Educaci%C3%B3%988609.10.10%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 10 d'octubre de 2017.
Comença la reunió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix la diputada senyora Marian Campello Moreno.
Reunió número 22/I.

La senyora presidenta:

(Inoïble) …de la mesa per vore si tenim quòrum.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

El senyor secretari:

Sí, hay cuórum, presidenta.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor secretari.

Passem ja a l'ordre del dia.
El primer punt, lectura i aprovació si escau de l'acta anterior.
Entenc que aprovem per unanimitat.

Compareixença en fase de participació ciutadana del procediment d'elaboració del projecte de llei, de La Generalitat, reguladora de l'Institut Valencià d'Art Modern, IVAM, (RE número 67.
621 BOC 198)

La senyora presidenta:

I passem ja al punt número dos que és la compareixença en fase de participació ciutadana del procediment d'elaboració del projecte de llei de la Generalitat reguladora de l'Institut Valencià d'Art Modern, l'IVAM, número 67.
621, en el BOC el número 198.

Intervenció de la senyora Glòria Picazo Calvo, experta i doctora en Història de l'Art per la Universitat de Barcelona

La senyora presidenta:

El primer compareixent que és el senyor Manuel Borja Villel, director del Museu Nacional del Centre d'Art Reina Sofia, ha excusat la seua presència.
Este matí crec que hem rebut tots un correu.
(Veus)

És que ha sigut este matí quan s'ha excusat i els serveis jurídics ha sigut quan ens han enviat el correu electrònic.
Qui sí que tenim amb nosaltres és a la senyora Glòria Picazo Calvo, experta i doctora en Història de l'Art per la Universitat de Barcelona.

Els tempus seran huit minuts de la compareixent, de la senyora Glòria Picazo, i quatre minuts de cada grup parlamentari i tornarà a contestar la compareixent uns altres quatre minuts.

Sí.
¿Estem.
.
.
?
Com tenim tants compareixents i de tants tipus, pareix que cadascuna té uns tempus diferents i a vegades ens fem un poc d'embolic, però eixe seria el mètode.

Aleshores, la senyora Glòria Picazo Calvo té la paraula i pot començar a explicar-mos.

La senyora Picazo Calvo:

Bon dia a tothom.

En principi, voldria agrair-los que m'hagin convidat a participar en aquest debat de la llei de l'IVAM, perquè per mi és molt important estar aquí i poder veure de prop la gestió del futur d'un museu en el qual jo vaig tenir la sort de poder participar amb la seva etapa inicial.

La meva carrera professional l'he fet des de Barcelona, i durant molt de temps venia a l'IVAM a veure les exposicions de l'IVAM i a veure, sobretot, els magnífics muntatges que es feien al Carme, a la sala del Carme, era per a nosaltres, vull dir, fonamental.

I també perquè penso en aquell moment que s'iniciava un canvi molt important en el nostre país a nivell de cultura, però sobretot també a nivell de les arts visuals, de l'art contemporani en el tema museístic.
I que l'IVAM l'any 1986 ja va posar en marxa un projecte importantíssim, un projecte de col·lecció, que era molt particular i molt singular, vull dir, anava cap a les avantguardes, fer un fons de fotografia importantíssim.
I per mi i per molts dels meus col·legues des de Barcelona va ser de referència obligada.

Mirat amb la retrospectiva del temps, i no tinc perquè jo dir-los el que ha anat passant, doncs, malauradament moltes de les institucions del nostre país doncs fan unes pujades, unes baixades, unes entrades en situacions de letargia importantíssimes.

I que jo crec que entre tots i entre tots els professionals de la cultura el que, i sobretot també entre tots els estaments polítics, el que hem d'intentar és tirar endavant són projectes que tinguin durada en el temps i que al marge dels esdeveniments polítics, vull dir, els mateixos projectes culturals i artístics tinguin una solidesa i un anar sempre endavant.
Per això sempre penso com poden ser les estructures d'aquestes institucions perquè realment tirin endavant.

Jo des de la meva.
.
.
, vaig estar durant un temps a la junta directiva del IAC, que es el Instituto de Arte Contemporáneo, que és una associació que aplega a tota mena de professionals del món de l'art contemporani.

I des de la seua junta de direcció i durant uns mesos com a presidenta, el que va estar claríssim és que s'havia dut als museus i batallar als museus, doncs, primera, per un codi de bones pràctiques, que en aquell moment ja es va signar pel ministeri de Cultura, però també per moltes de les autonomies.

I després batallar, batallar, batallar perquè les institucions museístiques tinguessin una facilitat de gestió i una autonomia de gestió importantíssima.
Jo crec que aquest seria per mi l'eix fonamental d'aquesta visió de futur cara a l'IVAM.

Jo crec que en aquests moments l'IVAM està portant a terme un projecte nou, diferent, amb perspectives de futur.
I jo he de confessar que he tornat a venir a València a veure alguns dels projectes expositius que es fan.

Dit això, i ja mirant els punts de la llei, en l'article 2, el punt 2, quan es parla de les funcions que hauria de portar a terme l'IVAM, es parla molt del tema de les col·leccions, les exposicions i, sobretot, alguna cosa que està molt de moda ara en aquests moments, que és el públic i el com aconseguir nous públics i la incidència del museu en la ciutadania, etcètera, etcètera.

Però jo crec que hi ha un aspecte que també és molt important, i és que no hem d'oblidar que una institució museística també és un centre de cultura, un centre de reflexió sobre el pensament contemporani i que no ens hem d'aturar aquí, sinó que hem de demanar que el museu també generi pensament, no només pensament cultural, artístic i pensament de moment.
O sigui, és una institució cultural, no és una plataforma d'exposicions una rere l'altra.
I això penso que és important que també estigués.

En el capítol II, l'article 5, quan es parla del consell rector, seria molt important que els vocals anomenats pel director gerent es mantinguin sempre en els set que indica l'article, no fins a un màxim de set, sinó set, perquè això jo crec que dóna aquest equilibri entre el que serien les forces polítiques que estan en el consell i la veu de les persones que són professionals de la cultura i de l'art contemporani.

Dit això, també he vist que els càrrecs del consell rector se'ls anomena per cinc anys i amb la possibilitat que siguin renovables dues vegades més.
Això faria un total de quinze anys, que em sembla una absoluta exageració, perquè és que ja no caldrà ni director, ni nou director i ja tot haurà canviat.

O sigui, el meu suggeriment és, evidentment, només una renovació, però, fins i tot, cinc i cinc, continuo pensant que és una mica exagerat, que quatre i quatre jo crec que seria normal per totes les raons, perquè pot canviar el director, perquè.
.
.
, bé, perquè es vegi que allò no funciona, etcètera, etcètera.
Jo crec que amb vuit anys seria més que suficient.

I el mateix passa amb el consell assessor, que també se li donen cinc anys més dues possibilitats.

Després hi ha una altra cosa que l'article 10, el punt 2, sobre les reunions del consell assessor es parla d'una única reunió ordinària del consell a l'any i la possibilitat de convocar noves reunions extraordinàries.

A mi em sembla que el consell assessor és molt important, és molt important dins del funcionament del museu i que una reunió ordinària a l'any em sembla molt poc, perquè és la política expositiva, és la política d'adquisicions.
I jo penso que aquest consell.
.
.
, o les idees que puguin aportar en general.

I donat que és el consell assessor, jo considero que entre dos i tres reunions a l'any seria l'ideal.
Després ja sé que hi ha aquestes reunions extraordinàries que en qualsevol moment el director o gerent pot convocar-les.

Però pensem que, per exemple, per a una política d'adquisicions bona, el fet que hi hagi dues o tres reunions a l'any fa que el consell assessor pugui estar treballant pensant per aquí a quatre mesos podem fer aquestes propostes: ha passat la fira Arco, hem vist això.
.
.
Si no, ens n'anem allà amb uns terminis per mi molt llargs.
I sobretot perquè s'espera que el consell assessor sigui qui aporta les idees per la renovació i el futur del museu.

Després, hi ha una altra cosa que també voldria esmentar, i és en l'apartat dels recursos econòmics, de com es manté el museu, he trobat a faltar un punt, que ja sé que sempre és molt conflictiu, perquè no tenim la llei de mecenatge en vigor enlloc, però sí que determinades autonomies tenen la possibilitat de les dacions.
(Veus)

Dacions, sí, perquè hi ha impostos que pertanyen exclusivament a l'autonomia.
Llavor, per exemple, jo sé que a Catalunya al Museu Nacional d'Art de Catalunya ha tingut la possibilitat de tenir alguns ingressos en les col·leccions a partir del tema de dacions.

Jo no l'he trobat a l'esborrany de la llei, però penso que és important tenir-ho present, perquè sempre hi poden haver des d'economia algunes esquerdes per on poder-se introduir amb aquest tema.

En definitiva, això és el que jo els hi volia portar.
Per mi, insisteixo, el projecte del museu en aquests moments és un projecte encoratjador.
És un projecte que arrenca de nou, que té futur per mi.

Té unes col·leccions importantíssimes que, com jo dic, se'ns havia oblidat que hi havia aquestes col·leccions tan importants.
Tenen en aquests moments uns dipòsits per part de col·leccionistes privats que estan molt bé.
Un dipòsit importantíssim de Catalunya que en aquests moments està aquí a l'IVAM i que, bé, que els encoratjo que sigui una llei valenta i que faci que el museu tingui futur, que no malauradament molts d'aquests museus o aquestes institucions el que pateixen són els canvis continuats de canvis polítics i d'orientacions polítiques i el que s'hauria d'evitar, en funció del que és la cultura i l'art al nostre país, que tinguin recorregut al marge del que pugui passar.

Doncs gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora Picazo.

És ara el torn dels grups parlamentaris.
El Grup Parlamentari Ciudadanos, la diputada Mercedes Ventura té la paraula.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

La senyora presidenta:

Un momentet, Mercedes, espera un momentet que et pose el temps.

¿Vol boli per prendre nota?
¿Té paper?

La senyora Picazo Calvo:

Ja en tinc.

La senyora presidenta:

¿Ja en té?
¿Sí?
Sí, perquè potser li fan preguntes i així.
.
.
Molt bé.

Endavant.

La senyora Ventura Campos:

Gracias, presidenta.

Muchas gracias, señora Glòria, por ilustrarnos también sobre qué mejoras se pueden hacer a esta ley del IVAM.
La verdad que una persona como usted con esta trayectoria profesional, pues era la oportuna para darnos luz a la mejora y a la optimización de esta ley.

Han trascurrido, como usted sabe, más de treinta años desde la aprobación de la ley de creación del IVAM.
¿Le parece que con esta ley que estamos hoy hablando de ella y debatiendo se actualizará su régimen y funcionamiento o podría haber sido más ambiciosa?

Por otro lado, usted ha hablado de las fluctuaciones que ha tenido en temas de relevancia el IVAM.
Yo me pregunto: ¿A qué se han debido estas fluctuaciones en un momento, por ejemplo, desde la perspectiva de Cataluña que se veía muy importante el IVAM y después ha bajado ese nivel de importancia?
¿A qué se han debido estos cambios?

Por otro lado, uno de los objetivos prioritarios de la nueva ley del IVAM es incrementar los filtros y los controles para evitar que puedan repetirse casos de presuntas irregularidades como las que han salido a la luz durante la gestión de antiguos directivos.
¿Le parece que, desde su experiencia profesional, que con esta ley será más complicado que se produzcan irregularidades en la gestión?
¿Considera que con esta ley se consigue que el funcionamiento del museo sea más democrático y más trasparente?

Y, por otro lado, usted hablaba del código de las buenas prácticas.
¿Usted cree que esta ley recoge la aplicabilidad de un código de buenas prácticas?
¿Habría que desarrollar un código de buenas prácticas, o solo con esta ley damos por supuesto esta transparencia y este código de buenas prácticas?

Por otro lado, ¿cree que con esta ley se podría potenciar el IVAM como uno de los principales referentes de arte moderno y contemporáneo?
¿Qué se necesitaría para que fuera otra vez puntero en el arte moderno y contemporáneo?
¿Cree que se podría incluir alguna apuesta más que lograra conseguir este objetivo, que es, en definitiva, unos de los principales fines por los que se elaboró esta ley?

Y ¿cómo valora usted…?
Bueno, ha hecho unas valoraciones de la nueva estructura, pero me gustaría conocer cómo valora la nueva estructura del museo que tiene prevista la ley con una presidencia, un consejo rector, un consejo asesor y una dirección gerente.

Sí que usted nos ha hablado de los plazos, nos ha indicado que por lo menos siete años y aspectos también de la renovación.
Creo que es muy importante desde su visión, contemplarlo desde esta comisión y analizarlo, pero me gustaría conocer cómo ve usted, cómo analiza o cómo valora esta estructura.

También cómo valora la creación del director honorario del IVAM.
¿Cree que es una figura necesaria o podría evitarse?

Y, para finalizar, sí que es verdad que usted nos ha dicho cosas que he notado a faltar en la ley, yo he tomado nota para poderlo presentar.
Yo creo que yo y todos los compañeros hemos tomado nota para poderlo presentar y mejorar esta ley.
¿Y cree que se debería impulsar ya la ley de mecenazgo y empezar a trabajar en esta línea porque es el futuro, entendemos que es el futuro para optimizar, o para potenciar, mejor dicho, para potenciar la cultura valenciana?

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem.

La senyora Quiñonero Hernández:

Sí, bon dia.

Bon dia, senyora Picazo.
Gràcies per la seua presencia.
I, bé, dir també que sento la manca de presència del senyor director del museu Reina Sofia, que esperàvem la seva col·laboració.
No ha pogut ser.
Bé, ho sentim.

Volia preguntar-li, el museu de.
.
.
el IVAM nace hace treinta años y en ese momento era una propuesta de vanguardia.
Lo fue, como usted también lo ha planteado y así lo ha reconocido ampliamente.
Por eso esta ley se plantea, después de treinta años, actualizar también su funcionamiento y las prácticas que han mostrado sus debilidades.

Pero yo quería también ponerme un poquito como más allá de lo que plantea la ley, ya que la ley nos da la posibilidad de entrar a debatirlo.
Hablar de las instituciones culturales, la política cultural, en este caso, la política respecto a las artes plásticas en la Comunitat Valenciana tiene varias vías: tenemos el Sant Pius V, o el consorcio de museos y el IVAM.

Bueno, mi pregunta es: ¿Tendría sentido hacer una política común para estas tres instituciones?
Entiendo que no sea una experta en este asunto, pero si tuviera una opinión.
(Veus) Sí, pues genial, mucho mejor.
(Veus)

Quería saber su opinión respecto a esto, qué ventajas y qué inconvenientes.
Porque le veo inconvenientes y querría saber también por dónde poder plantearlo.
En la propia exposición de motivos se refiere al IVAM por su propio nombre que no se cuestiona.
El IVAM se llama Institut Valencià d'Art Modern y hace treinta años.
¿Tendría que actualizarse ese nombre?

Estamos hablando de otra mirada diferente, estamos hablando de arte moderno y contemporáneo.
¿Qué es el arte moderno y contemporáneo?
Estamos hablando… Usted ha hecho referencia a que se trata de instituciones que tienen que replantear también el presente y proyectar una realidad en la que podamos crecer desde la cultura y el arte.
¿Eso cabe dentro de este nombre?

Podríamos seguir llamándole así, pero tener otra perspectiva, porque la propia ley, en su preámbulo, sigue hablando de museo.
¿Qué es un museo -le pregunto?
¿Qué papel tienen que jugar los museos o los museos son instituciones que ya no están a la altura de nuestros tiempos?
El propio arte ha trascendido eso.

Quiero preguntarle sobre si esta ley asegura o garantiza la suficiente trasparencia.
Si la descentralización puede ser una herramienta de la política cultural de una institución que necesitamos en un país como el nuestro, en este caso, en la Comunitat Valenciana que necesita también descentralizar.
¿Tiene sentido y cómo se…?

Porque se señala en la propia ley.
Se habla de los directores honorarios y se…, entre otras cosas, porque ha habido una…, se ha padecido una terrible cruz, y es que directores honorarios bajo sospecha.
Y eso supone… Bueno, puede haber otra manera de plantear ciertos honores o reconocimientos a las personas, a lo mejor no necesariamente como directores honorarios, como preguntaba también mi compañera de Ciudadanos.
¿Qué opina usted respecto a esto?

La ley habla de colaboración entre diversos agentes sociales.
¿Cómo, cómo plantear esa relación?
¿Qué es esa relación?
El papel del consejo rector, control y supervisión, su propia composición -usted ha hecho referencia.
Los recursos económicos, yo creo que ahí su propuesta de dación es una posibilidad.
Está también el asunto sobre los tributos, si hay algún tipo en la consideración de esos bienes.

Bueno, me quedo aquí.
Le he dejado muchas preguntas.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Compromís, el diputat Nadal té la paraula.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Moltes gràcies, senyora Picazo per vindre a esta comissió.

La veritat és que moltes voltes això de les compareixences públiques mos dóna, a banda de ser una oportunitat de participació ciutadana el més horitzontal possible que podem arribar en estes institucions, també mos dóna l'oportunitat d'escoltar a gent com vosté que realment entén del tema i perquè els polítics puguem anar treballant més sobre segur.

En este cas, vaig a fer-li tres preguntes, que són, d'una part, de bateria d'esmenes i de preguntes en les quals hem estat treballant amb la sectorial de patrimoni i museus de Compromís, que és també gent experta en estos temes, que curiosament algunes coincidixen bastant amb el que ha dit vosté, però n'hi ha tres que no i m'agradaria preguntar-li un poc a vore vosté què opina.

La primera és sobre la composició del consell rector, també del consell assessor, però sobretot del consell rector.
En la composició que n'hi ha, preguntar-li si vosté opina que hauria d'haver-hi algun representant dels treballadors en la composició d'este consell rector.
Fins a quin punt és important la representació de la gent que treballa dia a dia en l'institut en la direcció d'este institut.

Més endavant ha parlat vosté de la renovació de fins a dues vegades.
Ha dit vosté, huit anys, quatre i quatre, en compte de cinc, cinc i cinc, que eren quinze, quatre i quatre.
Bé, més o menys coincidix amb el que havíem dit nosaltres.
Diu vosté que fins a un màxim de set persones proposades pel director, serien set, és el que comentava vosté.
¿Creu vosté que eixe hauria de ser el número?

La senyora Picazo Calvo:

Jo crec que si es manté amb aquesta proporció.
.
.

El senyor Nadal Sendra:

Després, després.
.
.

La senyora Picazo Calvo:

¡Ai!
, perdó.

El senyor Nadal Sendra:

Bé, això em sembla que més o menys estava clar.

Diu que en l'article 5, em sembla que és, quan parla de la composició del consell rector i després també en l'article 8 per al consell assessor, diu que es tindrà en compte la presència equilibrada de dones i d'homes.
Volia preguntar-li si vosté pensa que eixa paraula Â«equilibradaÂ» és suficient per a garantir la paritat entre homes i dones.
Fins a quin punt està ben expressat en la llei.

I, per últim, jo pense que este punt també és important perquè estem parlant de qüestions econòmiques, establix en l'article 6, establix un límit a la quantia dels contractes que han de sotmetre's al consell rector i eixe límit el posa en 500.
000 euros.
¿Vosté creu que este és un límit adequat de 500.
000 euros?
(Veus)

La senyora presidenta:

Eviten fer el diàleg.

El senyor Nadal Sendra:

Sí, bé.
.
.
Hi ha un límit perquè els contractes no passen.
.
.
, el contracte, un límit de 500.
000 euros.
Per davall d'eixe límit, no fa falta passar pel consell rector, per dalt d'eixe límit sí.
Era a preguntar-li si creu que és un límit adequat o creu que és massa alt o massa baix.

Per ara això.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Socialista, té la paraula el senyor Fernando Delgado.

El senyor González Delgado:

Muchas gracias por su intervención, por su intervención, que debemos agradecer, como tendríamos que agradecer la de otros, pero no parece que el proceso que se sigue aquí en las Cortes sea muy bueno.

Porque cuando queremos optar por especialistas que puedan venir a una reunión como esta, pues nos encontramos con la dificultad de que los invitamos a venir, pero le preguntan a uno qué hora y qué día y parece que uno les responde tontamente como si esas personas, directivos de museos, especialistas, profesores, no tuvieran sus cosas que hacer y, por lo tanto, estuvieran dispuestos a venir en cualquier momento.

Le agradezco a usted su presencia.
Y hago este planteamiento a nuestras Cortes, porque no parece que sea fácil llamar a especialistas, convocar a especialistas aquí sin tener hora ni día, sino, bueno: Â«Si usted puede venir, si quiere venir, y a qué hora y cuándo.
Â» La gente tiene sus responsabilidades y sus intereses.

Bueno.
Me ha gustado mucho su intervención, su radiografía de la situación, novedosa, naturalmente, en cuanto al IVAM se refiere, que tuvo un origen muy bueno, adecuado realmente a un tiempo, y tuvo la fortuna de contar con personas de magnífico criterio, que es lo que debe importarnos también en esto de las organizaciones, porque a veces queriendo democratizar tanto nuestras instituciones artísticas, nos encontramos con gente que sabe o no sabe de esto, que puede tener una aportación determinada de espectador de la obra de arte, pero no de analista y, por lo tanto, de gente que pueda aportar su visión para una programación adecuada.

Veo ahora en los museos que se abren a otras actividades que son complementarias y que permiten la contemplación del arte desde la reflexión común, y eso es de aplaudir, pero, con frecuencia, en algunos museos se convierten en, dicho de la mejor manera, en salón de feria.

Es decir, en lugar del debate, la representación más o menos teatral que tiene que ver con la pintura que se presenta, o con la no pintura, pero es evidente que el arte ha progresado y que lo que vemos hoy, por ejemplo, en Arco, no tiene nada que ver con lo que veíamos en Arco en sus orígenes.

Y que, por lo tanto, los museos de arte contemporáneo han progresado, hasta tal punto han progresado que, mire, yo participo de un Whatsapp de gente de la cultura, de la política y la cultura, y un día me encontré con la sorpresa de una… no digo funcionaria, sino especialista en arte de un museo, que se quejaba porque… por el funcionamiento del museo y decía: Â«Hay que llenar los museos de gente y no de cuadrosÂ».
Y eso me dejo verdaderamente horrorizado, porque tuve que preguntar si lo que quería era echar los cuadros a la calle.

Está muy bien que los muesos se abran a las personas, que tengamos actividades complementarias, pero los museos siguen siendo un espacio necesario para la plástica y para la observación, para la contemplación y la reflexión sobre la plástica.
Y, con frecuencia, los museos modernos, algunos museos modernos, no de Europa, ¿eh?
pero muy de España, se convierten en espacios de actividad más o menos cultural, de reflexión, cuando realmente hay muchísimos espacios que no tienen por qué…, por lo tanto, no tienen por qué ser ocupadas precisamente las salas de contemplación de la pintura, pero, en realidad, no digo esto en sentido negativo sino… ¡Ah!
, perdón, sencillamente, perdón, perdón.
(Rialles) Lo decía como un interrogante personal y no sé si…, por aquí tenía más cosas, pero más cosas quizá más interesantes que las que he podido decir.
O sea que, discúlpeme, por este mal (inintel·ligible) .
.
.

La senyora Picazo Calvo:

Bueno, yo ya contestaré…

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Popular.
El senyor Mulet té la paraula.

El senyor Mulet Taló:

Moltes gràcies, presidenta.

I moltes gràcies, senyora Picazo, per la seua presència ací, que estem segurs que enriquirà el que ha de ser la llei que porte endavant l'IVAM.

Per a mosatros seria important saber la seua opinió sobre, conceptualment, si tracta adequadament o dóna opcions a certes qüestions concretes.
Eixint de la base -i açò també és important-, de si complix el que diu en el seu pròleg, que és: Â«Profunda modernització del règim de la institució que permeta adequar el seu sistema d'organització i gestió a les exigències pròpies del dinamisme inherent a un museu d'art modern i contemporaniÂ», que és ahí on vosté ens pot aportar.
És a dir, ¿l'estructuració d'este projecte de llei permetrà eixe objectiu?
Eixa era una de les qüestions.

Ens ha parlat vosté del tema mecenatge i dacions o cessions.
Seria important saber com pensa vosté que s'hauria de plantejar pel que fa a la interrelació social, que també la companya Llum ha comentat alguna cosa.
Si eixa interrelació social, enriquiment mutu o formació, etcètera, està ben plantejada en la llei o la llei dóna eines suficients per a poder desenvolupar-la adequadament.
L'espai d'investigació també.

Hi ha un punt en el projecte de llei que diu concretament: Â«Constituïx l'objectiu propi de l'IVAM el desenvolupament de la política cultural de la Generalitat valenciana pel que fa al coneixement, la tutela, el foment i la difusió de l'art modern i contemporaniÂ».
¿Pensa vosté que una institució com l'IVAM ha de tindre la responsabilitat de la programació, protecció, foment de tot el que fa a la Comunitat Valenciana?

Una altra qüestió que també per a mosatros o per a mi, almenys, m'ha donat una certa preocupació és el tema del consell assessor.
És a dir, el consell assessor ha de ser un òrgan d'especialistes que, d'alguna manera, tinga també una certa asèpsia o autonomia per a poder donar els criteris d'assessorament necessaris.
¿Li pareix bé que eixe consell assessor estiga nomenat pel mateix consell rector al qual després ha d'assessorar?
O ¿hauria de tindre una major independència i estar estructurat o format amb una altra fórmula?
Bé, eixe per a mi, és un dels punts més.
.
.
, que em dóna més inquietud.

I em resta també el tema dels directors honoraris.
¿Què pot aportar això a l'IVAM, a més d'influència o informació -no ho sé-, què pot aportar des del seu punt de vista?

I poc més.
Sí, una qüestió.
Vosté s'ho ha llegit, ho ha estudiat, té una capacitat i, a més, té una experiència demostrada en tot açò.
¿Què afegiria o què llevaria a eixe projecte de llei?

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor diputat.

És ara el torn de la senyora Picazo.

La senyora Picazo Calvo:

Bé, són moltes preguntes i segur que me'n deixo alguna per respondre perquè ja em tornen a comentar, ¿eh?

Per exemple, aquesta qüestió -començarem pel final- dels directors honoraris.
Clar, és complicat, és molt complicat.
A mi em sembla una decisió una mica anacrònica, perquè potser hi ha directors honoraris que estan molt bé i altres que no estan tan bé.

Clar, si pensem que tots estan bé, doncs sumem esforços i sumem coneixement i sumem experiència que seria perfecte, però, clar, això és molt, molt, molt arriscat com perquè per llei.
.
.
, jo potser una solució que suggeriria és: Â«¿Tenim una persona que creiem que és molt important pel seu coneixement i la seua aportació?
La posem al consell assessor -dic joÂ».
Ja ens hem tret el.
.
.
O no considerem que la seua aportació, pel que sigui, inclús a nivell cultural, artístic, no ha estat el suficient.
.
.
, doncs s'acaba un contracte, es renova o no es renova i ja està i no considerem que la seva aportació artística sigui de vàlua.

Jo crec que els consells, precisament i els nomenaments d'aquests que dèiem dels set i tal servirien per això, per recuperar persones que a la institució li convé i que segur que la seva experiència serà anar aportant noves idees a partir de l'experiència que ha tingut de dirigir el museu.

A veure.
Clar, jo crec que hi ha un tema també que ha anat sortint per tot arreu, que és la llei de mecenatge.
La llei de mecenatge, malauradament, com els hi deia, jo havia estat a l'Instituto de Arte Contemporáneo, una batalla campal entre els diferents governs, tant d'un color com d'un altre, i no hi ha hagut manera que el senyor Montoro donés la seva.
.
.
(Rient) És que és així, és que.
.
.

Vull dir, perquè, clar, és una llei que s'ha de posar en marxa entre el ministeri de cultura i.
.
.
Clar, i si no es posa el de cultura i no es posen els dos a tirar endavant aquesta llei, per molt que el ministeri de cultura, que és des d'on s'impulsava aquesta llei, doncs ja no és una qüestió de colors polítics ja, sinó que són dos ministeris que han de pactar per tirar una llei endavant.

Per això jo l'únic que recomanava és que.
.
.
jo sí que sé que a nivell d'impostos autonòmics, sí que hi ha maneres, perquè hi ha alguns impostos que es recapten des de l'autonomia.
I això, ja els hi dit, que sé positivament que han manat i hi ha hagut alguna cessió d'aquestes que han pogut entrar.

Una mica també el que ha anat sortint tota l'estona és el paper del museu, quin paper ha de jugar el museu.
Jo crec que a l'IVAM, també ara aquí parlo des de la meua experiència a Barcelona contemplant el Macba, el museu d'art contemporani, que seria la referència.

El Macba s'ha debatut moltes vegades si s'havia de considerar com un museu nacional.
I de moment no s'ha aconseguit que es nomenés museu nacional.
Quan es nomena un museu nacional, es converteix en una institució que realment hauria de tenir un paper dins de tota la comunitat.

I jo, per exemple, en el Macba -hi havent treballat, vaig treballar cinc anys al Macba, i després des de fora del museu-, sí que li demanava aquesta responsabilitat nacional, perquè és la gran col·lecció d'art contemporani del país.

I aquesta responsabilitat nacional suposa posar les col·leccions al servei d'altres petites institucions que puguin haver en el territori de l'autonomia.
Si hi ha una col·lecció important, vull dir, per exemple, i una part que no sol sortir a sales, que sempre està als museus, però, en canvi, hi ha el museu de Girona, si tu fas un dipòsit en aquell museu de Girona o el museu de Tarragona, li estàs enriquint les col·leccions.

Llavors aquesta responsabilitat nacional envers el territori, a mi sí que.
.
.
, crec que s'ha de contemplar.
Jo penso que aquestes institucions que ja creixen en volum, jo crec que sí que, evidentment, això ha d'estar contemplat també dins dels temes pressupostaris, perquè estàs exigint al museu que faci una funció territorial.
I això vol dir gestió, vol dir personal, vol dir.
.
.

Però jo crec que idealment sí que se li ha de demanar aquesta.
.
.
, per exemple, a Catalunya s'ha fet una exposició itinerant dels fons de la col·lecció del Macba que ha anat donant servei a vuit o deu petites ciutats a partir de poder veure la col·lecció, un projecte específic a partir de les col·leccions i donar aquest servei territorial.
I això em sembla que sí que valdria la pena contemplar com a possibilitat.

¿Què més n'hi havia?
Això que m'ha preguntat dels treballadors.
Jo penso que sí que és important que hi hagi la veu dels treballadors i que la paritat.
.
.
Clar, jo aquesta paraula a vegades em fa una mica de cosa perquè, clar, no m'agrada forçar.
Sé que s'ha de contemplar, jo sóc la primera que ho contemplo, però no m'agrada utilitzar paraules que forcen estrictament la paritat.
És una mica el peix que es mossega la cua, però sí que és així.
Jo penso que hauríem d'arribar a un estadi pensant que anem més enllà i que això es doni per assentat, que no hem d'estar reivindicat determinades coses que sembla que ja no les hauríem d'estar reivindicant en aquests moments.

Si em van preguntant més coses que no han quedat clares o així.
.
.
Això dels 500.
000 euros, a mi em sembla una exageració arribar a 500.
000 euros.
Jo rebaixaria la xifra, directament, sí, perquè 500.
000 euros és que no sé que ja pot gastar en un museu d'art.
Fer unes obres de canviar.
.
.
¿no?
mig edifici.
Sí, sí.

Clar, després també la composició.
A veure.
També està passant que moltes vegades les convocatòries públiques per als càrrecs públics, la composició dels jurats és importantíssima.
A mi ara de vegades m'està passant que veig un nou nomenament d'algun càrrec i el primer que se m'acut és: Â«Això durarà el temps de.
.
.
no sé quèÂ» perquè, clar.
.
.

Llavors, vull dir, els que estem dins d'un sector, coneixem per tipologia de persona -i ara no estic jutjant si són bones o dolentes-, sinó que hi ha molts perfils.
En aquests moments, per exemple, el perfil de dirigir una institució comporta uns aspectes gerencials.
.
.
Jo vaig estar onze anys dirigint un centre d'art a Lleida, la Panera, i realment hi havia moment que deia: Â«Parlo més de diners i tot el dia estic controlant el pressupost, si em passo, si no em passo, si aconsegueixo que el Banc de Sabadell em pagui alguna cosa o el Santander.
.
.
, no sé què, que realment el que és la meva feina que sóc una especialista i que hauria d'estar programantÂ».

En canvi, en lloc de programar jo deia: Â«Treballaria una setmana al mes si només programés perquè la resta és gestióÂ».
Llavors, ¿què vol dir?
Clar, vol dir que quan s'apliquen les bones pràctiques i es fa un concurs que és, evidentment, el que s'ha de fer, clar, tenim ara quin perfil volem.
¿Què volem, un director artístic o volem un.
.
.
?
I això, vull dir, últimament els nomenaments.
.
.
Hi ha nomenaments que es veu molt clar que no poden funcionar, perquè el perfil de la persona seleccionada se l'enfronta amb una situació que no és ni la seva experiència, ni crec que a nivell personal i professional se'n pugui sortir.

Llavors, clar, és molt important, evidentment, codi de bones pràctiques, sí, però llavors anem al darrere.
¿Quin és el jurat que aplicarà aquest codi de bones pràctiques en el moment que es fa una convocatòria?

Després una mica també que ha sortit per aquí.
La implicació del museu en el.
.
.
Jo sí, jo estic perquè penso que el museu no és només ensenyar, muntar, o sigui, configurar una col·lecció i fer exposicions de pintura.
Jo penso que el moment és un moment prou complex, prou divers com perquè el museu tingui un paper dins de la societat.

Llavors jo no estaria.
.
.
, per això que deia d'omplir el museu, sinó que crec que la funció del museu, en molts moments, té una funció social, per exemple.
Jo, des d'un centre d'art amb una ciutat intermèdia, com és Lleida, el que sí que vaig fer és que s'expandeix el centre per la ciutat.
Llavors, per mi un dels punts important d'aquells anys va ser l'Hospital Arnau de Vilanova.
Llavors no era fer exposicions a l'Arnau de Vilanova, era vincular-se amb la comunitat sanitària per fer projectes conjunts des del centre d'art i posar l'art i la creació i les estratègies que utilitzen els artistes al servei de diferents comunitats, siguin col·lectius amb risc d'exclusió social, sigui l'Arnau de Vilanova.
.
.

És a dir, entendre el centre no com a un espai tancat en si mateix sinó amb l'expansió que això suposa cap al màxim de diversitat que pot ser.
I jo sí que amb això estic molt per.
.
.
Vull dir, jo sé que treballo des de l'art contemporani, però no vull estar isolada amb l'art contemporani.
La meva intervenció i la meua satisfacció és fer un projecte important dins d'un hospital i que el centre salti fóra.
(Pausa i veus) És que ja no sé si.
.
.

La senyora presidenta:

Molt bé.

Bé, aleshores donaríem per finalitzada la participació de la senyora Glòria Picazo hui en la comissió i tenim ajornats els següents punts de la comissió per al dia 31 d'octubre.

(Algú diu: Â«¿Per què no li tornem a preguntar?
Â»)

Si volen, jo no tinc problema.

La senyora Picazo Calvo:

Jo tampoc.

La senyora presidenta:

Si volen fer una altra ronda tots els grups.
.
.
¿Sí?
La mesa no crec que tinguem cap problema.
(Veus)

Val.
La mesa.
.
.
(veus) la mesa no té cap problema.
(Veus)

Val, fem l'ordre de menor a major.
La senyora Mercedes Ventura té la paraula.

La senyora Ventura Campos:

Bueno, quiero agradecerle toda la explicación que nos ha dado.
La verdad es que estamos disfrutando escuchándola.
Yo por lo menos estoy disfrutando y aprendiendo mucho de su trayectoria profesional, sobre todo en el tema de cómo mejorar esta ley.

Sí que tengo una pregunta.
Por ejemplo, en el tema de las buenas prácticas, como usted habla mucho…, ha hablado en repetidas ocasiones de las buenas prácticas.
¿Se recogen estas buenas prácticas en esta ley o se debería hacer dentro del IVAM una normativa de cómo funcionar o cómo trabajar para que no se vuelva a incurrir en irregularidades que hemos visto en el pasado?
Esa es la pregunta que yo tengo que hacerle porque, en general, me ha contestado a todas las preguntas.

Gracias.

La senyora Picazo Calvo:

¿Puc anar contestant?
És que si no se m'oblida.
Esto va rápido, ¿no?

La senyora presidenta:

A vore, en principi parlen tots i…

La senyora Picazo Calvo:

Vale, vale, perfecte.

La senyora presidenta:

Bé, doncs ara seria la paraula del Grup Parlamentari Podemos-Podem.

La senyora Quiñonero Hernández:

Me interesaría…, bueno, he hecho antes referencia al papel de las instituciones culturales, a todas, y en este caso a este grupo de instituciones que siguen…, que no las cuestionan.
La ley sigue hablando del IVAM como una institución que queda definida y separada del Consorci de Museus o del Sant Pius V.
¿Cómo plantearlo, si es que tiene una opinión respecto a esto?
¿Cómo garantizar la autonomía, algunas medidas concretas para garantizar la autonomía de la institución?

Sobre el régimen del personal, si hay alguna cosa de la propia institución, si hay algún asunto que señalar del régimen laboral.

Y sobre el asunto de la presencia de mujeres, este asunto de si es equilibrada, yo también le veo el problema a lo de equilibrada, porque a veces entre paritaria y equilibrada, a veces nos perdemos la presencia de más mujeres porque sea paritario.
Estamos ahí en una contradicción.
Luchar por la presencia de mujeres y luego resulta que la ley se nos vuelve en contra.

Bueno, considerar de qué manera asegurar que haya una mirada que la…, porque yo estoy a favor de que, si hay más mujeres interesantes, pues igual que los hombres lo han estado, que han considerado sus opiniones y sus posiciones de gran valor durante siglos, pues que sea momento de que, si las mujeres lo son y lo están siendo, ocupen mayoritariamente esos puestos.

Pero me preocupa también la presencia de si… Y le pregunto: si la ley tendría que recoger aspectos para asegurar la presencia de jóvenes, de una mirada diferente sobre el arte, porque algunas instituciones se envejecen y están alejadas de lo que pasa con algunas otras formas de hacer arte.
Y si eso…, bueno, tal vez no sea necesario que esté recogido en la ley, pero creo que es un asunto que hay que tener…, por lo menos en un desarrollo reglamentario, habría que considerarlo.

Pues nada más.
Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

El Grup Compromís, diputat Nadal.

El senyor Nadal Sendra:

No res, simplement vull donar-li les gràcies a Glòria Picazo per haver vingut i per haver respost tan bé tot el que li hem preguntat.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn del Grup Socialista.
El senyor González Delgado.

El senyor González Delgado:

Sí.
Bueno, yo también estoy agradecido por esta intervención.

Solo quería hacer una mención a esa presencia del personal del museo en un consejo.
Depende de qué consejo sea.
Yo creo que el museo necesita consejos o, en fin, tribunales que tengan que ver realmente con el arte y con la organización del museo.
Que luego esos otros aspectos de los empleados del museo, yo creo que queda parte de esa organización.

Pero esto es una mera sugerencia, y a lo mejor, en fin, un error mío, pero no veo en un consejo de arte que tenga que elegir las exposiciones del museo, la adquisición de obras, pues no veo que necesariamente tengan que estar los trabajadores del museo como se ha sugerido.

Y, naturalmente, en los consejos de asesores y los consejos de expertos, conviene que el rigor y la inteligencia se impongan.
Este país está muy deteriorado, muy pobrecito de inteligencia y de talentos ahora.
Y entonces, yo creo que hay valorarlos, hay que tener en cuenta a los especialistas y hay que tener en cuenta el rigor con que las exposiciones o la constitución de los museos se hace.

Pero, bueno, yo creo que esto es baladí porque, seguramente, el sentido común hará, por lo menos en el caso del IVAM, estoy seguro que han de responder al sentido común y a lo que desde aquí se les diga, que, por lo tanto, no vamos a tener que temer por nada de eso.

Pero, por si acaso, por si pudiera ocurrir pues, en fin, sugerirlo desde la modestia, desde los que no somos dedicados expertos que pudiéramos intervenir, pero sí hay gente que ha trabajado, que ha estudiado y que trabaja en los museos y de la que, por lo tanto, no hay que dudar.

Bueno, yo creo que… Eso era fundamentalmente.
Me ha gustado mucho su intervención y me ha aclarado muchas cosas, pero yo creo que hay que enriquecer los museos con nuevas aportaciones, pero no faltar al rigor.
O sea, convertir los museos en parques de tiovivos, como está ya de hecho pasando en algunos.
O sea, que se hacen los museos centros de ferias y fiestas y, en cambio, las exposiciones dejan mucho que desear.
Nos está pasando por aquí.
Nos puede pasar todavía peor.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn ara del senyor Mulet.

El senyor Mulet Taló:

El meu serà més breu.
I són dubtes del que ens ha dit.
En primer lloc, vull agrair-li la claredat i la sinceritat en la.
.
.
i coneixement també amb el qual mos està parlat.

Mos diu que sí a la responsabilitat de la programació cultural integral, però, clar, és que això quan arribes a una conselleria ja entres en espais que jo no sé si l'IVAM o un museu ha de tindre una estructura suficient.

És a dir, hem d'atendre també o hauria d'atendre també la programació de tots els centres municipals de cultura en els aspectes d'art contemporani i art modern.
(Veus) És a dir, clar, ficat com està ficat en la llei sí que dóna peu que siga una cosa aixina.
Eixe era el meu dubte.

Una altra pregunta sobre el que també ens ha enriquit, el tema dels aspectes econòmics.
De la manera com ho ha plantejat vosté, ¿caldria pensar o plantejar-se la possibilitat que n'hi haguera, per un costat, una direcció, un director, que òbviament seria sobre els aspectes artístics, i un gerent que fóra exclusivament per a la part econòmica?
Perquè en la llei es planteja el mateix càrrec, és a dir, director i gerent.
¿Podria plantejar-se la separació?

Quant a la funció social que havíem plantejat Llum i jo mateix, ¿el projecte de llei -vosté se l'ha llegit- permet que eixa funció social es puga portar endavant?

Per últim, o no ho he entés o se m'ha escapat, l'opinió sobre el nomenament del consell assessor, si era bo que el consell assessor fóra nomenat pel consell rector al qual després ha d'assessorar òbviament.

I moltes gràcies per la seua participació.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn de la senyora Glòria Picazo.

La senyora Picazo Calvo:

Bé, quant al tema de código de buenas prácticas, jo crec que hi ha un document que en el seu moment el ministeri de cultura va acceptar, que moltes autonomies van signar i que jo crec que es va treballar de comú acord amb tots els estaments i totes les associacions.
I jo crec que al referir-se sempre a aquest document, jo crec que ja no val la pena tornar a refer un document que segueix vigent i que l'únic que fa falta és aplicar-lo com cal i fer-li ús.

Però jo crec que la referència aquesta.
.
.
, perquè és un document com els hi dic, vull dir, hi havia el Instituto de Arte Contemporáneo, hi havia ADACE, que és l'associació de directors, museus i centrals d'art d'Espanya, hi havia les associacions d'artistes, les associacions de crítics.
I això es va signar per tothom després de molta i molta feina.
O sigui, que jo crec que la referència és adequada.

Jo crec que vist des d'ara, anem des del nivell nacional com a autonomia al nivell local que seria València.
Jo, per mi -a veure-, no crec que hagin de treballar conjuntament, però sí que penso que és bo intentar que hi hagi unes trobades regulars, o sigui, una visió del conjunt sobre el qual s'ofereix dins de la ciutat respecte de les diferents autonomies.

Si jo, per exemple, m'ho miro des del punt de vista de Barcelona, que a vegades em queixo que les institucions o fem tot el mateix o.
.
.
.
Que dius Â«A ver, ¿no podríamos ser un poco más plurales?
Â».
Que uns facin un tema o que es posin d'acord, que no coincideixin en el mateix moment.
Jo crec que una bona coordinació entre les diferents institucions museístiques de la ciutat és bona.
És a dir, no faran mai el mateix, però, bé, en algun moment determinat sí que es poden posar d'acord.
I això em sembla realment important.

Clar, ha sortit també el tema del personal, que també.
.
.
Clar, estem últimament també molt obsessionats amb aplicar les bones pràctiques per als càrrecs directius i moltes vegades ens oblidem de què passa amb el personal que moltes vegades està en unes condicions -vull dir- nefastes, que altres vegades són càrrecs de per vida, que dius també: Â«Com és possible?
Â» perquè vénen com a funcionariat passat d'una altra banda.

Vull dir, que hi ha.
.
.
A veure, que el tema del que és l'equip d'una institució museística és molt important, molt difícil de resoldre.
Això ja ho sé.
Però, vull dir, que s'ha de contemplar i en algun moment s'hauria de contemplar.
Clar, estem molt obsessionats per com serà el director i qui serà el director, però és que després aquest director arriba i es troba un panorama per sota, que no hi ha ningú.

Per exemple, hi ha un cas ara a Osca, es nomena amb totes les bones pràctiques un director i quan arriba al centre no hi ha equip.
Només hi ha un senyor que obre la porta.
Clar, ja ha aconseguit mitja jornada d'una persona per treballar amb ell.
Vull dir, que contemplem també com és per sota la situació.

Allò de la paritat, doncs sí, no sé.
.
.
(rient) que sí però no, però no però sí.
.
.

El tema que ha plantejat dels joves és un gran repte per tots els museus.
És un repte que es planteja des dels museus i centres d'art de com.
.
.
, què està passant, que hi ha una generació que va a l'escola, que gaudeix el museu i gaudeix del que li s'ofereix a nivell de tallers i activitats, però que quan arribem al que seria l'adolescència, aquest col·lectiu desapareix.

Llavors, hi han iniciatives per part del Macba, des de fa uns anys ja, oferta dirigida exclusivament a catorze i setze anys per arribar aquí.
Bé, però també pot ser el col·lectiu aquest el podem contemplar des de l'òptica que jo deia, des d'anem a l'hospital, doncs anem allà on l'interessa.
És una mica contemplar el museu i potser sí estaria bé anar a la llei, definir-ho una mica que.
.
.
Com jo deia, jo faci la recerca, però també és el paper social respecte a la societat i que això és una.
.
.

Clar, depèn també del perfil del director.
Hi ha directors que potser tindran aquest acostament més al social i altres que es mantindran més en el que és l'aspecte patrimonial o expositiu, però jo sí que.
.
.
, potser si afegit al de la recerca que jo deia.
.
.
Vull dir, és que hem de generar recerca, el país no genera recerca en general, i menys en humanitats des d'institucions.

Doncs a l'IVAM potser sí que podria tenir la responsabilitat d'anar revisant la història de l'art no només valencià, sinó en el context de l'estat espanyol o les relacions amb el context internacional, de donar-li aquest aspecte de recerca i aquest aspecte de la implicació social que des d'un museu es pot tenir, que, com jo els hi deia, vull dir, com a centre d'art hem estat implicats des de Sant Joan de Déu, que és una institució per discapacitats.
.
.
Doncs, és igual, tu pots generar un taller de jardineria a través de l'art o tu pots fer mil coses, i sobretot jo crec que és bàsicament aquesta sortida del museu cap al seu propi territori.

Clar, la presència del personal dins dels consells.
Clar, també.
.
.
Jo he viscut els dos aspectes, de tenir una direcció que implicava molt al personal o tenir una direcció que no implicava al personal.
Jo crec que la implicació del personal és important.
És important no només per reivindicar ni molt menys els temes laborals, sinó per tenir un personal que es senti implicat del que és la institució i del que és el funcionament.
Ja els hi dic, jo he treballat amb director que implicava i amb director que no implicava.
I, clar, és diferent, és molt diferent, vull dir, sentir-te part d'un equip que tothom va junt o sentir-te que et manen i que tu compleixes i ja està.

El rigor.
El rigor és que això ja no és ni de parlar.
Vull dir, és que el rigor ha d'estar.
I, bé, jo penso que, clar, el museu també l'hem d'entendre com a una institució que d'alguna manera dóna veu a la societat i no pot estar d'esquena a la societat.
No pot seguir-se regint amb unes qüestions absolutament patrimonials i museístiques quan al carrer estan passant mil coses de tota mena, i no parlo només de qüestions polítiques com en aquests moments, sinó com ha evolucionat la societat.

Això és com si en mirem el paper de l'artista.
El paper de l'artista amb les eines que treballa és un reflex de la societat actual.
Vull dir, no pot estar pintant com al segle XV.
Vull dir, és que passen mil coses, ens comuniquem de maneres diferents, actuem de manera diferent des de fa deu anys, ja no des de fa un segle.

Aleshores, vull dir, jo crec que el museu s'ha de.
.
.
, no convertir-ho en una fira, com vostè deia, però sí que ha d'estar al dia i ha de donar resposta al que passa a la societat.

Hem parlat d'allò de la.
.
.
Quan jo deia això de la responsabilitat nacional, no deia que estigui fent les programacions, ni molt menys.
Vull dir, jo deia que.
.
.
-a veure-, que tingués un paper facilitador, que si té unes col·leccions, té un personal, doncs pugui donar suport, que és el que els hi explicava de, per exemple, el Macba fent un projecte amb la Diputació de Barcelona, un projecte a partir de la seva col·lecció, un projecte nou i que aquesta exposició doncs circula per vuit o deu ciutats, però no programat, ni molt menys, sinó facilitar i generar projectes específics que puguin donar servei d'abast nacional.

I, bé, l'anomenament del consell assessor.
Clar, l'anomenament del consell assessor és la base, vull dir, és la base de.
.
.
Primera, ha de tenir una entesa amb la direcció, perquè, si no, no anem bé.
Vull dir, si no van.
.
.
tothom ha de ser plural, però també sorgit de les necessitats de la mateixa direcció, perquè, si no, vull dir, és complicadíssim el funcionament de les aportacions que puguin fer.

I el que dèiem de.
.
.
, és el gran tema també, direcció gerent, gerent direcció.
Jo això també ho he viscut.
Vull dir, clar, això és un problema de poder.
Si hi ha una direcció que per sota té un gerent és una cosa.
Si és un director gerent és una altra.
Clar, jo he viscut les dos, he viscut un director i una gerència i he viscut un nou director que va arribar i va dir: Â«No, no, no, jo director gerentÂ», perquè llavors sí que controles tot el funcionament.
Però això no vol dir que per sota no hi hagi un.
.
.
És un problema d'organigrama, ¿eh?
Els papers hi són igual, però és qui ha estat per dalt.
.
.
(Veus)

Sí, clar, jo depenia d'un ajuntament i tots aquests temes passaven directament l'administració per l'ajuntament, però sí que sabia que si volia fer un projecte nou, com que tenia uns recursos econòmics limitats, m'havia de buscar la vida buscant aquests recursos i em queia a mi també.

Però ja li dic que és un problema d'organigrama, ¿eh?
, on està la direcció, on està el gerent i on està el director gerent.
(Veus) De res.

La senyora presidenta:

¿Ja estem?
Doncs moltes senyores.
.
.
, moltes gràcies, senyora Glòria Picazo.
Hui estic jo un poquet de pont.
(Rient) Bé, gràcies, senyors diputats per haver vingut hui.

Continuarem la sessió, el mateix ordre del dia que el continuarem el dia 31 d'octubre a les deu i mitja, amb les PNL que tenim pendents.
Sí que m'agradaria comentar-los que al senyor Manuel Borja se li ha ofert la possibilitat que mos passe un document de les seues reflexions sobre la llei.

El senyor Borja, Manuel Borja, que no ha pogut vindre, que és el director del Reina Sofía se li ha oferit la possibilitat que passe apunts, que mos passe un document en apunts, si ell considera que és adient, ja que ha excusat la seua presencia.
Si considera que pot fer-nos per escrit alguns apunts a la comissió, doncs podrà fer-ho.
¿D'acord?

Doncs moltes gràcies i ens veiem el dia 31.

(Se suspén la reunió a les 11 hores i 43 minuts)