Assetjament%20Escolar%2020220302HTML.html





Comissió especial d'estudi de l'assetjament escolar per tal d'impulsar polítiques concretes per a la prevenció i l'actuació davant la violència entre iguals en l'àmbit escolar i en la infància, realitzada el dia 2 de març de 2022.
Comença la reunió a les 10 hores i 37 minuts.
Presideix la diputada senyora Aroa Mira Rojano.
Reunió número 8.

La senyora presidenta:

Doncs, bé, bon dia a tots i a totes.

Comencem la comissió d'assetjament passant, primer de tot, llista.

Senyora secretària, quan vullga.

La senyora secretària:

Gràcies, presidenta.

(La secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

La senyora presidenta:

N'hi ha quòrum, no?

La senyora secretària:

Sí, n'hi ha quòrum, presidenta.

La senyora presidenta:

Doncs, en el primer ordre del dia, lectura i aprovació de l'acta de la reunió anterior, algun problema a l'acta?
S'aprova?
S'aprova la primera.

Compareixences que se sol·liciten en compliment del pla de treball aprovat per la comissió

La senyora presidenta:

I, ara sí, la primera compareixent del matí és Carla Montalvá Bonet.
És portaveu de convivència escolar de l'Asvaes, Associació Valenciana d'Estudiants.

Carla, com t'he comentat, tens quinze minuts.
I quan tu vullgues.

Compareixença de la senyora Carla Montalvá Bonet, portaveu de convivència escolar de l'Associació Valenciana d'Estudiants (Asvaes)

La senyora Montalvá Bonet:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Diputats i diputades d'aquesta comissió.

En primer lloc, volem agrair l'oportunitat d'estar davant de vostés en aquesta comissió i m'agradaria traslladar l'enhorabona i tot l'encoratjament de part de l'alumnat que hui represente i, especialment, de la meua organització, per l'objecte de treball que té aquesta comissió.

És un objectiu que moltes vegades no és el més agradable ni el més acceptat per l'opinió pública, però per a l'alumnat que hui represente i per a la meua organització és molt important.

Soc Carla, vinc en qualitat de portaveu de l'Associació Valenciana d'Estudiants, la qual està actualment en un procés de confluència amb altres entitats en la Xarxa Aitana d'Estudiants de la Comunitat Valenciana, de la qual soc vicepresidenta.

Senyories, l'assetjament i altres formes de convivència són un problema que s'han de tractar de forma integral amb el foment de la convivència escolar en positiu.
No només l'assetjament escolar i la violència són problemes per a la convivència escolar.
Són una realitat que ens condiciona per al nostre creixement i desenvolupament personal.
S'evidencia constantment amb moltes tristes notícies tan greus com la violència grupal cap a un professor, agressions sexuals en grup, casos de suïcidi, etcètera.

Una mala convivència escolar pot limitar tant el nostre desenvolupament personal que podríem parlar que és un atemptat contra els nostres drets com a infants i joves que som.

Durant els últims anys, dilatat per la pandèmia de la covid-19 i les seues conseqüències, han seguit desautoritzades i desateses les polítiques a favor d'una convivència escolar en positiu.
L'administració educativa ha sigut reactiva enfront de l'assetjament escolar i les mesures sempre són punitives, que actuen durant i després dels casos d'assetjament o de violència o d'altres problemes.

No s'aposta per altres polítiques públiques que aposten per la convivència democràtica i la mediació pacífica de conflictes o la prevenció de tot els problemes de convivència escolar.
La realitat demostra la necessitat de posar en marxa polítiques per al foment de la convivència escolar en positiu.
Hui els volem transmetre'n algunes d'elles perquè les tinguen en consideració.

Pensem que el centre ha de ser una eina educativa tant de l'educació formal com de l'educació no formal, amb la finalitat que l'alumnat puga desenvolupar d'una manera correcta i profitosa les seues habilitats personals.

Parlem que el currículum educatiu que condueix a l'obtenció d'algun títol no té capacitat d'absorbir altres necessitats educatives, i per a poder fer front a eixes necessitats tenim com a ferramenta l'educació no formal.

La LOMLOE obri una via perquè vostés puguen legislar al voltant de com aterrar i fer complementàries aquestes dos eines de l'ensenyament.

En aquestes activitats educatives es poden desenvolupar valors ètics, ciutadans, participació activa, habilitats socials, projectes de mediació, per tal d'evitar situacions de violència i maltractament dins de l'àmbit escolar, professional i familiar.

Una de les habilitats que destaquem és l'ús correcte del mòbil.
Com podem observar, normalment els adolescents estan connectats a les xarxes socials la major part del temps.
I això ha fet que els casos de ciberbullying augmenten.
Aquests es deuen a un mal ús de les eines digitals donat que s'utilitzen sense límits, sense aprenentatge previ i de manera massiva.
Aquestes ferramentes s'han convertit en l'oci principal de l'alumnat i tenen un gran abast, el qual no es pot controlar fàcilment i, o bé acompanyem els més joves en l'aprenentatge d'ús de les noves tecnologies o es prohibeix l'ús del mòbil a les aules.
El mal ús d'aquestes eines genera una situació de convivència i seguretat ciutadana no segura tant als centres com fora d'ells.

Per tal d'evitar l'assetjament escolar volem incidir en la importància de l'educació no formal.
L'article 5 bis de la LOMLOE és una oportunitat que ha passat desapercebuda per a la majoria de persones, però de la qual hem de donar resposta ja que és una competència autonòmica.
També és una oportunitat per fer arribar l'educació no formal a una gran població d'infants i joves amb la qual poder donar solució i via a totes les oportunitats positives de totes les habilitats i capacitats que hem parlat abans.

L'educació no formal és un mitjà amb el qual podem donar resposta a l'assetjament escolar.
Hi ha moltes altres problemàtiques que no podem solucionar sols amb l'educació formal.

Considerem que és molt rellevant per poder evitar l'assetjament escolar, l'educació emocional per gestionar d'una manera adequada els nostres sentiments i empatitzar amb les altres persones i amb les seues situacions personals.

Exemples de l'èxit de desenvolupar aquest tipus de competències i habilitats són les activitats de temps lliure, educatiu i oci educatiu que desenvolupen, per exemple, entitats que treballen amb la infància i amb la joventut, les quals seria interessant també recolzar i promoure des de l'administració, perquè fins que aterra en l'educació no formal de manera més extensa, són les úniques entitats que ja ho treballen.

Una part fonamental que hem de tenir en compte és la participació activa de la comunitat educativa, tant de pares i alumnes com per part del professorat, per combatre els problemes i les situacions derivades de l'assetjament que es plantegen diàriament als centres escolars.
Per això, com hem dit abans, considerem fonamental que la comunitat educativa forme part de l'observatori de convivència escolar.
A més a més, el professorat deuria formar-se per poder evitar, identificar i tractar els casos d'assetjament d'una manera precoç.

Per part de l'alumnat, es podria incidir en les tutories entre iguals per crear espais segurs on els alumnes que hagen patit una situació d'assetjament o l'hagen presenciat, puguen expressar-se sense impediments i amb total confiança, i com a ferramenta per poder enllaçar les habilitats treballades i desenvolupades dins de l'educació no formal amb les que s'han desenvolupat a l'aula.

És clar que els espais segurs s'han d'implantar en cada centre i tenir la col·laboració de persones expertes en l'assetjament escolar: psicòlegs, juristes, personal docent format, etcètera.

És fonamental que totes les dades que es puguen recollir sobre els casos d'assetjament escolar, s'exploten i es difonguen entre tota la comunitat educativa i de la població en general, amb la finalitat d'analitzar-les de manera profunda, constant i realista, i mantenir un control dels casos d'assetjament escolar existents en cada moment.

Considerem que des de la comunitat educativa és fonamental que es participe de forma activa, per exemple, la participació de l'alumnat a la comissió de convivència, amb la tutoria entre iguals, amb els espais segurs, amb les activitats d'oci educatiu i donant a conéixer el pla de convivència de cada centre.

També és important que es coneguen i es publiquen totes les dades dels casos d'assetjament escolar de cada centre i analitzar-les amb molta profunditat.
Tot açò, amb la finalitat d'involucrar a tota la comunitat educativa en la convivència escolar.

Des de l'administració pública és necessari que s'aplique l'article 5 bis de la LOMLOE, com hem dit abans.
També, que s'incloguen membres d'entitats que representen la comunitat educativa en l'Observatori de Convivència Escolar.
A nivell de centre, la comissió de convivència no ha de ser una eina que només tracta els expedients disciplinaris, sinó que siga una eina en què s'involucre l'alumnat i siga vertaderament un instrument de convivència escolar.
A més a més, s'ha d'incidir en la recol·lecció i anàlisi de les dades dels casos que existeixen en l'actualitat.

El professorat és un element fonamental per a nosaltres.
I no per últim, però no menys important, també cal un esforç en la formació del professorat respecte a l'assetjament escolar.

Senyores i senyors diputats i diputades, posem a la vostra disposició per fer-los arribar les nostres propostes més (inintel·ligible) … i altres de documents i informació que puga ser d'utilitat.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, Carla, per la teua intervenció.

I, ara, de menor a major, les diputades i els diputats faran preguntes.

En primer lloc, té la paraula la diputada Cristina Cabedo del grup Unides Podem.
Quan vosté vullga.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, presidenta.

Senyora Montalvá, en primer lloc, benvinguda.
És un plaer tindre gent jove i, sobretot, vull donar l'enhorabona a l'estudiantat que demostra com la joventut no és incompatible en organitzar-se i en aportar de forma molt activa als poders públics, perquè, entre altres coses se juguen vostés el seu present i el seu futur.

Com vosté ho ha anomenat, em permetrà també que aprofite la meua intervenció per a condemnar per part d'Unides Podem l'agressió LGTBI-fòbica que un professor va patir en l'institut de Bétera la setmana passada.
I també fer la reflexió en veu alta que si això li va ocórrer a un professor que no deixa de ser un agent d'autoritat dins del centre, imaginem, alumnat que és propi del col·lectiu LGTBI, les agressions que pot arribar a patir, sent molt més vulnerable que un agent d'autoritat dins del centre.
Per tant, gràcies també a vosté per recordar-lo en aquesta comissió.

Li vull donar l'enhorabona perquè vosté ens ha portat i ens ha aportat l'article 5 bis de la llei d'educació del Govern d'Espanya, i no ha arribat a dir una cosa, que la diré jo, i és que justament Asvaes va tindre un paper important perquè justament eixe article forme part d'una llei a tot el territori espanyol.
Per tant, també la meua enhorabona i les meues gràcies.

M'agradaria…, vosté en la seua intervenció ha aportat diverses idees que són des de la transparència en les dades a la pròpia estructura respecte a l'observatori de convivència.
Però després ens ha focalitzat molt que desenvolupem eixa competència, que és autonòmica, de la formació…, de l'educació no formal.
Jo he pogut identificar algunes propostes que potser siguen d'aquesta educació no formal, com és l'educació emocional amb activitats de temps lliure o l'ús del mòbil, però m'agradaria que ens poguera indicar més activitats que tinguen a vore sobre l'educació no formal.

I, després, si no estic equivocada, Asvaes és una entitat majoritàriament composta per ensenyament concertat, si no estic equivocada.
Aleshores, m'agradaria que ens indicara si n'hi han diferències sobre la implementació, a dia d'avui, de l'educació no formal en l'ensenyament concertat respecte de l'ensenyament públic, i si és aixina, que no ho sé, si podem copiar-nos o portar a l'ensenyament públic alguna d'eixes pautes.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Cabedo.

Ara, per tres minuts, té la paraula Miriam Turiel, diputada del grup Vox.
Quan vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

Buenos días, señora Montalvá.

Le agradecemos mucho su comparecencia en esta comisión de estudio sobre el acoso escolar y le damos también las gracias, que nos aporte su punto de vista y la enhorabuena por su paso adelante y por su dedicación con su asociación.

La verdad es que después de escuchar tanto su comparecencia como la del resto de personas que han ido pasando por esta comisión, estamos verdaderamente preocupados porque vemos que el acoso escolar es un grave problema que afecta a muchísimos niños, ¿no?

Es un problema de magnitudes enormes que, la verdad, no podemos imaginar la angustia y los sentimientos encontrados a los que se enfrenta un niño sin casi recursos y sin la esperanza de que eso pueda tener una salida más allá de acabar los años académicos y empezar una nueva etapa, ¿no?
Creo que él tampoco…, o sea, que se ve como en un pozo del que es muy difícil salir.

Por este motivo creo que, bueno, desde mi grupo parlamentario y creo que todos los grupos parlamentarios, estamos decididos a ayudar en lo que esté en nuestra mano para erradicar este problema.
Y es verdad que ha aumentado la sensibilización y que la gente cada vez está más…, más concienciada y que hay más conocimiento, pero aun así es verdad que aún falta mucho por hacer y, a pesar de esto, aún hay mucho desconocimiento, ¿no?

Hay un estudio, el segundo estudio sobre la percepción de la sociedad española sobre el bullying, que leímos en la prensa, de la plataforma Educar es Todo y la empresa Totto, que revela que uno de cada cinco niños españoles afirma haber sido víctima del acoso escolar.
De esos niños, el 93 % asegura haber recibido apoyo de su padre o de su madre, y seis de cada diez, también dice que sintió…, que se sintió respaldado por sus amigos, ¿no?
En cambio, solo un 30 % declara haber recibido ayuda del centro educativo y el 46 % de sus profesores.

Entonces, yo le quería preguntar qué cree usted que está fallando.
Es decir, por qué los niños se sienten tan poco amparados en el centro educativo y qué se podría hacer en este sentido.

La verdad es que el acoso escolar es un problema que afecta a toda la sociedad y todos, de alguna forma, pues somos juez y parte, ¿no?
, como la canción de Sabina, o sea, que todos al final somos responsables de que esto esté sucediendo y es un fracaso colectivo.
Y nos gustaría saber qué cree que está fallando, qué haría usted para para poder erradicar este problema y cuál es su punto de vista, ¿no?
, desde el mundo educativo, o sea, qué es lo que realmente se podría hacer para mejorar.

Luego, también han ido pasando por aquí diferentes expertos y nos han hablado de que falta medición, y hay muchos centros que son reticentes a la medición porque consideran que por un tema de prestigio, pues a lo mejor no es conveniente sacar los datos.
Entonces, qué podríamos hacer para que los centros entendieran todo lo contrario, que es bueno visibilizar este problema y que la medición…, o sea, que al final siempre hay acoso.
El hecho de decir «no hay acoso» es que no lo estamos viendo, pero que el acoso existe.

Luego, además, también le quería preguntar porque hay muchos protocolos, mucho material sobre el acoso escolar, pero no está siendo efectivo.
Entonces, la pregunta es ¿por qué cree que no está siendo efectivo?
Y, luego, ¿usted cree que es porque no se aplican estos manuales o porque no abordan el problema en toda su extensión?

Bueno, concluyo ya por falta de tiempo, pero quería decirle otra vez la enhorabuena por su asociación, que tal como ustedes dicen es un movimiento estudiantil que nace del compromiso de jóvenes que trabajan para alcanzar un modelo que otorgue a la juventud las posibilidades vitales dignas que toda persona merece.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Turiel.

Per tres minuts, té la paraula la diputada Mercedes Ventura, del grup Ciudadanos.
Quan vosté vullga.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

Buenos días y bienvenida, señora Montalvá.

Es un placer tener aquí a su asociación, asociación de estudiantes.
Yo creo que sois la voz, los que tenéis que decidir, los que vivís y convivís con esta problemática.

Dicho esto, me alegra mucho que haya hablado de la educación emocional.
Mis compañeros saben que soy una enamorada de esta temática, de la educación emocional, y así se lo hice saber a Marzà cuando estaba trabajando con la ley educativa valenciana, que no podíamos evolucionar en una ley si no se incluía la competencia emocional en la misma.
De hecho, usted ha dado en la diana.
Dice: «Si el currículum educativo no recoge aspectos esenciales que contribuyen a ofrecer estos valores de convivencia, por favor, que lo recoja la educación no formal», y así se recoge en la LOMLOE, pero hay mucho camino por andar.

Usted habla de actividades de educación no formal, y me voy a permitir en estos minutos hablarle de una tesis doctoral que yo dirigí, que hablaba de cómo en actividades de tiempo libre, actividades deportivas, se podía trabajar la educación emocional, por ejemplo, con la metodología educativa aprendizaje-servicio, donde en actividades deportivas los alumnos con actitudes muy competitivas, que sabemos que está a flor de piel el querer ganar y a veces se hacen conductas disruptivas, pues cómo…, enseñarles a los alumnos, formarles, de cómo autorregular estas emociones.
Y conseguimos unos resultados óptimos.
Pues ya no incluirlo ya en la educación formal, que ojalá estuviera, sino ya desde las actividades del tiempo libre se pueden conseguir grandes resultados.
Pero es tener la conciencia, ¿no?
, y el querer aplicar esa educación emocional que pide tanto el alumnado como lo han pedido muchos docentes.

Y también indicarle que el uso correcto del móvil, claro que sí, el móvil se ha convertido en una tecnología imprescindible en nuestro día a día, como…, es una parte más de nuestro cuerpo, porque seguramente si nos dejamos el móvil volvemos a casa a cogerlo.
Pues hay que hacer un uso adecuado.
Le quería preguntar qué acciones cree que se puede ofrecer para ese uso correcto del móvil.

Yo entiendo que formación sobre las barreras y las limitaciones en la problemática que puede tener un mal uso de estas tecnologías…, también centrándonos en los aspectos positivos obvios que tienen estas tecnologías, porque se ha demostrado que en muchos centros educativos el eliminar el teléfono móvil a la entrada del aula ha dado malos resultados.
¿Qué opinión le merece, le merece esto?

Y, por otro lado, como he mencionado en diversas ocasiones en esta comisión, nuestro papel es buscar esas acciones que pueden desarrollarse desde las administraciones públicas para frenar o disminuir los casos de acoso escolar.
Ya no solo el acoso escolar sino conductas disruptivas dentro de la comunidad educativa, sea al profesorado y, en este caso, al alumnado.
¿De qué manera cree usted que puede…, considera que las administraciones públicas podemos colaborar con su asociación para hacer frente a este problema?
¿Qué recursos les podemos dar para que ustedes trabajen más o puedan trabajar de una manera correcta este problema?

Y, por otro lado, el trabajo de la asociación de estudiantes como la suya, pues es de vital importancia y nos gustaría conocer si ha evolucionado la problemática del acoso escolar en los últimos años, qué visión tiene usted y si cree que se está incrementando o empieza ya a reducirse.
Un poco, pues, una visión desde la asociación de estudiantes, de cómo ve esta problemática, en qué podemos ayudarles y qué podemos hacer.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias.

Ahora, por tres minutos tiene la palabra Nathalie Torres, diputada del grup Compromís.
Quan vullga.

La senyora Torres Garcia:

Gràcies, presidenta.

Senyora Montalvá, benvinguda a esta comissió, que veig que li interessa moltíssim per la seua exposició tan clara i tan directa.

Vosté ha fet una distinció molt clara entre mesures punitives i accions formatives, i ha parlat també d'un bon ús de les eines digitals.
M'imagine que vosté és sabedora que des del curs 2020-2021 hi ha una assignatura, que és Cultura Digital, que està pensada com a projecte multidisciplinar, precisament per a evitar el ciberassetjament.

M'agradaria saber si vosté la coneix, si considera que es tracta d'una bona mesura, i si considera vosté que va en la línia precisament del que ha remarcat en la seua exposició sobre fer més prevenció i evitar en la mesura del possible les sancions.
Això, per una banda.

I, per una altra banda, jo supose que sap, és vosté també coneixedora que, moltes vegades, el que dificulta que ixquen a la llum els casos d'assetjament és perquè l'alumnat que presencia eixos lamentables casos no els comunica.
I això es pot deure a la mateixa por que puguen tindre eixes persones, al temor que puguen patir eixes persones.
A mi m'agradaria saber si vosté considera que en aquells centres on hi ha una…, hi ha associacions d'estudiants actives, eixe temor es pot…, pot ser substituït per una actitud més proactiva en la comunicació de casos d'assetjament i, per tant, implicar tota la comunitat educativa en la prevenció d'eixos casos, que és també un aspecte en el qual vosté ha posat l'accent en la seua intervenció.

Moltes gràcies, presidenta.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Torres.

Ara, per tres minuts, tindrà la paraula la diputada del Partit Popular Marisa Mezquita.
Quan vosté vullga.

La senyora Mezquita Juan:

Moltes gràcies, presidenta.

Carla, bienvenida, muchísimas gracias por dar este paso al frente para mostrarnos la realidad, vista desde otra perspectiva, que es la de los estudiantes.

Creo que coincidimos en muchos de los aspectos que ha comentado hoy aquí y son redundantes.
Por ejemplo, el tema de la mediación pacífica, que es positiva, entiendo que hay que incidir mucho más en esta perspectiva de mediar ante un conflicto e intentar detectar, intentar prevenir para que el acoso no se produzca.

Y coincidimos también en el tema de que es fundamental la educación emocional y la formación no formal, incrementarla.
En la educación esta digital y la educación emocional, me gustaría saber, desde la perspectiva de los estudiantes…, evidentemente, que en los centros educativos se pueda abordar esta problemática es un paso al frente y un paso adelante, es positivo.
Pero, luego, el alumno sale del centro escolar y esa educación emocional a lo mejor no va acompañada de la perspectiva de la familia.

Entonces, cómo abordaríamos esta cuestión, de alguna manera, si deberíamos incluir también a las familias en esta educación y este compromiso, no solo en esta educación emocional sino también digital, porque muchas veces las familias, los padres y madres no saben cómo afrontar a un hijo que está haciendo un uso indebido no sólo de los móviles sino de todo, digamos, el entramado de internet, ¿no?
Y justo aquí es donde más va avanzando, ¿no?
, el acoso.
Estamos pasando más de un acoso presencial a un ciberacoso.
Parece que sea una tendencia al alza y creo que debemos abordar cuanto antes esta problemática.

Luego hablaba un poco de la publicación de los datos, demostrar la realidad como primer paso para hacerle frente, ¿no?
, a este acoso; conocer la realidad para saber cuál es lo que debemos abordar y las necesidades.
Supongo que sería lo que debería ser un estudio DAFO, ¿no?
, de cómo está la situación.

En este sentido, me gustaría preguntarle si del plan Previ, por ejemplo, la perspectiva de los estudiantes haya hecho un estudio de cuáles son las debilidades y las fortalezas de este plan por poder adaptar o modificar y…, a las circunstancias y, sobre todo, a las necesidades para que este acoso escolar, pues, vaya mermando, vaya disminuyendo.

Y ya, por último, una cosita que no me ha quedado muy claro.
Y es si me podría aclarar el tema de la presencia… Hablaba de presencia de psicólogos y de juristas.
Los psicólogos, parece que todos lo tengamos ya de alguna manera como asimilado, ¿no?
, que son necesarios, pero la parte de los juristas no entiendo muy bien cuál ha sido el planteamiento y cuál sería, digamos, la solución o el abordaje que podrían aportar desde esta perspectiva.

Y ya, quedándome muchas preguntas, pero sin tiempo, pues lo dejo aquí.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Partit Socialista Rosa de Falastín.
Quan vosté vullga.

La senyora Mustafá Ávila:

Gràcies, presidenta.

Benvinguda, senyora Montalvá.

Enhorabona per la seua intervenció i enhorabona perquè sempre és una bona notícia vore una dona jove de portaveu.

La nostra condemna també, del grup Socialista, a l'agressió LGTBI-fòbica que es va patir la setmana passada en un institut.

Ha sigut vosté molt exhaustiva amb les mesures que s'han de prendre des de l'administració.
També ha assenyalat la importància de la prevenció.
I el que sabem és que la responsabilitat és col·lectiva i també perquè sabem que la seua associació aposta per estudiants actius i amb inquietuds, ens agradaria saber quines són les mesures, quin paper pensa vosté que pot tindre l'estudiantat en la prevenció de tot el que suposa assetjament escolar.

I ho deixaria ahí.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara sí que, Carla, té cinc minuts per a intentar respondre a les preguntes.
Quan vosté vullga.

La senyora Montalvá Bonet:

Moltes gràcies.

En primer lloc, m'agradaria destacar que des de la meua associació no volem que hi haja diferències entre l'educació no formal a l'escola concertada i a l'escola pública, perquè pensem que és de vital importància que tots puguen rebre la mateixa educació no formal i ells puguen desenrotllar les seues habilitats personals de la mateixa manera que es pot fer en un centre o un altre, independentment de la seua procedència.

I també voldríem plantejar l'educació no formal de manera que no sols educació emocional i digital, sinó que també es col·laborara amb altres entitats joves que puguen realitzar activitats, per exemple, a l'hora del pati, que tots estiguen integrats en un mateix lloc i totes eixes coses que fan que ningun alumne es veja apartat i no integrat dins de la seua classe, centre, etcètera.

Ens agradaria destacar que els manuals no són efectius del tot perquè moltes vegades el centre té tanta faena que s'implica poc en certs manuals o coses així, perquè això fa que no s'apliquen com és degut, per dir-ho d'alguna manera.

La formació del professorat és essencial per a poder aplicar aquests manuals de manera correcta; si no s'aplica de manera correcta, no podrem solucionar aquest problema com porta passant des de fa uns anys fins ara.

Per això, creguem necessari la creació d'espais segurs on participen tant famílies, l'alumnat i el professorat i psicòlegs.
Quant als juristes pensem que és important que estiguen presents per si hi ha algun problema legal a les xarxes socials, rep molt assetjament digital, que al cap i a la fi, després de la covid-19, s'ha multiplicat eixe assetjament, ha anat in crescendo, per dir-ho d'alguna manera, perquè degut a les restriccions moltes vegades hi ha hagut semipresencialitat als centres i ha fet que el contacte físic entre les persones disminuïsca i ha augmentat l'assetjament digital.

Pensem que és important que s'incidisca més en l'assetjament digital que en l'assetjament físic per la situació en què estem ara mateix.

També ens agradaria contestar que els espais segurs s'han de crear implicant estudiants, pares, professorat.
I que hi haja dins d'aquest una comunicació fàcil, anònima i contínua.
És a dir, on es senten amb total confiança i llibertat per poder expressar els seus sentiments, el que els ha passat, i tinguen una persona de referència on poder acudir a ella sempre; les vint-i-quatre hores del dia, no, però mentre estiguen al centre, per poder tindre-la de referència.

I no sols crear un projecte interdisciplinar, com bé ha dit vosté, sinó que aquest projecte hauria de tindre un seguiment i ser continu, igual que l'ús del mòbil.
Al cap i a la fi, estem relacionats amb les noves tecnologies des que naixem, i considerem que és necessari totalment que hi haja una formació per a les eines digitals des que som menuts, des de l'escola fins a l'institut.
I sempre un seguiment.
No sols tallers esporàdics, com poden ser tallers de drogues, tallers de sexualitat, sinó de manera contínua.

És cert que el plantejament d'una assignatura com Cultura Digital és molt important però és necessari un seguiment i no sols una optativa sinó que es puga aplicar a totes les assignatures per igual.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Doncs, moltes gràcies, Carla, per estar hui ací.
Jo crec que de veres que coincidim tots que la teua intervenció ha segut molt clara i donant-nos alguns aspectes que com a administració tenim de considerar.
Aixina que moltíssimes gràcies i endavant amb el treball.

Gràcies.

La senyora Montalvá Bonet:

Moltes gràcies.
(S'interromp la gravació)

La senyora presidenta:

Bé, doncs, continuem amb la següent compareixent.
Ella és la senyora Rosa Cañada Solaz.
És presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana.
I, Rosa, quan vullga, vosté disposa de quinze minuts.

Compareixença de la presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana, senyora Rosa Cañada Solaz

La senyora presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana:

Gràcies.

Bon dia, senyores diputades i senyors diputats.

Com a presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana, vull agrair-los la invitació per a compartir les idees de l'òrgan que m'honra presidir.

Senyories, com segurament saben, el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana és el màxim òrgan de representació i participació de la comunitat educativa.
Està integrat per representants de l'alumnat, de les famílies, del professorat i de la resta dels agents que formen part d'aquesta comunitat, la societat en el seu conjunt, per exemple, la Federació de Municipis i Províncies, entre d'altres.

Per això, podem dir que són un òrgan plural, que intenta actuar sempre des del consens i des de la presa d'acords.

En aquest sentit, vull informar-los que la meua intervenció es basarà en els acords de l'òrgan al qual represente.

Han de saber que el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana des d'aquest àmbit no hem realitzat un estudi específic sobre l'assetjament escolar.
Per la qual cosa, en aquesta intervenció les meues aportacions estaran basades en les observacions i apreciacions sobre el tema que s'han reflectit en els informes que ha elaborat el consell escolar i que guarden relació amb el tema del qual estem parlant.

I, en aquest sentit, vull fer referència al nostre decàleg, un document que es va consensuar l'any 2015 i que al llarg d'aquests anys ha marcat el nostre full de ruta i també els nostres principis.
Està estructurat en 10 eixos i conté 343 propostes d'acció.

Concretament, basaré la meua intervenció en aquests 10 eixos, encara que em centraré en un, com després voran.

Els eixos són: el primer, alumnat ciutadà i protagonista; el segon, els entorns familiars i socials; el tercer, el centre educatiu com a espai de convivència; el quart, entorns d'aprenentatge no formals i informals; el cinc, la tasca educativa i les condicions de treball; el sis, polítiques educatives; el set, cultura de la participació; el huit, la mirada oberta a un món en canvi, âaixò implica models pedagògics innovadorsâ; el nou, orientació educativa, acadèmica i professional i, el deu, educació ètica, social i cívica.

En la nostra reflexió sobre l'assetjament escolar es podria comprovar com pràcticament la totalitat dels eixos estan directament o indirecta relacionats amb aquesta problemàtica.

Caldria prèviament definir allò que entenem com assetjament escolar.
Entenc que els experts que m'han precedit en aquesta comissió han fet aquesta tasca i els han parlat també de les quatre fases que normalment s'identifiquen en el procés d'assetjament i ho hauran fet millor del que jo puga fer-ho, la qual cosa m'eximix d'estendre'm.

Només recordar bàsicament que s'entén per assetjament escolar qualsevol forma de maltractament físic o psicològic que succeïx de manera repetida entre menors i adolescents en edat escolar, també conegut com a bullying, pel tema de l'anglés i que significa intimidar, la traducció.

Hem d'insistir en la idea de reiteració com a condicionant perquè qualsevol conducta puga convertir-se en assetjament.
Un incident puntual entraria dins de la normalitat, entre cometes, de les relacions entre persones d'aquestes edats, encara que cap maltractament pot considerar-se normal.

Recordar també que l'assetjament sol ocórrer a l'escola, però també pot donar-se en llocs com l'autobús, les activitats extraescolars, etcètera.
Hem de contemplar, així mateix, que és en l'espai escolar on les persones susceptibles d'assetjar o ser assetjades passen més hores.
Per tant, les probabilitats d'episodis d'aquest tipus s'incrementen.

Però també en l'actualitat sabem que es parla de ciberassetjament o ciberbullying per les possibilitats que dona internet.
Aquest ciberassetjament pot derivar-se de relacions establertes en l'àmbit escolar en l'entorn concret, però també obri un munt de possibilitats ja allunyades d'eixe entorn.
Tot això s'hauria de contemplar en un estudi sobre l'assetjament.

Com s'ha contemplat, doncs, l'assetjament en l'àmbit del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana?
Com hem vist, l'eix tres del nostre decàleg, se centra en la convivència i, concretament, en l'espai educatiu com a espai de convivència.
I aquest l'abordem des d'uns objectius fonamentals, sis concretament, que són:

Assumir prioritàriament des del centre l'atenció a la diversitat a favor de la convivència i el respecte.
Això es desglossa en múltiples indicadors i actuacions.

Apropiar-se del centre com a espai significatiu per part de tots els agents educatius en la interiorització d'aquesta cultura de convivència.
Ací, sobretot, es volia recolzar el vincle de l'alumnat amb el seu centre.

Dinamitzar les eines de participació existents al centre i crear-ne de noves.

Redefinir els espais educatius per la cultura de la convivència.

Tenir el context molt present per convertir el centre en espai de convivència i detectar els centres de l'entorn que actuen com a vertaders espais de convivència, que això seria una forma de contribuir a la difusió de bones pràctiques.

Tot allò va encaminat, des del punt de vista de la convivència, a crear un espai segur, que l'alumne puga percebre com a segur, i això és fonamental perquè, arribada una situació de crisi, l'alumne sàpiga, o l'alumna sàpiga, que té on recórrer, que pot demanar ajuda, que pot trobar alguna persona que l'acompanye en aquest procés i que intervinga.

D'una o una altra forma, la resta d'eixos es relacionen amb aquest, atés que el primer situa l'alumnat al centre del procés d'ensenyament-aprenentatge, que és l'alumnat ciutadà i protagonista.
I al voltant d'aquesta idea es parla de tots els implicats en aquest procés: de famílies, centres, professorat, l'entorn, les metodologies, educació en valors.

Per tant, qualsevol actuació que se faça en l'àmbit de la convivència està contribuint a previndre eixe assetjament o eixes conductes, que després podrien ser complicades.

En aquests punts de partida, en el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana hem donat prioritat a educar per a la convivència, i allò implica educar en igualtat, respectant les diferències.
Això és fonamental per a nosaltres.

Crear un clima escolar que contribuïxca a eixe espai segur, al qual ja m'he referit.
Segur que totes i tots estem d'acord en la importància de la prevenció.
I quan parlem de prevenció, estem parlant, des del nostre punt de vista, d'abans d'eixe primer incident a partir del qual, de la seua reiteració, parlem d'assetjament.
No s'hauria de produir ni eixe primer incident.
I perquè això no es produïsca, hauríem d'actuar en eixa primera fase, en la convivència, insistisc.

Caldria més que res preguntar-se per què un alumne o una alumna es convertix en assetjador o assetjat.
Per què hi ha conductes passives, els menors, que estan contemplant aquestes actituds i no estan directament implicats, per què no actuen?

Segons els experts no està clar encara que apunten factors de risc com, per exemple, per a ser víctima, per a patir assetjament escolar s'assenyala ser percebut com a diferent de la resta dels companys âper això insistim en el respecte a les diferènciesâ; per exemple, tindre sobrepés o ser molt prim, portar ulleres, ser nou a l'escola, etcètera, etcètera.
Ser percebut com una persona feble o incapaç de defensar-se, ser poc popular o tindre pocs amics, no portar-se bé amb els altres companys per ser conflictiu, provocador…

Però també hi ha factors de risc per a assetjar com, per exemple, ser agressiu o frustrar-se amb facilitat, tenir problemes a casa, pensar malament dels altres companys, tenir dificultats per a respectar les normes, tenir amics que assetgen a altres.

Per tant, totes estes coses, si podem d'alguna forma…, no se posen d'acord els experts, però, cada vegada l'inventari és més llarg.
I si això ho detectem hem de tindre els recursos per a detectar i actuar abans que se produïsca eixa conducta.

Tots aquests factors podrien evitar-se sense una percepció negativa de les diferències i amb detecció precoç dels problemes.
És la idea que tenim el consell escolar quan actuem en el marc de la convivència.

El Consell Escolar de la Comunitat Valenciana ha optat per una perspectiva inclusiva, perquè és primordial l'assoliment d'una educació comuna en què totes les persones tinguen un paper valuós per a elles mateixes, per la comunitat educativa i per l'entorn en què viuen.
I des d'aquesta perspectiva s'han desenvolupat actuacions en alguns àmbits per a contribuir a la igualtat.

Vull fer un aclariment abans de continuar l'exposició dient que hem treballat sobretot la igualtat en un àmbit, la igualtat entre xiques i xiques, dones i homes, i ara explicaré per què, però l'informe que ara presentaré i del qual parlaré, seria susceptible de ser traslladat com a model o com a referent a qualsevol altre àmbit de la desigualtat i valoració positiva dels diferents, identificar els problemes i saber actuar.

Bé, ací hem treballat la promoció de la igualtat entre homes i dones perquè considerem fonamental vetlar per tal que les necessitats, expectatives i oportunitats de les xiquetes, xiques i dones que formen part de la comunitat educativa es contemplen i satisfacen en totes les decisions que es prenen envers el sistema educatiu, al mateix nivell que les dels xiquets, xics i homes que el componen.

Entre les funcions del consell escolar està la de fer informes i fer propostes a l'administració sobre assumptes relacionats amb la qualitat de l'ensenyament.
Un d'aquests va ser l'informe «Masclismes quotidians, base de la convivència», que és el que tenim ací, és… âperdóâ, «base de la violència contra les dones» que respon, i, per això ens hem centrat més en la igualtat, d'una banda, al compromís del CECV de promoció de la igualtat, però també a la demanda del Síndic de Greuges, realitzada a l'informe de 2017 sobre l'atenció i protecció a les dones víctimes de violència de gènere a la Comunitat Valenciana, on recomana, entre altres actuacions, que el consell escolar valencià elabore un informe sobre els micromasclismes existent en les aules, amb l'objectiu d'implementar accions i/o iniciatives per a la seua erradicació.
Per això diguem que l'informe més exhaustiu l'abordàrem d'aquest tema.

El que se va fer després de la recomanació va ser crear una comissió de coeducació.
El consell escolar funciona en comissions i intentem que eixa pluralitat que està en el ple del consell escolar i en les comissions, estiga present també en totes…, o siga, en la comissió permanent, però que estiga també present en totes les comissions.

Per tant, en la comissió de coeducació, que és la que va prendre iniciatives en aquest sentit, estaran representades totes les associacions de pares, tots els sindicats de professors…, bé, tot, tot l'espectre que conforma el consell escolar.

I l'informe se centra en un dels aspectes que genera desigualtats, com he dit abans, però les conclusions podrien servir de model i fer-se extensibles a altres àmbits en contra de la percepció de les diferències.

Per què es va fer este informe?
Perquè el tema de la violència de gènere estava de plena actualitat malauradament.
Per tant, són actuacions concretes per a previndre eixa violència.
Això mateix serviria per a qualsevol altre tipus de violència generat en desigualtats.

Aquest informe, que he portat un exemplar en castellà i un altre en valencià per si volen consultar-lo, està fet amb una metodologia… Sempre al consell escolar treballem, ja dic, des d'una òptica plural i se treballa molt en grups de treball per escoltar la veu de tots els experts i de tota la comunitat educativa.

Aleshores, en este informe nosaltres tenim un apartat que és què sabem, que és la veu de la comunitat científica; què tenim, que és la veu de l'administració educativa; què observem, la veu de la comunitat educativa i unes conclusions; a banda, uns annexos de tot el que s'ha fet pel camí que pot servir a esta comissió com a referent en altres àmbits, i hem arribat a unes conclusions.

Vaig a llegir, si em dona temps, crec que sí, les conclusions només perquè sí que els demane l'esforç que el traslladen, que puguen exportar-lo a qualsevol altre tipus de diferències.
Això és detecció de desigualtats, de micromasclismes, però poden traslladar-lo a qualsevol tipus de diferències.

Són recomanacions que serien en tres àmbits: la sensibilització, la formació tan necessària i l'observació del seguiment.
En la sensibilització se recomanava promoure accions concretes per conscienciar l'alumnat i les famílies respecte el cos i la imatge encaminades a l'acceptació de la diversitat i el treball del pensament crític davant els cànons estètics, normatius o dominants, i el treball per a una relació de bon tracte amb el propi cos.
Com poden observar, això serveix per a qualsevol àmbit.

Incentivar accions de sensibilització sobre el vincle entre música i relacions de gènere per tal de promoure la visibilització de propostes musicals respectuoses a la diversitat de gènere i no sexistes.
Això, sabem que la música és de gran influència, hi hagueren passos pel mig que se centraven en la música.
Això també es pot traslladar a qualsevol altre àmbit.

Fomentar accions de coneixement i conscienciació sobre les relacions, les relacions en sentit ampli en el tema de l'assetjament escolar.
Ací estava centrat en les relacions de gènere que difonen els productes audiovisuals âmúsica, cinema, televisió, publicitatâ que consumix la població infantil i jove.

Difondre actuacions de conscienciació per treballar la percepció de la por en l'espai urbà, amb el suport dels centres educatius, famílies i alumnat i altres instàncies de l'administració local.

Facilitar l'accés als centres del missatges i discursos que estan generant-se des dels col·lectius vinculats a les qüestions de gènere.

I, per abreujar, no desenvolupe formació, que és tan important de tots els membres de la comunitat educativa, més enllà de l'alumnat, del professorat i de les famílies, també en la societat.
I després, l'observació i seguiment.
He de dir que no ens hem centrat només en la igualtat, que nosaltres també, una de les màximes…, obrir a l'entorn.
I en això hem fet campanyes d'aproximació entre els consells escolars municipals i el Consell Escolar de l'Estat, derivat d'esta actuació que, ja dic, està ací detallada, hem fet un informe que es diu «Localitats (inintel·ligible) … de rebuig» en 21 municipis.
Hem treballat jornades d'èxit escolar, entre ells també, en col·laboració amb els ajuntaments, l'absentisme.
I ara estem treballant en una línia de prevenció de salut mental i suïcidi.

Després, en les preguntes, si volen, per no passar-me'n… Com a conclusió ràpida a la meua intervenció diré que de la nostra reflexió, del consell escolar, ixen les següents línies importants: la importància de la prevenció, la importància de la convivència com a punt zero de la prevenció i la importància de l'educació en igualtat com a base de la convivència.
Propiciar un bon clima escolar base de la valoració positiva d'eixes diferències com a factor que enriquix, no com a factor que diferencia.

És necessària la implicació de tota la comunitat educativa i, quan se treballa en qualsevol d'estos àmbits, hem de partir d'una fase de sensibilització, d'una fase de formació i, també, després, portar un seguiment.

Senyories, estan fent-se moltes coses.
L'observatori de la violència és de 2004.
S'ha avançat molt en matèria d'inclusió.
El Previ, l'altre dia em deia un director d'un centre concertat: està funcionant molt bé; i, encara així, continua l'assetjament.

Tenim una societat en què, per internet, per com ha evolucionat, estem en el segle XXI, no se poden posar portes al camp, però el que sí crec que tots estarem d'acord, i els invite perquè tots junts treballem per la causa, és que és fonamental la prevenció.
En este primer…, en el punt zero, abans del primer incident, els xiquets han de ser respectuosos.

Crec que me n'he passat ja…

La senyora presidenta:

Tranquil·la, no passa res.

La senyora presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana:

Val.
Doncs, disculpen.

Moltes gràcies i endavant.

Volia afegir que he portat això.
He portat també, després de les recomanacions fetes, unes línies d'actuació.
I això són les recomanacions del Consell Escolar per fer realitat una societat lliure de masclisme.
Això als xiquets, com eren els micromasclismes, i era micro, els feia gràcia.
N'he portat uns quants per a vostés.
I, bé, era mirar ací com detectar actuacions, comportaments que hauríem de canviar.

La senyora presidenta:

Doncs, li ho agraïm molt perquè tota informació servirà per a després fer l'informe final.

Moltíssimes gràcies.

Ara, per tres minuts, té la paraula la diputada del grup Unides Podem, Cristina Cabedo.

Quan vosté vullga.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies, presidenta.

Senyora Cañada, benvinguda.
Transmeta, per part d'Unides Podem, al Consell Escolar de la Comunitat Valenciana l'enhorabona pel treball que estan fent.
Segur que eixe xicotet manual de micromasclismes ens vindrà molt bé a les diputades en el parlament, que també, dia a dia, ho anem vivint.
Ho repartirem als nostres companys també.

I voldria fer-li una xicoteta pregunta.
Sobre l'informe dels masclismes… Quan vostés feien l'informe sobre els masclismes quotidians, ¿van detectar que també…?
Açò és una comissió d'assetjament entre iguals.
Però la setmana passada va hi haure un cas d'un assetjament a un professor i jo me pregunte si també han detectat masclismes d'alumnat cap a professores, perquè això també pot suposar una referència perquè, si li ho fan a una professora, com no li ho vaig a fer a la meua companya.
Per tant, eixa seria per a mi una primera pregunta.

Després, voldria jo especialment emfatitzar i, per favor, que se guarde un temps per a contestar, que després hi ha un temps molt limitat, perquè ens explique les fases de l'assetjament.
Perquè vosté ho ha comentat al principi, dient que no anava a explicar-ho, perquè potser ens ho han explicat altres compareixents, però jo no recorde que ens ho hagen explicat, crec.
Aleshores, si ens poguera fer un resum sobre les fases de l'assetjament o donar-nos referències importants, jo ho agrairia.

I, després, vosté ha emfatitzat sobre la reiteració.
Sí que és cert que s'ha parlat molt sobre la definició de l'assetjament i molts altres experts ens han parlat sobre el tema de la reiteració.
Però hi ha un element que a mi me preocupa sobre la reiteració, i no sé si vostés ho han parlat en el consell, i és, tenint en compte que està augmentant el ciberassetjament i que una agressió, que no és una assetjament, que és puntual, en el moment en què se puja a les xarxes socials, per la mateixa dinàmica de les xarxes socials, se convertix en viral i, per tant, se reitera pel simple fet d'estar retuiteando, tal i qual, és cert que l'agressor només fa una agressió, que es pujar una burla, però, en el moment en què se viralitze, hi ha una reiteració per la mateixa condició de les xarxes socials.
Per tant, eixes agressions les hem de considerar assetjament?
No?
Sí?
A mi me dona la intuïció que sí, perquè crec que quan un xiquet o una xiqueta ho puja a internet ha de ser conscient que, tot i ser una agressió individual, se convertirà en viral, però tinc els meus dubtes.
Per tant, si ens pot esclarir aquesta qüestió, també li ho agrairia.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara, per tres minuts, té la paraula la diputada Miriam Turiel, del Grup Parlamentari Vox.

Quan vosté vullga.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidenta.

Buenos días, señora Solaz.

Le agradecemos mucho su comparecencia en esta comisión, ya que consideramos que usted, por el cargo que ocupa, pues, puede ilustrarnos sobre el problema que estamos abordando.

Queríamos preguntarle por las métricas, por los datos, si ustedes tienen datos sobre este tema.
Y también es verdad que el acoso…, dicen los expertos que acosan independientemente de la clase social y de otros factores culturales.
Pero sí que es cierto que ellos nos han dicho que hay una serie de diferencias que pueden hacer que el acoso se propicie, por ejemplo, entre hombres y mujeres es ligeramente superior el acoso entre mujeres.
Entonces, queríamos saber ese acoso quién lo que genera, ¿son hombres, son mujeres o es un dato irrelevante?
No sé, es un poco por ilustrarnos, porque tampoco conozco mucho sobre este tema.

Luego también, por otro lado, de la misma forma que se puede segmentar o establecer parámetros con el tema de hombre y mujer, también nos gustaría saber si ustedes tienen métricas de los centros públicos, concertados y privados.
No sé si los privados también los abordan, pero, bueno, en cualquier caso, si nos puede hablar también un poco de este tema y de los datos que ustedes consideran y si también se pueden establecer diferencias sobre el acoso.
También, de la misma forma, sobre la discapacidad que también…, y la diversidad funcional, que también creo que es un tema donde incide bastante el acoso, ¿no?

Luego, usted nos ha hablado, y está bien, sobre un decálogo y sobre…, o sea, hay mucho material, hay decálogos, tal; pero, con todo mi respeto, no dejan de ser deseos que están muy bien, pero que quería saber cómo ustedes llevan ese decálogo, cómo lo aplican.
O sea, eso, ¿cómo se traduce en medidas concretas?

Por otro lado, también, usted nos ha hablado de que hace falta prevención y que es verdad que, aunque se estaba visibilizando el problema, la violencia no deja de aumentar.
Entonces, queríamos saber, ¿este aumento se debe a que, efectivamente, la violencia está aumentando o que los casos se están dando a conocer?
Porque hay varios comparecientes que nos han comentado que durante…, sorprendentemente, a mí me sorprendió muchísimo, que en la pandemia ha aumentado el acoso escolar bajo la forma de ciberacoso.
Y, además, esto es gravísimo porque se proyecta en bucle, multiplicando el sufrimiento de la víctima.

Por otro lado, también, los menores son inimputables.
Entonces, quería saber si, además de todos estos manuales, decálogos, todo este material que puede estar muy bien si se aplica y se traduce en medidas concretas, si se puede hacer algo desde el punto de vista legal, aunque sean inimputables, o si esto sería una barbaridad.
O sea, que me diga su opinión, cómo usted lo considera.

Luego, también, cómo ayudan a las víctimas, cómo ayudan también el acosador, si están recibiendo atención psicológica.

Y, luego también, usted ha hablado del tema del suicidio.
Es terrible.
Y si usted nos puede contar los casos que…, o sea, si está relacionado el acoso escolar con el suicidio, con la ideación suicida.

Luego también, queríamos hablar… Según los expertos, el acoso tiene cuatro fases y se hace visible cuando ya es demasiado tarde.
Entonces, nos gustaría saber cómo ustedes actúan, además de en la prevención, en cada una de estas fases que existen.

Bueno, pues, nada.
Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara, per tres minuts, té la paraula la diputada Mercedes Ventura, del Grup Parlamentari Ciudadanos.

Quan vosté vullga.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidenta.

Buenos días, señora Cañada.

Bienvenida a esta comisión.

Agradecerle la exposición y, como hemos podido comprobar y usted nos ha dicho, el Consejo Escolar está compuesto por una serie de comisiones que abarcan temáticas tan importantes como es la innovación educativa o participación, entre otras.
Y me gustaría preguntarle si en alguna ocasión se han planteado incorporar una comisión de acoso escolar dentro del Consejo Escolar de la Comunidad Valenciana.
Si lo pregunto es por la problemática de gran calado que tiene esto, ya ve que aquí hemos hecho una comisión de estudio; más importante, pues, no podía ser.
En este sentido, usted habla que sí trabajan de manera transversal este acoso escolar.

Indicarle, y también lo ha dicho usted, que hay más aspectos que engloban el acoso escolar, más allá de los micromachismos, que también.
¿Tiene previsto trabajar este tema específico del acoso escolar?
Porque, como usted ha dicho, el problema del acoso escolar está ahí, hay que prevenir y hay que ofrecer recomendaciones.
En esta línea, pues, me preguntaba si va también a hacer el material, los informes, igual que lo han hecho ustedes con -muy acertado- el tema de los micromachismos.
Usted indica que, dentro de su decálogo, ustedes trabajan y está la convivencia escolar.
En este aspecto, me gustaría conocer qué acciones específicas se llevan a cabo desde el Consejo Escolar para hacer frente a esta problemática.
¿Está prevista, por parte del Consejo Escolar, alguna campaña de sensibilización o un conjunto de acciones, de cara a visibilizar, de dar conciencia al alumnado del problema del acoso escolar.

Dicen que vienen a buscar o que hacen acciones para educar en convivencia.
¿Qué acciones están realizando?
¿La hacen al alumnado, a las familias, al profesorado?
¿Con qué regularidad?
¿Es en todos los centros?
¿Con qué personal cuentan, si cuentan con el plan Previ?
¿Con quién cuentan, un poco, para conocer un poquito más las acciones que se realizan?

Y, evidentemente, en la actualidad, los casos de acoso no solo se dan, como bien se ha dicho, en los centros escolares, sino también fuera y, especialmente, pues, en vía digital, ¿no?
Las redes sociales contribuyen a ello.
Cada vez más, pues, estas tecnologías, las redes sociales en este caso, se están convirtiendo en una plataforma de relación entre menores.
Llama mucho la atención que, yo, por ejemplo, cuando voy a la universidad, ves a grupos de alumnos tomando un café y, en lugar de estas comunicándose, están más pendientes del teléfono que en la comunicación en sí.
Esto quiere decir que el mundo ha cambiado y algo tenemos que hacer.

Me gustaría preguntarle si están incluyendo en la programación escolar acciones específicas para combatir el acoso escolar en el ámbito digital.
Y, si se lo pregunto, es porque la anterior compareciente también ha indicado que es vital, es importante que se forme en cómo hacer buen uso de estas tecnologías, cómo hacer buen uso de las redes sociales.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, té la paraula la diputada del Grup Parlamentari Compromís, Nathalie Torres.

Quan vosté vullga.

La senyora Torres Garcia:

Gràcies, presidenta.

Senyora Canyada, benvinguda i l'enhorabona, encara no havia tingut ocasió de felicitar-la pel seu nomenament.

Bé, vosté té una llarguíssima trajectòria com a docent, com a responsable de centre i ara, doncs, presidint el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana.
I, com a tal, vosté ha posat el focus a educar per a la convivència amb l'objectiu de la prevenció.

Bé, ha fet vosté una exposició detallada dels fonaments teòrics, però a mi m'agradaria que passàrem a la pràctica, al dia a dia.
I, en eixe sentit, vosté sap que, en la intervenció i resposta en una situació d'assetjament, els docents són els primers a actuar perquè estan directament en contacte amb l'alumnat.
Però, insistint en eixe aspecte més preventiu sobre el qual vosté ha posat l'accent, a mi m'agradaria saber quin és el paper que fa el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana a nivell de centre, que és una cosa que ja ha apuntat la diputada Merche Ventura.
És a dir, a nivell de centre, quin és el paper que fa el Consell Escolar per a implementar mecanismes de millora de la convivència, que és on vosté ha insistit molt que s'ha de millorar la convivència als centres educatius.

Gràcies, presidenta.

La senyora presidenta:

Moltíssimes gràcies.

Per tres minuts, tindrà la paraula la diputada del Grup Parlamentari Popular, Marisa Mezquita.

Quan vosté vullga.

La senyora Mezquita Juan:

Gràcies, presidenta.

Señora Cañada, bienvenida.
Muchísimas gracias por su aportación a esta comisión, que es de gran importancia el tema que nos ocupa.

Coincido con ustedes en que el primer punto es la prevención, es fundamental y es imprescindible.
En el tema de la prevención, habría que incrementar recursos en esa detección, pero ¿nos podría decir qué recursos deberían ser, si tienen claro, de alguna manera, cómo se debería actuar para poder incidir más en esa detección precoz y en esa prevención?

Después, comentaba que es fundamental que esos espacios de convivencia se conviertan y se consoliden como espacios seguros.
Como órgano consultivo, el consell puede intervenir perceptivamente en los asuntos que afecten a la programación general de la enseñanza y también puede elevar propuestas en relación con otros aspectos educativos, y este sería uno de esos.
¿Hay una propuesta clara de cómo crear esos espacios seguros?
¿Pueden todos los centros crear estos espacios seguros?
Esa es una de las cuestiones que sería de vital importancia, porque cualquier medida que podamos adoptar debería ser aplicable a todos los centros y poder beneficiarse todos a la vez de ellos.

Hay otra cuestión que me preocupa y es un poco, a veces, lo que ha comentado de la pasividad de los observadores.
En ese sentido, si hay alguna medida que se pueda plantear o proponer para que esa pasividad sea revertida e implicar de alguna manera más al alumnado.

Pero hablando también del alumnado, creo que es también superimportante la implicación de las familias.
Y, en ese sentido, sí que me gustaría saber qué acciones ha llevado a cabo el Consell para de alguna manera trabajar junto a las familias.
Y digo «junto a las familias» porque esto tiene que ser un acompañamiento y una interacción de todo el ámbito educativo.

Y es fundamental porque a veces nos podemos encontrar en la tesitura de que, pese a haber detectado, por ejemplo, una situación de acoso, suele pasar eso de que en los padres hay una tendencia de «mi hijo no ha podido ser» o «no ha podido hacer esto» o minimizar de alguna manera… Y esto no es bueno, porque minimizar un acoso es permitir o consentir de alguna manera que perdure en el tiempo.
Y, de hecho, no solo la comunidad educativa tiene que actuar.
Yo creo que es fundamental el papel de las familias.
Y, en ese sentido, me gustaría saber cómo aborda el Consell el planteamiento, la intervención o participación para llegar a buen término en el acoso escolar de todas las familias.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Per tres minuts, tindrà la paraula la diputada del Grup Parlamentari Socialista Rosa de Falastín.
Quan vosté vullga.

La senyora Mustafá Ávila:

Gràcies, presidenta.

Benvinguda, senyora Cañada.

Enhorabona per la seua intervenció i pel seu nomenament també.

Ja sabem que un de cada tres adolescents reconeix haver assetjat algú alguna vegada a l'escola i que un de cada quatre xiquets i xiquetes confessa haver patit assetjament a les aules o, com vosté ha dit, no només a les aules, a l'entorn escolar, que és molt més ample.

Per això jo volia insistir: ¿quin paper pensa vosté que ha de tindre l'alumnat com a actor fonamental en la prevenció i en el tractament de l'assetjament escolar?

Li volia donar les gràcies per assenyalar que la desigualtat entre hòmens i dones comença ja des de la infantesa i, també, l'enhorabona per tota eixa bateria de mesures que ha presentat i que ens semblen molt interessants i que, com bé ha dit la companya, la senyora Cabedo, comença en la infància, comença en l'escola, però continua al llarg de tota la nostra vida -també, ací a les Corts Valencianes, clar que sí.

També altra qüestió que ha posat de manifest l'anterior compareixent, la falta de temps.
El problema que pot suposar a l'hora d'aplicar protocols.
I si pensa vosté que seria possible aplicar mètodes més senzills que no suposen una càrrega més i, per tant, que es facen servir de forma continuada i que siguen més efectius.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies.

Ara sí que tindrà vosté la paraula.

La senyora presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana:

Moltes preguntes…

La senyora presidenta:

Té cinc minuts per a intentar-ho.

La senyora presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana:

Abans de tot, jo no puc tampoc separar ara la meua activitat com a presidenta del consell escolar de la meua trajectòria, com molt bé ha remarcat Nathalie.

Jo durant 15 anys he sigut directora d'un centre de secundaria i he estat en l'associació de directors.
He viscut en primera línia casos d'assetjament.
I ara vaig a fer una observació conjunta, que crec que respon a tots i a totes.
I després ja intentaré centrar-me…

Miren vostés, jo crec que hi ha un desequilibri entre com ha avançat la societat des de les noves tecnologies en el desenvolupament de les TIC.
Dels noranta a ací ha avançat el món tant -i repetisc que açò és subjectiu- que moltes vegades estem aplicant mesures de meitat del segle XX a uns estudiants que són el futur del segle XXI.
Jo crec que el que és fonamental és educar per al segle XXI i fer-ho amb els recursos del segle XXI.

Per tant, primera qüestió, tenim adolescents.
Els adolescents tota la vida han sigut un material -permeten-me vostés l'expressió- mal·leable, modelable, però difícil de fer-ho.
I s'ajunten els problemes de l'evolució psicològica a una societat que està oferint-los moltes coses que per a molts no són accessibles i que creen desequilibris de poder entre «jo vull això», «jo vull tindre eixa figura», «jo vull la tablet que té fulanito» o «jo vull…» I això és un problema social que ens afecta a tots.
Per tant, és difícil.
És difícil.
I tots ens hem de posar les piles.
Per això té tant de sentit aquesta comissió, perquè hem de treballar en eixa línia i donar respostes socials, mesures conjuntes.
Ara, dins d'això, que jo crec que hi ha eixe desfasament entre com han evolucionat unes coses i com evolucionen altres.

Contestant algunes preguntes que m'han fet, jo crec que una cosa també transversal a totes les preguntes és la formació.
Quan parlen de professorat, quan parlen de famílies, quan parlen d'alumnat és formació per a eixa nova realitat i per a detectar.
Jo insistisc en la prevenció.
La prevenció és sobretot detecció precoç.

I va centrat ja en coses més concretes.
Per exemple, preguntaven sobre l'assetjament del professor, del docent, i sobre la reiteració.
La primer intervinent m'ha preguntat sobre les fases.
Les fases jo crec que els experts dels primers dies segurament les explicarien.
Parlen de que hi ha un incident.
Quan l'incident es reitera, ja es pot començar a parlar d'assetjament.
Després està la fase d'anàlisi i després ja la d'actuació.

Però què passa amb totes estes fases?
El que passa en totes estes fases és que quan l'assetjament aflora és massa tard.
És a dir, moltes vegades parlem d'assetjament, quan ja s'ha produït l'assetjament i moltes vegades no arriben a aflorar i ara tenim tots els dies persones famoses, esportistes d'elit i tal que estan eixint en campanyes de dir «jo quan estava l'escola estava…» perquè molts en el seu moment no s'atreviren…, no tingueren l'oportunitat de fer això.

Clar, a mi m'agradaria no arribar a eixa fase.
I per a arribar a eixa fase, la resposta és: espais segurs de confiança.
Però per a crear eixos espais segurs de confiança han d'estar implicades les famílies, el professorat, tota la comunitat educativa.
I l'espai ha de ser l'espai de l'escola i l'espai de la casa.
I també l'espai del municipi, del seu àmbit.

Com se pot controlar el ciberassetjament?
Encara estan els experts en noves tecnologies -que no es el meu cas- explicant eixes coses, com es pot fer un control de continguts, com es pot limitar l'accés.
Perquè ahí des del punt de vista…, ho dic perquè això conteste també a dos o tres preguntes, des del punt de vista de l'administració… -no sé si els han parlat ja de la campanya de digitalització- s'està fent una gran campanya de digitalització dels centres, que arribarà a tots els centres i se va a fer formació digital.

En esta formació digital no només se va a formar en el sentit de com s'utilitzen eixes eines de treball, sinó també en el bon ús de les TIC.
Això és formació.
Jo insistisc en la formació.

Evidentment, quan una cosa està per internet, la meua opinió… -m'has demanat la meua opinió- és que quan és viralització és assetjament i es reitera.
Ahí és fonamental eixa educació en el bon ús de les pràctiques, però també de les TIC.
Però també és fonamental les famílies.
Com també han remarcat algunes de vostés, les famílies han d'exercir un cert control.
Per desgràcia, tenen un temps familiar que no sempre poden controlar el temps que sí que es dediquen sense control a eixes coses.
Però sí que s'havia d'educar les famílies.
No passa res.
Educar també les famílies.

Quan parle de formació, dic…, més que educar, formar.
Quan parle de formació, parle també de les famílies.
És fonamental.
En el consell escolar qualsevol actuació que fem…, en esta, per exemple, voran que hi ha mesures per al professorat, mesures per a les famílies, mesures per a l'alumnat.
Ací poden mirar un poquet l'informe.
I sempre treballem aixina, perquè les nostres comissions estan tots i totes representades.

Les famílies són molt actives.
Moltes de les iniciatives del consell escolar són iniciatives de les famílies que nosaltres acceptem.

M'havia preguntat la diputada de Vox per les mètriques.
Nosaltres no tenim mètriques en quant que no és el nostre àmbit.
No és la nostra competència.
Estan les del Previ, estan les dels centres.
Nosaltres som com un balcó decisiu per a mirar la comunitat educativa, perquè estem tots.
Tenim prou distància com perquè siga un observatori vàlid de molts aspectes, però tampoc estem a peu d'obra, ni podem entrar en el treball de dins dels centres.
Per tant, nosaltres mètriques no tenim.
El que sí ens arriba és la percepció de cada u dels sectors, mitjançant les seues experiències directes, dels seus fills, dels seus alumnes, dels seus companys, etcètera.

I com treballem?
El decàleg és el que marca les nostres línies d'actuació, però nosaltres treballem en comissions.
Comissions que són no només…, jo ací he dit una comissió de coeducació a instàncies del Síndic de Greuges.
Nosaltres tenim una comissió, que es diu de Jornades i Projectes, on anem donant forma…, som les que hem de donar forma a les propostes que isquen de qualsevol sector.

I en eixa Comissió de Jornades i Projectes he dit al final que estem ara fent coses com, per exemple…, anem a publicar allò de… (inintel·ligible) … però, per exemple, en el protocol d'absentisme que férem una jornada d'èxit, i una cosa important és que parlaren d'ella com d'èxit i no d'absentisme.
El que férem va ser la difusió de bones pràctiques i parlar de les fases importants que eren detecció, prevenció, intervenció, reparació, avaluació.
21 municipis de la Comunitat Valenciana, des d'Oriola fins Vinaròs.
Oriola concretament va ser un dels que va intervindre.
Férem una posada en comú en una segona fase, perquè això ve que després se va presentar un protocol d'absentisme de la conselleria, després de la nostra jornada i, ara, farem una altra jornada, que tenim prevista per a setembre, on volem obrir-se a més municipis per a buscar també eixa implicació de l'entorn.

I en eixes comissions, evidentment, hem vist que després de la pandèmia s'ha incrementat l'assetjament.
Són dades, però també s'ha incrementat el suïcidi.
I açò els ha de portar a preguntar-se: per què?
Què hi ha darrere que un xiquet tinga aquests tipus de conductes?
Probablement si abans se sentia segur entre els seus companys i ara no té això, la soledat.
O l'estar moltes hores en casa, que no té costum.
I no ho dic ni en sentit positiu ni en sentit negatiu, sinó que ho hauríem d'estudiar.
És un tema a estudiar ara.
Això és una dada preocupant.

El que és preocupant és que hi haja violència contra si mateix i contra la resta.
I, en eixa línia, nosaltres ara el que hem fet ha sigut…, la primera actuació que teníem és de formació.
Perquè ni els que estem en el consell escolar, ni els professors ni les famílies ni ningú tenen prou formació, per exemple, per al suïcidi.

La primera jornada que estem preparant ara és de formació per a tots, amb experts.
Vindrà una persona que parlarà d'adolescència, un especialista en l'adolescència.
Vindrà un psicòleg, perquè nosaltres també treballem en col·laboració amb la conselleria de sanitat, que tenim una cartera de salut compartida.
I vindrà, per exemple, Dolors López, que li han donat ara un premi i tal, que és una de les màximes expertes en suïcidi, que és valenciana, que vindrà també.

Ho dic perquè, en principi, escoltarem.
Ens ensenyaran… Ara hi ha una ponent de Barcelona, Teresa (inintel·ligible) … que és un especialista…, encara no tenim confirmada -per això no volia dir el nom- la seua presència.
Però, per exemple, les seues obres, els seus llibres són…, ella és especialista en la comunicació com a fórmula per a solucionar conflictes.
I parla dels adolescents sempre en clau positiva, valorant tot el que és positiu, ensenya els pares a no recriminar, sinó a valorar allò positiu i que ell mateix, l'adolescent, arribe a adonar-se del que és negatiu.

És canviar un poquet els esquemes de tot.
Primer, els formem i, després, en les comissions pensem: «Ara anem a fer una jornada sobre tal».
I quan ja treballem en grups, la nostra tècnica és una que està ara de moda -bé, ja fa anys-, que és treballar en grups on estem tots, passem tots per tots els grups i, després, arribem a un llistat de punts que són importants.
I d'eixos punts intentem buscar solucions.

Però també he de dir que el consell escolar…, la seua obligació és fer informes, no actuar dins dels centres.
Eixos informes són per a l'administració educativa.
Però també els fem arribar… Com els fem arribar els centres?
Als centres els fem arribar ara normalment mitjançant els equips directius enviant correus electrònics.
Ara, el que passa és que estan tan saturats, que per sort tenen als tècnics d'igualtat.
I nosaltres actuem amb els tècnics, que es diuen d'igualtat i convivència, no només d'igualtat -això és la forma abreviada-.
I als tècnics d'igualtat i de convivència els fem arribar coses, fent difusió de campanyes i els invitem a participar activament i enviar-los els resultats.

Han parlat també… Igual estic estenent-me massa.
Han parlat també de… «campañas sobre el acoso».
Nosaltres no fem…, campañas sobre el acoso porque las campañas sobre el acoso corresponden a la administración educativa… No a nosotros, que también somos administración educativa, pero, evidentemente, no está en las competencias del consejo escolar.

Nosotros, por ejemplo, cuando hay una norma que se está tramitando hacemos informes a la administración educativa que no son vinculantes.
Es obligatorio que lo hagamos, pero ellos pueden hacernos caso o no.
Pues cuando hacemos informes por iniciativa propia, lo que hacemos es que se lo llevamos a la administración educativa, que normalmente unas cosas las contemplan y otras valoran si son susceptibles de incorporarlas ya o más tarde o pegándoles alguna vuelta.
Entonces, trabajamos así y lo que hacemos son recomendaciones, no dejamos de hacer recomendaciones, estamos continuamente trabajando en estas cosas.
Es cierto que ha habido un parón, saben que yo llevo solo un año, hace ahora, pero he estado en el consejo escolar desde 2015, entonces sí que he sido activa en esas políticas, bueno, esas políticas, esas actuaciones.

Bé, ara, la pandèmia ha truncat moltes coses, s'han quedat moltes coses a mitges que no es podien fer, i ara estem recuperant-les, una -he dit- és la del suïcidi que ha eixit com a iniciativa després de la pandèmia; altra és obrir-se als ajuntaments, i dins dels temes estaríem ampliant totes les coses relacionades amb la convivència, però també en la formació, en la formació perquè he dit que és molt important a tots els nivells, la formació de tots nosaltres.

Després, ja he dit que a nivell de centre no tenim capacitat d'intervindre, en els centres educatius ho fem mitjançant els tècnics d'igualtat.

Quant a recursos, el primer recurs és la formació, jo continue pensant que el recurs… Cuando decía la diputada del PP «los de recursos para la prevención», pues yo creo que el principal recurso para la prevención es la formación, insisto, y la formación de todos, incluidas las familias.
Estoy totalmente de acuerdo con usted en cuanto a la importancia de las familias, y las familias son muy activas, como he dicho, en el consejo escolar.

Las medidas para la pasividad de los alumnos, pues, si educamos en la convivencia a todos no estará el que mira, y el que actúa, y el que… Jo, per la meua experiència com a directora de centre el que he pogut comprovar és que moltes vegades, quan era un assetjament entre iguals, que és la majoria dels casos, moltes vegades eren amics, tenien la mateixa procedència, les famílies eren amigues.
Per què u assetjava i l'altre era víctima?
Doncs, se n'havien donat eixes circumstàncies i el que és assetjador preferix ser popular perquè té altres mancances, i podria haver sigut totalment al contrari.
Per això, una educació en la que açò no tinga lloc estalviaria estos problemes, quant a no valorar com a problema la diferència sinó valorar-la com una cosa enriquidora.

Bien, en cuanto al papel del alumnado, pues el alumnado es fundamental, això deia la diputada del PSOE, l'alumnat és fonamental perquè les tasques de mediació són molt importants.
Probablement, ací, algú haja dit, no sé, algun orador, que la mediació no basta.
Clar, la mediació no basta perquè la mediació és a posteriori, la mediació és quan ja s'ha produït l'assetjament; aleshores, tu pots resoldre temporalment eixe problema, els jutjats moltes vegades aconsellaven per a resoldre conflictes que arribaven…, perquè algú ha preguntat el tema de l'edat, el tema de mesures legals i estes coses, a partir dels setze anys ja es pot actuar, i moltes vegades els jutges recomanaven, perquè són menors i no van a integrar-los en una institució quan igual és una cosa d'adolescents, el que recomanaven era la mediació, jo he fet mediació a instàncies d'un jutge quan era directora.

Les famílies s'impliquen perquè, un poc, no perquè estiguen convençudes moltes vegades sinó perquè pensen que és un mal menor, perquè així, si es resol, doncs, millor.
Però, realment, això no és una solució definitiva, perquè eixes persones després poden… s'ha resolt eixe problema però no la problemàtica.
Aleshores, eixa mediació és molt important, els alumnes com a mediadors.
Quan la mediació es fa per part de l'alumnat, quan entrenem una comissió d'alumnes en este tema, moltes vegades és més fàcil resoldre conflictes i més prompte, des de la meua experiència.

I, bé, no sé si he contestat a tot, però…

La senyora presidenta:

La veritat és que li agraïm, estàs en una comissió que és de veres que els temps estan sent molt laxos perquè crec que n'hi ha moltes coses a dir i a aportar.
Agrair-li també el que ens ha portat com a material, i, bé, comentar-li que si eixe material a nivell d'entitat ens el pot enviar…

La senyora presidenta del Consell Escolar de la Comunitat Valenciana:

Sí, bé, de moment, ací he portat… Bé, açò és de la jornada, com sabia que no podria parlar de tot, de la jornada d'èxit escolar, un poquet de les conclusions de la primera, que són les bones pràctiques en els municipis, i d'això he portat un en castellà i un en valencià per si volen consultar-lo, a banda del meu que se'l poden quedar.
Ho tenim en digital i es pot consultar en la pàgina web del consell escolar, està oberta al públic, la pàgina del consell escolar té molts informes perquè s'han fet coses sobre lectura, sobre la pau, bé, doncs, estan.
I d'això, doncs, un grapat de cosetes d'estes per a repartir.

(Ocupa la presidència el vicepresident de la comissió, senyor Jesús Pla Herrero)

El senyor vicepresident:

Bon dia.

Anem amb la darrera intervenció del matí, que és la senyora Joaquina Barba Plaza, que és presidenta de l'Associació de Directors i Directores d'Infantil i Primària del País Valencià.

Moltes gràcies per haver vingut.

Tindrà vosté quinze minuts per a fer la seua exposició; després, n'hi haurà un torn dels grups parlamentaris que li preguntaran o li demanaran qualsevol aclariment; i, després, tindrà vosté cinc minuts més per a contestar a les preguntes o als aclariments que li hagen demanat.
Val?

Doncs, quan vullga vosté.

Quan vullga vosté, té quinze minuts.

Compareixença de la presidenta de l'Associació de Directors i Directores d'Infantil i Primària del País Valencià (ADIP-PV), senyora Joaquina Barba Plaza

La senyora presidenta de l'Associació de Directors i Directores d'Infantil i Primària del País Valencià:

Doncs, bé, puc començar.

Bon dia a tothom.

Com ha dit el company, soc la presidenta de l'Associació de Directores i Directors d'Infantil i Primària del País Valencià.

Volia agrair moltíssim, en nom de companyes i companys, que s'haja creat una comissió per a investigar un tema que ens preocupa tant a tota la societat, com és l'assetjament escolar.
I també volia agrair moltíssim que ens hagen donat un espai per poder estar ací i aportar la nostra experiència, l'estudi que nosaltres i l'anàlisi que nosaltres també hem fet sobre la situació, i, bé, poder aportar llum i esclarir un poc el contingut i el concepte que de l'assetjament escolar té la societat en general i crec que és importantíssim que les direccions de centres pugam aportar una realitat que -crec- no s'està contemplant.

És cert que l'assetjament escolar és un fet que està present, que és molt greu, que amb les xarxes socials, la pandèmia, no sé, han sigut uns puntals perquè aquest tema s'agreuge.
Però, nosaltres volíem fer vore que estem en un moment social en el que en els centres escolars nosaltres tenim una normativa amplíssima que contempla la igualtat, amb moltes eines i molts recursos que estan reflectits en els nostres projectes educatius de centre.
Més que mai havíem tingut tant de recolzament de l'administració i de tantíssimes entitats per a poder treballar la igualtat i, d'alguna manera, aconseguir que tots els problemes de violència i de desigualtats dins de les aules, doncs, es puguen erradicar, però, malauradament no és així.

L'anàlisi que nosaltres fem és que, assetjament escolar, amb tota l'amplitud dels seu significat que és intencionalitat en fer mal, que és prolongue en el temps, i que tinga tota una sèrie de factors per a definir l'assetjament escolar amb l'estadística tan elevada que es presenta, doncs, des de l'associació volem dir que no és real.
Sí que és cert que es donen casos d'assetjament, nosaltres no anem a negar-ho, però tal i com mostren les estadístiques i a nivell social es diu, no.

Nosaltres el que sí que observem dins dels centres escolars és un maltractament entre iguals molt greu, l'alumnat ha normalitzat insultar-se, menysprear-se, rebutjar-se, utilitzen, no sé, la raça, la condició social, qualsevol indici els servix per a matxucar-se.
I això és el que passa dins de les aules, que no és el mateix que l'assetjament escolar que sabem que es prolonga en el temps, que té una intencionalitat, no, cal diferenciar-lo, i la societat ha de començar a vore que són dues coses distintes.

De la gran quantitat de casos que nosaltres activem en els centres mitjançant el Previ, un percentatge molt elevat, molt elevat, no és real.
Dediquem moltíssim de temps, dins dels centres escolars, a treballar entre l'alumnat dia a dia, no esperem que passe un fet concret perquè nosaltres ens posem a treballar, heu de portar-vos bé, no?
Tota l'escola en si és un sac ple de valors, i de treballs i d'activitats, i tot el nostre currículum es desplega mitjançant el treball d'eixos valors.

Què passa quan una família ve al centre i diu que el seu fill o filla està sent assetjada?
El centre ha de posar en marxa el previ del seu programa, i és farragós, és moltíssima dedicació la que li dediquem a posar en marxa tot l'equip d'intervenció, i la majoria de les vegades el que descobrim és que l'assetjador, que qui s'ha mostrat com a víctima i ha denunciat el cas és l'agressor.
I això jo sé que de les paraules de la presidència de l'Associació de directores i directors és fort, però és la realitat i és el que els companys i les companyes volem fer arribar ací.

Nosaltres tenim molts recursos dins les escoles, i fins i tot ara tenim, que això és un agraïment molt gran a l'administració, perquè els orientadors i les orientadores han entrat a formar part dels equips i són una ferramenta importantíssima per a orientar-nos a les direccions i als equips directius, als docents i també a les famílies.

Què observem nosaltres?
Que l'alumnat en la seua majoria no coneix la paraula no, no té treballat el nivell de frustració, nivell de frustració zero, zero.
I, clar, l'escola socialitzadora, eixe és el gran tret que definix l'escola, és socialitzadora.
És l'únic lloc, l'únic espai que és obligatori per a l'alumnat, que no pot triar-ho, ha de vindre sí o sí a l'escola, i on pot desenvolupar moltes eines, molts recursos personals, per a poder gestionar les seues emocions i per poder trobar-se entre els seus iguals.
A les cases no, a les cases hi ha un fill o hi ha dos fills, i no té la mateixa oportunitat de poder trobar-se en els seus iguals.

Nosaltres trobem que moltes de les problemàtiques que hi ha darrere de molts casos que s'han denunciat d'assetjament són dificultats de relació fora del centre, dificultats de coses com «és que a la meua filla no la criden les amiguetes el cap de setmana», «és que li fan el buit», «és queden totes i a ella no la criden», «és que el meu fill…» I són queixes que en realitat això no és un assetjament.
La paraula assetjament és supergreu, nosaltres no la podem banalitzar.
No podem confondre que no siga el líder, que la millor amiga que eixa xiqueta voldria tindre no l'ha preferix a ella i preferix a una altra.
En els estudis que fem dins de les aules, en els sociogrames, descobrim que molts dels alumnes que han denunciat que estan patint assetjament de part dels seus companys, les respostes són: són estimats i valorats com a companys dins de les aules, però no preferits com a amics fora del centre.
Això no és un motiu d'assetjament.

Quan des dels centres escolars cridem les famílies, i intentem explicar el que passa i creem espais de formació i de debat per a poder resoldre, perquè ací l'única eina que podem emprar és la prevenció, i la prevenció és des del diàleg, des de compartir, des de mostrar les coses com són.
Les famílies no acudixen, no acudixen als centre a formar-se i a poder establir grups perquè entre tots puguem donar una solució a eixe tipus de problemàtiques.

Ens preocupa molt tot el problema de la violència entre menors, molt.
És curiosíssim com mai s'havia tingut en els centres docents programes d'innovació, programes d'igualtat i convivència, plans d'actuació, d'orientació de tot tipus.
Però una vegada l'alumnat ix, com diu una companya de l'associació, de la tanca, de l'espai que és l'escola, és com si foren impermeables a tots els aprenentatges que s'han produït dins dels centres escolars, i fora dels centres passen moltíssimes coses.

Les famílies, per a evitar que els seus fills o filles patisquen remouen cel i terra i es veuen arrossegats a uns problemes, perquè en el moment que s'activa un previ o es fa una denúncia a la Fiscalia de Menors comença un procés molt complicat, i moltes vegades es veuen involucrats alumnes que són innocents, que l'únic que han fet ha sigut exercir el seu dret a triar els seus amics o les seues amigues.

I jo sí que vull que hui el missatge principal siga que des de l'associació reconeguem que existix l'assetjament escolar, que en l'etapa de Secundària, per exemple, en el meu cas, en el meu centre, és un centre que té Infantil, Primària i Secundària, estem ara en eixe procés; observem, puc transmetre una informació que és importantíssima perquè des de la nostra escola veiem l'alumnat que entra en 3 anys com va avançant en les etapes curriculars, quan arriba a l'ESO ahí ja les seues personalitats tenen una transformació important i, per tant, en les seues relacions, per les característiques de la seua etapa, doncs hi ha un altre tipus de problemàtica.
Però ja en Infantil els docents detectem aquells alumnes que no disposen dels recursos personals per a començar a establir relacions socials sanes i els veus en una incapacitat de relacionar-se.
Les famílies no accepten els consells quan tu observes eixe tipus de dificultats, i l'alumne va creixent i, malauradament, no ens equivoquem, eixe alumne, eixa alumna, continua reproduint les mateixes maneres de relacionar-se, les mateixes problemàtiques i, en la mesura que va creixent, quan arriba a la Secundària el problema és fa més greu.

Quan arriben a la Secundària sí que hi ha com més violència entre la seua relació, i les amenaces que es diuen, «i quan isques al carrer…» i coses així.
Però el percentatge de l'assetjament, que ahí augmenta, en molts casos tampoc és tan real com està dient-se.
De fet, hi ha casos d'assetjament denunciats per agressió sexual i després es descobrix que són consentides, que eixes relacions són consentides.

Per això, a mi m'agradaria que tota esta comissió, que me pareix meravellosa, que posara en el sac tot, tot, totes les opinions, totes les visions, perquè és importantíssim.
Heu de saber que hi ha menors arrossegats a situacions que són totalment innocents i es veuen arrossegats per coses que nosaltres com a adults considerem ridícules.
És cert que a un menor el que més l'importa en el món és formar part del seu grup d'iguals i sentir-se acceptat i volgut pels seus companys.
Però també hem d'ensenyar-los a acceptar que a nosaltres no ens agrada tothom i és possible que nosaltres tampoc agradem a la resta, i això també significa respecte, hem de respectar.
I crec que en estos moments la societat està elaborant xiquets i xiquetes, com deia un company, de cristall, no tenen recursos personals per a poder gestionar i resoldre les seues frustracions.
I ahí l'únic recurs que ens queda és l'educació emocional, introduir l'educació emocional de qualitat dins dels centres docents, que això ja ho estem fent.
Però també tots els missatges que la societat envia sobre el tema de l'assetjament també han d'anar dirigits a les famílies.

Hem observat que cada vegada que es denuncia un cas d'assetjament que ix a la televisió o als mitjans de comunicació automàticament augmenten les denúncies en les escoles de famílies que diuen que el fill o filla està patint un assetjament.
Evidentment hem de posar en marxa el mecanisme, però en les escoles hi ha molta vigilància, es treballa moltíssim i casos d'assetjament tal qual, seguint la definició que tenim en el diccionari del que és l'assetjament, l'índex és, afortunadament, més baix del que s'està anunciant a la societat.

Jo crec que ací vaig a acabar la meua compareixença.
He d'advertir també d'algunes associacions que s'han creat per a defensar l'assetjament escolar.
Aquestes associacions fan mal, fan molt de mal, perquè no és necessari, la societat està preparada, les escoles estem preparades, des de l'administració tenim recursos, no és necessari crear un tipus d'associacions que fa unes afirmacions que són greus, no fan bé.

El senyor president:

Moltes gràcies.

I ara anirem als grups parlamentaris, que tindran tres minuts cadascun.
I, una vegada acabem, vosté podrà contestar-los.

Comencem amb el Grup Unides Podem.

La senyora Cabedo Laborda:

Gràcies.

En primer lloc, senyor Barba, benvinguda.

Em permetrà que utilitze el meu temps per a deixar per acta unes xifres, perquè hi ha hagut una intervenció que m'ha preocupat i, per tant, vull deixar per acta les xifres que el catedràtic en Dret, Jorge Cardona, ens va indicar per part d'UNICEF, on les xiques són més víctimes d'assetjament, un 24,5 %, i els xics són més agressors en els cicles d'assetjament, un 16,9 %.
Volia deixar-ho en acta perquè són xifres rigoroses, objectives, clares i concretes, aportades per Jorge Cardona a esta mateixa comissió.

Dit açò, senyora Barber, han hagut compareixents que ens han indicat que les direccions dels centres escolars a vegades són reticents a acceptar i a reconéixer l'assetjament, perquè, en certa forma, això els responsabilitza a ells de no estar duent a terme polítiques per a la prevenció i a la protecció de l'assetjament.
Vosté quina opinió tindria sobre aquesta qüestió?

Després, escoltant-la, voldria compartir una reflexió.
Vosté ha indicat que els xiquets i les xiquetes tenen dret a elegir quins amics poden tindre, i certament u pot això decidir-ho.
Però què passa quan una xiqueta per ser gorda no té amigues, un xiquet per ser negre no té amics, un xiquet per tindre una identitat sexual fora de la masculina hegemònica deixa de tindre amics i amigues?
Eixe dret que vosté ha dit en un centre escolar no impediria que una persona per certes condicions socials quede exclosa i, per tant, no tinga accés a una qüestió bàsica, com és el dret a ser feliç.

Després, vosté ha indicat que moltes persones que acaben denunciant finalment són les agressores, no?
, ha indicat, o que una víctima finalment és d'un agressor.
Podria ser que se donara el següent?
Ha fet vosté una reflexió molt interessant que està generalitzat el maltractament entre l'alumnat i que és cosa que socialment ho veiem en els carrers.
Per tant, podria estar ocorrent que si una xiqueta negra i gorda té normalitzat, per desgràcia, que tots els dies l'estiguen insultant, perquè hi ha un maltractament generalitzat per negra i per gorda, el dia que eixa xiqueta diu «fins ací hem arribat» i, com ens va explicar un compareixent víctima d'assetjament, li pegue una punyà al qui durant cinc mesos li està insultant per gorda i per negra.
Eixa persona, eixe xiquet o xiqueta, que rep la punyà pot estar dient al centre escolar «activen vostés el protocol d'assetjament» i, efectivament, finalment es descobrix que no era la víctima, era l'agressor.
Pot ser una de les raons per les quals vosté està indicant que les persones que denuncien finalment són els agressors?

Gràcies.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies, senyora Cabedo.

I ara continuem amb el Grup Parlamentari Vox.

Quan vullga, senyora diputada, té tres minuts.

La senyora Turiel Mollá:

Gracias, presidente.

Muchas gracias, señora Barba.
Le agradecemos mucho su comparecencia en esta comisión.
Y la verdad es que el punto de vista que ha aportado me ha parecido valioso y voy a hacer algunas reflexiones y puede que me equivoque, por lo tanto, corríjame con toda tranquilidad.

Porque, a ver, según yo he entendido, o sea, me ha recordado un poco una frase que es de Dostoievski que es: «Nunca te rías de las lágrimas de un niño, todos los dolores son iguales».
Entonces, lo que me ha parecido por un lado es que a veces los padres, por un lado, banalizan las situaciones, pero, por otro lado también, las magníficas cuando les conviene; es decir, no cuando les conviene…, o sea, que los padres, a veces, son poco objetivos con sus hijos.
Entonces, que también los padres no saben cómo afrontar este problema por falta de formación o de información.
Entonces, ese primer problema lleva a que…, es algo tan grande, que no se sabe gestionar por parte de los padres o del entorno educativo, que se cometan errores, ¿no?
Como también ha dicho usted, que me ha parecido muy acertado, que los niños tienen derecho a elegir a sus amigos y es verdad que a veces, pues, los padres sin ninguna mala intención, pero que interfieren y ya están creando un conflicto donde no lo había.

Bueno, es verdad que el acoso se manifiesta de diferentes formas: el acoso físico, emocional, verbal y el ciberacoso.
Pero la verdad es que hay estadísticas y dicen que solamente el 10 % es acoso físico y que el 90 % es acoso escolar.
Y quería que nos confirmara esto, si es así o si, desde su punto de vista, esto no es del todo exacto y acorde a la realidad.

Luego también, aproximadamente, uno de cada cinco alumnos dice que ha sufrido acoso, pero que esta cifra, pues, seguramente estará en auge debido a las nuevas tecnologías, porque todo está cambiando.
Entonces, que nos contara un poco…, que ha hablado de esto, pero que nos contara su percepción.

Y, luego, también, pues, claro, un indicador objetivo del maltrato es cuando la víctima tiene la percepción de que esto va a volver a ocurrir.
Entonces, en ese momento que tiene que… O sea, que ya asume y ve algo normal el hecho de que pueda volver a ocurrir, pues, ya se puede considerar, de alguna forma, acoso o como algo que para él ya le hace estar en situación de peligro.

Bueno, además, han venido muchos expertos a esta comisión y nos han hablado de un error, que es el error de atribución, que es cuando se percibe a la víctima como culpable o merecedor del castigo que sufre.
Y también si esto usted lo ha visto y si nos podría hablar de esto, en caso de que ya lo haya visto.

Y, luego, también usted lo ha hablado y es verdad que para el acosador cualquier pequeña diferencia es un motivo de señalamiento o de hostigamiento.
¿Qué podríamos hacer para quitar esa…, o sea, para conseguir evitar esa deshumanización que ha habido en los jóvenes que usted nos decía, ese maltrato entre iguales y que lo han normalizado?

Y también me parece muy bien el hecho que ha dicho de que hay que reconocer la existencia del acoso escolar, porque es verdad que se ha hecho el primer paso, pero que hay algunos centros que no lo quieren reconocer o que son… Entonces, esta es la premisa que tenemos que tener clara, que el acoso existe y que hay que afrontarlo.

Por otro lado, quería preguntarle si hay un problema también educacional y hay una crisis de valores.
Entonces, ¿cómo cree usted que se podría revertir toda esta violencia que hoy en día vemos, no solamente en el entorno escolar, sino en todos los lugares?

Y, por último, ¿qué medidas hay acertadas que se estén llevando a cabo y cuáles están fallando?

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies, senyora Turiel.

I ara continuem amb el Grup Parlamentari Ciudadanos.
La senyora Ventura tindrà tres minuts també.

La senyora Ventura Campos:

Muchas gracias, presidente.

Muchas gracias, señora Barba, por la exposición, desde su posición como directora y también como presidenta de esta asociación.

Bueno, en primer lugar, me llaman mucho la atención ciertos aspectos que usted ha dicho; la verdad es que me han llamado bastante la atención y quería centrarme en ellos.
Sobre todo, usted indica que el número de denuncias de acoso escolar no es acorde a la realidad, que hay conflictos entre alumnos que se ponen dentro de estas denuncias.
Entiendo que se indicarán cuando se informe al ente competente.
Pero usted dice…, yo tenía aquí apuntado: ¿a qué se deben estas denuncias?
Usted bien lo ha explicado que son conflictos entre alumnos y no todo es acoso.
Está claro que son jóvenes, todos hemos sido jóvenes y seguimos y existen conflictos, pero la palabra acoso escolar es una palabra en mayúscula y no creo que nadie vaya a denunciar a un acoso escolar cuando, sinceramente, no se sienta afectado.
Yo creo que uno, cuando denuncia, es porque hay una violencia ejercida, una presión hacia esta persona; igual que cualquier tipo de violencia, cuando tú denuncias es que te has sentido violentado.

Dicho esto, también me llama la atención que indique que el agresor a veces es el que denuncia.
Y me venía a la cabeza, pues, el ejemplo que ha puesto la señora que Cabedo, pero usted es la profesional que está ahí, al día a día con los jóvenes y tiene estas vivencias.
Pero tengo que decirle que me ha llamado la atención porque la escuela yo lo entiendo como una entidad socializadora y que ese trabajo no se limita de ser docente a instruir al alumnado para que sea el más listo de la clase, sino se le ofrecen valores para que convivan en sociedad, como ente socializador que es la escuela.

Y está claro que los amigos se eligen, no se imponen y cada uno tiene la afinidad de los amigos.
Pero aquí se habla mucho de la educación inclusiva y me gustaría saber qué herramientas tiene el docente para evitar que se haga el vacío a estos alumnos, porque el vacío no favorece una educación inclusiva y hay muchos aspectos, como son actividades de cooperación, entre otras, que son metodologías que se utilizan para intentar erradicar este tipo de conductas.
Hacer el vacío social de alguien intencionado es un tipo de acoso, yo lo veo así, pero cada uno puede verlo desde diferentes puntos de vista; igual que en una empresa, cuando te hace el vacío un compañero, prolongado en el tiempo, pues, puedes ir a la justicia y seguramente tendrá la razón.
Pero otra cosa es ser amigos o no ser amigos, eso es otro aspecto.

Entonces, en mi opinión, como directora que es, me gustaría conocer qué herramientas tiene usted para intentar erradicar este tipo de acoso.
Si las herramientas que ofrece la conselleria son útiles, contribuyen…

Usted ha dicho que el tema del plan Previ es muy farragoso el proceso.
¿Por qué es tan farragoso?
¿Cómo podemos agilizar, pues, que seamos más…, para que se puedan utilizar estas herramientas de una manera más efectiva?
No sé, son muchas preguntas que le haría, pero sí que me he centrado en aspectos que me han llamado la atención y que respeto, porque usted es la que está ahí, en los centros, y es la directora y la que ve todo este tipo de conductas.

Muchas gracias.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Continuem amb el Grup Parlamentari Compromís.
Senyora Torres, té tres minuts.

La senyora Torres Garcia:

Gràcies, president.

Senyora Barba, benvinguda a esta comissió.

Bé, he de confessar que a mi també m'ha sorprés molt la seua intervenció i l'èmfasi que ha posat vosté en la distinció entre el que vosté ha descrit com a maltractament entre iguals, que jo ja trobe molt greu, i el que, segons vostés, hauríem de considerar com a assetjament pròpiament dit.

M'ha cridat també l'atenció la distinció que ha fet vosté entre el que és la vida al centre escolar i el que és la vida fora del centre escolar.
Jo soc mare d'una adolescent de quinze anys i per als adolescents… Els xiquets ja en l'última etapa de primària i per als adolescents el carrer no és més que una prolongació del centre educatiu.
Això ho dic com a mare d'una adolescent.

Ha posat també vosté l'accent en el paper de les famílies.
He llegit, entre línies, una certa recriminació al paper que fem les famílies en estes qüestions tan delicades.
Per tant, entenc que hauríem de fer, tots plegats, una miqueta més de pedagogia.

I ha parlat vosté d'educació emocional.
Però, abans que vosté, ha intervingut la presidenta del Consell Escolar i, si en el Consell Escolar de la Comunitat Valenciana estan plantejant-se la necessitat d'impartir formació que aborde la problemàtica del suïcidi entre xiquets i adolescents, doncs, jo, clar, entenc que això és la conseqüència d'una problemàtica que va més enllà del maltractament entre iguals que, insistisc, és ja molt i molt greu.

Aleshores, amb tot açò que jo acabe de posar-li damunt de la taula i que és un resum, amb la meua opinió, també entre mitges del que vosté ha expressat ací, doncs, només em queda marge per a preguntar-li quins instruments o quines estratègies, com a professional que és vosté, considera més efectives, precisament, per a previndre conductes violentes, que és on entenc que hauríem de emmarcar eixos maltractaments entre iguals de què vosté ha parlat o l'assetjament pròpiament dit.

Gràcies, president.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies, senyora Torres.

I continuem amb el Grup Parlamentari Popular.
Senyora Gascó, tindrà tres minuts.

La senyora Gascó Enríquez:

Gracias, presidente.

Señora Barba, bienvenida a esta comisión.

Yo no voy a ser una excepción, a mí también me ha sorprendido su intervención.
Pero es que, claro, usted ha empezado diciendo que nos iba a trasladar, creo que cito textualmente, «una realidad de los centros que no se estaba contemplando en esta comisión», y es que, claro, esa realidad la verdad es que choca frontalmente prácticamente con lo que nos han trasladado el resto de comparecientes.
Porque, claro, todos los comparecientes afirman que sí que hay acoso escolar y además con unas cifras escalofriantes.
Por eso, sus afirmaciones creo que nos han sorprendido a todas.

Yo coincido con usted, y es algo que me preocupa muchísimo, que todos los recursos, que son muchísimos, por parte de la administración no están siendo los mejores, no están siendo efectivos e, insisto, son muchísimos.
A mí el Previ me parece una buena herramienta.
Sin embargo, cuando se habla con los equipos directivos, todo el mundo utiliza la misma palabra: es farragoso, cuando, realmente, es una herramienta que si se le puede acusar de algo es de ser extremadamente detallista, es que va al milímetro.
Y, además, cuando…, es que hay que prevenir; si es que la administración también prevé ese detalle con los planes de convivencia, si es que la educación en valores en los centros nadie la debería cuestionar, si es que muchas veces la ignorancia es muy atrevida, si es que en los centros eso se trabaja.

Y cuando usted decía: es que las familias no se implican; esos planes de convivencia en los centros, por norma, hacen que se tenga que trabajar con las familias, con los alumnos, que se trabaje en valores en los proyectos pedagógicos de los centros.
Pero, claro, eso es lo que dice la teoría; luego, la práctica es muy diferente.

Pero, claro, quizás usted, a la hora de trasladarnos estas cuestiones, pues, no sé si las conclusiones han sido las más acertadas, pero la verdad es que la realidad es que, por mucho que la teoría sea la correcta, la práctica es que sí que hay acoso escolar y me baso en los datos del registro central de incidencias de la Generalitat Valenciana, donde recoge que hay casos leves, pero donde recoge que hay incidencias muy graves, donde hay agresiones físicas, donde hay agresiones que acaban en fiscalía, donde hay insultos que no son permisibles bajo ningún concepto, donde hay agresiones…, donde las familias sí que se implican y, desde luego, van hasta el final las consecuencias y, luego, sobre todo, donde en ese registro central de incidencias las agresiones no están fuera del centro educativo, donde se ve que las agresiones, la mayoría de las agresiones, acuden en el aula.

Entonces, que su primera frase en la intervención diga que la realidad de los centros que no se está contemplando es que el acoso no es tal, pues, entienda que nos haya sorprendido a todos, más que nada porque tenemos datos estadísticos que reflejan totalmente lo contrario, sobre todo porque la última sesión también estuvo aquí la coordinadora del plan Previ, que nos trasladó una realidad totalmente distinta, en base al trabajo que realiza directamente con los centros educativos.
Porque, claro, usted me puede decir: claro, es que en un estudio de una universidad trabaja con aspectos más teóricos; no, no, la coordinadora del Previ trabaja directamente con ustedes, trabaja directamente con la inspección, es decir, trabaja codo con codo con la administración.
Por lo tanto, son cuestiones que a nosotros nos chirrían.
Sé que lo hace con la mejor voluntad.

Y, luego, una última cuestión y termino, presidente.
El hecho de no denunciar públicamente porque se produce un efecto contagio, yo, y salvando todas las distancias, lo compararía con los casos de violencia de género.
Se puede producir un efecto contagio, pero creo que, cuando un chaval, por fin, toma la decisión de denunciarlo, creo que hay que aplaudirle, ayudarle y que ojalá hubiera más niños capaces de tomar esa decisión, pero bajo ningún concepto esconder los casos.

Muchísimas gracias.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies, senyora Gascó.

I acabem -si vol parar açò- amb el Grup Parlamentari Socialista i la senyora Aroa Mira.
Quan vullga.

La senyora Mira Rojano:

Moltes gràcies, president.

Gràcies, senyora Barba, per estar hui ací.

I efectivament en sume un poc a eixes contradiccions que a mi em venen després d'estes sessions en totes les comissions que hem tingut els experts que a vosté l'han presidit…, l'han precedit -perdó-.
A mi és de veres que em crea eixa contradicció, perquè les estadístiques estan i, tal com ha dit la companya del Partit Popular, fa dos setmanes teníem a dos tècnics de conselleria d'educació parlant-nos del Previ, on, com bé ha dit, evidentment són dades dels propis centres.

Però jo més que preguntes, el que sí que m'agradaria és que…, perquè pot ser que no ho haja jo comprés bé, i per això voldria que vosté em diguera «no ho ha comprés així» o «és que és així» en les següents coses.

Vosté ha dit si n'hi ha una denúncia…, quan hi ha una denúncia d'assetjament, hi ha com un efecto llamada, hi han més casos d'assetjament.
Voldria saber si això ho ha dit aixina o és que jo ho he entés malament.

I després també ha dit que hi han associacions que s'han creat i que no estan fent el paper que toca.
Jo vinc de l'associacionisme i pense que les associacions quan es creen evidentment és per a unir esforços, per a reivindicar aquelles coses que no s'estan fent bé i, sobretot, perquè l'administració moltes voltes no arriba, i és eixe grup de persones, eixa associació la que ha de fer força perquè eixos recursos arriben.

Sí que voldria que em diguera si ho he entés malament o no, perquè de veres que…, vaja, és vosté la presidenta dels directors i directores d'atenció primària i infantil, respecte evidentment totes les opinions, però a mi…, és molt contradictori el que vosté hui ha dit ací, després de totes les sessions que duem en esta comissió i de tots els experts que han passat.
I de veres que em sap mal, però jo soc aixina de clara, però discrepe en moltes coses que vosté ha dit.
I permeta'm que ho diga aixina, perquè no puc dir altra cosa que no siga la realitat.

Moltes gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mira.

I ara, com li he dit, durant cinc minuts podrà vosté contestar.

Un momentiu…

Quan vullga vosté.

La senyora presidenta de l'Associació de Directors i Directores d'Infantil i Primària del País Valencià:

Jo he escoltat a tothom i m'ha agradat moltíssim totes les intervencions.
Les comprenc totes.
Era conscient que quan vinguera ací, i des de l'associació ja ho sabíem, i aportàrem esta visió de l'assetjament anàvem a tindre esta resposta.
Així i tot, eixa és la nostra postura.

L'assetjament.
El diccionari diu que és una agressió planificada, reiterativa i continuada en el temps amb la intencionalitat de fer mal o minvar l'autoestima d'un ésser en concret.
No l'he copiada textualment, però és el seu significat.

Estem parlant d'assetjament i de maltractament.
Són coses distintes, terribles, terribles, una i l'altra, i que fan molt de mal.
Però no és el mateix vindre a un centre a dir «la meua filla o el meu fill se sent malament, ha estat insultat».

Es diuen uns insults terribles.
Xiquets i xiquetes i els adolescents han naturalitzat que es poden insultar, que es poden espitjar.
Paraules que són molt greus per a nosaltres, doncs ells les tenen totalment incorporades.

És diferent quan tu has d'atendre un cas perquè la família ve o una criatura ve al despatx… Allí a les escoles, els xiquets i les xiquetes mos parlen als mestres, venen al despatx amb total naturalitat a contar-te les coses que passen.

Clar, moltes vegades famílies que venen a denunciar problemes d'assetjament no es creuen que el seu fill o filla juga supercontent i contenta en el pati amb els seus companys i companyes, participa de totes les activitats, venen a les excursions i no manifesta cap problema.
I quan va a sa casa diu coses que no es corresponen moltes vegades amb la convivència i el que passa.

En cap moment des de l'associació volem negar que existisca l'assetjament.
Existix i sabem que és terrible i que està tenint uns resultats molt greus.
I soc conscient de totes les estadístiques, de tot el que ha estat passant dels intents de suïcidi durant la pandèmia, de tot l'assetjament escolar, i ho seguisc perquè eixa és la meua vida, és la meua professió, és la nostra professió.
I estudiem, ens formem, posem en pràctica tots els plans i els recursos de l'Administració.
Però no és un mal sols de l'escola.
Com molt bé ha dit la companya de Compromís, el carrer és una prolongació de l'escola, sí.
I del carrer també es porten moltes coses a l'escola.
És un cercle.
No hi ha res separat.

I ha de ser una unió, com també molt bé ha dit la companya del grup Socialista, que les associacions es creen per a unificar, clar que sí, però és molt greu dir que les direccions de les escoles neguem l'assetjament.
Això és molt greu.
És terrible.
Perquè nosaltres l'únic que fem dins de les escoles és ensenyar, compartir, aprendre a conviure.
Com anem a negar un cas de violència?

I sí, sí que és cert i és molt cert, i soc conscient de la impressió que estic causant ací, que es denuncia un cas d'assetjament, que ha segut greu, que ha sigut un suïcidi, i que ha eixit a la televisió i els mitjans i que és algo dolorós i terrible, i tens a l'endemà tres famílies a l'escola dient-te que al seu fill li han fet no sé què, que a la seua… I, clar, l'assetjament és una cosa molt greu i que acaba tenint uns resultats terribles.

I en el tema del suïcidi, mireu, vaig a posar d'exemple el meu cas.
Un centre d'infantil, primària i secundària.
Tinc activats en estos moments cinc Previ, dos d'assetjament… dos d'assetjament, tres, un d'agressió sexual, d'acord?
, i l'altre és de suïcidi.
Cap dels cinc és real.
Cap.
Ha vingut la (inintel·ligible) … al centre, s'han activat tots els protocols.
Cap d'ells és real.
Però els meus cinc casos estan en les estadístiques.
I cap d'eixos és real.
22 anys en un centre docent i hem activat el Previ set vegades.
22 anys, set vegades el Previ.
Cap ha estat real.
I és un exemple del que jo puc donar fe.
I com el meu, vora sis-cents centres que pertanyen a l'associació.
Que en alguns casos han sigut reals?
Malauradament sí, i hem hagut d'intervindre.

I havia deixat una cosa molt greu que també va a fer que no estigueu d'acord.
Moltes vegades l'assetjament escolar s'utilitza per a canviar a l'alumnat de centre.
I és així.
I venen a dir-te: «Necessite que el meu fill es matricule en este centre, perquè en el centre en què estava hi havia assetjament».

De fet, a la ciutat de València em comentava un company este matí que es va prohibir…, es va haver de limitar eixe intercanvi de centres una vegada el curs escolar estava en marxa, perquè s'utilitzava malauradament eixe tema.

Així que jo sí que vull, com a representant de l'associació, vull deixar ací claríssim que nosaltres estem per a ajudar i per a acabar amb esta història que ja s'allarga en el temps.
Perquè la frase «tota la vida ha existit» és real.
Tota la vida, tota la vida ha hagut alumnes en les escoles i hi ha molt d'alumnat que patix, eh?
Ho he de dir, que patixen moltíssim per moltíssimes raons.
No sols per ser grossos, negres o més pobres o més rics.

També demostren molt de patiment i molt de dolor, perquè no són atesos a les seues cases, perquè necessiten cridar l'atenció en els centres escolars de la manera que siga, perquè quan arriben a les seues cases no tenen l'atenció que necessiten.
Però tenen mòbils i tots els tipus de maquinàries i de jocs…

Què demana l'escola?
Implicació emocional, que es paren les famílies, que es paren, que dediquen temps a les seues criatures, que escolten els missatges que han de donar-los, però també que, de vegades, es qüestionen i es plantegen si el missatge que el seu fill o filla està portant a casa és real o ha de posar un interrogant.
I vindre al centre docent a informar-se i a preguntar.

Al centre docent no pot arribar una denúncia de la fiscalia de menors sense que la família haja passat pel centre a explicar-te en cap moment que el seu fill o filla està patint o està tenint un problema.
I això està passant.
I ningú ve a dir-ho.
Moltes vegades el plou damunt la denúncia sense que tu sàpigues res.

Nosaltres a l'escola ens coordinem pels nivells, per cicles, tot el claustre; l'orientadora del centre es reunix amb tots els docents; cada trimestre posem sobre la taula els plans d'actuació per a la millora, els nostres plans de convivència per vore si estan funcionant; si hi ha coses que ens hem deixat de banda, si hem de modificar; si alguna criatura no està sent atesa com necessita, revisem els resultats acadèmics, les situacions de les famílies; contacte continu amb serveis socials, que cada mes ve al centre, s'entrevista amb nosaltres, amb el responsable d'igualtat i de convivència.

Mireu si hi han mecanismes que s'utilitzen en el centre.
I que uns pares boten el centre i denuncien directament a la fiscalia que estan assetjant el seu fill sense vindre al centre informar-se és molt greu.
Per a nosaltres és molt greu.

El senyor president:

Senyora Barba, hem d'acabar perquè tenim el temps taxat i, si no, se'ns anirà.

Moltes gràcies per les seues aportacions.

La senyora presidenta de l'Associació de Directors i Directores d'Infantil i Primària del País Valencià:

A tothom, per escoltar-me.

El senyor president:

I anem a continuar amb la nostra tasca.

Gràcies.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 59 minuts)