remors)

I després.
Ací venim.
.
.
-vosté és el senyor conseller perquè és
membre del Consell, perquè van guanyar unes eleccions,
evidentment- venim ací a parlar de la seua gestió, de
la del Partit Popular, en el País Valencià, no venim a parlar
de la gestió que va fer el Partit Socialista quan governava, que ja
ho vam fer quan ells governaven, ni a parlar de l'herència que
va deixar Convergència i Unió a Catalunya, perquè
això ja ho fan els meus companys al parlament de Catalunya.
Aixina
que parlem del País Valencià, que és el que a
nosaltres ens ha de preocupar.

I quant als diners.
Deixe, en primer lloc, de regalar
els diners a la jerarquia catòlica i a l'Opus Dei, i
després, després, si fan falta més diners, ja anirem a
reclamar-los.
Però primer utilitze ací bé els que
té i deixe de subvencionar l'educació catòlica.

Sembla, conseller, que no li ha agradat a vosté
la meua intervenció, jo ho he pogut comprovar, però
m'és igual.
A mi el que no m'agrada és el que
estan fent vostés amb l'educació al País
Valencià.
No és que jo done una.
.
.
faça un discurs
catastrofista, el problema és que al País Valencià, en
els últims sis anys, la taxa de fracàs escolar s'ha
incrementat d'una manera pràcticament exponencial.
Tots els
indicadors confirmen que el 35,9%, 35,9% de l'alumnat del País
Valencià no finalitza l'Educació Secundària
Obligatòria, mentre, per exemple, a Castella-Lleó,
Astúries, Navarra o al País Basc estan en unes dades entre el
20% i el 15,5.
Ací estem en el 36%.
Per tant, no és que jo
siga catastrofista, és que tenim un 36% de l'alumnat que no
acaba l'Educació Secundària Obligatòria.
Ja
m'explicarà vosté si sóc jo la catastrofista o
és que el sistema públic no té recursos suficients.

I abans m'he deixat algunes qüestions
importants, com, per exemple, l'ampliació de la
privatització mitjançant concerts a nivell no obligatori de
Batxillerat, que, per cert, va ser autoritzada per Francesc Camps uns dies
abans de les eleccions autonòmiques de 2007, en una aliança
que va fer amb la patronal privada i amb les religioses.
Açò
el que ha posat de manifest és que les mateixes unitats de
Batxillerat que van reclamar ser concertades, exactament el mateix nombre,
són el nombre d'unitats de públics que s'han
suprimit.

És a dir, la qüestió és molt
més greu: no sols es confirma la tendència de
l'última legislatura, de reduir els grups de la
pública, sinó que damunt engany la supressió coincidix
amb els grups que s'han concertat.
Estem parlant que es gasten 600
milions, sense comptar les nòmines, en el concert educatiu.
El
Batxillerat ha suposat 60 milions d'euros anuals més per als
concerts.
Són milions d'euros que ixen de la butxaca dels
contribuents per a finançar aquesta nova concertació i que
lleven de les inversions reals per a centres públics, tal com han
vingut fent fins ara i com hem parlat ja abans.

Però el problema és que no només
és l'educació privada la que s'endú els
diners de l'educació pública.
Hi han altres forats
negres al País Valencia per on desapareixen els recursos.
L'empresa pública de construccions escolars, CIEGSA, per
exemple, només en sobrecostos va acumular a finals de 2005 un deute
de 1.
800 milions d'euros més enllà del que
s'havia previst.
I no sóc jo la qui ho diu, és la
Sindicatura de Greuges.

O, per exemple, abans tampoc hem parlat de les escoles
infantils.
Tant que li preocupa a vosté Catalunya: a la ciutat de
Barcelona n'hi han dos-centes.
A la ciutat de València
n'hi han tres, tres escoletes infantils públiques per a tota
la ciutat de València.
I el que passa al País Valencià
és exactament igual.
Hi han 32 escoletes dependents de La
Generalitat en tot el País Valencià, les mateixes que fa deu
anys.

Per tant, el resultat de la seua política
educativa és que tenim una xarxa pública debilitada i
desarticulada, mal dotada en materials, mal dotada en personal, sense
recursos suficients.
De vegades no tenen ni per a calefacció en
molts centres.
I enfront tenim una educació privada blindada per
decrets, que protegixen.
.
.

El senyor vicepresident primer:

Senyora Albiol, vaja acabant.

La senyora Albiol Guzmán:

­­.
.
.
-acabe ja- la seua
matrícula i que impedixen entrar a l'alumnat; estan
seleccionant-lo d'una manera xenòfoba i racista.
I a
més, estan cobrant dos vegades la mateixa.
.
.
els diners que ja
reben per subvenció i, a més, els cobren la matrícula.

El senyor vicepresident primer.

Acabe, senyora Albiol.

La senyora Albiol Guzmán:

Supose que a major glòria del pensament
únic i de la jerarquia catòlica.

Gràcies.

El senyor vicepresident primer:

Moltes gràcies, senyora Albiol.

Senyor conseller, senyor Font de Mora.

El senyor conseller d'Educació:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyora Albiol, de veritat que jo amb vosté no
tinc cap problema.
De fet, estic vacunat.
Perquè jo el primer que
vaig.
.
.
Jo no la coneixia de res i el primer que vaig sentir és
que alguna persona, que se dia senyora Albiol, dia de mi que jo era un
talibà catòlic i xenòfob.
Ja me vaig vacunar.
Després d'això, ja pot dir vosté el que vullga,
que naturalment estic absolutament vacunat, perquè ni una cosa ni
una altra.

De manera que.
.
.
A mi m'agrada el seu
discurs, m'agrada.
És més, li vaig a dir, me
convé, ens convé a tots, perquè com més
extremat siga el seu discurs, com més il·lògic, com
més qualificatius estrambòtics tinga, com més records
d'una Espanya decimonònica de fa no sé quants segles
isca vosté i traga vosté al seu discurs, per a mosatros
millor.
Vosté és la garantia que mosatros som el centre
polític a esta comunitat.
(Aplaudiments)

Jo quan la vaig vore ací, vosté que
és quasi antisistema, en allò que ficava
«República» i tal, dic: «esta xiqueta no té
preu, no té preu».
(Remors i
protestes) És garantia.
.
.
Xiqueta per
l'edat, per l'edat, perquè és més jove.
Amb tot el respecte, la senyora diputada més jove de la cambra, o de
les més joves de la cambra.
(Remors) Perdó, perdó.
M'excuse,
m'excuse.

El senyor vicepresident primer:

Un moment, per favor.
.
.

El senyor conseller d'Educació:

Ja, ja he demanat perdó!

El senyor vicepresident primer:

Senyor Font de Mora, senyor Font de Mora.
.
.
Senyores
diputades, el senyor Font de Mora ha fet, diguem, una subsanació del que podia
interpretar-se com el que ell no volia dir.
Per tant, com està feta
la subsanació,
vosté, per favor, no té ús de la paraula i el senyor
Font de Mora entra i continua amb l'ús de la paraula per a la
rèplica.

El senyor conseller d'Educació:

Per tant, una diputada, honorable diputada,
il·lustre diputada més jove de la cambra, en eixe discurs.
.
.
,
vull dir, convé, convé a la societat, convé que veja
el que pot passar si alguna vegada vostés tingueren algun tipus de
responsabilitat de govern.
(Remors)

I això dels quaranta anys, no sé a qui
mirava vosté, però a mosatros no mos mire, perquè
mosatros, d'eixos quaranta anys, no tenim absolutament res a vore.
(Remors)

Parlem de moltes coses.
Clar que parlem de moltes
coses!
Parlem del que ens interessa parlar de cara al que la ciutadania vol
saber.
El que no hem de parlar necessàriament és del que a
vostés els interessa.

Mire, insistisc que les seues dades són
incorrectes.
Hi ha més de 20.
500 famílies que s'han
beneficiat d'ajudes directes per a l'escolarització de 0
a 3 anys.
Finançament públic directe per a
l'escolarització de 0 a 3 anys.
I vosté insistix en una
modalitat concreta, que no és la que mosatros hem triat en este
moment, perquè tenim una sèrie d'obligacions
paral·leles que complir.

Per tant, no hem fet res que perjudicara el sistema
educatiu, res.
Al contrari, hem fortificat el sistema públic, el
sistema públic.
El sistema públic és no només
el que és públic de titularitat, però també el
que és públic de finançament, perquè
està a l'abast del públic.
I prenc la cita prestada del
president del govern de Balears, el senyor Antic, que és socialista,
que diu literalment que «en l'ensenyament és
públic tot el que és finançat per fons públics
i accessible, per tant, a la gent».

Vosté quan fa estes afirmacions tan radicals no
se n'adona que no tenen justificació després en la
realitat de les xifres i les circumstàncies concretes de la gent,
senyora Albiol.
No ho tenen, no la tenen.
I no cal insistir més en
una circumstància que fa el fet que, per exemple, quan parla
vosté de fracàs escolar, no fica el fracàs escolar en
relació amb altres dades, com és que esta comunitat, per
exemple, té un índex de gent que està al nivell que
per edat li correspon estar entre les primeres de l'estat.
I la causa
del fracàs escolar, l'abandonament del sistema, podríem
parlar d'altres causes diferents del que pròpiament es podria
considerar fracàs escolar, com, per exemple, tindre ací un
sistema econòmic absolutament potent, que de vegades fa
d'atractiu en excés per a gent que es troba en eixe moment en
eixes edats on pot triar ja altres sistemes de vida.

Per tant, jo pense, insistisc, ja sabia que no
l'anava a convéncer.
.
.
De fet, no ha dit res, no ha dit
res d'ajudar-mos a reclamar els diners que se'ns deuen per eixe
milió de valencians més que som des de fa deu anys.
D'això a vosté no li interessa parlar.
I senzillament
l'únic que jo espere -sap el que és?
- de
vosté és vore-la al capdavant d'una manifestació
contra el Tibet que està oprimit per una dictadura comunista.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor vicepresident primer:

Senyories, se suspén el ple que es
reprendrà demà a les 10 del matí.
Moltes
gràcies.

(Se suspén la sessió a les 19 hores i 13
minuts)