Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 16 de gener de 2003.
Comença la reunió a les 10 hores i 3 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 89.
Segona i darrera reunió.**

 

 

 

 

***Debat i votació del dictamen de la Comissió de Sanitat i Consum sobre el Projecte de llei de drets i informació al pacient de la Comunitat Valenciana (BOCV número 177).
Continuació.***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Reprenem la sessió.

Correspon la defensa de l'esmena número 90 al projecte de llei, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señora presidenta.

El siguiente grupo de enmiendas que defiendo en nombre del Grupo Socialista se refiere a la información clínica.
Ayer hablábamos de la información que los ciudadanos se merecen para proteger su salud en términos de salud pública.
También hablábamos de la información que los ciudadanos se merecen como usuarios del sistema sanitario público y de los servicios sanitarios para poder ejercer de manera efectiva el derecho a la libre elección.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, silenci.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Entre ellas defendíamos el derecho a disponer de la información sobre las listas de espera, tal como recientemente ratificaba la ministra de Sanidad, y que precisamente en este punto no pudimos llegar a un acuerdo, y a nosotros nos gustaría que el Grupo Parlamentario Popular se replanteara efectivamente esa situación.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyora Mendoza.

Per favor, senyories, pregue silenci.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

El derecho a la información sobre la propia enfermedad, sobre los tratamientos que va a recibir un paciente, es un derecho reconocido en la Ley general de sanidad.
El objetivo de esta ley es, entre otros, desarrollar la concreción de ese derecho a la información.
Pero no estamos hablando de un derecho nuevo, sino de un desarrollo legislativo adicional que recoja aquellos problemas que se han producido a lo largo de la experiencia de estos años, desde el año 1986.
Y que hoy es posible, después de un consenso político y social plasmado a través del convenio europeo de Oviedo, donde explicita aquellos derechos relativos a la información y a la autonomía de las personas en relación a su salud, y otro consenso político importante que fue la Ley autonómica en Cataluña de derechos de información, consentimiento y autonomía del paciente, y otro consenso político básico que fue, o ha sido, la Ley básica estatal de derechos de información y autonomía de los pacientes.

Y nosotros lo que pretendemos es que, en cumplimiento de la capacidad de autogobierno y en cumplimiento de aquella capacidad de desarrollar efectivamente todo lo relacionado con la organización de los servicios sanitarios, desde.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, pregue silenci.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
desde las Cortes Valencianas fuéramos capaces de ofrecer a las personas, a los ciudadanos, a los valencianos y a las valencianas, aquello que efectivamente es un avance.
No podíamos ofrecer retrocesos respecto a consensos políticos y sociales previos, y no podíamos ofrecer un texto legislativo regresivo y de recorte de derechos respecto a avances de hace mucho tiempo, como la propia Ley general de sanidad.

Nuestras enmiendas tienen como objetivo, precisamente en todo lo relativo a la información, garantizar de manera clara que todos, desde los niños hasta las personas incapacitadas legalmente, tal como reconoce el convenio de Oviedo, tienen algo que decir en la medida de sus capacidades, y siempre protegidos por quien les representa legalmente; tienen derecho a ser informados y a participar en las decisiones.
Y eso, que se consigue en la ley básica aprobada recientemente en el Congreso de los Diputados, a nuestro entender no se explicita de manera clara en el texto inicial valenciano.

Hoy el Código Civil les reconoce a los menores de doce años una capacidad de opinión, aunque la última decisión efectivamente corresponda a los padres.
Los que ya han cumplido dieciséis años son los titulares del derecho a la información y son los que tienen capacidad para tomar decisiones, y lo mismo en referencia a los menores incapacitados.

Nosotros, además, planteamos distinguir en el ordenamiento del articulado las personas incapacitadas de los niños y de los adolescentes, porque, como hemos visto, los niños y adolescentes ni son incapaces ni están incapacitados legalmente cuando han cumplido los dieciséis años.

Nos parece importante que nosotros insistamos en la libertad, la autonomía, el respeto a la dignidad de las personas dependiendo de su capacidad.

También habíamos planteado que cualquier decisión que se tome en nombre de otro siempre sea a favor de la persona.
Y que precisamente a favor de la persona se pudiera retirar cualquier decisión que se haya tomado al respecto.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, vaja finalitzant.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

En estos momentos el Código Civil es muy claro, y en la práctica los niños que ya han cumplido doce años, por ejemplo, opinan en caso de divorcio de los padres.

Y efectivamente, esta ley, tal como la formula el Go-bierno, no derogaría la anterior pero la haría explícita.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Té la paraula el senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Señorías.

Continuamos con el trabajo y continuamos, desde nuestro grupo parlamentario, con la oferta de consenso que hemos mantenido durante todo el debate de la Ley de derechos de información del paciente, tanto en comisión como en Pleno, y así, le anunciamos nuestro voto afirmativo a la enmienda número 103 y número 105 de su grupo parlamentario.

El resto de las enmiendas que usted ha planteado, señora Mendoza, no nos parece que mejoren el texto, y por lo tanto, no se las vamos a aceptar.
La 90 nos parece que incluirla sería una absoluta redundancia.
En cuanto a la 91 hace usted una referencia a que en la información que aquí se regula, que queda regulada en el consentimiento informado, hay que diferenciar perfectamente la información asistencial de la información que se da verbalmente por el médico y es la previa al consentimiento por escrito.
En cuanto a la enmienda número 94 no tiene sentido incluirla ya que está incluido en el artículo 6.
1 del proyecto de ley.
Y nos parece que si aceptáramos la enmienda número 97 su texto sería más restringido.
Asimismo, en la 99, lo que usted plantea está a su vez regulado en el consentimiento informado.

Mire, señoría, aquí estamos debatiendo la Ley de derechos de información al paciente, y dentro, lógicamente, de esa ley la información asistencial es básica dentro de este proyecto de ley.
Nosotros, el Gobierno considera que los pacientes tienen derecho a conocer toda la información sobre su propia salud, pero también, y es una novedad que plantea este proyecto de ley, otra novedad, es que también se regula la posibilidad de que el paciente desee no ser informado.
Al mismo tiempo, este artículo 6 clarifica que corresponde al médico responsable el garantizar el derecho que tiene el paciente a recibir esta información, y deja claro que aquellos pacientes que no deseen ser informados deberán dejar constancia de forma escrita, pudiendo designar a un familiar o a otra persona.

Queda clarísimo que el titular de la información es el paciente, es el único que tiene derecho a recibir esa información.
Nosotros pensamos que es algo muy importante el que quede perfectamente definida la confidencialidad de la información, y solamente cuando el caso de que el paciente esté incapacitado para comprender la información se le dará de alguna manera en la medida que su grado de comprensión lo permita.

En caso de los menores incapacitados, ya hemos dicho que aceptaremos una enmienda que ha planteado su grupo, pero se le dará la información también de acuerdo con su grado de comprensión.

Yo, señoría, estamos ya en un momento.
.
.
prácticamente hemos pasado el ecuador de la ley, y reiteraría una vez más ante el Pleno de esta Cámara el esfuerzo que desde nuestro grupo se está haciendo para conseguir el máximo consenso en este proyecto de ley, aceptando enmiendas de los distintos grupos de la oposición y, al mismo tiempo, planteando transaccionales que pensamos que mejorarán un proyecto de ley que sería deseable, señorías, pudiera la oposición dejar al margen de la campaña electoral y centrarnos exclusivamente en lo que son los intereses de los valencianos.
Y evidentemente, esta ley es un paso adelante y es un avance importante para clarificar los derechos de los pacientes dentro del sistema sanitario.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Efectivament, per a nosaltres el consens pel consens no té cap sentit.
Nosaltres el que sí que hem fet és un esforç des dels grups de l'oposició per millorar el text de la llei, per impedir que fóra més del mateix, drets ja reconeguts per una llei bàsica i per lleis bàsiques com la Llei general de sanitat, però que foren més del mateix però menys.
Eixa era la realitat del projecte inicial.
I nosaltres hem fet l'esforç de plantejar aquelles qüestions que realment permetrien tindre una satisfacció des de la cambra legislativa autonòmica de tindre una llei que millorara de manera efectiva els drets de les persones que viuen, que treballen, que passen pel País Valencià.
Eixa és la realitat.

I l'esforç l'hem fet nosaltres, i la contundència és perquè el nostre objectiu era, efectivament, arribar a un consens, però un consens amb contingut.
I en això és en el que crec que en estos moments ja estem en condicions de poder dir que efectivament hem avançat.
Hem avançat perquè hem fet un esforç real des de l'oposició de compromís, de participació en el procés legislatiu.
I hem fet un esforç i un treball molt acurat en relació amb l'estudi de la llei.
Eixa és la realitat

I no és un problema de campanya electoral, perquè això és molt bàsic.
Això és el reconeixement de drets fonamentals de les persones, *que ni quitan ni ponen*.
Perquè la gent al final, si s'haguera aprovat la llei tal i com estava inicialment, el que haguera sentit és que tenien dret a ser informats, a decidir, al testament vital, i no ens hagueren ni posat ni llevat res als grups de l'oposició.
Però sí que tenim la satisfacció d'haver complit amb allò que realment ens fa sentir estar ací, que és controlar el Govern i millorar la legislació valenciana.
Eixa és la satisfacció que avui tenim els socialistes en este moment.

Efectivament, el que fan és acceptar aquella esmena que feia referència al que jo estava defensant, els menors de dotze anys, els que ja han complit dotze anys, els que tenen setze anys i els que són.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, vaja finalitzant.

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
menors emancipats.
I crec que deurien encara fer un esforç perquè tenim esmenes addicionals que van en el mateix sentit i que anem a passar a debatre.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Té la paraula el senyor Clemente per a rèplica.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Muy brevemente.

Desde luego, señora Mendoza, para nosotros el consenso sí tiene sentido, sí creemos en el consenso y sí creemos que es un instrumento eficaz ­y más en este tipo de leyes­ para poder llegar a acuerdos que pensamos que son convenientes para los ciudadanos.

De todas formas, además no solamente buscamos el consenso en la Cámara, sino que esta ley, señorías, ha sido consensuada y ha sido trabajada con las asociaciones implicadas.

Recordarles una vez más que tiene un voto favorable del Consejo Económico y Social, un dictamen favorable, sin ningún voto en contra, sin ningún voto particular y sin ninguna matización.
Además de.
.
.
Sí, señoría.
El informe está ahí.
Las recomendaciones se han seguido y no hay ningún voto particular de ninguna organización en contra del dictamen del CES.
Esa es una realidad.

Y ya le digo, señoría, nosotros sí creemos en el consenso, sí pensamos que en esta ley merece la pena llegar a acuerdos con la Cámara y en ese sentido vamos a seguir trabajando.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Senyories, votació de les esmenes 103 y 105.
Comença la votació.
El resultat és de 69 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queden aprovades les esmenes 103 i 105.

Votació a les esmenes 90, 91, 94, 97, 99 y 104.
Votació conjunta.
Comença la votació.
El resultat és de 29 vots a favor, 40 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Senyories, votació a l'article 6.
Comença la votació.
El resultat és de 70 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 6.

Senyories, votació a l'article 7.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 60 vots a favor, cap en contra, 10 abstencions.
Queda aprovat l'article 7.

Defensa de l'esmena número 106 del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la senyora Mendoza.
*(Remors)*

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

El següent bloc d'esmenes es refereixen a un dret bàsic reconegut en l'article 10 de la Llei general de sanitat, que és el dret a elegir entre les opcions que plantegen, en este cas, els metges en relació als diagnòstics, els tractaments, etcètera, etcètera.

L'objectiu de la llei és desenvolupar precisament este dret.
I nosaltres el que hem plantejat és que cal entendre el concepte de consentiment informat, i crec que de manera inevitable aprovaran les nostres esmenes.

El consentiment informat vol dir exactament que és l'acceptació per part d'un malalt que té capacitat per a decidir, d'un procediment diagnòstic o terapèutic després de tenir la informació adequada.
El consentiment és fruit de la relació clínica, que està basada, per suposat, en la confiança i en un procés d'informació que és més o menys complex, depenent de l'objectiu del diagnòstic i del tractament.

El seu fonament és el principi de llibertat i d'autonomia de les persones, la capacitat de decidir sobre la nostra pròpia vida i, evidentment, sobre la nostra pròpia salut.
Garan-tir el dret bàsic de la persona en relació a la seua autonomia i la seua llibertat deuria ser la finalitat de la present norma legal, i en un tema molt concret, que és tot el relacionat amb la salut.

I a més, té un reconeixement ­torne a recordar-ho­ bàsic en el nostre país a partir de la Llei general de sanitat.
Molts experts en dret i en bioètica han dit de manera repetida que aquella llei va ser avançada respecte a la situació real de la societat ­i testimonis, n'hi ha molts­; avançada, per exemple, en la part de reconeixement de drets.

Nosaltres insistíem en les nostres esmenes en millorar el text de la llei en el sentit que no és suficient reconèixer el dret a la informació, sinó que aquella informació siga adequada.
I que aquella informació siga adequada vol dir que no siga hermètica, que estiga adaptada al nivell de comprensió del malalt concret que hi ha davant, que siga tota la que és necessària però no amb tanta exhaustivitat que el malalt siga incapaç de prendre una decisió.
Això sempre, senyories, és complicat, és complicat per als metges i és complicat per als malalts.
I, per suposat, el reconeixement que la decisió siga presa per una altra persona quan un aixina ho decideix.

I quan nosaltres debatíem algunes de les formulacions del seu articulat, per exemple, en el cas dels xiquets i dels adolescents, que es plantejava que la informació no fóra traumàtica, però per als adults tampoc, per als adults tampoc.
O siga, el que hem de tindre molt clar és que moltes vegades la informació és un procés a llarg termini, perquè pot ser tan traumàtic per a un adult com per a un xiquet donar un mal pronòstic.
Vull dir que el que anem a parlar és de qualitat d'informació, i la qualitat d'informació aplicable als adults i als xiquets.

El mateix Conveni d'Oviedo ­i nosaltres volíem que esta esmena.
.
.
esta esmena és fonamental­ diu que el consentiment informat no és sols el consentiment escrit.
I vaig a llegir-lo textualment.
"No es podrà dur a terme cap intervenció en una persona, en matèria de salut, sense el seu consentiment informat i lliure.
Aquesta persona haurà d'haver rebut abans informació adequada en relació a l'objectiu i naturalesa de la intervenció, així com de les conseqüències i riscos".
I la llei bàsica que este consentiment serà per escrit en les situacions més complexes i complicades, però en qualsevol actuació en salut és necessària la informació i el consentiment del pacient, i en alguns casos, per escrit.
I això és textual de la llei bàsica, perquè, si no, seria restrictiu.

El sentit del consentiment informat no és un sentit de protecció jurídica del metge i del malalt, sinó que té un sentit de respecte a la llibertat i a l'autonomia de les persones, fonamentalment.
Després tindrà el seu paper jurídic.
Però, en tot cas, inclou en els consensos legislatius i socials que la informació i la llibertat de l'elecció de les persones s'exercisca tant en situacions d'especial gravetat, d'especials conseqüències pel tractament sobre la salut, però també en qüestions de menys, diguérem, de menys transcendència.

Nosaltres en les nostres esmenes el que fem és arreplegar algun consens tècnic que està ja en el document del Ministeri de Sanitat de l'any 1997, i que, efectivament, no-saltres respectem eixe consens a què s'havia arribat per un grup d'experts que completa l'anterior document, que és de l'any 1995.
I nosaltres no entenem l'encabotament del Grup Parlamentari Popular de no introduir allò que diu un document tècnic del seu mateix Ministeri de Sanitat.
Perquè la legislació autonòmica el que ha de fer és avançar en la formulació, perquè per a una qüestió genèrica, ja tenim el conveni europeu, que el que fa és enumerar els principis, la llei bàsica.
I després nosaltres el que hem de fer en la legislació autonòmica, i després en el desenvolupament normatiu, és concretar.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, acabe.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
perquè tenim la competència, fins on arribem en la formulació d'estos drets.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Té la paraula el senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Le anuncio el voto favorable a la enmienda 115, de tal forma que en cualquier momento la persona pueda revocar este consentimiento que libremente ha realizado.

El consentimiento informado lo que viene a regular ­y pensamos que es muy importante­ es que el paciente cuando esté en el sistema sanitario, después de haber recibido una información adecuada, una información comprensible, según su grado de conocimiento y la situación en la que se encuentre, exprese de forma clara su conformidad.
Lógicamente, ante una intervención de cierta importancia o un procedimiento diagnóstico con cierto peligro, ante un procedimiento terapéutico invasivo, será el paciente el que de forma clara dará su autorización.
Y también este artículo 8 deja claro que el consentimiento debe ser específico para cada prueba que se realice.

Luego hay otras posibilidades que vienen desarrolladas en el artículo 8, que podían estar un poco en la línea de las enmiendas que usted plantea, cuándo el paciente puede otorgar por substitución a otras personas, ya sean familiares o no, la posibilidad de poder realizar este consentimiento informado.

Yo, señora Mendoza, a los hechos me remito, y verá que paso a paso seguimos avanzando y seguimos aceptando enmiendas de su grupo, y de otros grupos, para mejorar esta ley, y no entiendo cómo, después de ver nuestra postura, usted la califica como empecinada.
Yo creo que puede ser cualquier cosa menos empecinada.
El que exista una referencia estatal, el que exista una referencia legal, no nos obliga en esta autonomía a estar incluyendo ­se lo decía ayer­, paso a paso, todos los textos legislativos que puedan existir en la Comunidad Europea, en España o en otras comunidades autónomas al estar incluyéndolos también en el texto.

Estamos legislando, pienso que todos bastante satisfechos en las Cortes Valencianas.
Somos un parlamento autonómico, y creo que tenemos el criterio suficiente para poder decidir lo que se puede incluir en esta ley, que lo que nos interesa es que quede perfectamente regulado cuáles son los derechos, y en este caso concreto cuál es la información que el paciente tiene derecho de conocer sobre su salud, sobre su enfermedad y sobre los tratamientos que va a recibir.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Té la paraula per a rèplica, la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Crec que l'esmena 105 no té el text que vosté ha.
.
.
Ah!
115.
Havia entés 105.

Mire, la nostra esmena 107, i jo insistisc, tindrà capacitat l'autonomia, el que no té sentit és que la utilitze per a retallar drets, és el que no té sentit, per a no explicitar drets.
I mire, el Conveni d'Oviedo diu textualment: "no podrà dur-se a terme cap intervenció en una persona en matèria de salut sense el seu consentiment informat i lliure".
Cap, ni les greus ni les no greus.

I la llei estatal, i li torne a llegir textualment, diu: "toda actuación en el ámbito de la salud de un paciente necesita el consentimiento libre y voluntario del afectado, una vez que haya recibido la información prevista en el artículo cuatro.
El consentimiento será verbal por regla general; sin embargo se presentará por escrito en los casos siguientes", tal, tal, tal.
Y ustedes en la ley sólo hablan del escrito.

Pero siguen sin querer entender, y de verdad que me parece que el origen de la ley, que es un consenso europeo y es un.
.
.
En el caso de Cataluña sí que hay una participación social, porque participa el Colegio de Médicos en la elaboración, porque en su propio código deontológico.
.
.
y participan las asociaciones ciudadanas, entre ellas la asociación por derecho a una muerte digna; quiero decir que lo que no vamos a hacer es confundirnos.

Claro que tenemos voluntad de consenso.
Lo que efectivamente queremos, y yo siento que no esté el conseller de Sanidad en este momento, es que se entienda que el consentimiento informado es, efectivamente, el consentimiento informado tanto en los casos escritos como en los verbales, pero yo entiendo que por la profesión del señor conseller de Sanidad lo del consentimiento verbal no lo acaba de entender.
O sea, entendemos mucho de leyes, de cosas escritas, y desde luego el director general de atención al paciente tampoco lo entiende.
Pero ese es el texto de la ley básica que ustedes mismos han planteado y han votado, y ese es el texto del convenio de Europa.

Evidentemente, nuestra voluntad de consenso sigue encima de la mesa.
Y yo quisiera, señor Clemente, que, efectivamente, antes de emitir el voto, recapaciten.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Votació, senyories, de l'esmena 115.
Comença la votació.
El resultat és de 61 vots a favor, cap en contra, cap abstenció; queda aprovada l'esmena 115.

Votació de les esmenes 106, 7, 11, 17, 18, 19 i 20.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 26 vots a favor, 36 en contra, cap abstenció, 1 nul; queden rebutjades les esmenes.

Defensa de l'esmena 121, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

El següent grup d'esmenes que es referixen també a la qüestió del consentiment informat, tornem a ordenar i a separar els tres supòsits en els que es pot plantejar que el consentiment se produïsca no per substitució, perquè també hem plantejat una esmena perquè la terminologia correcta des del punt de vista jurídic, un no és substituït sinó que és representat per algú.
El que volem és separar de manera clara les situacions que se produïxen per una incapacitat transitòria, perquè en el moment d'una malaltia aguda s'ha pogut perdre la consciència, o disminuir la capacitat de consciència de les persones incapacitades legalment, perquè tenen una incapacitat total, i dels xiquets i adolescents que ja hem parlat de manera repetida que no són ni incapaços ni incapacitats.

És important, a més, ressaltar, i jo crec que hauria en estos moments ja només limitar-me a llegir els consensos bàsics.
Quan se pren una decisió per una tercera persona en un tema tan bàsic com és la salut, i que afecta moltes vegades a l'autonomia i al patiment de les persones, sempre s'ha de fer en benefici de la persona.
Eixa decisió es pot revocar sempre en benefici de la persona i no se poden prendre decisions més enllà de les estrictament necessàries.

I per a mi esta llei té un valor fonamental en el consentiment informat i en l'autonomia, és que ahir mateix se parlava, no?
En el 80% dels casos són les famílies que decidixen i els metges en un moment determinat si seguim o no seguim en tractaments, si fem una reanimació, si implantem un nou tractament, si deixem a una persona en cures intensives.
I per a mi el valor és que eixa capacitat de decisió haja pogut ser expressada per les persones abans d'arribar a eixa situació.

Em pareix moltíssim més respectuós, i en els valors propis de cada individu perquè ací el que estem és defensant la dignitat de cada persona, però el seu concepte de dignitat, una mort digna segons el concepte de dignitat que cadascú tenim.
I moltes vegades, al final de la vida són altres persones que prenen decisions per nosaltres.
Jo crec que si estem defensant la nostra capacitat per a governar la nostra vida, hem de defensar la capacitat per a governar la nostra mort.

I hem de ser capaços, com a persones, d'expressar què és el que volem en eixa situació i no forçar que altres hagen de prendre decisions per nosaltres.
Excepte quan el que volem exclusivament, és que siguen els nostres fills, o les nostres parelles, o els nostres amics, o el nostre metge el que prenga la decisió.
Però crec que forma part de la dignitat i de la llibertat més íntima, i del respecte als altres, que els podem evitar, efectivament, prendre decisions per nosaltres, que moltes vegades són doloroses, el poder de manera explícita dir allò que volem per a les situacions més greus i més delicades com és la nostra pròpia mort.

Nosaltres el que hem fet simplement i planerament, insistisc, perquè el consens el volíem, efectivament, però no com un objectiu en si mateixa, sinó volíem un consens perquè poguérem oferir als ciutadans, a les persones al País Valencià, realment un avanç quant al reconeixement dels seus drets.
I eixe és el sentit de les esmenes que en estos moments estic defensant i tenim damunt la taula.

Volem tornar a insistir que no sols en relació a la titularitat del dret a la informació, sinó a la capacitat de donar el consentiment, es tinga en compte de manera diferenciada les persones incapacitades transitòriament, els incapacitats legalment, i els xiquets i adolescents, tal com vostés acaben d'acceptar per a la qüestió.
.
.

 

*(Ocupa la presidència el senyor vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyora Mendoza.
.
.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
del dret a la informació.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Bueno, señora Mendoza, en su intervención.
.
.
espero que no le haya traicionado el subconsciente, porque me he dado cuenta de que estaba usted hablando en pasado cuando ha repetido varias veces que ustedes querían un consenso.
Nosotros queríamos un consenso pero lo seguimos queriendo.

No sé si ustedes realmente, le insisto, son capaces de dejar un poco de lado, aunque sea solamente por esta mañana, la campaña electoral y centrarse de verdad en que estamos aquí defendiendo los intereses de los valencianos.
Nosotros le vamos a ofrecer una nueva transaccional ante un hecho que nos parece que mejora el texto, la posibilidad de que este consentimiento informado pueda ser revocado.
Nos parece lógico.
Pero no le vamos a aceptar el texto porque el otorgamiento por sustitución está perfectamente definido y aclarado en la ley, en la ley.

Y además nos llama poderosamente la atención que en el artículo nueve, ustedes hayan planteado una enmienda que suprima la posibilidad de que los miembros de uniones de hecho puedan hacerse cargo de este otorgamiento por sustitución.
Es curioso.
Entiendo que la Ley de uniones de hecho que fue aprobada por esta Cámara a ustedes posiblemente no les agradara, y eso debe ser por lo cual, de manera un poco de tapadillo, han planteado una enmienda en la cual suprimen la posibilidad de que los miembros de uniones de hecho puedan hacerse cargo de este otorgamiento del consentimiento por substitución.

La posibilidad de cuando el paciente sea menor de edad o se trate de un incapacitado legalmente, que el derecho corresponde a sus padres o representante legal, nos parece lógico que deba acreditarlo de forma clara e inequívoca.
Y también queda perfectamente claro que cuando la decisión del representante legal pueda presumirse que es contraria a los intereses del menor o incapacitado, deberán ponerse los hechos en conocimiento de la autoridad competente.

Insistirle señora Mendoza, nosotros no hablamos en pasado.
Buscábamos un consenso y lo seguimos buscando.
Ustedes son los que tienen en este momento que definirse cuál es realmente su postura.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señor Clemente.

Señora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.

A mi el que me pareix que està clar és que sí que n'hi ha una utilització de tipus electoral per part del Partit Popular en el tema d'esta llei, perquè jo vull recordar-li que se va aprovar la primera llei autonòmica de l'any 2000, el nostre grup parlamentari va plantejar este tema a través d'una proposició no de llei instant el Govern que la fera en l'any 2000, la segona comunitat autònoma va ser Extremadura, etcètera, etcètera, etcètera.
Aleshores, sí que és cert que en el Comité Econòmic i Social no hi ha cap vot particular en contra, en contra que se faça una llei d'estes característiques, però dóna moltes recomanacions en el sentit que nosaltres hem arreplegat en les esmenes de millora del text legal.
I a més, nosaltres hem anat més enllà, perquè hem fet un treball d'estudi de comparació de dret autonòmic, i a més el dret bàsic i a més el dret europeu.

El que passa és que jo crec que un poquet d'humilitat ens vindria bé a tots alguna vegada, perquè des de la prepotència s'ha fet una llei que s'ha volgut valencianitzar, però a la baixa de drets, i a través del consens.
.
.
Vostés estan acceptant esmenes, però nosaltres el que hem fet és fer el treball de millorar el text de la llei, hem fet eixe treball.
Eixe treball almenys ha de ser reconegut.
I l'únic que ens importa és com queda la llei després d'arreplegar les esmenes, això és el que ens importa, com queden els drets dels valencians i les valencianes.

I jo, de veritat, senyor Clemente, no puc entendre com n'hi han qüestions bàsiques que no accepten, i a més, ha d'utilitzar la pura demagògia, perquè nosaltres no hem eliminat allò de les parelles de fet, va ser un error de paràgraf en el moment de la substitució, que vam corregir.
Però vosté insistix.
Vosté sap que això és impossible.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

El fet que demostra és que no té cap argument.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Mire, señora Mendoza.
Lo de utilización electoral me imagino que usted lo dirá de broma.
Y que diga que nuestra postura es prepotente, cuando tenemos la mayoría absoluta de la Cámara porque así ha sido la voluntad de los valencianos que nos han dado su respaldo mayoritario.
.
.
Le digo, tenemos la absoluta legitimidad democrática de coger ese texto y no aceptar absolutamente ninguna de sus enmiendas.
Las aceptamos porque pensamos que mejoran el texto.
En lo que pensamos que el texto es bueno y es esencial no le vamos a aceptar la enmienda, lógicamente.
Pero que califique a estas alturas del debate, después del esfuerzo que hemos hecho de consenso y que seguimos haciendo, de aceptar enmiendas y de transaccionar con ustedes otras, decir que nuestra actitud es prepotente, me parece que era lo último que me podía esperar de ustedes.

O sea, realmente volvemos.
.
.
Es que está siempre cometiendo el mismo error.
No está usted resignada, después de siete años, a estar en la oposición.
Está en la oposición.
Ustedes ya no gobiernan en la Comunidad Valenciana, y tardarán mucho en volver a gobernar, y más en ese discurso del no en el que usted sigue insistiendo.

Y le digo, señora Mendoza: quédese usted absolutamente tranquila, los derechos de los valencianos están absolutamente garantizados por este gobierno, y absolutamente reforzados los de los pacientes en la Comunidad Valenciana después de que aprobemos esta ley, con su voto o sin el suyo.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Clemente.

Senyories.

Una esmena transaccional que diu el següent: "Los portavoces de los grupos parlamentarios abajo firmantes ­o siga, els quatre­, al amparo de lo que establece el artículo 116.
3, del Reglamento de las Cortes Valencianas, presentan la siguiente enmienda transaccional a la enmienda número 128, del Grupo Parlamentario Socialista­Progressistes, al Proyecto de ley de derechos e información al paciente de la Comunidad Valenciana, enmienda transaccional, al artículo 9.
Añadir un nuevo punto.
'4.
En el caso de otorgamiento del consentimiento por sustitución, este podría ser retirado en cualquier momento en interés de la persona afectada.
' Corts Valencianes, 15 de enero de 2003.
"

Senyories, comença la votació.
Sí, 67, i nuls, 2.
Queda, per tant, aprovada.

A continuació, anem a procedir a votar les esmenes 121, 22, 25, 26, 27 i 130.
Senyories, comença la votació.
Sí, 32; no, 40.
Queden rebutjades.

A continuació anem a votar l'article número 8.
Senyories, comença la votació.
Sí, 41; abstencions, 30.
Queda, per tant, aprovat.

Señora Ninet, baje la voz, por favor, que molesta a la presidencia.

A l'article número 9, senyories, comença la votació.
Sí, 43; abstencions, 29.
Queden rebutjades.

L'article número 10 no té esmenes.
Senyories, comença la votació.
Sí, 72.
Queda, per tant, aprovat.

Continuem amb el bloc de les esmenes número 134 i següents, de la diputada María José Mendoza, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la il·lustre diputada.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señor presidente.

Señores y señoras diputadas.

Me gustaría, señor portavoz del Grupo Parlamentario Popular, que me dijera si desde la resignación se podía haber mejorado el texto de esta ley, si el papel de la oposición es resignarse a estar siempre en la oposición, o a participar de manera activa en la política en el proceso legislativo, y desde luego, ganar las próximas elecciones.
Porque yo le digo que si hubiera habido un gobierno progresista esta ley no habría sido enmendada ni en décima parte.
Esa es la realidad, esa es la realidad.
Y sabemos que con este debate ni perdemos ni ganamos ninguna elección, pero estamos cumpliendo con nuestro compromiso con los ciudadanos, y ese es el objetivo.

Y usted dígame si piensa que las enmiendas que plantean el Grupo Socialista, Esquerra Unida y el Grupo Mixto, y que ustedes han aceptado, mejoran o no mejoran el texto de la ley, y no solo formalmente, sino introducen garantías de reconocimiento de los derechos de manera efectiva; si nos homologamos hacia arriba, no por debajo, con la legislación autonómica de otras comunidades, con la básica estatal y con la europea.

Pero nosotros queríamos ir más allá.
Queríamos que fuéremos capaces de reconocer por ley a los valencianos y a las valencianas del derecho a que fuera considerado, que fuera tratado y que fuera evaluado el dolor, por ejemplo, en todos los casos de atención sanitaria.
Y hay antecedentes textuales en la legislación europea.
Para eso tenía sentido hacer una ley autonómica, para avanzar.
Y nosotros seguimos poniendo esas propuestas encima de la mesa.

Y es cierto que han aceptado muchas enmiendas, es cierto que hay voluntad por parte de todos los grupos de la Cámara de mejorar el texto legislativo, es cierto, y desde luego, por nuestra parte sigue habiéndola.
Pero también es cierto que vamos a defender con la misma contundencia en el presente y en el futuro aquello que creemos que se ha quedado por el camino.
Y lo vamos a defender de dos maneras: insistiendo a través del debate parlamentario en la oposición y, desde luego, planteándonos como objetivo ganar las próximas elecciones.
Y la verdad no la da la mayoría, lo que da es su verdad, sus argumentos, y nosotros tenemos los nuestros.
Claro, lo que no vamos a defender es el programa de mínimos en derechos que planteaba el Gobierno en este caso, yo creo que por pura impericia.

En algunas cuestiones básicas la dignidad de la persona es la dignidad de la persona aquí y en Pequín.
No hace falta hacer una dignidad de la persona a la baja para valencianizarla.
Eso no hacía falta.
Y no hace falta improvisar, no hace falta decir: "nosotros, el consentimiento solo por escrito; el verbal, cuando hay un consenso legislativo previo" y un consenso de todos los expertos verbal y escrito, porque si no, solo es un instrumento defensivo de tipo legal, y no tiene ese valor el consentimiento informado, no lo tiene.
Y entonces, yo insisto, insisto porque de lo que se trata es de que entendamos lo que es la libertad y la autonomía de las personas, lo que es el derecho a gobernar nuestra propia vida y lo que es el derecho a decidir por nosotros mismos si ponemos nuestra vida en nuestras manos o en las de los demás.

Y no solo se trata de un elemento de defensa de los médicos y de los pacientes, porque los médicos ya hace mucho tiempo, una parte importante, no todos, que eso lo tienen superado, y que han entendido que se han acabado las relaciones paternalistas.
Y han entendido, porque también son ciudadanos y también tienen valores, muchos, de libertad, de democracia, de autonomía, que sus pacientes lo que necesitan en estos momentos es más información y ser más ciudadanos.
Bueno, en estos momentos y hace mucho tiempo.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, per favor.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
lo que pasa es que algunos acabando descubrir los valores de libertad.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Acabe, senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
y tampoco los acaban de entener.

Nada más y muchas gracias.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Clemente.

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señora Mendoza, vaya soflama electoral que nos ha lanzado al final.
No sé si es que.
.
.
¿No va a volver a intervenir?
Yo la voy a echar de menos, yo espero que sí.
Pero, desde luego, al final ha sido.
.
.
No sé, ¿es la despedida?
, ¿no tiene más intervenciones previstas?
, porque he visto que de repente ha recuperado el tono.

Mire, por supuesto que las enmiendas aceptadas están aceptadas porque pensamos que mejoran el texto, eso es una obviedad.
Si pensáramos que empeoran el texto, no las aceptaríamos, por supuesto, las enmiendas que plantean su grupo y otros grupos y que nuestro grupo ha aceptado, evidentemente, mejoran el texto sin modificar el espíritu de la ley, que nosotros queremos que el es el que es, es el correcto, y no estamos dispuestos a modificarlo en lo que es básico.

Desde luego, esta ley, este proyecto de ley que próximamente será una ley, es un avance importante para los ciudadanos de nuestra comunidad, plantea importantes novedades referente al texto estatal, referente al texto de otras comunidades autónomas, y, luego, en otras intervenciones se podrá entrar, porque cada comunidad autónoma ha resaltado a lo mejor, alguna particularidad, pero no ha habido ningún texto legislativo autonómico que haya regulado las voluntades anticipadas creando un registro centralizado; que haya regulado también como regula este proyecto de ley el consentimiento informado creando la Comisión del Consentimiento; que haya creado el Consejo Asesor de Bioética, como veremos después, de la Comunidad Valenciana, así como los comités de bioética asistencial; que haya regulado el derecho a una segunda opinión; que haya regulado perfectamente el derecho a la participación de los ciudadanos en el sistema sanitario a través de los consejos de salud y a través de las quejas y de las sugerencias y a través del voluntariado; que haya regulado la privacidad de la historia clínica; que haya regulado la libre elección de médico y hospital; y que haya regulado el derecho a la información, como hemos hablado antes, y también el derecho a no ser informado.

Por lo tanto, le insisto, señora Mendoza, plantea importantes novedades y es un importante avance para los ciudadanos en nuestra comunidad.
Ustedes harán lo que su conciencia y su postura política les permita, pero yo insisto, señorías, sería deseable que fueran capaces de olvidar, aunque fuera solamente por esta mañana, esa campaña electoral en la que ustedes están constantemente inmersos.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Clemente.

Senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señor presidente.

Señor Clemente, insistimos en no decir la verdad porque no tenemos nada que ofrecer.

Consejos de bioética: la ley gallega, la catalana.
En Cataluña hace mucho tiempo que hay un consejo de bioética dependiente de la Conselleria de Sanidad, no es ninguna novedad.

La libre elección: la Ley general de sanidad, todas las leyes de ordenación sanitaria de todas y cada una de las comunidades autónomas.

La segunda opinión: todas las leyes autonómicas de todas y cada una de las comunidades autónomas, y usted lo sabe.

En Cataluña, a través de una proposición de ley del Grupo Parlamentario del PSC-Ciutadans pel Canvi del año 2000.

O sea, que no digamos lo que no es.
O sea, yo entiendo que es un avance, llegamos más tarde que otras comunidades autónomas.
Pero desde antes de mitad de los noventa hay comunidades autónomas que ya tienen en su texto legislativos la segunda opinión, entre ellas Andalucía, ¡y esa es la realidad!
, esa es la realidad.

Entonces, ¿quién está haciendo aquí campaña electoral?
¡Usted mismo!
, que como no tiene argumentos tiene que decir que.
.
.
Usted está utilizando el Parlamento para no decir la verdad y hacer campaña autonómica, usted está haciendo campaña electoral con el dinero de todos los valencianos y de todas las valencianas, porque los *spots*.
.
.
Usted, cuando habla de la red sanitaria pública valenciana solo habla de los dos hospitales que se han construido, de los dos hospitales que se han construido en la época de gobierno del Partido Popular en ocho años, y no habla de los 24 hospitales que ya había construidos en el año 1994, unos responsabilidad de los gobiernos socialistas y otros anteriores.
Pero, desde luego, seis en los últimos años de gobierno socialista.

Entonces, como eso es pura y dura propaganda electoral con el dinero de todos los valencianos y las valencianas, y, además, solo va a salir su intervención en Canal 9, va a salir su intervención en Canal 9, no va a salir la nuestra.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Termine, por favor.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
ni nuestros argumentos.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias.

Senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Muy brevemente, señora Mendoza.
La segunda opinión, a que usted ha hecho referencia, no existe ninguna comunidad que lo tenga incluido en texto legislativo.
No tengo ningún inconveniente ­y, además, lo tengo preparado, lo que pasa es que lamento.
.
.
, creo que usted ya no tiene más intervenciones­ en establecer la comparación del texto que hemos presentado en esta Cámara con los textos legislativos de todas las comunidades autónomas.

La extremeña: no existe una ley específica de derechos, a usted que tanto le gusta referirse a la Comunidad de Extremadura; la catalana, que es la Ley 21/2000, solamente regula el derecho a la información, a la intimidad y a la autonomía del paciente; la gallega, la autonomía del paciente y el consentimiento informado, y así sucesivamente.

Mire, señora Mendoza, le he dicho muchas veces, y se lo puedo reiterar, podemos hablar de las enmiendas, podemos hablar de este proyecto de ley, podemos hablar de política sanitaria, podemos hablar del pasado, del presente y del futuro: ustedes no tienen discurso ni tienen argumentos, les da miedo mirar al pasado, en este momento no tienen presente político en la Comunidad Valenciana y tienen un muy incierto futuro.

Dos hospitales, 90 centros de salud, próximamente 40 Samu, y podríamos seguir diciendo y diciendo todas las cosas positivas que se están haciendo en la Comunidad Valenciana, desde un discurso absolutamente humilde, porque nosotros sí queremos seguir avanzando, y para nosotros, espero que para alguien más que para nosotros, este proyecto legislativo es un avance para los ciudadanos.

Pero, le insisto, señora Mendoza, ustedes, realmente, con ese discurso absolutamente panfletario con el que vienen a esta Cámara, lo tienen francamente difícil.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gracias, señor Clemente.

Senyories, votem les esmenes 134, 135, 143, 145 y 150.

El senyor Maluenda demana la paraula?
, per a què la demana, senyor Maluenda?

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Gràcies, senyor president.
Per a demanar que es vote a part la 135.
Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Aixina anem a fer-ho, senyor Maluenda.

Si els pareix bé a la seues senyories, comencem per la 135.
Senyories, comença la votació per a l'esmena 135, comença la votació.
Sí, 68; no, 1.
Queda, per tant, aprovada.

A la resta d'esmenes assenyalades anteriorment, senyories, comença la votació.
Sí, 31; no, 39.
Queden rebutjades.

A l'article 11.
Senyories, comença la votació.
Sí, 70.
Queda, per tant, aprovat.

A l'article 12.
Senyories, comença la votació.
Sí, 68; abstencions, 2.
Queda aprovat.

A l'article 13.
Senyories.
.
.
Senyor Ribó.
.
.
Senyories, comença la votació.
Sí, 38; abstencions, 31; nuls, 1.
Queda aprovat.

A l'article 14.
Senyories, comença la votació.
Sí, 70; abstencions, 1.
Queda aprovat.

L'article 15 no té esmenes.
Senyories, comença la votació.
Sí, 71.
Queda, per tant, aprovat.

A l'article 16.
Senyories, comencem la votació.
Sí, 70; nuls, 1.
Queda aprovat.

Continuem amb les esmenes del Grup Mixt, de l'il·lustre diputat Joan Francesc Peris.
La 155, 157, 164, 167, 181, 187, 188, 189, 192 i 197.
Total, deu.

Té la paraula.

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Passem a la defensa del darrer agrupament d'esmenes que el Grup Mixt ha presentat en aquest debat plenari de la llei dels drets i a la informació als pacients del sistema sanitari valencià.

Aquestes esmenes, de la 155 a la 197, van al voltant de millorar l'article 17, el que planteja la problemàtica de les voluntats anticipades i, també, dels articles 21 al 25 en allò que fa referència a les històries clíniques o històries de salut.

En les voluntats anticipades, en l'esmena 155, que nosaltres pensem que globalment, possiblement estiga ja recollida en una de les transaccionals que s'han aprovat al llarg d'aquest debat, planteja que a l'article 17 també es tinga en compte eixe document.
.
.
, que el document de voluntats anticipades el poden fer les persones majors d'edat o les menors que estiguen emancipades.
Perquè també és una figura jurídica que existix, que la legalitat vigent reconeix la seua possibilitat d'emancipació i, per tant, no seria lògic que els menors emancipats que a partir de 16 anys, amb consentiment patern, per cert, poden fins i tot establir una família, no tingueren capacitat de proposar voluntats anticipades i estigueren recollides en l'article 17 de la llei.

Després, nosaltres voldríem que la història clínica, les històries de salut.
.
.
, figurara que les històries clíniques no solament són propietat del metge o de l'equip mèdic, sinó d'alguna manera que existira una mena de copropietat, de cotitularitat entre els metges i els malalts, i les persones malaltes.
Nosaltres posàvem en els articles del 21 al 25, en allò de la propietat de la història que, a més del dret a la intimitat, que siga preservada la informació que hi ha, que tot això és cert que està recollit i cada vegada millor en la mesura que avança ­diguérem­ el debat, nosaltres pensem que no passaria res perquè es diguera que la persona malalta és copropietària junt als seus metges de la seua pròpia història clínica o la seua història de salut, i que, per tant, també la titularitat de la història clínica no és del metge o de l'equip del metge, sinó que la titularitat o, almenys, la cotitularitat és de l'equip metge i del malalt.
És a dir, d'alguna manera era un reconeixement.

En les esmenes no proposem que no estiga on ha d'estar la història clínica, evidentment, ha d'estar en el centre mèdic, en mans dels professionals de la sanitat.
No seria lògic que la història clínica no estiguera en un altre lloc, perquè ha d'estar justament en el centre mèdic per tal de poder fer ells el seguiment d'eixes històries.
I també en eixe sentit fem una altra esmena perquè estiguen més de 5 anys.
És a dir, que estigueren deu anys.
Nosaltres també allargaríem en aquest aspecte de les històries clíniques que foren deu anys els que estigueren assegurades una vegada finalitzat el procés.

Per tant, d'alguna manera aquestes esmenes són esmenes que tornen a voler donar-li protagonisme més actiu, un protagonisme major a les persones malaltes en les seues qüestions, les qüestions de les seues històries clíniques o històries de salut.
I, per tant, resumint, voldríem proposar que es parlara de copropietat o cotitularitat en les històries clíniques i que també eixes històries clíniques estigueren major temps assegurades en els arxius del sistema sanitari valencià, en compte de 5, 10 anys.

I la 155 la defensem en el sentit de.
.
.
*(inintel·ligible)* però sabem que està ja assumida en una de les transaccionals i, per tant, no procediria votar-la, en definitiva, perquè ja ha estat inclosa en un text més ample d'una de les transaccionals que hem firmat els grups parlamentaris.
Per tant, retiraríem per a la seua votació l'esmena 155.

I gràcies, senyor president.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Pel Grup Parlamentari Popular, senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señor Peris, realmente, aprovechar lo que creo que es su última intervención para agradecerle el tono que ha mantenido usted en el debate y, desde la discrepancia lógica que existe entre dos grupos ideológicamente tan diferentes, sí reconocer el esfuerzo que por parte suya ha hecho para mejorar este texto.

De todas formas, existen diferencias importantes.
En cuanto a la 155, que ya ­como ha dicho usted­ ha sido aceptada la 156 de Izquierda Unida, pero las otras enmiendas que plantea no, no las podemos aceptar porque pensamos que crearía una confusión importante.
Nosotros sí pensamos que la titularidad debe ser del paciente y la propiedad debe ser del centro.
No nos parece que sea conveniente el que el paciente, en base no a un concepto ya de propiedad o no propiedad, sino en base al mejor funcionamiento del sistema sanitario, el que el paciente se llevara la historia clínica consigo con lo que podría suponer de pérdida, de extravío y de mayor confusión.
Pensamos que el paciente en todo momento tiene garantizado, por supuesto, el acceso a su historia clínica, él es el titular de la misma y debe ser el centro el que debe garantizar esa privacidad, el que debe garantizar que esa información, toda la información de la historia clínica pensamos que es muy importante, que tiene que ser custodiada y responsable el centro o el médico que esté a su cargo.
Por lo tanto, seguimos pensando, señor Peris, que la propiedad debe ser del centro.

Nada más y muchas gracias.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyor Peris, vol prémer, per favor, perquè el micròfon es pose en funcionament?

Gràcies.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyor president.

Tal vegada, amb un esforç major de consens, de vegades haguérem pogut.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Senyories.

Un moment, senyor diputat.

Senyories, pregue un poc de silenci, el suficient perquè podem escoltar.

**El senyor Peris i García:**

 

Deia, senyor president i senyor Clemente, que en un procés de major esforç de consens jo crec que haguérem pogut, en eixa distinció, que encara no s'ha pogut fer, que algun dia jo estic convençut que es farà, en allò del que discutíem al principi d'aquest debat, que globalment jo també valore positiu, però allò que discutíem al principi de les noves paraules, allò de la diferència entre pacient i persona malalta.

Quan introduïm eixa copropietat, doncs, possiblement per a pacients puntuals o persones que durant al llarg d'una vida tenen una vida ­diguérem­ globalment sana, doncs, efectivament no s'ho plantegem.
Però les històries clíniques per a eixes persones que sí que tenen tota una vida de malaltia, possiblement sí que poguérem haver diferenciat.
.
.
, si no ara, possiblement tindrem temps de modificar les lleis, les lleis s'aproven i després es modifiquen i, per tant, en eixe concepte de la copropietat de la seua història clínica, perquè estaríem parlant de persones que la seua història clínica és un part permanent de la seua pròpia vida i, per tant, en el moment que avancem en eixes ja casuístiques, doncs, possiblement, eixe sentiment de propietat de la seua història clínica està, efectivament, molt més assumit per eixes persones malaltes de llarga durada i no pel pacient puntual o que durant la seua vida és normalment ­torne a dir­ una persona sana.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Senyories, anem a votar ­una volta haja entrat la senyora Català, tanque vosté la.
.
.
­la 157, 164, 167, 181, 187, 188, 189, 192 i 197.
Senyories, comença la votació.
Sí, 23; no, 40; abstencions, 1.
Queden, per tant, rebutjades.

A l'article número 17.
Senyories, comença la votació.
Sí, 62; abstencions, 2.
Queda aprovat.

Continuem amb el bloc de les esmenes del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes, la 170, 171, 172, 173, 174, 175, 176 i 177.

La il·lustre diputada senyora Carmen Osuna té la paraula.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

En primer lugar, decirle, señor Clemente, que a la señora Mendoza todavía le queda una intervención y, por lo tanto, podrá usted volver a hacer su campaña electoral y atacarnos a nosotros de que la estamos haciendo.

Pero, en fin, a mí me interesa hablar de las enmiendas, me interesa hablar de esta ley y voy a defender las enmiendas relativas al título V y, concretamente, al capítulo I, denominado "informe de alta, alta forzosa y otros informes".
Y precisamente, la primera enmienda, la 170, y también la 173, están relacionadas con la forma en que se denomina a este capítulo y al artículo 19 como "alta forzosa".

Al Grupo Socialista nos parece más adecuado modificar esa denominación y pasar a llamarlo "alta del pa-ciente".
Nos parece más correcto porque es una definición más amplia y de esa forma podemos pasar a hablar del alta voluntaria, como reflejamos en la enmienda 174.
No parece lógico que el alta forzosa, que es el último recurso que se debe de utilizar; en caso de que un pa-ciente no esté de acuerdo con un tratamiento se le debe de ofertar el poder firmar el alta voluntaria, se le debe buscar si hay algún otro tipo de tratamiento paliativo que él esté dispuesto a aceptar y, como último recurso ­como decía­ y en última instancia se debe recurrir al alta forzosa.
Una cosa que es el último recurso y a lo último que se debe recurrir no nos parece correcto que se quede reflejado, precisamente, en la forma de denominar al capítulo y al artículo.

Otra enmienda, la 175, se refiere también a modificar la denominación del artículo 20.
Ustedes a este artículo le dicen: "información técnica, estadística y administrativa de los profesionales".
Pero, queda un poco ambigua; si es que los profesionales tienen derecho a información o tienen la obligación de dar esa información.
Nos parece más correcto y más concreto denominarlo "obligaciones profesionales de información técnica, estadística y administrativa".
Es una forma de intentar mejorar este proyecto de ley que, como usted ha dicho, está dispuesto a recoger las enmiendas que lo van a mejorar.
Y nos parece que esta enmienda en concreto mejora una redacción y no es que modifique especialmente el espíritu de la ley.

La 176 también se refiere a las obligaciones que hemos dicho antes de los profesionales sanitarios.
Es una redacción un poco mejor de este artículo en que queda mucho más concreto el que no solamente están obligados a hacer información sobre la información asistencial y a rellenar la documentación referente a la asistencia sanitaria, sino también a los registros de estadística, documentación asistencial, administrativa y cualquier otro documento que sea necesario por parte de los profesionales.

Como he dicho antes, la denominación de este artículo, yo no sé por qué el gobierno no quiere poner en el título la palabra "obligación" cuando en la redacción que el mismo gobierno hace, luego, al final, se ve claramente que está refiriéndose a las obligaciones.
De hecho, la primera fase dice: "los profesionales tendrán, además de las obligaciones que.
.
.
" Es decir, está clarísimo que nos estamos refiriendo a las obligaciones.
Pues, ¿por qué no ponerlo en el artículo?
Sin embargo, no tenemos ningún problema en, luego, un artículo concreto sí que se titula "obligaciones de los pacientes".
Pues, recojamos que también los profesionales tienen unas obligaciones concretas.

Y la enmienda 177 es una enmienda que me imagino que no tendrán problemas en aceptarla porque recoge que el paciente tiene el derecho a que se le emitan los certificados correspondientes a su estado de salud, es decir, los certificados médicos.
En toda la redacción de esta ley en ningún momento se recoge ni se refleja el hecho de que el paciente tiene derecho a que el médico le firme un certificado médico, si así lo requiere el paciente, de su estado de salud.
Pensamos que esta omisión por parte del gobierno, con respecto a esa obligación de los profesionales de firmar los certificados médicos y a ese derecho del paciente a que se le firmen esos certificados médicos, deberían subsanarla aprobando esta enmienda.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Muchas gracias, señora diputada.

Señor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Simplemente para anunciar nuestro voto favorable a la enmienda 172.
*(Remors)* Anunciar nuestro voto favorable.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Un momento, señor Clemente.

Es que el portavoz adjunto, señor Maluenda, ha traído un escrito y entonces había una interferencia.
Si es usted tan amable, para que le pueda escuchar como se merece, repita.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Solamente anunciarle, no para hacer turno en contra sino para decirle que aceptamos la enmienda 172 y que acabamos de presentar una transaccional a la enmienda 174.

Muchas gracias.

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Llega de la Mesa de las Cortes la enmienda transaccional firmada por los cuatro grupos parlamentarios, que dice lo siguiente: "Al artículo 19.
1 añadir un segundo párrafo con el siguiente texto: 'El hecho de no aceptar el tratamiento prescrito no dará lugar a una alta forzosa cuando haya tratamientos alternativos aunque tenga carácter paliativo y el paciente acepta recibirlos.
Todas estas circunstancias serán y quedarán debidamente documentadas.
" Firmado por los cuatro grupos.

Té la paraula la senyora Osuna per a rèplica.
*(Remors)*

Senyor Font de Mora.

 

**El senyor Font de Mora Turón:**

 

Sí, señoría.
Entiendo que no ha habido turno en contra, no ha habido réplica por parte de mi grupo, que solamente ha pedido una votación separada y ha anunciado la presentación de una transaccional.
Nada más.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Perelló, té la paraula.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

Señora presidenta, con independencia del contenido que cada diputado da a su intervención, la palabra ha sido solicitada para ejercer el turno en contra, solo que ha anunciado que iba a decir qué votaba y qué no votaba y en qué estaba de acuerdo, pero la palabra ha sido concedida para eso.
Por tanto, a nuestra diputada le corresponde inexorablemente un turno de réplica.

**La senyora presidenta:**

 

Turno de réplica por un minuto.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Mire, tres cosas.
Primera, no entiendo por qué no han aceptado la enmienda 170 de cambiarle el título al alta forzosa.
Usted se ha pasado el día de ayer, todo el día, hablando de la uniformidad del Partido Popular, que dice lo mismo en todos los sitios.
Pues en la ley estatal, es decir, en la ley de ustedes en Madrid, dicen "alta del paciente".
No es verdad que sean tan uniformes, no es verdad que digan lo mismo en todos los sitios.
En Madrid dicen una cosa y aquí dicen otra, a pesar de que se pasó ayer hablando todo el día de la uniformidad.

Por otra parte, en la transaccional que nos presenta aceptan la mitad de nuestra enmienda y dejan fuera lo de "alta voluntaria".
Se ve que lo de "voluntario" les da repelús.
Lo de "forzosa" les gusta más, es una palabra más dura, más propia de ustedes, la voluntariedad les produce un poquito de urticaria.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Osuna, acabe.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Y por último, decirle que no entiendo tampoco por qué no han recogido la enmienda que da el derecho al paciente al.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Osuna, el tiempo se le ha terminado.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

.
.
.
certificado médico.

 

**La senyora presidenta:**

 

Té la paraula per a rèplica el senyor Clemente, per un minut.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Yo, desde luego, he dicho en mi intervención de manera clara ­y no es la primera vez­, que no iba a ejercer el turno en contra, y la señora Osuna ha hecho una réplica a una intervención que yo no he hecho.
Pero me imagino que como tenía ya el discurso preparado le habrá parecido conveniente, ¿no?

También me parece muy interesante por su parte ­debe ser problema del Grupo Parlamentario Socialista­ el que usted critique una transaccional que ustedes mismos han firmado.
O sea, ¿en qué quedamos, le parece correcta o no le parece correcta?

Solucionen ustedes sus propios problemas que, desde luego, nosotros seguimos trabajando por que esta ley vaya adelante y siga mejorando.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Votació, en primer lloc, de l'esmena transaccional que suposa la retirada de l'esmena 174 del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 69 vots a favor, 1 en contra, cap abstenció.
Queda aprovada l'esmena transaccional.

Hi ha alguna votació per separat?
*(Remors)*

Votació de l'esmena 172.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 70 vots a favor, 1 en contra, cap abstenció.
Queda aprovada l'esmena 172.

Votació a les esmenes 170, 71, 73, 75, 76 i 77.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 28 vots a favor, 43 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Votació a l'article 18.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 70 vots a favor, 1 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 18.

Votació a l'article 19.
Comença la votació.
El resultat és de 44 vots a favor, cap en contra, 27 abstencions.
Queda aprovat l'article 19.

Votació a l'article 20.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 70 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 20.

Defensa del bloc d'esmenes que comença en l'esmena número 178.
Té la paraula la senyora Osuna en representació del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

En primer lugar, señor Clemente, quiero decirle que no tenemos contradicciones.
Yo le he dicho que aceptamos la transaccional porque más vale la mitad que nada.

 

**La senyora presidenta:**

 

Atenga's a esta qüestió, senyora Osuna.
Atenga's al bloc.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Muy bien, señora presidenta.

Este bloque de enmiendas es todo referente al capítulo II, denominado "De la historia clínica", y en la primera de ellas se trata sobre la definición de la historia clínica.
Nos parece que la redacción que ha hecho el Gobierno de cómo se debe definir una historia clínica es demasiado escueta y demasiado encorsetada.
Nosotros planteamos una enmienda de modificación en la cual nos referimos muchísimo más ampliamente a lo que es una historia clínica, teniendo en cuenta que la historia clínica es el documento más importante que hay en la relación del médico y el paciente.
Y no solamente del médico sino de todo el equipo sanitario y de todo el sistema sanitario con relación a cualquier ciudadano que se acerque hasta él.

Ese documento.
.
.
, en una ley debe de quedar reflejado absolutamente para todo lo que puede servir esa historia y todo lo que se pueda recoger en esa historia.
La definición, como digo, del gobierno es bastante escueta y creemos que con nuestra enmienda se mejora bastante.

La enmienda 180 se refiere exclusivamente a una cosa muy concretita y es que en caso de que el enfermo sea trasladado a otro centro hospitalario, la historia clínica acompaña al enfermo con el fin de que cuando llegue el enfermo a ese otro centro sanitario tenga la documentación adecuada el equipo sanitario que le vaya a atender.
Nos parece bastante obvio que no tenga que ser un documento, simplemente una hoja de interconsulta con cuatro datos y tampoco nos parece correcto que sea el enfermo el que tenga que contar, si es que puede, cuál es su caso, qué le pasa o qué es lo que no le pasa.
Si la historia clínica completa acompaña al enfermo en ese traslado, lógicamente el equipo asistencial que recibe a ese enfermo podrá tener muchísima mejor información, más correcta y, al final, el paciente podrá tener una atención más adecuada.

La 183, 184 y 185 son enmiendas que recogen olvidos que ha tenido el gobierno referente a los documentos de que debe de constar la historia clínica.
Mire, en otros gobiernos ­ya que estamos hablando tanto de otras comunidades­, esto se ha redactado diciendo que se reglamentará posteriormente, de lo que consta la historia clínica se reglamentará posteriormente.

Bien, este gobierno ha pretendido.
.
.
, no ha querido utilizar ese método y lo ha desarrollado en esta ley.
Bueno, pues si lo ha desarrollado y dice exactamente de qué documentación tiene que constar la historia clínica lo lógico, nos parece a nosotros, es que debe de constar una hoja con los antecedentes personales y familiares ­es algo bastante importante en el quehacer médico­, debe de constar de una hoja de tratamiento ­nos parece bastante obvio­, y una hoja de constantes y una hoja de observación y atención de enfermería.

Creemos que el enfermero o la enfermera son precisamente los que más se relacionan con el paciente, sobre todo en caso de que esté ingresado, y son importantes las observaciones que ese enfermero o esa enfermera hace de ese paciente ingresado.
Es importante a la hora del médico saber cómo ha estado esas veinticuatro horas que el enfermero ha tenido relación con el paciente y, sin embargo, el médico no lo ha visto.
Nos parece fundamental que conste una hoja con esas observaciones, a no ser que ustedes piensen que lo que pueda observar un enfermero o una enfermera no es importante.

Luego, la 185 es para recoger los registros del parto, la hoja del parto.
Nos parece bastante lógico que deba haber una hoja estandarizada de cómo recoger los datos de un posible parto si es que esa persona ha sido ingresada precisamente por esa cuestión.

Y la 186 se refiere a la conservación de la historia clínica y la documentación.
Indudablemente, una vez que se tiene el documento más importante, que es la historia clínica, de la relación del paciente con el sistema sanitario, lógicamente también es enormemente importante saber cómo se va a conservar esa historia, cuánto tiempo se va a conservar y cuáles son los documentos que en caso de que se tenga que destruir la historia porque ya ha pasado el tiempo reglamentario, porque el paciente ha fallecido, cuáles son los documentos que en ningún momento de-ben de destruirse y por cuánto tiempo se deben conservar esos documentos.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Osuna.

Té la paraula el senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Nosotros, señora Osuna, le ofrecemos una transaccional sobre el texto que había planteado usted del traslado urgente, que vaya acompañado de una copia de la historia clínica, que entregamos a la Mesa.
*(Remors)* A la 180, a la enmienda 180.

Cuando usted ha hecho referencia a que hemos hablado de otras autonomías, me lo ha dicho en plan de crítica.
Hemos hablado de otras autonomías porque ustedes han insistido a lo largo del debate en establecer comparaciones que nosotros no rehusamos con el texto de otras comunidades autónomas o con el texto estatal que, desde luego, sale claramente reforzado el texto que nos ocupa.

El resto de las enmiendas que usted ha planteado.
.
.
La 178, no nos parece que sea oportuno ni mejora el texto la enmienda que usted ha planteado, puesto que la historia clínica está perfectamente definida en el proyecto de ley presentado por el Gobierno.

No aceptaremos tampoco la enmienda 183, puesto que la enmienda propuesta ya está, bajo el término "anamnesis", ya se puede considerar que está incluida.

La 184, decirle que la que usted plantea está incluida en la última parte del último punto, cuando dice: "todos aquellos documentos básicos que quedan contemplados por la normativa vigente".
Igual que ocurre con la enmienda 185.

La 186, pensamos que cinco años es un tiempo suficiente para que la documentación esté.
Y es una cifra que está en otros textos legislativos y que, desde luego, está consensuada con todos los técnicos documentalistas.

Aclarar e insistir ­aunque me parece que es una obviedad, pero como usted ha hecho una afirmación en este sentido­ que nosotros sentimos un profundo respeto por todos los profesionales sanitarios, absolutamente por todos los profesionales sanitarios.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Rèplica.
Té la paraula la senyora Osuna.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señora presidente.

Bien.
Señor Clemente, yo sí creo que con la enmienda 178 sí que se mejora el texto, la definición de la historia clínica que desde el Grupo Socialista hacemos creo que es más completa y mejor que la que ha planteado el Gobierno.
Pero, lógicamente, en este momento ustedes gobiernan y tienen la mayoría absoluta, tienen diputados suficientes para decir que su definición es mejor.
En algún momento, dentro de poco, nosotros tendremos más diputados y entonces seremos nosotros los que defenderemos que nuestra definición es mejor.
No tardaremos mucho.

En cuanto a la referencia que he hecho a otras autonomías, no me he referido en plan crítico; lo he hecho como una observación más, nada más.
Me parece muy lógico porque vivimos dentro de un país que tiene distintas comunidades, y que se puede hablar de ellas perfectamente y que se puede hacer referencia a sus diferentes legislaciones.
Lo único que he hecho ha sido una referencia diciendo que en otras comunidades se ha hecho la documentación que debe formar parte de la historia clínica de otra forma.
Y aquí se ha hecho toda una relación de todo lo que debe constar en la historia clínica y se ha obviado documentación, que, aunque usted dice que está por otras partes, yo, desde luego, no las he visto.
Porque la anamnesis puede ser exclusivamente lo que le pasa al paciente en ese momento, pero no concretamente lo referente a los antecedentes personales.
Pero, bueno, no vamos a entrar a discutir en términos profesionales.
Y, desde luego, la hoja de tratamiento no la he visto por ninguna parte.

Y en cuanto a lo de la conservación de la historia clínica, usted ha dicho que con cinco años es suficiente.
Noso-tros en nuestra enmienda no aumentamos ese tiempo, lo dejamos en cinco años.
Se habrá confundido de enmienda, probablemente.
Habrá visto la de otro grupo.
Porque nosotros concretamente: "transcurridos como mínimo cinco años.
.
.
".

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Osuna, vaja finalitzant.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

No aumentamos el tiempo, le dejamos el mismo tiempo.
Solamente que decimos exactamente cómo se debe conservar y qué documentación se debe conservar cuando hayan pasado esos cinco años como mínimo.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Osuna.

Senyories, votació de l'esmena transaccional corresponent a l'esmena retirada número 180 del Grup Parlamen-tari Socialista-Progressistes.
Dice lo siguiente: "Al artículo 21.
Añadir un nuevo punto con el siguiente texto: 8.
En caso de traslado urgente y/u obligado del paciente a otro centro asistencial, se remitirá una copia completa de la historia clínica a fin de garantizar a los facultativos del centro sanitario de destino el pleno conocimiento de la situación clínica actualizada del paciente".
Firmado por los cuatro grupos.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 65 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovada esta esmena transaccional.

Votació conjunta de les esmenes 178, 83, 84, 85 i 86.
Comença la votació.
El resultat és de 25 vots a favor, 41 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Votació a l'article 21.
Comença la votació.
El resultat és de 64 vots a favor, 1 en contra, 1 abstenció.
Queda aprovat l'article 21.

Votació a l'article 22.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 64 vots a favor, cap en contra, 1 abstenció.
Queda aprovat l'article 22.

Defensa de l'agrupació d'esmenes que comença en la 191, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la senyora Osuna.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Las enmiendas estas corresponden a los artículos 23, 24 y 25.
Y, en concreto, la 191 es al artículo 23, la copropiedad del paciente y la administración de la historia clínica.

El señor Clemente antes, rebatiendo otra enmienda de otro grupo político, ha comentado que no les parece adecuado que la custodia de la historia clínica la tenga el paciente, porque se puede perder y no sé qué y no sé cuántos.
Nosotros no hablamos de la custodia, hablamos de la copropiedad.
Una ley debe tener una visión de futuro, y la relación del paciente con los sistemas sanitarios está cambiando.
Antes era una relación bastante paternalista ­el médico era el padre o era el dios­ y ahora se está teniendo una relación un poco más igual.
El paciente tiene más información, sabe más, está mejor preparado, y cuando va a un centro sanitario o a una consulta, tanto de un médico como de un enfermero o de cualquier otro profesional sanitario, la relación ya es distinta.

Por lo tanto, nosotros creemos que sí que se le puede dejar la propiedad de la historia clínica al paciente.
Y de hecho, luego, más adelante, en el artículo 25, el Gobierno lo denomina "derecho al paciente a acceder a su historia clínica".
Es decir, ustedes mismos reconocen, el Gobierno reconoce que la historia clínica es del paciente.
Entonces, por qué no reconocer en la ley la copropiedad de esa historia clínica del paciente y del sistema sanitario.

En la 194, lo que pretendemos es ampliar un poco el hecho de que se pueda acceder a la historia clínica por requerimiento de la autoridad judicial, dejando claro que sea siempre mediante una resolución motivada.
Es decir, que no porque a un juez se le ocurra sin más pedir una historia se le pueda dar, sino que tiene que justificar el porqué necesita esa historia o por qué necesita ver la documentación de un paciente en concreto.

En la 196, lo que queremos es que quede constancia en la historia clínica cada vez que se haga uso de ella con algún otro motivo que no sea meramente el asistencial, que quede reflejado para que se sepa exactamente, digamos, entre comillas, por qué manos ha pasado esa historia clínica, aparte de cuando ha sido exclusivamente para la asistencia sanitaria.

Y en la 199, decimos a quién le corresponde.
.
.
las personas del paciente allegadas, por razones familiares o de hecho, que pueden tener el acceso a la historia clínica en caso de que el paciente haya fallecido.

Con la 201 planteamos que el acceso de la historia clínica debe estar limitado cuando se haga un acceso.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Osuna, vaja finalitzant.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

­Enseguida, señora presidenta­ .
.
.
cuando se haga un acceso a la historia clínica con motivos diferentes al meramente asistencial, que quede reflejado también en la historia clínica.

Y, en todo caso, con la 202, lo que planteamos es algo también muy importante, que es el derecho del paciente a tener una copia de su historia clínica, es "su" historia.
Con propiedad o sin propiedad, aceptando la copropiedad o no, es la historia clínica del paciente, y nos parece justo que ese paciente tenga su historia clínica, tenga su copia, por si se la quiere llevar a otro profesional, a otro centro sanitario o hacer una actuación que el considere que puede hacer o que quiera hacer.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Osuna, acabe.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

.
.
.
porque son sus datos y su historia clínica.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Osuna.

Té la paraula el senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Señora Osuna, desde luego, nosotros sí que pensamos que este proyecto de ley es un proyecto de ley de futuro.
Desde luego, no le vamos a aceptar ninguna de las enmiendas que usted plantea en este bloque porque no nos parece que mejoren en absoluto este proyecto de ley.

Volvemos otra vez.
.
.
sí, ha hecho usted referencia a la titularidad y a la propiedad.
Nosotros pensamos que la propiedad debe ser del centro o del médico en el que esté trabajando, en el caso de que trabaje por cuenta propia; y la titularidad, por supuesto, sí que tiene que ser del paciente.

En cuanto a la enmienda 196, lo que usted plantea está regulado en el artículo 23 de este proyecto, y asimismo en la ley de protección de datos.

En la 199, usted plantea realmente dos situaciones jurídicas que son absolutamente diferentes.

En cuanto a la 201, de aceptarla, existiría un peligro de quebranto de la confidencialidad e intimidad de los pacientes, que nosotros pensamos que son derechos básicos en esta ley.

Y en cuanto a la 202, simplemente reiterarle que lo que usted plantea está incluido en el artículo 25.
1 de este proyecto de ley.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Votació de les esmenes 191, 94, 96, 99, 201 i 202.
Votació conjunta.
Comença la votació.
El resultat és de 26 vots a favor, 36 en contra, cap abstenció, 1 nul.
Queden rebutjades les esmenes.

Senyories, votació a l'article 23.
Comença la votació.
El resultat és de 64 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 23.

Senyories, votació a l'article 24.
Comença la votació.
El resultat és de 65 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 24.

Votació, senyories, a l'article 25.
Comença la votació.
El resultat és de 65 vots a favor, cap en contra, 1 abstenció.
Queda aprovat l'article 25.

Defensa de l'agrupació d'esmenes que comença en la 203, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la senyora Osuna.

 

**La senyora Osuna Cubero:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

La enmienda 203 está referida al artículo 26, derecho a la intimidad, y en el punto uno del artículo 26, nosotros creemos que sería conveniente hacer una enmienda de adición en la que quedara constancia que el derecho que tiene el paciente a que se guarde confidencialidad no solamente sobre su estado de salud sino concretamente sobre si ha estado ingresado o no en un centro sanitario, la asistencia que se le ha dado y el tratamiento.

El resto de enmiendas son todas del título IX, de obligaciones de los pacientes.
Concretamente en la primera de este bloque, la 215, planteamos la modificación de la denominación del título, de forma que pase a llamarse en vez de "obligaciones de los pacientes", simplemente "de las obligaciones".

Y la enmienda 216, que va al artículo 31, hacemos una modificación de la palabra "pacientes" por la de "los ciudadanos", porque incluso el mismo gobierno, después, cuando hace la primera línea de ese artículo, plantea la palabra ciudadanos; los ciudadanos del ámbito de la comunidad tienen obligación.
Por lo tanto, yo creo que seria conveniente cambiar la palabra "pacientes" por "los ciudadanos", porque son las obligaciones que tienen absolutamente todos los ciudadanos con respecto al sistema sanitario, no exclusivamente los que están enfermos.
También una persona que va a pedir cita, por ejemplo, para su padre o para su madre, no es paciente pero también tiene obligación a tener un respeto por las instalaciones sanitarias en las que se encuentra en ese momento.

En la 221 lo que se trata es de facilitar de forma veraz los datos relativos a su estado de salud; es decir, que el enfermo tiene la obligación de dar todos los datos que tenga relacionados con su salud, para no solamente colaborar para su mejor atención sanitaria, sino también en caso de que sea necesario para el interés público, por el hecho de que sea.
.
.
pues por una epidemia o por una situación que tenga un requerimiento necesario desde el punto de vista de interés general o de interés público.

Y la enmienda 225, lo que trata es de que en caso de que haya una divergencia entre el criterio del médico y el criterio del paciente, de si se le debe dar el alta o no se le debe dar el alta, de qué forma se puede tratar o no se pueda tratar, el sistema sanitario debe procurar en todo momento buscar un centro o una unidad en el que hayan recursos necesarios para la adecuada atención de ese paciente.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Osuna.

Senyories, votació de les esmenes 203, 215, 216, 18, 21, 23 i 25.
Senyories, comença la votació.
*(Remors)* Senyor Maluenda, té la paraula.
Se suspén la votació.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

*(Inoïble)* .
.
.
una transaccional a l'esmena 223.

 

**La senyora presidenta:**

 

"Enmienda transaccional a la enmienda número 223, del Grupo Parlamentario Socialista-Progresistas.
Al artículo 31.
7, sustituir el texto del punto 7 por el siguiente: 7.
Firmar el documento pertinente o por un medio de prueba alternativo que en caso de imposibilidad manifieste claramente su voluntad de negarse a recibir el tratamiento que se le ha prescrito.
Especialmente cuando se trate de pruebas diagnósticas, medidas preventivas o tratamientos especialmente relevantes para su salud, teniendo en cuenta lo establecido en el artículo 19.
1 de esta ley.
" Firmado, los cuatro grupos de la Cámara.

Votación, por tanto, para esta enmienda transaccional, que supone la retirada de la enmienda número 223.
Senyories, comença la votació.
Un moment.
Un moment, un moment, per favor.
Comença la votació ara.
El resultat és de 68 vots a favor, cap en contra, cap abstenció; queda aprovada esta esmena transaccional.

Votació a les esmenes 203, 15, 16, 18, 21 i 25.
Comença la votació.
El resultat és de 26 vots a favor, 42 en contra, cap abstenció.

Senyories, votació a l'article 26.
Comença la votació.
El resultat és de 67 vots a favor, 1 en contra, 1 abstenció; queda aprovat l'article 26.

Votació a l'article 27.
Comença la votació.
El resultat és de 66 vots a favor, cap en contra, 1 abstenció; queda aprovat l'article 27.

Votació conjunta als articles 28, 29 i 30, que no tenen esmenes presentades.
Comença la votació.
El resultat és de 70 vots a favor, cap en contra, cap abstenció; queden aprovats els articles 28, 29 i 30.

Votació a l'article 31.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 43 vots a favor, cap en contra, 28 abstencions; queda aprovat l'article 31.

Defensa de l'agrupació d'esmenes que comença en la 229, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes, que són 229, 230, 32, 33, 34, 41, 42 i 43.

Té la paraula la senyora Mendoza.

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Com que l'objectiu del projecte de llei era ser una llei de drets, ens pareixia al Grup Socialista-Progressistes que era fonamental un títol final que arreplegara, efectivament, les garanties dels drets.
Hem assistit al llarg del debat com a una mena de pilleria i filibusterisme en el debat parlamentari, d'eludir on estan reconeguts els drets, en quines comunitats autònomes, independentment que fóra en la llei de drets o en la Llei d'ordenació sanitària.

Tindrem ocasió d'entendre quina és la diferència entre la Llei d'informació i autonomia del pacient, que apareix en la comunitat autònoma catalana en l'any 2000, i que després es trasllada pel grup de l'Entesa i de Convergència i Unió al Senat, i que passa eixe text al Congrés dels Diputats i acaba sent una llei bàsica estatal.
La diferència entre que la Llei general de sanitat i la Llei d'ordenació sanitària, o les lleis de salut de les comunitats autònomes arrepleguen els drets.
Que el testament vital és regulat autonòmicament per segona vegada en la comunitat d'Extremadura.
Després a Castella-la Manxa, Galícia, la Rioja.
.
.
i podem desgranar totes les comunitats autònomes, i finalment a Aragó, etcètera, etcètera, en les seues lleis d'ordenació sanitària, però el dret és el mateix, exactament el mateix.

El dret a la lliure elecció està regulat en la majoria de comunitats autònomes en qüestions complementàries.
La segona opinió exactament el mateix.
I en moltes comunitats autònomes com a figura n'hi ha un article específic en les seues lleis d'ordenació sanitària de garanties de drets.
I a més n'hi ha regulat una figura addicional, també de garanties de drets, que és el Defensor de l'Usuari.

Nosaltres plantegem, perquè n'hi ha un consens bàsic en esta Cambra, de, efectivament, garantir el paper de la Sindicatura de Greuges, però que pogueren haver adjunts especialitzats en temes sectorials.
I ens pareixia que la nostra proposta de creació de la figura del Defensor de l'Usuari, que pretenia un poc trencar en el que s'ha vingut a denominar *ombudsmania*, que és crear noves institucions de defensors al marge de la Sindicatura de Greuges en el nostre cas, o dels defensors del poble.
Però ens pareixia que si n'hi ha una reivindicació ciutadana, manifestada per moltes associacions de malalts i de consumidors, de la necessitat d'una figura del Defensor de l'Usuari en el sistema públic.
I per què?
Doncs perquè n'hi ha moltes, n'hi ha que garantir els drets, perquè les lleis són declaracions de bones intencions, però moltes vegades no estan els diners damunt la taula per a desenvolupar polítiques concretes que garantisquen eixos drets.
I tampoc està el desenvolupament normatiu que fa efectiu el compliment de drets.
I tampoc està el funcionament adequat dels centres i serveis sanitaris que garantisquen el compliment de la llei.
No cal justificar la necessitat d'un defensor dels interessos dels ciutadans.

I en el cas de la sanitat, a més, n'hi ha moltes funcions que podria realitzar el Defensor de l'Usuari, adjudicada, per suposat, a un adjunt de la Sindicatura de Greuges, perquè crec que n'hi un consens en eixe sentit entre el Grup Parlamentari Socialista i el Grup Parlamentari Popular respecte a esta qüestió.
I, per exemple, tot el sistema que moltes vegades no acaba de funcionar de suggeriments, reclamacions, etcètera, etcètera, tindria un recolzament claríssim en aquesta especialització, perquè suposaria mitjans addicionals a la Sindicatura de Greuges.
I també, per exemple, l'accés en temps i forma a la informació sobre les llistes i el temps d'espera.

Sorprenentment ha hagut d'estar el Defensor del Pueblo.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, vaja finalitzant.
.
.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
el que accedira ­me queden vint segons, senyora presidenta­, el que accedira a la informació en el cas de la Comunitat Valenciana i no el Síndic de Greuges mateix.
I eixa és la realitat.

I aquelles noves prestacions que avui són un dret ja en el marc europeu i en altres comunitats autònomes, com per exemple.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, s'ha acabat el temps.
.
.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
el canvi de sexe.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Té la paraula en torn en contra, el senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Bueno, yo, desde luego, una vez más, señora Mendo-za.
.
.
cuando se carece de argumentos se vuelve a recurrir al insulto.

Vamos a ver, la diferencia que existe entre este proyecto de ley y el que existe en otras comunidades autónomas, usted podrá decir lo que quiera, está en que este proyecto de ley va mucho más allá, es un proyecto de ley muchísimo más ambicioso, un proyecto de ley que tiene un referente muchísimo más lejano y plantea, insisto, importantes novedades que luego, en mi próxima intervención o en la explicación de voto, le comentaré.

Desde luego, usted creo que se ha liado un poco en su intervención, y cuando la revise en el *Diario de Sesiones* se dará cuenta que se ha pasado todo el rato hablando de la ley de ordenación sanitaria.
.
.
Creo que aunque esté a lo mejor usted más preocupada por ella, la que nos ocupa en este momento es la Ley de derechos e información del paciente.
.
.
, por cierto, que para nosotros las leyes no son declaraciones de buenas intenciones, son algo muchísimo más serio.

Y usted insiste en establecer comparaciones con otras comunidades autónomas que a usted le merecen siempre mucho interés y mucha referencia.
Yo le insisto: la ley de la comunidad autónoma de Extremadura, ley de julio del 2001, no existe una ley específica de derechos, el apartado de los derechos se recoge en un texto global en el que se constituye el sistema sanitario público de Extrema-dura, el plan de salud y la ordenación sanitaria.
O sea, no tiene una ley Extremadura, una ley de derechos e información específica como la que se ha presentado en esta comunidad.

En la catalana, el texto presentado habla exclusivamente de derechos de la información, de derechos de la intimidad y de la autonomía del paciente y, de forma mucho menos desarrollada que en esta, del consentimiento informado y de las voluntades anticipadas.
Y de la gallega igual le digo.

Evidentemente, parece ser que no la voy a convencer, pero los hechos, desde luego, son tozudos y las realidades están ahí.
Este proyecto de ley es un buen proyecto de ley, donde se ha hecho un importante esfuerzo de consenso con los distintos grupos de la oposición, se han aceptado en-miendas que, por supuesto, nosotros pensamos que mejoran este texto, y seguimos pensando, como le dije en mi primera intervención, que sería deseable que ustedes fueran capaces de dejar de lado la campaña electoral, aunque fuera solamente por esta mañana.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Passem a votació.
.
.
Rèplica?
Demana rèplica?
Té la paraula per a rèplica la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Efectivamente, señor Clemente, el Grupo Parlamentario Socialista lo que tiene es especial interés en hablar de derechos, y derechos de los valencianos y las valencianas, a los que llega.
.
.
, de alguna manera hemos llegado tarde, pero hoy estamos contentos, porque, efectivamente, habrá una ley que reconozca la segunda opinión.

Pero, mire, Castilla-La Mancha, diciembre del 2000, no me ha dado tiempo desde que usted ha dicho "reconocimiento del derecho a la segunda opinión".
.
.
En la ley básica de Extremadura, lo mismo, y también es anterior, y además el testamento vital, porque es la segunda comunidad autónoma después de Cataluña que lo regula.
La Rioja, abril del 2002.
Y podríamos seguir todas las comunidades autónomas y seguro que la encontraríamos en todas.

Entonces, no hace falta no decir la verdad, lo importante es si existen antecedentes legislativos en esa comunidad autónoma de reconocimiento del derecho, y eso es simplemente lo que yo he dicho.
Y, luego, hay una proposición de ley que fue aprobada, del Grupo Parlamentario Socialista-Ciutadans pel Canvi del año 2000, de julio del 2000, que modifica la ley de salud de Cataluña, la ley de ordenación sanitaria de Cataluña, y reconocen el derecho a la segunda opinión, y nosotros lo propusimos aquí a través de una proposición no de ley, y ustedes lo han negado sistemáticamente.
Ahora, la apropiación.
.
.
Hay un consenso básico en todas las comunidades autónomas y hay un paso adelante dado por gobiernos autonómicos socialistas en hacer efectivo el derecho a la segunda opinión con fecha anterior a lo que estamos debatiendo hoy.

Y a mí lo que me interesa hoy es el debate y haber mejorado aquellos derechos que para nosotros no estaban suficientemente garantizados y se habían obviado en nuestra ley de derechos.
Y este debate está lleno de falacias, porque los derechos son igual de derechos tengan una ley específica por cada uno de los derechos o esté todo en una ley integral de salud, como fue la Ley general de sanidad ¡o como es la ley francesa!
, y es mucho más avanzada en derechos que.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, vaja finalitzant.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

.
.
.
la nuestra.

A mí me gustaría, señora presidenta, que no me interrumpiera cada vez que me quedan veinte segundos, porque me interrumpe la frase y no puedo acabar.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Mendoza, usted está como diputada y yo estoy como presidenta, y lo único que le digo es que se atenga al reglamento.

Muchas gracias, señora Mendoza.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Desde luego, lamentar que continúe usted con este tono su intervención acusándonos de mentir, de falacias.
.
.

Yo, desde luego, sí que me he tomado la molestia, que por otro lado ha sido un placer, de establecer una comparación entre el texto legislativo presentado por el gobierno del Partido Popular en esta comunidad y otros textos legislativos presentados por otros gobiernos del mismo signo y de otro en otras comunidades autónomas, no tengo ningún problema.
Ahora, como usted ya ha perdido el referente de las comunidades autónomas y ha visto que ese debate lo tiene perdido, ahora ya se va a Francia, a buscar comparaciones con Francia.

Mire, le he explicado ya lo de Extremadura, que no la tiene, le he hablado de Cataluña y le he hablado de Galicia, y ahora me habla usted de la Rioja.
.
.
Pues la Rioja tiene una ley de 17 de abril del 2002 donde habla exclusivamente de consentimiento informado, voluntades anticipadas, derechos relacionados con la intimidad y la confidencialidad de datos y el derecho a acceso a documentación clínica.
Ese es el hecho.
.
.
Si usted se lee el libro, que además de tener el libro hay que leérselo, señora Mendoza, porque solamente con tenerlo, aunque usted sea muy sabia, no le va a entrar la ciencia.

Esa es la realidad, este es un buen proyecto, es un proyecto ambicioso y que mejora y regula los derechos de los ciudadanos en nuestra comunidad.

Nada más y muchas gracias.

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, votació a les esmenes defensades 229, 230, 232, 233, 234, 241, 242 i 243.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 26 vots a favor, 42 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Senyories, votació a l'article 32.
Comença la votació.
El resultat és de 64 vots a favor, 1 en contra, cap abstenció, 1 nul.
Queda aprovat l'article 32.

A la disposició addicional primera, segona i tercera, votació conjunta, no tenen esmenes presentades.
Comença la votació.
El resultat és de 68 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queden aprovades les disposicions addicionals primera, segona i tercera.

Votació a la disposició transitòria.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 68 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovada la disposició transitòria per unanimitat.

A la disposició derogatòria, a la disposició final primera i a la disposició final segona, no hi ha esmenes presentades.
Votació.
.
.
Té la paraula el senyor Perelló, un moment.

 

**El senyor Perelló Rodríguez:**

 

Gracias, señora presidenta.

Tan solo para extraer de ese bloque la final primera.

 

**La senyora presidenta:**

 

Votació a la disposició derogatòria i final segona.
Comença la votació.
El resultat és de 67 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queden aprovades la disposició derogatòria i disposició final segona.

Votació a la disposició final primera.
Senyories, co-mença la votació.
El resultat és de 42 vots a favor, cap en contra, 26 abstencions.
Queda aprovada la disposició final primera.

Defensa de la resta d'esmenes del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes a este projecte de llei.
Té la paraula la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señora presidenta.

Boletín Oficial de la Rioja, martes 23 de abril de 2002, la ley de salud de la Rioja dice textualmente en el artículo 12: "Derechos relacionados con el acceso a la atención sanitaria", punto 5: "El ciudadano tiene derecho a ser atendido dentro de un tiempo adecuado en función de su condición patológica y conforme a criterios de equidad".
Punto 6: "El ciudadano tiene el derecho a solicitar una segunda opinión de otro profesional con el objetivo de obtener información complementaria alternativa sobre el diagnóstico y recomendaciones terapéuticas".

No voy a perder.
.
.
, porque no puedo, porque tengo que defender nuestras enmiendas, podría seguir así, Extrema-dura, Castilla-La Mancha, Cataluña.
.
.
Insisto.
Entonces, no hace falta, no hace falta, lo que pasa que hay que reconocer, a veces, que uno es el último de la fila, uno es el último de la fila, tiene capacidad de reconocer el derecho en la Comunidad Valenciana, pero no ha sido pionero en el reconocimiento del derecho ni en su aplicación efectiva, lo siento, porque el debate lo ha planteado el señor Clemente, no lo he planteado yo, somos los últimos, ¿vale?

Comisión de bioética, Galicia; Comisión de bioética, Cataluña.
.
.
Funcionando, al menos siete informes, entre ellos uno dedicado a la cuestión de la investigación con células madre embrionarias originarias de los embriones criocongelados, informe que ya tiene desde hace prácticamente dos años una comunidad autónoma.
Y esa es la diferencia, ¿eh?
Pero nosotros estamos contentos, es como si mañana se inaugura La Fe en vez de inaugurarse dentro de diez años la nueva Fe: estaremos contentos, ¿eh?
Efectivamente.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, *(inintel·ligible)* .
.
.
defensa de les esmenes.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Yo utilizo la argumentación que me parece pertinente.
Lo que me parece.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Però correspon la defensa de les esmenes a partir de la 244.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Y precisamente por eso, nosotros planteamos a la exposición de motivos unas enmiendas que lo que intentan es recoger, de verdad, el espíritu de lo que inicialmente fue esta ley, y es el reconocimiento de que a partir de consensos sociales, políticos y legislativos básicos, estatales, europeos, internacionales, desde la Carta de los derechos humanos pasando por el Convenio de bioética de Oviedo y pasando por la Ley general de sanidad, que ya articula básicamente los derechos relacionados con la información, la intimidad, la libre elección, el consentimiento informado, etcétera, etcétera, y que hay una novedad que es, precisamente, la cuestión relacionada con el testamento vital, que por primera vez, incluso antes que en Francia es una comunidad autónoma nuestra y, por tanto, nos sentimos igual de orgullosos que si hubiéramos estado nosotros, y tenemos clarísimamente ya una ley básica estatal, y nosotros teníamos que avanzar respecto a las cuestiones y no retroceder, y ese ha sido el sentido sistemático de nuestras enmiendas.

Entonces, no tiene sentido no haber recogido los derechos explícitos de los enfermos mentales, que todas las leyes de ordenación sanitaria, cuando regulan derechos, recogen de manera explícita los derechos de los enfermos mentales, cuando ustedes dicen que esta es la ley de derechos y que obvian la cuestión de los derechos en la ley de ordenación sanitaria.

Entonces, o recogemos todos los derechos o no los recogemos, lo que pasa es que en estos momentos lo que tenemos es una indefinición explícita de la legislación autonómica respecto a algunas cuestiones que están legislativamente contempladas en las leyes de salud ­que se llaman en algunas comunidades autónomas­ o en las leyes de ordenación sanitaria de comunidades autónomas.
Y, además, debe ser el único preámbulo que habla de que la Ley general de sanidad reconoce parcialmente al derecho a la salud.
Es decir, el sectarismo del Partido Popular en el País Valen-ciano es mayor que el sectarismo del Partido Popular en cualquiera y cada una de las comunidades autónomas.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Mendoza.

Té la paraula el senyor Clemente en el torn en contra.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Mire, señora Mendoza, ¿sabe realmente lo grave?
Lo grave que se ve en este debate es que para ustedes la Comunidad Valenciana es la última, es la última ­lo ha dicho usted­, es la última de la fila.
Y es que ustedes constantemente están mirando hacia otra parte.
Posiblemente no tienen referentes ideológicos aquí y tienen que mirar.
.
.
, o miran al norte, embelesados, a Cataluña, o, miran al sur.
Y como Castilla-la Mancha no les gusta, pues, se la saltan, no es referente para ustedes y se pasan a Andalucía, y miran a Andalucía, miran a cualquier parte.
Pero, yo creo que nosotros estamos aquí para trabajar por la Comunidad Valenciana.
Y este texto, desde luego, es para mejorar los derechos de los valencianos.

Usted podrá decir lo que quiera, pero se lo digo y se lo repito muchas veces: tienen ustedes un auténtico furor legislativo desde la oposición, porque con tantos años que estuvieron ustedes en el gobierno no hicieron leyes sanitarias, no hicieron leyes sanitarias.
Bueno, si me quiere usted hablar de la Ley del Servicio Valenciano de Salud, esa que pusieron y, luego, en la Ley de acompañamiento retiraron casi de manera íntegra, creo que es la única que hicieron.
Y por eso se tiene usted que remontar cada vez a la Ley general de sanidad.
Y si no remonta a la Ley general de sanidad ya tiene que irse a referentes de otras comunidades.
Vamos a ver, podemos saber lo que piensa el Partido Socialista en otras comunidades, pero, insisto, ¿qué piensa el Partido Socialista en esta comunidad, que es posiblemente lo que les interesa a los valencianos?
¿Cuál es su visión?
Nosotros tenemos un referente claro.
Nosotros tenemos un referente claro en esta comunidad, tenemos una ideología, evidentemente, como partido nacional y una ideología como partido autonómico.
Nosotros sí sabemos lo que ofrecemos a los valencianos.
Realmente, ¿qué es lo que ofrecen ustedes a los valencianos?
¿El no a todo?
Tendrán que ofrecer alguna propuesta positiva, nada les parece bien.

Mire, los textos legislativos que usted ha dicho ­me parece que vamos a cansar a la Cámara insistiendo­, muy pocas comunidades autónomas han desarrollado una ley derechos e información al paciente.
Y ninguna comunidad autónoma ha planteado un texto tan completo y tan ambicioso como el que se ha presentado en esta Cámara.
Usted lo podrá reconocer o no lo podrá reconocer.
Está en su derecho.
Nosotros, desde luego, no le vamos a pedir aplausos.
Pero, desde luego, sí me parecería que, por honestidad, usted fuera capaz de decir es que realmente se ha planteado un buen texto, un texto que va mucho más allá de los que plantean en otras comunidades autónomas.
Ese es el texto que nosotros hemos estado debatiendo, hemos estado discutiendo y hemos estado planteando con ustedes y otros grupos de la oposición, tanto en comisión como en el Pleno, buscando mejorar ese texto, haciendo un importante esfuerzo por consensuar un texto y por aceptar aquellas enmiendas que mejoraran ese texto, ya le digo, y nosotros seguimos manteniendo esa oferta.
Y a los hechos me remito por el esfuerzo, por las enmiendas aceptadas, por las transaccionales que se han presentado e, incluso le diría, incluso por el tono de debate, que yo me voy a mantener en el mismo.
No voy a entrar en el discurso de la descalificación, no voy a entrar en el discurso de la campaña electoral, ya llegará el momento de hablar de campaña electoral.
Estamos hablando de los intereses de los valencianos, de los derechos de los valencianos, y eso es lo que en estos momentos queremos regular con este proyecto de ley.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Té la paraula per a rèplica, la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señor Clemente, efectivamente, el Grupo Parlamentario Socialista ha estado, está y estará por los derechos.
Los compromisos legislativos en los momentos de gobierno y los compromisos de este grupo parlamentario desde la oposición han sido siempre a través de iniciativas, desde las iniciativas planteadas a los objetivos de la Conselleria de Sanidad en los diferentes y sucesivos debates de presupuestos, por hacer efectivo en el País Valenciano el derecho a la segunda opinión y los tiempos máximos de espera.
Y ustedes son los que han votado en contra.
Nosotros estamos por los derechos, igual que estábamos por los derechos en el año 1986, y es la Ley general de sanidad la que establece el derecho a la información, el consentimiento informado, etcétera, etcétera.
Y yo, desde la modestia de la oposición, en muy poco tiempo he tenido que recuperar los textos legislativos del resto de comunidades autónomas y leerle textualmente que es cierto que otras comunidades autónomas lo han regulado.
Y esa es la diferencia del debate.

Pero hoy nosotros estamos por el pleno reconocimiento de la libertad, de la autonomía de las personas, de la capacidad para, efectivamente, dirigir su propia vida.
Y las dos novedades de su propuesta, no respecto ni a otras comunidades autónomas ni respecto a la Ley básica estatal ni a las legislaciones europeas, es el testamento vital y es la segunda opinión, pero respecto a que no estaba regulado en la comunidad autónoma.
Lo que sí que es cierto, señor Clemente, es que no se le puede pedir a alguien que se tome una aspirina antes de que la aspirina fuera inventada.
Entonces, los procesos de reconocimiento, de derechos y de avances tienen sus momentos históricos.
Y en este momento coincide el debate en todos los países europeos a partir, precisamente, del convenio de biomedicina que plantea.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Mendoza, vaja finalitzant.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Acabe ja, de seguida, senyora presidenta, i moltes gràcies.

Este era el momento histórico.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Clemente, té la paraula per a rèplica.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Desde luego, usted podrá insistir en otros textos, y yo le insisto en que nuestra obligación es legislar para esta comunidad autónoma.
Posiblemente no le interese lo que le voy a decir, señora Mendoza, porque ya nos dijo usted que aquí en esta Cámara la democracia ­creo recordar­ estaba de cuerpo presente.
Yo, desde luego, le dije ayer y estoy cada día más convencido que nunca la democracia ha estado más viva en esta comunidad y más garantizada tampoco.

Podemos hablar, señora Mendoza, de lo que usted quiera, se lo he dicho muchas veces.
Podemos hablar del pasado, que el pasado son ustedes; podemos hablar de presente, que en este momento somos nosotros, y podemos hablar de futuro que, probablemente, seguiremos siendo nosotros.
Ustedes dicen que desde que se invento la aspirina.
O sea, yo no pienso que esta ley sea un invento, pero ustedes tuvieron tiempo sobrado para haber hecho muchos referentes legislativos que no hicieron, no hicieron.
¿Era tan importante el haber delimitado unos derechos del pa-ciente en la Comunidad Valenciana?
¿Por qué entonces no lo hicieron?

De todas formas, ustedes han trabajado en este texto.
No es lo mismo, evidentemente.
La iniciativa ha sido del Gobierno.
Nosotros, desde el principio del debate hemos insistido en nuestra oferta de consensuar con ustedes y con el resto de los grupos, por supuesto, y de trabajar para mejorar este texto.
Ustedes, evidentemente, sobre todo usted, ha preferido entrar en un debate, en un discurso del insulto, en un discurso de la descalificación.
En este momento la realidad de la Comunidad Valenciana es la que es, señora Men-doza, la realidad sanitaria de la Comunidad Valenciana es la que es.
Gozamos de una buena sanidad y, desde luego, gozamos de una buena salud democrática.
No consideramos en absoluto que la democracia pueda estar en peligro en ningún momento.
Lo que pasa es que, se lo dije y se lo reitero, ustedes tienen un concepto de que la democracia son ustedes.
Ustedes sí que tienen realmente un sentimiento paternalista.
La democracia son ustedes y la verdad es absoluta y únicamente suya, y no aceptan todavía ningún tipo de discrepancia de ningún grupo político porque ustedes aún no se han dado cuenta, señora Mendoza, de que están en la oposición, y probablemente seguirán mucho tiempo.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Senyories, votació conjunta, si no hi ha inconvenient, de la resta d'esmenes a partir de la 244, defensades pel Grup Parlamentari Socialista.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 26 vots a favor, 42 en contra, cap abstenció, 1 nul.
Queden rebutjades estes esmenes.

Votació a l'exposició de motius com a preàmbul de la llei.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 43 vots a favor, cap en contra, 27 abstencions.
Queda aprovada l'exposició de motius com a preàmbul de la llei.

Senyories, votació de totalitat del Projecte de llei de drets i informació al pacient de la Comunitat Valenciana.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 70 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovada la Llei de drets i informació al pacient de la Comunitat Valenciana.

Per a explicació de vot, té la paraula el senyor Peris, del Grup Mixt.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

És el moment final del debat d'aquesta llei.
Hem votat afirmativament el final de la llei perquè pensem que, encara que ens hem quedat sense reconéixer una sèrie de drets importants, sobretot els més nous.
.
.
I no ens resistim a recordar que no s'ha acceptat la introducció d'eixe concepte de "persones malaltes", sobretot vullc insistir que fa referència i és una petició justament de les associacions de persones malaltes i familiars d'aquelles persones que no se senten pacients, sinó que per tindre una malaltia de llarga durada o des de sempre, mentre dure la seua vida, volen ser ciutadans actius i volen ser elements actius en el procés de la seua recuperació de salut i la seua integració en la societat.
Justament ells són els que fan la diferenciació de nomenclatura, que no és solament una qüestió formal, sinó de contingut, entre "pacient", d'eixa actitud passiva que podria tindre, i de "persones malaltes".
Això no ha estat possible.
Jo crec que no hi ha llei que dure mil anys, ni cent.
Algunes estem modificant-les amb molta rapidesa.
Per tant, seria una de les modificacions futures a plantejar-se.

Tampoc ha pogut estar recollit, no s'ha recollit, almenys, reconèixer el dret, el principi de l'eutanàsia, el principi del dret a viure el procés de la mort d'una persona des dels seus propis plantejaments, des de la seua pròpia dignitat.
Això pensem que també haguera estat important recollir-ho.

I pensem que tampoc s'ha recollit de manera suficient la participació de les associacions de les persones malaltes i dels familiars en tots eixos drets que ara es reconeixen.
És a dir, és cert que en els drets individuals hi ha un primer important reconeixement de drets, de drets en el procés sanitari i en la informació ­hem donat algun pas, i en això alguna de les nostres esmenes ha col·laborat­, però encara no hem recollit suficientment la participació en tot el procés no solament dels malalts, dels pacients, sinó també de les seues associacions.
I açò també ha impulsat, torne a dir, no per les persones que normalment tenen una vida saludable globalment, sinó per les persones justament que normalment tenen una malaltia congènita a la seua vida quotidiana, i, per tant, necessiten moltes vegades més de les associacions en la participació de les seues pròpies històries de salut, que són la seua pròpia història.
La seua història clínica passa a ser la seua història de la seua salut, perquè normalment estan en la clínica.

I per això també fem una aportació d'intentar canviar el nom i que no fóra "història clínica", sinó "història de salut", sobretot referides a eixes persones, que no li càpia dubte a vosté que són les que més ajuden que avancen els drets dels pacients.
Perquè justament els que més ajuden que avancen aquests drets que hui estem reconeixent amb aquesta unanimitat, són les associacions de les persones que normalment són pacients tots els dies i que els converteix en actius ciutadans en l'ampliació dels drets sanitaris no solament d'ells, sinó del conjunt de la societat.

Dit tot això ­que pensem que avançarem i que farem política, i farem política sanitària perquè avancen les lleis en aquests sentits que avui no han estat suficientment reconeguts­, nosaltres hem votat afirmativament perquè amb les aportacions de l'oposició i, en concret, nostra, d'algunes esmenes importants, pensem que millora el contingut de la llei.

Nosaltres recordem que s'ha votat a favor l'esmena 62, que és la que introduïa, en els principis generals de la llei, el testament vital i les voluntats anticipades.

Pensem que a l'esmena 76 hem introduït el dret a una informació especial a les associacions de les persones malaltes.

En l'esmena 102 hem introduït que les persones apropades també siguen considerades aquelles que la Llei valenciana 1/2001, de parelles de fet, reconeix.
I, per tant, que en el moment d'eixe consentiment informat, siguen reconegudes les persones acostades no solament, diguérem, els tradicionalment reconeguts, com familiars o persones acostades, sinó també les parelles fet.
Pensem que era important, i aixina està reconegut.

I també per a nosaltres ha estat important, i ens ha decidit en el sentit de vot afirmatiu, que l'esmena 108 replantege que eixa informació en el consentiment informat l'administració haja de fer-ho amb un temps suficient.
Per tant, d'alguna manera assegura que no se li faça optar a la persona malalta, o als familiars o persones apropades, ara per ara, quan puga ser.
Efectivament, això sempre podrà ser, perquè quan hi ha una urgència, els equips mèdics han de treballar.
Però sí quan ha d'haver un consentiment informat, se'ls done el suficient temps de reflexió, i informació suficient també, per a poder prendre eixes decisions.

I després l'esmena 78, que, com a aportació nostra, recull a l'article 4 un nou paràgraf sencer que planteja que l'autoritat sanitària vetlarà pel drets dels ciutadans a rebre informació sanitària clara, veraç, rellevant, fiable, actualitzada, de qualitat i basada en evidència científica, que possibilite l'exercici autònom i responsable de la facultat d'elecció i la participació activa del ciutadà en el manteniment o recuperació de la seua salut.
Pensem que és una aportació important.
Ahí pensem que es donarà peu a eixamplar la participació dels ciutadans i de les seus associacions.

I, per tant, amb eixes aportacions, pensem que un grup com el nostre es pot donar per satisfet, encara que estratègicament continuarem amb eixa insatisfacció d'aquells drets que encara no hem pogut incloure.
I pensem que són drets nous, moderns i que estan exigint ­torne a dir­ els pacients en general, i sobretot els pacients que no són pacients, sinó que són actius perquè són persones malaltes de llarga durada.

Moltes gràcies.

 

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, senyor Cardona, té vosté la paraula.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Esquerra Unida ha votat a favor d'aquesta llei.
Pensem que des del projecte presentat pel Partit Popular fins al text final, s'han introduït millores substancials: hi ha hagut una ampliació de drets, hi ha hagut una millor definició d'algunes de les obligacions i de les responsabilitats.
.
.
Encara que nosaltres lamentem que uns aspectes concrets, com són els que fan referència a l'autonomia en les decisions respecte a la mort de la persona afectada, ahí es té molta por a entrar en un debat, en un debat sincer i clar sobre alguns dels conceptes que nosaltres estimem que haguérem pogut discutir-se en aquesta llei.
Concretament ens referíem al tema de l'eutanàsia passiva i la indirecta com uns aspectes que no s'ha atrevit el Partit Popular a introduir-los de manera concreta en la llei.

Tanmateix, nosaltres pensem que s'han aprovat esmenes de l'oposició, algunes nostres suficientment significatives.
Pensem que el respecte al dret a la intimitat, que una persona no haja de facilitar informació que no haja de vore amb el seu tractament, aixina com moltes altres que donen més llibertat al pacient, pensem que son aclaridores i són positives.

Per això el nostre vot favorable a aquesta llei, que esperem que siga positiva per a tots els valencians.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la senyora Mendoza.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.
*(Remors i pausa)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Cuando quiera.
Tiene la palabra.

 

**La senyora Mendoza García:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats.

El Grup Socialista-Progressistes ha votat a favor d'esta llei des del compromís amb la defensa dels drets dels ciutadans i de les ciutadanes.

Ja l'article 43 del text constitucional establia el dret a la protecció de la salut.
I la Llei general de sanitat, de 25 d'abril de 1986, en els articles 9, 10, 11, 69.
2 i 72, fa referència al reconeixement dels drets i deures dels usuaris, de les persones, en relació als serveis públics, però també en relació que el drets en la utilització dels serveis sanitaris privats, també privats, que han de ser respectats.
El dret a la informació, el consentiment informat són drets ja reconeguts en el nostre país des de l'any 1986.

Posteriorment, la Llei del servei valencià de salut, de l'any 1987, arreplega textualment el compromís de l'avaluació continua, de la qualitat de l'assistència sanitària i l'establiment i la creació dels serveis d'atenció a l'usuari per tal de garantir la humanització de l'assistència ­i estic llegint textualment.

Aquesta llei, tot i que és important, no estableix per primera vegada els drets enunciats, excepte el dret a la informació en salut pública, perquè la Llei general de sanitat va establir l'obligació de les administracions públiques d'informar els ciutadans, però no va arreplegar el revers de la moneda, que era el dret a estar informat en temes de salut pública, en temes concrets sobre les malalties, sí.

I, efectivament, el dret del pacient a la informació clínica i a la intimitat sí que existeix, i està regulat també, entre altres, per la Llei general de sanitat de l'any 1986 i per la Llei de protecció de dades personals, i fins i tot pel catàleg de prestacions del sistema sanitari públic de l'any 1995.
Igual que el dret a la participació: Llei general de sanitat, Llei del Servei Valencià de Salut.
I el dret a la lliure elecció de metge.

Nosaltres havíem plantejat en este projecte de llei ampliar el dret a la lliure elecció també als centres sociosanitaris, que és el que mancava des del nostre punt de vista, perquè la mateixa Conselleria de Sanitat ja ha introduït un capítol on els centres d'atenció als malalts mentals, els centres de crònics, etcètera, etcètera, ja estan en un programa sociosanitari.
Ens pareixia pertinent poder elegir també el centre sociosanitari i el metge en el cas que acabara havent un canvi legislatiu, perquè precisament atén als col·lectius més desfavorits.

Efectivament, moltes esmenes del Grup Parlamentari Socialista han estat votades.
Nosaltres havíem treballat de manera claríssima la llei en dos sentits: introduir nous drets.
.
.
Sí que volíem que el País Valencià fóra el primer de la fila ­ho dic sincerament­, però per estima i per responsabilitat davant dels ciutadans que ens han votat, a vostés i a nosaltres.
Nosaltres havíem apostat per introduir com a dret, el dret que el dolor fóra considerat.
No és una imaginació legislativa improvisada.
Hi ha antecedents legislatius en el dret europeu i, en concret, en l'última revisió de la llei francesa de drets dels ciutadans en.
.
.
També volíem introduir com a dret, el dret a la seguretat dels tractaments que se reben, no sols a la qualitat, i haguérem pogut estar pioners.
Hem aportat com a esmena el dret a estar informat en la pròpia llengua com un valor afegit d'accessibilitat al servei sanitari, i de comunicació adient, entre els professionals i les persones.

El dret a una habitació individual és una aportació nostra.
I té un matís a més, i és que és un esforç també que en aquells hospitals que, efectivament, tenen dos llits per habitació, però que hi ha disponibilitat, aquells malalts més greus, en situació terminal, puguen, efectivament, estar en una habitació individual o tindre, efectivament, dret a una mort digna.

Per a nosaltres, la nostra contribució, el reconeixement per part del Grup Parlamentari Popular del paper que en cada moment del cicle de la vida, des dels dotze anys fins a l'adolescència.
La capacitat d'autonomia.
El respecte a aquells que estan incapacitats, però es prenen decisions en nom d'ells.
La capacitat de governar a través del testament vital, efectivament, que estava plantejat, però nosaltres crec que hem millorat i hem consolidat aquella capacitat que l'article del testament vital ens dóna de governar no sols la nostra vida sinó la nostra mort.
I que, efectivament, assumim des de la llibertat, la responsabilitat de decidir per nosaltres mateixos, que és molt més garantista, molt més garantista.
.
.
Això sí que ha estat una avanç del conveni d'Oviedo de l'any 1997, reconèixer el respecte a les voluntats anticipades.
Això sí que és molt més garantista de la protecció, de la dignitat de les persones i de la seua autonomia.
És molt important que estiga clar que la majoria de nosaltres deurem decidir què volem en la relació a la nostra mort per nosaltres mateixos, i no forçar, com fins ara, i a més introduir l'arbitrarietat que siguen els familiars, el metge, sempre el que haja de prendre les decisions en nom nostre.
Però nosaltres volíem anar més enllà, reconéixer explícitament el dret a una mort digna, que no és solament poder elegir quin tipus de mort volem sinó el dret a les cures pal·liatives, etcètera, etcètera, a l'acompanyament, etcètera, etcètera.

El que sí que està molt clar és que l'esforç, el consens en si mateix no era un objectiu.
El nostre objectiu d'arribar a un consens era perquè el que volien era una llei millor per als valencians i les valencianes.
Eixe era l'objectiu.
I el nostre treball des de l'oposició ha estat claríssimament de rigor, de seriositat, però de duresa.
Jo crec que si n'hi ha alguna cosa en què cal ser dur és quan un veu que els drets i, sobretot, els drets relacionats amb la dignitat, amb la llibertat, amb l'autonomia de les persones, amb la capacitat de governar la nostra pròpia vida, estan insuficientment considerats i arreplegats.
Era la nostra obligació arribar almenys fins al consens on havien arribat, tant des del punt de vista legislatiu i polític, en el Congrés dels Diputats com a nivell europeu a través del Conveni d'Oviedo.

Eixa és la nostra aportació a la llei.
Jo crec que hem complit en esta Cambra amb el compromís que teníem amb els valencians i les valencianes.
Els altres grups.
.
.
, ens haguera agradat, perquè l'única diferència entre el debat en estes Corts i el debat en altres parlaments autonòmics és que des del principi i per part del govern i del grup majoritari de la cambra ha estat considerada com una llei de tots, perquè l'origen era de tots i totes els europeus.
L'origen era el Conveni d'Oviedo, l'origen era una llei bàsica estatal que havia estat presentada en el Parlament de Catalunya com a projecte de llei per tots els grups parlamentaris, presentada i elaborada durant quatre anys.

I eixe era un patrimoni de tots, des de la dreta fins a l'esquerra.
I era un patrimoni de drets compartit amb la societat civil.
Ací no ha estat possible perquè, efectivament i malauradament, era molt important la llei de drets com la Llei d'ordenació sanitària, però han tardat vuit anys a presentar-la en esta Cambra i la fan coincidir amb un moment preelectoral.
I per a nosaltres li lleva, efectivament, el patrimoni compartit de valor en relació amb la llibertat i a l'autonomia de les persones.

Res més i moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Por el Grupo Parlamentario Popular, el ilustre diputado señor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señor presidente.

Señoras y señores diputados.

Señorías, después de la tempestad viene la calma.
Si una persona hubiera entrado hace un cuarto de hora en este debate no podría imaginarse realmente el resultado de este debate cuál ha sido.
Pero, de todas formas, esto viene a demostrar que la democracia, lejos de estar amenazada, está más viva que nunca.

El texto ha sido aprobado por unanimidad porque, evidentemente, es un buen texto, y también por el esfuerzo de consenso que se ha realizado entre todos los grupos parlamentarios y también, por supuesto, por el especial esfuerzo del grupo parlamentario mayoritario, el Grupo Parlamentario Popular, que aunque numéricamente no necesitaba el apoyo del resto de los grupos, ha preferido el trabajar conjuntamente para una ley que hemos dicho desde el principio, la considerábamos y la seguimos, por supuesto, considerando profundamente humana y que es una evidente mejora para los valencianos.

Esta Ley de derechos e información del paciente plantea ya en este momento importantes novedades que a mí me gustaría resaltar desde esta tribuna.
La creación de las voluntades anticipadas.
.
.
­algo que ha sido fuertemente criticado­, era básico el regular las voluntades anticipadas en nuestra comunidad autónoma, de tal forma que una persona en situación terminal pudiera, de alguna manera, prever que esta situación no se prolongara cuando no había ninguna posibilidad de mejorar su situación de manera artificial, creando al mismo tiempo un registro centralizado para estas voluntades anticipadas de tal forma que el hospital o centro donde esté este paciente tenga el conocimiento de que esta persona lo ha hecho.

Regula también el consentimiento informado, que también pensamos que es importante que quede regulado, y la comisión del consentimiento, de alguna manera, porque pueden lógicamente surgir modificaciones que esta comisión tendrá que resaltar.
Crea el Consejo Asesor de Bioética de la Comunidad Valenciana y los comités de bioética asistencial como órganos asesores de la Conselleria de Sanidad para dilucidar aquellos problemas o cuestiones técnicas que puedan ir apareciendo con el avance de los técnicos que puedan surgir en sanidad.

El derecho a una segunda opinión dentro del sistema público es una de las prioridades de este proyecto de ley, y pensamos que es básico que una persona que se encuentra en una situación difícil pueda tener dentro del sistema público la posibilidad de acceder a otra opinión diferente de la que ya tenía.

Regula el derecho a la participación.
Pensamos que es básico, dentro de este proyecto de ley, que quede regulada la participación de los ciudadanos en el sistema sanitario a través del consejo de salud, a través de quejas y sugerencias y a través del voluntariado.

Regula de manera exhaustiva la privacidad de la historia clínica, que ha quedado perfectamente definido que nosotros pensamos que el titular debe ser el paciente y la propiedad debe ser del centro como la máxima garantía para justamente asegurar esta privacidad.
Regula la libre elección del médico y de hospital y también el derecho a la información y también el derecho a no serlo, tanto a una información personalizada como a una información general.

Desde luego, señorías, ha quedado demostrado que cada uno entiende la mayoría parlamentaria como quiere.
Esta es la manera como la entiende el Partido Popular, y esta es nuestra forma de hacer política.

Nada más y muchas gracias.

 

*(Ocupa la presidència la presidenta, senyora Marcela Miró Pérez)*

***Debat i votació del dictamen de la Comissió d'Educació i Cultura sobre el Projecte de llei de consells socials de les universitats públiques valencianes (BOCV número 191).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Clemente.

Finalitzat el punt 3, correspon el punt 4.
Debat i votació del dictamen de la Comissió d'Educació i Cultura sobre el Projecte de llei de consells socials de les universitats públiques valencianes.

Presentació del dictamen.
Té la paraula l'il·lustre diputat senyor Ortega.

 

**El senyor Ortega Marhuenda:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Ilustres señores diputados, ilustres señoras diputadas.

Me corresponde, como vicepresidente de la Comisión de Educación y Cultura, y por acuerdo unánime de esta, realizar la presentación del dictamen del Proyecto de ley de consejos sociales de las universidades públicas valencianas.

Este Proyecto de ley de consejos sociales de las universidades públicas valencianas fue presentado por el Gobierno Valenciano a las Cortes Valencianas el 5 de julio del año pasado.
La Mesa de las Cortes Valencianas lo tramitaba el 25 de ese mismo mes de julio, por lo que el plazo para la presentación de enmiendas, teniendo en cuenta el período de vacaciones parlamentarias y la solicitud de ampliación presentada por el Grupo Parlamentario Socialista-Progressistes, finalizó el 28 de septiembre de 2002.

Al proyecto de ley fue presentada una enmienda a la totalidad por el Grupo Parlamentario Socialista-Progressis-tes que era rechazada en la sesión plenaria celebrada el 17 de octubre de 2002.

Una semana después, la Comisión de Educación y Cultura procedía al nombramiento de la ponencia encargada de informar este proyecto de ley, que finalizaba sus trabajos el 7 de noviembre, emitiendo un informe en el que se recogían las 182 enmiendas parciales presentadas al texto normativo, 24 por el Grupo Parlamentario Popular, 61 por el Grupo Parlamentario Socialista-Progressistes, 80 por el Grupo de Esquerra Unida del País Valencià y 17 por el Grupo Mixto.

La Comisión de Educación y Cultura se reunía ese mismo mes de noviembre, el día 19, y en la comisión eran aprobadas un total de 27 enmiendas parciales y 4 enmiendas transaccionales por lo que quedan pendientes para su debate ante el Pleno de la cámara un total de 149 enmiendas: 56 del Grupo Socialista, 77 de Esquerra Unida del País Valen-cià i 16 del Grupo Mixto.

El dictamen aprobado en esta sesión de la comisión fue publicado en el *Boletín Oficial de las Cortes Valencianas* número 191, de 23 de diciembre de 2002, y es el que junto a las enmiendas que se han mantenido para su defensa en el Pleno presento hoy ante sus señorías.

Como se desprende de lo señalado ha existido un debate importante en torno a este proyecto de ley por lo que es de suponer que también lo sea intenso en el día de hoy y que el mismo permita alcanzar el máximo consenso posible.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Ortega.

Defensa de l'esmena número 8, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la senyora Amorós.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Bona vesprada.

Señores y señoras diputadas.

Señora presidenta.

Bien, vamos a defender las enmiendas parciales que el Grupo Parlamentario Socialista ha presentado a este Proyec-to de ley de consejos sociales de universidades valencianas, y nos vamos a centrar en la exposición de motivos y en las que hacen mención a los fines y a las competencias del consejo o de los consejos sociales.

Nosotros quisiéramos decir que de este proyecto de ley se desprende en primer lugar o que nunca hemos coincidido populares y socialistas en lo que debía de ser el espíritu de la ley de consejos sociales, en lo que debería de ser ese germen que genera un consejo social, o que de alguna manera lo que se desprendía de lo que en principio fue la LRU nunca se llegó a entender por parte de quienes hoy legislan en torno a consejos sociales.

La exposición de motivos del texto vigente marca la diferencia fundamental de lo que ha de ser el sistema público universitario en un estado de derecho, un estado de derecho democrático, de lo que supuso hasta ese momento el estado dictatorial y fascista en el que se sumía el Estado español, y hasta que se creó la LRU y se desarrolló la normativa que emanó de ella, las universidades no gozaron de libertad, ni de democracia, ni de autonomía universitaria.
Ese, entre otros, es uno de los grandes logros que supone la LRU.

En cuanto a los consejos sociales o la Ley de consejos sociales que todavía sigue vigente en esta comunidad, intentaba y, en mi opinión y en opinión del grupo parlamentario al que represento, entendemos que lo consiguió, profundizar en esta línea, en esta manera de entender la sociedad universitaria, y va más allá con lo que supone un órgano de participación social.

El consejo social, por definición, ha de entenderse como un órgano que permite la participación ciudadana en la vida universitaria.
Nosotros lo entendemos así, entendemos que la sociedad valenciana en el caso que nos ocupa, porque para eso estamos aquí, para legislar para esas personas, para esos ciudadanos y ciudadanas, deben de tener la capacidad de decidir qué universidad quieren.
Porque la universidad valenciana, de alguna manera, también forma parte o evidencia parte de lo que es nuestra cultura, nuestra cultura y nuestras diferencias culturales.

Desde una perspectiva socialista-progresista, de izquierdas en definitiva, podemos entender que las leyes se han de modificar, que no pueden ser un instrumento inamovible.
Porque en una sociedad cambiante como es la nuestra, han de ser lo suficientemente flexibles como para poder avanzar conforme lo hace la sociedad a la que van dirigidas.
Pero entendemos que las modificaciones que se hacen de la ley, o la creación de nuevas leyes, y por tanto, anulando anteriores en cuanto a materia universitaria, no atienden a la problemática actual, a la problemática real en la que se encuentran las universidades valencianas.
Esto es una serie de motivos por los que creemos que no es una buena ley.

En lo que no podemos coincidir en ningún caso con ustedes, es en el cómo, el por qué, y en el para qué de la modificación que están llevando a cabo de la normativa universitaria.
No podemos estar de acuerdo en el cómo, en el cómo la modifican, porque lo hacen desde la desconfianza y el desprecio a las universidades públicas valencianas.
Ni en la elaboración de la LOU ni en este Proyecto de ley de consejos sociales, se han sentado a consensuar o a negociar la mejor ley para los usuarios de las universidades; en definitiva, la sociedad valenciana.

No podemos estar de acuerdo en el por qué de la modificación, porque no persiguen otro objetivo que no sea ga-rantizarse un instrumento legal que les permita un control férreo de las universidades por parte del Gobierno, y así acabar con la participación social en las universidades por parte de los ciudadanos y las ciudadanas valencianas.
No podemos estar de acuerdo en el para qué, porque esta reforma, lejos de garantizar un futuro para las universidades modernizador, de equiparación al resto de universidades europeas que apuestan por el I+D+I, de internacionalización de alumnos y profesores, de intercambio cultural, etcétera, está negando el futuro y relegándolos al pasado.

Hasta aquí y de manera muy rápida he intentado dibujar las diferencias ideológicas entre ustedes, el Partido Popular, y el Partido Socialista, o al menos a la parte de la izquierda a la que represento.

El título I de su proyecto de ley habla de los fines y competencias de los consejos sociales.
Y esto ya lo hemos debatido y en un momento dado en la comisión se hizo una transaccional en la que se aumentaron las funciones sociales de los consejos sociales, valga la redundancia.
En cuanto a los contenidos o a las funciones económicas del consejo social, sigue estando muy, muy por encima las funciones que desarrolla a nivel económico de control de universidades respecto a la mejora o pese a la mejora que se ha hecho con esa transaccional que conseguimos entre todos los grupos parlamentarios, respecto a las funciones sociales que ha de desempeñar un consejo social.

Porque es que lo dice el propio nombre, "consejo social".
Y sin embargo, este proyecto de ley que ustedes presentan aquí está mucho más virado hacia la vertiente económica de control económico de lo que nosotros estábamos diciendo desde el principio que debe de ser un consejo social, que es para la participación social.
La participación social no solamente la podemos reducir al ámbito económico, porque la participación social también tiene que ver muchísimo con qué política universitaria quieren que tengan o quiere que se desarrollen en nuestras universidades.
El gobierno autonómico tiene marcar las políticas universitarias, el parlamento tiene que legislar sobre esas políticas universitarias, pero la sociedad valenciana tiene derecho a decir cómo quiere que sea esa universidad valenciana.
Es así de sencillo.

Y creo que estamos perdiendo una oportunidad muy importante de hablar de esas nuevas formas de participación social, de esa nueva implicación nueva; tampoco nueva, porque nunca deja de implicarse la sociedad en la evolución de la misma.
Los ciudadanos y las ciudadanas nunca dejan de involucrarse en el desarrollo de su sociedad; es decir, nos la marcan cotidianamente.
Pero nosotros estamos en la obligación, como representantes legítimos de esas personas en un parlamento, de brindarle la ocasión de poder acercarse a una participación mucho más real, mucho más activa.
Y estamos perdiendo una gran oportunidad con los consejos sociales, con este proyecto de ley de consejos sociales.

Y volviendo un poco con el tema económico.
Es que al dotar de funciones tan específicas a nivel económico de alguna manera estamos desprestigiando lo que es la figura del Síndic de Comptes, o estamos de alguna manera incluso diciendo que el conseller de Educación y Cultura, o el conseller de Educación, que es el máximo garante de la fiscalización en último caso ­¿por qué no?
­ de las cuentas de la universidad, la universidad, las universidades públicas son auditadas anualmente por el Síndic de Comptes.
El conseller de Educación, sea el que sea en cualquier caso, es el máximo garante de que esas cuentas, de que ese dinero público sea bien invertido.
Y de alguna manera, cediendo al consejo social tantísimas funciones a nivel económico, estamos haciendo dejación de función de lo que es un gobierno autonómico.
Piénsenlo.

Y nosotros presentamos una enmienda a la totalidad en la que ustedes recuerdo que nos dijeron que lo que debíamos hacer era retirarla.
Nosotros les contestamos que no únicamente no íbamos a retirarla sino que nos ratificábamos en la misma, a lo cual ustedes nos contestaron que no teníamos un modelo alternativo de consejo social.
Tanto en el debate que se produjo en ese momento como el actual, yo quisiera defender como proyecto alternativo la Ley de consejos so-ciales que todavía sigue vigente en esta comunidad.

Creemos que esa ley es una buena ley para el desarrollo de la participación social de la ciudadanía valenciana en las universidades públicas.
Creemos que esa ley todavía puede seguir vigente.
Si bien es cierto que a lo mejor en la exposición de motivos se debería de ajustar a la nueva Ley orgánica de universidades, que es la LOU y no la LRU.
Pero salvo esa modificación de ajustar a la normativa vigente, entendemos que ese es el modelo y ese es nuestro proyecto alternativo a lo que ustedes están trayendo o han traído con anterioridad a esta Cámara que es este consejo social.
No porque una ley se haga con anterioridad es menos moderna que una ley que se hace con posterioridad.
Esa ley sí garantiza principios y participación que nosotros entendemos no garantiza esta.

Nada más.
Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Amorós.

Té la paraula, pel torn en contra, la senyora Barrieras.

 

**La senyora Barrieras Mombrú:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyora Amorós.
Bé.
En primer lloc, el que volia dir-li, com ja li vaig comentar en la comissió, que la història que ens ha volgut contar de la força que va tindre la societat i se mos ha arrancat en la història en el període franquista, en tot això evidentment no vaig a entrar, perquè estem debatent la Llei de consell socials.
Crec que anem a centrar-mos en el que ens toca, perquè si no, podríem fer moltíssima història, però no crec que siga el cas.

El que sí que li diria simplement és que eixes diferències ideològiques que vosté pareix que estiga remarcant de tal manera en eixa exposició de motius, només vull dir-li perquè crec que és un alguna cosa, alguna.
.
.
no sé, li diria jo, alguna manera de vore eixes diferències, que vosté a eixa exposició de motius que té 89 línies, ha presentat dos esmenes que modifiquen quatre línies, senyora Amorós.
Quatre línies de 89.
Eixa és la gran diferència que existix entre el Partit Socialista en la seua llei de consens social i l'exposició de motius de la nostra llei de consens social.
Eixa és la seua diferència ideològica, demostrada per activa i per passiva en la seua intervenció i en l'exposició de motius.
Per l'amor de Déu, senyora Amorós, quatre línies!
No entenc jo com no pot estar d'acord en eixa exposició de motius, si vosté no és capaç tan sols d'esmenar-ho.
Me pareix que no és seriós.

Després vosté ens parla del perquè.
El perquè, fàcilment, senyora Amorós, perquè la LOU aixina ho diu, perquè la LOU aixina ho diu.
El per a què, perquè és un instrument necessari per al bon funcionament de les universitats.
I després ens parla de les competències.
Les competències, jo és que vull dir-li exactament l'article 14 de la LOU, que a vosté li agradarà més o menys però és la llei que en estos moments s'ha aprovat, diu, "corresponde al consejo social la supervisión de las actividades de carácter económico de la universidad y del rendimiento de sus servicios; promover la colaboración de la sociedad en la financiación de la universidad ­diners, la financiación, eh?
, financiación­ y las relaciones entre esta y su entorno cultural, profesional, económico y social al servicio de la calidad de la actividad universitaria, a cuyo fin podrá disponer de la oportuna información", bé, etcètera, etcètera, que no vull fer-me pesada llegint tot l'article 14.

Però és evident que l'article 14 diu quines són les competències.
I no hem fet més, senyora Amorós que eixes competències, junt amb les que vosté i els altres grups han aportat, posar en la llei les competències necessàries, que, a banda, estan arreplegades en totes els projectes de llei d'altres comunitats, que li vaig recordar que se les mirara, com Castella-la Manxa, Balears i Andalusia, les tres governades pel Partit Socialista i una inclús en co-govern amb Esquerra Unida.
Per tant, senyora Amorós, eixes són les competències que diu la LOU que es poden tindre i eixes són les competències que nosaltres hem aprovat.

Després ens parla ja de "dejación de funciones" de l'administració, parlant del conseller.
Home!
I per una altra banda després ens diu que n'hi ha en el consell social, en la composició, massa participació de l'administració, que s'ha de donar més participació social.
Aleshores vosté què és el que vol, senyora Amorós?
, defendre l'autonomia universitària?
, que l'administració siga la que controle les universitats en comptes de la participació ciutadana?
Aclarim-mos, perquè clar, si d'alguna manera vosté està dient "dejación de funciones", i no li pareix bé que la societat siga la que en realitat porte el control financer de la universitat, doncs jo no l'acabe d'entendre, de veritat, no l'acabe d'entendre.

I ja, per a finalitzar, perquè crec que açò està debatut ja ací en l'esmena a la totalitat, com li vaig dir, i en realitat les competències que s'estan aprovant no vaig a entrar en cadascuna d'elles, perquè, li ho repetisc, estan en totes les lleis que li he comentat i a banda n'hi ha moltes que vosté les llevaria i inclús afegiria altres addicions que són impossibles de poder acceptar.
Perquè vosté, per exemple, ens demana que les adscripcions siguen una cosa que ha de vore el consell social, quan no té res a vore el consell.
Bé, n'hi ha algunes coses que són impossible de poder-li-les acceptar, parlant ja en la llei en la ma.

Per tant, jo crec, senyora Amorós, que vosté podrà tindre molt d'interés que les universitats funcionen, és una cosa que no li ho posaré mai en dubte, però estes competències que nosaltres anem a aprovar en esta llei de consens social creiem que són les més adequades i les necessàries perquè en realitat la llei que emana de la LOU, que emana de la LOU, es puga complir en totes les garanties que servisca per a la nostra societat valenciana.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Barrieras.

Per a rèplica, té la paraula la senyora Amorós.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Usted me dice: "la LOU dice.
.
.
", "la LOU dice.
.
.
", "la LOU dice.
.
.
".
La LOU dice también que el gerente podrá ser nombrado por el.
.
.
Eh?
Sí, sí.
Lo que no puede ser es cesado, y como la LOU no lo dice, y ustedes lo recogen en este proyecto de ley de consejos sociales, de alguna manera están legislando en contra de la LOU.
Y eso sencillamente no se puede hacer.
Sencillamente.
Bueno, ustedes piensan que no, pero es una.
.
.
Bueno, vale.

Lo que hagan en otras comunidades autónomas supongo que será responsabilidad de quienes en ese momento estén al cargo de esas comunidades autónomas.
Pero es que esto no son las Cortes Generales del Parlamento español, son las Cortes autonómicas del País Valencià.
Por tanto, señora Barrieras, yo me veo en la obligación y en el deber y en el derecho de legislar para los ciudadanos y las ciudadanas del País Valencià.
Así de sencillo.

Entonces, yo lo que planteo aquí, lo que mi grupo plantea aquí a nivel político es cómo queremos que sea ese modelo de universidades públicas valencianas.
Tan sencillo como eso.
No voy a entrar a querer injerir en ninguna otra comunidad autónoma, primera, porque posiblemente desconoceré sus hechos culturales que les diferencian o sus he-chos históricos que les diferencian o no los conoceré con tanta profundidad como puedo conocer los míos.
Por tanto, yo quiero decidir, mi grupo político quiere decidir cómo tienen que ser esas universidades públicas valencianas.
No queremos intervenir en ninguna otra comunidad autónoma.
Pero sí queremos, tenemos el derecho, la obligación y el deber de decidir cómo queremos que sean las universidades públicas valencianas, es así de sencillo, es así de sencillo.
Y creemos que la propuesta que traemos nosotros al Parla-mento a través de nuestras enmiendas se ajusta más a esa realidad y van a ser más beneficiosas que lo que ustedes plantean en ese proyecto de ley, tan sencillo como eso.

En cuanto al conseller, al consejo social, las competencias y todo esto.
Bien, yo quiero que el conseller de Educación ejerza como conseller de Educación, que ejerza, no que haga dejación de funciones.
Las hace.
Y en ese proyecto de ley se hace dejación de funciones por parte de la conselleria, la actual y las posteriores, porque le están quitando competencias propias al conseller.
Yo no creo que el ejercer de conseller sea en un despacho decidir en una lista cuatro nombres a un consejo social, creo que eso no es ejercer de conseller.
Ejercer de conseller es algo mucho más amplio, mucho más amplio, que pasa primero por el diálogo; luego, por la participación social y el mayor consenso posible, aparte de establecer las políticas oportunas y modernizadoras en la materia de la que es competente, en este caso Educación.
Es así de sencillo.
No consiste únicamente ejercer de conseller en hacer una lista con cuatro nombres para que se apruebe, se vote y punto, se vote en el Gobierno, si se vota.

Quiero que el síndic de Comptes tenga su función, tenga su función y se le respeto, es así de sencillo, que haga el papel que tiene que hacer, que es de fiscalizador de las cuentas de las universidades públicas valencianas.
Y quiero que el consejo social tenga las competencias que le corresponden para poder mejorar la universidad pública valenciana o la universidad donde esté ese consejo social.
Es así de sencillo.
Pero nosotros entendemos que lo que ustedes plantean es un totum revolutum, que no definen las competencias, ni defienden, ni garantizan las competencias que cada órgano, en este caso unipersonal, como podía ser un conseller, tiene en cada momento.
Es así de sencillo, señora Barrieras, si no lo entiende luego vuelvo a explicárselo.

Muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Amorós.

Té la paraula, per a rèplica, la senyora Barrieras.

**La senyora Barrieras Mombrú:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé, senyora Amorós, en primer lloc vosté ha dit allò del gerent, i la LOU, evidentment, diu "podrà" i no parla de la cessió, en cap moment, però no diu que no podrà.
A més, li torne a insistir que en totes les lleis dels governs que, com vosté molt bé ha dit són responsables en les seues comunitats i que justet són les del Partit Socialista, el que passa és que a la millor en cada comunitat van d'una manera completament diferent vostés.
I vostés són responsables només d'ací i a mi em pareix perfecte.
Però en tots eixos llocs es fa el mateix.

Altra cosa que li volia dir és quan parla vosté de les arrels culturals.
Jo li diria que les arrels culturals es mantenen primer que tot, senyora Amorós, no cremant les gaiates de Castelló, per exemple, per exemple.
Després vosté, senyora Amorós, em diu que vol les universitats valencianes, i m'agradaria que açò m'escoltara, perquè si tant vol a les universitats valencianes no entenc el vot en contra a la Universitat Miguel Hernández d'Elx, que està sent una de les millors de la Comunitat Valenciana.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

A banda, vosté ha parlat, senyora Amorós, de la deixació de funcions quant al conseller, i em pareix una cosa molt fora de lloc, molt fora de lloc, senyora Amorós, i m'agradaria que m'atenguera, perquè dir que el conseller està en deixació de funcions em pareix una cosa molt forta quan vosté és la que vol defendre l'autonomia universitària.
El conseller el que està fent és tindre diàleg constant, perquè per aplegar a esta llei sàpiga que hi ha hagut un calendari de desenvolupament autonòmic que està en internet.
Vosté pot agarrar internet entrar i sabrà que des del 16 de gener s'està treballant amb els sindicats per a poder aplegar a consensos, els majors possibles, quant a les lleis que han d'emanar de la LOU, senyora Amorós.
No parle de deixació de funcions dels consellers, que voldrien ­li diu ho dic a més amb molta estima i molt seriosament­ els seus consellers anteriors del seu Partit Socialista haver fet la meitat del que han fet els nostres.

Res més i moltes gràcies.
*(Veus.
Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Barrieras.

Senyories, votació de les esmenes 8, 10, 12, 17, 19, 23, 24, 25, 29, 31, 33, 34, 35, 41, 44, 45, 46, 49, 53, 57, 174 i 175.
Votació conjunta.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 25 vots a favor, 41 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Senyories, votació a l'article 1, que no té esmenes presentades.
Comença la votació.
El resultat és de 44 vots a favor, 1 en contra, 22 abstencions.
Queda aprovat l'article 1.

Votació a l'article 2.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 41 vots a favor, 21 en contra, 3 abstencions, 1 nul.
Queda aprovat l'article 2.

Defensa de les esmenes a partir de la número 13, del Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.
Defensa de les esmenes 13, 14, 15, 16, 21, 26, 28, 30, 32, 36, 37, 39, 50, 51, 52 i 166.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Clar que estem en un estat de dret i clar que les lleis aprovades en una instància tenen influència en les lleis que podem aprovar ací en el País Valencià.
Per tant, esta Llei de consells socials depén directament i procedeix directament de la Llei orgànica d'universitats.
No puc deixar de dir aquí que la Llei orgànica d'universitats em sembla terrible, em sembla un atac desconsiderat, conscient i premeditat a l'autonomia universitària, i em sembla que respon a una dinàmica molt típica dels governs conservadors, una dinàmica si volen molt típica de la dreta, i és que la universitat li dóna por, desconfien absolutament dels intel·lectuals, desconfien dels savis i funcionen com es va funcionar ací al principi de la institució universitària valenciana, que al cap d'uns anys ja estaven cremant alguns professors d'allí.

Nosaltres considerem que la LOU és un atac a l'autonomia universitària i és un intent de introduir, d'una manera totalment incorrecta, el control polític i el control del govern de torn en una institució que hauria de ser autònoma, perquè en això precisament es basa la seua potència.
La ciència i el saber han de ser autònoms moltes voltes del poder, perquè si no, l'únic que fan és pegar cabotades, donar la raó i anar per camins equivocats.

Per tant, com depén de la LOU, està Llei de consells socials no podia ser de cap manera positiva ni correcta.
Però és que si s'haguera mantingut dins els límits de la LOU, encara podríem dir: val, no és correcta, però és legal, s'ajusta al que la LOU estipula.
Nosaltres el que defensem amb aquest bloc d'esmenes i en els altres també és que s'ha sobrepassat de manera sobrada i arbitraria els límits que la LOU mateixa marca.

Anem a vore què diu l'article 14 de la LOU: què és el consell social?
, per a què servix?
És un òrgan de participació de la societat en la universitat, no del govern en la universitat, de participació de la societat en la universitat, i és un òrgan que supervisa l'activitat de caràcter econòmic de la universitat.
Anem a vore este bloc d'esmenes.
Este bloc d'esmenes es referixen concretament a les competències i funcions d'índole econòmica.
I ací ens trobem com el consell social que havia de supervisar l'activitat de caràcter econòmic.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor, pregue silenci.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
si anem als diversos apartats d'aquest article 3 ens trobem en el següent: el consell social autoritzarà, informarà prèviament, executarà polítiques, remetrà a la conselleria el pressupost i la plantilla, proposarà operacions d'endeutament.
.
.
És a dir, tot el que ens estem trobant en absolut són funcions de supervisió; són funcions de realització d'activitats i d'accions pròpies de l'autonomia universitària.
I és per això pel que de cap manera podem acceptar que l'article 3, que parla de les funcions i competències d'índole econòmica, càpiga dins la via que marca la LOU, no cap, l'excedix d'una manera realment exagerada.

I així nosaltres veiem que no només ha de conéixer els criteris bàsics per a l'elaboració dels pressupostos, sinó que a més formularà propostes sobre això.
No només aprovarà els pressupostos, no només aprovarà els comptes ni les modificacions, sinó que a més d'això haurà de ser informat periòdicament de l'estat d'execució, puntualment cada vegada.
No només això, sinó que a més ha d'aprovar la programació plurianual.
Mirem la LOU, aquí està, aquí està, diu: li correspon l'aprovació de la programació plurianual.
Però en la seua llei, la Llei de consells socials continua: i la programació i la planificació estratègica d'esta.
On està la planificació estratègica d'esta?
Anem a vore la LOU i no la trobem.

És a dir, estan afegint aspectes que els consells socials intervindran i afectaran a aspectes molt fonamentals de les universitats que la LOU no inclou.
Però se queden tan tranquils, no els importa haver sobrepassat eixe tipus de límits.
Per què?
Perquè consideren que cap els ho retraurà.
Però nosaltres pensem que, amb esta prolongació de les funcions, el que vostés fan és augmentar el que ja els deia abans: vostés continuen desconfiant de la universitat.

Han d'aprovar la relació de llocs de treball del personal d'administració de la universitat i les seues modificacions, sobrepassant els aspectes que diu la LOU.
No només això.
Per exemple, els consells socials demanaran auditories, no seran suficient les auditories ni el control que es fa des del síndic de Comptes, el fa tots els anys.
No és suficient el control que es fa intern de les universitats des de la intervenció general, que es fa de cada acte econòmic, sinó que a més de dos controls continuats i tots els anys, a més vostés volen que el consell social puga demanar més auditories.
Les universitats són l'entitat existent en tot el País Valencià que vostés volen que s'audite més vegades, més a fons, per més organismes i de manera més arbitrària, perquè de cap manera es fixen el límit a eixes auditories, quan recordem que l'article 82 de la LOU diu que les auditories corresponen a la comunitat autònoma, sí que amb la supervisió del consell social, però la supervisió al que toca demanar-les és a la comunitat autònoma.

I veiem com els consells socials comencen a xuplar competències de la universitat i com xuplen també competències del govern, i els consells socials se transformen en una espècie d'entitat intermèdia absolutament invasiva de tot.
I aixina, per exemple, els consells socials universitaris, amb caràcter previ, eh?
, informaran dels convenis, però no és que n'informaran quan estiguen signats, no és que tindran coneiximent d'ells, no és que els supervisaran, no, no, és que n'informaran amb caràcter previ.
Per tant, de cap manera són funcions de supervisió.

Igual com, per exemple, tenim ací que proposen qualsevol operació d'endeutament.
El consell social universitari no té entre les seues funciones les de proposar operacions d'endeutament, és supervisió d'activitats econòmiques.

I estic tornant sempre al mateix, perquè en cada un dels apartats que els estic relatant sobrepassen de manera descarada les funcions que marca la mateixa LOU, amb la qual ja no estàvem d'acord, però que estem en un Estat de dret i la llei afecta a tots, a vostés també.
I aixina no es pot, de cap manera, considerar que vostés realment estan responent al que diu la LOU.

Fixen les directrius i les línies generals d'entrega d'exempció o crèdits a l'estudi o investigació; coordinen.
.
.
observen bé, no supervisen, no, no, sinó que coordinen i supervisen la concessió de les ajudes socials finançades a càrrec dels recursos ordinaris.
La funció de coordinació no està en cap lloc establerta en la LOU, en ningun lloc de la LOU, que marque clarament a on està en la LOU les funcions del consell social de coordinació i voran com no en troben ni una.

No sols això, sinó que quan arribem a l'apartat, per exemple, de les beques, bé: aprovar els reglaments interns que regulen la normativa de contractació i de patrimoni aplicable a l'administració de la Generalitat, la gestió contractual i patrimonial de la universitat, la gestió contractual i patrimonial, aprovar reglaments interns.
.
.
Això és una funció executiva, no és una funció de supervisió, de cap manera.
I, per tant, estan, una altra vegada, xafant el que diu la LOU, a part que n'hi han algunes que estan, evidentment, fora de lloc, perquè l'última línia de l'apartat t, doncs, se referix a avaluació de serveis que deurien anar a uns altres llocs, igual com n'hi han alguns que van en l'altre apartat que deurien anar ací.

Per tant, de cap manera podem dir que vostés respecten l'autonomia universitària, de cap manera.
En este moment, anant més lluny de la LOU, han posat unes funcions als consells socials que no els pertoquen.
Pretenen que els consells socials siguen uns verdaders controladors de tots i cada un dels actes que es fan des de la universitat.
Pretenen controlar inclús cada una de les accions del rector.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, vaja finalitzant.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
que tinguen alguna repercussió econòmica.
Vostés pretenen que inclús la compra d'un llapis siga supervisada, coordinada, controlada i a voltes planificada pels consells socials.

I això, simplement, va en contra de l'autonomia universitària i demostra el seu pànic davant de les poques entitats que estan quedant que encara són autònomes de la seua voluntat.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Té la paraula, en el torn en contra, senyor Gómez.

 

**El senyor Gómez Fernández:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Mire, señor Cardona, no podemos aprobarle sus enmiendas en esta ley de consejos sociales, porque no aportan absolutamente nada sustancioso ni apoyan el futuro de los consejos sociales de nuestras universidades.

Pero, mire, sí quiero dejarle claro algo que a nuestro entender es muy importante.
Mire, esta ley no se inmiscuye en ningún momento en la autonomía universitaria, señor Cardona, en ningún momento.

La autonomía universitaria son muchas cosas, son la libertad de cátedra, son la libertad de investigación, son la libertad de planes de estudio, de enseñanza, de diseño de carreras.
.
.
, y el consejo social no aporta nada, nada, a la autonomía universitaria.
Los consejos sociales no son un complemento a la autonomía, son un factor, señor Cardona de equilibrio entre esa autonomía y los intereses sociales de que usted tanto pretende huir.

Claro, si queremos que la universidad y sus consejos sociales sean consejos que no sean participativos, que no sean modernos, que se deje de lado a la propia sociedad civil, lo que tiene que hacer esta Cámara es aprobar precisamente sus enmiendas.
Pero si queremos, por el contrario, un consejo mucho más moderno, queremos una universidad que progrese día a día, queremos creer realmente, señor Cardona, en la sociedad, que participe, que se involucre en la propia actividad universitaria, que no en la autonomía universitaria, señor Cardona, entonces, tendremos que aprobar, coherentemente, lo que ha propuesto el Gobierno y lo que esta Cámara pretende hoy aquí aprobar.

Y es que, señor Cardona, yo creo que ustedes tienen miedo precisamente a eso, a esa gran participación social que pretende el consejo social dar a la universidad.
Pero, mire, el Gobierno y nosotros no aprobamos esta ley así porque así, sino, precisamente, porque la propia LOU, como usted bien ha dicho aquí, así lo permite.
Y la propia LOU lo que exige que se haga y lo que marca perfectamente es la línea que debe de seguir y que debe de regular el propio social.
Y lo dice clarísimamente, igual es que no nos leemos bien lo que dice la LOU.

La LOU, en su artículo 14 dice lo siguiente: "El consejo social es el órgano de participación de la sociedad en la universidad.
Corresponde ­señor Cardona­ al consejo social su supervisión de las actividades de carácter económico de la universidad y del rendimiento de sus servicios".
"Le corresponde la aprobación del presupuesto y de la programación plurianual de la universidad a propuesta del consejo de gobierno.
" Le corresponde, también.
.
.
, esto lo dice la LOU, no lo decimos nosotros, lo dice la LOU, la ley, "le corresponde aprobar las cuentas anuales de la universidad y de las entidades que de ella puedan depender y sin perjuicio de la legislación mercantil u otra a las que dichas entidades puedan estar sometidas en función de su personalidad jurídica.
" Y dice también: "regulará la composición y funciones del consejo social y la designación de sus miembros".

¿Y sus enmiendas qué dicen?
Pues dicen precisamente lo contrario a lo que dice la propia LOU, precisamente lo contrario, y, claro, ir en contra de lo que dice la LOU es ir en contra de la propia ley, es ir en contra de la implicación que tienen que tener esos consejos sociales dentro de la propia sociedad.
Y nosotros queremos todo lo contrario, señor Cardona, queremos todo lo contrario, queremos que la sociedad esté realmente implicada en los propios consejos sociales.

Y no le tenemos miedo a nadie, no le tenemos miedo a la sociedad.
Usted sí, señor Cardona.
Nosotros no tenemos a los ciudadanos.
Queremos que participen y que se involucren realmente en la actividad de la universidad y de los universitarios.
Queremos siempre, este gobierno quiere siempre beneficiar a los intereses de la universidad y a los intereses de los universitarios de nuestras universidades.

Porque mire, Señor Cardona, sus enmiendas van dirigidas, como he dicho, a todo lo contrario, porque hay artículos que dice esta ley, esta ley de consejos sociales, que son de sentido común.
O sea, el consejo social puede aprobar el presupuesto, eso lo dice la propia ley.
Bueno, pero usted quiere que apruebe el presupuesto y que no aporte absolutamente nada, o sea, que vaya del consejo de gobierno al propio consejo social y que el consejo social apruebe y diga amén a este presupuesto, que no se implique realmente en esos presupuestos.

Pues nosotros creemos que es mucho más beneficioso, es de sentido común, que si el consejo social es el que tiene que aprobar ese presupuesto, diga las propuestas, que participe, a la hora de elaborar ese presupuesto.
Es de sentido común, si al final lo aprueba, porque usted imagínese que, al final, ese presupuesto no lo aprueba porque el consejo social no lo cree conveniente.
¿Qué pasa ahí?
¿No será mucho mejor que se dialogue, que se debata y que digan las propuestas que tengan que haber en el momento oportuno, en el momento adecuado?

Pues con su enmienda, precisamente, pretende lo contrario.
Este artículo es una cuestión más de funcionalidad que de otra cosa.
Pero, mire, la ley dice que se apruebe el presupuesto, pero luego usted lo que no quiere es que haya, por parte del consejo, ningún tipo de control, ningún tipo de control.
¿Qué miedo tiene a que eso se controle?
, ¿tiene algún miedo?
, explíquenoslo aquí, porque yo no lo entiendo.
Nosotros queremos absolutamente transparencia, y con este artículo se consigue.

Y, mire, hay un apartado en este artículo 3 que dice: "Aprobar a propuesta del consejo de gobierno la programación plurianual de la universidad y la planificación estratégica de la misma".
A usted le molesta esto de la planificación estratégica de la misma, y yo le digo, esto es una de las partes clave de este apartado: si hay una planificación estratégica a largo plazo, tiene que haber una programación plurianual, ¿qué problema hay?
, el consejo tiene que saber dónde quiere ir esa universidad, cuál es el fin final de la propia universidad.
Es, absolutamente, de sentido común.

Pero mire, cuando usted habla de las auditorías.
Cuan-do usted habla de las auditorías, el Psoe, el Grupo Parla-mentario Socialista, tiene una enmienda que modifica la primera parte, pero, luego, la que usted quiere modificar, él la mantiene.
Algo de razón debemos de tener, o algo de razón debe de tener el Gobierno, para que eso también sea así.

Mire, usted habla también de las becas.
Una cosa son las becas que pueda dar el ministerio o pueda dar otra entidad, pero otra cosa son las becas o las ayudas a cargo de los presupuestos de la propia universidad, y, en ese caso, el consejo social debe de decir, y nosotros lo entendemos así, qué directrices, qué criterios, se deben seguir para conceder esas becas.

Y, luego, usted se mete en esto de las ayudas sociales.
Mire, el consejo social debe coordinar y establecer los mecanismos para que esas ayudas lleguen a los destinos adecuados.
¿Qué mejor, señor Cardona: un organismo donde están implicados los sindicatos y que coordinen esas ayudas?

Y, por último, señor Cardona, en su enmienda 116, simplemente decirle que el consejo, con su enmienda, pretende lo contrario a lo que nosotros queremos.
Noso-tros pretendemos que simplemente el consejo tenga un documento antes de que apruebe el presupuesto, meramente informativo, que indique que las previsiones de ingreso se corresponden a las subvenciones que la propia Generalitat da.

Por lo tanto, señor Cardona, lo más beneficioso para esta ley es que retire sus enmiendas, porque no favorecen absolutamente a nada, y, algo muy importante, sus en-miendas sí que atentan discriminadamente a la autonomía universitaria.

Nada más.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Gómez.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Ací mos podem vore embrancats en un debat de molt de bla, bla, bla, sense dir res i dir: "nosaltres no tenim por, vostés tenen por!
", "nosaltres som molt bons, vostés són molt roïns!
".
.
.
Però això no mos porta a cap lloc, això no mos porta a cap lloc!
Ací se suposa que el que hem de fer és argumentar sobre la base de les lleis i de la proposta legal que vostés ens fan.
I ací, la qüestió del sentit comú per a analitzar el que una llei pot dir o no voler dir, escolte, me pareix que deuríem debatre si el sentit comú és una bona manera d'analitzar els preceptes d'una llei i si vosté té prou sentit comú per a aplicar-lo concretament a un precepte de la llei.
És a dir, per a ser sentit comú, almenys hauríem que elaborar-lo entre tots, no només vosté.

Perquè a mi, el que vosté me diga que és de sentit comú que si la llei diu que ha d'aprovar els pressupostos, també els ha de fer, això, m'agradaria vore-ho en algunes de les lleis que vostés han fet, si vostés també volen dir que qui aprova els pressupostos també els ha de valorar.
Això, en absolut és aixina.

I que si aquí posa "programació plurianual" i no posa "planificació estratègica" vosté diu que és de sentit comú que també ho pose.
Doncs, haver-li-ho dit al seu partit quan feia la llei en Madrid, no m'ho diga a mi ara.
La planificació estratègica ací no consta.
I si és el mateix que la plurianual, sobra; i si no és el mateix, vostés estan invadint competències que no els corresponen.
I si és tant de sentit comú diga-li-ho al Partit Popular en Madrid i nosaltres, aleshores, interpretarem la llei de manera adequada i correcta.

I quan jo me referisc que vostés estan traspassant competències que la LOU diu que sí que són aixina però no d'una altra manera.
.
.
, quan vosté parla, per exemple, d'un tema molt concret que vosté mateix m'ha dit, vosté mateix m'ha dit el tema de les beques i ací, quan nosaltres mirem l'article.
.
.
, l'article vosté quan l'ha llegit, senyor diputat, l'ha llegit exactament com jo, perquè afortunadament llegir encara llegim exactament igual, i evidentment vosté no ha dit en cap moment que el Consell Social siga executor de polítiques, a que no ho ha dit?

De totes formes, podria jo haver-me equivocat i haver-me passat alguna paraula per alt, però jo li ho dic molt clar: si vosté ací, en este article, veu que en algun lloc posa "coordinar polítiques" m'ho diu.
I si veu que en algun lloc posa "executar polítiques" m'ho diu, també.
Però, jo ara li llegiré algun article que n'hi ha ací sobre la política de beques ­si el trobe­: "Fixar les directrius o línies generals amb respecte, amb tal.
.
.
, per a les beques, ajudes, exempcions a la investigació i tal.
Reglamentàriament s'establirà la forma de participació del Consell Social en les comissions que es constituïsquen als efectes d'executar-les citades polítiques.
.
.
" Diu aquí "executar les citades polítiques" o què diu?

Per tant, si aquí fica funció de supervisió i aquí en la seua llei ja me trobe funcions executives, jo dic que esta llei està transgredint els límits de la LOU, i que si per a nosaltres la LOU ja atacava l'autonomia universitària esta llei que vostés estan presentant l'ataquen encara més i de manera més desconsiderada.

Per tant, vosté no em pot dir que les meues esmenes retallen l'autonomia universitària.
M'ho ha de demostrar, m'ha de dir almenys "esta norma no s'ajusta al dret de l'autonomia universitària".
Jo, li estic dient a vosté cada un dels preceptes que no complixen el tema de l'autonomia universitària.
Li'ls estic dient tots, cada un literalment.
I vosté mateix ens hauria de llegir la seua pròpia exposició de motius, l'exposició de motius que ens ha enviat el Consell de la Generalitat, l'exposició de motius que se suposa que el Partit Popular està d'acord amb ella i aquí, concretament diu que sí que els consells socials incrementen el grau d'autonomia de la universitat.
Nosaltres no estem d'acord amb eixa frase, però vostés sí.
Per tant, segons vosté sí que aporta.
.
.

Per tant, vosté mateix se contradiu dient-me que esta llei no aporta res a l'autonomia universitària.
Nosaltres pensem que vostés estan profundament confosos en este tema dels consells socials i que ara quan valorem, quan vosté diga.
.
.
, quan arribem al punt de la transferència i quan arribem al punt de la participació també tinc algunes coses a dir-li, perquè jo insistisc que esta llei no fomenta la transparència, no fomenta la participació.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, vaja finalitzant.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
sinó al contrari.

Per tant, nosaltres pensem que l'acceptació d'este bloc d'esmenes que toquen a l'article 3, ara és "competència i funcions d'índole econòmica", expliciten bé tota la funció i prohibició perquè nosaltres volem que els consells socials supervisen realment l'activitat econòmica, nosaltres volem que la societat participe en les universitats, i no volem que les universitats siguen un ens abstracte, eteri i que ningú el vigile.
Volem que el vigilen, però nosaltres pensem que esta forma.
.
.

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, s'ha acabat el temps.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
que vostés han fet de consells socials no respon a.
.
.

**La senyora presidenta:**

 

S'ha acabat el temps, senyor Cardona.

Per a rèplica, té la paraula el senyor Gómez.

 

**El senyor Gómez Fernández:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor Cardona, mire, las leyes estatales, señor Car-dona, deben ser de base para hacer las futuras leyes en las propias autonomías.
Eso lo entiende, ¿verdad?
Pero, fíjese, usted que habla de tanto sentido común, fíjese en las enmiendas que ha presentado usted antes, el sentido común que ha hecho.
Fíjese en la 50, 51 y 52, ese es el sentido común que ustedes, el Grupo de Izquierda Unida, presenta.

Mire, en la 51, presenta la enmienda 51 y dice: "Al artículo 4.
Sustituir en el apartado h) 'autorizar' por lo siguiente: 'supervisar", ­muy bien­, que es exactamente lo contrario de una enmienda que usted presentó, que es la enmienda 39, en la cual justamente menciona "autorizar la utilización del procedimiento negociado sin publicidad para la adquisición de bienes de equipo".
Y luego, la enmienda 52 dice: "Suprimir en el apartado h) lo siguiente: ".
.
.
a efectos de investigación".
Muy bien.

Y luego, en la enmienda 50.
.
.
no lo he entendido todavía, pero dice: "Suprimir el apartado h)" ¿Usted eso lo entiende?
Yo no.
O sea, modifica, enmienda el apartado h y luego lo suprime.
¿Lo entiende?
Nosotros, desde luego, no lo entendemos.
Señor Cardona, seamos un poco más serios y rigurosos.
Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Gómez.

Senyories, votació de les esmenes defensades pel Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 23 vots a favor, 40 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Votació a l'article 3.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 42 vots a favor, 25 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 3.

Defensa de les esmenes d'Esquerra Unida a partir de la número 42.
42, 43, 47, 48, 55, 58, 59 i 61.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyor diputat del Partit Popular, jo li demanaria una miqueta més de diligència, una miqueta més de faeneta.
Vosté m'acaba de parlar d'una esmena que va tindre una correcció abans de la comissió.
És a dir, que la paraula "autoritzar" per la de "supervisar" estava corregida des de fa mesos, des de fa mesos.
I, a més, ho vaig comentar explícitament en la comissió.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, atenga's a estes esmenes.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Sí, però és que tenen a vore amb este article 4, perquè les esmenes estes, les que vosté no relacionava, l'única cosa que pretenen les quatre juntes és canviar un apartat d'un lloc a un altre, però s'han de presentar aixina, perquè si no no es canvien.

Aleshores, una miqueta més de mirament, que nosaltres analitzem les seues aportacions amb molta precisió, i a voltes mos costen molta faena, i fer treball, i a vegades, que no consideren la nostra faena amb una miqueta, una miqueta de gràcia, ens dol, ens sol.

Bé, l'article 4 parla de competències i funcions relatives al rendiment dels serveis universitaris.
Evidentment com parlem de competències relatives als servies i no a l'economia, per això pensem que algun apartat que parlara d'economia hauria d'estar en un altre lloc.
Vostés consideren una altra cosa, vostés tenen majoria absoluta i esta llei acabarà aprovada pels seus vots.
Quan acabe aprovada també direm els problemes que li veem.

Per tant, quan mos trobem amb el tema de les competències relatives a les funcions i als serveis.
Nosaltres pensem que també en aquest cas se'n passen molt del que la mateixa LOU diu.
Un exemple: apartat b) de l'article 4, "El Consell Social proposa, després de l'informe del consell de govern, l'adscripció a la universitat de centres d'ensenyança superior, instituts universitaris, institucions o centres d'investigació o creació artística de caràcter públic o privat, així com de col·legis majors i residències universitàries.
" Això és el que diu el seu apartat b).

Què diu l'article corresponent de la LOU?
Que als consells socials els correspon l'adscripció, és a dir, proposar l'adscripció de centres docents de titularitat pública o privada per a impartir estudis conduents a l'obtenció de títols de caràcter oficial i de validesa en tot el territori nacional.
Només això.

I ara vosté m'haurà de dir que les institucions o centres d'investigació o de creació de creació artística són centres docents, perquè si no m'ho diu este apartat seu b) queda totalment fora del que diu l'article 11 de la LOU.
I m'haurà de dir també que els col·legis majors i residències universitàries són centres docents, perquè si no ho són queden fora, totalment, de l'article 11 de la LOU.

I m'haurà de dir, finalment, que tots estos centres que vostés diuen, centres d'ensenyança superior, instituts universitaris, institucions o centres d'investigació o de creació artística, els col·legis majors.
.
.
, a més donen estudis, impartixen estudis conduents a l'obtenció de títols de caràcter oficial i validesa en tot l'Estat, perquè si no és aixina, si no és aixina s'estaria anant del que diu la LOU.

I vosté observe que només en una esmena, l'esmena 42, jo els he demostrat que vostés no complixen la LOU, no soles en un aspecte sinó en diversos.
En una única esmena.
I això seguix sent veritat quan ens trobem amb alguns altres apartats.
Per exemple: observen vostés el que diu el seu apartat g): "El Consell Social se dedicarà a tramitar les reclamacions que se li presenten", no a saber-les, no a conéixer-les, no a saber el que diu el defensor universitari, no, no.
Se dedicarà a tramitar les reclamacions.
I ja tenim al Consell Social d'universitats transformat en una entitat de reclamacions de la mateixa universitat.
I no soles li reclamaran al Consell Social sinó que després el Consell Social ordenarà, manarà, podrà sol·licitar al rector o a la rectora o a l'administració la realització de les accions que procedisquen.

A vore, si la mateixa LOU, la mateixa LOU en la seua disposició addicional 14 diu que les actuacions del defensor universitari no estaran sotmeses a mandat imperatiu de cap instància universitària.
.
.
Això ho diu la disposició addicional 14 de la LOU, i vostés transformen el mateix Consell Social en un defensor universitari no vist, superior a ell.

Per tant, no em diga que esta llei que vostés han presentat seguix la LOU perquè no és cert.
Vosté s'imagina un Consell Social començant a tramitar reclamacions i a dir "esta me pareix bé, esta me pareix mal", dient-li al rector "canvia açò.
.
.
" Segons el que diu vosté, el seu grup, el Consell en el projecte de llei que ens han presentat, açò és el que pot fer un consell social universitari.
No és el que li correspon perquè la LOU no ho diu.

Les seues ganes d'intervindre en una institució que no els resulta agradable els ha portat a uns extrems realment ridículs, que són fàcilment desmuntables, que se veuen clarament d'acord amb el que la llei diu.
A tot açò, el de sempre: el Consell Social pot recaptar totes les auditories, informes, inspeccions dels òrgans externs.
No és que tinga accés a les auditories que es facen, no, no, sinó que a més les demandarà i les.
.
.
Algun límit?
Ningun.
Si en demana una a la setmana.
.
.
, una a la setmana.
Si realment bloqueja, si bloqueja el mateix funcionament de la Universitat.
.
.
, a vostés els importa poc que el bloquege, inclús els pareix bé.

La LOU.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
article, article 23 de la LOU, nomenament del gerent: "Será propuesto por el rector y nombrado por este de acuerdo con el Consejo Social.
" Diu alguna cosa de la seua revocació?
No.
Clar, evidentment vostés consideren que és de sentit comú.
M'agradaria vore en alguna llei en què un òrgan té la competència de nomenar a algú i no la té de revocar-lo, si vostés acceptarien la revocació per eixe mateix òrgan.
De cap manera.
Les lleis diuen el que diuen.
És que s'estan agarrant les lleis que si fóra un llenguatge elàstic.
Per tant, no diu que se revocarà, però vostés ho.
.
.
Perfectament, és de sentit comú.
Clar que és de sentit comú, evidentment.
Per a vostés tot és de sentit comú, però la llei no ho diu, no ho diu.
I, per tant, com no ho diu, no es pot acceptar com una cosa que estiga complint la LOU.

Coneixerà totes les decisions, totes les decisions ­observen vostés fins on arribem­, totes les decisions del claustre, i totes les del consell de govern, i totes les del rector o la rectora que deriven alguna obligació econòmica, totes les que deriven alguna obligació econòmica, sense fixar ni un límit pressupostari.
El rector de la universitat no pot disposar ni d'un euro.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, acabe.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
perquè li ho van a plantejar com una cosa que no és possible.

I, evidentment, això és el que ens porta a dir que vostés transgredixen greument la LOU.
Ja sé que els dóna igual, ja ho sé.
Però vosté no me podrà demostrar que ninguna de les coses que li he dit és falsa, i no podrà dir-me que la LOU diu coses que no diu.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Té la paraula, en el torn en contra, el senyor Gómez.

 

**El senyor Gómez Fernández:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor Cardona.

Vamos a ver.
Para copiar la LOU, no hace falta que estemos aquí nosotros.
Yo creo que no sabemos el procedimiento realmente de cómo se hacen las leyes.

Mire, la ley estatal es la ley básica para poder luego desarrollar la ley de consejos sociales, en este caso.
Mientras que no se contradiga la ley estatal, podemos ampliar las competencias que creamos oportunas.
Y es eso.
Y no hay que darle más vueltas aquí, porque usted está aquí mareando la perdiz a ver lo que puede hacer, y yo, desde luego, no lo entiendo.
La ley estatal es la que hay, y la ley autonómica es la que hay también.
Y mientras que no se contradiga, podemos ampliar las cosas que queramos y que creamos que son beneficiosas para los consejos sociales.
Y no hay nada más.

Muchas gracias.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Gómez.

Té la paraula el senyor Cardona per a rèplica.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Jo afirme aquí, si vol de manera solemne, que la seua llei contradiu la LOU.
I com ja li ho he dit al principi de la intervenció anterior, i li he dit que vosté no seria capaç de dir-me que un col·legi major és un centre docent, com li he dit que no seria capaç de dir-m'ho, vosté no ha sigut capaç de dir-m'ho, evidentment.
Només faltaria que l'agarrara jo en un renunci aixina.

Esta normativa contradiu la LOU.
I no és veritat el que vosté diu, que mentres no la contradiga poden ampliar les competències que els done la gana, perquè si fóra aixina, també podrien ampliar les competències del rector, mentres no contradiga.
I això no és cert.

Realment el que vostés han fet ha sigut mirar totes aquelles coses que a vostés els pareixia que podria haver algun forat, algun buit perquè algú poguera posar una cosa que a vostés els molestara, i han intentat tapar-los tots.

Jo els assegure que, igual com l'aigua quan hi ha un xicotet forat acaba eixint-se'n tota, en este cas concret nosaltres pensem que la universitat, que ha estat en situacions molt més difícils que en la que vostés la volen col·locar, sempre se n'ha eixit d'una manera bastant vital i bastant diferent a la que els poders públics suposaven.

Vosté no m'ha contestat a ningun dels arguments, ni serà capaç de contestar-me'ls.
Però jo, en este cas, encara vaig a referir-me a dos esmenes a què no he pogut referir-me abans, perquè són esmenes del llenguatge sexista.
Perquè vostés van fer tres o quatre esmenes amb què pretenien cobrir tot el llenguatge marcat de gènere que hi havia en tota la llei.
Clar, com ho van voler fer en tres o quatre esmenes, se'ls van escapar molts llocs on el marcatge de gènere també és incorrecte.

En el conjunt hi ha deu o dotze esmenes de gènere, però en este bloc ja n'hi ha dos o tres.
Vosté no m'ha dit res de si les accepten o no.
És a dir, consideren que com les seues esmenes no cobrien eixe llenguatge sexista, eixe ja està bé.
Senyor diputat, jo li seguisc insistint: el llenguatge sexista és sexista encara que vostés no l'esmenen.
I en este cas concret, jo li diria que en l'article 4 i en dos esmenes concretes que nosaltres presentem, si vostés les aprovaren el llenguatge seria molt més neutre, sense a més comportar el nombre de repeticions que vostés han induït amb les seues esmenes pense jo que poc treballades.

Per tant, no només les de fons en el sentit que estan transgredint la LOU, sinó també les de forma en el sentit que no tenen en compte inclús ni el treball que fan els altres grups per a corregir aspectes que tots en el Cambra estem d'acord en corregir.
Per tant, jo els demanaria una miqueta més d'atenció i, per favor, una miqueta més de respecte a la faena dels altres.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Votació, senyories, de les esmenes 42, 43, 47, 48, 55, 58, 59 i 61.
Conjunta, si no hi ha inconvenient.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 25 vots a favor, 40 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Defensa de les esmenes del Grup Mixt, de totes les esmenes del Grup Mixt a este projecte de llei.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Anem a fer una defensa conjunta de les esmenes que hem presentat a aquesta llei dels consells socials de les universitats públiques valencianes.

Si bé són importants les funcions d'un organisme com els consells socials, sobretot més important és la seua composició, perquè depenent de la composició després es desenvolupen d'una manera o d'una altra les seues funcions.

I, per tant, nosaltres hem centrat els nostres esforços parlamentaris en veure quina és la composició i si realment la composició recollida en la proposta del projecte de llei del Govern Valencià, realment és la millor representació dels interessos socials de la Comunitat Valenciana en els consells socials, que, en definitiva, això és el que diu que són els consells socials la Llei orgànica d'universitats 6/2001, en el seu article 14.
És a dir, que a més de la representació de la universitat, la figura del rector, el gerent, el secretari i tres membres, tres vocals que representen els tres sectors universitaris ­professorat, personal administratiu i els estudiants­, la importància del consell social és que estiga representada la societat valenciana.

I quina és la proposta que ens fa el Govern i per què nosaltres hem fet totes aquestes esmenes i per què no estem d'acord amb aquesta llei?
No anem a estar d'acord perquè en la seua proposta equipara la representació.
.
.
Jo pense que es confon la representació social amb la representació del Govern Valencià en la proposta, perquè proposa que hi hagen tres designats per la persona que ostente la titularitat de la conselleria competent en matèria d'universitats; un, designat pel membre del Consell de la Generalitat competent en matèria d'investigació, desenvolupament i innovació tecnològica, que en aquest moment seria el mateix president de la Generalitat; i dos, designats pel president del consell social, que nomena el president de la Generalitat.
Total, que ja en tenim sis.
Amb aquesta composició, el Govern Valencià tindria tants representants en el consell social com la universitat.
Ja està equiparat.

I ara si anem a la resta, veurem com guanyen, perquè proposen dos designats per les Corts Valencianes, i no ho plantegen amb una votació qualificada.
Per tant, podria passar que els dos representants foren elegits per majoria simple, és a dir, per la majoria governamental, qui siga, en cada moment hi haurà un majoria en aquestes Corts Valencianes.
A més, esperem que en cada moment, i prompte, hi hagen majories diferenciades, o hi hagen grups que avui no estan i que estiguen presents en aquesta Cambra.

Per tant, amb la proposta que es fa, està més representat el Govern que la societat.
És a dir, la societat valenciana estaria representada més pel Govern Valencià i no fins i tot per la mateixa Cambra, les mateixes Corts Valencianes.

Per això nosaltres fem tota una sèrie d'esmenes, que hauria d'haver una representació diferenciada, perquè, a més, obliden vostés alguns sectors, obliden fer incidència en alguns sectors.

Nosaltres, primer, pensem que amb el fet que el Govern Valencià designara, a través de la conselleria competent en matèria d'universitats, una persona, estaria designant una persona ja el Govern Valencià, a més del president, que l'elegix el mateix president de la Generalitat.

Després pensem que quan es parla d'un designat per l'ajuntament del terme municipal en què es trobe ubicada la seu de la universitat, això és pensant que les universitats avui tenen solament una seu.
Això està clarament obsolet, clarament obsolescent, perquè hi han universitats que cada vegada estan més territorialitzades i, efectivament, la seu, l'adreça, el rectorat.
.
.
però resulta que hi ha universitats que cada vegada tenen més voluntat de descentralització i van estenent-se en el territori.
I nosaltres pensem que ahí caldria augmentar a dos.

Obliden, quan parlen dels empresaris, organitzacions empresarials més representatives, nosaltres pensem que no passaria res, i algunes comunitats autònomes ho fan, quan posen tres ­que el nombre no el qüestionem­ que feren referència que un dels tres representarà a la xicoteta i mitjana empresa, que normalment està oblidada, oblidada quan arriben aquests organismes de representació.

Com també proposem, en la representació sindical, que aparega una persona, una persona, efectivament, d'entre personalitats de la vida cultural, professional, econòmica.
Sempre estem parlant que són persones d'eixe món representatiu que elegixen altres organismes.
Ens agradaria que una persona d'aquestes, una personalitat d'aquestes estiguera designada pels sindicats majoritaris en l'ensenyament, ja que estem parlant de les universitats, a més del sindicats més representatius.
I també hi ha exemples en altres comunitats autònomes que els sindicats majoritaris en el sector de l'ensenyament també participen en aquestes designacions.

Després hi ha uns grans oblidats al nostre país.
Sempre parlem de l'agricultura, de la taronja, del nostre país ­i hui a més està la consellera­, i mai se'n recorden vostés que les associacions que representen als professionals de l'agricultura valenciana també podrien designar persones en els consells socials de les universitats.
S'obliden.
És a dir, sindicats més representatius: ahí estan, diguérem, el conjunt dels treballadors.
Nosaltres ara, a més, afegim, afegim el sindicat majoritari de l'ensenyament.
Estem parlant de la universitat, estem parlant de la universitat.
Torne a dir, algunes comunitats autònomes ho han tingut en compte.
Parlem dels empresaris, matisem que a més un d'ells siga de la xicoteta empresa, i diguem: "i per què no dos designats per les associacions que representen als professionals de l'agricultura valenciana?
" Per què no?
Per què no?
És una referència important.

Nosaltres pensem que llevant-li pes al Govern Valencià directe d'eixos quatre que representa, deixant-ne un, estem obrint molt més la representativitat real de la societat valenciana en eixos consells socials de les universitats, que és el que al final pretén l'article 14 de la Llei orgànica d'universitat, que diu que han de fer-se els consells socials per a eixa representació de la societat valenciana.
Vostés han oblidat importants parts de la societat valenciana, ho tornem a dir: sindicats de l'ensenyament, que sempre no coincidixen amb els sindicats més representatius, hi ha sindicats en el segment amb una força importantíssima, que no sempre són els sindicats més representatius.
I obliden als representats de l'agricultura valenciana, sector importantíssim de la nostra societat valenciana.

Per tant, eixes esmenes pensem que representarien realment millor la nostra societat en les universitats.
Efec-tivament, rebaixarien el pes del Govern, que possiblement el que realment es pretenga és un major control governamental de la universitat, i això a nosaltres ens preocupa moltíssim.
A nosaltres ens preocupa moltíssim que el que es pretenga siga controlar des del Govern les universitats, perquè a partir d'ahí l'autonomia universitària estaria seriosament qüestionada.
I per tant, esperem, esperaríem, sabem que no van a acceptar les esmenes, i per això nosaltres globalment anem a qüestionar moltíssim, moltíssim, aquesta llei.

I en el tema dels ajuntaments, proposem dos ajuntaments i llevem el representant, per això augmentem una als ajuntaments i llevem el de la diputació, perquè, torne a dir, cada vegada la nostra universitat està més escampada territorialment i, per tant, que solament hi haja un de l'ajuntament on estiga la seu seria qüestionable, però també és qüestionable la diputació, perquè les universitats valencianes també superen l'àmbit territorial de la província.
Tenim universitats que tenen centres en una província i una altra, tenim universitats que estan ubicades a València i a Alacant, que és la Universitat Politècnica de València.
I, per tant, pensem que no hi ha per què anar a la diputació, sinó que poden haver perfectament almenys dos representants d'ajuntaments on estiga ubicada eixa universitat.
I eliminaríem, a més, que nosaltres ho tenim molt a gust, la figura de la diputació provincial del segle XIX, que vostés, a més, cada vegada li donen més importància.
Nosaltres cada vegada voldríem que tinguera menys importància perquè estiguérem en un país comarcalitzat i que hagueren desaparegut eixes innecessàries per a la política valenciana, que tampoc milloren en res l'administració pública valenciana, que són les diputacions.

Per tant, pensem que amb les nostres propostes el consell social representaria molt millor al si de les universitats els interessos de la societat valenciana; es recollirien molt millor aspectes que no van a estar recollits, com és l'agricultura, l'agricultura no té res a dir, i les societats valencians, els sindicats també de l'ensenyament.
I, per tant, baixaria el pes en eixe consell social del Govern, que ja té molt de pes, el Govern Valencià té un pes importantíssim en les universitats, sobretot és dotar-les de suficients mitjans financers perquè puguen aplicar, en ús de la seua autonomia, els ensenyaments, la investigació, etcètera, etcètera.
Ahí és on ha de tindre el pes el Govern Valencià i el conseller d'Educació i Cultura, que fins ara és el responsable d'universitats, si no es crea una conselleria, com van diguent per ahí, d'universitats, que tinga major pressupost per a les universitats, perquè.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Peris, vaja finalitzant.

 

**El senyor Peris i García:**

 

.
.
.
ells, en ús de la seua autonomia, puguen ser realment els responsables de la investigació i la docència universitària valenciana.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Té la paraula la senyora Barrieras.

 

**La senyora Barrieras Mombrú:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé, senyor Peris, en primer lloc ­com ja li vaig dir en la comissió­, pensem que haja només fet algunes esmenes a la composició, d'alguna manera vosté ha comprés en realitat quina és la finalitat d'esta llei.
Per tant, d'alguna manera li ho agraïm.

Quant al que vosté ha parlat que hi han moltes persones que nomena l'administració, que nomena el Govern, jo la primera cosa que voldria dir-li és que el Govern, no ens hem d'oblidar, senyor Peris, que és l'esperit de la societat, d'una societat democràtica, i és un govern que s'ha elegit en les urnes democràticament, per una banda.
I a banda, també li diria que si ha d'haver representants de l'administració educativa, això permet una coordinació entre les actuacions de les dos administracions i un millor coneixement d'eixa causa.
I, evidentment, no permet que puga haver deixament de funcions, que s'està acusant per activa i per passiva, una cosa que creem que és completament fals i, evidentment, així es veu que açò és una falsedat.
És necessària eixa presència de representants de l'administració.

I simplement per a dir-li el tema de les composicions, que jo m'he estudiat les composicions que quedarien tant del seu grup, com del Partit Socialista, com d'Esquerra Unida i les que nosaltres tenim, i, clar, ja li ho vaig dir en comissió, seria impossible poder arreplegar la sensibilitat de tots els grups de l'oposició, seria impossible, perquè on vosté lleva, els altres posen; on la diputació a vosté no li pareix bé, el Psoe no modifica.
Per tant, jo crec que la composició més equilibrada és la que s'ha portat en esta llei.

I l'interés que d'alguna manera vosté tenia en els sindicats de l'educació, jo li diria que els representants socials haurien d'estar una miqueta fora del que és la pròpia comunitat universitària.
I, a banda, els representants agraris, jo ja li ho he dit que hi ha un punt, que és el j, que diu: dos designats pel president o la presidenta del consell entre membres pertanyents a entitats legalment constituïdes que representen els interessos professionals, econòmics, etcètera, etcètera.
Per tant, dins d'eixos interessos professionals perfectament es podrien tindre en compte els representants agraris en universitats que a la millor tinguen a vore amb eixes carreres que tenen interés.

Moltíssimes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Barrieras.

Té la paraula per a rèplica el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

El Govern és elegit democràticament, però adone's que en la nostra proposta augmentem la representació de les Corts Valencianes.
És a dir, justament nosaltres pensem que quan estem representant la societat el millor reflex de la societat és aquesta Cambra.

Per tant, justament, sense cap voluntat de detraure democràcia participativa, li fem una proposta que en compte de dos siguen quatre designats en aquesta Cambra.
Però, per tal d'evitar dirigisme governamental, nosaltres diguem que eixos quatre representants de les Corts Valencianes siguen per majoria qualificada.
Per tant, forcen a un acord de consens buscant les persones més representatives d'eixa societat valenciana.

I torne a dir, no entenc i no compartisc que siguen els oblidats permanents en les representacions dels organismes els representants dels agricultors valencians.
Sempre.
És a dir, per què ens hem de conformar que no siguen representants directes, quan altres institucions, per exemple, als col·legis professionals, vostés els donen representació directa?
O a les cambres de comerç?
I per què no a les dos grans centrals d'agricultura valenciana com són AVA i la Unió de Llauradors?
És a dir, són permanentment oblidats.
I després se fan eixos discursos de l'agricultura valenciana.
És a dir, són els permanents oblidats.
I no entenc que vostés eixa esmena, per exemple, no la puguen acceptar.
I si no l'acceptem és que no compartixen aquesta idea de donar representació directa als representants dels agricultors valencians.
Nosaltres sí que ho farem així.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Senyories, votació a totes les esmenes del Grup Mixt defensades pel senyor Peris.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 23 vots a favor, 39 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Senyories, votació a l'article 4.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 39 vots a favor, 23 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 4.

Senyories, se suspén la sessió, que es reprendrà a les quatre en punt.

*(Se suspén la sessió a les 14 hores i 38 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 16 hores i 2 minuts)*

 

 

***Debat i votació del dictamen de la Comissió d'Educació i Cultura sobre el Projecte de llei de consells socials de les universitats públiques valencianes (BOCV número 191).
Continuació.
.***

**La senyora presidenta:**

 

*(Inoïble)* .
.
.
a partir de la 66 del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes, 66, 75, 79, 81, 83, 86, 88, 89, 90, 92, 94, 96, 101 i 102.
Té la paraula la senyora Amorós.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Senyora presidenta.

L'agrupació d'esmenes que hem fet són totes entorn a l'article 5, el de la composició dels consells socials.
Fonamentalment, ho hem dit en altres ocasions, ens pareix que en la composició del consell social, no sols per les persones d'on venen o de quin organisme estem parlant, sinó sobretot de la manera d'arribar al consell social, és el que no ens pareix adequat.

Nosaltres entenem, una miqueta pel que anàvem parlant este matí entorn a la participació social, que és fonamental que les persones que van a composar eixe consell social, i que segur que tots els grups parlamentaris tenim la capacitat d'arribar a encertar en eixes persones, com ho fem en altres institucions com puga ser el Consell Valencià de Cultura, o el Síndic de Greuges i les persones que composen este organisme, eixa entitat, som capaços d'arribar a entendre'ns i buscar eixes persones, eixes dones u homes bons o bones que han de representar-nos en algun moment.

Per tant, entenem que fonamentalment la manera d'arribar al consell social és el 50% de les nostres esmenes en este sentit, que no ens agrada.
No ens agrada que siga un conseller, o dos consellers, o un equip de govern, el que nomena o designa en un despatx, fa una llista, les persones que han de formar part d'eixos consells socials.
Per tant les nostres esmenes van encaminades sobretot a l'elecció d'eixes persones, bé per part d'esta Cambra en què estem tots els grups polítics, que els ciutadans tenen a bé votar per a què els representem, o en qualsevol altra institució que també és un exercici molt sa el practicar la democràcia, el diàleg, el consens i els acords, poder arribar als acords, per molt diferent que pensem o per una societat que tinguem definida, o pensada, o projectada de moltes maneres.

Dit això, ja entrarem després a vore els casos concrets.
Entenem que eixa forma de nomenar les persones que van a formar part del consell social, no busca una altra qüestió, no té un altre fi, que controlar absolutament a les universitats.
Perquè si estem dient que el consell social s'ha convertit, o vol convertir-se, arran d'este projecte de llei, en un controlador absolut de la gestió econòmica i de qualsevol gestió que fa la universitat per part del govern, es ací on demostren la pitjor cara per a eixe control.

Control, per una altra banda, que no ens sorprén.
És a dir, en qualsevol actuació d'este govern del Partit Popular des de fa huit anys ja, en qualsevol llei normativa o actuació encaminada a les universitats públiques.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

.
.
.
valencianes, l'única cosa que s'ha perseguit ha sigut el control de les universitats públiques valencianes, l'encalçament a les universitats públiques valencianes.
És l'única política en matèria d'universitats que ha fet i ha desplegat el govern del Partit Popular.

I per exemple, per a mostra, un botón, és a dir, ací hi ha unes declaracions del senyor Fabra ­llig textualment, és d'*El País* del 5 de juny de l'any 2000­ en el que diu Carlos Fabra, bueno, "había hecho saber a los responsables de las universidades valencianas durante la pasada legislatura que quien paga manda".
Declaracions del senyor Fabra.
Trobe que és un dirigent del Partit Popular.
"E instó a un centenar de cargos públicos de las Nuevas Generaciones del Partido Popular a involucrarse en la universidad para desplazar a los ayatolás y los integristas fundamentalistas, que dijo, controlan la institución".
Paraules del senyor Fabra en la UJI, en la Universitat Jaume I de Castelló, *El País*.
Però bé, en el *Levante* també s'arreplega.
I bé, negre sobre blanc, pel que parlàvem del control i del sentit i de la visió d'universitats que tenim.

En la intervenció d'este matí he sentit també que la Universitat Miguel Hernández era la millor universitat.
.
.
No, la millor universitat no, una de les millors universitats arreu del món ­més o menys i si no ja tindrà oportunitat de matisar el que jo estic dient ara­, en qualsevol cas el que sí que vull dir és que el Grup Parlamentari Socialista no té res en contra de la Universitat Miguel Hernández, el que sí té el Grup Parlamentari Socialista en contra de la Universitat Miguel Hernández és que encara no han deixat de tutelar-la, és que encara no han deixat que eixa universitat puga desenvolupar-se en la seua majoria d'edat.
No l'han deixat ser.
.
.

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Amorós, atenga's a les esmenes.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Sí, senyora presidenta.

Únicament dir que, bo, per contestar un poc també perquè trobe que forma part d'este debat, dir que difícilment l'argument que jo he sentit este matí pot sostindre's, quan la fiscalia ha admitit a tràmit una querella en contra de la Universitat Miguel Hernández.
Concretament.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Amorós, atenga's al torn de defensa de les seues esmenes, per favor.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Sí, senyora presidenta.
Només anava a contestar al que este matí ha dit la portaveu del Partit Popular.
Però bé, no és la primera volta que silencien este tema en esta Cambra.

Centrant-mos en el que és l'article 5, que va molt encaminat al control de les universitats per part de qui ha de composar eixe consell social.
Per exemple, en l'article 5 en el punt 3 es diu: "el presidente del consejo social será nombrado por decreto del Gobierno Valenciano, a propuesta del titular de la conselleria con competencias en materia de universidades, y publicado en el *Diario Oficial de la Generalitat Valenciana*".

La nostra esmena diu: "el president del consell social serà elegit per les Corts Valencianes per majoria qualificada de dos terços".
No entenc, perquè les nostres esmenes van encaminades sempre en eixe camí, no entenc per què el Partit Popular, o el grup parlamentari que dóna suport al govern de la Generalitat, no vol que esta Cambra faça ús i gaudi de les seues competències.
És competència, pense, si volem aprofundir en el que és una democràcia jove com la nostra, que el Parlament valencià, la casa de tots els valencians i les valencianes, puga decidir, puga arribar a acords, puga dialogar.
Això estan negant-ho en tot l'article 5.

I continuem en altres esmenes d'este article 5, és a dir, les Corts Valencianes designen dos membres.
Nosaltres volem que les Corts Valencianes no designen res, volem que trien a quatre membres per a composar eixos consells socials o cada consell social.
Quants més membres puguen ser electes, i puguen ser consensuats, i puguem arribar a una entesa entre tots, entre tots: PP, Esquerra Unida, Grup Mixt, Grup Parlamentari Socialista, perquè som els qui composem esta Cambra en este moment, i després ja vorem quins grups la composen, no entenc per què no es té l'actitud.
.
.
no sé, l'actitud possiblement de voler dialogar i de voler arribar a acords.
No ho entenc, no ho entenc, per què no es canvia el terme "designació" o "nomenament" pel terme "elegir"; elegir, eixa elecció entre gent plural suposa el diàleg, suposa l'acord.

Hem suprimit l'apartat b, l'apartat c, l'apartat d.
No, l'apartat d no l'hem suprimit, l'hem canviat.
I és que entenem que un ajuntament o una diputació és important que no designe tampoc a ningú, sinó que siga elegit per la majoria d'eixe ple de l'ajuntament o d'eixe ple d'eixa diputació provincial, designats per les organitzacions sindicals, però inclús nosaltres, com a legisladors en este moment, podem fer que els sindicats, que les associacions empresarials, o que qualssevols altres, en comptes de designar, d'alguna manera, sí, les estem obligant que elegisquen, evidentment.
Però podem fer-ho, podem fer que no sols les institucions de govern o la institució legislativa siga la que practique la democràcia i el diàleg.
Això deu ser una política i que estiga mandatat per nosaltres que fem la llei.
Sí, pense que es pot dir que hem de triar perquè practicaran la sana costum del diàleg.

I quant a.
.
.
per acabar, perquè estic quedant-me sense temps, ressaltar sols dos esmenes.
Una és la del Consell Valencià de Cultura, i l'altra la del Consell Interuniversitari d'Estudiants Valencians.
Entenem que el Consell Valencià de Cultura, un òrgan totalment, pense, inqüestionable quant a la gran funció social, cultural i d'obligat.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Amorós, vaja finalitzant.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

­Acabe, senyora presidenta.
­ .
.
.
i d'obligat assessorament a les lleis o a les polítiques en matèria de cultura, tinga la possibilitat de triar a dos membres que van a ser representants en eixe consell social.
Com.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Acabe, senyora Amorós.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Acabe.

Com el Consell Interuniversitari d'Estudiants Valen-cians, és un òrgan totalment reconegut, que funciona, i que seria molt convenient que triara gent jove perquè facilitaria, seria una política activa de participació de la gent jove en les decisions de la vida universitària.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Amorós.

Torn en contra per a estes esmenes?
No hi ha torn en contra?
Per tant, passem a votació de les esmenes 66, 75, 79, 81, 83, 86, 88, 89, 90, 92, 94, 96, 101 i 102.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 21 vots a favor, 38 en contra, cap abstenció, queden rebutjades les esmenes.

Defensa de l'agrupació d'esmenes a partir de la número 69, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

A part d'algunes esmenes que corregixen el llenguatge sexista, els "vocals" pot ficar perfectament "les vocalies", i en el títol d'un article crec que millor que "el president i la presidenta", seria més correcte "la presidència", a part d'eixes esmenes, jo volia recuperar en esta intervenció uns conceptes que l'il·lustre diputat del PP ha llançat este matí.
Que són els.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona.
Ha d'atindre's a les esmenes.
És torn de defensa d'esmenes.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

No, no, no.
Si són esmenes.

 

**La senyora presidenta:**

 

Gràcies, senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Bé, és que, perdó però és que ja estem arribant a un extrem que jo ja no sé com partir.
A vore, jo volia recuperar els conceptes de participació, transparència i representativitat perquè van a estes esmenes; és a dir, és que al final estic una miqueta.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Està en el torn de defensa de les esmenes.
.
.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Però és que per això mateix, per això mateix.
És que encara no havia dit on anava.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Continue, senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Doncs en principi volia partir dels conceptes que he dit este matí.
Este matí he dit "més avant les vorem".
Ara és "el moment més avant" de vore els conceptes de participació, transparència i representativitat.
Que els ha ficat com a una qüestió que nosaltres no les volíem, i el Partit Popular evidentment sí.
I molt, eh?
Bé, nosaltres no estem d'acord que esta llei siga un prodigi de ni participació ni de transparència ni de representativitat.

Per això, per exemple, qui tria al president del consell social?
En el cas de la seua llei, el tria el Govern de la Generalitat.
Qui el tria segons nosaltres?
Les Corts.
Parti-cipants, membres d'eixe consell social?
Segons la seua llei, tres persones triades pel consell d'universitats, un triat pel conseller d'Investigació, dos triats pel president del Consell triat pel Consell de la Generalitat.
I si anem així, anem repetint i repetint tot el Govern i els poders polítics triant la seua persona en el consell social, que, evidentment, no representa la societat sinó que representa el Govern.
Per tant, de re-presentativitat ben poqueta, ben poqueta.

Però és que ja arribem al punt de ­tornaré al de la representativitat i al de la composició­ però arribem al punt de la transparència, que ja és curiosíssima.
Perquè aquí vostés, en l'article 10, apartat d, diuen que els membres del consell han de guardar confidencialitat de les deliberacions i de les accions.
Senyors, són representants de la societat, han de transmetre qüestions de la societat a la universitat i han de transmetre qüestions de la universitat a la societat.
En absolut un consell social té les característiques de confidencialitat, d'opacitat, de poca transparència que a la millor calen en uns altres òrgans, aquest és un òrgan de participació i de transparència.
Per tant, de transparència, zero.
De fet, el que vostés volen és que no hi haja ninguna transparència, perquè els obliguen a guardar un secret que no s'entén de cap manera.

Anem a tornar un poc enrere, al tema de la representativitat.
Nosaltres en la composició del consell volem que la majoria estiguen triats per aquestes Corts, perquè pensem que són la representació de la població, del poble valencià.
No sabem si la nostra composició que nosaltres fiquem ací seria la millor.
És possible que en fóra una altra, però nosaltres estaríem disposats inclús a parlar-lo si havia de ser una altra.
El que per descomptat no estem disposats a acceptar és el que este matí s'ha dit, que com cada grup opina que la composició ha de ser una, la nostra és la verdadera.
No.
La seua és la que vostés insistixen en dir que és la que vostés proposarien, però per descomptat no és la que agarra un consens de tota la Cambra ni és la que nosaltres estaríem d'acord en posar.
Però sí que estaríem d'acord en parlar-la.
Igual com la composició que a la millor proposa el Grup Mixt o el Grup Socialista a nosaltres no ens satisfà totalment, però ens pareix més correcta que la que vostés proposen.

Per tant, nosaltres, la representació de la societat, que isquen tres triats per les Corts Valencianes amb criteris de pluralitat entre persones de reconegut prestigi, dos triats per les Corts a proposta dels ajuntaments on estan les universitats i després la intervenció de les organitzacions sindicals i de les organitzacions empresarials, nosaltres considerem que seria una representació adequada, correcta i que partiria de la representació del poble.

Finalment, vull referir-me encara a un altre cas.
En la seua llei.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
quan hi ha vacants en el consell social de la universitat, la vacant eixa la cobrix automàticament, quan passen dos mesos sense que l'entitat la cobrisca, la cobrix directament el Consell.
No entenem per què.
Si ja té una majoria suficient.
Però és que, a més, encara qualsevol vacant l'hauria de cobrir el Consell.
Nosaltres reconeixeríem que ahí es ficarà: "en el cas de vacant durant més de dos mesos l'organització ha de triar obligatòriament un representant", aixina se mantindria encara la representació.
Però no, encara després de la representació que ja té el Govern de la Generalitat en eixe organisme.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, vaja finalitzant.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
en el cas que hi haja una vacant encara la triaran des del Consell mateix.

Per tant, control, control i control; poder polític on no deuria estar; falta de participació; no-transparència, i la representativitat igual a zero.
Això és el que ens ofereixen vostés amb la Llei de consells socials.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Torn en contra?

Senyories, passem a la votació de les esmenes 69, 76, 77, 105, 107, 116, 122, 128.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 24 vots a favor, 37 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades les esmenes.

Senyories, votació a l'article 5.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 37 vots a favor, 24 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 5.

Passem a continuació a la defensa de les esmenes a partir de la 103, del Grup Parlamentari Socialista-Progressistes.
Té la paraula la senyora Amorós.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Amb esta agrupació anem a defensar el títol III, el IV i la disposició addicional primera.
I fan menció al que és l'estatut del consell, organització i règim jurídic del consell.

Una miqueta en la mateixa línia que defensàvem l'agrupació anterior de la composició dels consells socials.
Ací no parem de designar gent, i nosaltres el que volem és que eixa gent puga ser elegida.
I fonamentalment amb les esmenes que fan referència als articles 6 i 7 el que volem és que siguen elegit i no anomenats.

Hi ha una altra que hem presentat, que és l'esmena 115, que fa referència a l'article 9, al punt 2, en què diu: "los miembros del consejo social que representan los intereses sociales percibirán una indemnización por la asistencia a las sesiones del consejo o de las comisiones del mismo en los términos que establezca el reglamento del consejo social".
Nosaltres no entenem per què només està referit als agents socials.
Per exemple, els designats o els elegits per la universitat, per exemple, hi ha alumnes, jo pense que açò, si és vol fer una actuació aixina, hauria de ser depenent dels ingressos econòmics de cada persona.
Per exemple, jo els conte el que es fa ara a les universitats, és a dir, els membres del consell social acadèmics que tenen dret a percebre eixes indemnitzacions han renunciat voluntàriament a rebre-les.
Però no entenc per què per a fer eixe tipus de disposicions no s'atén a altres criteris que no siga només el que sigues un representant o un agent social o un agent acadèmic, perquè, clar, no hi ha una altra vessant ací en el que és la composició del consell.
No ho entenc.

Quant a l'esmena 129 diu que el president del consell social podrà designar fins a dos vicepresidents d'entre els vocals que representen els interessos socials.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories.
.
.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

.
.
.
indicant l'ordre de prelació d'estos als efectes de substitució del president.
Nosaltres entenem que hauria de ser el ple del consell social el que hauria d'elegir fins a dos vicepresident entre els vocals.
Perquè, clar, suposant, que no pot ser ja, perquè ja hem votat en contra, al president del consell social se li triara en esta Cambra, que fóra una persona electa, jo podria entendre que eixa persona nomenara a dos membres de la seua confiança per a desenvolupar les funcions de vicepresidència.
Però, clar, si al president ja l'anomena el Govern i este senyor se nomena dos més, la veritat és que estan donant-nos una gran lliçó de democràcia malentesa.
Jo no puc entendre-ho, tampoc entenc això.

Hem suprimit el punt 3 de l'article 15, que diu que el president del consell social podrà revocar del seu càrrec als vicepresidents donant compte al consell social.
Perquè, clar, va en la mateixa línia que estem plantejant.
Si volem que estos vicepresidents siguen triats i elegits pel ple del consell social, el fet just seria que el mateix ple fora el que al final decidira que no poden continuar en el seu càrrec, tal volta a proposta del president si és que han fet alguna qüestió que no fora totalment correcta.
Però no volem deixar esta funció únicament a un president que posa i lleva la gent segons Déu li dóna a entendre.

Hem suprimit també el punt 5 de l'article 16.
Anem a vore.
Ací el secretari del consell social té una sèrie de funcions amb què nosaltres no estem d'acord.
I no estem d'acord perquè entre la figura del gerent, entre la figura del secretari i els dos òrgans, que això és l'esmena final, trobe, l'esmena número 162 nostra en què suprimim l'article 23, és a dir, entre el gerent, el secretari i els gabinets que es munten per al consell social entenem que estem fent un búnquer en comptes d'un consell social.
És aixina.
Este debat ja el vam tindre.
I jo pense que la senyora Barrieras ho va deixar ben clar en la Comissió de Cultura on vam debatre les esmenes parcials, està escrit negre sobre blanc, i va dir que ella entenia que el consell social era un òrgan de la universitat, aixina ho arreplega el *Diari de Sessions*.
Coincidim, perquè nosaltres també entenem que el consell social és un òrgan de la universitat.
Aleshores, si el consell és un òrgan de la universitat, per què és crea un servei econòmic pressupostari i un servei de règim jurídic i administratiu?
No ho entenc.
Si és un òrgan de la institució, de la universitat, que utilitze els serveis econòmics pressupostaris i el servei de règim jurídic i administratiu que té la universitat mateixa.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

**La senyora Amorós Fillol:**

 

.
.
.
Perquè, clar, cada vegada que es faça un nou òrgan amb una miqueta d'autonomia, per així dir-ho, haurem de crear una sèrie d'unitats administratives que no tenen cap sentit.
Perquè és que, a més, les funcions que se li atorguen al consell social van encaminades a demanar qualsevol tipus d'informació a qualsevol òrgan de la universitat.
Per tant, no entenc el desdoblament que està fent-se de la pròpia administració.
A banda d'encarir costosament el que pot ser el consell social, pense que estan utilitzant-se una sèrie de serveis que no corresponen a les funcions reals d'un consell social.
Per a què tant d'unitat i de servici, quan el que ha de fer el consell social són polítiques que apropen la societat a la universitat o la universitat a la societat?
, quan ha de desenvolupar el sentir de la societat dins de la universitat, que la societat puga decidir quina universitat té i puga participar d'ella intentant que eixa universitat no estiga allunyada de la societat, que siga un ens pròxim?
No sé.
.
.

Però, bé, quant a la delegació del vot dels membres, que és l'esmena 151 nostra, no entenem que es crea un consell social en què hi ha d'haver ics membres i ja estem suposant que el vot pot ser delegat.
És a dir, a ningú se li ocorreria que en esta Cambra algú vinguera i diguera, el senyor Font de Mora el senyor Ximo Puig: "tinc 30 vots delegats", i els altres fora.
Si són membres i tenen un compromís de treballar en una institució per un fi social, per un bé o per alguna cosa, una funció que va a ser bona per a la societat, no s'entén que ja s'estiga preveent el vot delegat: si no va, no vota, és tan senzill com això, si no va, és que no li interessarà o no hi pot anar.
.
.
I, per tant, doncs, si no pot, no vota.
No ho entenem.

Bé, en definitiva, esta agrupació d'esmenes són molt més tècniques, tal volta, que les anteriors, les anteriors eren molt més polítiques, i pense que, bé, que hem deixat suficientment clar que el Partit Socialista del País Valencià, el Grup Parlamentari Socialista en estes Corts, està absolutament en contra d'este projecte de llei, perquè pensem que no ajuda en res a desenvolupar les polítiques socials dins de la universitat, que no apropa la universitat als ciutadans i que la llei anterior, que encara està vigent, és una llei molt més moderna, té una visió molt més de futur, és una llei, entenem, que este projecte té molt de reglament, més que de llei, no és genèric, no respecta l'autonomia universitària, desaprofita una gran oportunitat en el que és l'aprofundiment en la democràcia, en la participació social i pense que han desperdiciat un bona oportunitat per a modernitzar les universitats valencianes.

No res i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Amorós.

Té la paraula per al torn en contra la senyora Barrieras.

 

**La senyora Barrieras Mombrú:**

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Senyora Amorós, bé, en primer lloc, ha tornat a parlar de la composició, jo no vaig a entrar, ja li havíem contestat este matí al representant del Grup Mixt i creem que açò ja valia per a tots els grups polítics.

Evidentment, quan vosté torna a insistir en allò de "designado y elegido", al final és que ens pareix.
.
.
El que vosté s'atrevixca a parlar d'autonomia i acabe, a més, la seua intervenció parlant d'autonomia!
, i que vosté vullga que la designació, que correspon a l'òrgan de què estem parlant, a l'òrgan que es tracte, siga sindicat, siga diputació, siga ajuntament, s'efectuarà en la forma que assenyalaran les seues normes de funcionament, no de la forma que diga l'esmena del Grup Socialista de les Corts Valencianes.
Nosaltres no ens podem immiscir en esta llei de la manera que s'ha d'elegir o de designar la persona que representarà eixe organisme en el consell social.
Cada u que elegixca, si creu convenient, i, una vegada elegit, que el designe, que és el que a nosaltres ens interessa.

Per tant, mire si ens pareix barbaritat, que vosté sap que hi podria haver un diputat o un representant d'un sindicat que es dedicara a la part de l'ensenyament i, automàticament, eixa persona és la que estarà designada, i si eixe regidor en eixe moment, que és el representant, pel que siga dimitix, per què s'ha d'elegir altra vegada si és una designació que fa la mateixa institució?
És que nosaltres no ens podem posar en la llei a decidir la manera de treballar de cada organisme, que és completament autònom, igual que és autònoma la universitat, i vosté vol que defenguem eixa autonomia.
Per tant, senyora Amorós, no es contradiga, perquè no ens pareix lògic que ens immiscim en els altres òrgans.

I, a banda, mire vosté si demana, que ja, per elegir, que no quede!
Vosté, en l'esmena, que ja li ho vaig dir, i pensava que la retiraria, i veig que no l'ha retirada, vosté fins i tot vol elegir el de major antiguitat.
O siga, n'hi ha una esmena a on diu que el que entrarà serà el de major antiguitat, i vosté vol elegir-lo.
Perdone, el que siga de major antiguitat, serà sempre eixe, l'elegim, el designem o no vullguem saber res d'ell.
.
.
És que és tan incongruent com això!
Com vosté vol elegir a una persona que s'ho ha guanyat perquè té la major antiguitat!
Això no es pot elegir!
Això és eixa persona i punt, per molt que no li agrade a vosté o als que formen part d'eixe òrgan.

Per tant, les seues esmenes són completament, de veritat, impossibles d'aprovar.
Me sap mal, però són impossibles d'aprovar.

I després ja, quan vosté ens demana els càrrecs acadèmics que per què no han de cobrar.
.
.
Senyora Amorós, que a vosté li dolga que puguem d'alguna manera buscar administratius que ajuden a eixe consell social a treballar, quan, per exemple, en la UJI, s'han creat 86 noves places de PAS per a uns serveis d'oficina de cooperació al desenvolupament i solidaritat, tal com diu la seua revista de la UJI, i que a vosté això li parega bé i que ara no li parega bé que n'hi haja per al consell social.
En canvi, vosté, el que vol és que els càrrecs acadèmics, que són òrgans de govern de la universitat i que ja tenen un complement retributiu per eixe càrrec acadèmic, damunt, també cobren per anar al consell social.
Home, senyora Amorós, vosté què vol, ser respectuosa amb l'autonomia, però demanar que paguen més a la part acadèmica i que no paguen als consells socials?

Per favor, senyora Amorós, és que, de veritat, estúdie les seues esmenes amb estima, però és que no n'hi ha per a on agarrar-les.
No és just que hagen de cobrar uns doble i que els altres no hagen de tindre ni tan sols una secretària perquè els ajude.
Siguem una miqueta raonables, eh, senyora Amo-rós, li ho demanaria amb tot el meu estima.

I ja, per acabar, perquè no vull fer-me pesada, simplement dir que vosté quan parla de democràcia mal entesa, em dol molt que vinga de vosté, perquè ens acusa a mosatros de democràcia mal entesa, quan sabem tots que n'hi han organitzacions del seu partit a nivell local que nomenen un candidat i que després, des d'ací o des de Madrid, se'ls tira a terra eixe candidat i ne busquen un altre.
I vostés ens volen donar a nosaltres lliçons de democràcia interna.
Jo crec que primer s'haurien de mirar en el seu espill, senyora Amorós, i després parlar del que és la democràcia interna.

Res més i moltes gràcies.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies.

Té la paraula per a rèplica la senyora Amorós.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, señora Barrieras, yo no les estoy diciendo a las organizaciones sindicales a quiénes tienen que elegir, sino cómo, y aquí, en esta casa, en esta Cámara, se hacen leyes continuamente y continuamente les decimos a los ciudadanos cómo tienen que desarrollar su vida dentro de la sociedad valenciana, y creo que decirle a la gente que practique la democracia, que practique el diálogo, no es ninguna barbaridad.
Si usted no se atreve a decirle eso a la gente, hágaselo ver.

Otra cuestión, claro que son imposibles de aprobar nuestras enmiendas para su grupo parlamentario, ¡y tanto que son imposibles!
Estoy diciendo desde que hemos empezado a debatir esta ley, estoy diciendo tanto en la enmienda a la totalidad como en el debate en comisión, como hoy en este pleno, que no podemos coincidir jamás, jamás, en las políticas universitarias, porque ustedes lo único que persiguen es el control y el acoso a las universidades.
Se lo he intentado explicar, pero como si se lo vuelvo a explicar me van a decir que me atenga a la cuestión, mejor ya ha quedado escrito.

Y en cuanto a los cargos académicos que no cobren, o no me ha entendido.
.
.
y yo no tengo ningún problema en volvérselo a repetir, ninguno, ninguno: los señores o señoras que van a formar parte de ese consejo social, digo yo que trabajarán en algo, ¿no?
, ¡digo yo!
, y digo yo que, de alguna manera.
.
.
, tindran la seua vida!
, com treballa un professor universitari o com treballa un rector?
Evident-ment, clar que sí, atinguem-nos a la renda, és a dir, o tots són bons per a cobrar una dieta d'assistència, perquè jo entenc que estem parlant d'això, i, si no, m'explica el sou, m'explica el sou que van a tindre, perquè jo no he entés en cap moment en la llei que vagen a cobrar un sou!
Estan percebent una assistència a un consell, no?
Bé, doncs, fent-ho per renda, no per una altra cosa, no perquè siguen acadèmics o siguen socials!

Però, de veritat, que si a vosté el que més li preocupa és l'últim tanda d'esmenes i no la del mig, que és la més important quant a la participació de democràcia, per a defensar el seu vot en contra, doncs, també mos han deixat molt clar, molt clar, senyora Barrieras, quina és la postura que el Partit Popular està prenent en la creació dels consells socials amb esta llei que no aporta res nou, ja li ho dic, al contrari, és un retrocés en la vida acadèmica i universitària dels valencians.
Passarà per ser una llei que durarà molt poquet, perquè dins de no res el Constitucional ens donarà la raó a Esquerra Unida i al Partit Socialista i dirà que la LOU no és una llei que s'atinga a la Constitució.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Amorós.

Té la paraula la senyora Barrieras per a rèplica.

 

**La senyora Barrieras Mombrú:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Molt ràpid, senyora Amorós: jo no entenc com vosté pot insistir que és un exercici democràtic dir a la gent que tinguen democràcia interna.
És que està molt bé!
, diga-ho vosté a on vullga!
, però no pot obligar a la gent, per llei, a fer el que vosté vullga.
Això no és democràcia, senyora Amorós, això no és democràcia ni res que se li parega, *(remors)* i és el que vol vosté amb les seues esmenes.
Vosté vol obligar, per llei, perquè les lleis es fan per a complir-les, això és el que creem mosatros, no sé vosté el que creurà: les lleis es fan per a complir-les.

I després, ja per acabar, no sé com pot dir això de cobrar altra vegada, perquè no sé si vosté sap, que crec que sí que ho sap, perquè està molt introduïda en el món universitari, que els càrrecs acadèmics tenen l'obligació de ser membres dels òrgans de govern de la universitat que corresponga, siga rector, gerent.
.
.
Però és que eixos càrrecs ja tenen un complement retributiu per eixos càrrecs, i són els que formen part del consell social, i com ja tenen eixe complement retributiu per assumir eixa responsabilitat es paguen en els òrgans que els correspon, i ja estan cobrant, senyora Amo-rós, igual que han de cobrar la resta de la societat.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**La senyora Barrieras Mombrú:**

 

Per tant, no ens done lliçons, que no crec que siga el moment adequat.

Gràcies.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Barrieras.

Senyories, votació de les esmenes 103, 104, 106, 108, 109, 110, 111, 113, 115, 120, 129, 134, 136, 140, 149, 151, 153, 154, 162 i 165.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 27 vots a favor, 38 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades estes esmenes.

Senyories, votació a l'article 6.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 39 vots a favor, 26 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 6.

Senyories, votació a l'article 7.
Comença la votació.
*(Remors)* El resultat és de 39 vots a favor, 26 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 7.

Senyories, votació als articles 8 i 9.
Comença la votació.
El resultat és de 38 vots a favor, 27 en contra, cap abstenció.
Queden aprovats els articles 8 i 9.

Votació als articles 10 i 11, conjunta.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 37 vots a favor, 4 en contra, 23 abstencions.
Queden aprovats els articles 10 i 11.

Votació a l'article 12.
Comença la votació.
Silenci per favor.
El resultat de la votació és de 37 vots a favor, 27 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat l'article 12.

A l'article 13 no hi ha esmenes presentades.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 38 vots a favor, 3 en contra, 24 abstencions.
Queda aprovat l'article 13.

Votació a l'article 14.
Comença la votació.
El resultat és de 38 vots a favor, 4 en contra, 23 abstencions.
Queda aprovat l'article 14.

Defensa de l'esmena número 132, del Grup Parlamentari Esquerra Unida.
Té la paraula el senyor Cardona per a la defensa de la resta d'esmenes d'Esquerra Unida a partir de la 132.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

El Partit Popular va presentar unes esmenes a esta llei que feien referència al llenguatge sexista.
En eixes esmenes se substituïa, on ficava "el president", se dia que se ficara "el president i la presidenta", etcètera, etcètera.
Afortunada-ment, jo crec que els serveis de la Cambra han interpretat correctament l'esperit de les esmenes i, on posava "del president" o on posava "al president", també han afegit "presidenta o vicepresidenta".
Però fer les esmenes generals té un problema, i és que deixa fora, per exemple, els plurals.
I en este cas concret resulta que quan fica "el president" sí que fica "la presidenta", però quan fica "els presidents" no posava "les presidentes", de manera que corregim el llenguatge sexista quan és singular i no quan és plural.

Bé.
Amb això voldria que atengueren algunes de les esmenes que nosaltres hem presentat que poden corregir eixe problema.
Concretament crec que hi ha una transacció que ha acceptat sobre algunes esmenes, que ara després les comentem, que corregixen en algun apartat, però algunes altres encara es queden en el llenguatge sexista.

De totes formes, això són esmenes que fem sempre a totes les lleis, però volia centrar-me concretament en unes de més contingut, com són, per exemple, l'esmena 141.
Atenció, perquè ací es dóna una discriminació molt curiosa.
Si una persona és funcionari docent i és secretari o secretària del consell social, la seua retribució, el seu complement de destinació serà com a màxim 29 si és catedràtic, i 27 si és un professor titular.
Però, si no és funcionari docent, el seu complement de destinació serà 30.

Nosaltres pensem que no és consentible que ja en la mateixa Llei de creació dels consells socials es cree una discriminació d'eixe estil, on els funcionaris docents tenen un tipus de complement de destinació diferent que si un és funcionari docent.
Esta discriminació va contra el principi eixe de: "a igual treball, igual sou".
I nosaltres pensem que valdria la pena corregir-lo.
Nosaltres pensem que això és una qüestió que s'hauria de negociar amb els sindicats, i aixina ho diem en l'esmena 141.
En cas contrari, eixa discriminació pot arribar als tribunals laborals o, inclús, a uns altres llocs.
És una discriminació molt clara.

Però és que, referint-nos a la participació, a la transparència i a la representativitat, ens trobem un article 17 curiosíssim.
L'article 17 diu que si un conseller, una persona membre del consell social no acudix, pot delegar el seu vot.
Quants de vots es poden delegar?
La veritat és que ací no es fixa el límit.
Se diu que ja se farà en el Reglament.
En principi, la cosa podria quedar aixina: de totes les persones que nomena el Govern, ne va una i representa totes les altres.
Això és participació, participació, representativitat i transparència.

Nosaltres pensem que són articles absolutament inassumibles, que van en contra de les paraules que vostés diuen, que van en contra dels qualificatius.
Perquè ens estem trobant una cosa molt curiosa en les lleis que estan presentant-nos, les publiciten d'una manera, els fiquen uns qualificatius que, després, quan es rasca una miqueta són absolutament inaplicables a ells.
Esta llei no afavorix la participació de la societat.
Al contrari, afavorix que la societat no aparega per cap lloc, que no estiga representada.
I, inclús, si hi ha una persona nomenada pel Govern que pensa diferent, no té ni per què anar a demostrar la seua discrepància.

Per tant, l'article 17 ha d'anar fora.
Segurament es quedarà ahí, però esta llei és que la mostrarem, d'ací uns anys la mostrarem com a exemple de llei ben feta i de llei que respon a uns objectius molt contraris als que vostés deien que havia de respondre.

Però és que ja quan ens n'anem a l'exposició de motius ahí, ja ens trobem una sèrie de lapsus que, si un fóra psicoanalista, també trauria moltes conclusions sobre això.
Perquè el seus consells, els consells que vostés han fet en aquesta llei, els consells socials, inserits en l'estructura universitària, establixen la participació en el seu govern d'una part de la societat.
I aquí mos trobem exactament el contrari del que diu la LOU, perquè la LOU no diu que els consells socials participen en el govern de la universitat, sinó que són un òrgan de participació de la societat en la universitat.
I aquí vostés ho fiquen molt claret en el seu govern.

Igual com, després, vostés diuen que la LOU se centrava en l'increment del grau d'autonomia.
Evidentment, no és de veres, però nosaltres encara diríem que la LOU regulava l'autonomia.
No, no, és que incrementar l'autonomia en cap lloc ho dien vostés tampoc de la LOU, tampoc ho dien en cap lloc, que la regulava.
O, per exemple, quan vostés parlen dels interessos generals de tota la comunitat nacional.
Que jo els podria dir que per a mi la comunitat nacional és el País Valencià i per a vostés pot ser una altra, però això de "la comunitat nacional" té les seues discrepàncies.
Nosaltres pensem que "la societat" és una paraula que li va molt millor al que vostés volen explicar.

I, finalment, ja l'última esmena que vaig a comentar-los és a això que vostés diuen que "els consells socials universitaris establixen un equilibri fructífer entre la representació ­fixe's bé el que diuen­ de l'interés social majoritari de la Comunitat Valenciana".
No de l'interés de tota la societat, no, no, de l'interés social majoritari.
Que, a més, diu que la legitimitat del qual recau en les Corts.
Vol dir això que els consells socials només representen a vostés com interés majoritari?
Volen dir que representa l'interés de tots els representants?
Doncs, en eixe cas concret, si vostés fiquen, en lloc de "d'interés social majoritari de la Comunitat Valenciana", fiquen "del conjunt de la població ­continua­ la legitimitat de la qual residix a les Corts Valencianes", això farà almenys la llei, almenys, almenys no posarà ja en la mateixa exposició de motius que vostés consideren esta llei una llei totalment, totalment seua, partidària, partidista, parcial i absolutament excloent de qualsevol altra opció.
Miren vostés amb atenció eixe paràgraf cinqué de l'exposició de motius, perquè només eixa frase el que diu és que esta llei és del PP, només del PP i, evidentment, aixina no podem anar a cap lloc.

Vostés no estan fent una llei per al conjunt de la població, no estan fent una llei per a les universitats.
Estan fent una llei per al control de les universitats per part del poder polític, que vostés pensen que probablement els durarà eternament.
No serà aixina, i açò a la millor és l'instrument perquè unes altres persones també manifassegen conforme vulguen.
Esta llei no respon a interessos socials.
Esta llei no respon a aspectes de participació.
Es llei no dóna representativitat de la societat.
Esta llei és una llei absolutament parcial i que podran vostés dir que es seua, però, sens dubte, no de tota la Cambra.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Té la paraula el senyor Gómez en el torn en contra.

 

**El senyor Gómez Fernández:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor Cardona, vamos a ver, yo en este debate, en esta ley, a mí lo único que se me queda de todas sus afirmaciones es que esta ley es ilegal.
Eso es lo que se me ha quedado, porque lo ha repetido tantas veces que eso es lo que se me ha quedado.

Mire, lo que hace este gobierno y lo que respalda este grupo parlamentario es para todos los ciudadanos de la Comunidad Valenciana.
No le quepa la menor duda, la menor duda.
Porque, luego, cuando hay que meter el voto en la urna, los ciudadanos eso lo valoran, lo valoran.
Y aquí estamos la representación que debe de estar y es la que los ciudadanos quieren.

Es que, claro, usted, una de sus enmiendas, por poner un ejemplo, dice: "el presidente debe de nombrar a los vicepresidentes".
Lo lógico.
Pero, ahora, cuando tiene que cesarlos, eso a usted no le parece bien.
Lo lógico es que si el presidente tiene que nombrar a los vicepresidentes también los pueda cesar.
Pues esa es su gran enmienda, esa es la gran enmienda que usted presenta en estos momentos.
Y cuando hay un artículo, que es el artículo 17, que dice y que permite así: que las delegaciones no sean perpetuas con los vocales, y eso se refleja, a usted eso tampoco le parece bien.
Pues me parece muy bien.
Pero, mire, nosotros creemos que estos artículos son perfectamente correctos.

Mire, señor Cardona, usted dice que esta ley es ilegal, no sé cuántos, bueno, un lío.
No ha dicho nada.
.
.
No, es que es un lío porque es que aquí al parecer nosotros no tenemos razón, nada más que usted.
Porque aquí el Grupo Socialista no habla en ningún momento de ilegalidad; el Grupo Mixto, menos, y nosotros, por supuesto, menos.
¿Y el Consejo Jurídico Consultivo, ustedes que siempre son muy aficionados a sacar los papeles del Consejo Jurídico Consultivo?
¿Dice algo respecto a eso?
Nada.
Absolutamente nada, señor Cardona.
¿Por qué?
Porque esta ley es perfectamente beneficiosa para los ciudadanos de la Comunidad Valenciana, señor Cardona.
Porque, le guste o no, esta ley va a conseguir muchos logros para la ciudad y, sobre todo, para las universidades, que afortunadamente dan prestigio siempre a esta comunidad.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Gómez.

Té la paraula per a rèplica el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Per si de cas, hauré de dir que el Grup Parlamentari d'Esquerra Unida no està a favor de la delegació perpetua, perquè pareix ser, de la manera que ho ha interpretat, que nosaltres estem a favor de la delegació perpetua.

La lectura que fa vosté de la nostra esmena a l'article 17 és absolutament kafkiana, però això és una cosa seua que, inclús, pot ser creativa.
I si algú ens escoltara per ahí fora, inclús, li podria resultar xocant.
Dubte que algú mos estiga escoltant, per això també de vegades se contesta com se contesta.

Bé, espere que sí que hi haguera una transaccional a la 167 i 168, senyor diputat.
Hi havia una transaccional a la 167 i 168, espere.

Vaig a insistir en el detall de les seues referències més programàtiques o més polítiques.
La qüestió que vostés consideren el consell social com un òrgan de govern i la qüestió que vostés consideren el consell social com a representació de l'interés social majoritari de la Comunitat Valenciana, a nosaltres ens oferix realment moltes sospites.
A nosaltres ens pareix que és un lapsus que, probablement, si hagueren llegit dos o tres vegades l'exposició de motius amb un poquet de cura, s'hagueren corregit.
Però, així està la cosa.

Al final, la llei que ha entrat és la que vostés volen.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
senyors diputats i senyores diputades del Partit Popular, perquè en les seues mans estava acceptar o no alguna esmena dels grups de l'oposició.
Per tant, esta és la llei que vostés han fet i esta és la llei que d'ara endavant regirà els consells socials de les universitats.

Estem en un estat de dret i, per tant, açò és d'aplicació comuna i de compliment per part de totes les persones.

**La senyora presidenta:**

 

Silenci, per favor.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Ens afecta també a nosaltres.
I nosaltres patirem també els efectes perversos d'aquesta llei, que els denunciarem sense parar.
No es preocupen que els anirem dient uns per uns.
I anirem dient també tota la sèrie de personal que de vegades posaran vostés en els consells socials universitaris que, probablement, no apareixeran durant temps i temps perquè per a això poden delegar el vot.

Nosaltres pensem que vostés fan un favor molt reduït a la societat valenciana amb aquesta llei, que, realment, no està reflexionada i no respon als interessos globals de tots els valencians.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Té la paraula per a rèplica, el senyor Gómez.

 

**El senyor Gómez Fernández:**

 

Señor Cardona, mire, la propia ley lo dice: hay un máximo de delegaciones, hay un máximo de delegaciones.
Y para que de esas delegaciones haya algunas que no sean perpetuas, nosotros lo reflejamos, y eso es lo que a usted le parece mal.

Mire, señor Cardona.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories.

Senyor Mestre, per favor, está interviniendo un diputado.
Por favor, le ruego silencio.

Continue, senyor Gómez.

 

**El senyor Gómez Fernández:**

 

Gracias, señora presidenta.
Muy brevemente y ya termino.

Mire, señor Cardona, quiero concluir diciendo que esta ley es una ley que afortunadamente va a beneficiar a las universidades valencianas, a todas.
Y ese es el gran éxito de esta ley.
Y eso el tiempo al final lo va a decir porque este gobierno, como he dicho antes, anteriormente, hace las cosas para todos los ciudadanos, en especial, en este caso, para los universitarios y las universitarias.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Gómez.

¿Hay alguna enmienda transaccional a la Mesa?

"Los portavoces abajo firmantes presentan la siguiente enmienda transaccional a las enmiendas número 167 y 168 del Grupo Parlamentario de Izquierda Unida al Proyecto de ley de consejos sociales de las universidades públicas valencianas.
A la disposición adicional segunda, sustituir el texto del proyecto por el siguiente: 'En la conselleria competente en materia de universidades se constituirá una comisión como órgano de consulta y asesoramiento de la administración educativa sobre aquellos asuntos relativos al funcionamiento de los consejos sociales.
Formarán parte de la misma quienes ostenten la presidencia de los consejos sociales de las universidades públicas valencianas y estará presidida por la persona que ostente la titularidad de dicha conselleria.
" Firmado por los representantes de todos los grupos parlamentarios y el Grupo Mixto.

Senyories, votació a esta esmena transaccional que substituïx les esmenes 167 i 168.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 60 vots a favor, cap en contra, cap abstenció.
Queda aprovada esta esmena transaccional.

Senyories, votació a la resta d'esmenes defensades pel Grup Parlamentari Esquerra Unida a este projecte de llei.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 22 vots a favor, 37 en contra, cap abstenció.
Queden rebutjades estes esmenes.

Senyories, votació a l'article 15 i 16.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 37 vots a favor, 23 en contra, cap abstenció.
Queden aprovats els articles 15 i 16.

Votació als articles 17, 18 i 19, votació conjunta.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 37 vots a favor, 23 en contra, cap abstenció.
Queden aprovats els articles 17, 18 i 19.

L'article 20 no té esmenes presentades.
Senyories, votació a l'article 20.
Comença la votació.
El resultat de la votació és de 38 vots a favor, 2 en contra, 20 abstencions.
Queda aprovat l'article 20.

Votació a l'article 21.
Comença la votació.
El resultat és de 37 vots a favor, 2 en contra, 21 abstenció.
Queda aprovat l'article 21.

A l'article 22 no hi ha esmenes presentades.
Comença la votació.
El resultat és de 37 vots a favor, 2 en contra, 21 abstenció.
Queda aprovat l'article 22.

Votació a l'article 23, disposició addicional primera.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 38 vots a favor, 22 en contra, cap abstenció, 1 nul.
Queden aprovats l'article 23 i la disposició addicional primera.

A la disposició addicional segona.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 38 vots a favor, 3 en contra, 20 abstencions.
Queda aprovada la disposició addicional segona.

La disposició addicional tercera i disposició transitòria primera.
Comença la votació.
El resultat és de 39 vots a favor, 2 en contra, 20 abstencions.
Queden aprovades la disposició addicional tercera i disposició transitòria primera.

Votació conjunta a la disposició transitòria segona, a la disposició derogatòria, a la disposició final primera, a la disposició final segona, a les quals no hi ha esmenes presentades.
Senyories, votació conjunta.
Comença la votació.
El resultat és de 38 vots a favor, 2 en contra, 21 abstenció.
Queden aprovades les disposicions transitòria segona, disposició derogatòria, disposició final primera i segona.

Votació a l'exposició de motius com a preàmbul de la llei.
Senyories, comença la votació.
El resultat és de 38 vots a favor, 22 en contra, cap abstenció, 1 nul.
Queda aprovada l'exposició de motius com a preàmbul de la llei.

Votació de totalitat del projecte de llei de consells socials de les universitats públiques valencianes.
Senyo-ries, comença la votació.
El resultat de la votació és de 38 vots a favor, 23 en contra, cap abstenció.
Queda aprovat el Projecte de llei de consells socials de les universitats públiques valencianes.

Per a explicació de vot, té la paraula el senyor Peris.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Espere, senyor Peris, per favor.

Ruego a los señores diputados que tengan que salir que lo hagan lo más rápidamente que puedan.

Muchas gracias.

Señor Peris, tiene la palabra.

 

**El senyor Peris i García:**

 

Gràcies, intentaré ser breu, per les hores que són de plenari.

Simplement repetir un argument: la importància del consell social de les universitats és portar una representació de la societat valenciana a les universitats.
I en la composició que s'ha aprovat en aquesta Llei de consells socials de les universitats públiques valencianes s'obvien importants sectors de la societat valenciana: sectors de l'ensenyament, sectors de l'agricultura, i, a més, hi haurà més representació del Govern que de la societat.

Per tant, nosaltres no podem estar d'acord perquè pensem que l'esperit, almenys, si no el contingut, l'esperit de la mateixa Llei orgànica d'universitats no és el que s'ha reflectit en la composició aprovada per aquesta cambra.
Per això no podem compartir eixa composició i, per tant, no podem compartir la llei que en aquest mo-ment ha estat aprovada.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Peris.

Té la paraula el senyor Cardona per a explicació de vot.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Seré breu perquè jo pense que allò que s'havia de raonar sobre aquesta llei ja està dit.
Almenys quedarà en les actes d'aquestes Corts, i esperem que les nostres argumentacions també tinguen algun ressò social i que a vostés no els passe per damunt com si este debat no haguera existit, cosa que en algun moment pareixia que el debat quasi ni existia.

Nosaltres simplement anem a insistir que és una llei que pensem que és negativa, que pensem que també sobrepassa en molt les atribucions que la LOU donava, que per a nosaltres ja eren excessives i invasores de l'autonomia universitària.
Nosaltres pensem que s'ha fet absolutament sense cap tipus de participació real de les persones implicades, de les institucions implicades.
No-saltres opinem que les universitats no han opinat de manera lliure sobre aquest projecte de llei i pensem que la falta de diàleg del Partit Popular en la societat està arribant a ser quasi patològica.

Nosaltres pensem que en este cas concret, el Partit Popular veu la universitat com a enemiga.
La història que s'ha donat entre els conservadors i la universitat ha segut sempre molt conflictiva, i vostés pareix que volen reeditar i continuar i aprofundir en eixa història de conflicte permanent on només els importa el control econòmic, la fiscalització, fer del consell social, que hauria de ser un òrgan de participació, un òrgan de control i de fiscalització únicament.

Les universitats, que probablement són les institucions del País Valencià que tenen més auditories, més control extern dels seus comptes, en este cas concret ja no tindran només les del Síndic de Comptes, no tindran només el de la Intervenció General, no tindran la supervisió ordinària que pot fer el consell social quan vol, sinó que, a més, se voran sotmeses a tot un conjunt d'auditories que moltes voltes seran demanades de manera arbitrària i sense que ningú puga aturar-les.

Vostés han convertit el consell social en un òrgan de semigovern o en un òrgan de reclamacions, una finestreta de reclamacions, simplement perquè volen poder tindre arguments per a criticar les universitats.
I qualsevol reclamació serà utilitzada en eixe sentit.

Sota una aparença d'incrementar la participació, 18 persones hi han representants de la societat en el consell social, enfront de 6 de l'àmbit acadèmic.
Pensem que és un desequilibri realment que indica per on van les intencions d'aquesta Llei de consells socials.

Per tant, nosaltres pensem que no s'aconseguix de cap manera ni ser un camí de participació, ni se mantenen les funcions de supervisió, ni se manté la confiança necessària i la lleialtat necessària que hauria d'haver entre la societat, la universitat, entre els òrgans de govern i els òrgans de supervisió i de control.

Per tant, nosaltres considerem que s'acaba d'aprovar en aquestes Corts una llei profundament negativa, i que va en contra de principis democràtics, que no és representativa, que no fa que els consells socials siguen representatius, que no fa que els consells socials siguen transparents, i que no fa que els consells socials siguen eficaços per participar realment la societat en les universitats.
Ací s'ha generat una altra fractura, un altre tall entre institucions, i nosaltres pensem que això acabarem pagant-ho tots d'una manera clara.

Gràcies, encara que no puga dir el mateix ni de l'atenció que me presten ni del projecte de llei que presenten.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Té la paraula la senyora Amorós per a explicació de vot.

 

**La senyora Amorós Fillol:**

 

Ja hem aprovat una altra llei.
En un parell de dies no està mal.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.

**La senyora Amorós Fillol:**

 

El meu grup parlamentari, des del primer moment que va rebre el Projecte de llei dels consells socials, vam entendre que no era un bon projecte, que quan s'aprovara en esta Cambra no seria una llei que beneficiaria les universitats i els usuaris de la universitat, com no beneficiarà mai la ciutadania valenciana.
I per tant, vam entendre que a voltes és millor quedar-mos com estem, que modificar o crear una llei que va a pegar un pas o deu passos endarrere respecte al que ja n'hi ha per a legislar-mos.

Per tant, entenem que juntament al que era la nostra esmena a la totalitat a este projecte de llei, en què demanàvem que el Consell repensara este projecte de llei, enteníem que dient això, l'altre model alternatiu o el model que enteníem que encara podia ser millor que el que se'ns presentava en estes Corts, era la llei actual ­ja no actual­ de consells socials, la que es va fer en anterioritat.

Pensem que esta llei desvirtua absolutament el concepte de consell social que es derivava de la LRU, que en definitiva és el concepte de consell social pel qual lluitarem els socialistes quan tornem al govern.
I lluitarem per ell perquè entenem que la societat i la universitat mai poden estar distanciades.
Qualsevol societat necessita de la universitat per a poder créixer, per a poder desenvolupar-se.
I entenem que la societat ha de dir, inclús en la universitat, com s'ha de desenvolupar eixa societat.

Entenem que ha sigut una pèrdua d'oportunitat prou important.
Ens haguera agradat poder haver participat en la millora d'este projecte de llei.
No ha sigut possible, com bé dia la portaveu en una intervenció del Partit Popular.
I pense que és impossible perquè a la millor en altres matèries no, però pense que en matèria d'universitats tenim un punt de vista molt diferent el Partit Popular del Partit Socialista.

Nosaltres entenem la universitat com un lloc de llibertat, de democràcia, d'espai de participació.
I entenem que el consell social pot ser un gran exponent d'eixos tres elements que acabe d'anomenar.
Entenem que amb este consell social el que es pretén és un absolut control de les universitats valencianes per part del Govern, i, ho ha dit el diputat que m'ha precedit en el torn d'explicació de vot, pot tornar-se en contra dels que hui legislen este control universitari.
I no es tornarà en contra de vostés perquè nosaltres no consentirem eixe control per part del Govern cap a la universitat.

No entenem, i m'agradaria que m'ho explicaren, si no en este torn en qualsevol altre moment, per què no estan per l'elecció dels membres que van a composar un consell so-cial i estan a favor de designar una persona eixos membres.
Entenem que estem furtant el diàleg, ho torne a.
.
.
, no em canse.
Pense que el diàleg és fonamental perquè el diàleg ens pot portar a entendre'ns, a fer un esforç per coincidir, per triar a eixes persones que entenem en un moment donat, per les seues circumstàncies i la seua trajectòria, puguen ser les millors per a representar a la societat valenciana en cada consell social.

Entenem que també s'ha perdut una oportunitat, encara que siga d'una manera petita, per a fomentar la participació política i social de la gent jove en la universitat, en este cas, i en qualsevol àmbit de la societat.
És molt important que la gent jove puga participar i decidir com vol el seu futur.
I resulta que, bé, en la universitat la gent és major d'edat, per a poder accedir a la universitat és allò normal que siguen majors d'edat.
Però comencen a ser-ho.
Per tant, és un bon moment perquè comencen a agarrar eixes responsabilitats de persona adulta en capacitat de decidir el seu futur i participar d'ell.

No vullc estendre'm massa, i simplement, doncs, el que podia haver sigut un bon final per a este projecte de llei, des del nostre punt de vista pense que no s'ha donat.
Perquè a esta llei li falta aprofundir en la democràcia, li falta aprofundir en la participació, li falta aprofundir en l'autonomia universitària i en la llibertat.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Amorós.

Té la paraula la senyora Barrieras per a explicació de vot.

 

**La senyora Barrieras Mombrú:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Molt breument, per a dir que el Grup Parlamentari Popular, com no podia ser d'altra manera, ha donat recolzament a una llei que creem que és una llei necessària, que té com a objecte que n'hi haja una major representació de la societat en els consells socials i potenciar el seu paper com a òrgans universitaris de participació social.
Per això el Consell ha elaborat este document des del diàleg amb la comunitat universitària i amb el conjunt dels agents socials participants.
Com havia dit en una de les meues intervencions, està treballant-se des del mes de gener per a preparar la millor llei que necessita la Comu-nitat Valenciana.

El reconeixement de l'autonomia a les universitats és una característica fonamental del model de la LOU.
Desenrotlla el dret fonamental reconegut en la Constitució i alinea el model espanyol amb la majoria dels països desenrotllats.
En quasi tots ells les universitats públiques funcionen responent a distintes variants del model col·legial, en el que una part substancial de govern de les universitats recau en els mateixos acadèmics.

En la llei mateixa també s'advertix d'immediat la intenció d'aconseguir un equilibri entre la voluntat de reconéixer autonomia a la universitat i la voluntat d'incorporar la societat a la tasca de renovar la vida acadèmica i transformar les institucions.
Amb esta fi es declara que la universitat no és de la comunitat universitària, i es dissenya una complexa distribució de competències.

La presència social ja la va introduir la LRU dins de cada universitat mitjançant la creació dels consells socials, i en tot el conjunt mitjançant l'atribució de responsabilitats a les administracions educatives i als consells d'universitat.
El consell social, segons la LOU, està compost per una representació dels interessos socials segons siga concretada per cada comunitat autònoma, basant-se en la norma estatal, que és la LOU, però tenint en compte les competències que té cada comunitat autònoma per a desenrotllar la seua pròpia llei, que cada comunitat autònoma, com torne a repetir, té la seua pròpia autonomia.

La resta de consell està format per una representació del consell de govern, de la que formen part necessàriament rector, secretari general i gerent, que a banda són càrrecs de govern de la universitat mateixa, que per a açò ja tenen les seues retribucions, com havíem dit abans.

Tenint en compte la gran importància de les funcions que li són encomanades, abans per la LRU i ara per la LOU, l'aprovació de la programació plurianual i del pressupost, i en general la supervisió de les activitats de caràcter econòmic de la universitat i del rendiment dels seus serveis, també li correspon promoure la col·laboració de la societat en el finançament de la universitat.

Per una part, pareix que es vullga difondre la idea que el consell social busca tan sols controlar, quan en realitat el que ocorre és que té dret a compartir, a compartir el govern de certs assumptes.
A compartir eixe govern, no a controlar, sinó a formar part d'eixe govern de la universitat, que és el que d'alguna manera pareix que done por, que la societat puga tindre alguna cosa a vore amb el govern de les pròpies universitats.
Per a garantir una estreta relació entre la universitat i la societat i perquè la pròpia universitat responga a les exigències i a les pròpies demandes socials.

Jo crec que era necessària l'aprovació d'esta llei que és evident que emana, torne a insistir, de la LOU, però és la llei de consells socials de la nostra comunitat valenciana.
I estem convençuts, des del Grup Parlamentari Popular, que serà la que millorarà sens dubte el nostre sistema universitari aprofundint en la democràcia i en la participació ciutadana.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Barrieras.

Senyories, s'alça la sessió.

 

*(S'alça la sessió a les 17 hores i 27 minuts)*