DS-012%20macro.html





Ple de les Corts Valencianes realitzat el dia 6 d'octubre de 2015.
Comença la sessió a les 12 hores i 3 minuts.
Presideix el president de les Corts Valencianes, senyor Enric Morera i Català.
Sessió plenària número 10.

El senyor president:

Senyories, abans de començar el ple de Les Corts, la mesa i tot l'hemicicle ha tingut notícia de l'assassinat, per desgràcia, de tres noves dones víctimes del terrorisme masclista.
I, en eixe sentit, considerem convenient i oportú guardar un minut de silenci en memòria de les persones assassinades.

(La cambra guarda un minut de silenci)

Moltes gràcies.

S'obri la sessió.
(El president colpeja amb la maceta)

Este ple es congratula en tindre entre nosaltres il·lustres representants de la societat civil, del món empresarial, del món sindical i, com no, la nostra comissió d'experts que ha elaborat informes molt importants per a la salut democràtica de les nostres institucions, i als quals els donem la benvinguda.

Comunicació del Consell sobre finançament autonòmic (RE número 2.
844, BOC número 17)

El senyor president:

I, per tant, com a punt únic de l'ordre del dia és la comunicació del Consell sobre finançament autonòmic.

I començarà la intervenció el molt honorable president de La Generalitat, senyor Ximo Puig.

Té vosté la paraula per temps il·limitat.

El senyor president del Consell:

Molt bon dia.

Moltes gràcies, president.

Senyories.

Membres de la societat civil.

Comparec, en nom del Consell, per tal de buscar l'acord amb totes les forces polítiques, de totes les forces polítiques, per tal d'exigir un canvi just en el model de finançament i acabar així amb la major discriminació que ha patit mai una comunitat autònoma en la història de la democràcia.
Ho faig dos dies abans el Nou d'Octubre, que ha de ser enguany un any especial, un any d'unitat dels valencians i de canvi i de renaixement de la Comunitat Valenciana.

Sense un canvi de model de finançament, la sanitat, l'educació, la dependència dels valencians no seran sostenibles.
Continuaran havent-hi barracons, continuaran havent-hi llistes d'espera, continuaran havent-hi moltes persones sense estar ateses adequadament per la llei de dependència.

Sense un canvi de model de finançament, no hi haurà polítiques d'estímul econòmic, no podrem portar endavant la reindustrialització, no podrem portar endavant les polítiques d'innovació que necessita este país.

Sense un canvi de finançament, en definitiva, l'autogovern valencià no serà viable.

Avui debatem d'açò.
I debatem ací dins perquè som els representants del poble valencià; però és un debat que va molt més enllà de les fronteres d'este hemicicle.
És un debat de tot el conjunt del poble valencià.

El que ens juguem és el futur no només d'estes generacions, sinó dels nostres fills i filles.
I, per això, els demane que allunyem avui el que ens separa i ens sumem en una exigència que supere qualsevol interés partidari.
Perquè, amb tota claredat, el que avui anem a discutir ací no és si li demanem més o menys al Govern d'Espanya.
El que avui anem a discutir ací és una exigència de lleialtat d'Espanya en la Comunitat Valenciana.
Demanem, única i exclusivament, allò que ens correspon.

Senyories, la Comunitat Valenciana ha estat, certament, mal finançada històricament.
Quan l'estat transferí les competències a La Generalitat -en educació, a l'any 1983; en sanitat, a l'any 1987-, la nostra comunitat, en aquell moment, disposava de menys dotacions públiques, en estes dos gran àrees, que la majoria d'autonomies.
És veritat que a la Comunitat Valenciana n'hi ha hagut poc (inintel·ligible) .
.
.
històricament i hem estat, moltes vegades, distants i amb una certa capacitat d'agnosticisme respecte a què significava l'estat.

El resultat final, quan el sector públic ha tingut més potencia, més capacitat, ha sigut que, finalment, vam rebre menys recursos que altres per finançar els mateixos serveis públics, perquè eixos serveis públics eren més limitats.

Per això, el govern de La Generalitat d'aleshores va haver de fer un esforç per damunt d'altres comunitats autònomes per a desplegar els serveis públics fonamentals, i ho ha hagut d'anar fent en el transcurs de tota l'autonomia.

A pesar d'açò, en 1995, també val a dir, el deute públic autonòmic tan sols representava, entre la suma d'empresa i administració, el 7% del PIB regional, només lleugerament superior a la mitjana, que en aquell moment era de 6,4.

El problema original, derivat de l'insuficient finançament de les competències transferides, no s'ha solucionat després, per més que hi hagen hagut canvis en els models de finançament, ni en el model de finançament de 1996 ni en 2002 ni tampoc en 2009.

Les conseqüències dels successius models han donat lloc al fet que finalment, ací, en les Corts Valencianes, se constituí una comissió d'experts que ha estimat un deute històric mínim, només d'entre 2002 i 2013, per damunt dels dotze mil quatre-cents milions d'euros, als quals hauríem d'afegir els tres mil milions d'euros en interessos.
I dic Â«mínimÂ», ja que es calcula referenciant el nostre infrafinançament respecte a la mitjana, no respecte al nivell de despesa equitativa, entre tots els espanyols.

Però, a pesar d'allò, assenyalat i a manera de referència, convé tenir en compte que eixa xifra representa més del 50% de l'augment del deute públic autonòmic en el període 2002-2013.
És a dir, es podria haver evitat més del 50% de l'increment del deute, si haguérem rebut recursos com la mitjana.

Però no només són les dades nascudes d'ací, de la nostra comunitat, del gran treball fet pels experts.
El Govern d'Espanya n'és ben conscient d'esta situació.
A més a més, el darrer informe sobre comptes públics territorialitzats per a 2012, que ha publicat el ministeri d'hisenda, deixa clarament ben palesa la situació d'infrafinançament que viu la comunitat.

El resultat d'eixe estudi posa de manifest una enorme diferència entre comunitats, entre les quals destaca la Comunitat Valenciana.
La Comunitat Valenciana és la pitjor finançada, amb uns recursos per habitant entre l'11% i un 12% més baix de la mitjana i allunyada del 30%, més del 30%, de les comunitat autònomes del règim comú que estan millor finançades.

Ara bé, si eixa comparació la fem amb les comunitats forals, resulta ofensiva, ja que aproximadament dupliquen el finançament valencià.

En altres paraules, un madrileny, un ciutadà que viu a Madrid rep 165 euros a l'any més que un valencià.
Un ciutadà que viu a Catalunya rep 303 euros més per habitant.
I un basc, 2.
015 euros més.
Tot això per finançar els mateixos serveis.

Per tant, l'exigència és de més equitat i més solidaritat.
Perquè si parlem de solidaritat, tot això es produïx en una circumstància en què la Comunitat Valenciana té dotze punts menys de renda per capita.
Es produïx una mena de redistribució al revés, a la inversa, es donen recursos de comunitats autònomes amb més problemes a comunitats autònomes que tenen un renda per capita major.

Senyories, en este context, el Govern d'Espanya ha prorrogat a 2014 i a 2015 un nou model de finançament que s'hauria d'haver reformat, després de cinc anys de vigència, el 2013.
És una decisió certament incomprensible.
És una decisió que no busca, en absolut, garantir la igualtat dels espanyols, perquè sap perfectament quin és l'estat de la situació.
I ha causat, en general.
.
.
, eixa falta d'iniciativa per a reformar el model ha aconseguit que s'haja trencat el contracte social entre els ciutadans, el contracte social que ha fet patir a moltes famílies perquè es veuen obligades a viure en una situació de precarietat.
Perquè les comunitats autònomes, que tenen al seu abast, que tenen la seua competència fonamental en l'estat del benestar, han vist reduir-se les despeses, per exemple en sanitat i educació, en més de deu mil milions d'euros, entre 2010 i 2013.

Cada any que passa, per tant, cada dia que passa, cada mes que passa, la necessitat de reformar el sistema de finançament és més urgent, és inajornable.
Perquè la falta d'ingressos impedix comptar amb recursos imprescindibles per a sufragar les principals partides de despesa, ja molt reduïdes a conseqüència de les retallades generals dels darrers anys.
De fet, la despesa en sanitat, en educació o en polítiques socials es troba, a la Comunitat Valenciana, per baix de la mitjana i, aixina i tot, continuem endeutant-nos.
I la bretxa en altres partides de despesa -infraestructures, política econòmica, industrial, ocupació- és encara molt major, ja que, davant la falta de recursos, la despesa ha tendit naturalment a concentrar-se en aquells serveis fonamentals.

És a dir, les polítiques d'impuls econòmic, imprescindibles en temps de crisi, estan pràcticament desmantellades.
I, enfront d'esta situació, que es coneix, el Govern d'Espanya fins ara l'únic que ens ha oferit ha estat préstecs per atendre deutes que acumulaven moltes demores.
Benvinguts siguen els crèdits, però els crèdits s'han de tornar perquè són recursos que, finalment, han d'acabar sent tornats pels valencians, quan altres comunitats autònomes estos recursos els tenen per finançament ordinari i, naturalment, sense haver de tornar-los.

D'esta manera, el que està passant és que hi ha una asimetria enorme entre unes comunitats i unes altres.
Nosaltres rebem préstecs que hem de tornar i, a més, ens costen en mesures financeres addicionals i ens allunyen dels mercats, ens fan més difícil poder tornar a entrar als mercats.

Es produïx una paradoxa ben determinant, i és que la comunitat és, al mateix temps, deutora i creditora de l'estat, que mentre subsistix el deute històric i hem rebut 25.
000 milions d'euros en préstecs, continue, per tant, hi havent eixe desequilibri perquè necessitem restituir-los.
I ahí pot estar una part de la solució al problema del deute històric.
Com que és l'estat a qui més li devem en estos moments ja, pràcticament, doncs, hi ha una via clara de solució en este àmbit, n'hi ha una via de mutualització, n'hi ha una via clara de resoldre esta qüestió, que se pot fer i nosaltres, naturalment, pensem que s'ha de fer des de la negociació i des de l'acord.

L'amortització, per tant, sap tot el món que és inviable.
L'amortització d'estos deutes és inviable.
No anem a poder fer-nos càrrec.
I, per tant, senyories, estem davant d'una qüestió d'estat; no només és una qüestió de comunitat, és una qüestió d'estat.
S'està incomplint la Constitució.
No s'estan complint els principis de solidaritat i igualtat de drets i obligacions entre espanyols, consagrats en l'article 138 i 139 de la Constitució.
No s'està complint la Constitució.

Tampoc s'està complint la LOFCA respecte a la suficiència de recursos que han de tenir les comunitats autònomes per a exercir les seues competències.
I l'estat està incomplint allò que diu la LOFCA, que ha de garantir un mínim de prestació en els serveis públics fonamentals, com ara la sanitat, l'educació, els serveis socials.
.
.
, en tot el territori, en condicions d'equitat.

El sistema de finançament autonòmic és una part del problema, és una part fonamental, però si a més a més li afegim el que és el tractament de l'estat quant a les inversions, la situació s'agreuja encara molt més.

Tot el món sap que.
.
.
qualsevol que haja estudiat el que ha segut la dinàmica dels darrers, tots els anys pràcticament de la democràcia, en cap moment pràcticament, excepte un any que va ser l'any de menys inversió, que va ser l'any 2000, vam estar quasi al nivell del que és la mitjana en les inversions.
La realitat és que, fora d'eixe moment, i el moment de l'AVE que vam estar també en uns moments de gran inversió, realment després sempre hem estat per baix.
I els pitjors anys de la història, agarrats com a legislatura, han estat els darrers cinc anys.
Aglutinem l'11% de la població espanyola, però mai les inversions han arribat a eixe 11%.
I és ben clar que tots els anys no poden anar compassades les inversions al que és la població.
El que és absolutament extraordinari d'entendre és que mai haja passat.

Per tant, l'injust finançament, les baixes inversions de l'estat i la nostra responsabilitat col·lectiva com a valencians han fet que en estos moments La Generalitat estiga en l'abisme.
Jo no vull fer massa referència.
No vaig a fer referència en esta intervenció al que és la responsabilitat més directa del que han segut els governs en estos vint anys.
Crec que és una mirada endavant, i sobretot vull centrar este debat, i vostés, cada u, cada representant del grup pot fer allò que estime convenient, però jo, des de la perspectiva del govern valencià, sí que vull centrar este debat en allò que és fonamental en estos moments des de la nostra perspectiva, que és la qüestió del finançament.
Però és evident que n'hi ha un problema afegit que té a vore també amb les nostres responsabilitats.

A la fi del segon trimestre del 2015, segons les dades oficials del Banc d'Espanya, el deute públic autonòmic supera ja, amb certa amplària, els 40.
000 milions d'euros de deute, el 40% del PIB.
És el deute més elevat de totes les comunitats autònomes, amb un creiximent de quasi el 100% des del 2010 i del 200% des del 2008.
En 2015 el servei del deute suposa 5.
000 milions d'euros, una quantitat equivalent al 37% de la despesa no financera, és a dir, la resta del pressupost.
Perquè tot el món ens entenga, la primera conselleria del pressupost és sanitat, amb 6.
000 milions.
La segona conselleria és el servei del deute, 5.
000 milions.
Ja li ha passat per damunt fins i tot a educació, que és l'altre capítol de gasto fonamental.
El servei del deute és la segona conselleria i representa el 87% de la despesa sanitària, el 120% de la despesa educativa, i multiplica quasi per sis la despesa dedicada a les persones més vulnerables, com les polítiques inclusives, les ajudes a l'autonomia personal, o la llei d'igualtat.

En estes condicions La Generalitat i l'autogovern, com almenys l'entén este govern, és inviable.
Podem tindre un govern de decorat, però un govern de veritat que assumixca l'autonomia i la capacitat de canviar i transformar esta societat, si no tenim els elements, els instruments econòmics no serà possible.
No sols cal analitzar, per tant, estes injustícies que es produïxen.
El que hem de fer també és plantejar solucions.
Plantejar solucions i fer propostes constructives, com les que ens agradaria fer-li al president d'Espanya.

Per això, volem que la negociació i l'acord siguen la bandera d'este govern.
Per això, plantegem, a més, una proposta basada en un nou model que en gran mesura ha estat consensuat pels mateixos experts valencians.
Però és un model fet per a Espanya, no fet només pensant en els interessos de la nostra comunitat.
Perquè nosaltres volem aportar de veritat a este debat sensatesa i volem aportar a este debat solucions realistes.

Un model que s'articularia entorn a tres trams.
El primer tram, de garantia d'un nivell mínim dels serveis públics fonamentals.
El segon tram, de suficiència competencial.
I el tercer tram, d'autonomia, d'autonomia pròpia de cada comunitat.

El primer tram ha de garantir l'accés de tots i totes les espanyoles al mateix nivell de prestacions en sanitat, en educació i en prestacions socials.
El nivell d'estos recursos mínims iguals per a tots ha de ser acordat amb àmplies majories entre les comunitats autònomes i l'estat, amb un horitzó temporal ampli.
En definitiva, la decisió que s'ha de prendre en estos moments és decidir quina quantitat de recursos bàsics volem en el conjunt d'Espanya destinada a l'estat del benestar.
Això és la decisió que cal prendre.
I després actuar amb conseqüència i que tots els ciutadans siguen tractats amb equitat.

A més a més, per a protegir el finançament estable, el finançament estable dels serveis fonamentals de l'estat del benestar, proposem la creació d'un fons de garantia de l'estat del benestar, amb la finalitat d'evitar que les caigudes en la recaptació en períodes de recessió pose en perill el sistema.
Un fons paregut, per a entendre'ns, al que ja existix en les pensions.
Per tant, aprofitant els moments en què hi ha una recessió, que no se veja, a més, atacat directament el sistema de prestacions públiques.

El segon tram ha de dotar amb suficiència de finançament la resta de competències autonòmiques que estan establides per les lleis orgàniques i pels nostres estatuts, que són impuls econòmic, que són medi ambient, que és cultura, que es habitatge, que són polítiques pròpies de La Generalitat.
La quantitat de recursos per a este tram es realitzarà en base al conjunt d'indicadors de necessitat que s'acorde: població, PIB, extensió, densitat, dispersió, insularitat, etcètera.

I el tercer tram ha de permetre a les diferents comunitats autònomes un espai fiscal propi per a decidir sobre el seu fet impositiu en la part que li pertoque i complementar els nivells de despesa mínims.
I ha de ser la coresponsabilitat de les comunitats autònomes i dels governs autonòmics plantejar als ciutadans si volem més serveis, situar un model fiscal diferent en algunes qüestions.
I això és una qüestió bàsica que, a més, a ningú li ha d'estranyar, perquè eixa coresponsabilitat fiscal també se produïx en l'àmbit local, i ningú s'ha estranyat.
Crec que és fonamental anar també a un espai de coresponsabilitat fiscal, en què els polítics que gasten també siguen capaços de defensar l'ingrés.

El model que els proposo tindria tres instruments complementaris: primer, un fons de desenvolupament regional, orientat a finançar polítiques de creiximent i promoure la convergència econòmica entre els territoris.
És un fons de caràcter federal que atendria les desigualtats que existixen en els territoris.
Un segon instrument de reequilibri financer, que ha de permetre les comunitats que hem acumulat deutes per infrafinançament acordar amb l'estat el reconeiximent d'eixe infrafinançament i, per tant, donar-li una solució al deute històric.
En tercer lloc, la revisió de les contribucions forals a les càrregues de l'estat, calculant-les de manera que facen compatible la singularitat institucional que nosaltres reconeixem i defensem amb els principis d'equitat, solidaritat interterritorial i transparència.

Esta és la nostra proposta.
És una proposta molt més elaborada, com poden entendre, que la que he fet jo arribar a vostés en este moment.
Però és una proposta pensada en el conjunt de les comunitats autònomes i que volem que es valore com una posició valenciana per a solucionar els problemes de finançament de les comunitats autònomes d'Espanya.
No és una proposta només perquè la Comunitat Valenciana millore el seu finançament.
És una proposta perquè el nou model de finançament siga un model constitucional, i per tant tracte a tots els ciutadans amb equitat i amb igualtat.

I, senyories, esta no és una qüestió que pot esperar.
No pot esperar, perquè mentres estem esperant, n'hi han molts de serveis, molts de ciutadans que estan en una situació de greu dificultat, i La Generalitat no els pot donar resposta.
I n'hi han qüestions fonamentals per a les nostres empreses, per al creiximent econòmic, que necessitem tindre des d'este moment.
No pot esperar, s'ha d'abordar immediatament amb tots els interlocutors, des del diàleg, des de posicions obertes, sense intentar imposar res.

Ara bé, com els he dit al començament, açò no és una qüestió que anem a fer victimisme i a demanar-li a l'estat que ens done més.
Els estem demanant simplement que ens donen allò que ens correspon, i que no podem seguir aixina ni un dia més.
No anem a seguir ni un dia més.

Acabe, tanmateix, amb una reflexió que ens concernix a tots.
Per què ens succeïx açò als valencians?
Per què en tota la democràcia som l'única comunitat autònoma que no hem rebut el tracte just ni en finançaments ni en inversions anuals?
Per què resultem invisibles a Espanya?
En definitiva, què ens passa als valencians?
No hi ha respostes simples ni tancades.
Però almenys en un primer aterratge em van a permetre dir que la resposta és doble: d'una banda, hi ha una raó interna, pròpia, que no podem obviar, i és que, entre altres coses, mai hem actuat suficientment units quan es tractava de negociar amb el govern d'Espanya.
Sempre, o massa vegades, hi havien interessos o mirades partidàries que fragmentaven el nostre pes i la capacitat de negociació.
I moltes altres qüestions de caire intern que també caldria analitzar, però que no vaig a fer avui.

Per un altre costat, la lleialtat que sempre ha demostrat la Comunitat Valenciana amb la resta d'Espanya ha estat mal entesa i mai ha estat recíproca.
Esta lleialtat ha segut només d'anada.
No ha segut d'anada i de tornada.
I la lleialtat que no és d'anada i de tornada no és lleialtat.
Es parlava i s'ha parlat molt, i se continua parlant del problema català, del problema basc, del problema andalús, però el problema valencià -ara després podrà parlar tota la estona que vullga, senyora Bonig- el problema valencià, a pesar que estem en un procés d'empobriment molt especialment estos vint anys, no ho ha estat, no ha estat present.
I eixe és el problema.
El problema és que hem estat invisibles.
En qualsevol cas, és ben cert que jo no vull fer esment, perquè ho he dit al començament, a les responsabilitats que hem d'assumir com a poble.

El govern valencià, nou govern valencià, assumix el que ha estat l'herència, l'assumix perquè les herències, no hi ha solució.
No podem anar al notari a dir que no.
Per tant, l'assumim.
Tenim una hipoteca reputacional gran.
És evident que a l'hora de negociar també tot allò que ha significat el balafiament, el malbaratament, el que ha significat la corrupció també ens dificulta, però crec que per damunt de tot això ha d'estar la voluntat de tot el poble valencià i de tots els representants de la sobirania valenciana de tirar endavant, de mirar endavant, perquè efectivament hem de superar esta situació.

Per tant, un problema de doble mirada que necessita també una resposta de doble mirada.
Per una banda, hem d'aconseguir, hem de ser capaços d'aconseguir un acord, el més ampli possible, ací en la cambra i fora de la cambra, amb el conjunt de la societat valenciana, per tal d'explicar clarament a tots els ciutadans, i sobretot al conjunt d'Espanya, que esta situació no ha de continuar aixina, no pot continuar aixina, perquè el que s'està posant en qüestió és l'equitat entre els ciutadans.

I la segona resposta és acabar amb la invisibilitat.
Ho dic amb tota claredat.
La Comunitat Valenciana avui, el govern i el seu president, i espere que el conjunt de les forces polítiques valencianes, han d'estar presents en tots els debats que es produïxquen en Espanya, en les seues posicions.
Però per descomptat el govern valencià té posició, va a tindre posició i estarà defensant l'interés dels valencians i també la visió general d'Espanya.

Volem i anem a ser part activa en la solució del problema territorial, perquè el que més ens importa és que els valencians i les valencianes tinguen treball, tinguen seguretat, tinguen capacitat de quan tenen problemes no quedar-se al marge.
I per això necessitem una nova visió del que ha de ser Espanya.
I ho serem en propostes pensades des d'ací, però mirant en general.
Perquè del que es tracta, en definitiva, és que les institucions estiguen al servei del que han d'estar, que no és una altra cosa que és al servei de les persones, al servei d'aquells, a més, que necessiten més l'estat, que necessiten més allò públic per tal de poder adquirir la igualtat.

Senyories, acabe.
Tenim ara una nova oportunitat.
És un bon moment per encetar un nou trajecte.
Hi ha un nou govern eixit de la voluntat sobirana del poble valencià.
Tenim una major conscienciació de la societat valenciana, molt especialment pel treball que han fet els sectors empresarials, sindicals, que han estat donant a conéixer quina era la nostra situació.
Ara més que mai hem de ser ambiciosos.
Ara no es tracta de fer simplement un ajust a un model.
Cal fer un nou model que clarifique per dècades la solució dels problemes dels valencians.

L'autogovern és el que està en joc; si no aconseguim canviar el model de finançament l'autogovern va a ser un decorat.
I això no ho podem permetre, no pot ser una mera aparença, ha de ser un instrument transformador per a millorar la vida de les persones.

Senyories, em compromet a defensar l'acord en tots els àmbits, l'acord que isca d'estes Corts Valencianes, en tots els àmbits, amb totes les condicions i govern qui governe el pròxim Govern d'Espanya.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, molt honorable president de La Generalitat.

Per a fixar la posició del Grup Parlamentari Podem té la paraula el seu síndic, l'il·lustre diputat Antonio Montiel, per un temps màxim de quinze minuts.

Quan vosté vullga, senyor Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

Moltes gràcies, president.

Moltes gràcies, senyor Puig.

Membres del govern.

Senyories.

Jo sé que hui és un dia per a mostrar unanimitats, per a mostrar acords, per a mostrar consens, però jo ho sent perquè no puc deixar de tirar una miqueta la mirada enrere per a intentar explicar, sobretot per a intentar entendre i poder explicar a molta gent el que mos ha ocorregut.

Jo vullc recordar que hui, tal mes com hui, a l'octubre de 1979, eh?
, es van complir els requisits de l'article 151 de la Constitució.
El president de l'òrgan preautonòmic, Josep Lluís Albiñana, va anar al notari tal mes com hui, fa trenta-sis anys, i va portar el compliment dels requisits del 151 per a tindre una autonomia de primera; però l'UCD -en aquell moment- va bloquejar el procediment per al referèndum popular per a recolzar el projecte d'estatut i acabàrem tenint una autonomia de segona, una autonomia per l'article 143 de la Constitució que mos va portar a tindre un endarreriment constant tant en la transferència de competències com en la seua valoració.
Vullc recordar que la negociació de les transferències es va fer malament, es va fer amb moltes preses però es va valorar malament.

Vullc recordar que el senyor Guardiola, eh?
, per exemple, el veterà Felipe Guardiola, que va ser un dels ponents de l'Estatut i president durant catorze anys de la comissió mixta de transferències, catorze anys de president de la comissió mixta de transferències, va protagonitzar un tipus de negociació de les transferències en què es trobaren que el que rebien es valorava deficientment i part del nostre problema en el finançament ha de vore amb la mala negociació de la transició, de l'Estatut i de les transferències.
Perquè en el model -que encara hui està vigent, al 2009-, encara el 90% del càlcul de les transferències es fa en els termes de valoració de la comissió mixta de transferències que presidia el senyor Guardiola del Partit Socialista.

Crec que hui és dia de consens, crec que hui és dia de fer costat amb el nostre govern i fer costat amb la nostra ciutadania per a treballar, precisament, per a recuperar un endarreriment històric, però crec que cal tindre memòria històrica, crec que cal tindre memòria històrica i crec que cal tindre també la valentia de ficar el dit i demanar responsabilitats.

Crec que quan Felipe González i el senyor Calvo Sotelo a l'any 1991, perdó, sí, a l'any 1981, i crec que també el senyor Aznar i el senyor González després a l'any 1992 tancaren els pactes autonòmics podrien haver resolt la situació de la Comunitat Valenciana i ni el Partit Popular ni el Partit Socialista ho van voler fer.

Crec que part del problema que arrosseguem té, per tant, no a soles un origen històric tan allà, al 1979, que algunes de les senyories que estan hui ací no havien nascut, però jo sí que m'enrecorde, eh?
, jo m'enrecorde d'aquell moment de la construcció de l'autonomia valenciana; jo m'enrecorde de les manifestacions per l'estatut a l'octubre de 1977 -jo i alguns dels més majors d'esta cambra estaven allí- i alguns no ho van entendre mai, i després han tingut responsabilitats de govern i han pogut canviar les coses i no ho han fet.

I, clar, jo crec que cal recordar aquestes coses perquè quan cinc vegades s'ha revisat el model de finançament, cinc vegades, els partits majoritaris, els únics que han governat a Madrid, el Partit Popular i el Partit Socialista, no han estat a l'altura de les circumstàncies, ni de les necessitats, ni de les exigències dels ciutadans valencians.

Crec que la fórmula de Â«café per a totsÂ» de la LOAPA no era bona i els valencians hem estat beguent més tasses i més tasses d'eixe café i se mos ha fet agre; se mos ha fet agre i ara estem tots d'acord, ara estem tots d'acord, fins i tot el Partit Popular, molt reconegut pel consens.
Però jo crec que si els empresaris al juliol del 2014 no hagueren pegat un pas endavant i s'hagueren plantat davant del govern Fabra en una acció sense precedents i sense avisar al palau de La Generalitat que anaven a donar una roda de premsa en la que anaven a dir, fins i tot, que estaven cansats d'ofrenar noves glòries a Espanya, i això és literal, ¿eh?
, poden vostés consultar l'hemeroteca que tant els agrada, al juliol del 2014 -el principi del fi de la mort política d'Alberto Fabra, per cert-, si els empresaris, fins i tot els empresaris no hagueren fet aquello, eh?
, eixa manifestació, encara estaríem pensat que esta discussió era una discussió merament tècnica.

I jo crec que la societat valenciana i, fins i tot, els representants de l'empresariat valencià fa temps que van demostrar que estaven farts d'eixa invisibilitat, que no era culpa nostra però alguna cosa hauran de vore els que han governat a València i a Madrid, el PP i el Partit Socialista.
I dit això tornem al consens i ara parlem del que ens ocupa.

El nostre deute és un deute injust i, a més, impagable.
Té raó el senyor president; no podrem pagar-ho mai.
Fa molt poc, a l'abril d'enguany, el professor Cucarella presentava el seu llibre i dia que cada familia pagará 30.
000 euros por la deuda de La Generalitat, feia un càlcul en funció dels 37.
376 milions d'euros que en eixe moment pujava el deute històric, perdó, el deute de finançament, això era a l'abril de 2015; hui, eixa mateixa família al setembre pagaria 33.
200 euros ja.
¿Per què?
Perquè el deute creix molt més ràpid d'allò del que podem afrontar i, a més, va créixer molt espectacularment els últims dos anys de govern del Partit Popular: del 2013 al 2014, 4.
943 milions d'euros; del 2014 al 2015, 5.
300 milions d'euros, justament en campanya electoral va pujar, no sé per què, el deute, ¿eh?
, la despesa del govern del PP.
Per tant, eixe deute és impagable.

Jo no sé si la solució es la reestructuració radical, la mutualització -com diu el nostre amic Gregorio Martín, ho diuen altres experts-, jo no sé si cal negociar un quitament, jo no sé si cal fer una compensació, o tal vegada tot plegat, tal vegada tot plegat, i caldrà plantejar-se que caldrà crear una estructura de negociació potent amb un recolzament social potent que vaja més enllà de les institucions i que mobilitze la ciutadania valenciana, perquè el que està passant és que els diners que no apleguen, per una banda, i els diners que han acumulat de deute estan -com dia el president- limitant la possibilitat de recuperar les retallades en serveis públics.

Però això és un problema més enllà, no és a soles que tenim un problema per a construir un sistema d'igualtat d'oportunitats del present, sinó que estem creant un problema que ha de vore amb el futur dels nostres fills i dels nostres néts que no podran gaudir d'un estat del benestar en condicions que puga garantir el seu desenvolupament i la seua, fins i tot, inclusió com a ciutadans de ple dret.

Nosaltres pensem que, a banda del tema del finançament que és molt important, cal fer també un esforç, president, cal fer un esforç perquè també n'hi ha altres fonts per a nodrir la hisenda valenciana.
No cal pensar a soles que la solució vindrà de Madrid, amb diners nous de Madrid, sinó que també caldrà posar en marxa algunes de les mesures que nosaltres plantejàrem en l'Acord del Botànic i que nosaltres també li plantejàrem el dia de la sessió d'investidura.

Si vosté s'enrecorda, nosaltres parlàvem també de sanejament financer de la nostra comunitat; de reduccions més contundents per a reduir la despesa; de coordinació estratègica i operativa dels recursos de les diputacions provincials per a evitar solapaments, duplicitats, ineficiències, etcètera; també parlàvem de mesures urgents de reforma fiscal; també parlàvem de la creació d'una comissió per a l'auditoria ciutadana del deute de La Generalitat.

Jo vaig aprendre en els ajuntaments, quan negociaven poc però negociaven alguna cosa, amb el fons nacional de cooperació municipal, que els presidents i el gestor del ministeri mos dien que el fons de cooperació municipal ajudava a qui s'ajudava.
De fet, un dels elements -m'ha recordat molt la seua proposta a aquella filosofia-, un dels elements era que, primer, els ajuntaments havien d'esgotar la seua responsabilitat fiscal, les seues possibilitats i, després, això es premiava per l'estat amb majors transferències.

Jo crec que hem de pensar també no a soles en els nous diners que han de vindre o que hem d'aconseguir, sinó també en adoptar mesures en casa pròpia per a millorar la nostra gestió, per a fer-la més eficient, per a fer-la més adequada, per a ficar els diners on realment fan falta.
I això vol dir, també, parlar d'un sistema fiscal més progressiu, això significa que els més rics d'aquesta comunitat -que haberlos haylos- paguen més; significa que cal afavorir els autònoms, les famílies, els nostres jóvens, la gent que genera consum intern perquè això estimula l'economia; significa que cal demanar responsabilitats pel deute en què s'ha incorregut i no a soles ara unir-mos tots com una pinya i parlar del futur i anar tots junts a Madrid.
Per cert, després anem a Madrid i el govern ni està ni se l'espera, ¿eh?
, quan anaren a Madrid a negociar la reforma de l'Estatut el govern ni estava ni se l'esperava, pel que es veu.
Jo crec que cal fer un exercici d'autoexigència.

A més de demanar-li a Madrid la reparació del greuge històric; a més de dir-li a Madrid que el sistema financer és insuportable, que no és equitatiu; a més de dir-li a Madrid que el deute és impagable i això cal assumir-ho ja, des de ja, i jo crec que això és una… -com diria aquell-, verdades como puños, la veritat és que jo crec que vosté ha de pensar que la nostra missió, que nosaltres estarem al costat, li ho vam dir en privat i en públic, estarem al costat per a reivindicar allò que millore les condicions de vida dels valencians i de les valencianes, estarem al costat d'este govern per a anar a reivindicar un finançament més just, un canvi del model de finançament, però també li diguem: nosaltres estem en la lògica de l'Acord del Botànic, d'aquell acord a quatre, que vol dir que també hem de donar-li compte a la ciutadania de què fem nosaltres per nosaltres mateixos i què fem nosaltres per ells.

I això vol dir que la nostra missió és continuar recordant-li al president, amb tota l'estima i amb tot el respecte, que n'hi ha uns compromisos adquirits que no són amb els que votàrem la investidura, que és amb els milers i milers de persones que estan ahí fora i que estan esperant un canvi de vida, i un canvi de vida que han xifrat la seua esperança en les polítiques d'aquest govern.

Li vaig dir l'altre dia, president: mai acceptarem que l'infrafinançament, encara que siga una realitat, es convertisca en un mantra per a justificar la inactivitat; mai acceptarem una justificació de no actuar políticament, que l'infrafinançament siga una mena de coartada per tal de no afrontar els reptes del moment i les obligacions en el futur.

Nosaltres pensem en un model, estem d'acord amb vosté, en les línies generals, el que hem pogut saber hui del que vosté proposa, i estem d'acord en un model que canvie les relacions de la Comunitat Valenciana a Espanya, però estem també pensant en un model que canvie les relacions del conjunt del territori, del conjunt de les comunitats d'Espanya en aquesta nació de nacions que és Espanya.

Nosaltres apostem per un model basat en la cooperació, volem un model en el que es prime la cooperació entre els territoris i no la competència.
No volem acceptar de nou que l'oportunitat del moment, siga del Partit Popular, siga del Partit Socialista, aplegue a negociar en el futur dels territoris quan se necessiten un grapat de vots de la minoria basca o de la minoria catalana.
No anem a acceptar aquestes fórmules, perquè aquestes fórmules ens han perjudicat històricament.

Nosaltres no volem més café per a tots.
Volem un model, com li dic, en el qual es prime la cooperació, en el qual es prime la plurinacionalitat, en el qual es prime també la solidaritat i l'equitat territorial.
Però volem també que no fiquen els ulls a soles cap a la via d'altres, sinó que pensem també que n'hi han polítiques concretes, mesures concretes que ja se poden adoptar ací.

I el debat pressupostari del 2016 espere que vosté entenga que nosaltres continuarem amb aquest esperit crític i, al mateix temps, lleial per a exigir mesures polítiques concretes ja, amb o sense nou finançament.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

I, a continuació, per a fixar la posició del Grup Ciudadanos, tindrà, per un temps màxim de quinze minuts.
.
.
, la síndica del grup, la il·lustre diputada Carolina Punset.

Quan vosté vullga.

La senyora Punset Bannel:

Buenos días.

Bienvenido, señor presidente.

Ciudadanos no hará oposición, como el síndico de su partido hacía hace poco más de un año, en base a sus ausencias en las Cortes.
Recuerdo que decía el síndic socialista entonces que despreciaba políticamente Fabra a la cámara por no comparecer durante tres meses.
Usted ya lleva incluso más de tres meses sin comparecer, pero haremos oposición con propuestas, no criticando sus ausencias, porque estamos seguros de que sus ausencias no son debidas a que desprecia políticamente a las Cortes.

En cualquier caso, quiero empezar este parlamento con la lectura de una frase del Diario de Sesiones de las Cortes Valencianas de hace más de veinte años, que nos suena muy actual.
Era el señor Zaplana que ya entonces se dirigía al señor Lerma y le decía: Â«Oiga, el acuerdo para la participación de las comunidades autónomas en el IRPF no beneficia a nuestra comunidad y, sin embargo, su voz no se ha hecho oír más que para justificar, como esta mañana, dicho acuerdo como beneficioso, señor Lerma.
Â» Eso es lo que hacían ustedes ya hace más de veinte años.

Oiga, esto es un gran vodevil.
Desde hace más de veinte años utilizan el tema de la infrafinanciación de la comunidad autónoma valenciana para tirárselo a la cabeza como arma arrojadiza en lugar de solucionar el problema.

Ni el señor Aznar en el 2001, ni el señor Zapatero en el 2009 han logrado solucionar el problema de la infrafinanciación de nuestra comunidad.
Y yo creo que es porque tenemos en primer lugar un problema de diagnóstico.

Ustedes dicen…, y además es que lo ha vuelto a repetir, ¿no?
, Â«el problema valenciano está en Madrid y hasta aquí hemos llegadoÂ», decía el señor Puig hace solo unos pocos días.

Ustedes dicen: Â«El problema de la financiación está en Madrid.
Â» Oiga, evidentemente, todavía los presidentes del gobierno no conocen el milagro de multiplicar los panes y los peces.
El problema de la financiación de nuestra comunidad no está en Madrid.
El problema de la financiación en nuestra comunidad es que tenemos unos recursos limitados que distribuir entre todos los españoles para cubrir sus necesidades.

Y resulta que a la hora de repartir esos recursos, en lugar de calcular de una manera objetiva cuánto cuesta una cama de hospital, cuánto cuesta una escuela, una renta de dependencia, y una vez calculado…, y todos los derechos sociales a los que tienen los ciudadanos y, una vez calculado, repartir entre todos los españoles por igual para cubrir esos derechos con independencia de donde vivan, pues no, durante más de veinte años, ustedes, los dos grandes partidos, la izquierda y derecha -no Madrid; no, ustedes-, se han dedicado a repartir el dinero en base a criterios del todo discutibles, llamados, entre otros, los derechos históricos, que dan más dinero a las personas, a los ciudadanos, a unos españoles que a otros en función del sitio donde han nacido.

Y así nos encontramos, señores, con diferencias entre las comunidades autónomas de más de 25 puntos porcentuales, entre comunidades autónomas en las que estamos todos, sin distinción, con las mismas necesidades y los mismos derechos.
Por ejemplo, País Vasco y Navarra, el doble de financiación que nosotros.
No un tercio.
No, no, no, el doble de financiación que en la comunidad autónoma.

Y, mire, esto ya cobra tintes de drama, y lo digo porque la renta mínima, esa que se da a las personas más vulnerables, esa que se da a las personas a las que ya no les queda otro recurso, pues le doy un dato.
En Navarra, la renta mínima con un solo hijo es de 769 euros; en el País Vasco, van más allá, 850 euros.
¿Sabe usted -lo sabe perfectamente- cuánto damos en la Comunidad Valenciana con un solo niño?
385 euros.

Pero es que aunque nos pusiésemos en plan Opus Dei a tener ocho hijos, con ocho hijos no conseguiríamos más de 528 euros en la Comunidad Valenciana.
(Aplaudiments)

Por tanto, vamos a reflexionar sobre las razones que nos han llevado hasta aquí.
Y le aseguro que la culpa no es de España o de Madrid.
Porque ante esta situación, unos recursos limitados y un dinero escaso que repartir entre todos los españoles, tenemos, como decía el profesor Cucarella al que usted hacía mención, tres posibilidades, ¿eh?
, porque no creemos en los milagros de multiplicar los panes y los peces.

Tenemos una primera posibilidad que es igualarnos todos por lo alto.
Vámonos todos al cupo navarro y vasco.
Va a ser que no.
Nos costaría, según él, casi otro Bankia, más de diecisiete mil millones de euros.
Es algo que, evidentemente, en un estado sobreendeudado como el nuestro no nos podemos permitir.

Una segunda posibilidad a la que él apunta, a la que el profesor apunta, igualar a la media solo las comunidades que están discriminadas, entre las que se encuentra la valenciana.
Nos costaría, según él, unos dos mil millones de euros aproximadamente.

Esta posibilidad que, a primera vista, podría parecer más o menos razonable sospecho que acabaría con nuevas reclamaciones de mejor financiación tarde o temprano necesariamente, porque lo que usted hace en ese caso es blindar las diferencias y mantener la vulneración del principio de igualdad de todos españoles.
Y mientras persista el agravio, señor Puig, mientras persiste ese agravio comparativo, es obvio que persistirán las reclamaciones de las comunidades autónomas que se sienten agraviadas por estar infrafinanciadas respecto a las demás.

Y la tercera posibilidad que se apunta es la de igualarnos a todos en la media.
Subir la financiación a las comunidades infrafinanciadas como la nuestra y rebajársela a las que están por encima de la media.
Eso, que sería lo justo, que es el debate nunca abordado en la LOFCA, nunca abordado porque supondría un enfrentamiento sin precedentes entre los barones territoriales de los dos grandes partidos, tendría un coste a nivel económico cero, pero tendría un coste político que ni ustedes, ni ustedes han estado nunca dispuestos a asumir.
(Aplaudiments)

Y, mire, sin embargo, ha llegado el momento de que paguen ese precio político.
De que paguen el precio político de enfrentar a sus barones territoriales y, si hace falta, que no saquen ustedes un tan buen resultado en las elecciones generales en el País Vasco, en Navarra y en otras comunidades sobrefinanciadas, porque aquí lo que se está cometiendo es una terrible injusticia.

Tenía usted razón, y usted, no es un mero problema técnico de desajuste de las cuentas, porque las diferencias de recursos tienen una repercusión inmediata y trascendente en la vida real de las personas, porque las diferencias de recursos públicos autonómicos por habitante no responden a ningún patrón lógico y lo que hacen es vulnerar el principio de igualdad entre españoles: negarles, en definitiva, la oportunidad de acceder en igualdad de oportunidades a los servicios básicos que todos necesitamos -sanidad, educación, servicios sociales.

Y la consecuencia de eso en nuestra comunidad es que el último informe del estado de pobreza en la Comunidad Valenciana nos sitúa a la Comunidad Valenciana, junto con Andalucía, en la comunidad donde más se ha incrementado el riesgo de pobreza y exclusión social: tres de cada diez valencianos, nada más y nada menos.

Y ante esto… y ante esto, ¿qué hacen ustedes?
Vienen aquí hoy a contarnos su relato.
Un publirreportaje de lo buenos que son, un relato que lleva usted haciendo, señor Puig, con todo el respeto, desde el minuto uno de la legislatura, porque es muy rentable desde el punto de vista electoral, como hemos visto en los últimos veinte años.
Una obra de teatro en la que usted se atribuye el papel de Robin Hood de los valencianos, Â«vamos a reclamar a Madrid y a España, que es desleal, más y mejor financiaciónÂ».

Oiga, no me lo invento yo.
No es opinión.
Puig: Â«Estamos hartos de ofrendar nuevas glorias a España.
Â» Â«El problema valenciano está en Madrid y hasta aquí hemos llegado.
Â» Â«Madrid es un problema para la Comunidad Valenciana.
Â» Â«Cinco millones de españoles que somos valencianos estamos siendo maltratados.
Â» ¡Uf!
Cuidadito con esos términos, ¿no?
, ya los conocemos.
Sabemos a qué van dirigidos.

Con estas declaraciones, señor Puig, en las que hoy en esta cámara ha llegado tan lejos que incluso se ha atrevido a acusar de deslealtad a España con la Comunidad Valenciana, ¡oiga, desleales han sido el PP y el PSOE con la Comunidad Valenciana!
(Aplaudiments) ¡Hablen claro!
Con estas declaraciones -decía- que bordean el victimismo, señor Puig, lo que busca usted no es solucionar el problema de la financiación de la Comunidad Valenciana -luego le explico cómo lo podríamos solucionar, si no me da tiempo en este turno, que veo que no me va a dar tiempo, en relación a las propuestas-.
Lo que busca es soliviantar los ánimos de los valencianos.

Y, mire, en eso, vamos a estar de acuerdo.
Yo creo que los valencianos tenían que tomar conciencia del problema que teníamos.
Yo creo que tenían que soliviantarse con la injusta financiación de la Comunidad Valenciana y de las comunidades autónomas en su conjunto.

El problema es que los ánimos de los valencianos no tendrían que rebelarse contra Madrid, como usted pretende, no, fomentando la sensación de agravio entre conciudadanos españoles, enfrentando a territorios, que es lo que yo creo que buscan esas declaraciones, sino que tendrían que soliviantarse y rebelarse contra los partidos políticos, como el suyo y como el de aquí a mi derecha, que aquí dicen una cosa, pero donde se deciden las cosas, que es en el Congreso de los Diputados, hacen otra muy distinta.
Es cinismo político de la vieja política.

Los dos grandes partidos lloran en casa cuando fuera no se vota en consecuencia.
Una inconsecuencia, señor Puig, de la que yo creo que empiezan a estar hartos muchos ciudadanos.

Y, mire, nosotros, probablemente, muy a pesar de tener un magnífico equipo, un estupendo programa electoral, en País Vasco y Navarra nos será difícil conseguir diputados.
Pero, ¿sabe por qué?
Porque nosotros aquí, pero también allí, y también en Madrid, defendemos la igualdad entre todos los españoles y que se acaben los privilegios, (aplaudiments) de unos por haber nacido en el País Vasco o en Navarra.

Internacionalismo, igualdad, solidaridad.
¿Le suenan de algo esos principios, señor Puig?
Le tendrían que sonar.
Son los que tendría que defender de forma acérrima el Partido Socialista.
Al internacionalismo le ha dado usted un zasca de mucho cuidado ayer, reconociéndole a Cataluña, supuestamente, el derecho a ser nación.
Vamos a dejarlo.
Corramos un tupido velo sobre el asunto.
Pero a la igualdad y solidaridad el PSOE no puede renunciar.

¿Sabe usted lo que es esto, señor Puig?
Esto es un acta en el Congreso de los Diputados, de Madrid, en la que se proponía a estos dos grandes partidos, que hoy vienen a reclamar una mejor financiación para nosotros, que se corrigieran las deficiencias y las injusticias del sistema, sistema que impide que nosotros tengamos una financiación justa.
Era una propuesta para eliminar y para corregir la sobrefinanciación que disfrutan País Vasco y Navarra por su peculiar sistema de financiación, ¿verdad?

Bueno, pues, resulta que tanto PP como PSOE como, incluso, el representante de Compromís, el señor Baldoví, no apoyaron la propuesta.
Ninguno, ninguno de los que está aquí en el Consell llorando.

Pero es que, además, no me venga usted con que no está de acuerdo con esto, que alguna vez lo hemos hablado en privado, ¿verdad?
No me venga usted diciendo que…, realmente usted no comparte esta postura de su partido, porque no estamos hablando de diputados de Madrid, oiga, estamos hablando de diputados que se presentan en nombre de la Comunidad Valenciana y por parte de todos los partidos.
Y le voy a leer unos cuantos nombres, que, a lo mejor, le suenan aquí a la gente.
Del Partido Popular, por ejemplo, Guadalupe Blasco Soto, Susana Camarero, Gerardo Camps, Andrea Fabra, Macarena Montesinos, Marta Torrado, Ignacio Uriarte… en fin.
Del Partido Socialista, vamos con vosotros: José Luis Ábalos, Patricia Blanquer, Federico Buyolo, Manuel Campos, Ciprià Císcar, Gabriel Echávarri, Carmen Montón y usted mismo, señor Puig, que se abstuvo en la votación o no estuvo, no lo sabemos, así figura en el acta, el caso es que no votó, desde luego, en contra de este sistema de financiación, injusto no solo para los valencianos, sino para el conjunto de todos los españoles.

Vamos a ver si nos aclaramos, señores del PP, del PSOE y también de Compromís.
Porque hasta que no lo entendamos no podremos resolver el problema de la financiación de las comunidades autónomas.
Las personas están por encima de los territorios.
Los derechos básicos de las personas están por encima de los intereses electorales de sus partidos.
Menos quejarse y más actuar en consecuencia, por favor.

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputada.

La senyora Punset Bannel:

¿Me queda un minuto?
(Remors)

El senyor president:

No, en la rèplica.

La senyora Punset Bannel:

Me he pasado un minuto.

Lo siento mucho.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies.

A continuació, i per a fixar la posició del Grup Parlamentari Compromís, prendrà la paraula el seu síndic, il·lustre diputat Fran Ferri, per un temps màxim de quinze minuts.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Molt honorable president de La Generalitat.

Molt honorable vicepresidenta.

Honorables consellers i conselleres.

Membres de la societat civil, empresaris, sindicats, membres de la comissió d'experts que avui també ens acompanyen ací.

Senyories, no és la primera vegada que en este parlament tractem sobre el maltracte que patim els valencians i valencians, quan es tracta del finançament o les inversions.

Esta doble cara de la discriminació cap a la nostra terra ha sigut objecte de debat en estes Corts en diferents ocasions: reformes de l'estatut, proposicions no de llei, preguntes al president de La Generalitat, protagonista també dels debats de política general.

No és la primera vegada, tampoc, que plantegem este debat des de l'ànim de posicionar-nos de forma conjunta i consensuada, exigint un tracte just a la nostra terra.

I tot i que no és la primera vegada que en parlem, deliberem, busquem consensos, des de Compromís creiem que este debat és més necessari que mai.

Sempre és positiu que representants del poble valencià parlem sobre esta llosa que portem damunt des de fa molts anys, una llosa que esclafa qualsevol esperança de valencians i valencianes de viure en un país amb una educació i una sanitat de qualitat, que protegisca els més vulnerables, que done suport a les nostres empreses i autònoms, que invertisca per esdevindre un pol d'innovació.

Per tant, com els deia, és un debat necessari.
Però, des de Compromís, hui plantegem un repte.
Volem que este debat, a més de necessari, també esdevinga útil.
I no només serà útil si fem un exercici de sinceritat amb nosaltres mateixos, si deixem de costat les nostres legítimes il·lusions i plantegem el problema en realisme.

És positiu que cada vegada sumem més sectors, més persones, més forces a esta reivindicació, ho és.
Però, potser, el problema no està en què diem des d'ací.
El problema, potser, no és que el que reivindiquem de forma contundent o a vegades més moderada, ni tan sols quan ho fem des del consens o la discrepància.
.
.
Potser, el problema no és la nostra reivindicació, sinó qui hauria d'escoltar-la.
El problema, potser, és que a Madrid, als despatxos dels qui manen, el nostre problema no li importa a ningú.
Als ulls dels poderosos som invisibles.

Preparant esta intervenció vaig pensar en portar algunes infografies o alguns gràfics per a mostrar, de forma visual, la discriminació que patim i els seus efectes.
Podia haver portat també un quadre on es veu, clarament, que som una comunitat autònoma pobra i que, a més, aportem com si fórem rics.
O una gràfica sobre la inversió social o sobre la inversió en infraestructures.
I ho hauria fet si el problema fóra això, que els nostres arguments no estan prou ben explicats.

Com els deia, el nostre problema no és la manca de raó en la nostra reivindicació o la feblesa dels nostres arguments.
El nostre problema no és que no sapigam explicar la urgència del canvi que necessitem.
El nostre problema no és la manca de pedagogia davant de Madrid.

El nostre problema és este d'ací, (soroll de papers) és aquesta foto.
El nostre problema, senyories, és que el nostre problema no li interessa als qui tenen la capacitat de solucionar-lo.
(Aplaudiments)

El nostre problema és que eixos arguments, amb tota la seua força, no troben un receptor.
Perquè, malauradament, com els deia, els valencians i valencianes som invisibles als ulls dels poders, i la història ens ha ensenyat que la invisibilitat de les minories és el que permet la seua discriminació, primer, la seua marginació, en segon terme, i, finalment, la seua exclusió.
I els valencians i valencianes en açò no som una excepció.
I el resultat d'esta excepcionalitat o d'esta exclusió és demolidor.

Després de dècades sent més rics que la mitjana de l'estat, a partir dels anys noranta ens hem anat empobrint amb una rapidesa sorprenent.
La bretxa entre la mitjana de la riquesa de l'estat i la nostra ha crescut dotze punt en només quinze anys.
Podem trobar l'explicació en el model productiu de saqueig i destrucció del territori que ha imperat en la nostra terra en les últimes dècades.
Mentre s'apostava per la rajola com a eixida de la crisi de principis dels anys noranta, la nostra productivitat s'afonava, creixent a un ritme molt inferior que el ritme a què ho feia Espanya.

Si ens fixem únicament en la productivitat de la nostra indústria, les dades són incontestables.
Mentre Espanya creixia fins a un 6,1%, ací només ho fèiem a l'1,4%.
Això va fer que perdérem també posicions com a potència exportadora, passant d'un 14% a un 10% de les exportacions de l'estat.
Un model depredador que va funcionar, sí, per a uns pocs, que els va fer milionaris a colp de pelotazo, però no a la majoria.
Eixa majoria és la que ha patit els últims anys la duresa de la crisi.

Com tots vostés saben, al nostre país tenim un nivell d'atur superior a la mitjana espanyola, també és superior l'atur de llarga durada o l'atur juvenil.
Però no només això.
Aquells que tenen la sort de poder treballar, ací ho fan d'una manera més precària que a la resta de l'estat.

Eixa ha sigut la conseqüència del model depredador que hem patit.
I la resposta de l'estat és la de sempre: els diners invertits en polítiques actives d'ocupació al País Valencià és inferior a la mitjana, 26 euros enfront dels 30 de la mitjana de l'estat.

Després de la crisi i de la reconversió industrial, mentre els nostres governants van apostar per la rajola i els grans fastos, al País Basc ho van fer per la innovació.
Hui ells invertixen un 2,19% del seu PIB en R+D+I, mentre nosaltres ho fem a la meitat, només un 1,01, lluny també de la mitjana estatal i d'altres territoris amb base industrial com la nostra, com Catalunya, Madrid o Navarra.

Els valencians hem patit la tempesta perfecta.
En els pitjors moments de la nostra història, en els moments més decisius de la nostra història recent es van prendre les pitjors decisions possibles, en un context en què cada dia comptàvem amb menys instruments per a canviar eixa situació.

La manca de finançament no és excusa per a la nefasta gestió que hem patit, com tampoc pot ser excusa eixa nefasta gestió perquè se'ns negue allò que és just, allò que ens pertoca.

El discurs que escoltàvem els valencians i valencianes durant eixos anys, en els quals ens anàvem empobrint, era d'un triomfalisme que ara paguem.
L'expresident Camps ho va descriure de forma molt gràfica en un acte, junt al constructor Ortiz.
Açò deia el 8 de gener de 2006: Â«La comunidad ha entrado en eso que los meteorólogos llaman corriente en chorro, que es lo que va dando vueltas al mundo y lo que permite ir mucho más rápido si uno se pone en el lado de la corriente.
Â» Els valencians anàvem ràpids, sí, però cap al desastre.

I a la manca de finançament s'ha sumat l'afonament en els ingressos per l'esclat del pilar de la nostra economia.

La crisi va portar xifres rècords d'exclosos, un terç de la nostra població estava exclosa, mig milió de famílies.
Atur rècord.
Precarietat.
Pobresa.
Exclusió.
Eixa és la nostra realitat.

I davant d'esta situació, amb quins instruments comptem?
Ahí està la clau.
¿Realment tenim la capacitat de redreçar esta situació?
Podem revertir les prioritats amb el manament democràtic que les urnes ens van donar el 24 de maig -i s'està fent-.
Però, ¿podem fer front als nostres problemes en el seu conjunt amb un finançament com l'actual?
La resposta és evident.
No, no ho podem fer.

I la pregunta que ens hem de fer tots i totes és: ¿com pot ser que, amb esta situació tan crítica, no rebem la solidaritat de la resta de l'estat, sinó que, a més, hem de transferir els poquets recursos que tenim?
I la pregunta no obté cap resposta perquè, com deia, el problema dels valencians no li importa a ningú més enllà de Contreras.

I, mentrestant, esta invisibilitat la paguem valencians i valencianes en el nostre dia a dia.
La paguem amb pobresa, atur, exclusió social, però també la paguem en una sanitat i una educació poc dotades, amb una protecció social en mínims i amb uns pocs mitjans per a fer polítiques d'emancipació i d'atenció a la diversitat.

El resultat de tot plegat és que els valencians vivim pitjor, així de clar.
Vivim pitjor.
Perquè no tenim els instruments per a fer front als nostres problemes, ni tan sols per a finançar els nostres serveis més bàsics i fent-los de qualitat.

I no només això, també vivim menys.
La nostra esperança de vida és inferior, i no és per casualitat.
És el que passa en societats que pateixen exclusió i pobresa.

Realment, ¿mereixem viure així els valencians i valencianes?
Des de Compromís ho tenim clar, els valencians i valencianes mereixem viure millor.

Mereixem una educació pública i de qualitat i que compte amb els fons necessaris, senyor conseller; fons necessaris per a oferir un entorn digne als xiquets i xiquetes i atenció específica per a aquells amb necessitats especials.
Mereixem un sistema de beques propi, potent, per a no deixar ningú sense estudiar perquè no s'ho puga pagar.

Mereixem una sanitat que siga equiparable a les millors de l'estat, amb llistes d'espera que no siguen llistes de desesperació, amb més professionals i més temps d'atenció per als pacients.

Mereixem una atenció de primera als dependents, senyora consellera, i als més vulnerables, que es potencie la renda garantida de ciutadania i els serveis d'inclusió social.

Mereixem una economia dinàmica, sostenible, que done suport als sectors productius, especialment a les (inintel·ligible) .
.
.
xicotetes i mitjanes empreses, ajudant-les a cooperar, ajudant-les a internacionalitzar-se, a innovar, a créixer.

Mereixem una administració que aposte per la investigació, que oferisca estabilitat i recursos als nostres investigadors i que convertisca el nostre país en un referent en R+D+I, senyor Climent.

Mereixem unes polítiques actives d'ocupació potents, adaptant al nostre entorn els millors models d'Europa, que oferisca una intermediació útil entre els aturats i les empreses, que s'enfortisca en personal especialitzat que puga oferir itineraris personalitzats de formació i activació del desocupat.

Mereixem una política decidida al nostre medi ambient, senyora Cebrián, que lluite amb efectivitat contra el canvi climàtic, amb un canvi de model energètic que protegisca els nostres entorns, amb un urbanisme urbà, amb una nova cultura de l'aigua, amb uns plans de residus sostenibles, amb estratègies contra les espècies invasores i les plagues que amenacen la flora i fauna valencianes.

Senyora Salvador, mereixem unes infraestructures que vertebren el nostre territori, que connecten els nostres ports, les nostres indústries amb Europa, que permeten una mobilitat assequible i sostenible als ciutadans en el seu dia a dia.

En definitiva, els valencians i les valencianes mereixem viure millor.
Mereixem.
.
.
I, per a això, a banda de voluntat política, hem de tindre un finançament just.

Mereixem que els governs que triem a les urnes puguen convertir el seu programa polític en realitats, perquè això és la democràcia.
La democràcia valenciana està segrestada per este sistema de finançament injust.
I això es resumeix en una frase: l'autogovern valencià no és tal si no tenim recursos per a exercir les nostres competències.

Senyories, la situació és extrema, ho sabem, i des del govern central només rebem silenci, indiferència i menyspreu.
Des de Compromís, traguem una conclusió a tot açò: només el poble salva el poble.
Els valencians ens tenim a nosaltres mateixa per a reivindicar-nos, i no és poca cosa, més de cinc milions de persones que dia a dia es desperten amb les seues necessitats, els seus problemes, les seues il·lusions, les seues preocupacions, els seus projectes.

Cinc milions de persones que comencen a plantejar-se per què des dels diferents governs centrals es desatenen les seues necessitats, es menyspreen els seus problemes, s'ignoren les seues preocupacions, es posen entrebancs als seus projectes i s'esclafen les seues il·lusions.

Cinc milions de persones que s'han cansat de pagar i de callar.
Cinc milions de persones, els nostres representats -no s'obliden- que ens demanen que lluitem pels seus drets, que no volen ser més que ningú, però tampoc acceptaran continuar sent ciutadans de segona.

Des de Compromís ens sentim totalment identificats amb eixe sentir majoritari de la societat valenciana, i no ens resignem a continuar presenciant com cada justa reivindicació acaba xocant amb el mur de la indiferència.

Hui ha arribat el dia de decidir.
Des de Les Corts ens resignem que els valencians i valencianes siguen tractats com a ciutadans de segona?
Els valencians i valencianes no ens han posat ací per a plorar les injustícies.
Els valencianes i valencianes no ens han posat ací per a consolar-nos en el victimisme.
Ens han posat ací per a actuar amb valentia, acabar amb les injustícies i solucionar els problemes de la ciutadania.

En estes Corts som 99 diputats i diputades, però no estem sols.
Hem de sentir l'espenta de cinc milions de persones que mereixen viure millor, com els he explicat abans.
Eixes persones es mereixen que actuem amb valentia, que posem el nostre sentit de justícia davant altres consideracions.
Per això, la ciutadania mereix saber, senyories, fins a on estan disposats a arribar vostés, els grups d'estes Corts, per a defensar la igualtat dels valencians i les valencianes.

Estan disposats que els seus representants al Congrés posen per davant els interessos dels valencians a les sigles partidistes?
Estan disposats a portar el govern central als tribunals si continua la injustícia, mane qui mane a Madrid?

Senyories, si creiem que s'està cometent una injustícia i que els valencians mereixem viure millor, hem d'actuar amb valentia.
El govern central ha d'escoltar el que estem plantejant hui ací.
El temps s'acaba, perquè la paciència dels valencians s'ha esgotat.
Estem oberts al diàleg, però no estem disposats a ser insultats amb la indiferència contínua i permanent.
El govern central ha de saber que, si no s'obri immediatament una negociació, no ens quedarem de braços creuats.
Perquè nosaltres no estem demanant privilegis ni tractes de favor.
L'únic que demanem és que no sigam indiferents a la injustícia.
Nosaltres en Compromís ni ho som ni ho serem.
I que ho tinguen ben clar: els valencians i valencianes s'han cansat d'esperar.
Després del seu silenci estricte, caminen decididament.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputat, senyor Ferri.

A continuació, per a fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el síndic il·lustre diputat Manuel Mata, per un temps màxim de quinze minuts.

El senyor Mata Gómez:

Sí, gràcies, senyor president.

Senyor president, govern valencià, experts, gent de la societat civil que està hui, un 6 d'octubre.
Sis d'octubre és a tres dies de la festa dels valencians, en què s'expressa la voluntat com a poble de voler definir quin és el nostre futur, analitzar el passat per intentar connectar en el present.
Sis d'octubre, que sol ser una època de l'any en què els pressupostos generals de l'estat no han entrat a Madrid.
Sis d'octubre és quan totes les comunitats autònomes, tots els ministeris, tot el món intenta negociar un pressupost perquè a final d'any sapiam què va a passar l'any següent.

Este 6 d'octubre el Govern d'Espanya, per interessos exclusivament partidistes, vol tancar un pressupost abans d'encetar una nova època política, després d'un període electoral.
I eixe tema és molt important, perquè la realitat d'avui, en què hi ha una coincidència total en el diagnòstic de tots els grups de la cambra, no hi ha ningú que estiga diguent que estem ben finançats i que els valencians estiguem bé.

Però han de saber les seues senyories que Espanya és un projecte que es construïx cada dia.
Jo estava pensant, quan escoltava el meu amic Fran Ferri, que una vegada a les Corts Generals, estes tan maltractades Corts espanyoles, en un mes de maig de l'any 1932, es discutia d'estes coses, de què era l'autonomia, què volien de l'autonomia.

Y puede que sea pasado, señora Bonig.
Usted nos recuerda muchas veces que solo hablamos de Estellés o de Raimon, pero no de autores tan modernos, como Luis Vives, como hace usted.
Pero, si alguien prestara atención a los discursos de Ortega y Azaña de ese 13 de mayo de 1932 o el 25 de mayo de 1932, entendería muchas de las cosas que están pasando aquí.
Porque, ¿cuándo nos empezamos a constipar?
Cuando la constitución de la república dijo que habría autonomías si dos tercios de los ayuntamientos lo pedían, refrendado por dos tercios de los ciudadanos.
Y no fuimos de primera, porque vino una puñetera guerra civil que hundió este país.

Y cuando la Constitución española de 1978 vuelve a reivindicar qué pasa con las autonomías, nos quedamos fuera.
Pero esa situación era sostenible, mientras éramos como los demás.

Quan els valencians, que són el 10% de tot, de la població, de les inversions, el 10% del PIB, són el 10% de tot, perden eixe 10% i som la comunitat més empobrida d'Espanya, tenim un seriós problema.
Quan tenim un dèficit d'infraestructures que mos impedixen tindre futur.
Perquè este debat, senyories, i per això vullc agrair el Consell que haguera fet una comunicació a la cambra, perquè ací hi ha hagut en l'última legislatura tres comunicacions de consellers, mai una d'un president, en un tema tan important com és el del finançament.
I ho agraïxc perquè està tornant a la cambra el seu paper polític.
Açò és una discussió política precisament per a fer política.

No és una discussió política perquè algú en una estoneta de ràdio, de telediari, s'assabenten en Madrid que hi ha un problema valencià.
És una discussió política per a poder fer política.
El conseller de transparència té un projecte per a esta comunitat, de lluitar contra la corrupció, de millorar les institucions democràtiques, de ser un poble solidari en cooperació.
Però no té diners.
La senyora Salvador està compromesa en l'eficàcia dels transports públics, en l'habitatge, i no té diners.
La nostra competència exclusiva d'agricultura haguera exigit una resposta immediata en el problema del caqui, que s'ha reconvertit quasi tot a la Ribera, i estan canviant plantons per plantons de caqui, i tenen plagues.
I no tenim diners.
Quan parlem d'un canvi de model productiu és un procés d'anys, perquè la destrucció del model productiu que hem conegut ha segut un procés d'anys.

Hi ha hagut un govern compromés en carregar-se tot el que era la infraestructura productiva d'este país, confiant en el pelotazo.
Pelotazo de dirigents econòmics, pelotazo de dirigents polítics, pelotazos del sistema bancari.
I s'ha arruïnat la comunitat.
És que no és una casualitat.
Espanya no ens furta.
Ací sabem qui ens ha furtat.
Ho sabem perfectament.
I el model productiu exigia valentia, exigia dir que no calia eixa requalificació, encara que quatre es feren rics.
Que les famílies no podien estar en Nadal discutint si era millor requalificar on estava la nau industrial per a fer cargols, en lloc d'estar continuant treballant per a guanyar el benefici industrial.
I quan parlem de sanitat, ho ha dit Fran Ferri: hi ha gent que sap ja que l'índex de supervivència d'esta comunitat és inferior a altres, i que els mitjans diagnòstics més moderns no estan ací.
I que l'atenció primària no és la més moderna i la més primera no és d'ací.

I quan algú pot discutir quin és el model educatiu, ha de tindre clar el que vol.
I jo crec que este govern té clar el que vol, i com vol fer-ho.
Però quan s'ha estat primant sectors que estaven fora de l'escola pública, detraent recursos de l'escola pública, regalant solars per a fer universitats privades i altres coses, enganyant la gent, perquè al final les dades que vosté l'altre dia comentava eren impressionants.
Si algú passa hui per Maristas o per Loreto o on siga, no veuen immigrants.
No en veu cap.
Hi ha un sistema en què, si tenim un percentatge d'immigrants, no van a la concertada.
No hi van.
I en canvi el la pública tenim disfuncions, perquè cal donar atencions educatives especials a xiquets que no parlen l'idioma.
Tenim des de fa molt poc de temps la competència en administració de justícia, que és dotar de mitjans els jutjats, que les oficines judicials tinguen els seus ordinadors, tinguen els funcionaris apropiats, que hi hasca un repartiment de les tasques que elimine el paper.

Però si és que no tenim diners.
El conseller d'hisenda ho ha dit per activa i per passiva.
És que falten 1.
500 milions, o no sé ja si seran 2.
000.
Perquè lliges els experts i arribes a una conclusió que cal explicar-li a la gent: cada u de vostés deu 8.
000 euros.
I, si en sa casa en són cinc, 40.
000.
Això és impagable.
És impagable, senyories.
No podem pagar-ho, perquè el salari mitjà d'un valencià que està treballant és de 16.
000 euros.
I ningú pot donar sis mesos de la seua vida a treballar per al deute de la Generalitat valenciana.
Això és impossible.

I el dèficit d'infraestructures és el que aniquila el progrés.
Però quan es fan infraestructures inútils, inútils, i intentem salvar-les com l'aeroport de Castelló, mos avergonyís a tots, a tots.
Perquè algú ha fet una despesa de 150 milions d'euros que haurien d'estar en un altre lloc, probablement.

Perquè el que està en joc és l'autonomia valenciana, i l'autonomia valenciana no és exclusivament parlar de sanitat, d'educació, de serveis socials, que per cert també tenim la competència exclusiva en atenció als immigrants.
Jo crec que està legitimada la seua senyoria per a dur el barco este que vinga per ahí sense fer cas als que passen en Madrid.

La nostra autonomia ha segut un combat que s'ha fet poc a poc després del que passà en la república, el que passà en els anys huitanta, i hem guanyat tantes competències que mos matxuquen perquè no progressem.
Els valencians hem entés en molts períodes de la història d'Espanya que feia falta primar els més pobres.
Que això ha segut una altra de les coses que han passat.
És que mos semblava molt bé que hi haguera diners en Extremadura per a alfabetitzar.
Clar que sí!
I mos semblava molt bé que hi hagueren diners en Castella-la Manxa per a reconvertir els cultius, perquè tenien un gran problema.

I mos semblava molt bé que Andalusia es desenvolupara.
Però si estàvem en la mitjana nacional de la nostra comoditat.
El problema no és d'ahir ni de despús-ahir.
És d'ara.
De pobresa.
I quan estem parlant del que és l'autonomia, no oblidem que la investigació i el desenvolupament és una competència exclusiva d'esta comunitat autònoma.
I quan parlem en la gent responsable del Príncep Felip, ens assabentem de barbaritats, com que estan paralitzades totes les investigacions, que no es contracta gent, que no hi han programes.
És que tenim la competència exclusiva en parcs naturals.
És que estem bloquejant una manera d'actuar.
Deixen-nos enganyar-nos.
Deixen-nos gestionar diners i farem un balanç d'ací uns anys.

Senyories.
.
.
Señora Punset, si el problema no es Cataluña y el País Vasco.
No es el problema.
El problema es qué hace el Gobierno de España cuando hace las liquidaciones de unos sistemas de financiación, o qué hace el Gobierno de España cuando se encuentra una situación como la nuestra.
Hay muchas cosas que están previstas en las leyes.

El Gobierno de España nombra una alta autoridad de responsabilidad fiscal y hace un decreto en marzo, o en mayo de 2014, para ver cuál tiene que ser el comportamiento de las comunidades autónomas.
Nuestro problema de 2015… Cien días de gobierno, hoy se cumplen los cien días de gobierno.
Yo solo abriendo cajones, mirando, preguntando quién está en los sitios, dónde se han fugado los directores de algunas empresas, cosas de esas, se debe dedicar uno bastantes días, porque se sustituye un régimen o qué cobraban algunos de los cargos de la administración, que nadie encuentra.
Pero a esas cosas supongo que dedicarán algo de tiempo.

En esos cien días hemos convencido a la sociedad valenciana de que tiene que estar detrás de este parlamento y de este gobierno, parlamento y gobierno que unánimemente tiene que saber en qué situación estamos y caminar o cabalgar juntos.

Pero es que el Gobierno de España tiene mecanismos; cuando este año nuestro déficit era del 0,7% pues había un gobierno que en abril lo había pasado al 1,7%.
Es que el año que viene el Gobierno de España nos exigirá el 0,3 y, en el 2017, ¡el 0,1!

Pero, también, la alta autoridad de responsabilidad fiscal ha advertido que exigir ritmos iguales a las comunidades autónomas que están en situaciones desiguales no es admisible y que hay que flexibilizar el déficit, y que hay que flexibilizar determinadas medidas.
¿Saben lo que ha pasado?
Que la mayoría del Congreso en Madrid ha decidido que no comparezca ante el Congreso de los Diputados la alta autoridad de responsabilidad fiscal -y así nadie se entera de lo que piensa- y que, además, no va a haber ningún cambio sustantivo en el trato a otras comunidades.

¡Nos están matando!
Y yo creo que es el momento de decirlo alto y claro: Madrid, ahora, ¡nos está matando!
, nos está matando un determinado gobierno y unas determinadas actitudes (veus) porque cuando arrastramos una situación alguien tiene que poner freno, y el desprecio con el que se trata a los dirigentes de esta comunidad es nefasto.

Me parece vergonzoso que el presidente del Gobierno de España haya dicho hace cuatro días que tranquilos todos, que va a haber un sistema que va a ser muy bueno para todo el mundo, a ser posible por unanimidad.
Eso es que no va a haber sistema.
¡No lo va a haber!
Porque esto es un combate entre comunidades.
(Colpejant la trona) Nadie quiere renunciar a lo que tiene.

Todo el mundo tiene que saber que la propuesta del presidente va más lejos que la propia propuesta que esta tarde vamos a discutir, o esta mañana, la propuesta de resolución, porque habla de fondos que no estaban previstos y que se tienen que prever.
Pero esa tormenta perfecta de deber 40.
085 millones, ocho mil cada valenciano; el tener un déficit de infraestructuras en los últimos años que sea de 16.
000 millones; o el haber tenido un déficit de financiación en los últimos diez años de 12.
500 millones nos lleva ¡al colapso!
¡No lo hay!

Porque nosotros necesitamos que la calidad del aire sea buena para poder respirar, que los espacios naturales se cuiden, que nuestros transportes nos garanticen la seguridad, que la economía tenga posibilidades.
Es que ¡hasta los institutos tecnológicos han sido esquilmados!
, ¡han sido esquilmados!
, lo que nos llevaría a tener progreso en investigación y desarrollo.

Es verdad que todo es relativo y es tan relativo que dice un proverbio etíope que los negros ven al diablo blanco, pero el relativismo en los números tiene que ver con quien está peor; cuando esta comunidad creía que era rica y miraba a los demás por encima del hombro estábamos empezando a pagar esto.

Como comunidad habrá que pedir perdón por los desmanes pero, sobre todo, habrá que decir que somos ¡pobres!
, no los mejores del mundo en el progreso, quien ha levantado este país -como ha dicho hoy la señora Cospedal-.
¡Somos pobres!
, con un tercio de personas en riesgo de exclusión social que merecen una reparación y tener un futuro.

Muchas gracias, señoría.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

A continuació, per a fixar la posició del Grup Parlamentari Popular, la síndica del grup, il·lustre diputada Isabel Bonig, per un temps màxim de quinze minuts.

La senyora Bonig Trigueros:

Gracias, señor presidente.

Molt honorable president de La Generalitat.

Querida vicepresidenta.

Honorables consellers.

Diputados.

En primer lloc, a mi m'agradaria dir que hui el Partit Popular ha presentant una declaració institucional per a recolzar el Nou d'Octubre que simplement establix el recolzament i el reconeixement de les nostres senyes d'identitat i l'Estatut d'autonomia; així com es fixa també, es demana un finançament just, i la resta de partits, especialment del Bloc-Compromís i el Partit Socialista, no han volgut recolzar.
Entre altres coses, demostra que este ple és una eina més per a utilitzar políticament.
Si estigueren preocupats pel finançament signarien esta declaració institucional que -crec- podem absolutament tots recolzar.

Pero, dicho esto, vamos a centrarnos a lo que hemos venido hoy, ¿eh?
, porque he visto tanto que tenemos que volvernos a centrar y fijar posición, que es del modelo de financiación.

Mire usted, señor presidente, con total y absoluto diálogo, consenso, participación, sin ánimos de entrar en la lucha política, pero esto es un parlamento y aquí se viene a debatir.

Pues, mire usted, yo le diré que si el conseller de economía dice, Rafael Climent, que necesita treinta años para cambiar el modelo productivo y usted dice que no puede dar respuesta a los ciudadanos y a los problemas de los valencianos porque necesita más dinero, yo les pregunto: ¡váyanse!
¿Por qué no se van, señor Puig?
(Aplaudiments) ¿Por qué no se van?
Yo les pregunto: ¿por qué no se van?

Gobernar, señor Puig, es decidir; gobernar es tomar decisiones y usted es gobernante, usted es el presidente de La Generalitat, con el peor resultado, pero presidente de La Generalitat, y los ciudadanos esperan de usted algo más que lamentos, los ciudadanos valencianos esperan de usted convicción, firmeza, creencia en la gente y en el potencial, liderazgo, señor Puig.

Y yo sé que en este tripartito de coral, coral y medio, no le dejan a usted.
Pero si no sabe dar un paso hacia adelante, por lo menos no lo dé hacia atrás porque si ni sabe, ni quieren, ni pueden gobernar, aquí está el Partido Popular (aplaudiments) que sabe, quiere y puede.

Mire usted, señor Puig, señor presidente, le puedo asegurar perfectamente que el presidente del gobierno, el señor Rajoy, le va a recibir, le recibirá como está recibiendo a todos los presidentes y le dirá lo que dijo el sábado aquí, en Valencia, delante de todos los valencianos (remors), que en la próxima legislatura cambiaremos el modelo de financiación que ustedes (aplaudiments) aprobaron en el 2009.
No sé yo, no esté usted tan preocupado si le recibe o no, señor Puig, esté usted preocupado si le va a recibir Pedro Sánchez porque, a la vista de sus últimas declaraciones, creo que no le va a recibir.
Usted está rezando para que no gane y, mire usted, señor Puig, señor presidente, va a tener suerte, no va a ganar porque va a ganar y gobernar en España el Partido Popular.
(Aplaudiments) Va a tener suerte.

Pero, mire, señor Puig, que pasa el tiempo y tengo muchas cosas que decirle, cien días, cien días desde que usted ha sido investido presidente de La Generalitat y no ha venido a esta cámara a dar cuentas y a rendir cuentas de su gestión, cien días en los que ha huido de la cámara que representa la voz del pueblo valenciano, cent dies en els quals vosté no ha volgut sentir la veu d'un poble.
¿Li sona, senyor Mata, senyor Puig?

Hoy, le entran las prisas, y hoy viene aquí para solicitar consenso, para solicitar un consenso en un tema, en un problema, el de la financiación que generó un gobierno, su gobierno, el gobierno socialista de José Luis Rodríguez Zapatero, de su partido.
¿O no se acuerda de aquella fecha fatídica del 18 de diciembre del 2009?
¿Se le ha olvidado, señor Puig?
Ese día, su partido, el Partido Socialista, un gobierno con José Luis Rodríguez Zapatero colgó la soga política, cercenó el desarrollo económico de esta comunidad, la Comunidad Valenciana, con el apoyo y el voto favorable de la señora Montón, que no sé si es que se ha marchado porque no le gusta que le recuerden la dura ¡realidad!
(aplaudiments) que ella votó en contra de los valencianos.

Hoy, le escuchamos, señor Puig, decir que no hay recursos para atender a la educación, la sanidad y la dependencia; hoy, le decimos que hay dificultades, le escuchamos decir que hay dificultades financieras que ponen en peligro el autogobierno de los valencianos.
Y yo le pregunto, señor presidente: ¿es que antes no existían?
¿Es que cuando gobernaba el Partido Popular no existían esa falta de financiación de recursos y no se ponía el autogobierno valenciano en peligro?
¿Es que no existía?
(Remors) ¡Claro que sí existía!
Y a pesar de eso, y en una coyuntura económica mucho peor que la de ustedes, ¡gobernamos!
, ¡trabajamos!
, ¡creamos empleo!
, ¡escuelas!
y ¡centros de salud!
(Aplaudiments) ¡Menos llorar y más (colpejant la trona) trabajar!
Porque reclamar lo que a uno le corresponde es de justicia pero gastar más de lo que tiene es una irresponsabilidad.
Por eso, ni compartimos los lamentos de hoy y mucho menos su silencio cómplice.
Cien días y dos mil ciento diecisiete días desde que su gobierno aprobó un modelo de financiación que coarta, desde luego, el desarrollo económico.

Y hoy nos piden, señor Puig, hoy nos pide un consenso; hoy nos pide consenso sobre el cambio del modelo de financiación.
Y, mire usted, lo va a tener, señor Puig, porque el Partido Popular no es demagogo como ustedes (protestes), porque el Partido Popular no es irresponsable como ustedes, porque nosotros no salimos corriendo como ustedes, porque nosotros damos la cara.

Y ya en el 2013, en esta cámara, un informe de los expertos lo reconocía, la falta de financiación; pero también en el 2010 y en el 2012.
Y también aprobamos el 16 de octubre del 2013 una resolución, una propuesta, una PNL, con propuestas de resolución del Grupo Popular que pedía exactamente lo mismo que ustedes están reclamando.
Y ¿sabe usted cuál fue la respuesta?
Que salió adelante solo con 46 votos a favor del Partido Popular, la abstención del Partido Socialista, y el voto en contra de Izquierda Unida y Bloc-Compromís.
(Aplaudiments)

¡Esa es la realidad!
Porque hoy viene a llorar aquí como presidente, a llorar aquí como presidente lo que no supo defender como político valenciano (aplaudiments), no se opuso en el 2009 a ese modelo de su presidente.

¿Recuerda lo que decía el señor Alarte?
Que era el mejor sistema de financiación para la Comunidad Valenciana.

¿Recuerda lo que decía la señora Cristina Moreno, hoy directora general y entonces portavoz de economía en la comisión y en pleno, en noviembre del 2010?
Que era el mejor sistema de financiación.

¡Bienvenidos todos a la postura del Partido Popular!
Nosotros dijimos entonces que ese era un mal modelo de financiación y lo decimos ahora.
Hoy se constata que el Partido Popular tenía razón y que ustedes (aplaudiments) construyeron una gran mentira, como siempre hacen.

Mire usted, y ¿por qué no lo hemos cambiado antes?
Ya hablaré del pecado original en la réplica, en la réplica, ¿por qué no lo hicimos?
Pues, mire usted, no lo hicimos porque cuando llegó el gobierno del Partido Popular en el 2012 a España encontramos un ¡desastre!
, un país roto al borde ¡del abismo!
Y no lo digo yo, lo dijo su ministro de hacienda y de economía, el señor Solbes.
Â«Hicimos todo lo contrario de lo que teníamos que hacer, lo contrario.
Â» Y con una bajada de 70.
000 millones en la recaudación, con más gastos de 30.
000 millones de euros en facturas en los cajones y un desfase de 94.
000 millones de euros, con un déficit del 9% -que, por cierto, solo ustedes dijeron en Europa que era del 6%- y con cinco millones de parados, ¿de dónde salía el dinero para el cambio del modelo de financiación?
(Aplaudiments) ¿De dónde, señor Puig?

Mire usted, señor Puig, usted tendrá el año que viene, gracias a las políticas del Partido Popular y que ha aumentado la recaudación, 1.
600 millones de euros más.
¡No se queje!
¡Gobierne y actúe!
Porque vamos a estar controlando (aplaudiments) dónde va ese dinero, a educación, a sanidad y a políticas sociales no clientelistas como hacen ustedes en otros lugares.
(Protestes)

Y, además, señor Puig, mire usted, el gobierno cuando se aprobó el modelo de financiación con el voto favorable de la señora Montón, dijo el señor Zapatero que invertiría, llevaría, transferiría 11.
000 millones de euros más a las comunidades autónomas; llegaron los presupuestos del 2010, ¿sabe usted cuánto transfirió de menos a las comunidades?
¡No 11.
000!
¡10.
000 millones menos!
Pero, es más, solicitó la devolución de 8.
000 millones porque en las liquidaciones a cuentas del 2008 -porque ustedes erraron- habían hecho mal los cálculos.
Prometió 11.
000 y hubo que devolver ¡18.
000!
Como siempre que gobierna la izquierda: desastre y mentira.
(Aplaudiments) Esa es su realidad.

Y, mire usted, señor Puig, ¡claro!
, en el 2007 una deuda o una crisis que hace que baje el 40% de la recaudación; el 65% de los ingresos; que tengamos que acudir los gobiernos del Partido Popular al endeudamiento para atender a la educación, a la sanidad y a las prestaciones sociales, para atender a las personas, señor Puig, para mirarles y atender a las personas, señor Puig.
(Veus) ¡Claro, claro!

Y dicen que sube la deuda.
Vamos a ver en ese período cómo subió la deuda, según el Banco de España: la deuda en toda la nación subió 171% desde el 2009 al 2015, el primer semestre.
¿Sabe usted en Andalucía cuánto subió?
196%.
Y ¿sabe usted en esta comunitat?
148%, 23 puntos por debajo.

Pero, a pesar de eso, señor Puig, nosotros estamos convencidos, nosotros somos un equipo y somos un partido de gobierno, y responsable, que anteponemos los intereses generales de los valencianos a los partidistas, y por eso vamos a apoyar este acuerdo que nos presentan, señorías, porque nosotros miramos al futuro, porque de verdad queremos resolver los problemas de los valencianos.

Lo que no tengo yo tan claro, señor Puig, porque yo lo tengo muy claro, y mi grupo también, lo que no creo que tenga usted claro es qué modelo de financiación quiere y qué modelo de estado quiere, porque el modelo de estado es fundamental para hablar de financiación.

¿Quiere el estado asimétrico, federal asimétrico?
Porque, claro, con este estado federal asimétrico, usted no resuelve el problema catalán, que al final es más dinero.
Eso es así, los nacionalistas quieren más dinero.
Pero reaviva otros problemas, el problema vasco, el navarro; crea el problema andaluz -tenga usted cuidado con Susana Díaz-, y, desde luego, crea el problema valenciano, eso que a usted le interesa, crear el problema valenciano, porque no sabe solucionar los problemas de los valencianos.
Esa es la diferencia.

Y ahora nos dice que quiere…, que no, que una nación, que Cataluña sea una nación desobedeciendo a lo que dijo el constitucional.
¿Sabe usted que es presidente?
¿Sabe usted que tiene que acatar la Constitución, el Estatuto y las normas?
¿Cómo le va a exigir a la gente que cumpla la ley cuando usted no es capaz de cumplir con las leyes?
¿Tiene pactado este modelo de financiación, señor Puig?

Se lo digo, señor Puig, ¿por qué reiteradamente ha votado en contra de todas las resoluciones de estas Cortes donde se pedía el reconocimiento de la deuda histórica, el cambio del modelo de financiación?
16 de octubre de 2013, a raíz de los expertos, ¿por qué no atendió cuando el gobierno del Partido Popular le pidió también consenso, que decía el artículo…, la página 16 y 17, precisamente ese informe de expertos, que era necesario un gran acuerdo social de las fuerzas sociales y políticas para esa reforma del modelo de financiación?
¿Por qué no nos apoyó?
Porque ustedes estaban haciendo política permanentemente, porque ustedes nunca han creído en esta tierra.

Porque, mire usted, el pecado original, lo ha dicho, y no lo digo yo, lo reconoció el señor Joan Lerma el 19 de noviembre del 2010, y váyase a la comisión cuando compareció como senador territorial: el problema es la mala gestión que se hizo de las transferencias…, de las competencias que fueron transferidas del estado a la Comunidad Valenciana.
Ahí está, no se hizo bien porque ustedes tenían ansias de país.
Y los valencianos de hoy pagamos la hipoteca de las ansias de país que tenía la izquierda de siempre.
Ahí arranca el problema, la primera gran traición de la izquierda a esta comunidad.

Y, ¿sabe quién era cuando se gestionaron esas transferencias?
El presidente era el señor Joan Lerma, que lo reconoce, que no fueron acompañadas esas transferencias de competencias -y en eso coincido con el señor Montiel- con la dotación económica correspondiente.
Pero ustedes querían acceder por la vía primera y querían ser ante todo nacionalidad histórica y país en esas ansias que ustedes llevan.

Pero hoy se repite.
Era la primera traición, luego hubo una segunda en el 2009.
Dos amigos…, ¿porque sabe usted quién era su jefe de gabinete en aquella época?
Usted.
No, no, en las primeras.
Usted, señor Puig, (veus) dos amigos con un mismo destino.
 Pues sí, señor… Puig.
(Rialles)

Mire usted, esta es la foto de la primera traición de ustedes a la Comunidad Valenciana.
(Veus) El señor Puig, jefe de gabinete, y el entonces presidente Lerma, que no negoció con Madrid una adecuada financiación de las transferencias.
Usted está en el origen del problema.
Por lo tanto, no puede ser la solución.
(Aplaudiments)

Y, ¿sabe usted… sabe usted qué hacía por entonces el Partido Popular, los que estamos ahora, los que vamos a apoyarle porque creemos?
Mire, señor Puig, estábamos tomando la comunión.
(Aplaudiments)

Así que, señor Puig, ustedes, pasado, y nosotros somos futuro.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputada, per la seua intervenció.

I, a continuació, per al torn de rèplica, el molt honorable president de La Generalitat té la paraula per un temps limitat.

El senyor president del Consell:

Moltes gràcies, president.

Después del mitin, vamos a volver al debate.
(Aplaudiments)

Gràcies… gràcies a tots els intervinents que han vullgut mostrar el seu parer respecte a la comunicació que ha fet el Consell per tal millorar allò que és un element fonamental del nostre autogovern, que és el finançament.

Jo els agraïsc a tots la.
.
.
, a tots els que han aportat alguna mesura, alguna indicació, i fins i tot als que no han aportat res també els agraïsc la seua participació en este debat.

Respecte a.
.
.
, per contestar algunes que les qüestions que s'han plantejat.
Efectivament, jo crec que l'orige.
.
.
l'orige d'una part important del problema del finançament, efectivament, té el seu orige en el començament de l'autogovern.

Però no és només en el començament de l'autogovern.
Ací podem fer el míting o intentar fer un debat seriós, rigorós.
I és cert que inicialment la Comunitat Valenciana ha tingut un problema estructural, que ve de fa molts d'anys i que cal llegir un poquet per a entendre-ho, que fa molts anys, de falta de sector públic i que en un moment determinat quan se produïx la democràcia -sí, perquè abans hi havia un sistema que no era la democràcia- resulta que és veritat que hi ha un problema real al nostre país.
N'hi ha un problema real.
I n'hi ha un problema real: que nosaltres tenim menys equipaments públics que altres comunitats autònomes.
De fet, per exemple, quasi n'hi havien la mitat d'instituts públics en València que en Sevilla.
I això, ¿què significà?
Doncs significà que les transferències en aquell moment se feren en base al cost efectiu de les transferències; no en base al que s'haguera hagut de fer, que era en base a les necessitats objectives del país.
I eixa és la qüestió.

Per tant, efectivament, jo, a més.
.
.
, mire, de veritat, per tarannà, per consciència història, perquè sóc d'un partit progressista, perquè tinc les meues conviccions, jo no tindré mai, mai cap problema en admetre les errades que s'hagen pogut cometre en el passat i que haja pogut escometre jo.
No aquelles que me situen en una foto que no estic.
Però això ja li ho diré a vosté després.

Però, en qualsevol cas, la realitat és que, efectivament, entre altres coses, s'han fet moltes coses bé en el que va ser la institucionalització d'esta comunitat i altres, doncs que.
.
.
segur que s'hagueren pogut millorar.
I hem tingut molt de temps a millorar.
¿Sap quin partit ha tingut més temps per a millorar-ho?
El Partit Popular que ha estat vint anys en el govern i no ha millorat res, sinó que ho ha empitjorat.

Però, en qualsevol cas, nosaltres el que vam fer en aquell moment -el Partit Socialista- va ser intentar institucionalitzar l'autogovern i, efectivament, intentar avançar perquè les necessitats d'este país eren molt importants.

Respecte al que plantejava el senyor Montiel també.
.
.
respecte al deute històric.
Efectivament, el deute històric, com altres intervinents han dit, és un deute que existix, i està valorat i està clarament explicitat en el que ha estat l'informe dels experts als quals nosaltres hem agraït sempre la seua participació i hem recolzat sempre quan no s'ha vullgut utilitzar partidàriament per part d'un únic partit.

Però, en qualsevol cas, nosaltres pensem que s'ha fet un gran treball.
Com han fet un gran treball els empresaris que van fer el primer estudi; com han fet un gran treball també tots els sindicats que han anat a les seues.
.
.
a les seues relacions en Madrid i han estat defensant la posició; com tots aquells que, en el món de la cultura, en el món de l'acadèmia, han estat treballant en esta qüestió.

Però jo crec que sí que, efectivament, he plantejat en la meua proposta un instrument que és per al deute, un instrument per tal de resoldre el deute impropi que patix La Generalitat, que no és tot, perquè, efectivament, n'hi ha una part del deute, que mos pese o no mos pese, haurem de pagar els valencians.
El deute que ve significat per la mala gestió i per la corrupció, desgraciadament eixe deute, mentres no aconseguim que el paguen els que l'han fet, l'hem de pagar nosaltres.
(Aplaudiments)

Però, efectivament, senyor Montiel, jo estic d'acord amb vosté que no se tracta de buscar excuses.
I el camp de l'autoexigència és fonamental.
I ahí estem, en el camp de l'autoexigència.

I, efectivament, hi han qüestions que cal plantejar, perquè no tot ho ha de resoldre el finançament.
N'hi han coses que hem de resoldre nosaltres directament.
I, efectivament, a més a més, per a tindre la suficient convicció i solvència per poder exigir, hem de fer nosaltres les coses millor, perquè si no, no tindrem tampoc eixa necessària convicció.

I, per tant, vosté ha plantejat una sèrie de qüestions les quals jo compartisc.
Ha plantejat una qüestió que d'una altra manera havia plantejat jo, que és la coresponsabilitat fiscal.
Efectivament, és que el que ha passat, a més, en les comunitats autònomes és que s'ha castigat la coresponsabilitat fiscal.

Jo recordo el govern de Balears o altres governs, que en un moment determinat van intentar buscar solucions.
Van crear un impost i se'ls ha castigat des de la perspectiva del govern perquè no se'ls deixava.
Jo crec que el contrari, cal intentar de veritat buscar espais de coresponsabilitat i que els ciutadans vegen clarament que els recursos són els que són, efectivament.
Perquè el pitjor de les decisions que se poden prendre és que l'estat del benestar d'avui el paguen les noves generacions, les de demà, i això és el que significa el que s'ha fet en estos vint anys en esta comunitat, que els xiquets que ara estan encara en l'escola hauran de pagar els maleficis que van fer els seus governants.

Per tant, ara, en estos moments, és evident que n'hi ha un espai d'autoexigència que hem de complir i que nosaltres estem disposats a complir absolutament.

Parla vosté de la reforma fiscal i, efectivament, el nou pressupost que està preparant el Consell assumirà la seua responsabilitat, perquè el que no és possible és, efectivament, com li dia.
.
.
, és que nosaltres tinguem una imposició en alguns aspectes que no siga progressiva i una imposició que finalment, a més, no atenga al que és l'homologació en Espanya de la pròpia fiscalitat.
Som la comunitat autònoma més endeutada d'Espanya i alguns impostos els tenim per baix que els d'altres comunitats tan revolucionàries com Múrcia.
Vull dir, que realment és necessari adaptar també la nostra fiscalitat.
I fer el nostre esforç, perquè nosaltres volem donar la cara i donar l'esforç, perquè no volem encasquetar-los els gastos d'avui a les noves generacions.

Per tant, coresponsabilitat també en la reforma fiscal i ho anem a assumir, una imposició progressiva, una imposició que servisca a l'interés general.

I, efectivament, eficiència.
Jo crec que més que intentar baixar la despesa, que alguns aspectes com, per exemple, tot l'espai públic és una despesa per baix de la mitjana nacional, el que hem d'intentar fer és millorar l'eficiència de la gestió i, per descomptat, deixar d'aparéixer eixes zones opaques que s'han produït en les privatitzacions.
I, en eixe sentit, li agraïsc la seua voluntat de cooperació.
Efectivament, jo també estic per la cooperació en els territoris.
Crec que un model més harmoniós de l'estat seria un model federal en el qual hi hagués més cooperació i menys confrontació.
Per tant.
.
.
, bé, en general crec que podem coincidir i eixa és la nostra voluntat.

Por lo que se refiere a la intervención de la portavoz del Grupo Ciudadanos… yo lo que quiero decirle de verdad es que a mí no me va encontrar en eso de Â«España no robaÂ».
Yo no estoy ahí.
Yo no estoy ahí.
Yo no estoy ahí y, por tanto, no… no intente, de alguna manera, decir que ese es mi debate, porque es que no lo es, de verdad, sinceramente.

Yo creo en la lealtad institucional.
Pero usted, de verdad, señora Punset, ¿cree que hay lealtad institucional por parte del Gobierno de España en estos momentos con el presidente de La Generalitat?
¿Hay lealtad?
¿Hay lealtad entre el gobierno de la nación que en estos momentos está negándonos incluso el diálogo?
Yo creo que no hay lealtad.

Y, efectivamente, yo, cuando he hablado de España en algún momento, como algunas de las cuestiones que usted ha presentado, yo me refiero, efectivamente, al Gobierno de España, a quien…, no a España, ni a los españoles, ni a los ciudadanos de otras comunidades autónomas.
¡Faltaría más!
Aquí no se trata de confrontar entre ciudadanos.
Se trata simplemente de una cuestión tan elemental como es que haya justicia equitativa en España, que no la hay.
El problema es ese.
Y es verdad que, probablemente, en el pasado no se ha sabido concertar adecuadamente.
Pero, oiga, yo creo que estamos en el momento actual y yo creo que sería interesante que ustedes nos ayudaran a resolverlo.

Yo, desde luego, creo que aquí nadie tiene la autoridad suprema, ni nadie tiene la verdad absoluta y, por tanto, creo que entre todos sí que podemos ir coincidiendo para hacer factible ese modelo de financiación que nos interesa a todos.
Porque de verdad yo no quiero utilizar este debate de la financiación.
Esto de verdad que es una exigencia como presidente de La Generalitat.
El presidente de La Generalitat debe defender la autonomía y debe defender la viabilidad del autogobierno, y eso es lo que estamos haciendo hoy.
No estamos haciendo ninguna instrumentalización.

Y yo, cuando le estoy diciendo que tenemos que resolver el problema valenciano, es porque existe.
Porque, como usted bien decía, al final son los ciudadanos los que están pagando esta mala financiación, y lo que tenemos que hacer es resolver este problema valenciano.
Ese problema, porque afecta a esta comunidad.
No sería valenciano si afectara a otras comunidades.
Pero, fundamentalmente, la peor comunidad financiada de España es la Comunidad Valenciana.
Y, por eso, efectivamente, nosotros tenemos nuestra singularidad también en esta cuestión y lo tenemos que evidenciar.

Y, mire, yo sí que he hecho una propuesta de modelo para España, no para la Comunidad Valenciana.
Yo hago una propuesta para España, que tiene tres elementos fundamentales:

Uno, que es la suficiencia y la financiación de los servicios básicos.
Que la sanidad, la educación y los servicios sociales tengan la misma cantidad de recursos por habitante en toda España.

En segundo lugar, que, efectivamente, hay unas competencias que son propias de La Generalitat, que tiene que haber la suficiente…, suficiente financiera, como dice la LOFCA, para que se puedan desarrollar.
Porque, si no, es que no se pueden desarrollar y, por tanto, la comunidad autónoma pierde posibilidades, pero no la comunidad autónoma como gobierno, sino como territorio y como ciudadanía.

Y, en tercer lugar, lo que es verdad que además implica un espacio de corresponsabilidad fiscal importante, que es la propia garantía que la comunidad autónoma tenga que dar la cara respecto a los impuestos.

Por tanto, esto, lejos de separar España, es unir a la España y, sobre todo, unir a los ciudadanos, que es, desde luego, lo que a mí más me preocupa.

Y, respecto al modelo de financiación, sí que le tengo que decir una cosa.
Mire, yo creo que el diagnóstico, aunque usted diga que no estamos de acuerdo, estamos de acuerdo.
Pero, a lo mejor… Perdóneme, sabe el cariño, pero… A lo mejor no lo sabe, pero estamos de acuerdo.

Pero, mire, ¿de qué tenemos que hablar?
Tenemos que hablar de todo el pastel.
Porque, claro, si hay un momento determinado en que los gobiernos, el gobierno de turno…, porque yo, desde luego, jamás seré tan sectario como algunos que… nunca.
Por tanto, yo entiendo que hay cosas que se hacen mal y bien, por distintos partidos.
Otros no, otros saben que son ellos, ellos… Bueno, yo no, yo soy uno más.

Entonces, en ese sentido, le quiero decir que hay que hablar de todo el pastel.
Porque, si no hablamos de todo el pastel, al final, sí que se nos lleva a la confrontación entre comunidades autónomas, en que cada uno a ver… a disputar el trocito del pastel.
Y esa no es la cuestión.

Mire, hablemos de políticas.
España tiene que saber qué prioridades tiene de gasto.
Y si tiene la sanidad, la educación y los servicios sociales, pues, sabe que eso está residenciado en las comunidades autónomas y, por tanto, tiene que darle la financiación suficiente para que se pueda atender a las personas.
Y, si hay cosas que no son tan importantes y que ahora gestiona el estado, pues, no tendrán que ser prioritarias, por más que las administre el estado.
Hablemos de toda la tarta.
Esa es la cuestión.

Y creo que ese es el espacio de encuentro, de verdad, si se quiere llegar a un acuerdo, que yo creo que es necesario para la construcción de la España del siglo XXI.
Es fundamental porque, si no, estaremos siempre dándole vueltas a lo mismo.

Mire, mis valores son la igualdad, la solidaridad y la libertad.
Son mis valores de siempre.
Esos valores que, efectivamente, bastante más tiempo que otros abracé.
Y, por tanto, no tengo ningún problema.
Mire, cada uno tiene que ser consciente de su edad porque, si no, es muy malo.
Hay gente que no es consciente de la edad y es muy malo, (rialles) pero hay que ser consciente de la edad y hay que ser, pues, más o menos, consciente de lo que has hecho en la historia y, bueno, poder retratarte sin demasiados problemas, poder explicar lo que has hecho.
Y poder haber estado siempre en el lado de la libertad, de la democracia, del valencianismo también, pues, a mí la verdad es que no me preocupa demasiado, me parece que es más un activo que un pasivo.
Pero, bueno, eso es igual.

En cualquier caso, de verdad, no tengo ningún problema.
Yo soy internacionalista por definición; lo que pasa es que, si no quieres a tu país, es imposible querer a los otros.
Es que es así.
Si tú no quieres a tu tierra, ¿cómo vas a querer a las demás?
Es imposible.
(Aplaudiments) Si tú no quieres a tu lengua, ¿cómo vas a querer a las demás?
Si tú no estimas, de verdad, a tu lengua, ¿cómo puedes estimar las demás?
Eso es imposible.

Por tanto, yo, en ese sentido, creo que tenemos que avanzar y llegar a acuerdos, porque es básico.

Y una última precisión que sí que le quería hacer.
Mire, efectivamente, yo no espero que nadie multiplique los panes y los peces.
Hubo un tiempo en que, al parecer, alguien lo hizo, pero, en cualquier caso, yo no estoy ahora por eso.
Pero lo que sí que es verdad es que, aunque no se multipliquen los peces y los panes, lo que sí que es verdad, es fundamental, es que el reparto no puede ser que uno se lo quede todo, no puede ser.

En el déficit, ¿qué ha pasado?
, la cuota de déficit.
El estado se la ha quedado toda y nos ha dejado a las comunidades autónomas así de mal.

En términos generales, ¿qué ha pasado?
Pues, ¿qué ha pasado?
Que hay unas comunidades, pues, que tiene muchos más recursos que otras.
Y es verdad.
Y en ese debate hay que entrar, más allá de… No es un debate frontal contra la Constitución, que significa acabar con el concierto, en estos momentos.
Cuando se haga una reforma, pues, ya se verá lo que se tenga que ver.
Yo, desde luego, en estos momentos, lo que sí que creo es que, más allá de entrar a un debate frontal sobre el concierto, lo que sí que hay que llegar a un debate claro -y lo he dicho también en el modelo de financiación- en el cupo, que es donde está la madre del cordero, el cupo y cuál es, de verdad, finalmente, el dinero que aportan las comunidades forales.
Esa es, para mí, una cuestión fundamental.

Y que, desde luego, si no estamos… Señora Punset, si no estamos en el blanco y en el negro, si no estamos en los buenos y en los malos, si no estamos en el maniqueísmo, pues, yo creo que hay espacio siempre de encuentro.

Agraïsc molt al representant de Compromís, a Fran Ferri, la seua intervenció.

Efectivament, jo coincidisc moltíssim en el plantejament de la invisibilitat.
Crec que una part fonamental és que els valencians, que som gent normal, gent que no intenta estar permanentment en conflicte, doncs, moltes vegades no hem estat capaços -i jo he fet referència en el meu discurs-, no hem estat capaços, probablement, de posar damunt de la taula la nostra realitat.
I la nostra realitat ara ja l'hem de posar tots junts damunt de la taula i ser capaços, finalment, de resoldre la nostra invisibilitat.
Efectivament, en eixe sentit, jo crec que és un bon moment per tirar endavant junts.
I el mateix li dic al representant del Grup Socialista.
Crec que es tracta de sumar i es tracta d'avançar el més ràpidament possible.

Respecte a la intervenció de la senyora representant del Partit Popular, des de tot el respecte, jo li he de dir que me sembla bé que vosté estiga en un moment apassionat per defensar el seu liderat.
Magnífic.

I jo li vaig a dir una cosa.
Mire, jo la vaig a respectar molt més que qualsevol president de La Generalitat ha respectat qualsevol portaveu del Grup Socialista, (aplaudiments) molt més, li ho assegure, molt més, fins a tal punt que ja l'he rebuda les mateixes vegades, en menys de cent dies, que tot el que me va rebre a mi en tots els quatre anys el president Fabra.
(Aplaudiments) I, mire, ja hem començat bé, ja hem començat bé.

Mire, jo crec que ens hem de posar d'acord en les coses importants, al marge de qui les plantege, de veritat, i sense.
.
.
Escolte, si pot ser, en un poquet de.
.
.
, sense acritud, sense tanta acritud.
Jo crec que tampoc no passa res per.
.
.
, és que no passa res.
Si va a ser líder igual, de veritat.

Jo crec que fa bé.
La senyora Cospedal ja ha vingut.
Ja pareix que ve el senyor Rajoy, que ha estat anys i anys sense vindre, quan havia de vindre, perquè porta quatre anys de president i no ha vingut, i haguera hagut de vindre a donar la cara per aquell.
.
.
, que en un moment determinat va dir que estaria davant, detrás, al costat i tal, i no ha vingut.
Haguera hagut de vindre també i donar la cara i explicar-los als valencians allò que els està explicant ara.
Perquè l'altre dia resulta i va i diu el mateix, exactament el mateix que en 2011 en la campanya electoral, va dir el mateix: Â«Vamos a cambiar el modelo de financiación.
Â» I no han canviat res.
Han tingut una oportunitat i no l'han canviat.
Fuera, otro.
(Rialles i aplaudiments)

Perquè jo sí que li vaig a dir una cosa, eh?
Jo, als cent dies, als cent dies, me pareix un atreviment, però un atreviment d'una gran imprudència, eh?
, però.
.
.
Home!
, jo sé que és molt imprudent, però tant?
(Rialles) Als cent dies?
I diu: Â«Le hago una pregunta: váyase.
Â» No, una pregunta no.
(Rialles) Això no.
No sé al seu col·legi, al meu no, al meu no.
Váyase no es una pregunta.
(Aplaudiments) Però bé, de moment no, de momento no, de momento no me voy a ir, pero bueno.
(Rialles) Però m'ha dit que me queden dos anys, ha dit abans.
Ara no, ara ni dos anys.
Cent dies.
Bé.

Bueno, yo, de momento, no.
De moment, estic fent allò per al que la sobirania popular en les Corts Valencianes ha decidit, intentant fer.
.
.
(Veus) Sí.
Ah!
, no?
No, no és la sobirania popular?
Ah!
, no.
Jo és que ho sé, que vostés tenen un problema en això, sí.
(Rialles) De la sobirania popular i la democràcia, això.
.
.
, la democràcia representativa, tenen un problema.
(Aplaudiments) Però això ja ho sabem, ja ho sabem.
Tenen un problema en la democràcia, però bé.

Mire, per anar al fons de la qüestió.
Mire, respecte al model de finançament.
Efectivament, li ho he dit, contestant abans.
Ací no es tracta, de cap manera, de fer maniqueisme i de di,: Â«no, no, todo el mal empezó con el PPÂ», que és el que fa vosté respecte al PSOE.
No, todo el mal no empezó por el PP.
El PP ha fet molt de mal, pero todo no.
(Rialles) Fins a això me permetran, tot no.
Vull dir.
.
.

Mire, és veritat que n'hi ha hagut un problema, ho he explicat, d'origen.
És veritat també que, probablement, s'hagueren pogut negociar millor les transferències.
Si un dia vol, els negociadors mos ho poden explicar.
I jo crec que estaria bé que.
.
.
Més a més, perquè açò de la memòria històrica és molt important en tots els.
.
.
; i ja no volen saber de la memòria històrica de fa uns anys, imagine's d'esta.
Doncs, és molt important saber com han passat les coses.
I és important per saber en aquell moment com estava la Comunitat Valenciana i, afortunadament, com se va deixar també en 1995.

Mire, en 1995 n'hi havia una cosa que, en eixe mal finançament que teníem, en eixa, diguem-ne, situació precària que teníem, resulta que el deute de la Comunitat Valenciana era del 7%; el d'Espanya, de 6,9%.
Estàvem igual que totes les altres comunitats autònomes.
I ara no, eh?
Ara somos los grandes campeones, el quaranta mil.
Per tant, efectivament, se gestionava, efectivament, molt millor de com se va gestionar, a pesar que, efectivament, teníem menys recursos dels necessaris.

I el model, el model que s'ha estudiat durant este temps és que me pareix que és un poc.
.
.
, vamos, és rigorosament fals, no?
, que tot estiga residenciat en el model Zapatero.
El model Zapatero, segons me diu a mi, senyora Bonig, a mi, la portaveu del Grup Popular en la comissió d'hisenda en el Congrés dels Diputats, quan jo estava demanant millor finançament -i està en el llibre de sessions-, me diu, amb tota claredat, que: Â«El modelo Zapatero, según el ministerio de hacienda, ha mejorado sustancialmente la posición de la Comunidad Valenciana.
Â» Ho diu el Partit Popular en el Congrés dels Diputats.
Ho diu, ho diu, claríssimament.

Per tant.
.
.
, no sé.
Ha sigut un model que no.
.
.
, efectivament, a nosaltres no ens ha agradat perquè, a més, no s'ha actualitzat com calia.
Però és igual.
A nosaltres és evident que no ens ha agradat este, com no ens agrada en absolut l'anterior, que és el que més vigència ha tingut en els últims quinze anys, que és el model de 2000, el model d'Aznar.
Eixe model és el pitjor per a la Comunitat Valenciana, això ho diuen els experts, ho diu tot el món.
Però.
.
.
Vull dir, no passa res, no passa res.
Si, al final, del que es tracta és que els models, el del senyor Aznar, el del senyor Zapatero, han de millorar-se perquè no solucionen el problema dels valencians i punt.
És molt fàcil.

Per tant, eixa és la qüestió.
La qüestió és que en estos moments volem, de veritat, de bona voluntat, intentar resoldre el problema que angoixa el país o no.
I eixa és la qüestió.
Jo crec que nosaltres necessitem, de veritat, en estos moments, buscar junts una solució.
Perquè, si junts ens posem d'acord, som més forts, i és necessari ser més forts per defensar allò que és el que ens pertoca.

Mire, respecte al deute, ho he dit.
Jo sóc molt reticent al deute perquè.
.
.
, perquè això, probablement, serà que t'ho han ensenyat a casa, que no s'ha de gastar molt més d'allò que tens perquè, si no, finalment, doncs, acaben havent de pagar-ho altres.

Però, clar, quan parlem del deute, el Partit Popular és que sembla ser com si no sapiguera què ha passat.
No sols ací.
Ens han deixat el pitjor deute de tota Espanya, 40.
000 milions d'euros en relació al PIB.
No, no, és que en el milagro español económico, segunda fase, d'ara, eixe segundo milagro español ha resultat que ha portat Espanya al pitjor deute de mai de la història, més del cent per cent del deute, més del cent per cent del deute en un moment en què, teòricament, ja estàvem eixint de la crisi.
Ha pujat trenta punts el deute.

O siga, la veritat és que això que se vol dir una bona gestió de l'economia no sembla ser que siga el que s'ha fet per este govern, pel govern del senyor Rajoy, en este cas, no?

Per tant, un deute extraordinari, de més del cent per cent, que impossibilita realment moltes de les accions del govern.
De fet, sap què impossibilita?
El que ha dit avui Europa, ens impossibilita que estos pressupostos generals de l'estat tinguen el vistiplau d'Europa, que no el tenen.

Per tant, doncs, continuen per la senda.
Però, sense dubte, posar com a gran exemple de gestió de l'economia al Partit Popular, ací és.
.
.
no d'imprudent, és pitjor, és un adjectiu inenarrable; en Espanya ja ni li conte, ara, segons les últimes dades.

Per tant, mire, jo he votat en els últims anys, sempre que s'ha plantejat esta qüestió, sempre que s'ha plantejat en uns termes de voluntat d'acord, com l'hem plantejada ara.
.
.
Ara, si vostés passen pel rodillo, doncs, no.
Perquè, aquella vegada que el Partit Socialista se va abstindre i Compromís va votar en contra, va ser perquè vostés se van negar absolutament a negociar res i a parlar res, perquè ho han fet com sempre.
Per tant, això sí que no és cap novetat, mai han volgut ni negociar ni parlar, mai, mai, mai.
(Aplaudiments)

I li dic més, i li dic més, en eixa única entrevista que vaig tindre amb el senyor Fabra, l'única, li vaig dir al senyor Fabra que anava a comptar amb mi sempre en el tema el finançament, sempre.
Però no ho va considerar oportú.
Mai me va dir res.
Per tant, eixa és la realitat.

Però tots els grups d'esta cambra han estat recolzant la qüestió del finançament sempre.
Altra cosa és que el Partit Popular sempre volia, d'alguna manera, unes resolucions a mesura.
Â«Continuaremos.
Seremos los mejores otra vez.
.
.
Â».
No, no.
(Inintel·ligible) .
.
.
, seriosament, i això no ho havien fet.

Però, en qualsevol cas, nosaltres, des de la humilitat, li dic que volem contribuir entre tots junts a millorar esta situació, més enllà de qualsevol estadi electoral.
Que governe qui governe Espanya, que efectivament jo crec.
.
.
(Veus) Eh?
Qui governarà?
No, es que no sé.
Si lo saben ya, no hacemos elecciones.
(Rialles) Un gasto menos.
Però, vull dir, governe qui governe en Espanya, li asseguro que el govern valencià en el seu conjunt i, naturalment, estic segur que els grups que recolzen el govern en esta cambra estarem recolzant, claríssimament, la posició unànime, si és possible, i si no majoritària, d'esta cambra, passe el que passe, govern qui governe.
I jo, per descomptat, preferixc que governe Pedro Sánchez.
Però bé, no passa res, pot governar un altre.
I, si governa un altre, jo el respectaré igual.
Una altra cosa és que m'agradaria que fóra un que me respectara un poquet més que Rajoy.
Però bé, això, no passa res.
(Rialles).
A la millor, poc a poc tot s'aprén, fins i tot educació, conseller, fins i tot educació.

Bé, per anar acabant.
Mire, no voldria deixar de passar en absolut a l'hora de contestar, primer, que jo he fet una proposta, que no simplement ha segut denunciar.
He fet una proposta en positiu per a resoldre el problema del finançament d'Espanya.
Crec que a més està basada en tot el que han estat treballant els experts i altres persones també d'altres àmbits.
Crec que és una proposta positiva, que es pot discutir, i que, escolte, confrontem propostes.
Nosaltres en tenim una.
Si vostés en tenen una altra, doncs la plantegen.
Fins ara no han plantejat res més que el míting.
Però bé, si tenen alguna proposta, doncs magnífic, i la podem anar estudiant tots junts.
Jo li agraïxc en qualsevol cas que, si finalment vosté decidix donar suport…

Llàstima de la foto final.
Jo en eixos anys era més major que vosté, sí.
Ja havia fet la comunió, sí.
Però no estava en el senyor Lerma.
Eixa foto és una foto bastant més antiga.
Però no passa res, no passa res.
Si haguera estat ho assumiria, perquè segur que en eixe govern van fer moltes coses bé, i moltes altres no tan bé.
Perquè és la vida, perquè es la vida.
I per això jo també puc anar al meu poble tranquil·lament, parlar amb els ciutadans, i saben que el que he fet ha segut sempre pensar en l'interés general de tots els ciutadans, el mateix, senyora Bonig, que vaig a fer ara.
(Aplaudiments)

I acabe, perquè això sí que me pareix que és inevitable, perquè ho porta vosté en la sang i en la monyica.
.
.
Mire, de veritat, la asimetria que viuen els ciutadans més gran és ara.
Ara vivim una asimetria terrible, ho ha dit la senyora Punset, també ho dia, que n'hi ha una diferència de 30%.
Ho han dit tots els grups parlamentaris.
És que vosté ara pensa que no n'hi ha asimetria en Espanya?
Vosté pensa que ara no n'hi ha asimetria entre els ciutadans d'Espanya?
Vosté es pensa que no n'hi ha asimetria a les comunitats autònomes d'Espanya?
Clar que n'hi ha asimetria.
El federalisme que jo defense no és un federalisme asimètric.
És un federalisme que ha de combinar dos qüestions: la singularitat dels territoris i el que és la igualtat entre els ciutadans.
Això és el que jo defense.
Això és el que jo defense.

I li dic una cosa, perquè quede clar, a més.
Mire, aprofite l'ocasió per tal de dir el que vaig dir ahir.
El que passa és que se posen molt nerviosos.
Perquè sap el que passa en este temps?
En este temps, entre altres coses, passa en este temps una cosa que és terrible, que no se vol escoltar.
No se vol escoltar.
El que es vol és dir: Â«¡Hombre, catalanista, maldito!
Â» Ja està.
Escolte, perdone un moment.
Jo el que vaig dir és simplement que si volem resoldre el problema de Catalunya, que jo per descomptat vull que Catalunya estiga en Espanya i vaig a lluitar per això, no altres, a la millor el que volen és continuar fent créixer els independentistes, i probablement al final aconseguiran el que volen, que és que es facen independents.

Però jo el que vull de veritat és que hi haja una nova Espanya en què estiguen ben a gust tots els territoris i puguem estar treballant junts, doncs el que vaig dir simplement és que se podia començar a parlar, se podia començar a parlar, com a punt de partida, de l'acord més important que hi ha hagut en Espanya entre el Congrés dels Diputats i el Parlament de Catalunya i el referèndum que va ser el que va decidir un estatut.
Eixa és la realitat.
Se vol parlar?
Jo sí que vull parlar.
Vostés no volen parlar.
Doncs vostés saben el que fan.
Jo crec que el que estan fent és, això sí, ara, trencar Espanya.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, molt honorable president.

Per a possibles rèpliques, sí?
La portaveu del Grup.
.
.
Ah, sí, doncs el senyor Antonio Montiel, en nom del Grup Parlamentari Podemos.

Quan vosté vullga, senyor Montiel.

El senyor Montiel Márquez:

(Rient) No estem per regalar, eh?
Molt bé, moltes gràcies.

Jo agraïxc la resposta del president, i vullc a més aprofitar per a dir algunes coses més.
Jo, la veritat és que em sorprén el to de la.
.
.
No, no em sorprén el to de la senyora Bonig, no em sorprén, la veritat és que no em sorprén, però sí alguns dels continguts, no?
Jo és que no sé amb quin Rajoy quedar-me.
No sé, amb este Rajoy que diu: Â«Rajoy ignora la deuda histórica en Valencia, cuarenta y ocho horas después de reconocerla en ExtremaduraÂ».
Amb este en què el senyor Guindos diu que sí, que el govern tindrà en compte Â«la deuda histórica para revisar la financiaciónÂ».
O amb el Rajoy del dissabte.
A mi el que em preocupa, la veritat, és que el Govern d'Espanya no entenga realment la complexitat de la situació i continue, com dia el senyor Puig, fabricant independentistes per una banda, i per una altra banda, castigant territoris com el territori valencià i els seus ciutadans i ciutadanes, que jo crec que tenim dret -jo crec que hi ha hagut unanimitat en eixe sentit- a reivindicar el greuge històric que arrosseguem.

Jo crec que de tota manera, en esta línia en què li estava plantejant al senyor Puig algunes de les nostres propostes, jo crec que cal pensar també en un treball que és un treball d'autoexigència, dins d'aquesta autoexigència, que té a vore amb el combat contra el frau fiscal, i en traure de la invisibilitat l'economia submergida, que s'ha convertit en una rèmora tristament habitual en algunes comarques de la nostra comunitat, i pense en Alacant i en algunes comarques en concret.
Jo crec que feia ben poc uns estudis, en el 2013, ja fixaven el cost de l'evasió i el frau fiscal en València, el que li costava a cada valencià i valenciana l'evasió i el frau fiscal, en 1.
778 euros a l'any.
Estaven en el 2013.
No crec que tinga culpa, els cent dies de govern no tenen responsabilitat encara en eixa situació.

I clar, si pensem en allò que díem dels més de huit mil euros per persona del deute, més els 1.
778 euros, que ja són més, del frau fiscal, l'evasió, etcètera, clar, comencem a arrossegar i a sumar i acabem per convertir-mos en una comunitat amb unes febleses que fan impossible la construcció i el sosteniment d'un mínim estat del benestar.

I parlant d'estat del benestar, jo volia dir-li, afegir-li una reflexió al senyor Puig: la llei de règim local que va aprovar el Partit Popular, la Llei 8/2010, precisament en el seu article 201 parlava de la contribució de La Generalitat al finançament dels municipis.

Mire, senyor Puig, i vosté ho sap bé perquè ha segut alcalde molts anys, bona part del nostre precari estat del benestar s'ha sustentat en el sobreesforç que han fet els nostres municipis, els nostres ajuntaments, per a mantindre uns nivells d'atenció, d'assistència, de proximitat.
I l'article 201 parla precisament que per a fer efectiu el principi de subsidiarietat, La Generalitat crearia un fons de cooperació municipal.
2010, llei del Partit Popular.

Mai es va crear aquest fons.
Mai es va crear.
Encara no ha existit aquesta transferència de finançament cap als municipis.
Un personatge del Partit Popular, tristament famós per a tots nosaltres, el senyor Rafael Blasco, en eixe mateix any, que ja anava a haver-hi 3.
000 milions d'euros per al finançament municipal per part de la Generalitat valenciana.
3.
000 milions d'euros.
Jo, bé, afegixc un greuge més a aquesta situació, però jo crec que els ajuntaments també es mereixen la revisió del seu sistema de finançament, perquè es mereixen retornar-li la competència sobre determinats serveis, perquè són fonamentals per al manteniment d'una mínima arquitectura de l'estat del benestar, i es mereixen per tant, que el govern faça un esforç en els pressupostos del 2016, sis anys després dels 3.
000 milions que prometia el senyor Blasco, perquè els nostres ajuntaments reben els diners i recuperen les seues competències en matèria de serveis bàsics i reben també un finançament addicional.

Parlant de promeses i de personatges del Partit Popular, recorde també que el senyor Serafín Castellano, en el 2008, va prometre la creació d'una agència tributària valenciana pròpia.
Exactament ho va dir en gener del 2008.
I va anunciar la creació d'aquesta agència, agència que no existix.
Que no existix.
El senyor Moragues, el 13 de març del 2014, va dir: ara sí, tindran l'agència en la llei d'acompanyament als pressupostos del 2015.
Ahí tenim un altre dèficit.
Ahí tenim un altra limitació que hem de corregir.
Hem de crear efectivament, anar més enllà.
.
.
Jo sé que l'Estatut per a assolir un acord, per trobar un acord entre vostés i el Partit Popular, van fixar una fórmula híbrida en l'article 69, apartat 3, en què parlaven del servei tributari valencià.
I clar, això no se sap ben bé què és, però jo crec que cal anar cap a una agència tributària pròpia.

I a la millor de moment es diu servei tributari, però la filosofia, jo crec que estem d'acord que ha de ser la capacitat de gestió dels tributs propis, dels tributs cedits i també els recàrrecs autonòmics sobre tributs de l'estat.
Perquè això, vosté sap bé que genera la capacitat d'una gestió més eficient dels ingressos.
Ja sabem que els ingressos han caigut vora un 25%, però això és un mal generalitzat, tant en el nivell de la hisenda municipal, com de la hisenda autonòmica, i és generalitzat en tot el territori.
Però cal fer un esforç.
Per una banda, per contribuir perquè una part d'eixe finançament que reclamem també aplegue als ajuntaments, perquè són els nostres ajuntaments i són bàsics en la nostra arquitectura d'estat del benestar i de construcció d'igualtat d'oportunitats, i també per tindre una agència tributària pròpia.

I jo crec també, cal fer una última reflexió, i és una reflexió que té a vore en el que és la construcció precisament d'aquesta igualtat d'oportunitats.
Aquesta igualtat d'oportunitats, en què ha de primar la idea del principi de subsidiarietat.
Jo crec que cal negociar amb el govern espanyol per a no a soles reformar el sistema de finançament, sinó per a fer efectiu el compliment de les inversions en un sistema que incorpore un diàleg.
Perquè n'hi ha una comissió -per exemple, una de tantes, ja no parle de comissions de transferències, sinó que parle dels òrgans constitucionals de coordinació de polítiques públiques-, com és la comissió mixta que parla d'obres públiques.

Mire, la comissió mixta d'obres públiques, en l'època en què governava el Partit Popular, no es va reunir durant anys.
I les inversions del govern cap a la comunitat autònoma no es van negociar mai en aquesta comissió, que és una comissió prevista com un òrgan de coordinació i de cooperació entre els diferents territoris i el govern central.

Nosaltres hem estat absolutament, absolutament, abandonats per part d'un govern, però ja li dic, torne a dir-li: això no pot ser l'excusa.
El poble valencià ja li ha fet pagar al Partit Popular aquest despreci.
El poble valencià li tornarà a fer pagar al Partit Popular aquest despreci les pròximes eleccions generals.
Jo crec que el senyor Rajoy, que no mos ha regalat ni un plasma el dissabte, collons!
, almenys un plasma, haver vist el senyor Rajoy en plasma.
Perdó per l'expressió, és que jo sóc de poble.
Però vull dir que no podem continuar mantenint aquesta invisibilitat.
El senyor Rajoy té un problema, ell sí que té un problema, i és que passarà a millor vida política el pròxim desembre.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

A continuació, per a possible rèplica, la il·lustre diputada i síndica del Grup Ciudadanos, per un temps màxim de deu minuts.

Quan vullga.

La senyora Punset Bannel:

Bueno, gracias.

Lo primero, porque los sentimientos son lo primero, es tranquilizar al señor Puig en relación a mis sentimientos.
Y a los sentimientos de mi grupo, que le aseguro que son absolutamente puros e inmaculados.
Amamos la Comunidad Valenciana, amamos sus dos lenguas cooficiales, y nuestro problema a lo mejor es que amamos las dos.
No solo una, por supuesto, el valenciano, sino también nuestra lengua común con el resto de los españoles.
(Aplaudiments)

En cualquier caso, yo creo que lo siguiente que hay que decir es que para no querer un lenguaje de confrontación entre territorios tiene usted un portavoz al que aprecio mucho pero ahonda mucho en ese lenguaje; es que ha llegado a decirnos que Madrid nos está matando, y lo tengo que leer porque me cuesta la frase un poco, ¿no?
Ha llegado a decir -insiste el señor Mata- que la culpa es del Gobierno de España y de las liquidaciones del 2015, de nuestra infrafinanciación.
Pero ¿qué cuento de la Caperucita Roja nos están contando?
Si es que la culpa de la infrafinanciación es que lleva más de dos años caducada la LOFCA y ni PP ni PSOE han conseguido nunca, en una negociación de financiación de las comunidades autónomas, un sistema justo de financiación para nuestra comunidad.

Nos habla usted, señor Puig, y en eso estamos de acuerdo y tenemos puntos de consenso, que hay que hablar de todo el pastel.
¡Claro que hay que hablar de todo el pastel!
Y hablar de todo el pastel es hablar de quién se está llevando el pedazo gordo de la tarta, porque el que se está llevando el pedazo gordo de la tarta nos está dejando muertos de hambre a los demás y no es culpa de las personas que viven en esos territorios, es culpa de los partidos políticos que en el Congreso deciden que eso ocurra, que se mantenga lo que usted llama con un cierto cinismo político, si me lo permite, Â«el problema valenciano.
Â»

¡Oiga!
, no es el problema valenciano -insisto-, es el problema del PP-PSOE, ¡dígaselo a su partido!
; dígaselo a sus diputados que se presentaron en nombre de la Comunidad Valenciana y que votaron en contra -como le decía-, hace algo más de un año solamente, de terminar con un sistema de privilegios injusto que nos condena a la infrafinanciación a algunos; dígaselo también a su Pepito Grillo cuando no votó en el Congreso a favor de terminar con ese sistema de financiación injusto porque podría usted haber votado a favor, señor Puig.
¡Claro que podría haberlo hecho!

Por tanto, no les compramos el relato ni a unos ni a otros, es un relato truquero, es un relato electoralista que les ha funcionado muy bien, yo lo entiendo, entiendo que sigan insistiendo en ello, ¿no?
Ha sido muy rentable electoralmente tirarse los trastos entre rojos y azules, yo lo entiendo porque, además, es un relato que a nivel electoral siempre acaba bien, ¿sabe usted?
, porque cuando se revisa la LOFCA, si consiguen una mejora -y a lo mejor ustedes la consiguen-, aunque sea una mejora pírrica, se apuntarán ustedes el tanto; y si no la consiguen, la culpa es de Madrid.
Y se quedan tan anchos, a pesar de saber que la culpa es -como decía- de los dos grandes partidos que han optado por mantener un sistema de privilegios que acaba en la infrafinanciación de muchos de los derechos esenciales de muchos españoles.

No están solos, señor Ferri, decía usted Â«no estamos solosÂ».
¡Claro que no están solos!
No queremos no estar presentes en esta reivindicación desde nuestro grupo; de hecho, estamos con ustedes, estuvimos con ustedes en el Congreso de los Diputados.
Nos tendrán de su lado en esta pelea para mejorar la financiación, no solo de los valencianos, sino para conseguir una financiación justa para todos nuestros conciudadanos españoles también.
Eso es claro e indiscutible y quiero que vaya por delante.

Pero mientras trabajamos para conseguir eso, mientras trabajamos para abrir ese debate, mientras lo hacemos, señor Puig, lo que no puede usted hacer es haber tirado la toalla antes de empezar a trabajar por la comunidad porque aquí, señor Puig, en nuestra comunidad hay mucho que hacer para conseguir más ingresos y, sobre todo, para usar mejor los que ya tenemos.
Y para eso es fundamental abrir un debate sobre cómo ahorrar en gastos superfluos, duplicidades, privilegios y burocracia.

Â«Una mejor financiación de la Comunidad ValencianaÂ», ¡claro que sí!
, pero acompañada de adelgazamiento de la administración allá donde haya duplicidades, burocracia y gastos superfluos.
Y de eso nos les hemos oído hablar.

¡Oiga!
, mantener las tres diputaciones provinciales nos cuesta unos 540 millones de euros al año, pero lo grave no es lo que nos cueste, ¿eh?
, es que de media siete de cada diez euros que entran en ese agujero negro que son las diputaciones se destinan al mantenimiento de los políticos y de los funcionarios que ahí viven.

Señor Puig, y en esto yo creo que podemos llegar a un acuerdo, ya que no las podemos eliminar sin una reforma constitucional, ¿podemos estudiar, al menos, cómo las podemos vaciar de competencias para que ese dinero no se consuma en el chiringuito de los partidos políticos en que se han convertido en este momento las diputaciones?

Estudiemos, también, cómo podemos recortar allí donde los duele a los políticos y no donde les duele a los ciudadanos.
En España contamos con más de ocho mil municipios, de los que el 60% tienen menos de mil habitantes, y está claro que no es rentable ni eficiente prestar los servicios de manera independiente para cada uno de los municipios.
¿Por qué no podemos estudiar fórmulas para mancomunar los servicios de los ayuntamientos más pequeños para que sea más rentable, para que sea usado de una manera más rentable el dinero público?

Tenemos que conseguir, por supuesto de manera más efectiva, perseguir a los que no quieren pagar pero, sobre todo, tenemos que permitir salir de la economía sumergida a los que sí quieren hacerlo y no pueden, y me refiero, señor Puig, a esos cientos de miles de autónomos a los que un sistema injusto, y además absolutamente excepcional en los países de nuestro entorno, obligan a pagar una cuota fija muy alta tengan o no tengan ingresos.
Eso no es que no quieran pagar, señor Puig, es que el sistema les condena a la economía sumergida.
Instemos al gobierno a que paguen como se hace, por ejemplo, en Inglaterra o en Alemania, en función de lo que ganan para que pueda aflorar esa economía sumergida y obtengamos más ingresos.
Pensemos en incentivos y deducciones fiscales para ayudarles también.
Desde esta comunidad podemos hacerlo.

No podemos permitirnos tener diecisiete miniestados porque queremos que los recursos sufraguen los derechos básicos del estado de bienestar, no la multiplicación de infraestructuras administrativas innecesarias.
Y, en ese sentido, proponemos hacer una auditoría para decretar duplicidades y les rogamos que estudien con detenimiento nuestra última propuesta de suprimir el Consell Jurídic Consultiu y otras muchas que haremos en las próximas semanas en este sentido.
Hay mucho observatorio y mucho órgano quintuplicado del que podemos prescindir para reorientar los recursos a las personas.

Hay que cambiar el modelo productivo, no podemos salir de la crisis y pensar que la solución para salir del hoyo es que vuelva a ponerse en marcha del boom de la construcción.

Tenemos que conseguir como sea mejorar la productividad.
Para eso es necesario, entre otras cosas, invertir en investigación y desarrollo.
Y como no nos sobra el dinero y tenemos una buena infraestructura con los institutos tecnológicos, habrá que organizarla, dirigirla para que sean más eficientes.
Proponemos condicionar las ayudas públicas al número de patentes y contratos que consigan esos institutos tecnológicos con empresas, con pymes de la Comunidad Valenciana, para garantizar una efectiva transferencia de la tecnología a la vida real y a las pymes.

Habrá que estudiar, también, cómo reorientar el sector de la construcción a la rehabilitación y la eficiencia energética para resucitar el sector, porque no queremos volver a un modelo especulativo de mera compraventa que genera pingües beneficios a unos pocos pero no a una industria de oficios como la rehabilitación.
Vamos, también, a estudiar cómo incentivarlo.

Habrá que apostar también de manera decidida por la agricultura ecológica que Ciudadanos defiende -ha presentado una PNL la semana pasada-, porque tiene mayor rentabilidad para el productor, porque le daremos comida más sana a nuestros hijos, porque además protegemos el medio ambiente.
Reconvertir el sector es fundamental si queremos que sea rentable.

En definitiva, señor Puig, no queremos que se pase la legislatura como los últimos tres meses: regalando los oídos de algunos con muchos titulares en los que anuncian a bombo y platillo que otorgan bienes y derechos a los ciudadanos que no sabemos cómo se van a pagar.

Estamos con usted en reclamar mejor financiación pero cambien el chip, por favor, dejen de hacer oposición desde el gobierno -repito-, dejen de hacer oposición desde el gobierno, hagan propuestas, a poder ser en la línea que hemos comentado, si no otras, para mejorar la eficiencia, para dinamizar la economía de la Comunidad Valenciana, para generar empleo.
Eso estamos esperando los ciudadanos de ustedes.

Su obligación como nuevo gobierno no es atormentar a la ciudadanía con un permanente lamento por la mala financiación, es solucionarla votando lo que tienen que votar cuando les toca hacerlo en el Congreso -que no lo hicieron-.
Y por supuesto quejarse de la herencia recibida está bien, pero es que llevan tres meses.
Tienen que pasar página, todo el mundo la conoce de sobra esa herencia recibida, por eso el PP está en la oposición y ustedes están en el gobierno.

En definitiva, es hora de buscar soluciones para sacar del hoyo a la Comunidad Valenciana o, por lo menos, intentarlo, señor Puig, y para eso les tendemos la mano.
Pero menos lamentarse y más empezar a gobernar.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputada.

I, a continuació, en el torn de rèplica, el síndic del Grup Compromís, Fran Ferri, té vosté la paraula.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Seré molt breu.

Començaré per la senyora Punset.

Senyora Punset, en la LOFCA n'hi ha un principi que es diu Â«lleialtat institucionalÂ».
I faig referència a eixe principi perquè vosté parlava abans que en una reforma d'eixe sistema de finançament, de les probables que n'hi ha, caldria repartir els diners que n'hi ha, o siga, llevar-los diners a unes comunitats autònomes per a donar-los-els a unes altres.

Però és que eixe principi de lleialtat institucional el que diu és que si vosté té un percentatge de despesa doncs el govern li dóna els recursos suficients per a assumir eixe percentatge de despesa.
¿Sap què passa ara?
Que el govern central té assumit un 25% de la despesa però un 61% dels ingressos o del dret al dèficit.

Per tant, ahí la lleialtat institucional s'està incomplint, no per part de les comunitats autònomes, precisament, s'està incomplint per part de l'estat.
I això és una cosa per la qual nosaltres diguem que cal portar als tribunals aquesta qüestió, perquè si no es fa per la via de la lleialtat institucional, del que ací s'ha parlat moltes vegades, caldrà portar-la per la via dels tribunals.

Després, vosté parla de l'aprimament de l'administració.
D'acord que la diputació s'ha d'aprimar, s'han d'eliminar les diputacions, però el primer que han de fer vostés, el seu grup a Alacant és aprimar també la nòmina d'assessors i assessores que tenen allà mateix.
(Aplaudiments)

I respecte a la resta, en les compareixences de les setmanes anteriors que van haver-hi per part dels consellers i conselleres, molts d'ells ens explicaven que l'aprimament de l'administració, sí; resulta que tenim menys funcionaris per càpita que la resta de l'estat.

Per tant, jo no crec que el que hem de fer, precisament, és aprimar l'administració sinó el que hem de fer és reforçar-la perquè els que més estan patint, els dependents, els alumnes, els estudiants, les estudiantes, tinguen accés a una sanitat i a una educació de qualitat, a unes prestacions socials de qualitat.

I, mire, ja me passe a la senyora Bonig, que ho estava esperant.
En un dels plens la senyora Bonig m'ha interpel·lat abans, quan ha parlat del que votàrem Compromís en altres legislatures.
Per tant tinc el dret a contestar-li també a la senyora Bonig, i d'ahí va, ahí va.

En el ple passat, bé, en els plens passats la senyora Bonig no ha intervingut però sí que feia al·lusions, feia interpretacions, parlava en veu alta, i una de les coses que va dir és que no miràrem el passat.
I precisament hui ella no és que no haja mirat el passat, és que s'ha retrotret a l'època en què ella va prendre la comunió.
Senyora Bonig, ¿sap vosté el que era jo?
No era ni una mitocòndria (rialles), no existia.

Però mire, tenim una cosa en comú els dos; els dos hem patit un finançament injust, perquè el finançament injust, l'infrafinançament és històric en el nostre territori, ha sigut històric tant des que vosté va prendre la comunió com quan jo encara no era ni una mitocòndria fins ara.

I, per tant, ací no val parlar de zapateros, ni de aznars, ni de…, no sé, ací del que cal parlar és del maltractament sistemàtic que hem patit els valencians i valencianes.
No buscar, ara sí, un nom en concret, perquè ací n'hi ha molts noms concrets, cal buscar una solució i la solució és que tots i totes ens posem a treballar per a portar açò, esta qüestió, amb força a Madrid i solucionar-la d'una vegada per totes.

Vosté deia que mai s'ha arribat a consensos en estes Corts sobre aquesta qüestió.
I, mire, això no és cert; n'hi ha una iniciativa que va presentar el síndic del seu grup parlamentari a l'any 2013.
¿Saben qui era el síndic del Grup Parlamentari Popular a l'any 2013?
¿Saben qui era?
El senyor Blasco.
¿Saben on està el senyor Blasco ara mateix?
(Remors i rialles) Bé, doncs no fa falta que ho diga.

També ha dit vosté que gastar-se més del que es té és una irresponsabilitat.
¡Curiós que diga això el Partit Popular!
, perquè resulta que el senyor Blasco es va gastar els euros que no tenim en el cas Cooperació per a donar-los els seus diners, els diners de tots i totes les valencians, eixos diners que no tenim perquè no ens arriben per l'infrafinançament, als seus amiguets.
I això no només era una irresponsabilitat, també era una il·legalitat, i per això ara anirà a Picassent.
(Veus) Està, està, perdó.

I ahí el problema era doble, que no és el mateix problema que tenim ara, el problema era doble perquè teníem per un costat, el saqueig; i, per l'altre, el sucursalisme davant de Madrid, dos cares de la mateixa moneda que ens han portat a la situació en què estem.

I, damunt, si és el senyor Blasco el que ha d'anar a Madrid o el que ha de defensar als valencians i valencianes, el nostre finançament, doncs precisament no crec que li fagen massa cas ni els del seu propi partit.

I, ara, tenim un govern que, a banda dels arguments, perquè els arguments també els tenien vostés de l'infrafinançament, tenim un govern que, a banda dels arguments, també té clares les prioritats.

I com té clares les prioritats, el que demane a la resta de forces polítiques que estan representades ací en este parlament i que no sustenten el govern és que siguen responsables, que ens posem a la motxilla cinc milions de valencians i valencianes que estan patint este infrafinançament històric i que anem tots junts i totes juntes a reivindicar una millora d'este sistema.

Senyor president, compta amb tot el suport del Grup Parlamentari Compromís.
Però li exigirem, li exigirem que siga valent, que arribe fins on haja d'arribar i ahí ens tindrà sempre a nosaltres per a millorar el finançament dels valencians i les valencianes.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

I per a rèplica, el síndic del Grup Socialista, el senyor Mata.
Té vosté la paraula per un temps màxim de deu minuts.

El senyor Mata Gómez:

Moltes gràcies, president.

Seré breu.

És d'agrair que, a banda del debat polític que ha segut molt il·lustratiu, jo crec que hi ha un pressentiment que esta vesprada, si som capaços d'articular una proposta de resolució senzilla i recolzable per la societat valenciana, signable per quasi totes les forces socials, quedarà clar que estem d'acord en el diagnòstic i estem d'acord en alguna de les solucions.
Per tant, jo crec que estos debats són molt atractius i, a més, deprenem moltíssimes coses.

El senyor president sap que el nostre grup no és de fer-li la pilota.
De fet, no farem preguntes en els plens, tal com mos ha dit el president, en els plens ordinaris.
Però ahir hi havia una percepció d'un orgull socialista, de veure un president valencià parlant d'Espanya i d'un problema molt greu que té Espanya.

Perquè jo crec que quan, després que vostés eixien en els talls de totes les televisions i les ràdios, i tertulians parlaven.
.
.
, jo crec que molta gent parla de coses sense saber de què parlen.

El projecte d'Estatut de Catalunya, en la seua exposició de motius, diu que Espanya reconeix que els catalans i les institucions catalanes s'han definit com a nació i que el poble català se considera una nació.
Però que eixa definició nacional és la que té encaix en la Constitució espanyola en el concepte de nacionalitats i regions.

Jo crec que és una frase tan sensata, és una frase tan matisada en la Comissió Constitucional del congrés, presidida per Alfonso Guerra -que no és un nacionalista perillós-, i que després va ser referendada pel poble català.

És que Catalunya deixà de ser un problema una nit i s'alçà siguent un problema quan el Partit Popular va decidir presentar un recurs d'inconstitucionalitat en una cosa que estaven tots els catalans d'acord, i ha fabricat independentistes.

I, ara, està fabricant valencianistes reivindicatius d'una necessitat de finançament adequat.
Perquè, senyora Punset.
.
.
, yo también le tengo mucho aprecio, y más, después de la gran capacidad de amar a las lenguas que tiene, ¿eh?
España nos mata porque nuestra sangre y nuestro oxígeno es la financiación que viene de Madrid.

La LOFCA, señora Punset, tenía previsto que en el año 2014 se iba a reformar.
Y ha habido un gobierno; no ustedes, no la clase política, no los partidos…, pues mire, mal que bien, los partidos que han estado aquí, la UCD, el PSOE, hemos visto aparecer y desaparecer muchísimos partidos, pues han convertido este país en lo que es, algo mejorable y perfectible.

Pero cuando usted sube a esta tribuna a hablarnos del maravilloso mundo de… invertir en renovables, que no haya no sé qué, es incompatible con adelgazar la administración.

¿Usted sabe que tenemos uno de los mejores centros de investigación en I+D+I, que es el centro Príncipe Felipe, al que nadie le da recursos ahora para que haga investigación, que están los trabajadores abandonados, que están en un ERE?
¿Adelgazar la administración?
Esta administración está chupada, pero chupada.
Es que ha habido un gobierno que hiperinflacionó todo esto con algunas empresas inútiles y ha habido que despedir a cuatro mil personas.
Y hay ocho mil que están sometidas a ERE.
Pero hablamos de cosas como nuestro centro de investigaciones del Mediterráneo, como el centro meteorológico de la Comunidad Valenciana… Es que las competencias… No, ¿que le da igual a usted el centro meteorológico?
(Veus) ¿No es importante?
¿Usted cómo cree que los labradores…?
No, no, perdone… (Veus) ¿Cómo entienden ustedes que los labradores valencianos deciden cuándo plantar, cuándo regar si no es por las previsiones meteorológicas?
¿Cómo creen ustedes que avanzan las sociedades?

Porque al final nosotros somos competentes en casi todo, menos en defensa, en moneda.
Y el Gobierno de España y el estado español están viendo crecer sus recursos en detrimento de las comunidades autónomas, sobre todo en los años de control del Partido Popular.

Tenemos que reivindicar financiación.
Lo vamos a hacer.
Lo vamos a hacer.
La verdad es que escapa poco del debate político.
Lo importante es el gasto, y lo ha dicho el señor Montiel.
Es que aquí hemos tenido una política impositiva, que era que cuantos más pisos se vendían y más caros se hacían, rebajábamos el impuesto de trasmisiones patrimoniales, que es nuestro.
Y cuando las cosas van mal, que ya no se venden pisos, lo subimos.
Y que cuando alguien va al notario y declara que ha vendido un piso o que lo ha comprado por 50.
000 euros, llega la administración, cuando gobernaba el Partido Popular, y decía: Â«No me lo creo.
Eso le ha costado a usted 100.
000.
Â» Y te empezaban a girar impuestos.

El sistema impositivo que tenía aplicado el Partido Popular con recursos propios era radicalmente injusto.
Y de eso habrá que hablar, porque cada vez que ustedes hablan de bajar los impuestos, hay unos pocos ricos que se ponen contentos y la mayoría de gente paga más impuestos, siempre.

Y, señora Bonig, yo sé que está haciendo un esfuerzo.
Está haciendo un esfuerzo de recomposición de su partido, de intentar mejorar.
Además, es la niña de Rajoy.
(Rialles) Ahora que está con lo de la comunión y todo eso, pues ya sabemos quién es la niña de Rajoy.
(Aplaudiments)

Pero tendrá que entender que esto es muy difícil, que de la noche a la mañana no se olvidan veinte de años de pisotearnos, de pasearse en Â«FerrarisÂ», de pagar un millón de euros porque venga una película de James Bond.
No, esas cosas han pasado aquí.
Con todo el dinero que se gastaba el gobierno valenciano en que inauguraran una película de James Bond pagábamos el Consejo Jurídico Consultivo y eso nos permite que la gente que se cae por la calle, en un ayuntamiento tenga una resolución y no la haga el Consejo de Estado a los siete u ocho años.

No es un problema de la administración.
Es un problema de administrar coherentemente los recursos.
Y aquí se ha dilapidado el dinero.
Cada vez que gestionaban cualquier cosa mal, cada vez que algo se tramitaba mal en Bruselas, venía una multa.
Y siguen viniendo multas y sigue habiendo facturas en los cajones.

Yo creo, señora Bonig, que no va a poder luchar contra la historia de su partido.
Ni diciéndolo más fuerte, ni señalando va a tener mayor credibilidad.

Hoy, a Rodrigo Rato, que era la eficiencia máxima en la gestión de la economía y que asustaba a los españoles y que brillaba por su eficiencia, le han retirado el pasaporte y no le han mandado a la cárcel de milagro.
Teníamos la tercera y cuarta cajas, y han desaparecido.
Eso es muy difícil de borrar en veinte años.

Esperamos su colaboración.
Si yo creo que podemos reivindicar, conjuntamente, a España una financiación adecuada.
Podremos discutir aquí las políticas de gasto.
Es verdad, ustedes no estarán de acuerdo en que gastemos en determinadas cosas, igual que nosotros no estábamos de acuerdo en las que habían gastado ustedes.
Pero unos y otros tienen por encima la soberanía y la decisión y la entrega de las valencianas y valencianos, que no pueden soportar ganar salarios más bajos que en el resto de España, tener las peores notas en cualquier evaluación, estar los penúltimos en el régimen sanitario, y eso es ciertamente insoportable.
Nosotros no podemos continuar por ese camino.

I, president, hi ha un govern que té el recolzament de tres grups parlamentaris, que cada dia demostrem en la faena que això és possible i que és possible que se mantinga estos quatre anys amb tot l'honor i la dignitat.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputat.

A continuació, com a rèplica, la síndica del Grup Parlamentari Popular, la il·lustre diputada Isabel Bonig, per un temps màxim de deu minuts.
Quan vosté vullga.

La senyora Bonig Trigueros:

Gracias, señor presidente.

Mire usted, esto sigue siendo un parlamento, ¿eh?
, y al parlamento se viene a discutir y a debatir con mayor o menor emoción, convicción, fuerza.
Y no sé, a los que nos gusta el parlamentarismo y nos fijamos en el mundo avanzado democrático, en el Reino Unido, en los Estados Unidos, vemos que…, les recomiendo que vean ustedes las sesiones de esos parlamentos.
Ah, se me olvidaba, que ustedes son de Venezuela y de todos esos sitios.
(Remors) Ustedes son pensamiento único.

Acaban de demostrar hoy, con esa visión en negativo de la Comunidad Valenciana, del desastre -a pesar de esa emergencia social, ustedes se fueron de vacaciones y no abrieron ni un solo comedor social-, que la principal diferencia entre toda la izquierda y el centroderecha es una, que nosotros creemos que el mayor activo que tiene un pueblo, que tiene un país, que tiene un territorio es su gente, la capacidad de emprender de su gente, la capacidad para seguir avanzando.
Esa es la principal diferencia.

Mire usted.
.
.
, claro, señor Mata, nosotros hemos pedido perdón.
Hemos reconocido errores, claro que sí.
Hemos reivindicado lo bueno que hemos hecho en esta tierra y hemos pedido perdón por los errores cometidos.
Lo hice y lo vuelvo a hacer.
¡Todavía no he escuchado a ningún socialista pedir perdón por arruinar una gran nación que es España!
(Aplaudiments) ¡Ustedes la arruinaron!
Suba aquí y pida perdón.

Señor Puig, decía usted que el problema…, que usted me ha recibido.
Se lo agradezco.
Yo también se lo pedí, pero no vamos a decir quién se lo pidió antes.
Me recibió, perfecto.
El problema es que el señor Fabra no pudo recibirle porque no sabía a quién recibir.
Llamaba a Torres… o llamaba al teléfono y nadie.
.
.
y nadie se ponía, porque usted no estaba aquí.
Usted estaba en Madrid, señor Puig.

Mire usted, señor presidente… Claro, ustedes…, vamos a hablar de futuro.
Claro que hablamos de futuro.
Hablamos de futuro.
Nosotros tenemos un modelo de financiación, y lo hemos dicho muchas veces, que reconoce y garantice la educación, la sanidad y las prestaciones sociales, que atienda a los territorios…, a la población -perdón- por encima de los territorios, que reconozca la deuda histórica y el enorme esfuerzo que han hecho… -la deuda que se debe- el esfuerzo que han hecho los valencianos y valencianas.
Eso es lo que plasmamos el 16 de octubre del 2003, que usted falta a la verdad.
No lo quiso firmar.
Por teléfono le dijo al síndic, el señor Torres, hoy director general, que no apoyaban esta proposición de ley…, esta PNL.
(Aplaudiments) ¡Exactamente lo mismo!
¡Sí, señor!
Que decía esto: que se inste al gobierno a reconocer la infrafinanciación, a aceptar el informe de los expertos, a reconocer que el modelo de financiación había que cambiarlo con efectos del 1 de enero del 2014, a garantizar los servicios básicos, la igualdad…, yo estoy perfectamente.
No se… no se preocupe por mí, estoy perfectamente.
Es que esta comunidad necesita sangre, ilusión; no, como ustedes.
(Remors i aplaudiments) Ilusión, claro que sí.
Y requiere… requiere de convencimiento y de pasión, ¿eh?
, y de pasión.
Y sobre todo que le cuenten la verdad.
Esto es…, y el reconocimiento de la deuda histórica.
(Remors) Y ustedes votaron en contra.
Ustedes votaron en contra y eso lo tendrán que explicar a los ciudadanos.

Pero es más.
Mire usted, usted decía que el modelo de financiación del 2009, que le dijo no sé quién del Partido Popular…, no lo he visto.
Yo sí que he visto lo que dijo el señor Zapatero -por cierto, en su conferencia, y cada vez se parece usted más- el 1 de diciembre del…, no, el 1 de diciembre del 2014.
Zapatero admite que la reforma del 2009 no arregló la infrafinanciación valenciana.
Dice…, lamenta profundamente que el cambio de financiación que se realizó donde su mandato…, no fueron capaces de solventar el problema.
Â«Hicimos esfuerzos, pero no fueron suficientes para resolver el problema de la financiación.
Â» Modelo de financiación que ha hecho que perdamos más de cinco mil millones y que votó la señora Montón.
Explíqueselo eso también a los ciudadanos.
(Remors) Explíqueselo también a los ciudadanos.
Mire usted, tendrán que explicar eso y muchísimas cosas más.

Señor Ferri, ve usted…, simplemente por una referencia, ve usted la paja en el ojo ajeno, pero no en el propio.
Pide reducir salarios en las diputaciones.
¿Por qué no se lo pide al alcalde de Valencia y al president de Les Corts?
¿No cree usted que cobran demasiado, que es excesivo?
¿A cuántos podríamos atender…, niños?
¿A cuánta dependencia podríamos atender?

Mire usted…, (veus) no, es que uno tiene que ser coherente.
Mire usted, lo que dijo el señor Joan Lerma el 19 de noviembre de 2010 en la comisión de coordinación: Â«Estar permanentment atacant Madrid és fer un exercici d'abandó de responsabilitats.
Crec que si estem sempre diguent que Madrid té la culpa de tot, en realitat li estem dient a la gent que estem com abans, que l'autonomia no ha servit per a res.
Â» ¿Cree usted que la autonomía no ha servido para nada?
Porque yo, desde que es presidente, solo le escucho echar las culpas a Madrid.

Usted es el presidente, con el peor resultado, pero usted tiene la obligación de gobernar y de decidir.
Esa es su obligación.
Y determinar cuáles son sus prioridades.
Porque viene aquí diciendo que no tiene dinero para nada.
Nosotros ya lo dijimos antes y ustedes nos decían, Â«pero hagan y asuman la dependenciaÂ», y mil cosas.
(Protestes) Y no nos hicieron caso.

Pero es que ahora usted le echa la culpa de todo a Madrid.
Y viene aquí y anuncia medidas gratis, quito el copago, el copago farmacéutico, el copago a los dependientes… ¿Y quién va a pagar todo eso, señor Puig?

Es más, ¿sabe usted qué decía en el pleno de 2010, aquí, cuando era usted diputado autonómico y cuando gobernaba en Madrid el señor Zapatero?
Y le decía a un diputado del PP, hablando precisamente de financiación, de la de los ayuntamientos: Â«Que vosté diga i estiga obsessionat amb Madrid demostra la seua falta d'estima pel nostre autogovern.
Â» ¿Vosté no té estima pel nostre autogovern, senyor Puig?
Aquí està.
¿Vosté no té estima pel nostre autogovern?
Perquè està, continuamente, echándole la culpa a Madrid.
Tendrá que decidir y gobernar, que ahora es su responsabilidad.

Yo, como les hemos dicho, vamos a apoyar.
Porque hoy me llevo aquí dos conclusiones, dos conclusiones importantes: primero, que el PP tenía razón, tenía razón cuando en 2009 alzó la voz, alzó la voz contra un modelo de financiación aprobado por el Partido Socialista…, por cierto, a diferencia de 2001, que sí que se aprobó por unanimidad, solo lo votaron nueve comunidades autónomas, bajo la espada de Damocles que si votábamos en contra nos echaban fuera del sistema.
Esa es su democracia, diàleg, consens i participació.
La izquierda en estado puro.
(Aplaudiments)

Me llevo que el PP tenía razón y ustedes construyeron su discurso sobre la demagogia y la mentira, como siempre hacen, que cambian cuando tienen que gobernar y ven que no pueden hacer nada.
Porque ustedes, se lo vuelvo a repetir, gestionar, poco.
Banderas, pancartas y algaradas sociales todas, movilizaciones y plataformas, todas; pero, a la hora de trabajar y arremangarse, poco, poco y poco, (aplaudiments) poco, poco y poco.
Mucha participació, molt diàleg social, molt de consens, pero no hacemos colegios, no hacemos hospitales ni centros de salud ni nada.
(Protestes)

Y, segundo, usted venía aquí para sacar un titular, señor presidente: el consenso en materia de financiación, que, por responsabilidad, se lo vamos a dar.
Porque nosotros siempre hemos defendido lo mismo.
Somos coherentes, señor Puig, señor presidente.

Pero me llevo otro titular, que espero que ahora, en la réplica, me conteste.
Ahora que deben estar ustedes preparando los presupuestos que serán, desde luego, la plasmación política de sus prioridades, de rescatar les persones por encima de todo, a pesar de que en Ikea, Alicante, salen por la puerta de atrás, que el alcalde de Paterna -del PSOE- le lleva a usted, señora vicepresidenta…, le va a enviar todos los parados en taxi, que…, en fin, que se está desprestigiando a empresas importantes en materia sanitaria, que están construyendo hospitales, simplemente por el sectarismo de la izquierda… Â«Como no me gusta este modelo, voy a hacer que todas las empresas se vayan y no las voy a apoyarÂ», a pesar de que están compitiendo en un mundo global, porque la economía no es la economía del bien común, es la economía de la globalización, de la competitividad, (veus) para mejorar las condiciones de las personas, para crear empleo y riqueza.
Y, sin empleo y riqueza, no hay sociedad del bienestar.
A ver si ya, de una puñetera vez, consiguen entender ese binomio.
(Aplaudiments) Economía-iniciativa privada, para poder mantener la sociedad del bienestar.

No me llevo de eso nada.
Me llevo una cosa clara: usted, señor Puig, va a subir los impuestos a los valencianos.
Y me dirijo a la prensa, para que mañana salga de forma alta y clara, (protestes) que lo recojan.
Mañana saldrá que usted, señor Puig, va a subir los impuestos a los valencianos.
(Veus) Dígalo.
¿Cuáles y en qué cantidad, y en qué cuantía?
(Aplaudiments) Esa es su política, subir impuestos porque es incapaz de decidir, de priorizar, de recortar donde hay que recortar y de tomar medidas duras, como las que tuvo que tomar el Partido Popular.
Y, gracias a esas medidas, usted está hoy disfrutando de mejor financiación que nosotros, a nivel nacional y la Comunidad Valenciana.
Porque dígales también a los valencianos que el año que viene usted tendrá 1.
600 millones de euros más, gracias a las acertadas políticas del Partido Popular, que han conseguido crear empleo, después de la ruina que ustedes nos dejaron.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputada.

I, a continuació, per un temps màxim de deu minuts, prendrà la paraula el molt honorable president de La Generalitat.

El senyor president del Consell:

Bé.
Moltes gràcies.

Jo, el primer titular que m'emporte, sense dubte, és que el atrevimiento no tiene límites.
(Rialles)

Mire, moltes gràcies, senyor Montiel per les seues reflexions.
Efectivament, n'hi ha un element que vosté ha dit i que jo, sincerament, se m'ha passat, perquè és fonamental.
Ací el problema no és fonamentalment de despesa -això ho diuen els experts i ho diu.
.
.
-, és un problema d'inversió, o siga, és un problema de recursos, d'ingressos.

I, en eixe sentit, jo crec que, efectivament, on està la bossa d'ingressos més important i que, per justícia, hem de lluitar per traure, és el frau fiscal.
I sap què ha passat?
Que durant tot este temps.
.
.
Ara, quan ha arribat el conseller, quants inspectors hi han?
No se sabe, no n'hi ha.
No s'han fet inspeccions adequades.
I què passa?
Que, finalment, ha crescut.
Efectivament, en els últims anys ha crescut el frau fiscal.
I eixe és un element d'igualtat fonamental, perquè l'impost més desigual és aquells que no paguen impostos, els qui no paguen impostos són els qui estan fent trontollar l'estat del benestar.

Bé.
Estic també.
.
.
Crec que és la línia, que hem de coincidir en el tema del principi de subsidiarietat, és bàsic.
Crec que els ajuntaments són, a més a més, els millors prestadors de serveis socials perquè tenen allò que és fonamental, que és la proximitat.
I també en altres coses, com és en la qüestió de l'ocupació; i, per això, els pactes territorials que està impulsant la conselleria d'economia.
I tot això és important perquè, al final, del que es tracta és que, realment, els ciutadans, que tenen la capacitat de fiscalitzar i actuar més prop, tinguen tots els instruments.

I, des d'eixa perspectiva, ja hem fet, ja hem pres decisions.
Sí que hem pres decisions -algunes ja li les explicaré-.
Hem pres decisions.
Una decisió ha sigut tornar les competències que el Govern d'Espanya havia cedit a les diputacions i a La Generalitat, tornar-les als ajuntaments, perquè són els ajuntament els qui poden gestionar més correctament els recursos.
(Aplaudiments)

En segon lloc, també és veritat que és molt important el tema del òrgans constitucionals, que s'han de posar en funcionament.
I crec que és una bona iniciativa també que vosté plantejava.

Respecto a lo que decía la señora Punset, efectivamente, yo, desde luego, no estaba nada preocupado, ni por los sentimientos ni por los afectos.
Creo, de verdad, que, contrariamente a lo que aquellos que se piensan que la bandera, la tierra…, todo es suyo, no de los demás, yo no, yo pienso que esta comunidad es de todos, de todos y de todas.
Y usted puede hablar en castellano, en valenciano…, para mí es una valenciana, absolutamente, igual como yo, y tiene los mismos derechos y la misma querencia por esta tierra, porque, si está sentada aquí, estoy seguro que es porque quiere a esta tierra, si no, no estaría, estaría en otro sitio.

Y, por eso, yo… Claro, es que como… De verdad, me parece que muchas veces lo que se está es intentando dividir por dividir, pues, no voy a intentar hacerlo, en este caso.
Porque creo, fundamentalmente que… Se lo he dicho en la primera intervención, es que creo que en una parte muy fundamental del diagnóstico estamos de acuerdo.

Y cuando hablamos del pastel, del reparto general de los recursos, de lo que hablamos es de la prioridad de las políticas públicas.
Y, en ese sentido, por tanto, lo que tenemos es que trascender a las propias distinciones, lo fundamental son las políticas.
Y eso es lo que queremos hacer.
Pero, en estos momentos, tal como se reparte el pastel, se reparte muy mal para la Comunidad Valenciana.

Efectivamente, yo no quiero, desde luego, intentar permanentemente llorar, en absoluto.
Si no se trata de llorar.
Es que yo no lloro, estoy exigiendo lo que nos corresponde, ni un euro más, nada más.
Y, desde luego, continuamos y estamos haciendo ya política, política directa y solucionando problemas.

¿Sabe una cosa?
Mire, solo llegar -porque esto también va para aquellos que dicen que no hacemos nada-, solo llegar hicimos cosas, pues, que para nosotros son importantes.
Por ejemplo, priorizar que el dinero que se tenía se pusiera en lo fundamental, que es atender a la dependencia, sí señora, a aquellos que tienen más dificultades.
Y eso es lo que se hizo.
La primera decisión es cambiar un gasto que iba hacia un ámbito determinado, que era un ámbito que era…, posiblemente podían esperar, sí, podían esperar, y se priorizó la dependencia, se priorizó la gente que tenía más dificultades.
Ellos habían priorizado otras cosas.

Por otra parte, ya hemos tomado decisiones.
Además, algunas decisiones que han sido al principio polémicas, pero finalmente han sido muy interesantes.
Con el conseller de educación hemos conseguido que los libros de texto sean gratuitos, (aplaudiments) gratuitos.
(Veus) ¿No serán gratuitos?
¡Ah!
¿No?
Bueno, bueno.
(Veus) Serán gratuitos, (se sent una veu que diu: Â«Por favor.
Â») serán gratuitos.
Bueno, es igual… (Protestes.
Se sent una veu que li diu al president: Â«Digues que se calme la tribu.
Â»)

El senyor president:

Sí.
Per favor, demane que s'escolte amb respecte el president de La Generalitat.

El senyor president del Consell:

Serán gratuitos.
Bueno, desde luego van a ser muchísimo más gratuitos que cuando estaban ustedes, y hace dos días, (rialles, aplaudiments) y con el mismo modelo de financiación.
Muchísimo más gratuitos.

Bueno, oye, dejémoslo estar.
(Veus) No, si quiere hablar un rato, sale usted, que yo encantado, tenemos rato aún.

Bueno, en cualquier caso, le digo que sí que hemos empezado a solucionar problemas directos de los ciudadanos.

Desde luego, les ha sabido muy mal esto de los libros de texto porque decían que no lo íbamos a hacer y lo hemos hecho, y lo hemos hecho, (protestes) en concurso con las instituciones.
Lo hemos hecho.
Y se han puesto de los nervios, ya los ves, (aplaudiments) porque estamos haciendo esto con los mismos recursos que teníamos.

Y después, hemos universalizado la sanidad, que también les sabe muy mal porque ellos querían una sanidad para unos pocos, había algunos que les sobraban.
Y hemos universalizado la sanidad.

Y hemos, desde luego, paralizado desahucios, consellera.
Hemos paralizado más de ciento cincuenta desahucios que se hubieran producido si hubieran continuado gobernando estos señores.

Por tanto, claro que se ha empezado a actuar y se está actuando en todas las medidas.
No estamos esperando a que venga la financiación para actuar.
Estamos actuando con todos los recursos que podemos.

Y, desde luego, no estamos obsesionados por la financiación.
Es que sin financiación no es posible hacer todo lo que queremos hacer.
Y porque es justo, señora Punset, es porque es justo, punto final.
Es justo y se ha acabado.
Y vamos a luchar hasta el final, le sepa mal a quien le sepa.

Y yo le digo una cosa, señora Bonig, porque…

Gracias a los…, als grups que recolzen el govern directament, Fran i Mata, per les vostres aportacions.
Efectivament, són grups parlamentaris que creuen en el parlamentarisme, i nosaltres també.
Mira si creiem en el parlamentarisme que, entre altres coses, m'agrada molt sentir, perquè és la teua obligació, la vostra obligació com a síndic del Grup Compromís, demanar exigència al govern.
Perquè nosaltres no som simplement un govern en què, al final, entén que el parlament és un escenari.
Nosaltres pensem que el parlament és fonamental.
I, per això, vos agraïsc el vostre treball permanent, tant al Grup Compromís com al Grup Socialista.

Y, señora Bonig, mire, sangre, ilusión y un poquet de inteligencia.
Es fundamental.
Sangre, ilusión y un poco de inteligencia.
Porque, si no, pues, es evidente, es que nos metemos en el mercado este de los hipernacionalistas en los que lo único que hablan es permanentemente del corazón y poco más.
Y no.
Se trata de hablar, de verdad, de los problemas del país e intentar solucionarlos.

Y yo le digo una cosa, mire… (Veus) Sí, sí, sí.
No, el país, comunidad, antiguo reino.
(Veus) Yo me siento cómodo con todos… Bueno, no, perdone.
Pero, ¿aún estamos así?
Es que son… (Veus) Pero, ¿aún estamos así?
¡Oiga!
, es que están muy mal, ¿eh?
Es que, de verdad, están muy mal.

¡Oiga!
, perdone, vamos a ver, la inteligencia está para usarla.
Y, en ese sentido, es fundamental decir, más o menos, si se puede, la verdad.
Y la verdad es que, ¿cómo ustedes van a residenciar todo el problema de la financiación en el modelo Zapatero, que ha sido el que menos ha durado?
Si el anterior duró mucho más.
Es que es absurdo.
Esto es tan ridículo que no va a ningún sitio.

Pero, en cualquier caso, le digo que fue en el Congreso de los Diputados, y está en el acta, y se la traeré con mucho gusto, el acta en la que la portavoz del Grupo Popular dijo que el ministerio estaba diciendo que el modelo Zapatero había sido el mejor para la Comunidad Valenciana.
Está escrito y escrito está.
Por tanto, es así.

Pero, en cualquier caso, la autonomía claro que ha servido para muchas cosas.
Ha servido, desde luego, para mucho más de lo que en aquel tiempo remoto del que hablaba el señor Montiel -que no es tan remoto- unos estuvieran permanentemente boicoteando que hubiera autonomía y después se la han creído.
Yo estoy encantado de que se hayan creído la autonomía, pero, claro, ¿que después nos pasen de autonomista por…?
, pues, eso ya es un poco complicado.

Respecto al copago.
Es que el copago, sabe, lo vamos a cambiar, lo vamos a eliminar.
Pero, ¿sabe por qué?
Porque nos obliga el Tribunal Superior de Justicia, porque lo hicieron tan mal que nos obliga el Tribunal Superior de Justicia.
(Veus) Sí, sí.
O sea, que lo vamos a tener que quitar más allá, incluso, de lo que hubiera sido razonable en algunos aspectos.
Pero, bueno, eso es así.

Y, mire, usted dice: Â«El año que viene van a tener 1.
000 millones más, (la senyora Bonig, amb el micròfon desconnectat, diu: Â«1.
600.
Â») 1.
600 millones másÂ».
Sí, sí, perfecto.
¿Sabe lo que le digo?
Quédese usted los 1.
600 millones y devuelvan los 40.
000 millones que se han gastado.
(Aplaudiments) ¡Devuélvanlos!
Porque claro, es feliz.
No, te dejo 1.
600 y menos 40.
000.
1.
600 y menos 40.
000.
No me digues, per favor, no me digues.
Menys 40.
000 milions.
Eixa és la realitat.
I mire, hi ha una cosa que sí que.
.
.
Bé, tranquils, per favor, és que estan molt nerviosos.
No sé.

El senyor president:

Un poquet de silenci, per favor.
Deixem concloure el president de La Generalitat.

El senyor president del Consell:

¿Cuánto tiempo tardarás en adaptarte al estado oposición?
(Remors) Hombre, es que es importante.
El estado oposición es importante situarse.
Ese es un problema, de verdad, que exige tiempo e inteligencia.

Por otra parte, yo sí que quería, si me dejan estos señores acabar, decir que… (Remors) Si no quieren, acabo ya, ¿eh?
No hay ningún problema.
No, no, si no…

El senyor president:

Senyors de la bancada popular, demane a tots en general, però ara especialment a la bancada popular, silenci i deixem concloure el molt honorable president de La Generalitat.

El senyor president del Consell:

Mire, jo hi ha una cosa que me pareix fonamental, i és que efectivament en tot este debat estem parlant dels recursos no simplement per traure dels recursos ni un titular, ni traure'n un benefici polític.
Del que es tracta finalment és que tinguem els recursos suficients per a fer progressar la comunitat, que el creiximent econòmic i social d'esta comunitat vaja adreçat a allò que és el fonamental, que és la vida de les persones.
De tal manera és així que jo, com Atkinson, que és un economista anglés, coincidixc amb ell absolutament que diu que el creiximent econòmic per si mateixa, igual que el progrés per si mateixa, cal posar-lo en qüestió, si no, finalment no acaba arribant a totes les persones.

Per això, jo crec que nosaltres hem de fer un esforç, més enllà de les diferències, més enllà de la manera d'entendre la societat i la vida.

A mi m'agradaria que se superara el sectarisme.
Jo ho vaig a intentar.
En alguns és difícil, però ho vaig a intentar, perquè crec que és bo, que superem el sectarisme, que pensem en termes de Comunitat Valenciana, que treballem junts i que anem millorant la vida als ciutadans que per a això no només a este govern sinó a tot el conjunt dels diputats ens han elegit els ciutadans i ciutadanes.
Jo els agrairia que arribàrem a un acord respecte a esta qüestió, però, si algú té algun dubte i pensa que el consens no li convé o no vol, doncs que ho faça.
O s'està d'acord o no s'està.
Si s'està d'acord, s'està d'acord amb totes les conseqüències.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, honorable president.

Senyories, els comunique que la presentació de propostes de resolució finalitzarà a les 16:00 hores, a les quatre de la vesprada.
I el ple es reprendrà a les cinc de la vesprada.

Per tant, es suspén la sessió.

(Se suspén la sessió a les 15 hores i 21 minuts)

(Es reprén la sessió a les 17 hores i 9 minuts)

El senyor president:

Bona vesprada, senyories.

Anem a continuar la sessió plenària.

Els he deixat una invitació de les Jornades de Portes Obertes que fan Les Corts per a demà i despús-demà, també n'hi hauran comissions parlamentàries, perquè després diguen que no treballem.

Però, sí que m'agradaria que poguérem connectar amb els serveis de la casa de protocol o de relacions externes perquè si n'hi ha algun grup d'algun poble o ciutat de les seues senyories, doncs que els pogueren acompanyar o pogueren fer-se presents en eixe acte que començarà demà a les deu del matí i està en consonància amb el que està fent el govern, el Consell, en les Jornades de Portes Obertes.
Serà demà dia 7 i despús-demà.
Estan vostés, com no podia ser d'una altra manera, incorporats en la participació d'este esdeveniment.

Propostes de resolució derivades de la comunicació del Consell sobre finançament autonòmic

El senyor president:

Senyories, a la mesa i a tots els grups parlamentaris han arribat cinc propostes de resolució, una… (Remors) Sí, no tenen els textos, ¿no?

El senyor Mata Gómez:

No estaria malament que els noranta-nou tinguérem les cinc propostes presentades a la mesa per a poder, almenys, llegir-les.

¡Home!
, jo crec tots els diputats, vullc dir, n'hi havia un termini de mitja hora per a presentar-les, s'ha…

El senyor president:

Sí, moltes gràcies, senyor Mata.

M'informen que van a repartir totes les propostes de resolució, una que ja tindran vostés, que és la proposta de resolució conjunta, i les quatre altres propostes de resolució que han estat presentades pel Grup Parlamentari Popular.
(Soroll de papers) Ara, immediatament es van a distribuir.
¿Sí?
Miren vostés en les seues carpetes perquè m'informen que ja les tenen a la seua disposició.
Molt bé.
I agraïm als serveis de la casa el treball que han fet per a, en un temps rècord, poder facilitar-ho.

Proposta de resolució RE número 3.
468 dels grups parlamentaris Popular, Socialista, Compromís, Ciudadanos i Podemos-Podem

El senyor president:

Per tant, senyories, tenim una proposta de resolució signada pels cinc grups de Les Corts i que passarem a…, el que els propose seria el següent: que votàrem esta proposta de resolució i, després, tinguérem cada grup parlamentari un temps mínim… de tres minuts per a poder explicar el contingut de la proposta de resolució; a continuació, tindríem un debat conjunt de les quatre propostes de resolució presentades pel Grup Parlamentari Popular, s'exposarien i es presentarien de forma conjunta pel representant del Grup Parlamentari Popular i n'hi hauria un torn en contra; i posteriorment de les rèpliques n'hi hauria una votació i els grups que no haveren participat en la votació podrien explicar el seu vot amb posterioritat.
¿D'acord?
Eixe serà el mecanisme… per un total de cinc minuts.
Per tant, eixe seria el mecanisme de la sessió d'esta vesprada.

Senyories, per tant, si els sembla bé, anem a passar a la votació de la proposta de resolució presentada per la senyora Isabel Bonig, Manuel Mata, Francesc Ferri, Carolina Punset i José Antonio Montiel, síndics respectius dels grups parlamentaris Popular, Socialista, Compromís, Ciudadanos i Podemos, registre d'entrada 3.
468, registre d'entrada -torne a repetir- 3.
468.

Per tant, senyories, anem a votar i anem a començar la votació.
Comença la votació.
Senyories, no tinc inconvenient en repetir la votació, jo crec que és prou clar i evident però, a fi que la votació siga per unanimitat, anem a repetir la votació tenint en compte que tenim algun problema amb els equips de votació.

Per tant, donem l'oportunitat, una vegada diga Â«comença la votacióÂ», s'ha de votar a Â«presentÂ» i, després, Â«síÂ», Â«noÂ» o Â«abstencióÂ».
En este cas -supose- les seues senyories votaran tots que sí.

Per tant, anem a…, un segon, un segon, anem a repetir la votació perquè siga unànime i que se senta molt bé esta proposta de resolució en tots els àmbits possibles.
Senyories, comença la votació.
Senyories, ¿donem la votació per unànime?
(El senyors diputats diuen: Â«¡Sí!
Â») Doncs, es dóna la votació per unànime.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Senyories, per a continuar el debat donarem la paraula al representant del Grup Parlamentari Popular perquè faça l'explicació de les quatre proposicions de resolució.

En este cas té la paraula, ¡ah!
, perdó, perdó, sí, senyories, per a explicar el vot d'esta votació històrica i important donarem la paraula al síndic del Grup Parlamentari Podemos, senyor Antonio Montiel.

Té vosté la paraula.
¿Des de l'escó?
Molt bé.

Demane vosté…

El senyor Montiel Márquez:

¿Si?
Ara, sí.

Moltes gràcies, senyories.

Senyor president.

Senyories, el meu grup, tot i que ha manifestat algunes observacions crítiques que jo crec que són reflexions que el govern actual ha de tindre en compte per a portar a bon port l'Acord del Botànic, ha votat a favor.

Crec que, efectivament -com dia el president de Les Corts-, és un moment històric.
Nosaltres no podem desaprofitar aquest moment per a reivindicar el que és just per als valencians i, per tant, la nostra posició de vot és favorable, encara que considerem que tenim una gran ocasió, que és l'ocasió dels pressupostos del 2016 per a fer efectives també les polítiques que nosaltres demanem d'este govern i esperem que també estiguen a l'altura del que ha manifestat la ciutadania.

Pel que fa a la resta, donar a tots, encara que la senyora Bonig sempre ha dit que mai estaríem d'acord en res, és la primera vegada que votem junts (rialles), ¿t'enrecordes que mai votaríem junts?
Bé, jo crec que és una ocasió històrica i paga la pena.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Montiel.

I, ara, per a l'explicació de vot té la paraula la il·lustre diputada Carolina Punset.

Quan vosté vullga.

La senyora Punset Bannel:

Molt bé.

Pues votaremos afirmativamente porque lo que nos parece esencial en las cuestiones de estado es comportarnos como partidos con sentido de estado.
Y Ciudadanos, no lo duden, tiene sentido de estado y sabe que aquí, en la Comunidad Valenciana, existe un problema de infrafinanciación que es urgente; no, que es una emergencia resolver y, por tanto, no nos mantendremos al margen del consenso unánime en esta cuestión.

Una vez dicho esto, también tenemos que manifestar que evidentemente hay partes del contenido de la moción que nosotros hubiéramos, pues, bueno, enfocado de otra manera; de hecho, presentaremos una propuesta no de ley mañana para matizar determinadas cuestiones que nosotros hubiéramos planteado de otra manera y que, además, de hecho, lo hemos así manifestado en el debate, y en particular nuestra defensa irrenunciable a la igualdad entre todos los españoles, y nuestra defensa irrenunciable al principio de que las personas están por encima de los territorios.

Y, por tanto, ha llegado la hora en España de acabar con los privilegios fiscales de algunos por haber nacido en un territorio que lo único que están provocando es, pues, una desestabilización del sistema financiero del resto de las comunidades autónomas con una repercusión clarísima en las que estamos infrafinanciadas.

Por tanto no nos andamos con medias tintas.
Equidistancias con eso de reconocer singularidades territoriales pero al mismo tiempo igualdad y solidaridad para todos, eso no es compatible, ¡oiga!

Habrá que dar la cara en algún momento y asumir que si se tienen que perder votos se tienen que perder -y lo digo por los dos grandes partidos- para conseguir un sistema de financiación justo para todos.

Gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyoria, per la seua intervenció.

I, a continuació, per a explicar el vot tindrà la paraula el síndic del Grup Compromís per un tems màxim de tres minuts.

Quan vosté vullga.

El senyor Ferri Fayos:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories, estem davant d'una resolució històrica i molt important per a estes Corts.
Evidentment, no seria la resolució excepcional i idíl·lica per al Grup Parlamentari Compromís però sí que és la resolució a la qual tots els grups hem arribat a un consens, no només perquè s'haja aprovat per eixe consens que -com ja hem dit- no és la primera vegada que passa, sinó pel seu contingut.

Al primer punt s'exigix una revisió immediata amb efectes retroactius a 1 de gener de 2014 i estem davant d'un sistema caducat, segons la LOFCA.
I, per tant, exigim que eixe nou sistema ens situe, com a mínim, en la mitjana de finançament de la població.
El Â«com a mínimÂ» és important perquè no oblidem que en la nostra renda per capita -en la que estem ara mateix- hauríem de ser receptors de solidaritat de la resta de l'estat.

I això ¿per què?
Per a finançar els serveis públics de qualitat, perquè amb el que rebem no arribem ni per a cobrir la despesa de sanitat i educació; per a finançar la resta de competències; el nivell de despesa de protecció social; polítiques actives d'ocupació, habitatge, transport, carreteres, recerca, desenvolupament i innovació, cultura, etcètera, etcètera, és un 55% de la mitjana estatal.

També és important que el segon punt establisca la necessitat de reconéixer el dèficit acumulat per a regularitzar-lo.
Parlem, almenys, de 12.
433 milions d'euros des del 2002 fins al 2013; si incorporem els interessos superaria els 15.
000 milions d'euros, i això suposa que quatre de cada deu euros del nostre deute se'n van precisament a interessos que llastren la nostra economia i les polítiques públiques.

I en el tercer i últim punt exigim l'execució per part de l'estat d'unes inversions en infraestructures equiparables, com a mínim, al pes poblacional compensant, en tot cas, la insuficiència inversora dels últims anys.
Quedem-nos amb esta última frase: Â«compensant, en tot cas, la insuficiència inversora dels últims anysÂ».
Això vol dir que si som el 10% de la població però hem rebut sistemàticament el 5% o el 6% doncs no haurem de rebre el 10% en els pròxims anys sinó el 15% o el 16%.

Deia que és un consens històric i important però des de Compromís volem que siga útil.
I per això proposem que hui, i ací, assumim el compromís de dur estos punts fins a les últimes conseqüències, que siguen la guia dels diputats valencians i valencianes a Madrid de tots els partits, que estos punts siguen el fonament del consens social i cívic que cal impulsar i que si no s'enceta la via de la negociació -que és el que volem- estos punts siguen també la base per a una reclamació judicial.

Com els deia este matí, fem-ho pels cinc milions de valencians i valencianes que mereixen viure millor.

Moltes gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ferri.

Per a l'explicació de vot per part de l'il·lustre diputat, el senyor Muñoz.

Té vosté la paraula per un temps màxim de tres minuts.

El senyor Muñoz Lladró:

Bueno, hoy, yo creo que hemos vivido un día muy importante en la historia de la Comunidad Valenciana porque hoy no se trataba, a pesar de que pudiera parecer, de un tema únicamente monetario o económico.
Quien quiera reducirlo a eso se está equivocando.

Hoy, no hablábamos solo de dinero, no hablábamos únicamente de cifras, sino que hablábamos del propio sentido de comunidad autónoma y del propio sentido de autogobierno.

Hoy, hablábamos de la posibilidad de hacer política en la Comunidad Valenciana porque se ha repetido mucho en este pleno que necesitábamos recursos para hacer frente a los servicios públicos fundamentales, pero ya no solo eso; necesitamos dinero, necesitamos los recursos que nos tocan para hacer política porque no solo se trata de cubrir los servicios públicos fundamentales, sino también de poder invertir en un cambio de modelo productivo, en innovar en educación y, en definitiva, en poder hacer política en esta comunidad.

Decía el conseller Vicent Soler que la política son prioridades y fundamentalmente asignación de recursos.
Aquí, hoy, no hemos hablado ni de izquierda ni de derecha, hemos hablado de un estado previo, el estado previo de conseguir recursos para luego ver cómo los podríamos asignar.

Hoy, estábamos hablando de la posibilidad de ser no únicamente unos meros gestores de la miseria sino un ente político y una comunidad autónoma con voz propia, con capacidad política para decidir.
Y, afortunadamente, hoy hemos sido capaces de llegar a un consenso total.

Hoy es el día que aquí, en esta cámara, se ha hablado de consensos y de pactos de estado.
Este problema de la financiación -lo sabemos todos- no atañe únicamente a la Comunidad Valenciana.
Si queremos y creemos en el concepto de España, si creemos en una España que dentro de la propia diversidad pueda seguir luchando y… luchando unida, tenemos que cuidarla.

Los modelos de financiación son claves…, o el modelo de financiación es clave para que lleguemos a una España justa.

Hoy se ha dicho que la asimetría se ha convertido en injusticia.
Hoy es el día que desde aquí, desde la Comunidad Valenciana, desde este parlamento volvemos a decir alto y claro que queremos el propio autogobierno, que tenemos y lucharemos por una dignidad como pueblo para no únicamente ser los administradores de lo poco que tenemos o de lo poco que nos llega, sino, sobre todo, un ente político propio con capacidad de autogobierno, de innovar, de invertir en modelo productivo y, efectivamente, de cambiar la sociedad.

Hoy hemos conseguido un pacto de estado entre todas las fuerzas políticas.
Yo creo que es un día importante para esta comunidad y creo que es un día para congratularnos.

A partir de ahora, deberemos seguir reivindicando una financiación justa para conseguir unos recursos que podamos utilizar para asignarlos de la manera que se crean convenientes; evidentemente, en servicios públicos fundamentales, pero no solo en eso, en inversión, en cambio de modelo productivo y, en definitiva, unos recursos que deben ser utilizados para crear riqueza a nuestro pueblo.
Para eso tiene que servir.
Para eso, hoy, todas las fuerzas políticas hemos sido capaces de llegar a un pacto de estado.
Enhorabuena.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor diputat.

I per a l'explicació de vot, per part del Grup Parlamentari Popular, la seua síndica, senyora Isabel Bonig, té la paraula per un temps màxim de tres minuts.

La senyora Bonig Trigueros:

Gracias, señor presidente.

Efectivamente, con este acuerdo sobre esta propuesta de resolución, se manifiesta que el Partido Popular está a la altura de las circunstancias.
Siempre lo ha estado.

Lo que manifiesta hoy…, se manifiesta y se pone relieve es que había dos formas de entender…, hay dos formas de entender la política y de afrontar los problemas, desde la responsabilidad y desde la demagogia.

Yo le he dicho en la primera intervención que el Partido Popular siempre estará abierto, absolutamente abierto, para llegar a consensos, pero no consensos vacíos, sino consensos de verdad, que mejoren la vida de las personas, porque este partido al que yo represento es un partido de centroderecha reformista que ha transformado la realidad económica y social de este país, España, de esta nación, y de esta comunidad con aciertos y con errores, transformando muchísimas de sus condiciones en beneficio de los intereses generales.
Que siempre hemos antepuesto los beneficios de los valencianos, la mejora y el progreso, e incluso muchas veces, a intereses particulares y partidistas.

Hoy les damos a ustedes -no ustedes-, al pueblo valenciano, un consenso, el que ayer ustedes nos negaron.
Porque que hoy aprobemos y apoyemos esta propuesta de resolución no significa que vayamos a olvidar.

Hoy estamos contentos porque durante seis años, desde el 2009, cuando se aprobó un modelo de financiación que machacó económicamente y discriminó a esta comunidad, el Partido Popular gritó solo en el desierto.
Seis años después, todos ustedes vienen a las posturas del Partido Popular, y bienvenidos sean.
Rectificar es de sabios y decía César que Â«errare humanum estÂ».

En el 2003, cuando la comisión de expertos…, el informe de expertos les solicitó su apoyo, a través del gobierno presidido por el presidente Fabra, ustedes lo negaron.

Esta propuesta de resolución que hoy hemos aprobado era prácticamente igual a la que presentamos el 16 de octubre de 2013 y que ustedes también negaron.

Nosotros hemos pedido consenso siempre y nunca lo hemos tenido.
La diferencia, que nosotros somos un partido con lealtad institucional no solo de boquilla y declaración, sino también de verdad, señor presidente, y somos un partido de gobierno con responsabilidad de estado.
Y por eso, porque fuera -de fuera de esta cámara- hay cinco millones de ciudadanos que quieren que su gobierno, que usted, señor Puig, les solucione sus problemas.

Y con independencia de la financiación, tiene usted un reto importante.
Ahora es el presidente del gobierno.
Ahora es el presidente del Consell y tiene que gobernar y tomar decisiones.
No puede echarle la culpa a Madrid o que no tiene dinero.
Priorice, reduzca gastos, reduzca la administración.
Esa es su obligación, porque ustedes nos lo pedían en la legislatura pasada, a pesar de que nosotros veníamos y le decíamos de la dura y difícil situación económica por la que estábamos pasando.

Precisamente, para que ustedes no pasen el calvario que tuvo que pasar el Partido Popular, por eso les hemos apoyado y que sepan los valencianos que el Partido Popular estará siempre al lado de los valencianos, como ha estado toda la vida, defendiendo esta tierra y defendiendo esta gran nación que es España.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputada.

I congratular-me d'esta votació important.
Llancem un missatge molt significatiu i històric a la societat valenciana.

Propostes de resolució RE números 3.
469, 3.
470, 3.
471 i 3.
472 del Grup Parlamentari Popular

El senyor president:

I anem a continuar amb el debat amb la.
.
.
amb l'explicació de les propostes de resolució, les quatre conjuntament.
Llegiré el registre d'entrada.
Anem a debatre conjuntament les propostes de resolució 3.
469, 3.
470, 3.
471 y 3.
472.
I per a explicar, en nom del Grup Parlamentari Popular, el proposant, té la paraula el senyor.
.
.
, il·lustre diputat Rubén Ibáñez.
.
.
per un temps màxim de deu minuts.

El senyor Ibáñez Bordonau:

Muchas gracias, presidente.

Muy buenas tardes.

Molt honorable president.

Vicepresidenta.

Consellers.

Efectivamente, hoy se ha logrado algo que durante mucho tiempo, y lo ha dicho la síndica de mi grupo, este grupo, este partido y el gobierno que sustentaba a este grupo antes, ha intentado, y no se había conseguido.

A mí me llamaba poderosamente la atención un párrafo de la declaración institucional donde dice que Â«afortunadamente, ahora todo puede cambiar, porque existe una total coincidencia entre las fuerzas políticas y sociales para acabar con esta situaciónÂ».
Ahora.
Y la pregunta es: ¿y por qué ahora?
¿Qué es lo que ha cambiado?
Porque esto es un… ¿Qué es lo que ha cambiado ahora que no teníamos hace dos meses?
¿Que ustedes gobiernan?

En todo esto está claro que quien no se ha movido un ápice, quien no ha cambiado el paso, quien ha estado siempre esperando ha sido el Partido Popular.
Por eso ahora nos encuentran.
El problema es que nosotros a ustedes no les encontramos.

Pero, aparte de ser un momento de consenso, también es un momento para conocer qué proyectos y qué iniciativas sobre lo que aquí se ha debatido esta mañana, sobre financiación y algunas otras cosas que el presidente ha citado en su comunicación, tenían los diferentes los grupos políticos.

Y, sinceramente, y en aras a potenciar el parlamentarismo, es triste comprobar cómo el registro de entrada ha estado vacío de propuestas de los grupos.
Solo el Partido Popular ha presentado propuestas.
¿Por qué?
¿No tienen ustedes nada que aportar?
¿No hay nada que decir…, los diferentes grupos?
¿Su propuesta empieza y acaba en la comunicación que nosotros apoyamos?
¿Ahí acaba todo?
¿Ya hemos solucionado el mundo?
¿No hay nada más que hacer?
¿Ustedes no tienen nada que aportar?

Creo sinceramente, y como he dicho, que en aras a fomentar el parlamentarismo, la discusión de ideas, la confrontación de proyectos, ustedes han hecho el vacío, lo mismo que le han hecho al registro de entrada de estas Cortes.

Pero bien, nosotros consideramos que sí que se pueden hacer más cosas y por eso hemos presentado propuestas.
Nosotros teníamos, y tenemos, y seguimos creyendo en un modelo mucho más ambicioso de financiación.

Porque no se equivoque, señor presidente, el consenso no es un cheque en blanco.
No es que usted pueda hacer y su gobierno pueda hacer lo que quiera porque ya ha logrado el consenso.
No, quedan muchas cosas por hacer.
Y habrá que estar muy atento a qué es lo que se va a hacer.
Y por eso nosotros sí que creemos que hay algo más que aportar y hay algo más, precisamente, en esa comunicación que ustedes no recogen y que nosotros sí que lo plasmamos en nuestra primera iniciativa.

Nosotros, teniendo claro que hay que seguir reivindicando el nuevo modelo de financiación para cambiar y colocar una garantía por lo menos de financiación per cápita que, como mínimo, sea exactamente la media de España, creemos que, además de eso, hay que dar una apuesta clarísima a la cobertura del gasto social de todas las comunidades autónomas, de todas las comunidades autónomas, pero ahora entran los matices donde ustedes se quedan cortos.

Mire, a mí me resulta curioso que en la mañana estén los expertos en la tribuna; en la tarde ya no están los expertos en la tribuna y se vota esto.
Y la primera pregunta que a mí se me viene a la cabeza es: ¿y para qué sirvió, según su comunicación, el informe de los expertos?

Nosotros le queremos dar valor al informe de los expertos.
Nosotros no consideramos que el informe de los expertos tenga que ser algo que tiene que quedar ya en saco roto o tirarse a la papelera, ni muchísimo menos.

Nosotros estamos absolutamente convencidos que el informe de los expertos es el documento base que ustedes, gobierno, que ustedes tienen que hacer valer donde se tiene que hacer valer, que es en el Consejo de Política Fiscal y Financiera.
Y ese documento es el que ustedes tienen que hacer valer y eso es otro de los apartados que recoge nuestra propuesta de resolución.

Instamos al Consell para que en la negociación en el seno del Consejo de Política Fiscal y Financiera haga valer este informe, haga valer lo que los expertos de todos los grupos parlamentarios…, que todos los grupos parlamentarios entonces en la cámara aportaron sirva para algo.
Y lo tiene que hacer valer ahí, en el Consejo de Política Fiscal y Financiera.

Por lo tanto, no entendemos por qué este punto ustedes no lo quieren recoger, porque no tiene sentido.
Es decirles, Â«muy buenos días, estamos muy contentos de que estén aquíÂ».
Y con la pequeña es decirles, Â«su trabajo no sirve para nadaÂ».
No, no se trata de esto.
Se trata de hacer valer, de comprometerse.
Tiene el consenso, pero queremos ahora compromiso.
Se lo he dicho, no es un cheque en blanco.
Queremos arrancar compromisos y usted puede demostrar ahora después, votando a favor esta propuesta, que su compromiso es hacer valer el informe de los expertos en la comisión de Consejo de Política Fiscal y Financiera.

Pero, además, algo más.
Además, algo más.
Se ha hablado aquí de infrafinanciación, de déficit de financiación.
Usted ha hecho referencia, y prácticamente todos los portavoces han hecho referencia, a lo que supuso el traspaso de competencias, las transferencias de competencias en los años ochenta.
Es que es eso la deuda histórica.
Usted solo habla de déficit de financiación.
Nosotros no hablamos solo de déficit de financiación, hablamos de deuda histórica, de deuda histórica, la deuda desde los ochenta.
Nosotros, y nuestra propuesta así lo pone…, Les Corts instan al Consell a que se dirija al Gobierno de España para iniciar una vía de diálogo y negociación con la finalidad de fijar la cuantía de la deuda histórica que ha padecido esta comunidad desde las transferencias de las competencias de los años ochenta.

Ustedes se quedan cortos.
Ustedes solo hablan de la infrafinanciación.
No, hay algo más, hay algo más de deuda que simplemente el modelo de financiación.
Hay un paquete importantísimo, me atrevería a decir yo todavía más importante que ese, que es el de las transferencias de los años ochenta.
Por eso yo creo que es importantísimo poner en valor la propuesta de resolución que presenta nuestro grupo.

Pero además le digo que no es un cheque en blanco y que este grupo quiere un compromiso, porque, mire, nosotros estamos absolutamente convencidos que es necesario, si de verdad ustedes se creen lo que dicen, que se comprometan hoy aquí con la segunda de las propuestas, que es instar al Consell a que los mayores recursos que se reciban en el modelo de financiación sean destinados con absoluta prioridad a la educación, a la sanidad y a las políticas sociales.
Comprométase.
¿Qué problema tiene usted en votar esto a favor?
Consideramos que ninguno.

Pero hay más.
Otra de las propuestas yo creo que viene perfectamente diseñada con su gobierno.
Usted, por eso de la reducción de la administración pública que se hablaba esta mañana, usted ha creado una conselleria que el anterior gobierno, una conselleria más que en una modificación de créditos nos ha costado 625.
000 euros, simplemente lo que es de aparato.

Pues bien, nosotros creemos que es hora de darle luz y taquígrafos también al tema de la financiación.
Que no bailen las cifras, que sepamos exactamente lo que recibimos y que sepamos exactamente a qué se destina.
Es un compromiso clarísimo, diáfano, limpio, transparente, señor presidente, transparente.

Por eso le instamos a que se cree y se ponga en marcha a la mayor brevedad el consejo por la transparencia en materia de financiación autonómica y control presupuestario, con una composición que cuente, al menos, con un representante de cada grupo parlamentario y en el que se aporten y analicen, mensualmente, los datos de la financiación recibida y el destino de los fondos.

Transparencia, limpieza, nitidez.
¿Va a decir usted también a esto que no, señor presidente?
¿Va a estar usted en contra de la transparencia y de la nitidez?
¿Quiere o no quiere que sepamos qué recibimos y en qué nos lo gastamos?
Porque así, seguramente, podremos seguir reivindicando todavía mucho más.

Y, por último, yo le he oído hablar a usted de la deuda.
Y, efectivamente, tenemos una deuda elevada, una deuda elevada que no es aquello de: deme los 1.
600 que yo le devuelvo los 40 millones.
No, no.
Porque si usted hace eso lo que tendrá es que coger las máquinas y empezar a destruir hospitales, centros de salud, colegios…, porque es que está ahí, porque es que está ahí.
No lo decimos nosotros, lo dicen los expertos, lo dicen los expertos.

Pero, en cualquier caso, yo creo que usted no va a tener ningún problema.
Como usted se queja amargamente de la deuda que tiene esta comunidad, otra vez más le digo, no es un cheque en blanco, es un compromiso.
¿Vamos a arrancar su compromiso de que usted elabore, con carácter urgente, un plan anual de reducción de la deuda para esta legislatura?
¿Nos va a decir cada año cuánto va a reducir la deuda, señor presidente, dado que es un tema del que usted se queja amargamente?
¿Va usted a reducir la deuda o no la va a reducir?

Estas son las cuatro propuestas que presenta el Grupo Popular, cuatro propuestas que quieren dar un paso más al consenso, pero lo que nunca, nunca, van a dar es un cheque en blanco a este gobierno, sencillamente, señor Puig, porque, mire, es que tampoco nos acabamos de fiar.

Como le decía el otro día a la consellera Salvador, no nos fiamos de ustedes ni en sus tiempos de espera.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor diputat.

Per al torn en contra, el síndic del Grup Socialista, senyor Mata, per un temps màxim de deu minuts.

El senyor Mata Gómez:

Con su venia, señor presidente.

Disculpe, señora Bonig, pero lo de errare humanum est…, yo creo que se lo he leído a san Agustín, a Cicerón o a Séneca; supongo que César lo diría alguna vez.
Pero la frase no acaba ahí, dice: sed perserverare diabolicum, y perseverar en el error es diabólico.
Y ustedes están perseverando en el error.
(Aplaudiments)

Han pedido perdón.
Han pedido perdón, dicen, por los errores del pasado, por los horrores del pasado.
Y creen que con ese perdón, en el que está la justicia y está todo aquí, empieza un tiempo nuevo en el que hay un Partido Popular de la derecha, en que habla de conceptos que han sido negados y son negados por sus dirigentes políticos, como el de deuda histórica, y encima, como nos ponemos todos de acuerdo en reivindicar una defectuosa financiación y un déficit que arrastramos clarísimamente desde el año 2002, aproximadamente… Usted dice: pues yo me voy a los ochenta; antes de la autonomía; por si acaso, yo voy a hablar hasta antes de tener Estatuto de autonomía y autonomía.

Claro, el problema, el problema, señora Bonig, es que, como hemos visto esta mañana -porque es bastante fácil dividir 40.
000 millones entre 5 millones de habitantes-, la deuda hoy es de 8.
000 euros por persona.
Pero es que en 1995, no hace falta ir a los ochenta, la deuda por cada vecino era de 653, 653.
Ustedes han multiplicado por quince, desde el año 1995, la deuda de esta comunidad.

Ustedes, desde que están en el gobierno…, porque hablan del modelo de 2009, y ustedes están gobernando desde una fecha aproximada.
Y entonces la política deja paso al politiqueo.

¿Usted cree que es de recibo decir: Â«y que se gaste la mayoría del presupuesto en educación, sanidad y políticas socialesÂ»?
Es que eso es tautológico.
Es que usted sabe que en esta comunidad hay muchos niños que van al colegio y todo el mundo se puede poner enfermo.
Por eso, entre sanidad y educación tienen más de cien mil empleados de la comunidad.
Y por eso, después de la deuda, son las dos partidas que más dinero gastan en las partidas del presupuesto.

La cuestión no es que yo vengo aquí a trabajar y a hablar de financiación.
Si es que es todo más fácil, Rubén, muchísimo más fácil.
El presupuesto del estado está en el Senado, está en el Senado, va a ir a comisión y el día 13 va a pleno.
Ustedes lo tienen muy fácil.
¿Cuántos diputados y diputadas…?
¿Cuántos senadores y senadoras hay valencianos?
Dígale usted a la señora Barberá y al señor Fabra que lleguen allí, que se nieguen a votar el presupuesto de 2015, y en el año 2016 tenemos más financiación.
Que apoyen todas las enmiendas que están presentando el resto de grupos en la cámara.

Porque, claro, cuando la política deja paso al politiqueo, nos encontramos una cosa como: Â«Hagan ustedes un plan anual de reducción de la deuda para la presente legislatura.
Â» ¿Un plan anual?
Si es que no hacemos otra cosa.
Si es que el gobierno no hace otra cosa que ver cómo paga la deuda, una deuda que sabe el gobierno que no la puede pagar y están haciendo todo lo posible para llegar allí en condiciones de que alguien diga: Â«¡Oiga!
, -lo que dice la alta autoridad de responsabilidad fiscal- amolden ustedes el déficit y la deuda a las circunstancias de cada comunidad autónoma.
Â»

Pues, dígale a sus compañeros del Senado, que yo creo que ahora que usted es jefa…, a sus subordinados, que pidan la comparecencia de la autoridad fiscal y que lo que está diciendo un cargo independiente, nombrado por el Gobierno de España para que le asesore en ese tema, diga, claramente, que nosotros hemos incumplido el déficit…, bueno, nosotros…, los que estaban aquí hasta el mes de abril, los que estaban antes de hace cien días, los que estuvieron siete mil y pico días, que, como incumplieron eso este año, nuestro déficit no es del 0,7 ni del 0,8 ni del 0,9, no, será 1,2 y subiendo.

Yo creo que era más digno seguir en la política, seguir hablando de un acuerdo sencillo, que mañana o el miércoles va a rubricar la sociedad valenciana a través de sus universidades, de sus sindicatos, de sus organizaciones empresariales, que no venir a jugar esta tarde.

Porque, Rubén, ¿dónde están los expertos?
Claro, los expertos han estado en el debate que contaba.
Porque la comisión de expertos ha sido ignorada por el gobierno de Rajoy, absolutamente ignorada.
Es que cuando, en el Consejo de Política Fiscal y Financiera, el conseller de la Comunidad Valenciana dice, Â«mire usted, es que el consejo de expertos…Â», le dice Montoro, Â«¡venga!
¡Venga!
A ahorrar y más trabajarÂ».
Y ustedes le ríen la gracia.
Y cuando Montoro viene aquí a burlarse del sistema y de los valencianos, ustedes le ríen la gracia.

Esto no es una broma.
Es que el problema es que ustedes han conseguido durante veinte años idiotizar a la sociedad.
Ustedes creían que manipulando Canal 9 y hablando solo de un levante feliz, de no sé qué proyecciones en que su presidente de La Generalitat parecía que hablaba de mundos irreales…

Y en esta tribuna han dicho cien veces que la fórmula 1 era gratis.
¡Gratis las narices!
(Aplaudiments)

Y ustedes tuvieron la desfachatez de cambiar lo que era el proyecto de Calatrava, donde había una torre de comunicaciones rentable, por algo que permitió un sobrecoste de 1.
000 millones de euros, 1.
000 millones de euros.

Y que ustedes saben que metían en los cajones las facturas de sanidad.

Y ustedes saben que hay cuarenta y cinco mil valencianos que están esperando, en lista de espera, a que alguien les reconozca el derecho a la prestación de la ley de dependencia.
Entre otras cosas, porque han tenido la desfachatez de que cada vez, si se encontraban con alguien que reunía todos los requisitos porque tenía una discapacidad muy importante -o ciego, sordo, incapaz, parapléjico…-, alguien daba la orden para que dijeran: por mejoría, ha perdido usted la prestación.
Y eso es una burla.
Ustedes no hacen milagros, aún.

Perseverar en el error es creer que la sociedad no ha cambiado; que ustedes son capaces de repetir mil veces que los valencianos o son como ustedes o no son valencianos y que todo funcionará; y que ustedes ya no son de derecha, son de centro-derecha.
Pues mire, no.
Si a usted le encanta lo de la Thatcher valenciana, la niña de Rajoy.
Usted es muy de derechas, pero que está fenomenal, fenomenal -bueno, también (inintel·ligible) .
.
.
dice que no es de izquierdas, y es muy de izquierdas-.
(Rialles) Pero en este lío, en este lío, hay una izquierda sensata que gobierna, que lo que quiere es que la mayoría de la gente tenga derechos, que el presupuesto esté formado por algo que tenga que ver con la justicia social, que haya mecanismos de igualdad, de solidaridad, de libertad… Pero, si lo ha dicho el presidente Puig, él ya era pequeño y creía en la justicia, en la libertad y en la solidaridad y en la igualdad.
Yo también, y no me avergüenzo de ser de izquierdas, nada.

Centro-derecha.
Pues, ahora parece que la señora Punset quiere quitarles el centro eso.
(Rialles) Y todo el mundo se está peleando aquí por el espacio, y esto parecen tácticas de fútbol de Benítez.
La señora Catalá le aplaude con mucho énfasis cuando usted está hablando en la tribuna.

Vamos a votar en contra.
Vamos a votar en contra de las cuatro resoluciones.
(Veus) Yo creo que no pueden pervertir la realidad.
Tenían que haber parado los caballos, dejar que la semana que viene que acabe el Nueve de Octubre, que acaben las celebraciones que, lamentablemente, no estarán retransmitidas por televisión, pero pocas valencianas y valencianos no habrán dejado de pasarse por el palau de La Generalitat y por los edificios públicos, que son suyos, cuyo mantenimiento ellos están pagando y que están flipando con algunas de las cosas que han visto de otras épocas.
Como no va a ser retransmitido en televisión ni lo van a ver todos, la semana que viene…

Habla usted de lo que son propuestas políticas.
Pero que nos diga ahora un consejo de transparencia en política fiscal quien, siendo del mismo partido, como el señor Olivas, una de sus primeras decisiones de conseller de hacienda fue cargarse a toda la intervención de La Generalitat… Es que ustedes han creado tantas empresas públicas para hurtar a la intervención de La Generalitat el control público de las cuentas, que es una broma macabra.

Perseverare diabolicum.
Y yo creo que ustedes podrían cejar en ese empeño.

Votaremos en contra.

Y bienvenida la sociedad valenciana que respalde esta iniciativa.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Mata.

I a continuació, per a rèplica, el senyor Ibáñez, Rubén Ibáñez, per un temps màxim de quatre minuts.
(Veus) Quatre, per acord de la Junta de Síndics.
(Veus)

El senyor Ibáñez Bordonau:

Gracias, presidente.

Señor Mata, si no fuera por lo serio que es este tema, creería que usted está de broma.
Esta mañana ha aportado muy poco, esta tarde no ha aportado nada.
Usted con sus gracias, pues, bueno, quizá pueda hacer reír a una parte de la bancada, pero yo creo que esto es mucho más serio.

Mi grupo se ha esforzado en presentar unas propuestas de resolución a las que usted les ha dedicado cero segundos, cero, ninguno, con un absoluto desprecio.

Fíjese, ustedes buscan el consenso, pero, cuando tienen el consenso, pasan el rodillo: esto es lo mío, y nada más, ya no cabe nada más.
O sea, el consenso solo es cuando los demás se acercan a ustedes.
Pero ustedes son incapaces, y lo han demostrado en el tema de financiación durante seis años, son incapaces de dar un solo paso adelante, uno, un solo paso adelante.
Son incapaces, señor Mata.

Hoy han vuelto a demostrar la izquierda rancia de toda la vida, (protestes) la de ni diálogo ni nada, imposición pura y dura, imposición.
Esta es mi propuesta y es la única propuesta, eso es lo que usted ha escenificado hoy aquí.

Señor presidente, ese no es el consenso del que usted nos ha hablado esta mañana.
Ese no es el consenso del que usted nos habla, y el diálogo con el que usted quiere aparecer ante la opinión pública.
Ustedes aquí, ahora mismo, están pasando el rodillo, pero el rodillo a toda velocidad, además.

Mire, ha dicho usted varias cuestiones que creo que son dignas de resaltar.
En primer lugar, sobre la deuda, usted se ha referido a un montón de cosas de las que apenas, por los expertos, por el IVIE y por el propio Cucarella en su libro, al que se ha citado esta mañana, significa el 2% de la deuda, el 2.
Es decir, si el problema es el 2% de la deuda, señor Mata, hablemos del resto, del 98% del resto.

Y, mire, yo le voy a decir el resto.
Durante veinte años, y apúnteselo, por favor, para que no se le olvide nunca más.
Sí.
(Rialles) Durante veinte años el gobierno del PP, cada quince días, cada quince días, ha construido un colegio.
Cada mes ha puesto un centro de salud en marcha.
(Remors) No se olvide nunca (aplaudiments), señor Mata.
¡Nunca!

Pero es más, es más: usted ahora acaba de demostrar lo poco o nada que sirve la conselleria de transparencia.
Usted acaba de decir que no quiere un consejo de transparencia en tema de financiación.
¿Por qué?
¿Me lo puede decir?
¿Qué tiene que esconder, señor Mata?
¿Qué tiene que esconder, señor presidente?
¿Hay algo que esconder?
¿Está todo claro?
Si está todo claro, adelante.
Si está todo claro, adelante.
Si está todo claro, adelante.

¿Por qué se van a oponer a un consejo de transparencia, en este caso?
¿Para qué, entonces, sirve la conselleria de transparencia?
¿Para de momento derrochar 625.
000 euros, como le he dicho, en personal?
¿Para eso?
Yo sinceramente les veo bastante perdidos en este tema.
Y es que cuando ustedes encuentran el consenso, los demás ya sobramos.
Esa es su capacidad de exclusión.
Pero, si eso no fuera suficiente, ustedes entonces, ¿no están de acuerdo tampoco en que los recursos adicionales que recibamos por el nuevo modelo de financiación sean destinados con absoluta prioridad a la educación, sanidad y políticas sociales?
¿Tampoco ahí les vamos a encontrar?
¿Tampoco?

Mire, señor Mata, se lo he dicho al principio: si no fuera tan serio este tema, le aseguraría que usted está de broma.
Pero mire, hay algo que acaba de demostrar y que lo ha hecho patente, que cuando el gobierno es socialista, la imposición es lo que prima.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Ibáñez.

I a continuació, per a rèplica, el síndic del Grup Socialista, senyor.
.
.

El senyor Mata Gómez:

Gracias, señor presidente.

Isabel Bonig, Manuel Mata, Francesc Ferri, Carolina Punset.
Eso es consenso.
Es que.
.
.
(Remors) No, no… Antonio Montiel.
Esta resolución es de esta cámara, no es del señor Puig ni del Grupo Socialista, es de esta cámara.
La han aprobado ustedes.
¿Por qué ahora empiezan a decir: esto que era lo suyo y ustedes no quieren lo nuestro.
Esto es de la cámara.
Desde esta mañana es de todos.
Y ahí se equivoca.
Eso… Lo de la broma.
Dice usted: Â«Es que la comisión de expertos dice que eso que dice usted es el 2%.
.
.
Â».
Eso que digo yo, ¿qué es?
Será corrupción, despilfarro, ¿no?
No quiere ni decirlo.
Pero claro, la realidad es muy sufrida.
¿El 2% de qué?
Porque no hablan del 2% de los 40.
000 millones.
Hombre, no estaría mal, son 800 millones de corrupción y cosas de esas, pero da para mucho.
En la provincia de donde es usted fíjese si da.

Hablan del 2% del dinero que ha gestionado el PP en veinte años.
Porque ustedes, y es lo que no quieren olvidar, han gestionado una media de 15.
000 millones anuales durante veinte años.
¿480 colegios dice usted?
¿Uno cada quince días en veinte años de gobierno?
(Remors) ¿Sí?
Pues no sé cómo lo habrán hecho para que la empresa que hacía los colegios deba 2.
500 millones de euros.
(Aplaudiments) No, dividan, dividan, porque el consejo de transparencia, si se pone a contar lo que vale el metro de colegio en esta comunidad, con ese dinero en cualquier comunidad autónoma de al lado hacía un colegio ¡por persona!
(Rialles) 2.
500 millones de euros.
Y sabe usted que cuando… ¿No es serio?
Lo que no es serio es que cuando el gerente de esa empresa se pelea con el consejero delegado y están todos los documentos guardados en esos depósitos azules, los queman, ¿sabe?
Eso es lo que no es serio, cuando se quema toda la documentación de CIEGSA para saber qué ha pasado con las certificaciones de obra.
(Aplaudiments) Y qué ha pasado con alguna de las certificaciones de Rover Alcisa, con alguna de las certificaciones de Rover Alcisa.
Porque es que al final cada cosa que hacían ustedes… Mire, en el año 1995 los colegios los hacían seis arquitectos y ocho aparejadores.
¿No habían colegios?
Hay hoy 1.
500… (Veus) (Algú diu: Â«Xxt.
Â») Hay 1.
577 colegios públicos.
Dígame, señora Catalá.
¿Son esos?
Luego, 1.
100 se han hecho en el período 1983-1995 (remors) y 480 en los últimos veinte años (aplaudiments), fíjese lo que le digo.
¡Hombre!
(Veus)

El senyor president:

Per favor, senyories, deixem acabar la intervenció del síndic del Grup Socialista.
Demane un poc de silenci.
Continue vosté, senyor Mata.

El senyor Mata Gómez:

Todo, todo lo que han tocado, lo han estropeado.
El informe de los expertos está en todo el texto… Yo no sé si además se habrán leído de verdad el informe de los expertos.
Pues será como lo del César.
(Rialles) Porque en la propuesta de resolución las cifras que hay son las calcadas del comité de expertos.
Cuando el comité de expertos dice 12.
433 millones, es lo que dice el comité de expertos.
Y además, si ustedes tienen la desvergüenza de que cuando el señor Rajoy en Fallas de este año llega al acuerdo de darle los 450 millones a Extremadura y burlarse de nuestra deuda histórica, y ustedes ahora reivindican hasta el año 1980, llámele sin falta, señora Bonig.
Llámele sin falta.
Porque es quien tiene en la mano, y se lo vuelvo a decir, de antes del día 13 de este mes, que el Senado español, en el que tienen ustedes una amplia mayoría, resuelva nuestro déficit de financiación, nos den dinero, no sobrante, como dice el representante del Partido Popular.
Aquí no sobra nada.
Aquí no es exceso.
Lo que hay es un dinero nuestro que alguien lo tiene en los bolsillos y nos lo tienen que dar.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor diputat, síndic del…

Senyories, acabat el debat, anem a passar a votació.
¿Sí?

Senyora Catalá, per què demana vosté la paraula?

La senyora Catalá Verdet:

Per al·lusions, article 69.

El senyor president:

Jo no he entés ninguna al·lusió personal.
.
.
(Remors)

La senyora Catalá Verdet:

M'ha preguntat directament.
(Rient)

El senyor president:

Ha segut mencionada en el debat, però cap al·lusió.
.
.

La senyora Catalá Verdet:

Ah, no m'ha al·ludit directament?
(Remors)

El senyor president:

Però vosté.
.
.
Senyora Català, vosté se sent al·ludida pel tema no sé què d'un incendi, no sé què?

La senyora Catalá Verdet:

En dos ocasions, senyor Morera.

El senyor president:

Vosté se sent al·ludida per això?

La senyora Catalá Verdet:

En esta intervenció i en l'anterior, però l'he demanat ara.
Article 69.

El senyor president:

Si vosté se sent.
.
.
Jo no veig ahí judicis que impliquen judicis de valor o inexactitud, però en tot cas li vaig a donar la paraula.

La senyora Catalá Verdet:

Moltíssimes gràcies.
Gràcies, senyor president.

El senyor president:

Té vosté un minut.

La senyora Catalá Verdet:

Per al·lusions, senyor Mata.
Està clar que allò seu no és l'educació, i la veritat és que deuria estudiar-se bé els números per a poder parlar d'educació.
Possiblement el senyor Marzà, després de tres mesos, podria dir-li i donar-li les dades correctament, encara que a la millor pel Â«mestizajeÂ» vostés no se transmeten la informació.
Però hauria de tindre-la vosté.

Mire, a vostés els ixen molt barats els col·legis, però és que vostés feren 77 col·legis en l'època del senyor Lerma i el senyor Puig de cap de gabinet.
Clar que li ixen barats els col·legis.
Nosaltres hem fet més de sis-cents col·legis.
I tots els diners de CIEGSA estan en col·legis.
Li demane i li insistixc que li demane, en nom d'este Grup Popular, que aclarixca l'acusació que ha fet.
Vosté ha dit que mosatros hem cremat papers de CIEGSA.
Li demane que ho retire o que ho aclarixca, perquè és un delicte molt greu.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Senyor Mata, s'ha sentit vosté al·ludit, per vore si retira.
.
.
(Rient i rialles) Li done un minut perquè puga vosté específicament contestar a la.
.
.

El senyor Mata Gómez:

Jo, és que el que m'agradaria és parlar sense al·ludir a ningú, perquè si no, estarem ací tota la nit.
(Rialles) Però, jo he dit que s'han cremat.
Els papers estaven custodiats.
(Protestes) Els papers estaven custodiats per un conseller delegat i un gerent de CIEGSA.
Recorden vostés Barranca i Caturla?
Igual els sona d'alguna cosa.
I d'ací uns dies els sonarà molt més.
Bé, doncs era la gent que inexplicablement, quan hi havia instal·lacions guapíssimes, instal·lacions que, per cert, estaven arrendades.
.
.
Bé, és un embolic, vosté igual ho sap.
Al tema, no?
(Remors) Instal·lacions magnífiques que podien custodiar els arxius, doncs algú va decidir que se traslladaren a Bluespace, això que fan que llogues un magatzem per a guardar papers.
I tot el que anava a ser investigat, un dels dies que es barallaren en la seu de CIEGSA, en Pintor Sorolla, el senyor Barranca i el senyor Caturla.
.
.
(Veus) No les interesa?
(Rialles i remors) ¿Pero si me lo han preguntado?

El senyor president:

Senyor Mata, deixen parlar el senyor Mata, i vaja vosté al tema, vaja vosté al tema, al que li ha preguntat la diputada Catalá.

La senyora Catalá Verdet:

El senyor Font de Mora estava de conseller també.

El senyor president:

Vaja vosté al tema, senyor Mata.

La senyora Catalá Verdet:

Cuando se pelean físicamente Barranca y Caturla y tienen un enganchón, que salió en muchos lados, coincidió casi en el tiempo con que se quemaron los archivos de casi toda la documentación de CIEGSA.
Ha habido un pufo ahí de 2.
400 millones de euros.
Quiero decir… eso, no es ninguna broma.
Yo no he dicho que nadie del PP lo haya quemado.
Tampoco he dicho que no.

Muchas gracias.

El senyor president:

Senyor Mata… Val, moltes gràcies.
(Aplaudiments)

Senyories, anem a passar a votació.
Per tant, pregue la seua atenció per al sistema de votació.
N'hi han quatre votacions separades de les quatre propostes de resolució, i les votarem consecutivament.
I després els grups parlamentaris que no han intervingut podran fer la seua explicació de vot en finalitzar la votació.

Senyories, anem a passar a votació la presentada pel Grup Parlamentari Popular, registre d'entrada 3.
469.
Comença la votació.
Senyories, és rebutjada per 51 vots contraris, 28 sí, 13 abstencions i un vot nul.

Senyories, anem a passar a la següent votació, que és la proposta de resolució, registre d'entrada.
.
.

Que conste en acta que la votació dels dos diputats és un vot favorable, d'acord?
(Remors) I el vot és.
.
.
Dos vots més del Grup Parlamentari Popular, i un vot contrari de la.
.
.
Dos vots.
.
.
Anem a repetir la votació.
Senyories, tenim un problema greu en els sistemes de votació.
No és la seua imperícia, que conste que és la tècnica.
No la tècnica de votar, sinó la tècnica.
.
.

Anem a tornar a votar la proposta de resolució 3.
469, la primera.
Per tant, senyories, comença la votació.
Molt bé.
Senyories, la proposta de resolució és rebutjada per 52 vots negatius, 30 favorables i 3 abstencions.
Continua sense funcionar?
Per tant, afegim un vot contrari, és el sentit del seu vot, senyoria?
Per tant, seran 53 vots negatius, d'acord?

Passem a la següent votació.
Proposta de resolució registre d'entrada 3.
470.
Senyories, comença la votació.
Senyories, la proposta de resolució és rebutjada amb 53 vots en contra, 54, acreditem el vot contrari de la senyora diputada; 29 vots a favor i 13 abstencions.
(El vicepresident segon, amb el micròfon desconnectat, diu: Â«30Â») 30 vots a favor, 54 vots en contra, 30 sí, i 13 abstencions.
(Remors) ¿D'acord?

Continuem amb la següent proposta de resolució que és la 3.
471.
Senyories, comença la votació.
Senyories, la proposta de resolució 3.
471 ha sigut rebutjada amb 53 vots contraris, 30 a favor i 13 abstencions; una més, perdó, 54 vots no, en contra; 30 vots a favor; i 13 abstencions.
Ha estat rebutjada.

I passem a la votació de l'última proposta de resolució, registre d'entrada 3.
472.
Senyories, comença la votació.
Senyories, la proposta de resolució està rebutjada amb 54, acreditem el vot de l'escó, 54 vots contraris, no; 30 vots favorables i 13 abstencions.

Senyories, per a concloure ja la sessió tindrà lloc l'explicació de vot de les quatre propostes de resolució per part dels representants dels grups parlamentaris que no han pres la paraula.

Per part del Grup Podemos té la paraula per un temps de quatre minuts.

El senyor Montiel Márquez:

Muchas gracias, señor presidente.

Señorías, vamos a explicar nuestra posición.
La verdad es que nos ha costado entender la razón de estas resoluciones, por una parte porque algunas son redundantes y, por otra parte, porque algunas creemos que son poco menos que un ejercicio de hipocresía política.

Yo no puedo entender por qué se tiene que plantear ahora la resolución 3.
400, la que tiene de registro de entrada 3.
469, cuando se habla de la revisión del modelo de financiación o cuando se pide un modelo de financiación más solidario y equitativo, etcétera, porque entiendo que ya ha sido debatido y votado por unanimidad en esta cámara.

No entiendo la búsqueda desesperada de titulares de la señora Bonig, que parece que con lo del Foro Mediterráneo hoy no ha tenido bastante.
Pero es que, además, me resulta realmente chocante que ahora la señora Bonig se plantee que la mayor financiación se destine con absoluta prioridad a la educación, a la sanidad y a las políticas sociales; sobre todo porque la señora Bonig, su partido votó a favor de la reforma del artículo 135 de la Constitución que anteponía la estabilidad financiera y el pago de la deuda precisamente sobre servicios básicos que nosotros consideramos esenciales para los derechos de ciudadanía.
Por tanto, no acabo de entender.

Le sugiero que lleve esta misma resolución al Congreso de los Diputados a ver si el señor Rajoy se aplica el cuento y aplica su mayoría parlamentaria y da prioridad a la educación, a la sanidad y a las políticas sociales en España.
(Aplaudiments)

Respecto de la resolución que ha tenido entrada, la 3.
471, en la que habla de un plan anual de reducción de la deuda de La Generalitat para la presente legislatura, no sé, yo creía que ya lo había dicho; es decir, entre el 2013, septiembre del 2013 y septiembre del 2015, perdón, entre el primer semestre de junio del 2013 a junio del 2015 el endeudamiento en esta comunidad aumentó 10.
000 millones de euros.
No sé yo qué plan en ese momento de reducción de la deuda tenía el Partido Popular empeñado en aumentar la losa que grava a los valencianos y valencianas y, además, empeñado también en intentar ganar las elecciones desesperadamente.
Por tanto, no acabo de entender el sentido de esta moción, me parece -como ya les digo- un ejercicio de hipocresía política.

Y, luego, me parece también que la 3.
472, cuando habla del consejo por la transparencia, la señora Bonig sabe que estamos pendientes ahora de conformar el consejo de la transparencia en breve, es decir, es un tema que está ahora justo en trámite.
Crear un nuevo consejo de la transparencia específicamente para esto me resulta, cuando menos, sorprendente.

Yo creo que hay una búsqueda de titulares, creo que no se está realmente buscando el consenso, creo que el consenso ya se ha producido, creo que sobra este ejercicio, pero sobre todo creo que -como ya les dije una vez- a ustedes les falta la verdad, o sea, lo que les ha fallado -como decía algún comentarista-, lo que les ha fallado es la verdad.
Yo creo que no les falla la transparencia, les falla la verdad.
Demasiado transparentes están siendo ustedes últimamente con esta actitud que están demostrando que llevan muy mal el estar en la oposición y que, además, se empeñan en estar ejerciendo una búsqueda de titulares y una recuperación del voto de la derecha más cavernícola, con perdón, porque no entiendo, no entiendo su actitud, creo que es una actitud muy destructiva.

Creo que, en definitiva, lo que está ocurriendo es que, además, ustedes no son conscientes, cuando piden perdón parece que no son conscientes de que esto es…, piden perdón por la corrupción, entonces están reconociendo su pecado.
Lo que me cuesta imaginar es si tienen ustedes propósito de la enmienda (rialles), eso es lo que me cuesta imaginar porque yo recuerdo el catecismo, ¿verdad?
, y no basta con el perdón de los pecados sino con el propósito de la enmienda.

Y, luego, mire, señora Bonig, no debe ser muy seguro su propósito de enmienda cuando usted ha incumplido ya mismo sus propias líneas rojas de su partido manteniendo al primer imputado en esta cámara, el señor Soler, miembro del Partido Popular.

Gracias.
(Aplaudiments)

El senyor presidente:

Senyoria.

Per a explicació de vot, estem en el punt d'explicació de vot, no en altres debats.

Té la paraula la síndica del Grup Ciudadanos.

La senyor Punset Bannel:

¿Ya?

Ha estado amena esta tarde, digo, porque entre el señor Mata que se ha venido arriba repartiendo espacios políticos, que nos ha metido en el centroderecha… ¡Oiga!
, ¿metemos más sillones aquí de por medio para que sepa usted que somos centro, centro?
(Rialles) Y el señor Ibáñez, que me tiene usted que contagiar algo de su ímpetu, señora Bonig, porque no me escucha cuando hablo.
He dicho, señor Ibáñez, que nuestras propuestas no son inexistentes, no nos sumamos de forma borreguil a la decisión de consenso; nos sumamos por responsabilidad de estado y he mencionado explícitamente que íbamos a hacer nuestras propuestas a través de una PNL donde toca hacerlas, señor Ibáñez, porque usted dice -y esto es fascinante-, ¡claro!
, claro, donde toca hacerlas que es en comisiones y para que se hagan realidad esas propuestas (remors), lo siento, sí, sí, claro, es mi turno, solo tengo dos minutos.

Claro, porque esto de discutir en los plenos es fascinante, ¿no?
, pero es que se queda en verborrea convertida en titulares de periódicos.
A nosotros nos parece que la política tiene que ir mucho más allá, la política es hacer realidad el consenso, señores, y el hacer realidad el consenso y las propuestas de resolución se hace como nosotros lo hemos hecho, es decir, exponiendo nuestras propuestas que brillaron por su ausencia en el debate de esta mañana y llevándolas a comisión para que se hagan realidad.
Y eso es lo que hará nuestro Grupo Ciudadanos y nos abstendremos.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora diputada.

A continuació, per a explicar el vot té la paraula la diputada Mireia Mollà del Grup Compromís, per un temps màxim de quatre minuts.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

El Grup Parlamentari Compromís ha votat que no a estes propostes per dos qüestions molt clares.

Una, per estar a l'altura de les circumstàncies.
El Grup Parlamentari Popular pensa que estar a l'altura de les circumstàncies és minimitzar l'impacte que hui ha de tindre una resolució firmada unànimement per estes Corts Valencianes tots els grups polítics amb la potència i la concreció que té esta proposta i amb la responsabilitat que hem assumit tots de fer força conjunta, no solament des de l'àmbit polític sinó des de l'àmbit econòmic i social per dur a terme, realitat, la reforma del sistema de finançament.
Això per un costat, això és estar a l'altura de les circumstàncies, no desdibuixar el debat.

I, precisament, el Grup Parlamentari Compromís vol agrair al Grup Parlamentari de Ciudadanos i de Podemos, que també volien plantejar propostes de resolució, haver entés avui el missatge que estes Corts havien de llançar, i no caure efectivament en el que el Grup Parlamentari Popular ha volgut fer, i és desdibuixar-lo.
Malgrat això, ens felicitem per l'acord.

I, per un altre costat, perquè m'agradaria que algú em poguera explicar estes propostes de resolució en què milloren la que tots hem signat.
¡Es queden curtes!
¡Es queden molt més curtes que la que hem signat de forma unànime!

És que, efectivament, quan vostés parlen que es prime Â«el gasto socialÂ»; primar Â«el gasto socialÂ» no vol dir garantir que estan els diners per als serveis públics bàsics.
En la seua proposta vostés minimitzen, efectivament, el que es puga establir una compensació en el sistema de finançament que garantisca, que protegisca els serveis públics i que això siga no una cosa de primar en esta reforma del sistema de finançament sinó una garantia, una condició sine qua non per a seure's a parlar i pactar i, si no, no n'hi haurà acord.

Per un altre costat, vostés parlen ací del deute, han passat de no voler parlar del deute històric en les meses del Consell de Política Fiscal i Financera -que vostés no trobaran una acta on vostés s'hagen assegut davant de Montoro a dir-li que volen reclamar el pagament del deute històric-, han passat d'això a parlar ara que és que el cal fer és calcular quina és la compensació que els haurien de fer de les transferències de les competències dels anys huitanta.
No és incompatible amb la proposta que nosaltres hem fet, una proposta que fa ¡nostra!
, ¡amb un nombre concret d'euros!
Ja li ho han explicat, el que els informes dels experts han dit que és el deute històric.
¡Ho fa nostra en la proposta signada per tots!
I en estos nombres clars és com ens hem de seure, en eixe Consell de Política Fiscal i Financera, a intentar pactar dialogant i, si no, anant a reclamar el que és de dret.

Però és que ¡més encara!
, és que esta proposta parla que esta reforma ha de ser immediata i que s'ha de considerar amb efectes de l'1 de gener del 2014.
Fa una cosa que no ha fet mai el govern del Partit Popular i l'anterior, i és reconéixer que des de l'1 de gener del 2014 este sistema actual que ens estan aplicant no té validesa.
Esta proposta reconeix, reconeix que la LOFCA actualment, la que se'ns està, de nou, continuant infrafinançant, no és vàlida.
I per això anem amb totes les garanties a dir que ha de ser amb caràcter retroactiu des de l'1 de gener del 2014.

I més encara, va més enllà i parla de les inversions en els pressupostos generals de l'estat quant a les inversions, els diners que a dia d'avui s'estan discutint, que s'estan discutint i que tenen possibilitat de reconduir la situació per a no sumar en el 2016 una nova discriminació en els diners que, mitjançant inversió, s'estipulen en els pressupostos generals de l'estat.

No n'hi ha proposta de resolució que avui plantege el Partit Popular en solitari, en solitari -¡faça-s'ho vore!
-, que millore el que hui efectivament ha estat -i els felicite a tots els diputats i diputades- a l'altura de les circumstàncies i este meravellós acord tindrà la força de tot un poble.

Gràcies.
(Aplaudiments)

El senyor president:

Moltes gràcies, il·lustre diputada.

Senyories, felicitar pel treball d'este ple, felicitar a tots els grups parlamentaris per este consens, al Consell i desitjar-los un bon dia Nou d'Octubre, dia del poble valencià, i bon treball en les comissions parlamentàries de demà i despús-demà.

Senyories, és closa la sessió.

(S'alça la sessió a les 18 hores i 23 minuts)