CAM%590044.10.22%20macro.html





Comissió no permanent especial d'investigació sobre el procés que ha dut a la intervenció per part del Banc d'Espanya, el passat 21 de juliol, de la Caixa d'Estalvis del Mediterrani (CAM), amb la destitució de tots els gestors, en un procés de reestructuració adreçat a un nou intent de privatització que fins i tot podria desembocar en la desaparició de la societat, realitzada el dia 22 d'octubre de 2012.
Comença la reunió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix el diputat senyor Rafael Maluenda Verdú.
Reunió número 2/XVI.

Compareixença del membre del consell de direcció de la CAM, senyor Francisco Martínez García

El senyor president:

(Inoïble) .
.
.
que és el senyor Franciso Martinez García, membre del consell de direcció de la CAM.

En primer lloc, senyor Martínez, agraïm que haja acceptat el requeriment d'esta comissió per a vindre a comparéixer.
Li advertim que no es tracta aquí d'un interrogatori, no té res a vore amb el que passa en el tribunals.

Ací hi ha una primera exposició per part de vosté, en què fa una breu introducció dels càrrecs que té o que ha tingut en la CAM perquè puguen situar-se les persones, els diputats que van a intervindre.
Vosté tindrà un temps màxim de cinc minuts en eixa primera intervenció.
A continuació, els representants dels grups parlamentaris li preguntaran o li demanaran algun aclariment, per temps també de cinc minuts.

Finalitzat este torn, vosté tindrà deu minuts per a contestar a tots a la volta.
O siga, pot anar prenent nota.
No conteste quan li formulen, sinó després quan acaben els quatre, té deu minuts per a contestar-los.
Tindran els representants dels grups altres cincs minuts per a repreguntar-li o fer algun matís.
Cinc minuts vosté per a contestar.
I una tercera intervenció dels grups també de cinc minuts i una quarta final seua.

Jo aniré indicant-li, perquè, clar, de la forma que jo li ho he contat, cal saber-s'ho de memòria.

Bé.
Reiterar la nostra gratitud per la seua presència.
Benvingut, esta és sa casa.
I vosté espresse's amb llibertat i, en la mida del possible, procure contestar allò que siga preguntat.
Però, vaja, està vosté en el seu dret d'actuar en la forma que estime oportuna.

Dit astò, té la paraula el senyor Martínez García.

El senyor Martínez García:

Muy bien.

Muchas gracias, presidente.

Buenos días a todos.

Como supongo que ustedes estarán al corriente de mi evolución en CAM, voy a ser muy breve cuáles han sido los puestos que he desempeñado.

Entré a trabajar en CAM en 1985, a través de un proceso de oposición al que concurrieron 20.
000 personas para cien plazas.
Y entré como auxiliar administrativo.

Desde ese momento hasta el mes de marzo, he desempeñado distintas posiciones dentro de CAM.
He estado en unas diez oficinas, he pasado por distintos puestos en servicios centrales.

Por ser breve, y por concentrarme en los tres últimos de ellos, comentarles en el segundo semestre de 2010, el SIP que estaba liderado por don Manuel Menéndez, me nombró.
.
.
(veus) me nombró director financiero.
Esto fue en el segundo semestre.
Después de la salida de las cajas, del resto de cajas del SIP que se produjo en abril de 2011, fui nombrado director financiero y de participaciones.
Y tras la intervención por parte del FROB, en julio del año pasado, el FROB me designó como director de gestión de activos, siendo responsable de lo que se ha denominado en llamar últimamente el banco malo.

Tan solo quiero transmitirle mi total disposición a colaborar con una investigación seria, que ponga realmente de manifiesto cuál es la situación que ha llevado a la CAM a este punto.

Y nada más.
Por mi parte.
.
.

El senyor president:

Muchas gracias.

Va a intervenir, en primer lugar, el representante del Grupo Parlamentario Esquerra Unida, ilustre señor Luis Torró.

Té la paraula, senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Moltes gràcies, senyor president.

Bé.
Senyor Martínez, jo.
.
.
, a mi m'agradaria que ens explicara sobretot abans de 2009.
Jo, per les notícies que he pogut i la documentació que he pogut treballar, vosté ha segut interventor general, (veus) no ha arribat a ser interventor general.
Però sí que ha segut membre del comité de direcció.
Des de 2005 és director general de risc creditici i administració.
I després director general d'inversions i riscos.

M'agradaria que ens explicara algunes qüestions referides sobretot a eixes inversions i riscos, perquè nosaltres no entenem com és possible que la CAM s'embarcara en tota una sèrie d'operacions de finançament que realment han segut molt oneroses per a la mateixa entitat.
I m'imagine que per la seua posició com a director general d'inversions i riscos, vosté tindria un paper destacar en l'anàlisi i la decisió final a l'hora de prendre inversions o determinades inversions, per exemple, com la de Polaris World, totes les inversions que l'informe del Banc d'Espanya assenyala com a inversions molt dubtoses, inclús algunes d'elles extremadament perjudicials per a la mateixa CAM, realitzades la major part d'elles a través de Tenedora de Inversiones.
Per exemple, totes les inversions realitzades amb Enrique Ortiz.

A mi m'agradaria que ens explicara, per exemple, amb detall, tota l'operació que es detalla sobre Enrique Ortiz i que sembla no era una pràctica estrany dins de la caixa, de finançar operacions sobre la base de terrenys que estaven pendent d'una requalificació urbanística.
A mi m'agradaria que ens explicara dins del punt de vist del risc, com es valorava eixe tipus d'operacions.

M'agradaria també que ens parlara de tot el que té a vore amb Vereda Sucina i amb les empreses al voltant de Juan Ramón Avilés.

De moment, que explicara eixes tres coses, ja em donaria per satisfet, pel que fa al tema de les inversions.

També m'agradaria que ens explicara una cosa que jo no acabe d'entendre massa bé.
I és com és possible que la CAM operara a través de paradisos fiscals.
Vull dir, hem vist que durant molt de temps la CAM ha estat operant a través de tres -que jo haja pogut controlar-, societats en paradisos fiscals, CAM Capital, CAM Global Finance, CAM Internacional.
Dos d'elles creades en 1998 i l'altra en 2000, i que alguna d'elles, concretament, com CAM Internacional dura fins a 2011.
Si les altres duren més o menys, és difícil de controlar perquè no sempre es parla d'elles en tota la documentació de la forma tan clara com hauria de ser.

Aleshores, a mi m'agradaria que ens explicara per què va operar a través de societats de paradisos fiscals, una societat sense ànim de lucre, com és la CAM.
I quines funcions desenrotllaven eixes societats.
Algunes d'elles, a més, són les que emeten les quotes participatives.

M'agradaria que explicara el tema de les quotes participatives, què és el que els fa decidir a vostés emetre quotes participatives.
I si això té alguna relació amb el fet que a partir de 2007, CAM deixa de tindre accés al finançament en els mercats majoristes internacionals.
I si era eixe finançament dels mercats majoristes internacionals els que havien estat fins aquell moment un poc sostenint la situació financera de la CAM.

Per tant, a mi m'agradaria saber en quin moment, si no l'equip directiu, almenys vosté, té la sensació que la CAM va començar a tindre dificultats i va començar a entrar en pèrdues.
Si és abans o després de 2008, perquè és a partir de 2008 quan comencen a haver-hi operacions comptables, segons denuncia el Banc d'Espanya, que tracten de disfressar, o maquillar o presentar els comptes de la CAM de forma que oculten unes pèrdues cada volta més notable, sobretot a través de la situació de riscs.
.
.
de crèdits de difícil cobrament que vostés no poden atendre i que, per tant, tenen de fer això.

Bé.
Tinc algunes preguntes més.
Sobretot m'agradaria saber quina relació té vosté amb el tema de la tresoreria, però si de cas, eixes ja li les faré després, per no abusar del temps.

Gràcies.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Correspon ara intervindre a la il·lustre diputada, senyora Mireia Mollà, que és la representant del Grup Parlamentari Compromís.

Senyora Mollà, quan vullga.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Martínez, benvingut a la comissió d'investigació de la CAM.

A mi m'agradaria fer-li algunes preguntes.
Probablement el segon torn d'intervencions les faça més concretes, perquè m'agradaria també vore de quina manera dóna explicacions a preguntes probablement més genèriques.

Per començar.
Vosté està inclòs en algun procés d'investigació judicial?
Simplement per saber si està també subjecte a algun procediment d'investigació en algun tribunal.

I després, vosté, pel que tenim entés, ha participat en el procés que hi ha obert sobre el senyor Avilés.
I tinc entés que va anar a declarar sobre els crèdits que haja pogut obtindre este senyor de manera preferent per part de l'entitat.
M'agradaria també saber quina és la seua aportació a este procés judicial obert al president de la comissió de control, perquè il·lustre també sobre quins coneixements té sobre este tema.

El tema del SIP.
M'agradaria preguntar-li concretament per què se va trencar el SIP.
I si són certes les afirmacions que ja han fet altres membres del consell d'administració i que vosté, com a membre del comité de direcció, a la millor també pot certificar si açò és així, se trencà per la demanda del socis que la CAM baixara la seua participació en el SIP, tenint en compte que la CAM, doncs, havia perdut, diguérem, la seva vàlua o el seu percentatge, o el que deuria haver representat en eixe SIP.
Hi va haver eixa sol·licitud per part dels socis de baixar la seua representació en el SIP per part de la CAM i això fa derivar en el trencament del SIP?

Sobre el tema del Banc d'Espanya, no sé si vosté ha tingut accés a.
.
.
, bé, diguérem, les irregularitats que assenyala el Banc d'Espanya que s'han comés en la CAM.
Concretament, jo voldria preguntar-li pel tema de la classificació de riscos.
El Banc d'Espanya assenyala que hi ha una època, fins a 2001, on els riscos venien d'alguna manera controlats per auditoria, per, diguérem, informes que avaluaven estos riscos, els classificaven, anaven argumentats.
I que a partir de 2001, tot això desapareix amb l'entrada del senyor Roberto López Abad.
Vosté, com diu, entra al comité de direcció entenc que posteriorment.
Però, ¿és així, és a dir, els riscos s'analitzaven tal qual se tenia de fer?
O com assenyala el Banc d'Espanya, no venien amb una classificació de riscos ni se feien valoracions sobre les possibilitats de recuperació o d'assumpció de pèrdua d'eixos riscos?
Eixa concretament.

A part d'això, el Banc d'Espanya assenyala dos coses importants.
Per un costat, el que la CAM obviara per complet les recomanacions o requeriments a posteriori que fea el Banc d'Espanya sobre, per exemple, la circular IV, a l'hora de fer el còmput.
.
.
, la comptabilitat, els balanços, o els problemes que estava travessant la CAM en diverses exposicions, que, diguérem, que tenia.
Sobre açò, vosté què va saber?
És a dir, vosté coneixia el que eren primer els, diguérem, informes que enviava el Banc d'Espanya sobre la situació de la CAM, que posteriorment ja foren requeriments?
Era conscient d'açò?
Li arribava esta informació?
Ho dic perquè el Banc d'Espanya des de 2008 està in situ fent una inspecció en la CAM.
Vosté fins a quin punt se va relacionar amb esta inspecció?

I per un altre costat, també assenyala el tema del pla de viabilitat que tenia de presentar la CAM per a fer front després del trencament del SIP.
Quina participació va tindre vosté també en l'elaboració d'este pla de viabilitat?
Ho dic perquè s'assenyala clarament que, bé, este pla de viabilitat, com a poc, era quasi un compte irreal totalment i que vostés van pecar o d'ingenus o volien passar-se de llestos en el context que estava travessant l'entitat financera.
Quina participació directa va tindre en l'elaboració d'este pla?

I, per últim, m'agradaria preguntar-li sobre el tema de les retribucions, en general, del bono extraordinario a largo plazo, de la modificació que se féu de la prestació addicional assegurada, de la paga de beneficis que vostés van rebre quan no havien d'haver rebut durant 2010-2011 -que eren els de 2009-2010- perquè no se van complir els objectius i, per tant, vostés no havien d'haver-ho rebut, les rendes vitalícies.
.
.
vull dir, vull preguntar-li sobre açò més que res perquè en l'informe que realitza Price Waterhouse, a demanda del Banc d'Espanya, se veu que vosté.
.
.

El senyor president:

Pregue finalitze.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
-acabe- vosté no deu ser una persona que passava per allí o que poca cosa sabia del tema; de fet, després de Roberto López Abad i de María Dolores Amorós, sembla ser que vosté era el millor situat en les retribucions que rebien de la CAM, les prejubilacions, les rendes vitalícies, los bonos extraordinarios a largo plazo.
.
.
vull dir, vosté en la CAM la veritat és que tenia un paper molt important, diria jo que el més important després dels directors generals, no?
, i per tant vosté podria també resoldre-mos estes preguntes sobre què ha passat en el danys patrimonials que se li ha fet a la CAM a l'hora de rebre vostés estos suculentos beneficios via nòmina o via prejubilacions i bons, etcètera.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Correspon ara intervindre a l'excel·lent senyor Ángel Luna, portaveu del Grup Parlamentari Socialista, representant del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor Martínez, me gustaría saber cuándo se produce su salida de la caja y por qué motivo.
Y me gustaría saber qué procedimientos disciplinarios o penales -creo que ya se lo han preguntado, yo se lo reitero- tiene abiertos en estos momentos.

Me gustaría saber si es verdad que el fiscal le imputa a usted por una participación directa, y con responsabilidad obvia, en las operaciones de titulización de créditos que se realizaron en la Caja de Ahorros del Mediterráneo.

Usted participó activamente en, digamos, el maquillaje de las cuentas del año 2010.
Usted conocía las instrucciones de la directora general de minimizar al máximo el impacto de las dotaciones.
Recibe usted un correo el 10 de mayo de 2011 en ese sentido.
Si quiere se lo muestro.

Usted conocía un correo, porque se lo remiten a usted también, de Roberto López, el 15 de noviembre de 2010, donde le dicen que hay que sacar 300 millones como sea, «y tenemos lo que queda de año para verlo», y habla de retitulizar, y habla de pases a mora de fallidos, y dice: «Entre todos deberíamos ser capaces de lograrlo.
Es el último año; después, todo irá solo.
» Quiere decir que como después ustedes entraban en el SIP había que maquillar las cuentas de 2010, porque luego después ya el SIP se encargaría de tragarse todo lo que hubiera.

Usted conoce un correo del 26 de noviembre de 2010 donde las instrucciones son generar el mayor resultado posible, y estamos hablando fundamentalmente de las participadas.
Ustedes forzaron a las participadas a dar falsos dividendos, porque incluso alguna de ellas, como Gesfinmed, después de dar dividendos -dividendos que no existían en la realidad- tuvieron que pedir un préstamo a la caja.
Y hay correos al respecto, si quiere se los cuento o si quiere nos cuenta usted lo que pasó con las participadas.

En el asunto de las titulizaciones, que forma parte de las instrucciones que usted había recibido, como he dicho anteriormente, usted manda un correo -le voy a buscar la fecha- el 4 de marzo de 2010.
Previamente había recibido un correo del director de financiación y gestión, donde dice que la reunión con KPMG había ido bien y que, bueno, que ellos recomendaban contar el tema de las titulizaciones al Banco de España.
Y usted le contesta diciendo: «Good news.
Al Banco de España creo que no merece la pena decirle nada.
» Es decir, usted participa directamente en la ocultación de la segunda parte de las titulizaciones, esa parte que no conocía nadie, que suponía que ustedes.
.
.
, que había una opción de recompra y que ustedes seguían manteniendo el control de algunos de los aspectos de las titulizaciones y por tanto.
.
.
, que, de acuerdo con la circular del Banco de España -la célebre circular número 4-, ustedes no podían haber sacado del riesgo del balance de la CAM y, sin embargo, lo sacaron y ustedes se evitaron una serie de dotaciones de los activos titulizados.

Bueno, me gustaría saber qué tiene que decir al respecto.
¿Quién le dio las instrucciones para ocultar esas cosas?
¿Quién le dio las instrucciones para manipular el tema de las titulizaciones como se manipuló?
Y qué nos cuenta.

Mire, como no me queda mucho tiempo, voy a ir al grano también en otras cosas sobre las que también tengo alguna documentación.

Usted firmó el 17 de septiembre de 2007 un acuerdo para la prestación adicional asegurada, que le garantizaba una prestación vitalicia cuando se jubilara.

Después, firmó el 6 de mayo de 2008 un acuerdo que modificaba el anterior y que excluía del cómputo el plan de pensiones y el fondo interno, con lo cual ustedes recibían más dinero.

Después, firmó el 22 de noviembre de 2010 otro acuerdo que permitía excluir el requisito de cinco años, que a usted no le afectaba porque usted sí llevaba cinco años en el comité de dirección, y que le permitía acceder además a ese plan a partir del programa de reestructuración de plantillas o si se marchaba usted a otra entidad, al SIP en este caso, es decir, no hacía falta que se jubilara usted para que le garantizaran el tema.

Y supuestamente firmó el 25 del once del 2010 un acuerdo cerrando la cuantía neta, y además de forma revalorizable, cuantía neta que, en su caso, con una retribución de 296.
000 euros anuales -296.
000, lo he dicho bien-, le garantizaba una renta vitalicia de 13.
714 euros al mes hasta su fallecimiento.
Y digo «supuestamente firmó» el 25 de noviembre de 2010 porque realmente no lo firmó usted en esa fecha, porque ese acuerdo se cierra en marzo del 2011 y ustedes lo firman.
.
.
, lo antedatan a noviembre de 2010.

Esto no es que esté ya reconocido en la Audiencia Nacional -que está reconocido en la Audiencia Nacional-, es que tengo los correos de cómo cerraron ustedes ese acuerdo, cómo hicieron los números para cerrar esos acuerdos, cómo sacaron lo que les convenía sacar o lo que les parecía escandaloso y cómo al final aceptaron todos el criterio de Roberto López, cuando Roberto López ya no era director general de la CAM.
¿Seguía mandando Roberto López en la CAM cuando ya no era director general de la CAM?
¿Le obedecían todos ustedes a la última palabra que él daba en relación con estas cosas?

Usted supuestamente firmó el 27 de febrero de 2009 un contrato de bono extraordinario a largo plazo.
.
.

El senyor president:

Pregue que vaja finalitzant.

El senyor Luna González:

.
.
.
-termino enseguida, señor presidente- y digo «supuestamente» porque ese contrato de bono a largo plazo se cierra mediante un correo del 15 de abril de 2009, o sea, dos meses después.
Cierra el tema y recomienda antedatar, es decir, poner la fecha anterior.
También ahí falsearon al menos un dato, estuvieron haciendo toda clase de números y al menos falsearon un dato.

Cobraron ese bono extraordinario a largo plazo con los resultados del 2010, cuando los resultados de 2010 no eran los que ustedes decían que eran.
Se decidió modificar el cálculo de recursos captados en 2010 para servir de cobertura al abono de incentivos, de paga de beneficios y de aportaciones al subplan número 3.

Todo eso está documentado en correos que si quiere yo le leo.
Y si no quiere, usted nos lo explica, cómo hicieron los números para que cuadrara todo, porque tengo aquí ejercicios de todo tipo, en unos cuadra una cosa, en otros cuadraba otra, en otros les parecía un escándalo, y se comentaban entre ustedes.
.
.

El senyor president:

Ruego finalice, señor Luna.

El senyor Luna González:

.
.
.
cómo había que redondear esas operaciones para que todo diera el resultado que tenía que dar y todos cobraran lo que tenían que cobrar.

Señor Martínez, tiene usted muchas cosas que contar, si quiere.
Si no quiere, no las cuente, pero aquí estamos para escucharle.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gracias, señor Luna.

Por último en esta primera ronda, en representación del Grupo Parlamentario Popular, el ilustre diputado señor Vicente Betoret.
Té la paraula, senyor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Martínez, en primer lugar, agradecerle que haya acudido al requerimiento de esta comisión, y voy a ser en mi primera intervención muy breve porque la verdad es que se han preguntado un montón de cosas que son interesantes que usted conteste para conseguir el.
.
.
, por lo menos averiguar algo de lo que persigue esta comisión.

En primer lugar, le preguntaré, del total del pasivo de la caja, aproximadamente unos cuarenta y siete mil millones de euros, La Generalitat y el sector público valenciano tenía un pasivo con la caja de unos seiscientos setenta y tantos millones.
¿Considera usted que esto puede haber tenido alguna influencia en el resultado final de la caja que todos conocemos?
En primer lugar, esto.

Y, en segundo lugar, teniendo en cuenta que, tal y como usted conoce, el Banco de España estaba en inspección permanente, incluso tenían presencia física los inspectores del Banco de España en la caja, ¿qué papel ha jugado el Banco de España en estos últimos años desde el mes.
.
.
, perdón, desde el año 2008 -que es cuando se inicia la inspección- hasta al final, hasta la intervención de la caja?

Nada más y muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Betoret.

Ahora tiene usted un tiempo de diez minutos para contestar conjuntamente a los cuatro grupos.
Cuando quiera, tiene la palabra.

El senyor Martínez García:

Muy bien, me parece que necesitaría como diez horas para poder responder a todos ustedes lo que me están preguntando.
Además, me están preguntando en muchos aspectos que por suerte o por desgracia no eran responsabilidad directa mía.
Entonces, voy a intentar responderles a lo que ha podido ser responsabilidad directa mía o lo que yo conozco y el resto, mucho me temo que no voy a ser capaz.

Si quieren empezamos por el tema de retribuciones.
Mire, yo lo que puedo decir es que, efectivamente, como usted dice, en el año 2007 y en lo que se refiere a la prestación social asegurada, yo firmo un contrato con la entidad, un contrato que venía firmado por el director general y por el presidente en aquel momento, que fue don Vicente Sala, y que, por lo que se me comentó, había sido pasado a la comisión retribuciones.

Ese primer contrato de 2007 se modifica ligeramente en el 2008.
No recuerdo exactamente quién firmó en el 2008, pero, bueno, supongo que sería el mismo presidente, el mismo director general, o el siguiente presidente.
Y en el 2010, efectivamente, se establece una nueva modificación a ese cálculo.

Por lo que yo le puedo decir por lo que a mí me respecta y conozco perfectamente que hay compañeros que tienen protocolizado ese documento, ese documento, en lo que mí respecta, se firmó en la fecha que se manifiesta ahí.
Es posible que uno de los anexos -uno de los anexos, de los dos- se nos enviase después, pero el documento más importante se firmó y se protocolizó por algún compañero en esa misma fecha.

Esa modificación que usted comenta.
.
.
, realmente no ha comentado usted totalmente la modificación que.
.
.
, ha comentado una parte de los aspectos que modificaba, pero no ha comentado la totalidad de la modificación.

En lo que a mí respecta, esa modificación tenía un efecto negativo, ¿eh?
, tenía efecto negativo porque se reducía la prestación que se me tenía que efectuar y se fijaba una prestación que en ese momento, y en este momento, es inferior a lo que hubiese tenido que percibir por el documento firmado en el 2008.

Y por lo que yo sé, entiendo que todos los procesos de aprobación de esas operaciones han sido pasados de forma rigurosa, comisión de retribuciones.
.
.
y todo lo demás.

En cuanto a otros temas, pues la verdad es que es muy complicado comentarle.
Mire, esto.
.
.
, yo creo que hay que enmarcar un poco la situación de la CAM en la situación de lo que es la economía.

Un banco tiene una estructura de activo absolutamente correlacionada con el tejido productivo en el que desenvuelve su actividad, absolutamente.
Entonces, si un banco tiene su sede principal en el norte, pues probablemente el sector pesquero tendrá una presencia muy importante en el balance de ese banco.
Si está radicado en una zona en el que el 25% de su producto interior bruto directa o indirectamente está generado por un sector, lo lógico es que el 25% de su activo esté directa o indirectamente relacionado con ese sector.

Y cuando ese sector -por los motivos que si quieren ustedes comentamos- se paraliza, eso se traduce directamente en un 25% de desempleo, y el paso siguiente es que se produce un 25% de morosidad.
Y esas son las cifras que tenemos en este momento.

También recuerdo que hace unos años en este país todo el mundo se felicitaba porque teníamos diez años, quince años de un bienestar económico sin igual, y todas estas voces que ahora están demandando que los bancos presten más financiación al sector productivo son las mismas que a su vez están diciendo que por qué los del banco les han dado tanta financiación al sector productivo en el pasado.
Lo que hay en esta comunidad, por desgracia, es que tenemos un monocultivo en dos tipos de sectores: uno es el residencial y otro es el turístico, que está, a su vez, íntimamente relacionado.

Este hecho provoca que la financiación para esos sectores sea el quid de la cuestión.
Desde el año 1995 hasta este momento el endeudamiento privado de este país se ha multiplicado por seis, se ha multiplicado por seis.
En este momento el endeudamiento privado es dos veces el producto interior bruto.
Y eso se produce porque este país tiene un déficit estructural muy significativo, y es que la tasa de ahorro sólo ha sido… la tasa de inversión ha sido un 50% superior a la tasa de ahorro.
¿Y eso cómo se ha conseguido?
Pues cogiendo financiación externa, que a su vez se ha traducido en un endeudamiento privado -y cuando hablo de «privado» hablo de las empresas y de los particulares- muy significativo.

¿Y cómo se ha canalizado esa financiación?
A través de los bancos.
Los bancos han ido al resto de Europa, han obtenido financiación barata y la han canalizado hacia los sectores productivos de este país.

Cuando en el 2007 se produce la crisis de los mercados financieros, ustedes me preguntaban que qué había pasado.
En ese momento hay una crisis de confianza y la liquidez deja de fluir hacía este país.
Entonces, los bancos lo primero que hacen es reducir la financiación a los sectores más intensivos en capital, como en capital, como es el sector de la construcción.
Lo que se traduce en que los proyectos empiezan a pararse y se deja de prestar financiación a las familias.
Eso se traduce en que la demanda de viviendas baja y el precio baja.
Y todo lo demás ya lo conocemos.

En este momento y durante los últimos tres o cuatro años, los bancos, incluida la CAM, su preocupación ha sido hacer frente a ese endeudamiento que ha obtenido del exterior para poder devolver esos préstamos, que luego han servido para dar liquidez a las familias y a empresas de este país.
Y esa es la clave de todo esto.

Como comprenderán estamos hablando de unas cifras muy significativas.
Podemos estar hablando que este país necesita a nivel financiero como 100.
000 millones de euros al año para hacer frente a los vencimientos del sector financiero.
CAM tiene su parte alícuota, lo que le correspondía por su cuota de mercado, 5.
000 o 6.
000 millones cada año.
Eso, las cuotas participativas era una gota en todo este proceso.
Lo digo porque vengo a responder su pregunta.

Ciento y pico millones que se sacó de liquidez por parte de los inversores individuales y otros cien millones de los institucionales, era tan sólo una gota en este proceso.

Usted me preguntaba si había tenido responsabilidad sobre tesorería.
Sí, he sido responsable de tesorería en todo este proceso.
Y también conozco perfectamente la actuación en cuanto a titulizaciones.

Alguno de ustedes ha confundido, ha mezclado en su discurso fechas.
Por un lado decía que había un correo de diciembre o de noviembre de 2010, pidiendo que sacasen resultados, cosa que es normal entre las entidades, que hay que sacar resultados.
Y, por otro lado, decía que había otro de marzo.
Es decir, ocho meses anterior, que por ese motivo había hecho las titulizaciones.
Me parece que las fechas no son coherentes.

Si el correo es de noviembre no se puede haber puesto una actuación en marzo e intentar justificar con ese correo que las actuación es en ese sentido.

Ahora bien, si yo hubiese leído el documento que ustedes tienen encima de la mesa, pues también hubiese pensado que ese proceso de titulización tiene algunos aspectos que llaman como menos la atención.

Sólo le puedo decir que ese proceso de titulizaciones está permanentemente supervisado por el auditor.
Los auditores, que, por cierto, tienen una factura de más de un millón de euros durante el año 2010, de los cuales el 60% es por trabajo de consultoría, como el de (inintel·ligible) …, y el 40% es por la actuación auditora normal.
Tienen distintas misiones.
Y una de ellas, y muy importante, dar tranquilidad a la alta dirección de que las cosas funcionan como debe ser.

Este documento, como decía, tiene muchas inconsistencias con otros documentos del propio Banco de España y presenta claras omisiones.

Por ser…, por explicar lo que es una titulización, es un instrumento para obtener liquidez de los mercados mayoristas.

CAM ha hecho 25.
000 millones de titulizaciones durante toda su historia.
Ha titulizado préstamos hipotecarios, préstamos al consumo, tarjetas, préstamos a pymes y también ha utilizado la cartera de préstamos que se han incorporado esas titulizaciones.

Un proceso de titulización es un proceso para dotar de liquidez a unos activos.
Esta liquidez se genera por dos vías: una, en el momento de la titulización es posible que sea factible, depende del abono de los bonos; y en un segundo momento los bonos con los que se queda la entidad sirven de garantía para obtener financiación en los mercados mayoristas.
De esta forma se pasan préstamos que no son líquidos, como son los préstamos hipotecarios, y se convierten en bonos que son susceptibles de ser utilizados como garantía.
Es decir, es como si usted fuera un agricultor, tiene un campo de manzanas y las manzanas no las pueden vender como están, necesita empaquetarlas para poder llevarlas al mercado.
Pues es el mismo proceso.

Este proceso, que no está recogido en este documento, generó, por ser exactos, 67 millones de liquidez durante el año 2010, 67 millones, y 628 millones durante el año 2011.
Y son datos que son contrastables y son fácilmente identificables.
Ahí están.
Pero, por desgracia, no sé por qué se ha omitido este documento.
Insisto que si usted lee el documento, tal como yo lo he leído, yo también me he sorprendido, es decir, yo hubiese sacado las mismas conclusiones que ustedes han sacado.

Por explicarles la primera de las operaciones, y permítame que me extienda en este tema porque es un tema muy relevante en esa historia.
Este proceso, como le decía, se supervisa por KPMG en el primer momento.
Consiste, por ejemplo en el caso de las hipotecas residenciales 2, se agrupan 168 millones de préstamos hipotecarios en distintas operaciones en un vehículo.
Y este vehículo emite tres tipos de bonos: el bono de mejor calidad.
Y usted me dirá, bueno, y cómo se identifica cuál es el bono de mejor calidad.
Pues muy fácil, se pregunta al auditor.
Oiga, señores auditores, de esta cartera de 168 millones, descontando la pérdida esperada, en su opinión cuál es el préstamo de mejor calidad y que va a recoger con absoluta fidelidad los rendimientos que lleva esa cartera.
Y dice el auditor, 116 millones.
Pues ese es el bono.
Y ese bono se lo queda CAM en su balance.

Y luego emite dos bonos más, que recogen la totalidad de la pérdida esperada de esa cartera.
Que, en opinión del auditor, no valen nada, no valen nada.
Y esos dos bonos se venden: el primero de ellos a Caser por 15 millones de euros, es decir, Caser desembolsa 15 millones en efectivos, en euros de curso legal, que no aparece en ese documento; y luego hay un fondo externo que desembolsa 3,36 millones por el seguro, que el RC (inintel·ligible).
.
.

Ahora, a nosotros nos pareció absolutamente desproporcionada la pérdida que había calculado KPMG en ese momento.
Sin ir más lejos, tres o cuatro meses antes, las agencias de calificación estaban dándole una pérdida esperada a ese tipo de acción del 3%.

Y aquí estamos hablando de una pérdida cercana al 30%, con lo cual pensamos dado que esos préstamos son préstamos hipotecarios, dado que esos préstamos tienen una amortización a veinte años, que sería un buen momento para obtener un derecho de recompra en una obligación, un derecho de recompra futuro por si en algún momento esta crisis finaliza y esos préstamos empiezan a pagarse otra vez.
De tal forma que la pérdida esperada de esa cartera fuera muy inferior a lo KPMG estaba calculando.

Y se decidió comprar uno de esos bonos, unos de esos bonos, a ese fondo de inversión.
¿Cuándo se hizo la compra?
Evidentemente en el momento de la venta.
¿Por qué?
Pues porque si no este inversor probablemente no tendría ningún interés en darnos ese derecho.
Lo que estamos haciendo es adquirir un derecho para proteger los intereses de CAM y de sus clientes al futuro.

Estas operaciones, y aquí se ha dicho en dos veces por parte de los auditores, han dicho textualmente que se ocultaron.
Tengo que tajantemente que decir que eso es falso.
No solamente no se les ocultó, sino que se les informó.
(Remors)

En todos los estados financieros de la entidad aparecen recogidos.
Y si quieren le doy la cuenta contable en la que aparecen recogidos.
En la memoria de cuentas anuales aparecen recogidos.
En la información a los comités, a los cuales el Banco de España tenía acceso, estaban recogidos.
Pero no estaban recogidos dentro de un marasmo de información, estaban recogidos taxativamente.

Ésta es la opinión que tenemos sobre las titulizaciones.
Todas y cada una de las titulizaciones siguen el mismo modelo.
Hay una, que no sé por qué, deciden que esa pues sí que es buena.

En cualquier caso, esas operaciones, insisto, generan 67 millones de liquidez en el acto, cuando se produce la operación, y han generado 628 millones durante el año 2011.

La contabilización de las operaciones no le puedo decir cómo se contabilizaban, porque no era responsabilidad mía.
Lo que sí que conozco son los informes que están firmados por los auditores al respecto de esas operaciones.

¿Por qué cambian luego de opinión?
No lo sé.
Lo que sí que le puedo decir es que consulté efectivamente con ellos al respecto y quien determinaba la contabilización, como no puede ser de otra forma, era la dirección de la entidad.
Evidentemente todas aquellas cuestiones que tenían cierta relevancia se consultaban con los auditores, y era el que al final marcaba la política contable en ese caso.

Entonces, si el auditor está de acuerdo, en mi opinión, como decía este (inintel·ligible) …, creo que no es necesario.
Es una opinión simplemente.
No quiero decir ni sí ni no, en cualquier caso la responsabilidad de la contabilización de las operaciones no era responsabilidad mía.

El senyor president:

Ruego vaya concluyendo.

El senyor Martínez García:

Sí.
Y por último, (inintel·ligible) … información.
Sobre el proceso abierto.
Pues, no sé, la prensa dice muchas cosas.
Yo no tengo ninguna notificación de estar imputado en ningún proceso.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Martínez.

Señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Sí, gràcies.

Bé, senyor Martínez, de deveres, eh, no sé si vosté pretendrà ací fer-mos creure que els burros volen, però.
.
.

El senyor Martínez García:

Perdone, es que no.
.
.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
que no sé si pretendrà fer-mos creure que els burros volen.
(Veus) Però ja som suficientment majors com per saber que això no passa.

Perquè, clar, a banda que hi ha algunes coses que no tenen molt de fonament, anar ara dient-mos que les coses estaven totes controlades pel consell d'administració i tot això, quan en realitat és el mateix consell el que diu que eren vostés els que els prenien el pèl a ells i tot això, bé, ací entrarem en el joc de les responsabilitats tirant-se-les uns als altres.

El que està dient-mos ara dels auditors, per favor, conte-li a un altre una pel·lícula, val?
A nosaltres no, val?
Els auditors tindran la seua responsabilitat, perquè la tenen, val?
, però en tot cas de connivència.
Els responsables són vostés.
KPMG no decidix la política de la CAM.
Com a molt el que farà donar-li un vistiplau segons el que vostés hagen aconseguit fer-li a ella.
Però són vostés qui decidixen si fan titulitzacions o no i totes les operacions que es fan.

Bé, el problema de les titulitzacions fonamentalment és la comptabilització de les titulitzacions.
Per tant, tota la resta que ens ha contat, doncs molt bé, el problema és que s'utilitzen eixes titulitzacions, no per aconseguir liquiditat, sinó perquè en els comptes no apareguen pèrdues, que és prou diferent.
I no és la primera volta que ho fan, no tan exageradament.

Però veig que vosté ha passat de puntetes per tot el tema de les inversions.
Mire, hi ha una cosa que jo de deveres que no li puc entendre, val?
Quan diu, no, cada entitat o cada banc es dedica a allò que la seua estructura productiva dóna.
Però és que vostés van ser responsables actius del canvi radical del model productiu valencià, especialment el de les comarques del sud.
D'un model on el turisme jugava un paper, però no era l'únic, hi havia un teixit industrial molt fort, on la CAM i en general totes les caixes d'estalvi que havien anat conformant la CAM, havien tingut un paper molt important en el finançament, a dedicar-se a promoure quasi en exclusiva el sistema immobiliari.
Ara no mos vinga a contar pel·lícules ací.
Vostés són responsables d'això.

Val?
El model no canvia perquè si.
I vostés s'adapten al que hi ha.
Vostés ajuden al canvi de model, i ajuden proactivament.
Són responsables d'això.
Per tant, són responsables també de la crisi.
I això és el que nosaltres volem esbrinar.

Mire, mos podrà explicar moltes coses, però jo no comprenc com es van poder dedicar a posar diners en la butxaca a inversors privats perquè sí.

Jo no puc entendre Hansa Urbana i totes les operacions en Mèxic.
Jo no puc entendre Nyesa.
Jo no puc entendre Ballester.
Jo no puc entendre Ortiz.
.
.
Tot això eren responsabilitats de vostés, i seua, en particular.

I vull que m'explique.
.
.
Li he preguntat allò d'Ortiz.
Com és possible això?
Com és possible i quantes vegades van fer eixe tipus d'operacions?
Agafar i donar per bones les garanties d'un terreny que estava per qualificar.
Vosté creu que això és normal, que això és financerament responsable?
M'agradaria que m'ho explicara.

Com és possible que autoritzaren operacions com la del grup Nyesa, que era agafar diners de la caixa forta dels estalvis dels estalviadors de la CAM, dels xicotets estalviadors, i posar-los en la butxaca d'un determinat grup empresarial?
Explique'm això, perquè jo no ho entenc.
Jo ho llig això i dic: «Bé, com és possible que uns directius -a més, amb unes retribucions generoses- que es dedicaven a gestionar una entitat, insistisc, sense ànim de lucre, sense ànim de lucre, es dedicaren a fer este tipus d'operacions?
»

Vullc que m'explique dues coses.
La primera, quin benefici obtenia la CAM d'eixe tipus d'operacions, que jo no l'entenc.
.
.
És a dir, serà un benefici intangible.
A la millor igual mos ho explica ací i ho entenc.
Home!
, el de Sucina, el de Verena Sucina, sí, perquè com hi ha un administrador de la CAM clavat pel mig, a la millor encara té algun sentit.
La resta, ho veig, de deveres, de molt difícil d'entendre.
I segona, si li sembla ètic eixe tipus d'operacions.

I no li pregunte res més, fixe's.
Val?
La resta, em dóna igual.
Perquè ací al final esperem moltes històries, de si va passar açò o allò, però el problema no és el problema concret del que va passar els dos últims anys de la CAM.
Perquè vosté perfectament ho ha dit: en 2007 ja eren conscients que la caixa anava a entrar en pèrdues, perquè els mercats majoristes havien tallat el finançament i s'acabava la pilota, la pilota que vosté sabien perfectament com estava funcionant.
Diners a mansalva per a alimentar la construcció i la compra d'immobles.
Quan s'acabaren els diners, això.
.
.
tenia d'explotar eixa bombolla, era precís.

El senyor president:

Pregue vaja finalitzant.

El senyor Torró Gil:

És indecent ara fer pagar a tota la gent, a tota la gent les responsabilitats de la gestió que gent com vostés han estat fent de tot açò.
És indecent.
Això tinga-ho present.

Però, explique'm, de deveres.
.
.
, no vaig a entrar en tot això.
.
.
Només vull que m'explique com justifica eixes operacions des del punt de vista del benefici de l'entitat i des del punt de vista ètic.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Martínez, jo li he fet algunes preguntes que -no sé si per temps.
.
.
, espere que haja segut per temps i no per ganes de contestar- m'agradaria que les tinguera en consideració per a este segon torn.

Li he preguntat.
.
.
Vosté ha estat citat a declarar en el juí contra el senyor Juan Ramón Avilés.
I m'agradaria saber què és el que vosté pot dir respecte a esta acusació del que el president de la comissió de control rebia crèdits de manera preferent per part de l'entitat.
Perquè a vosté no crec que el citen a declarar com a testimoni en una cosa que no sap absolutament res.
I, per tant, alguna cosa supose que tindrà de dir sobre això.
I m'agradaria que vosté poguera il·lustrar-nos respecte açò.

Li he preguntat també sobre el Banc d'Espanya algunes coses que m'agradaria que contestara.
Li he preguntat què sap vosté de la inspecció in situ del Banc d'Espanya, i sobretot en el referent als escrits i últims requeriments que féu el Banc d'Espanya sobre coses com, per exemple, el que vostés estigueren obviant, a més de forma premeditada.
.
.
Perquè quan a un li insistixen en una cosa vint-i-cinc vegades, veritat que a la vint-i-sis el que estàs pensant és que no volen?
De forma premeditada vostés obviaven la circular IV, que esta circular, pel que el Banc d'Espanya diu i il·lustra, era part fonamental perquè vostés després en els balanços, en la comptabilitat, feren el que tocava fer i no utilitzaren enganyifes com van acabar fent, van decidir acabar fent.
I, per tant, què sap d'açò?
Per què no se féu cas als escrits i últims requeriments del Banc d'Espanya?

Li he preguntat també sobre el SIP.
Si és cert el que han afirmat membres del consell d'administració aquí en esta comissió d'investigació sobre que els socis reclamaren a la CAM que baixara la seua participació en el SIP.
I, per tant, és això el que trenca el SIP.
I si vosté sap, efectivament, si és perquè la CAM havia perdut el seu valor percentual en eixe SIP i, per tant, era lògic que demanaren una menor exposició de la CAM en eixe SIP.
Això és així?

El tema dels drets de recompra que vosté ha explicat, ací membres del consell d'administració han explicat que mai van passar pel consell d'administració eixos drets de recompra.
És així o no és així?
Ho dic perquè si ho és, segur que és fàcil trobar en algun.
.
.

Ha dit vosté una cosa.
.
.
Diu: «Este documento, por lo que a mí respecta -parlant de la prestació social d'assegurades dels canvis que se van fer-, se firmó en la fecha en la que está datada.
» O siga, que és fals que se fera mesos després, i que vostés ho (inintel·legible) .
.
.
Bé, serà tan senzill com.
.
.
Segur que vosté en açò, si algun dia troba la imputació que li tenen de fer, tindrà un document que avale que en un consell d'administració i en una comissió de retribucions se va aprovar açò en novembre de 2010.
Ho dic perquè nosaltres no ho tenim açò.
Ni nosaltres, ni el Banc d'Espanya, ni ningú.
No sé si vostés tenen documents que no tinga el Banc d'Espanya.

Però el que està clar és que vostés, en la data que ho firmaren, no hi ha acord de la comissió de retribucions i no hi ha acord del consell d'administració que variara el còmput de la prestació social assegurada.
El que sí que tenim són els correus electrònics que, causalment, una de les bases de dades que van agafar per a localitzar correus electrònics és la seua.
Jo entenc que vosté ho sap.
De totes les bases de dades que agafaren, una era la seua, entenc que perquè el Banc d'Espanya troba que vosté segur que va tindre una participació directa en totes estes coses.
I no sé per què s'envien en març de 2011 directius.
.
.
, e-mails dient que han de predatar-se estos acords, este canvi d'annexos, si això ja ha passat.
Vull dir, ho dic perquè a la millor resulta que estos directius estaven totalment fora de la realitat, estaven fora del temps actual.
No sé, a la millor tenien un poquet de.
.
.
, la cordura se'ls en havia anat per un altre.
.
.
No?
Perquè això d'intercanviar-se correus, parlar de com fer els càlculs, dir quines són les millors opcions, tal.
.
.
, açò, enviar-s'ho en març de 2011, quan ja vosté diu: «açò jo ho tenia firmat d'abans».
.
.
.
No sé, si els adjudiquem una qualificació de bogeria a estos directius o.
.
.
.
, no sé, o que la lògica aquí no funcionava en la CAM, perquè té tota l'aparença que vostés feren el que, efectivament, van fer.

De fet, li pregunte sobre una qüestió que vosté segur que coneix.
En 2010, que ho paguen en 2011, se decidix pagar tots els complements salarials, tots.
I se diuen entre els directius Roberto López Abad, María Dolores Amorós i Teófilo Sogorb diuen: «Tal como está el panorama, habría que pensar si este año pagamos incentivos, o bien nos centramos en unos resultados ajustados que den para el plan de pensiones y nos empezamos a plantear la paga de beneficios de marzo.
Para todo no da y habrá que escoger.
Vosotros tenéis más claves que yo.
Solo me temo que para que salga la numerosa, habrá que forzar muchas cosas.
» I, en canvi, se va decidir pagar-ho tot.
Jo entenc que vosté era conscient també d'açò.
No?
Vull dir.
.
.
(Veus) Però no és que el correu.
.
.
És que no donava per a tot.
Vosté serà conscient que no donava per a tot i se va decidir pagar per tot perquè vosté va rebre eixos diners.

El senyor president:

Pregue vaja finalitzant.

La senyora Mollà Herrera:

I, per tant, m'agradaria saber què té de dir sobre el dany patrimonial del qual l'acusen els directius sobre el pagament d'estos beneficis, dels bons extraordinaris, de les prejubilacions mal calculades, del que se va pagar a l'assegurança Caser de més, que se va tindre de demanar que se tornara.
.
.
Ho dic perquè a vostés, per exemple, diuen que el dany patrimonial causat per vosté des de juny de 2010 a març de 2011, de la prima pagada de més, és de 75.
000 euros, per exemple.
Això li ho atribuïxen individualment.
.
.

El senyor president:

Pregue finalitze.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
al seu excés de paga, de prima.
No sé, estes coses.
.
.
, què té de dir sobre això?

Res més.

El senyor president:

Gràcies, senyora Mollà.

Senyor Luna.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor Martínez, le agradecemos mucho las clases de economía o de macroeconomía que nos está dando, pero algo hemos leído al respecto y no es el objeto de esta comisión.
A nosotros nos interesa que conteste concretamente a las cosas que concretamente le hemos preguntado y, si puede ser, con la verdad por delante.

Porque mire, dice usted que no firmó de manera retrasada algo, y en concreto cita al anexo.
Dice usted: «El anexo seguramente nos lo dieron más tarde.
» No.
Mire usted, el anexo está firmado.
.
.
, el anexo al acuerdo del 2008 está firmado el 25 de noviembre de 2010.
Esa es su firma.
¿De acuerdo?
Los datos de este anexo, que está firmado el 25 de noviembre del 2010, están recogidos exhaustivamente en un correo electrónico del 7 de marzo del 2011, donde dice: «Hola Maira, para el modelo hemos tenido en cuenta las siguientes premisas.
.
.
» Dice varias cosas y dice que «el importe de la provisión matemática al 31 de diciembre de 2010, no excediera de 29,9 millones, siguiendo indicaciones de Roberto».
Es decir, Roberto López dice: «Esto.
.
.
» No, no, no, a usted no, a otra persona.
Pero este es el correo que pone de manifiesto que ustedes esto lo firmaron como muy pronto en marzo del 2011, y está datado en noviembre del 2010.

Claro, dice cosas curiosísimas.
«Aquí conviene destacar, dice, no incluir dentro del salario la partida de incentivos.
» Y dice: «Aquí conviene destacar que en 2010 no se han devengado incentivos, argumento para no considerarlo.
La firma la haríamos con fecha 25 de noviembre.
» Y la firma Roberto.
«La carta y el planteamiento lo cerramos ayer con Roberto y Vicente.
» Correo, insisto, del 7 de marzo del 2011.
25 de noviembre, como dice aquí, usted lo firma y le pone fecha 25 de noviembre, pero no lo firma el 25 de noviembre.
Es decir, usted está engañando a la caja, a los dueños de la caja, que son todos los alicantinos que tenían ahí su dinero, al consejo de administración, a quien usted nos cuente, pero está usted engañando a alguien con estos papeles.

Eso por empezar por donde usted ha empezado también.

Mire, en relación con las titulizaciones.
.
.
.
No.
Sabemos de lo que hablamos.
Sí.
Yo no he confundido las fechas.
En el correo de marzo, ustedes estaban preparando las titulizaciones, y en el correo de noviembre que yo le he leído de Roberto López, le habla de re-ti-tu-li-za-ciones, que se lo he leído.
Son cosas distintas.
Mire, lo grave de este asunto es que en el correo de marzo, que es un correo que le mandan a usted.
.
.
Usted dice: «La reunión con KMPG para confirmar los impactos de las titulizaciones ha sido bastante positiva y no parece que por parte de nuestros auditores vayamos a encontrar problemas -le dicen a usted-.
Nos confirman la baja de balance de la cartera con los impactos en recuperación de provisiones y morosidad -que era lo que buscaban realmente, claro.
» Y le dicen al final: «Julio Álvaro nos comenta que consideremos la posibilidad de adelantarle este tema al Banco de España, porque su percepción es que en el fondo lo que no les gusta es el arbitraje regulatorio que se consigue en términos de provisiones.
No obstante, dice que esta es una decisión nuestra y que ellos no pondrán ninguna objeción, aunque no lo comentemos antes con el Banco de España.
» Es decir, que algo sabían los auditores, pero seguramente no lo sabían todo, porque usted termina este correo.
.
.
, contesta este correo diciendo: «Good news.
Al Banco de España creo que no merece la pena decir nada.
» Este es el de marzo.

Pero mire, es que hay otro correo electrónico, de un año más tarde, donde se descubre lo que han hecho.
Es un correo electrónico dirigido a Teófilo Sogorb, donde le dicen: «Hay que tener en cuenta que en algunos casos el criterio de clasificación del resultado de operaciones financieras o en otros puede estar quizá influenciado por cuestiones de imagen de la cuenta de resultados.
» Y cuando comenta las distintas operaciones que ustedes han hecho para la cuenta, aparece titulizaciones.
Dice: «Las pérdidas son los intereses impagados registrados como deudores vista dudoso que no se cobraron al fondo de titulización.
» Y dice: «Nota.
No dar demasiados detalles en el desglose del resultado de operaciones financieras y otros, dado que debió estar todo en el resultado de operaciones financieras, ROF.
»

No ponían todo en el resultado de operaciones financieras, ocultaban ustedes cosas, no sé si a los auditores; al Banco de España, desde luego, eso ha quedado claro.
(Veus) Perdón.
No.
Este correo no es suyo, este correo no es suyo.
(Veus) Sí, sí que le pregunto.
Porque ustedes eran un comité de dirección que se ponían perfectamente de acuerdo para repartirse el dinero de la caja.
¿De acuerdo?
O sea, para eso no había ningún problema, entendían ustedes todo lo que estaba pasando.
Firmaban cosas con efectos retroactivos, o ponían la fecha que no era, se colocaban en manos de no sé qué.
Y para lo que no les conviene, ustedes no sabían nada.
¿Cómo no va a saber usted lo que estaba pasando con el tema de titulizaciones si era usted el responsable?
¿Cómo no va a saber usted cómo se contabilizaban las titulizaciones si era usted el responsable de la operación?
Si además el fiscal le está imputando a usted, le pide la imputación.
Sí, a usted, por eso.
(Veus) Que ha dicho usted: «No sé si estoy imputado todavía.
» Claro, todavía no lo ha decidido el juez.
Ya decidirá.
Pero, de momento, el fiscal le imputa por esto, porque esto sí caía bajo su responsabilidad.
Y ustedes, en el comité de dirección, hablaban todos de todo, y en las cadenas de correos aparecen unos y otros, y, si quiere.
.
.
-no tengo ya mucho tiempo, señor presidente, pero tampoco ha contestado a nada-, volvemos a hablar de cómo maquillaron las cuentas del 2010, y las cadenas de correos que se pasaban unos y otros haciendo los distintos ejercicios.
Si usted quiere, yo se lo cuento.
.
.
, pero es que usted no ha venido aquí.
.
.
Sí, se lo cuento, se lo cuento, (inoïble) .
.
.

El senyor president:

Ruego vaya finalizando.
(Veus)

El senyor Luna González:

Mire, usted era.
.
.
Aquí hay una cadena de correos donde, por ejemplo, en febrero del 2011 dicen: «Necesitaría contrastar contigo los cumplimientos en materia de resultados para aportaciones y retribuciones a los empleados en 2010.
» Y dice.
.
.
Bueno, sale, el resultado para pagar incentivos, margen operativo presupuestado.
Sale el resultado para aportar al plan de pensiones, con ajuste de criterios; sale el resultado para paga extraordinaria de beneficios, con ajuste de criterio, «ver nota bajo».
Al final dice: «Tal y como hemos acordado, adjunto a las distintas alternativas evaluadas para el devengo de las aportaciones a planes de pensiones, de pagas e incentivos.
» Todos los ejercicios, cinco supuestos diferentes para ver cómo encajaban los números para pagar incentivos, pagar.
.
.
¿Usted ha cobrado el bono extraordinario a largo plazo?
(Remors) No ha cobrado nada.
.
.

El senyor president:

Ruego concluya, señor Luna.

El senyor Luna González:

Incentivos tampoco.
.
.
(Veus) Y el plan de pensiones, sí que se ve incrementado con estas operaciones, ¿verdad?
.
.
¿No?
, ¿no se ve incrementado?
, ¿a usted no le incrementaron el plan de pensiones con estas operaciones?
(Veus) Pues, ahora nos lo cuenta.

Termino, señor presidente.
Muchas gracias.

El senyor president:

Muchas gracias, señor Luna.

Por último, en esta ronda, señor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Muchas gracias, señor presidente.

Sí, nos gustaría que nos contestara a las dos únicas preguntas que le hemos formulado relacionadas con el papel que puede haber jugado el pasivo del sector público valenciano en La Generalitat respecto al pasivo total de la caja, y si considera que el pasivo este pudo influir en algo en la situación final de la caja.
En primer lugar.

En segundo lugar, en relación a la inspección permanente del Banco de España, ¿qué opinión le merece?
, porque.
.
.
, si estaba en inspección permanente desde 2008 y hasta el 2011 no se produjo nada tan relevante como para que única y exclusivamente hicieran requerimientos, en primer lugar recomendaciones y luego requerimientos, ¿qué papel considera usted.
.
.
, nos gustaría saber qué papel considera usted que hizo la inspección del Banco de España después de estar.
.
.
, pues, eso, desde el 2008 hasta el 2011?

Y me gustaría también saber, porque resulta.
.
.
, a resultas de las preguntas que han formulado los compañeros y que yo creo que debería responder, se desprende que, una de dos, o el Banco de España no se enteraba.
.
.
, no se enteró durante estos.
.
, este tiempo que estuvo en inspección permanente, o ustedes no le facilitaban los datos ciertos ni a los requerimientos ni a los inspectores presentes en la entidad.

Y yo creo que.
.
.
, nada más, gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Betoret.

Señor Martínez, ahora tiene un turno de cinco minutos, pero le quedará después un último turno también de cinco minutos.

Tiene la palabra.

El senyor Martínez García:

Bueno, pues, si quieren, empiezo por usted.
Con lo que se refiere al pasivo del sector público, bueno, pues, yo creo que.
.
.
, eran posiciones que no afectaban significativamente a la posición patrimonial de la entidad, ¿no?
.
.
.
En cuanto a que.
.
.
, al Banco de España, el único requerimiento que yo conozco por escrito es el que hizo el acta de inspección de diciembre del 2010 y que se cubrió absolutamente con cargo al estado financiero de la entidad.
Es el único documento por escrito que yo conozco.
.
.

Sobre cuándo nos enteramos de esta situación, pues, hombre, nos enteramos de esta situación cuando se produce la intervención.
Yo quiero recordarles, permítame que haga un poquitín de historia, pasamos de ser el sector financiero más solvente de Europa.
.
.
, hubo unas pruebas de estrés en el año 2010, en el que también CAM superaba las pruebas de estrés, el 15 de julio del 2011 el Banco de España.
.
.
, hay una segunda prueba de estrés.
.
.
, en las cuales CAM supera estas pruebas y el Banco de España.
.
.
, el día 15 de julio, ¿eh?
, informa a todos los mercados financieros, a todas las agencias de calificación, que todas las entidades financieras, incluida CAM, incluida CAM, supera los test de estrés.
Y ese documento lo pueden ustedes ver también si quieren en la página web.
El día 15 de julio.
.
.
El día 21 se produce la intervención.
¿Qué pasó en esa semana.
.
.
?
, ¿qué información obtuvo el Banco de España durante esa semana para cambiar de opinión?
No lo sé.

Realmente, además, en este documento.
.
.
, ¿eh?
, (so de papers) este documento, que está colgado en la página web, dice que las pruebas, ¿eh?
, las pruebas de resistencia, es una herramienta a disposición del supervisor, dice, pero no es la única.
.
.
«Son muy útiles para analizar el deterioro de la solvencia en escenarios muy adversos».
.
.
, e improbables.
.
.
Ahora bien, no es el único elemento, «la viabilidad de esa entidad depende también de otros elementos como son: la posición de liquidez y la capacidad de captar financiación en los mercados; los sistemas de control interno de control de riesgos; la rentabilidad, la eficiencia y el modelo de negocio.
» Esas son.
.
.
, el día 15 de julio.
.
.
Como comprenderá, el día 21 no.
.
.
Como empleado y como contrapartícipe que soy, ¿eh?
, si hubiese sido consciente de esa conspiración.
.
.
Yo he sido uno de los mayores inversores de CAM a título particular, y de hecho todavía mantengo un importante nivel de cuotas participativas, ¿eh?
Pues, si.
.
.
, no entiendo qué pasó durante esa semana, sinceramente.

¿Cuál era la información que durante esa semana se generó para cambiar del A al B?
Evidentemente, no estoy.
.
.
, estoy opinando de lo que conozco, hay muchas actuaciones que yo no conozco.
Por desgracia, aunque ustedes decían que yo era.
.
.
, yo ni participaba en los preconsejos ni en la comisión ejecutiva ni en el.
.
.
, y tengo la información de la que tengo, de.
.
.
, hay múltiples correos que usted me comenta que yo no conozco.
.
.
¿Eh?
Lo que sí que sé.
.
.
, no logro entender qué ha pasado esa semana para que.
.
.
hubo ese cambio de opinión tan radical.
Si no, por supuesto, no me hubiese cogido con ese nivel de cuotas participativas con el que me ha cogido, ¿no?

Y, bueno, toda esa teoría de que conocemos, del engaño, la conspiración, bueno, pues, es una teoría.
.
.
, al menos llamativa en cuanto a titulares.
Otra.
.
.
, luego, otra cosa es que sea real, ¿no?
Claro, probablemente ustedes están ahí y dice «este señor qué va a decir».
.
.
Pues, bueno.
Les he dicho al principio que vengo a ofrecer mi total colaboración para aclarar las circunstancias reales de lo que ha sucedido en la entidad.
Si usted.
.
.
, empezamos a cortar y pegar distintos correos electrónicos, pues, podemos montar la historia que queramos.
Pero lo cierto es que, bueno, la situación de la entidad es muy similar a la situación de otras entidades, sin descargar en absoluto un ápice de la culpa que podamos tener, como directivos de la misma, ¿eh?
, ni un ápice, pero que, si, hombre, si en este país hubiese una entidad que ha sufrido esto, pues, sería entendible, pero cuando es todo el sistema financiero español.
.
.

Usted me dice, «no, es que como van a prever que.
.
.
», ¿en base a qué hacían los análisis?
Pues, hacíamos los análisis en base a planes de viabilidad.
Y esos planes de viabilidad de las operaciones, pues, tienen la validez que tienen, como ahora se ha demostrado.
Como le decía, en el 2010, la comunidad europea hizo unos test de estrés en base a unos planes de.
.
.
, unas previsiones.
.
.
Nosotros utilizábamos las mismas previsiones que utilizaba la comunidad europea.
.
.
Cada trimestre el Fondo Monetario Internacional saca unas nuevas previsiones y cada mes el Fondo Monetario Internacional las reduce.
.
.
Pero no solo el Fondo Monetario Internacional, las agencias de calificación.
.
.
Ya llevamos tres test de estrés.
¿Cuántos más vamos a tener?
No lo sé.

Más temas que me han preguntado.
Sobre el señor Avilés, pues, yo voy a decir aquí lo mismo que dije en el juicio, y no sé si se puede decir, es decir, para mí.
.
.
, a mí.
.
.
, en ningún momento sufrí ningún tipo de influencia por parte del señor Avilés para aprobar las operaciones.
Y ya.
.
.
Las operaciones.
.
.
, era un promotor y se analizaron como otros.
.
.
, operaciones de otros promotores, con los mismos parámetros.
Ese tipo de operaciones, además, eran aprobadas por el propio consejo de administración.
Todas las que usted me ha comentado, y yo le podía también ampliar la lista de otras operaciones en el sector financiero del consejo de administración.
Se han producido, y no son tan llamativas porque no son el caso de CAM.
Tenemos Metrovacesa, tenemos Urbis, tenemos Hábitat, tenemos Colonial, tenemos Astroc.
.
.
Todas esas operaciones.
.
.
, por ejemplo,.
.
.
Todas juntas, más de veinticinco mil millones de euros.
En ninguna de esas ha participado CAM.
.
.
(Veus)25.
000 millones de euros.
Y han participado todas y cada una de las entidades de este país.

Le digo que, efectivamente, habremos cometido muchísimos errores, y no me quito ni un ápice la responsabilidad sobre esos errores, pero también tengo que decir que algo ha pasado en este país, por el cual los bancos habremos tenido una parte muy importante.
.
.
Evidentemente, es lamentable, pues, cuando una persona lleva veinticinco años trabajando, padre de familia, hace cinco años decide comprarse una casa, fue a su banco, el banco le dio una hipoteca basada en que llevaba veinte años trabajando, y hoy se encuentra en la calle, a lo mejor, se encuentra en desempleo, es algo realmente.
.
.
, me pongo en su piel y realmente me parece lamentable, es cierto.
Y comparto totalmente la crispación que se puede generar y la impotencia de ese padre de familia.
Pero, de ahí a lo otro, hay un abismo, alguien tiene que preguntarse por qué la construcción, que ha sido como el oro de las Américas para este país, ¿eh?
.
.
.
, hemos cometido otra vez el mismo error.
Durante quince años hemos estado viviendo a albur de esto y hemos sido incapaces como país de cambiar la estructura productiva.
.
.
Y ahora estamos (inintel·ligible) .
.
.
que nos encontramos, ¿eh?

Sobre el tema de la prestación asegurada.
Hay.
.
.
, por si le sirve, hay compañeros, no es mi caso, que han protocolizado ante notario, con las fechas, ese documento al que usted se refiere.
.
.
(Remors) No, no, no, no.
.
.
Hombre, si usted no le da validez a un documento, a una escritura pública, ante notario, ya me dirá usted a qué le da validez, ¿a un correo electrónico?

El senyor Luna González:

Sí, a un correo electrónico posterior, claro.
.
.
(Inoïble) .
.
.

El senyor Martínez García:

Pues, entonces, ahora.
.
.
Si no.
.
.
(Inintel·ligible) .
.
.

El senyor president:

No dialoguen, por favor.

El senyor Martínez García:

.
.
.
en la estructura.
.
.
, en (inintel·ligible) .
.
.

El senyor Luna González:

Si usted tiene el protocolo del notario, ¡sáquelo!

El senyor president:

¡Señor Luna!
, señor Luna, tendrá su turno después.

El senyor Martínez García:

Sí, sí.
.
.

El senyor Luna González:

¿Lo tiene?

El senyor Martínez García:

Yo no, yo (inintel·ligible) .
.
.

El senyor president:

Está interviniendo el señor Martínez.

Continúe, señor Martínez, pero ruego vaya finalizando.

El senyor Martínez García:

Y, bueno, (veus) me parece que.
.
.
, por (inintel·ligible) .
.
.
de tiempo, luego seguiré contestando lo que haya de contestar, ¿no?

El senyor president:

Muchas gracias.

Por último, ya la última ronda por parte de los grupos.

Señor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Bé, sí, clar, el Fons Monetari Internacional i el nostre senyor també, clar, evidentment, ¿val?
És a dir, no estem parlant ací del Fons Monetari Internacional, ja sé quina responsabilitat té el Fons Monetari Internacional, la Comissió Europea, el Banc d'Espanya.
.
.
, però estem parlant de les «seues» responsabilitats com a gestors.
I, torne a insistir-li, la construcció, com a sector, ¡la van promoure vostés!
, no es va promoure a soles.
.
.
Vostés tenen un paper actiu en això, ¿val?
Per tant, això pot ser un error, però les altres coses no són errors.
.
.
L'operació de Nyesa ¡no pot ser un error!
.
.
.
És una acció deliberada de beneficiar un determinat grup empresarial.
Vereda Sucina, Juan Ramón Avilés, ¡no es un error!
, és una acció deliberada de beneficiar un determinat grup empresarial.
.
.
M'agradaria que m'explicara tota la pel·lícula de Hansa Urbana des que naix fins Cabo Cortés, perquè, ¡quina història!
.
.
.
Senyor García, ¿eh?
, ¡quina història!

¿Què han estat fent vostés en Hansa Urbana?
.
.
.
¿Això també és un error?
Clavar-hi un soci, fer-lo ric, canviar-li les accions, tornar-se a fer-se soci amb ell, comprar uns terrenys.
.
.
¿Tot això són errors?
.
.
.
¿Són errors, això?
¿De deveres?
¿Vosté pretén que ací ens cregam que això són errors de vostés?
A mi el que m'agradaria saber és vostés què trauen de tot això, perquè és que és l'única cosa que falta per saber.
I ara em ve ací vosté a contar-me, dient, no, si és que totes eixes operacions estan aprovades pel consell d'administració.
.
.
¿Amb informes de qui?
.
.
.
, senyor Martínez, ¿de qui?
¿Qui informava sobre això?
Per posar-li un exemple: l'operació de Polaris venia aprovada, en 24 de juliol de 2007, per la comissió de riscos.
¿Vosté té res a vore amb això?
.
.
.
¿Sí o no?
.
.
.
O és que.
.
.
, «no, jo, sí, era director de riscos i inversions, però.
.
.
, però no em preocupava ni dels riscos ni de les inversions».
.
.
¿És això el que ha vingut a dir-mos ací?
, ¿de deveres?
, ¿és a dir.
.
.
?

I jo.
.
.
, de deveres, torne a dir-li-ho: Nyesa.
Torne a explicar-li-ho, el tema de finançar sòl, ¿eh?
, operacions sobre sòl que no estava reclassificat, ¿quantes voltes van fer això?
el Banc d'Espanya cita Dreamview, amb Enrique Ortiz.
¿Quantes voltes feien eixe tipus d'operacions?
Perquè, clar, si ho fan una volta, «ai, és que ens hem enganyat», ¿no?
.
.
.
, quan és una operació habitual que es practica, a més, en determinats (inintel·ligible) .
.
.
empresarials i en altres, no, no és un error, ¡no és un error!
¿Per què?
¿Què tenien estes persones?
¿Què tenia Nyesa?
, ¿Què tenia Ballester?
, que ja dic que Avilés ja sabem què tenia, ¿val?
¿Què tenia Enrique Ortiz?
.
.
.
¿Val?
¿Què tenia Polaris World?
¿Què tenien eixos grups que no tingueren la resta de mortals?
¿I per què vostés opten per la construcció i no es dediquen.
.
.
, diuen, no fem com Caixa Ontinyent, dediquem-nos al que ens hem dedicat tota la vida?
 Per què fan això?
Per què opten per això?
Perquè eixa és una decisió seua, això és una decisió de la direcció de la CAM, després l'avalarà el consell d'administració, i si no és una decisió de la CAM, ¿de qui és?
De qui és eixa decisió de transformar la CAM en una gran immobiliària, de qui és?
I per què es dediquen des de 2008 sistemàticament a fer oidos sordos a requeriments i les citacions i tot això que els dóna el Banc d'Espanya i es dediquen directament a anar tractant de fer una fugida cap endavant, que jo no sé quin sentit tenia.
Acabar com?
Com han acabat.

El problema d'això és que vosté ara diu que són errors, però els errors no els paguen vostés.
Vostés no els paguen els errors.
Ja veu com està el país, endeutat fins a les celles per a pagar els seus errors, si és que són errors.
Ara ni tan sols són capaços de vindre ací a reconéixer que s'han equivocat i a assumir les seues responsabilitats amb això.

I una pregunta que no m'ha contestat abans.
Les societats en paradisos fiscals.
Per què?
Per què?
Per què les quotes participatives s'emeten des d'una societat en un paradís fiscal?
Per què fan això?
Poden explicar-ho.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Martínez, jo voldria fer-li algunes preguntes sobre algunes afirmacions que ha fet vosté.
Diu: «El único requerimiento escrito que yo conozco del Banco de España es de diciembre de 2010.
» Vosté ha remarcat allò d'escrit, que a mi no m'ha passat desapercebut, perquè entenc que vosté sabia alguna cosa més.
Jo, de veritat que no vaig a permetre, i li ho dic sense voler ofendre, que a mi me prenguen el pèl en esta comissió de la manera que solen fer-ho.
Estava el Banc d'Espanya in situ en la CAM des de 2008 i vostés no s'enteraven de res del que feia el Banc d'Espanya allí?
Vostés se pensen que nosaltres som bobos o què?
Alguna cosa sabrien del que estava fent.
Que me vinga un conseller que no té ni idea de llegir un balanç i que li ha tocat per sorteig, perquè és impositor de no sé què.
.
.
, vull dir, però vosté.

Diu: «No, no, jo l'única cosa que vaig saber de…».
Tres anys, tres anys i l'única cosa que sap.
I a més és que ho ha dit vosté.
Diu: «El único requerimiento escrito.
» Ha vullgut dir que sabia alguna cosa més del que estava fent el Banc d'Espanya allí, que, anem a vore, era el tercer en discòrdia.
Perquè aquí un diu quién era más, pues se mira el sueldo.
.
 Vosté cobrava vora 300.
000 euros a l'any, ¿sí o no?
I per a no enterar-se de res, no sé si estava ben pagat.

Perquè, clar, una cosa que també és un insult és i no és que «me da mucha pena que gente que ha trabajado tantos años y que le hemos dado una hipoteca ahora esté pasándolo fatal y tal».
Vosté ha vist dacions en pagament a promotors en la CAM?
(Remors) I a promotors?

El senyor president:

No dialoguen, per favor.

La senyora Mollà Herrera:

Ho dic perquè sap que el problema que tenen vostés amb totes les vivendes hipotecades i que no se poden pagar no són les del pobre home que porta vint anys i que s'ha quedat sense treball, perdone.
I vostés han fet dació a pagament a promotors que, efectivament, ha anat en detriment de la caixa.
I al pobre home que porta vint anys i s'ha quedat sense treball, vostés el que van fer en el seu dia era inventar les quotes participatives i encara furtant-li més diners del que.
.
.

Per cert, allò de les quotes participatives, ¿pot dir-me exactament la quantia de quotes participatives que téÂ ?
Perquè, clar, una persona que cobra 300.
000 eros a l'any, que té una renda vitalícia de 13.
000 euros al mes, que té 4 milions d'euros, que és la seua indemnització, 4 milions d'euros.
A vore, la prima de jubilació de no és de 4.
425.
000 euros?
No?
Su salario final era de 847.
000; su salario real de 296.
000… (Remors) Ho he tret de l'informe de Price Waterhouse i m'agradaria que vosté me diguera si això és així, ¿quina és la quantitat que s'ha quedat en quotes participatives?
També és bo saber-ho.
I de fet li hem preguntat també sobre açò i m'agradaria que vosté poguera dir perquè van requerir treure a oferta les quotes participatives al mercat.
Vull dir, era l'única caixa que treia quotes participatives?
Va ser perquè era un invento genial o perquè necessitaven obtindre liquiditat de forma immediata entre els clients?

Diu: «Yo no recibí ningún tipo de influencia para favorecer al señor Avilés.
» És això el que ha anat a contar al tribunal?
Ha anat a explicar per què se fa un canvi i utilitza su hermana com a testaferro en una societat amb dificultats i canvia de la seua cunyada, la seua germana canvia a la seua germana allò de Vereda de Sucina?
Això és real, passà això, eixe canvi de titularitat?
«Entre el dia 20 de desembre de 2002, Inmaculada Alcaraz, cónyuge de Ramón Avilés, vende a la hermana de este la totalidad de las participaciones de Vereda Sucina» i que d'això no s'informa al Banc d'Espanya.
Això és real?
Això va passar?
Ho dic perquè vostés supose que quan va a declarar ho va mirar si això va ser real i va succeir així.

M'agradaria acabar preguntant-li sobre el que li he preguntat al principi de les preguntes que he fet, sobre el pla de viabilitat.
Quina participació va tindre vosté en l'elaboració d'un pla de viabilitat que el Banc d'Espanya va dir que era del tot irreal, increïble, on vostés assenyalaven que se preveia el cobrament de la majoria dels préstecs concedits a promotors, se realitzaven previsions de venda de pisos que anaven a augmentar els depòsits, anaven a ignorar completament els riscos reals d'eixos depòsits perquè augmentaven en un 28%, etcètera, etcètera.
Tot això va tindre vosté participació?
Ho dic perquè vosté, que tenia tan clar la crisi econòmica i tenia tan clar que tota l'exposició al mercat immobiliari anava a vore's afectada, jo no sé fins a quin punt en eixe pla de viabilitat van obviar la realitat que estàvem veient.
I, per tant, la participació seua directa en eixe pla de viabilitat quina va ser?

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Senyor Luna.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

No recuerdo si no se ha dicho cómo se produce su salida de la caja o es que seguramente no nos lo ha dicho.
Me gustaría que nos dijera por qué se produce su salida de la caja.

Señor Martínez, dice usted que el único escrito que conoce el Banco de España es el de diciembre de 2010.
A ver si le refresco un poco la memoria.
En el consejo de 29 de septiembre de 2005, usted ya era miembro del comité de dirección, se lee el primer escrito del Banco de España donde les advierte a ustedes de la creciente apelación a los mercados de deuda interbancarios y les avisa del riesgo entre otras cosas.

En el consejo de 22 de marzo de 2007 vuelve a haber un escrito de recomendaciones del Banco de España -todo eso está en las actas de los consejos y usted asistía a los consejos- donde reitera el riesgo de la actividad promotora, reitera que la recuperación de créditos depende de los precios o de la recalificación urbanística, les advierte de que tienen que aumentar las dotaciones para los riesgos subestándar, les advierte de que la tasa de morosidad es un 50% superior a la de la media del sector, de que la cobertura de insolvencias está casi un cien por cien por debajo de la media del sector, les advierte que no controlan el uso de las entregas a cuenta de la compra de viviendas.

En el consejo de 13 de diciembre de 2007 vuelven a leerles otro escrito de recomendaciones del Banco de España.
Les pide aumentar dotaciones, corregir errores de contabilización y cobertura de operaciones crediticias y les exhorta el Banco de España a respetar el contenido de las normas contables.
Esto es en diciembre de 2007.

Después, en consejos de noviembre de 2009 y de abril de 2010, les informan de la evolución de la inspección que lleva desde 2008 y finalmente, en el consejo de diciembre de 2010 le leen el requerimiento.
¿Esto es no haber tenido nunca conocimiento de nada del Banco de España?
¿Quiere usted decirnos que es que las actas no reflejaban lo que pasaba en los consejos?
¿Se falsificaban las actas de los consejos de administración?
Porque aquí ha habido directivos que dicen que, por ejemplo, en el de 2010, diciembre, no se leyó el requerimiento del Banco de España.
¿Se leyó el requerimiento del Banco de España o no se leyó?
¿Y en todos estos anteriores que yo le he citado, se leyeron los escritos del Banco de España o no se leyeron los escritos?
La pregunta es muy concreta y me gustaría que nos la contestara.

A ver cómo se lo explico.
Algo ha dicho mi compañero, el señor Torró, en relación con los informes sobre inversiones.
Ninguna decisión del consejo de administración que yo conozca en materia de inversiones se ha adoptado con un informe suyo en contra, ninguna.
Por lo tanto, usted era el que orientaba de alguna manera las decisiones, usted y el resto de los directivos del consejo de administración.
Y le voy a decir más.
Usted encubría, cuando había problemas, para que el consejo de administración no conociera algunas cosas.

Le hemos preguntado por TIP, mil millones de pérdidas para la Caja de Ahorros del Mediterráneo, y por Valfensal.
Tengo aquí un correo electrónico suyo de 12 de marzo de 2009, a raíz de una petición de inversión bruta, dice aquí, de Valfensal de 380 millones de euros, usted le manda un correo a Roberto López, encontrándose don Agustín Llorca en copia del citado correo, indicándole el fundamento en los que se basa la comisión de riesgo de central para calificar como desfavorable dicha operación.

Y dice usted: «La decisión de la comisión de riesgo de central se basa en: incertidumbre sobre el grado de cumplimiento de los planes de negocio.
2.
La reducción de las valoraciones de las inversiones hoteleras en el Caribe.
3.
La falta de credibilidad de los presupuestos de inversión presentados por esta empresa, ya que en todos los proyectos financiados por la entidad se han producido notables desviaciones que han necesitado financiaciones posteriores.
4.
La excesiva concentración de riesgos con el top 20.
5.
El impacto notable en la liquidez.
6.
Retorno a una inversión mínima en la inversión de este grupo, lejos de los objetivos de rentabilidad reflejados en la propuesta inicial de las operaciones.
Por todo ello la opinión técnica de riesgos es desfavorable a la misma.
No obstante, traslado a la comisión central de riesgos, la aprobación de esta operación por parte de dirección general basada en motivos estratégicos.
»

A continuación le mandan estos al subdirector general de empresas, don José Pérez Linares y a María Dolores Amorós.
¿Esto lo dijo usted en el consejo de administración o simplemente le envió este correo al director general y se calló en el consejo de administración y, por tanto, ocultó a los consejeros que había un riesgo con Valfensal que no se justificaba de ninguna manera y que había unos préstamos a Valfensal que no se justificaban de ninguna manera?
¿Qué dejación de responsabilidades hizo usted en el tema de TIP?
¿Usted, como director general de inversiones de la caja, permitió que Roberto López y Daniel Gil manipularan las inversiones en TIP a su antojo?
¿Permitió que con estos informes de la comisión central de riesgos se hicieran esas operaciones, se dieran esos préstamos?
¿Que nos tiene que contar de esto?
Empiece por contar por qué no está en la caja.

Muchas gracias, señor presidente.

El senyor president:

Gràcies, senyor Luna.

Senyor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Una única pregunta por concluir.
Me gustaría que nos explicar a su juicio por qué los diversos planes de viabilidad que fueron presentando ustedes a requerimiento del Banco de España fueron rechazados por parte del Banco de España y cuál es su opinión al respecto.

Muchas gracias.

El senyor president:

Gràcies, senyor Betoret.

Y ya para finalizar su comparecencia y por tiempo de cinco minutos tiene la palabra.

El senyor Martínez García:

Con relación a TIP le puedo decir que, efectivamente, conocía determinadas operaciones de TIP si bien es cierto que había un área específica dentro de la entidad que era el área inmobiliaria que tenía autonomía para ese tipo de operaciones.
Por tanto, autonomía en lo que a mí respecta.

En cualquier caso, yo puedo tener una opinión, como usted entenderá que en las organizaciones no todo el mundo tiene la misma opinión sobre los distintos aspectos del negocio.
Al final es una opinión más dentro de una organización y las decisiones se toman y, entonces, hay veces que se toman a favor y otras veces que se toman en contra.
No tengo nada más que decir.

En cualquier caso, yo este tipo de operaciones no las presentaba al consejo y mi participación en el consejo era estrictamente como ponente para los temas que el presidente me facultaba, no tenía oportunidad para opinar sobre otros temas fuera de mi ámbito de presentación al consejo.

Y por lo que yo sé, yo no he leído ningún acta del consejo, porque no tenía acceso a esa información.
Pero yo sí que estuve presente cuando se leyó el acta de recomendaciones.
Y cuando me refería a que no había documentación por escrito del Banco de España, lógicamente me refería a la etapa cercana en tiempo, no me estoy refiriendo a los 150 años de historia de la CAM.
Durante los 150 de historia y tal ha habido mucha comunicación entre el Banco de España y CAM, pero durante este período… Porque lo que usted dice de 2008, me está hablando de la evolución de la inspección no de ninguna recomendación de la inspección.
(Remors) Las anteriores, la verdad es que no recuerdo 2005 y 2007, porque usted me está preguntando cosas que yo no tengo documento, no dispongo de ninguna documentación en este momento, ya que salí de CAM en un proceso por el cual el Banco de Sabadell entendió que mi participación en el proyecto no era interesante para ellos.
Nada más.

Sobre las daciones, le puedo decir que CAM ha sido el actor más importante en este país de daciones a particulares, a particulares; que tenía un plan, claramente identificado, de apoyo a ese tipo de operaciones, tanto en daciones directas como en daciones con alquiler, de tal forma que el cliente hacía la dación y luego tenía durante tres años un alquiler, con precio casi simbólico, para poder volver a recomprar su vivienda, mucho más que la del sector inmobiliario, mucho más.

Sobre Polaris.
Pues, no, no… La verdad es que… Creo que esa operación que usted me comenta fue unos meses después de que un inversor pagase 300 millones por el 50% de Polaris, el 50% de Polaris.
Alguien, una serie de inversores pagó 300 millones por el 50% de esa sociedad.
Entonces, a mí…, en ese momento, en ese momento, la operación podría ser tan buena como para que un inversor, un tercero, pusiese su capital en ese proyecto.
Después, ¿el devenir?
Pues, es el devenir de cómo ha sido todo.

Usted me ha preguntado por los planes de capitalización.
Los planes de capitalización se hicieron utilizando las mismas proyecciones macro que la comunidad europea utilizó luego en los test de estrés de 2011.
Claro, en esos test de estrés se identificó cuál era el agujero potencial de las entidades.
En ese test de estrés, CAM, como le decía, supero el test de estrés.

El apoyo final que CAM ha recibido, que ha sido unos 5.
200 millones, es muy inferior al que otras entidades han recibido de menor tamaño.
Por ejemplo, tenemos a Caixa Galicia, tenemos a Catalunya Caixa.
Pero, bueno, ahí el formato ha sido diferente; ha sido un formato de nacionalización y no de intervención.
Ya le digo, no sé por qué ha sido un formato distinto.

Y creo que hemos terminado con lo que me preguntaban ustedes, ¿no?

Nada más por mi parte.

El senyor president:

Pues, muchísimas gracias, señor Martínez García, no solamente por su presencia, como ya le hemos dicho anteriormente, sino por la colaboración que, indudablemente, ha prestado a esta comisión.

Senyories, se suspén la comissió per dos minuts.
(Se sent una veu que diu: «Dos no, cinc.
») Perdó, per cinc minuts.
.
.
Doncs, per cinc minuts, el que diu la senyora Mollà.
(La senyora Mollà diu, amb el micròfon desconnectat: «Clar que sí.
.
.
») Val.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

El senyor president:

Senyories, es reprén la sessió.

Compareixença del membre del consell de direcció de la CAM, senyor José Pina Galiana

El senyor president:

Donem la benvinguda al senyor José Pina Galiana, membre del consell de direcció de la CAM, a qui agraïm que haja acceptat el requeriment d'esta comissió per a vindre a col·laborar en els treballs d'investigació que s'estan fent.

He de dir-li que esta és sa casa, que se senta a gust, que se senta còmode.

Açò no és un interrogatori ni és un juí.
Açò és una sessió informativa en què vosté tindrà un temps de cinc minuts per a fer una breu introducció i que se puguen situar els diputats en quines són les responsabilitats que manté o que ha tingut en la CAM.
I, a continuació, tindran els grups un torn de cinc minuts per a repreguntar o demanar algun matís.
Vosté un segon torn de deu minuts per a contestar conjuntament.
Ells un segon torn de cinc minuts.
Vosté un tercer torn, que és de cinc minuts.
Tercer torn dels grups de cinc minuts.
I quart de vosté de cinc minuts.

No se preocupe del que li he dit.
Ja aniré jo indicant-li el temps que té en cada moment.

Per tant, reiterant el nostre reconeixement per la seua presència, té la paraula per temps de cinc minuts per a fer una breu introducció.

El senyor Pina Galiana:

Moltes gràcies, president.

Senyores i senyors diputats.

Comparec davant d'aquesta comissió no permanent d'investigació sobre el procés que ha dut a la intervenció de la CAM en haver sigut requerit com a membre del seu comité de direcció.

El meu nom és José Pina Galiana.
Sóc llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials per la Universitat de València i màster en Finances per la Universitat de Deusto.
Des del passat mes de juny treballe al Banc de Sabadell com a director regional d'Alacant.
I, abans d'això, tota la meua carrera professional s'ha desenvolupat a la caixa del mediterrani o en entitats que han format part de la caixa del mediterrani o del Banc CAM, amb posterioritat; va ser en una d'elles, en la caixa de Novelda, on en l'any 1972 jo vaig entrar en unes oposicions a botones.

Vaig començar a tenir càrrecs de responsabilitat, càrrec directius, a partir de 1990, on vaig entrar en l'àmbit dels mercats financers.

En 1995 vaig ser nomenat director de tresoreria i inversions institucionals, i, en l'any 1998, vaig ser ascendit a director general financer amb competències en tot el que era el risc de crèdit, és a dir, la cartera de préstecs i crèdits, tot el que era la gestió del grup d'empreses, tot el que era la banca majorista, la banca corporativa i la gestió de la tresoreria.

Des d'eixe moment, és a dir, des de l'any 1998, vaig entrar a formar part del comité de direcció de la caixa del mediterrani.

En 2001 vaig deixar de tenir competència sobre la gestió del risc de crèdits, que va passar a una altra àrea, mantenint la resta de responsabilitats fins a maig de 2007, moment en què vaig ser nomenat secretari general amb competències sobre l'obra social, la secretaria d'òrgans de govern, la comunicació, la responsabilitat social corporativa o el servei d'atenció al client.

En febrer de 2011 vaig ser cessat com a secretari general, el que comportà la meua sortida del comité de direcció de la caixa, i enviat al Banc Base, on vaig estar fins al trencament del SIP.
Vaig tornar a CAM sense càrrec, i, en la remodelació organitzativa per a la segregació del negoci financer al Banc CAM, vaig ocupar la direcció de desenvolupament corporatiu.

Rere la intervenció de CAM, vaig ser nomenat pels administradors del FROB director de l'àrea financera per fer-me càrrec del que era l'àrea d'intervenció i l'àrea de control de pressupostos, lloc on vaig continuar fins a l'adquisició efectiva per part del Banc de Sabadell.

Al llarg de tota la meua vida laboral, m'he guiat pels criteris de professionalitat, rigor i respecte a les lleis i a les normes que regien el funcionament de les entitats financeres.

Comparec davant les seues senyories a títol personal, i, en conseqüència, res del que jo diga aquí pot ser atribuït ni pot vincular l'empresa en què ara treballe.

Estic a la seua disposició per a respondre les preguntes que consideren fer-me.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pina.

Doncs, intervé, ara, en representació del Grup Parlamentari Esquerra Unida, l'il·lustre diputat senyor Lluís Torró.

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Gràcies, senyor Pina, per haver comparegut davant nosaltres, i gràcies, sobretot, per haver-nos explicat la seua trajectòria per a poder situar millor tot el que suposen les seues diferents àrees de responsabilitat.

Jo veig que vosté té una trajectòria llarga en la direcció de la CAM, en diferents àrees de responsabilitat, i permetrà que li preguntem coses, algunes de les quals a la millor directament no són responsabilitat directa seua però, en tant que pertany al consell de direcció, doncs, probablement, alguna informació es puga aportar respecte a algunes qüestions.

El primer que volia preguntar-li és una qüestió que, si em diu que sí, després li faré algunes altres preguntes, i és si vosté ha sigut conseller de Terra Mítica en algun moment, ¿val?
I el primer que m'agradaria preguntar-li és que vosté ha sigut durant molt de temps -diguérem- el director de la gestió i, per tant, les estratègies financeres, i n'hi ha alguns elements que m'agradaria que ens explicara, com són les inversions exteriors en l'adquisició d'entitats financeres, concretament al Marroc, el Royal Banc de comerç marroquí, que ens explicara eixa inversió com es forja, quines intencions té i com arriba.
És a dir, que ens explicara també de la intenció de la compra del Banc de Guayaquil, i, en definitiva, que ens explique quin sentit tenia, en termes globals, ja no només en termes de la inversió, l'expansió tan forta que la CAM té especialment en la primera meitat i un poc més de la dècada del 2000, la primera dècada del segle i del mil·lenni, ¿no?

Perquè, realment, no acabem d'entendre massa bé a què es deu eixe creixement desmesurat que, lògicament, comportava una fortíssima dependència dels mercats externs per a obtindre liquiditat, una cosa que supose que dependria directament de la seua àrea fins 2007.
Quina relació té això i la crisi de després, en la decisió de traure les quotes participatives i com funciona eixe mecanisme de les quotes.

Vosté ha dit també que ha sigut del servei d'atenció al client en una de les últimes fases, i m'agradaria que ens explicara tot el procediment de venda de les quotes participatives, quina informació es donava a les oficines perquè es facilitara als clients, perquè vosté -supose- serà plenament conscient que una gran part dels inversors -per no dir la immensa majoria- en quotes participatives, realment, pensaven comprar una cosa pensant-se que estaven adquirint-ne una altra, ¿no?

I jo crec que això, també com està dins de les seues responsabilitats, m'agradaria que ens explicara què és el que van fer amb això, quins incentius n'hi havia, com van planificar la distribució d'eixes quotes i com es venien a la gent, i, després, què és el que van fer, si van fer alguna cosa per mantindre la cotització d'eixes accions o emissions equivalents a accions.

M'agradaria, també, que em parlara de Hansa Urbana.
Vull dir, si poguera ser, jo sé que ara no tindrà molt de temps, però la història de Hansa Urbana és un poc una història rocambolesca, ¿no?
, una entitat que crea la CAM després de desfer Urbamed, comprant-li a una persona una empresa que es fusiona, que el director general apareix ahí.
Bé, en l'última fase, sobretot, quan la CAM desinvertix en Hansa Urbana i reduïx la seua participació del 68 al 21%, que és prèvia a l'expansió de Hansa Urbana a Amèrica, sobretot en Cap Cortés.

I una cosa que no acabe d'entendre és com és possible que CAM desinvertisca en Hansa, i, després, es dedique a donar-li préstecs a Hansa per a eixa aventura a Mèxic, precisament en un context internacional on tractar de fer bungalous per a nord-americans que estaven immersos, també, en una crisi immobiliari brutal, jo, sincerament, això no ho entenc.
I quines garanties aportava Hansa a eixa operació perquè fóra digna de concedir els préstecs.

I, de moment, això.
Després, probablement, després, li preguntaré alguna cosa més, ¿val?

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Torró.

Correspon, ara, intervindre a la il·lustre diputada senyora Mireia Mollà, que representa al Grup Parlamentari Compromís.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Pina, benvingut a la comissió d'investigació de la CAM.

Jo voldria fer-li una pregunta relativa al que és l'informe d'incoació de l'expedient disciplinari -que no sé si vosté ha pogut llegir- que realitza el Banc d'Espanya, si ha tingut accés.
Ho dic perquè n'hi ha una cosa que voldria preguntar-li.

Concretament, quan parla dels relatius a l'auditoria interna, vosté diu que fins 2001 tenia assumides les competències de l'anàlisi del risc de crèdit.
I, casualment, fins a eixa data s'assenyala per este informe que se realitzaven valoracions i proposicions de classificació del risc de crèdit assumit; a partir de 2001 entra Roberto López Abad, se deixen de fer este tipus de classificacions i valoracions, amb la qual cosa se produïx un descontrol -diguérem- del que és el seguiment o la valoració que havien de tindre els riscos dels crèdits.

No sé si vosté formava part fins al 2001 d'eixe equip, i era el cap d'eixe equip que realitzava eixe tipus d'informes, ja sé que vosté deixa d'estar i, per tant, pot dir-me, «bé, ja no és cosa meua», però si sap si efectivament es va produir este canvi, si d'estar fent estos informes, este seguiment, estes valoracions i estes classificacions de riscos, de sobte se deixa de fer, si vosté té coneixement que això sí que va ser així, i si pot justificar d'alguna manera per què se pren eixa decisió, no que la prenguera vosté, però qui la prengué -que jo entenc que és Roberto López Abad-, o, almenys, se deixa de fer per alguna cosa, perquè l'entrada d'este senyor pareix determinant, ¿no?
, en este sentit, si sap alguna cosa al respecte, sobre este tema.

Sobre el tema del SIP, vosté, junt a Roberto López Abad, passen a formar part del Banc Base del SIP.
Per tant, vosté coneixerà exactament per què se produïx el trencament, si és cert -com han afirmat ací diferents membres del consell d'administració- que ells saben que és perquè els socis van demanar que se rebaixara el percentatge de la CAM en eixe SIP; s'han exposat moltes vegades els motius i és per trencament de dos contractes importants de la CAM, els socis s'enteren, i, per tant, l'exposició de la CAM, que era d'un 40% en eixe SIP, estava més valorada del que deuria.
Per tant, ¿això va ser així?
Els socis expressament demanaren que se rebaixara l'exposició.
¿Per què ho demanaren?
¿I això va ser el que va causar el trencament del SIP?

M'agradaria també saber sobre el Banc d'Espanya.
En este informe se parla, efectivament, que n'hi ha una inspecció in situ des del 2008 i, per tant, vosté fins a quin punt va tindre coneixement del que s'estava fent.
Ha dit l'anterior company seu ací, en esta comissió, que fins al requeriment de desembre no té constància escrita del que estava fent el Banc d'Espanya, però entenc que vostés sabien alguna cosa del que estava passant.

I arran d'eixe requeriment de desembre de 2010, del Banc d'Espanya -jo entenc que vosté coneixeria eixe requeriment perquè, a més, eixe requeriment se passa.
.
.
la senyora Amorós.
.
.
-, contesta el Banc d'Espanya que tot el que exposa el Banc d'Espanya en eixe requeriment ho assumirà el Banc Base del SIP.
Bé, se trenca el SIP, i, per tant, el Banc d'Espanya diu que no se va a retornar a la CAM la solució completa de dur endavant eixe requeriment, el que posava el Banc d'Espanya que se devia de fer.

Bé, vosté -supose- en eixe procés estaria, és a dir, que a vostés li envien eixe requeriment com que ho assumisquen dintre del SIP, quan se trenca el SIP han de retornar eixa execució d'eixe requeriment a la CAM, i ¿què passa?
¿Per què no se fa?
I etcètera, etcètera.

No sé si vosté estava també en el consell d'administració quan se va llegir eixe requeriment, perquè l'anterior company sí que ha dit que sí que estava en eixe consell d'administració i sí que va escoltar que en desembre de 2010 se llig íntegrament el requeriment del Banc d'Espanya a eixe consell d'administració.
No sé si vosté estava en eixe moment.
M'agradaria saber què pensa al respecte.

De riscos, de projectes i d'inversions ja li han preguntat i no vaig a repetir-me.
I vaig a preguntar-li sobre el tema del sou, retribucions, plans de pensions, assegurança Caser, bono extraordinario a largo plazo, etcètera, etcètera.

Vosté és un dels que firma sobre el 25 de novembre de 2010 -suposadament el 25 de novembre de 2010-, firma un annex, ¿val?
, per a canviar el que és el còmput de com s'anava a calcular la prestació addicional assegurada, bé.
Els correus electrònics de març de 2011 entre directius de la CAM, no solament ho daten, eixe acord, de predatar-lo eixa data exacta, sinó que parlen, efectivament, de com va quedar eixe càlcul, i són de març de 2001 entre directius.
S'assenyala que se predate el 25 de novembre.
.
.

El senyor president:

Pregue vaja finalitzant.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
de 2010 -acabe de seguida-, i, per tant, vosté firmaria un document -suposadament en març de 2011- amb una data de novembre de 2010.
¿Això va ser així?
M'agradaria que vosté poguera contar-ho.

I sobre el bonus extraordinari a llarg termini, igual.
Se decidix també predatar-lo a un acord -suposadament- que, a més, se firma per la comissió de retribucions, abans d'abril de 2009, que són els correus electrònics que parlen de com calcular eixe bonus, ¿val?
, i se predata -suposament- en febrer de 2009.
¿També és conscient que açò es va produir així, que se predataven eixes condicions dels membres del consell del comité de direcció per tal d'assegurar-se estes prestacions?

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Correspon la intervenció de l'excel·lent senyor Ángel Luna, en representació del Grup Parlamentari Socialista.
Senyor Luna, té la paraula.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

Yo creo que usted, en estos momentos, no tiene abierto ningún procedimiento disciplinario o penal -disciplinario del Banco de España o penal- que yo sepa; no obstante, si hay alguna cosa, me gustaría que nos lo dijera.

Ya nos ha explicado cómo está la situación y, por tanto, no me entretendré ahí, ni me entretendré mucho en algunas de las cosas que han dicho ya mis compañeros que me han precedido en el uso de la palabra.

Sí que me gustaría que nos explicara de qué manera se recibieron, en el comité de dirección o en los escalones inmediatamente inferiores, las instrucciones expresas, primero, de Roberto López y, después, de la señora Amorós, de minimizar los impactos en la cuenta de resultados del año 2010 y de, en la medida de lo posible, «mejorar» el resultado porque, según un correo del señor López, es el último año y después todo irá perfectamente.

Sabemos que se hicieron todo tipo de operaciones, todo tipo de números, todo tipo de cábalas para ver cómo se daban esos resultados y sabemos también que se forzó a las participadas -y hay correos electrónicos al respecto- para dar beneficios, concretamente Gesfinmed, por ejemplo, cuando luego tuvieron que pedir un préstamo a la caja porque se habían quedado, digamos, en números rojos, por entendernos.

Nos gustaría que nos contara qué fue lo que pasó ahí, cómo se explica esa operación de forzar las participadas a dar dividendos cuando no procedía dar esos dividendos y si hubo algún tipo de resistencia por parte de alguien a esas operaciones de maquillaje que parece que son bastante evidentes, puesto que las cuentas del año 2010 arrojaban unos beneficios inicialmente de 244 millones de euros; el primer semestre de 2011, de 81 millones de euros y, cuando se revisan, aparecen unas pérdidas por 1.
135 millones de euros cuando se hace la revisión a fondo del resultado de esas cuentas.

Nos gustaría que nos contara algo respecto del tema de las titulizaciones que ha sido también un elemento de debate.
Según los informes que circulan por ahí, el resultado contable de la operación de los préstamos titulizados le ha supuesto a la caja un quebranto de 168 millones de euros, que no es ninguna broma.
Y parece ser que en estas titulizaciones se oculta al Banco de España determinados pactos de recompra, determinadas opciones, determinadas cláusulas que permitían a la caja mantener el control de algunos de los aspectos de las operaciones y, por tanto, impedían que la caja sacara de su balance los riesgos de este tipo de operaciones.
Me gustaría que nos dijera algo al respecto.

Señor Pina, desde el año 2005, el Banco de España viene advirtiendo a la Caja de Ahorros del Mediterráneo de que tiene un riesgo excesivo.
.
.
, si quiere le digo las fechas, pero pierdo tiempo diciendo las fechas, en septiembre de 2005, en marzo de 2007, en diciembre de 2007, información de inspecciones en noviembre de 2009 y abril de 2010 hasta el escrito definitivo ese que dice usted que se leyó en el consejo de administración de diciembre de 2010, me ha parecido que asentía con la cabeza, digo, desde el 2005, el Banco de España viene advirtiendo a la caja del riesgo que estaba corriendo en el mercado.
.
.
, de la manera que entró en el mercado inmobiliario.
Porque en el mercado inmobiliario se puede entrar de muchas maneras, pero la Caja de Ahorros del Mediterráneo entró con unos riesgos en materia de suelo verdaderamente espeluznantes, como pone de manifiesto el propio Banco de España, es decir, había operaciones que solamente se justificaban porque existía el convencimiento de que determinados suelos se iban a recalificar.
Que si no se recalificaban, desde luego, el resultado de la operación era ruinoso desde el primer momento.

Entonces, me gustaría saber cuál es su opinión respecto de esta deriva de la caja que, por ejemplo, ayer ponía de manifiesto un antiguo director general que mientras él estuvo hubo algunos miembros del comité de dirección que estuvieron presionando para que la caja entrará en operaciones de suelo, y mientras él estuvo esas operaciones no se hicieron.
Y, a partir del año 2001, como ha recordado mi compañera la señora Mollà, cambiaron no solamente la manera de controlar los riesgos, sino cambió la política de la caja a la hora de financiar no solamente viviendas o operaciones de promotor, etcétera, etcétera, sino operaciones de suelo puro y duro.

Yo me imagino que ustedes, miembros del comité de dirección con larga experiencia, debían ser conscientes de los riesgos que corría la caja y, sobre todo, debían ser conscientes a partir de 2008, porque es verdad que en 2007 todavía.
.
.
, bueno, cayó el fondo aquel de Paribas y entonces parecía que había un pequeño susto, pero el 2008 ya fue definitivo.

Pero que a partir del 2008 la caja siguiera entrando en determinadas operaciones sin tener en cuenta la situación parece un tanto inverosímil y a mí me gustaría que nos contara su valoración al respecto.
¿Cómo es posible que con un comité de dirección compuesto por cualificados profesionales se permitiera esa deriva de la caja?

Y, ¿cómo es posible que el consejo de administración no fuera suficientemente informado, como hemos tenido oportunidad de ver, por ejemplo, en la comparecencia anterior, de operaciones tremendamente arriesgadas y sin justificación que el propio comité central de riesgos de la caja desaconsejaba, como la operación de financiar algunas operaciones de Valfensal?
Yo me imagino que esto en el comité de dirección se sabía todo, porque ustedes tenían bastante buena relación entre todos.
.
.

El senyor president:

Ruego finalice.

El senyor Luna González:

.
.
.
relación -sí, termino enseguida, señor presidente- relación que se pone de manifiesto también, como ha puesto de manifiesto mi compañera la señora Mollà, valga la redundancia, cómo ustedes fueron modificando las condiciones de la prestación adicional asegurada hasta llegar a una cantidad cierta, revalorizable, después de un montón de operaciones para calcular qué era lo que les convenía y cómo ese anexo al acuerdo del 2008, que ustedes supuestamente firmaron el 25 de noviembre del 2010, realmente no lo firmaron antes de marzo del 2011, porque fue en esa fecha cuando se cerró el asunto.

Por cierto, al hilo de esto, he leído que ha presentado usted recurso contra la suspensión de este acuerdo en relación con las pensiones, con la prestación adicional asegurada, que adoptado la Audiencia Nacional.
Es decir, la Audiencia Nacional reconoce en un auto -el juez de la Audiencia Nacional- que efectivamente estos acuerdos están antedatados y, por tanto, como primera providencia y como precaución suspende esos acuerdos.
Y leo que usted ha presentado recurso contra esa suspensión.
¿Quiere esto decir.
.
.

El senyor president:

Ruego finalice, señor Luna.

El senyor Luna González:

.
.
.
-sí, termino enseguida, señor presidente- quiere esto decir que usted mantiene que esos acuerdos no han sido antedatados en la fecha, es decir, que usted verdaderamente firmó el 25 de noviembre de 2010 el anexo al acuerdo de 2008 por el cual se fijaba la renta que en su caso asciende a 13.
104 euros al mes, si no estoy yo mal informado?

Muchas gracias, señor presidente.

El senyor president:

Gràcies, senyor Luna.

Per últim, en esta primera tanda, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Vicente Betoret, que representa el Grup Parlamentari Popular.
Senyor Betoret.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Pina, moltes gràcies, per comparéixer en esta comissió i vaig a ser molt breu perquè són moltes les preguntes que ha de respondre i jo vaig a centrar-me en tres qüestions fonamentalment.

En primer lloc, m'agradaria saber, del total del passiu de la caixa, xifrat en més de 47.
000 milions d'euros, respecte d'eixe passiu total, la Generalitat valenciana i el sector públic valencià té un passiu respecte de la caixa de 670 i no sé quants.
En la seua opinió, si este passiu que manté La Generalitat pot haver incidit d'alguna manera en el final que ha tingut la caixa.

En segon lloc, m'agradaria saber també la seua opinió respecte del grau de rigor de la inspecció del Banc d'Espanya, tenint en compte que des del 2008 tenia una presència permanent en l'entitat i que.
.
.
, bé, el resultat que, al marge dels requeriments i de les recomanacions i altres coses, ha tingut la caixa després d'eixa presència del Banc d'Espanya.

I, per últim, també m'agradaria conéixer la seua opinió respecte de la inversió que va fer la CAM en el seu dia en Terra Mítica, si en aquell moment es considerava que era rendible i que era adequada, i quina és la seua opinió al respecte.

Res més, moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Betoret.

Ara, senyor Pina, té un temps de deu minuts per a contestar conjuntament als quatre grups.
Té la paraula.

El senyor Pina Galiana:

Moltes gràcies, president.

Al senyor Torró.
.
.
, vaig a intentar contestar per ordre, encara que repetisca algunes qüestions, en algunes preguntes.

Respecte a Terra Mítica, efectivament, jo sí que vaig ser conseller des del primer moment de Terra Mítica.
El sistema que tenien en CAM quan els directius anàvem als consells d'administració era que el conseller era l'entitat o una empresa participada per l'entitat, i com a persona física hi havia un representant, que en este cas estava jo.
.
.
i hi havia algun representant més en Terra Mítica.
Però sí, efectivament, vaig ser membre del consell d'administració de Terra Mítica des de l'inici.

Respecte de les inversions en l'exterior, tant en el Banc Marroquí de Comerç Exterior, com el Banc de Guayaquil, he de dir-li que jo no vaig participar en ninguna d'estes decisions i, per tant, no puc donar-li explicació de per què es van fixar en estes companyies per a entrar.

El que sí li puc contestar és a la segona part de la seua pregunta, en el sentit de per què eixa expansió tan forta, que encara que no ho ha dit, però he d'entendre que era una expansió se referix vosté al territori espanyol, no?
I l'explicació esta és molt senzilla, en l'època del boom econòmic, entre els anys 2002-2003 fins al 2007-2008, diguem que la Comunitat Valenciana, i en especial l'àmbit d'actuació de CAM, on tenia una quota de mercat extraordinàriament elevada, va ser punt d'atracció de la resta d'entitats financeres d'este país i alguns intents de bans estrangers.

Això suposava que una obertura massiva d'oficines d'altres entitats suposava automàticament una pèrdua de quota de mercat en els àmbits històrics nostres, perquè normalment venien en condicions molt avantatjoses tant en operacions d'actiu, com de passiu.
Si un vol obrir mercat, necessita fer això, que és exactament el que mosatros vam fer per a poder compensar eixa pèrdua de quota de mercat en els territoris històrics, van dissenyar el pla d'expansió d'obertura d'oficines en tota la resta del territori espanyol, fins que vam arribar a tindre presència en totes les ciutats espanyoles de més de 50.
000 habitants, en totes les províncies, amb la idea de compensar eixa pèrdua de quota de mercat.
Això se pot vore en els gràfics històrics, on se veu que inicialment fins que no se reacciona hi ha una pèrdua de quota de mercat, estàvem al voltant d'un 3%, i com baixa fins un 2,5%, i això va prosseguir, eixa expansió va prosseguir fins que en l'any 2008, crec recordar que era en el 2008 quan se va donar per finalitzat el pla d'expansió abans de concloure'l perquè estàvem ja claríssimament en una situació recessiva i, per tant, no tenia cap sentit el continuar o l'intentar acabar un pla que s'havia començat.

M'ha preguntat també respecte la liquiditat.
A vore, el tema de la liquiditat.
.
.
, el risc de liquiditat com a tal és un concepte que fins a l'any 2006 o 2007 és un concepte purament teòric, perquè jo, que era el responsable de l'acopiar liquiditat per a continuar el creiximent de l'entitat, he de dir-li fins a l'any 2005 era molt fàcil obtindre liquiditat en els mercats europeus, que era on nosaltres estàvem.
És a dir, després d'un bon procés d'estudi, tenint bons números i tenint contactes amb els inversors directes, i un bon rating, vam aconseguir que fóra tremendament fàcil i molt barat -molt barat era fins a tipus d'euríbor sense diferencial, se podia obtindre el finançament en aquell moment-.
Però a partir de 2005, el que traure una emissió de molts milions d'euros era tremendament fàcil -o siga, fàcil vol dir que se col·locava en una hora, una emissió de 500 milions d'euros podia tardar una hora en col·locar-se-, doncs a partir de l'any 2005 ens vam adonar que estava començant a no ser tan fàcil, coincidint amb el suggeriment que fa el Banc d'Espanya en la seua carta del 2005, senyor Luna.

Però és a títol.
.
.
era quasi anecdòtic.
És a dir, ja no era tan fàcil, però continuava sent el 98% de fàcil del que era abans.
Però allò mos va obrir els ulls i mos fa fer replantejar el tema de la liquiditat.

He de dir-li que en qüestions de liquiditat l'única font on l'any 2005 vam trobar informació relativa a com treballar un tema en un hipotètic cas de pèrdua de liquiditat, és un document d'un butlletí financer del Banc d'Espanya, on hi havia un treball de dos becaris, on feia un decàleg del que podia ser una instrumentació del risc de liquiditat.

En cap universitat, en el Banc d'Espanya, en cap lloc on jo vaig tocar vaig trobar res sobre el risc de crèdit.
No obstant, en eixe document del butlletí financer del Banc d'Espanya van portar a comité de direcció el que era una política de liquiditat, de gestió del risc de liquiditat, en què se plantejaven límits a l'endeutament, on se plantejaven diversificació de productes, on se plantejava diversificació de mercats i on se plantejava diversificació de terminis.

De manera que se va ampliar el nombre d'instruments que mosatros utilitzaven.
Se van emetre, se van aprovar pel consell d'administració programes de pagarés a curt termini, programes de bons a mig termini, programes d'obligacions a llarg termini, programes de cèdules hipotecàries i programes de titulització.

Tot això permetia.
.
.
, la titulització, al contrari que les emissions de bons, no suposen un increment de l'endeutament, sinó una substitució de partides d'actiu, com vosté sabrà.
Se trau del que és la cartera de crèdits i passa o bé a cartera de valors, en forma de bons que poden portar-se al Banc Central Europeu, o directament se ven en el mercat i entra a caixa.
Per tant, no hi ha modificació d'endeutament.

Però, bé, se va posar eixa política, se va aprovar eixa política.
I l'objectiu era retindre per a invertir en deute públic, que fóra perfectament feta líquida en qualsevol moment, un percentatge de cadascuna de les emissions que se feien, i això se va fer almenys mentre jo vaig ser responsable fins a maig de 2007; de 2005 a 2007.

Me pregunta vosté per què.
.
.
de les quotes.
Quan se tenen creixements del tenor del que nosaltres i altres entitats financeres teníem en els anys 5, 6 i 7, això genera una falta de recursos propis, que s'ha d'aconseguir.

Nosaltres vam estar treballant totes les possibilitats que la llei donava per a incrementar els recursos propis, tant de primera com de segona categoria.
Vam fer emissions de deute subordinat, vam fer emissions de preferents, en aquell moment en trams majoristes, que van ser col·locades, si no recorde mal, l'any 2004.
Vam fer, la llei també permetia el fer societats amb altres companyies i, si tenies majoria del capital, poder utilitzar eixe percentatge com a recursos propis, que també se va fer.
Però va arribar un moment que, com a caixa d'estalvis, només quedava l'opció de les quotes participatives per a poder continuar creixent.
D'açò estic parlant-li d'abans de la crisi, perquè este és un plantejament que començà a estudiar-se a principis de 2007.
Per tant, a pegar-li voltes, no?
Anem a estudiar teòricament una cosa que va ser aprovada l'any 1985 i que altra caixa d'estalvis havia fet.
.
.
, eh.
.
.
, bé, ús d'este instrument.
Per tant, vol dir que no existia pràctica alguna en ningun dels estaments nacionals.
I, per tant, era una cosa que s'havia d'estudiar i preparar amb cura, no?

Eixa va ser la raó per la qual mos vam plantejar el tema de les quotes.
A continuació vam iniciar converses amb tots els components dels membres del consell d'administració a vore quin era el seu parer, i vam continuar avançant conforme véiem que teníem un suport, que la idea que teníem era que no faríem res si no hi havia un consens com a mínim del 90% dels membres.
Vam continuar elaborant eixa documentació fins que vam obtindre, recorde, un acord del consell d'administració per a començar a estudiar el tema.
I després, quan vam entregar el primer informe, ja se va acordar que mos posaren en contacte en les autoritats, concretament en la CNMV.

(Ocupa la presidència el vicepresident, senyor Juan Mariano Castejón Chaler)

El senyor vicepresident:

Senyor Pina, vaja concloent.

El senyor Pina Galiana:

Sí, president, concloc i.
.
.

El senyor vicepresident:

Alguna coseta més que (inintel·ligible) .
.
.

El senyor Pina Galiana:

Bé, acabe amb el senyor Torró.

El senyor vicepresident:

(Inintel·ligible) … intente concretar.

El senyor Pina Galiana:

Molt bé, respecte d'Hansa Urbana dir-li que, efectivament, senyor Torró, la història és que la CAM tenia uns 2 milions de metres en la platja de Sant Joan i va arribar un moment, vam muntar una societat, i va arribar un moment que mos vam adonar que no sabíem gestionar açò, i vam buscar en el mercat qui podria ajudar-mos a traure-li, bé, a posar en valor allò.
I és quan se va crear, després d'Urbamed, es va crear Hansa Urbana, amb la recerca d'un soci, a Ontinyent, crec recordar que al voltant del 65%.

Però no estàvem còmodes.
I el director general me va encarregar que li venguera als accionistes minoritaris, els gestors que eren accionistes minoritaris, que li venguérem la majoria del capital.
Com així se va fer.

Astò, si no recorde mal, va ser l'any 2003 o 2004.
I en aquell moment jo, crec recordar, que no hi havia, en la caixa no hi havia un ànim de ser molt proactius en el sector immobiliari, com demostra la venda d'esta participació.
És una cosa que va començar jo crec que per eixos temps.

Però també és de veres que no puc donar-li molta informació perquè el tema immobiliari se va ubicar en la Direcció General d'Empreses i, posteriorment, en l'any 2007 se va ubicar en una direcció general específica, en la direcció d'inversions immobiliàries.
I, per tant, això és el que.
.
.
eixos equips són els que s'encarregaven únicament i exclusivament d'estos temes.

Respecte a la senyora Mollà, dir-li que, efectivament, jo vaig ser el responsable de tot el risc de crèdit des de l'any 1998 fins a 2001.
El meu equip se va encarregar de fer una nova política de riscos en el sentit d'extremar les precaucions, de posar límits a determinades actuacions, en definitiva, en adequar, en adequar les polítiques de risc de l'empresa a la situació que hi havia en eixos moments, que, bé, no s'ha d'oblidar que eixíem d'una crisi immobiliària sobre l'any 1994 i que va durar fins a 1996-1997.
Per tant, s'havia de readaptar les polítiques de riscos, i a això és al que jo me vaig dedicar.

Vam fer també, vam incorporar el que era (inintel·ligible) .
.
.
per a les empreses, per als particulars.
I vam perfeccionar el model d'anàlisi d'empresa, perfeccionant, perquè estes coses són sempre millorables.

A mi no me consta que després d'haver sortit jo s'abandonaren estes pràctiques, perquè d'una manera o d'altra són pràctiques que en totes les reunions del sistema financer, els cursos de formació, les recomanacions dels auditors, els suggeriments del Banc d'Espanya, este tipus de coses sempre te porten a extremar el control.
Mai hi ha prou control en este sector.
I, per tant, ja li he dit, no me consta, no me consta que s'abandonara.
Se podria modificar en funció dels esdeveniments també.
I se van poder cometre errors, quan jo vaig poder cometre durant el tems que vaig regir el tema del risc de crèdit.

El senyor vicepresident:

Vaja acabant, senyor Pina.

Li recorde que tindrà també després dos torns, un de cinc i altre de.
.
.

El senyor Pina Galiana:

Jo talle aquí.
.
.

El senyor vicepresident:

Molt bé.

Per al segon torn de preguntes, de nou té la paraula, per part d'Esquerra Unida, el senyor Lluís Torró.

Endavant, quan vullga.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor Pina.

A vore, començant pel final, pel tema d'Hansa Urbana.
No ho comprenc, com pot ser que decidisquen -ha dit- no ser proactius en el sector immobiliari en el moment que van comencen a ser proactius en el sector immobiliari.

De deveres.
.
.
Li pose l'exemple de França fonamentalment perquè és un d'eixos exemples, a més en el tema de la investigació del Banc d'Espanya apareix de forma reiterada, el que miraculosament apareixen determinats individus o empreses que reben un tracte de favor espectacular respecte a la resta de la mitjana dels mortals.
I estan molt clarament determinats: Valfensal, Ortiz, Polaris, Ballester, i un llarg etcètera, entre els quals destaquen especialment els propietaris majoritaris d'Hansa, que entren com a socis de la CAM, en això.
.
.
, en la història esta de la platja de Sant Joan, i anaven convertint-se en propietaris d'una empresa que pareix quasi que regalada per la CAM, i acaben clavant-se en un negoci estranyíssim, que jo no sé, també m'agradaria que m'explicara com es claven en coses com Valfensal o com este tipus de coses de Cabo Cortés.
Vostés què és el que veuen allí?
Supose que no seria directament de la seua responsabilitat, però m'imagine que quan (inintel·ligible) .
.
.
el comité de direcció i abans d'entrar a contar-los el que fóra a eixe grup selecte del consell d'administració, exposarien eixes coses en comú i no seria.
.
.
tindrien informació suficient d'este tipus de coses.
Perquè són coses, les que estaven jugant-se, de molts diners.

I jo no ho comprenc, de deveres.
No ho comprenc.
M'agradaria que.
.
.
, no sé, que tractara d'il·lustrar-nos, no?

De la mateixa manera que tampoc no comprenc i veig molt contradictori que diuen: «no, nosaltres, com vénen els altres ací, nosaltres fem el mateix».
En compte de defensar-se, el que fan és contraatacar.
Perquè quan vénen.
.
.
, quan hi ha una expansió i altres entitats comencen a entrar ací, en compte de defensar-se, i de dir anem a defensar el nostre territori posant unes condicions i aprofitant-se de la base sòlida que tenim d'una xarxa de sucursals, d'una confiança tremenda, assentada durant pràcticament 175 anys, de les diferents entitats que conformaven la CAM.
En compte d'això, diuen, no, passem al contraatac.
I en lloc de donar-los als seus clients d'ací els avantatges, se dediquen a donar-los els avantatges als altres de fora.
Jo em sembla una tàctica que no la comprenc, eh.

No sé jo quina ment il·luminada va ser la que va dissenyar eixa tàctica, però, realment, jo no dic que no s'haguera de tindre una certa expansió en eixe context, jo supose que a més estarien un poc forçats per les circumstàncies.
Però la que van tindre em sembla suïcida, com això d'adquirir entitats financeres sense massa criteri, fora d'Espanya.

Per això, m'agradaria saber també, que ens explicara, que vosté alguna cosa tindrà a vore, perquè les societats en paradisos fiscals, concretament en les Caiman.
I si li sembla això molt raonable.
Molt ètic espere que no li semble.
Però no sé si és molt raonable el tindre això, i a més operar directament des d'ahí, per a què?
Per a evadir fiscalment, no?
, perquè és que no té altre sentit.

I clar, quan vostés, com a directius d'una entitat de crèdit semipública, que és una entitat sense ànim de lucre, es dediquen a fer operacions que la seua finalitat és evadir fiscalment, doncs no sé, pose-li vosté mateixa els qualificatius que vullga.

Ja sé que.
.
.
, m'imagine que quan estava com a conseller de Terra Mítica no ho estava personalment, sinó, lògicament, de representació de la CAM, com moltes altres coses, perquè vosté, a més, una bona part de les inversions estratègiques de la CAM, com Unión Fenosa, Abertis, Transmediterránea, Sol Meliá i tot això, van dependre un poc de la seua.
.
.
, imagine que allí situarien.
.
.
O siga, que, per cert, hi ha un moment que en molts d'estos consells d'administració en representació de la CAM, deixen d'anar els directius i comencen a anar membres del consell d'administració.
M'agradaria que explicara també això per què es produïx i qui -perquè, clar, tots estos càrrecs estan retribuïts- qui cobrava eixes retribucions, el representant o l'entitat.

I acabe.
Com a conseller de Terra Mítica, vull dir, supose que vosté estaria.
.
.
, seria coneixedor.
.
.
, o si no, que ens explique el perquè de la trama aquella de factures falses en què està imputat pel fiscal, i pel qual el president, director general i consellers estan sotmesos a una investigació judicial.

Perquè, clar, ací es parla molt de Terra Mítica en el seu vessant estrictament financer.
Jo crec que ja vostés sabrien perfectament que allò no estava massa ben organitzat des del punt de vista financer, com perquè allò fóra un negoci rendible, però que, al final, cal pagar determinats peatges per a tindre satisfets els interessos polítics, que són els que, en definitiva, al final decidien les, les.
.
.
, la direcció que anava a prendre la caixa.
Però el que no està tan clar és que damunt d'això, es generara, diguérem, tot un entramat.
.
.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies, senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
-sí, estic acabant, senyor president-.
.
.
tot un entramat que ja no té a vore estrictament amb el negoci en sí, sinó.
.
.
, bé, tot el que té de vore, tot el que hi ha -no vaig a entrar en detalls, perquè vosté els coneix millor que jo segurament-, tot el que hi ha de l'enriquiment il·lícit de.
.
.
, a través de determinats negocis muntats a través de Terra Mítica.
M'agradaria també que ens explicara el que poguera sobre això, perquè lògicament la CAM i vosté directament han tingut alguna participació.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies.

Torn ara per al Grup Parlamentari Compromís.
La senyora Mireia Mollà té la paraula.
Quan vullga.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Pina, la veritat és que com que no ha donat temps que poguera contestar-me, seria una qüestió de reiterar les preguntes que li he fet, que m'agradaria que poguera aclarir i a la millor ampliar-ne alguna altra, com, per exemple.
.
.
Hi ha una qüestió.
.
.
Com vosté ha fet una reflexió sobre el tema de les dificultats d'obtindre liquiditat en els mercats.
.
.
Vosté ha fet una qüestió que fins ara era nova, i és admetre que vostés tenien coneixement sobre els escrits del Banc d'Espanya.
Quan vosté ha fet referència que «Ah!
, sí, l'escrit de 2005 del Banc d'Espanya.
.
.
», com ha dit el senyor Luna, vosté ahí està admetent que el Banc d'Espanya els estava advertint de determinades qüestions.
Després va derivar en requeriments molts durs.
Però ja en els escrits anteriors, de 2005, com vosté ha fet referència, les informacions que fa el Banc d'Espanya són, com a poc, preocupants.

I de fet, ahí el que vosté està dient és que el Banc d'Espanya els alerta a vostés dels problemes que van a tindre a l'hora de poder trobar liquiditat.
I aleshores, ha fet una reflexió sobre com aleshores van traure alguns productes -cédulas hipotecarias, bonos, etcètera-, i ho ha lligat que després van optar per treure les quotes participatives, perquè, efectivament, tenien falta de recursos propis.
I com que ja havien tret productes en 2004, perquè tenien falta de recursos propis, com van ser les preferents subordinades, aleshores ahí vostés s'adonen abans de l'advertència del Banc d'Espanya que tenen problemes de liquiditat.

És a dir, vosté ha argumentat que en 2004, quan se fa una emissió de preferents subordinades, etcètera, és perquè tenien una falta de recursos propis.
En 2004.
És el que vosté ha dit.
En 2005, els advertix el Banc d'Espanya que van a tindre problemes de liquiditat en els mercats i treuen una altra tanda de cédulas hipotecarias, bonos, etcètera.
I ja en 2008, decidixen el tema de les quotes participatives.
És a dir, vostés arrosseguen els problemes de liquiditat, com a poc, des del 2004.

Bé.
Ho ha dit vosté.
Diu: «Les preferents, les subordinades i tal, ja les havíem utilitzat perquè teníem falta de recursos propis.
» Això és el que ha dit vosté quan ha argumentat el tema de les quotes participatives.
I a més, deu ser l'únic que reconeix que les quotes participatives se van treure pels problemes de recursos propis que tenien, perquè no ha sigut fins ara ninguna persona.
.
.
Ja li dic, todo era.
.
.
, esto es magnífico, somos los primeros, esto va a ser genial, nos va a posicionar superbien.
I el problema és que tenien un problema econòmic important, de falta de liquiditat, de falta de recursos propis.
I, per tant, van optar, quan ja havien optat per totes les coses que tenien al seu abast, de tots els productos habidos e imaginados.

Bé.
Jo, la meua pregunta, aleshores, és si, efectivament, vostés coneixien.
.
.
, admeten que estaven eixos escrits del Banc d'Espanya?
Vosté ha dit que el de 2005 sí.
Per tant, actuaven al respecte d'alguna manera?
Ho dic perquè fins els requeriments, els escrits eren també durs.

Després, el tema dels riscos.
Ha vullgut dir.
.
.
Vaig a preguntar-li més sobre el tema del SIP i sobre.
.
.
Voldria concretar eixa pregunta.
El requeriment del Banc d'Espanya que arriba en desembre de 2010, li'ls passen al Banc Base.
Quan arriba al Banc Base, després se trenca en març de 2011 i el Banc d'Espanya diu que la CAM no va a reprendre per ací el compliment d'eixe requeriment.
Jo li he preguntat al principi per què no se produïx això, per què la CAM no assumix el requeriment com a propi, que s'estaria trencant el Banc Base.
Però una pregunta que voldria fer-li és: i quan arriba el requeriment que trasllada la CAM al Banc Base sobre el compliment de tot el que diu eixe requeriment, què passa amb els socis?
Quin és el comportament dels socis davant d'eixe requeriment del Banc d'Espanya?
Perquè entenc que els socis se van a adonar.
Si va passar tot al Banc Base, que estaven en SIP i estaven en els socis, quan van llegir eixe requeriments els socis, se va informar a eixos socis, entenc, del requeriment.
Què van opinar sobre això?

Res més.

El senyor vicepresident:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Torn ara per al Grup Parlamentari Socialista.
El senyor Ángel Luna té la paraula.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

La verdad es que es difícil introducir más cosas nuevas cuando en realidad no ha contestado a nada de lo que le hemos planteado.
Yo le recomendaría que fuera un poquito más escueto.
Yo aprecio mucho el interés que tienen todos ustedes en darnos lecciones de cómo funcionan las cajas, la economía y todas estas cosas, pero si pudieran contestar, sería mucho más conveniente para todos.

Mire, a mí me ha sorprendido que dijera usted aquí -ya lo han destacado- que desde el año 2005 ya detectaron que había.
.
.
, no que había problemas, sino que ya no se colaban las operaciones de liquidez de la manera que se venían colocando hasta la fecha.
Claro, lo increíble es que la deriva de la caja, a partir de ese momento, siguiera como siguió.

Por ejemplo, el informe del Banco de España pone de manifiesto que ni siquiera se produjo reacción ante la retirada masiva de fondos en la red que tuvo lugar el 10 de octubre de 2008.
Es decir, no llegaron ni a constituir el comité de crisis, que está previsto en los manuales de funcionamiento de la caja.
Bueno, ni cuando pierden el rating, pierden grados en el rating, ni nada de nada.
Sigue todo exactamente igual.

En esa situación es todavía más incomprensible que, por ejemplo, el caso de TIP funcionara como funcionaba, la Tenedora de Inversiones y Participaciones, donde la estructura de la caja hizo absoluta dejación.
Es decir, eso era coto cerrado de don Roberto López y don Daniel Gil.
¿Es así o no es así, señor Pina?
El resto de la caja no intervenía en eso, pero a pesar de todo, se aprobaban las operaciones como si fueran operaciones en las que intervenía la estructura de la caja, cuando realmente, en la comparecencia anterior, yo he tenido oportunidad de leerle al señor Martínez un correo electrónico enviado por el a don Roberto López, donde desaconsejaba absolutamente el comité central de riesgos una operación, y a pesar de todo, se hizo la operación.
Esa y otras.

¿Nos puede usted explicar lo de Seseña, la financiación al Pocero?
Ya sabemos que era amigo de Eduardo Zaplana y que Eduardo Zaplana tenía buenos contactos en la caja.
Pero ¿se puede entender una operación como esa, que le ha dejado a la caja colgados ahí unos cuantos.
.
.
, unas cuantas casitas?
Lo de Polaris World o.
.
.
, todas estas cosas que hemos estado viendo.

A mí me gustaría de verdad que nos dijera usted qué pasó con las cuentas del año 2010.
Yo le he hecho referencia a una serie de correos electrónicos de noviembre de 2010, de Roberto López, hasta de mayo del 2011 de la señora Amorós, poniendo de manifiesto la necesidad de hacer un esfuerzo por dar un buen resultado, porque era el último año, se supone que era el último año antes del SIP.
Y luego a partir de ahí, todo iría rodado.

Pero, oiga, la ruptura del SIP del Banco Base, y usted lo conocerá mejor que nadie, porque usted estuvo en el Banco Base, se produce porque el resto de los socios exigen a la caja que rebaje del 40 al 28% su participación en el SIP.
Porque le ponen encima de la mesa el quebranto que supone para las cuentas de la caja la ruptura de los contratos con Aegon y con General Electric; porque le ponen encima de la mesa la necesidad de dotaciones que han aparecido a raíz del informe del Banco de España y porque le ponen de manifiesto que -pidiendo 2.
800 millones de euros, como luego reconoce la caja pidiendo en vez de los 1.
400 iniciales- el FROB se convertiría en el accionista mayoritario de la operación.
Con lo cual, el resto de las cajas, no solamente la CAM, sino el resto de las cajas se verían abocadas prácticamente a perder el control de su obra social o a no tener obra social.

A mí me gustaría que usted nos contara si esto es verdad que es así como se deduce de los papeles, o no es verdad que esto es así.

El maquillaje de los resultados da sensación que tiene que ver con la integración en el SIP y para que el SIP las opciones de la gente que representa a la caja estuvieran más fundamentadas, pero al final estalla por eso.

Y, finalmente, me gustaría que nos hablara de los arreglos que se hicieron para que la prestación adicional, después del.
.
.
, asegurada, esa que se llama prestación adicional aseguradora, los incentivos, el plan de pensiones, etcétera, etcétera, se arreglaran para ustedes y para los empleados de la caja, con unos datos, el 2010, que no se correspondían con la realidad de verdad, de los números de la caja.

Porque, además, yo me he pasado un fin de semana desagradable viendo correos, y correos, y correos y correos, porque da la sensación, señor Pina, que mientras la caja estaba muy mal, mientras no se encontraba solución a la caja, mientras no eran capaces ustedes de hacer el plan de recapitalización que les pedía el Banco de España, que se lo rechazaba una vez y otra vez, lo que había era una frenética actividad para ver cómo se cuadraban determinados números para que se pudieran dar incentivos, para que pudiera funcionar el plan este de la prestación adicional asegurada, para que pudiera haber más.
.
.
darse la participación en el fondo de pensiones, etcétera, etcétera.
Una preocupación que me imagino que les quitaba a los directivos de la caja muchas horas de dedicarse a lo que verdaderamente tenían que dedicarse y por lo que le pagaban los ciudadanos, que era a salvar la caja.
Y parece que estaban más preocupados por buscar cada uno su tabla de salvación que por construir algo que permitiera salvar a la caja en su conjunto.

Le he preguntado anteriormente en qué se basa para pedir a la Audiencia Nacional que no.
.
.
, que levante la suspensión.
Me gustaría que me lo contestara, porque si nos va a.
.
.
, me importa que nos diga si es verdad que usted firmó de manera adelantada o con fecha adelantada el anexo I, que luego hubo otro anexo II, pero el anexo I este al acuerdo del 2008, o no lo firmó con fecha adelantada.
Y eso me parece que es importante.

Muchas gracias, señor presidente.

El senyor vicepresident:

Muchas gracias, señor Luna.

Turno ahora para el Grupo Parlamentario Popular.
Señor Betoret, cuando quiera.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Sí, simplement per reiterar-li les qüestions que li he plantejat en el primer torn d'intervencions.

Bàsicament, i per recordar-les, la primera d'elles que era la influència de.
.
.
, el deute del sector públic valencià de La Generalitat en la deriva final de la caixa.

La seua opinió respecte del grau de zel o d'intervenció del Banc d'Espanya, donat que duia en inspecció permanent des de 2008.

I, per últim també, m'interessaria molt la seua opinió respecte de si sigué una inversió estratègica i bona en aquell moment la participació de la CAM en Terra Mítica.

Moltes gràcies.
(S'interromp la gravació)

El senyor Pina Galiana:

Vaig a intentar córrer més del que he corregut en la primera intervenció.
I jo vaig a continuar amb les preguntes que m'havia pres nota en la primera intervenció de vostés.

Senyora Mollà, respecte del SIP.
A pesar que jo vaig anar al SIP i vaig estar des de febrer fins a final del mes de març, jo tenia un càrrec en el SIP, que era el segon del lloc que ocupava en CAM.
Hi havia una secretaria general, que ocupava el president executiu de la Caixa d'Extremadura, i jo era el seu segon.
Però el SIP era una cosa que estava per conformar i no se va arribar a conformar.
Per tant, la faena d'allí era un treball molt preparatori i no.
.
.
, diguem que no era el d'una entitat financera en marxa.

Per tant, jo no tinc informació, cap informació de les causes per les quals el SIP se va trencar, i aprofite per a respondre a altres diputats que han preguntat al respecte, perquè.
.
.
esta era una gestió que portaven personalment el director general i qui ell considerava en cada moment que tenien de donar-li suport, i jo, per descomptat, no era una d'eixes persones i, per tant, no puc donar-los cap informació respecte del SIP en general, ni sé per què se va trencar ni per què van demanar una reducció del percentatge, absolutament res d'això.

Respecte del Banc d'Espanya, vosté m'ha preguntat, o jo he entés, si sabia que la inspecció estava allí.
Mire, el tamany de caixa del mediterrani estava qualificat, dintre dels paràmetres del Banc d'Espanya com a una entitat molt gran; una entitat molt gran implica tindre permanentment els auditors allí, o bé físicament o bé en connexió informàtica des de Madrid, però una entitat, i la CAM ho era, dintre d'eixe grup, implica una inspecció permanent i constant els 360 dies de l'any.
Per tant, clar que sabíem que estaven allí.

M'ha preguntat pel requeriment de desembre del 2010.
El requeriment del Banc d'Espanya del 2010 diu que se done compte del contingut de la carta, però vosté m'ha dit si s'havia llegit o no s'havia llegit.
El requeriment diu que se done compte íntegrament del contingut de la carta.
El que.
.
.
, en el càrrec que jo tenia i el que puc dir-los és que sí que se va preparar una informació, donat que, la carta, vam interpretar que era suficientment complexa, se va fer un document per a exposar-lo en les pantalles del consell d'administració, a on se va explicar amb pèls i senyals, se va descompondre el document per a explicar-los a tots els consellers el contingut de la carta amb totes les xifres i amb tots els requeriments que se dia.

Respecte al tema de retribucions, vosté m'ha preguntat si havia firmat el 25 de novembre.
.
.
, o en data 25 de novembre vaig firmar l'annex número 2.
Efectivament, el vaig firmar.
Respecte del bo a llarg termini, he de dir-li que este bo a llarg termini se va posar en funcionament, si no recorde mal, en l'any 2009, com a conseqüència dels estudis o les conclusions dels experts dient que el tema de la retribució variable era una de les causes que van provocar la crisi.
I els experts recomanaven que almenys una part d'eixes retribucions variables se pagaren allargant-les en el temps, per a que no hi haguera una immediatesa a l'hora.
.
.
, una ànsia de cobrar anualment sobre la base de resultats obtinguts, ¿no?
M'agradaria tindre temps per a explicar-li com funciona el tema dels incentius en CAM, però, si de cas, després podríem ampliar-ho.

Senyor Luna, no estic en ningun procediment judicial ni legal, ni en el Banc d'Espanya, almenys que jo sàpia, fins a dia de hui, ¿val?
Respecte a si hi havien instruccions de Roberto López o de Maira per a minimitzar els impactes en l'any 2010, he de dir-li que astò, en cas que.
.
.
, els directors donen instruccions sempre respecte de com s'ha d'enfocar el pressupost i com s'han de vigilar les desviacions que se produïxen, ¿no?
És indubtable que per a tindre una integració en el SIP calia tindre les coses ben fetes, i això.
.
.
, el que jo puc dir-li és que no me consta que hi hagueren en el comité de direcció instruccions al respecte.

Sobre el tema de les titulitzacions, vosté parla de «quebrantos».
Mire, jo vaig fer la primera titulització en 1990, la primera titulització hipotecària que se va fer en Espanya, CAM hi va participar amb 250 milions de pessetes d'aleshores, ¿no?
Fins a l'any 2007 vaig poder fer, doncs, no ho sé, trenta, quaranta titulitzacions, i és un instrument que està absolutament estés per tot el món i que és una manera eficient d'obtindre liquiditat.
¿Què el que va passar amb les titulitzacions a què vosté fa menció?
No ho sé, perquè no eren la meua responsabilitat i eixes emissions s'han fet després que jo sortira com a director general financer.

Del Banc d'Espanya, del 2005.
És de veres.
.
.
, anem a vore, que totes les cartes del Banc d'Espanya, he de dir que en la CAM se consideraven llei, cada volta que venia una carta del Banc d'Espanya el comité de direcció se reunia per a assignar tasques a fi de complir escrupolosa i rigorosament tot el que el Banc d'Espanya dia, tant quant a temes de dotacions o tant com a arreglar coses o posar més controls o posar límits o.
.
.
Tot el que el Banc d'Espanya ha vengut dient mentres jo he estat en càrrecs directius, tot se posava en funcionament.

Me preguntava si el sòl era demesiat.
.
.
Evidentment, evidentment.
No ha-hi ningun argument que jo li puga donar que justifique que no teníem massa sòl.
També he de dir que el percentatge.
.
.
, el pes de la cartera immobiliària de CAM no diferia més allà d'un mig per cent en l'any 2010 del que era la cartera immobiliària de la mitjana de les entitats financeres semblants.
Però, clar, això és una cosa, i altra cosa és que dintre de la cartera immobiliària tinguessen més sòl que vivendes.
.
.
Les vivendes han baixat de preu un.
.
.
, ¿què, un 30, un 40, un 50%?
, i el sòl ha baixat un 90.
Per tant, la repercussió, l'impacte en el compte de resultats és molt major en sòl que en vivenda.
I li ho reconec, ¿no?
, ha segut un error.

¿El comité de direcció ho sabia tot?
No.
El comité de direcció és un òrgan de suport al director general per a que el director general prenga les decisions.
Cadascú aporta els treballs que són de la seua competència i, per tant, hi havia treballs i hi havia actuacions com m'han preguntat respecte de.
.
.
, el senyor Torró, d'operacions amb Valfensal o Ortiz i altres,.
.
.

(Ocupa la presidència el president, senyor Rafael Maluenda Verdú)

El senyor president:

Pregue vaja concloent.

El senyor Pina Galiana:

.
.
.
eixes operacions no passen pel comité de direcció, eixes operacions passen pel comité de riscos i després passaven a la comissió d'inversions, però no passen al comité de direcció.

M'ha preguntat el senyor Luna pels recursos.
.
.
, per què ha recorregut davant el jutge.
Bé, el jutge mos va comunicar que havia suspés cautelarment este tema i mosatros vam trobar que el que dia això no s'ajustava al que mosatros enteníem, especialment en el que respecta qualificar d'antedatat un document del dia 22 de novembre, crec que.
.
.
, parle de memòria, que no està antedatat.
I respecte del dia 25 se diu «que con gran perjuicio para la entidad».
.
.
Mosatros, el que vam firmar.
.
.
, i no vam firmar el dia 25, és un document que està antedatat, eixe sí, l'altre no.
.
.
El que vam firmar va ser la renúncia a tindre un import que se sumava com a la part variable.
És a dir, van reduir el bo.
.
.
, perdó, la jubilació exclusivament a la part fixa del salari, renunciant.
Llavors, no és un perjuí per a l'entitat, perquè ja està escrit que això va suposar un retorn a l'entitat de vint i tants milions d'euros.
I això és que li han dit jutge, no altra cosa, ¿eh?

El senyor president:

Pregue finalitze, senyor Pina.

El senyor Pina Galiana:

¿Puc acabar amb el senyor Betoret?
Perquè, si no.
.
.

El senyor president:

Sí, sí.
.
.

El senyor Pina Galiana:

A vore, en alguns moments.
.
.
, en alguns moments, que jo recorde, en el comité de direcció s'analitzaven.
.
.
, perdó, en el consell d'administració s'informava mensualment de tots els límits que la caixa tenia imposats per a control, ¿no?
Un d'ells és el que se denominava límit de grans riscos.
Grans riscos és el que tenia més d'un 10% de la cartera de valors, o el 25% dels recursos propis.
En algun moment La Generalitat va sortir com a gran risc, ¿no?
, en algun moment, però el que puc dir-li és que la posició de la Generalitat valenciana no ha segut en cap moment.
.
.
, ni ha posat en perill ni ha tengut res a vore amb la situació de la CAM.

En segon lloc, el rigor del Banc d'Espanya.
.
.
Doncs, jo li he de dir que la imatge dels inspectors del Banc d'Espanya sempre ha segut.
.
.
, sempre han tengut una imatge d'uns professionals excel·lents, magnífics professionals que saben com ningú de la seua faena, per això entren per oposició al Banc d'Espanya i, per tant, això confirma el que li he dit que per a mosatros una carta del Banc d'Espanya era llei, perquè mos posàvem a treballar de seguida, ¿no?

I respecte de Terra Mítica, doncs, dir-li que el tema de Terra Mítica ja fa quinze anys que va nàixer, el tema de Terra Mítica ha mort venent la participació a qui en la meua opinió és un dels potencials millors compradors, perquè és una empresa que coneix Benidorm, que ha treballat el sector de l'oci en Benidorm i que ha demostrat que sap traure rendibilitat, i jo crec que el pas que se va donar per a vendre astò era l'única situació possible per a un projecte que els que vam entrar des d'un principi, evidentment, no vam fer ni un bon negoci ni sabíem gestionar-ho.

I amb astò he contestat al primer torn de preguntes, president.
Ara.
.
.
deuria ser o.
.
.

El senyor president:

(Inintel·ligible) .
.
.
en dos minuts, ¿eh?

El senyor Pina Galiana:

Bé, vaig a vore si puc córrer un poquet més.

Ja contestant a això de Valfensal, senyor Torró, la raó.
.
.
, quan u té una situació de disminució de la quota de mercat, que és el que dóna vida a una entitat financera, el primer que fa és recórrer als millors experts que pots trobar.
Mosatros teníem un consultor estratègic, que era Boston Consulting Group, que és el que va establir i va assentar les bases del pla estratègic d'expansió.
I no tinc res més a dir al respecte.

Sobre el tema de paradisos fiscals, sí que m'agradaria, perquè este és un tema que pot donar.
.
.
peu a molta confusió.
Mosatros, els paradisos fiscals, no anaven a llevar diners, anaven a portar diners, i en els paradisos fiscals li diré per què: totes les emissions de deute.
.
.
, la compraven inversos internacionals que necessitaven tindre una resposta ràpida en el retorn de la retenció que aquí en Espanya se genera pels interessos.
És a dir, el tipus d'interés, el 19 o el 21 o el que fóra, si eres estranger tens dret que no te cobren la retenció.
Està bé que siga per a Espanya, però no per als estrangers.
¿Per què s'utilitzaven els paradisos fiscals?
Perquè era l'única manera que tenien de no fer-li retenció en els interessos.
Si hi havia alguna entitat financera espanyola que en alguna emissió va entrar, eixos sí que tenien retenció, però l'única explicació dels paradisos fiscals és eixa, constituir una societat allí per a poder no fer-li retenció dels interessos als compradors del bons de CAM.
I era una cosa estesa per.
.
.
O siga, sí que vull deixar ben clar que no hi havia ningun altre motiu per anar als paradisos fiscals.
I això va funcionar fins que el govern espanyol se'n va adonar i va legislar internament aquí que un estranger podia estar aquí i no tindre retenció.
Per tant, això eren diners que en lloc d'en les empreses de les illes Caiman se quedaven en les empreses espanyoles, com Bolsas y Mercados o etcètera, etcètera, ¿no?
I a partir d'eixe moment vam tancar tot el que teníem en Caiman i ho vam portar aquí.
Simplement era això, ¿eh?

Els membres del.
.
.
, per què en algunes cotitzades anaven els membres del consell d'administració.
L'única persona que tenia potestat per a nomenar representants en les empreses participades era el president i, per tant, ell era el que decidia qui anava a cada consell.
El que sí que puc dir-li és que els empleats de la Caixa d'Estalvis del Mediterrani, des que jo tinc ús de raó financera, mai han cobrat cap euro ni cap pesseta perquè tots els diners anaven per a la caixa, pel procediment que ha dit que el conseller no era jo o no era Pepe Pina ni ningú, era la caixa d'estalvis o una empresa participada.

De Terra Mítica ja he contestat.

A la senyora Mollà li he contestat també del Banc d'Espanya.

Els recursos propis, que és molt important açò.
No cal confondre el que és liquiditat i el que són recursos propis.
El que és deute sènior, el que és deute normal no computa com a recursos propis i és liquiditat; els recursos propis són les dos coses, computen com a recursos propis i també són liquiditat.
Però, qualsevol entitat o empresa, siga financera o no, quan té expectatives de creixement té necessitat d'ampliar capital.
Ho fan els bancs i ho fan les empreses tots els dies.
O siga, quan u està creixent al ritme que creixem mosatros, crec que no deu ser pejoratiu el fet de buscar capital per a créixer.
Això vol dir que n'hi havia voluntat d'anar d'una manera compassada amb el creixement respecte dels recursos propis.

Per tant, no n'hi ha ninguna relació entre la recerca de recursos propis i la recerca de liquiditat; la liquiditat venia d'altres fonts, que eren les que jo he esmentat abans, ¿no?
Sí que m'agradaria que quedara clar la diferència entre els recursos propis i l'endeutament normal.

El senyor Luna m'ha preguntat per TI, si era un «coto cerrado».
Li conteste que sí, perquè ningun altre tenia informació respecte d'estes operacions fins que passaven al consell d'administració, en l'informe favorable de la comissió d'inversions.

Respecte del SIP ja he dit que no tinc res a dir.

Y los arreglos para la prestación adicional.
Mire, allò de bo a llarg termini -que abans no he contestat-, el bo a llarg termini se fa en el 2009, en efecte, i tenia raó de ser per l'any 2008, 2009 i 2010.
Se van complir els objectius en l'any 2008 i 2009, i en el 2010, en els números que mosatros teníem també se complien les dades.
El que passa és que a la vista de la situació, la directora va proposar que no se cobraren eixos incentius per una banda, i, per altra banda, se va dir que al SIP havia de passar amb tots estos temes resolts.

Per tant -crec recordar-, en la comissió de retribucions, que va aprovar el bo, se deixava facultat a la mateixa comissió de retribucions que si n'hi havia circumstàncies extraordinàries que aconsellaren acurtar el termini, que se podria fer.
I això és el que se va fer.
I d'això no tinc més informació.

I respecte de si els incentius o els directius buscàvem una taula de salvació, li puc assegurar de totes les maneres possibles que el que tothom del quadre directiu, cada u en la nostra funció, en aquells moments l'única cosa que preteníem era salvar la CAM, no salvar el coll nostre.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Pina.

Últimes intervencions dels grups.

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies.

Anem a vore, anem a vore si aconseguisc aclarir-me amb tot el que està diguent-nos, ¿val?

Segons vosté, des de 2001, aproximadament, entra en una estratègia de creixement per combatre amb la competència que tenen ací interna aconsellats -més o menys, ¿val?
, tres o quatre, hem posat tres, quatre-, aconsellats per una assessoria externa.

Però, des de 2005, el Banc d'Espanya ja els advertix que vostés estan fent algunes coses molt malament, ¿val?
Paraula que -segons vosté ací ha dit- era llei.
En el mateix 2005 comencen a plantejar-se el problema del risc de liquiditat.
Però, a pesar d'això, ¡continuen amb la política d'expansió!
Jo no ho acabe d'entendre -vull dir-, ahí n'hi ha alguna cosa que no quadra, ¿eh?
¿Quan comencen a ser vostés conscients -jo crec que això és importantíssim- que la cosa va realment malament?
Perquè no sé si és 2005 o 2007, però ja més enllà no puc creure que vostés, persones expertes que controlen prou bé tot el negoci que estan duent entre mans no sàpiguen què és el que està passant, de veres.

I el que no puc comprendre és com a partir de 2007 seguixen en eixa estratègia de fugir cap endavant.
No ho puc entendre.
Havia d'haver sigut: «Senyors, açò no va bé, pleguem veles, anem a vore si som capaços de recuperar», perquè no s'haveren escapat -no sé jo- de moltes de les coses que els han passat, però a la millor al nivell al que hem arribat, doncs, jo crec que difícilment no, perquè vosté serà conscient que en 2008 ja es produïxen les primeres irregularitats comptables que denuncia el Banc d'Espanya en fer la trampa per a no tindre morosos, no haver de cobrir i poder evitar que determinades coses apareguen com a pèrdues.

Perquè, clar, el problema de les titulitzacions, entre les titulitzacions de no sé quants -que vosté ha parlat, no recorde ara l'any que ha dit, 1990 o per ahí- i les que es produïxen en el 2009, 2010, 2011, n'hi ha una diferència molt clara, perquè eixes titulitzacions -les últimes- estan fetes per a fer aparéixer beneficis que realment no existixen, són operacions de maquillatge comptable, ¿val?
I això és el que realment seguim sense entendre, almenys jo, ¿eh?
, no puc entendre com podien seguir en eixa fugida cap endavant.

Per això, li pregunte una cosa que, igual no li he preguntat, però jo vull incidir, que és el tema de les quotes.
Sí que li ho he insinuat abans, que les quotes acaben en mans de persones que no saben el que estan comprant.
I vosté.
.
.
era cosa del seu departament.
Vull dir, ¿per què?
¿Com és possible?
¿Com ho fan?
¿Com ho organitzen perquè persones que creuen que estan comprant el típic plazo fijo estiguen comprant un producte que s'ha convertit, al final, en un producte tòxic?
¿I com es manté la cotització d'eixes quotes?
Sí m'agradaria que explicara eixe mecanisme.
¿La caixa fa alguna cosa per a quan les quotes comencen a baixar mantindre la cotització de les quotes?

N'hi ha una cosa que li he preguntat, que no m'ha contestat, que és el tema de Terra Mítica, i jo li he preguntat, bàsicament, pel tema de les factures falses, si vosté ho sabia, això no m'ho ha contestat.
(Veus) Sí, no passa res, no passa res.

I una última cosa que m'agradaria, si no ho sap -que jo crec que sí que ho sap, que ho saben tots però, segurament, igual diu «no, és que això no és de la meua competència»-, però diga de qui era la competència, per si passa per ací i poder-li preguntar.
¿Com la direcció de la CAM controlava, vigilava o gestionava el procés d'elecció dels consellers per impositors?

M'agradaria que algú fóra.
.
.
, ací tots són retallets el que mos expliquen perquè, clar, ni els estatuts ni el procediment de reglament eixe, això no aclarix absolutament res.

A la famosa insaculació, que encara així, no?
, l'Anomenaven vostés, més o menys, la insaculació, això dels 540 compromissaris que, després.
.
.
això, tot això, com es produïa, si ho sap, i, si no, a qui li podem preguntar que no puga escapar-se i haja de vindre ací a contar-mos això com ho feien, perquè ja sabem que en algun cas la direcció, el director general dia que el seu partit en la CAM eren les impositors, i això ha de ser perquè d'alguna forma es podia controlar com arribaren ahí.

M'agradaria que això, si sap alguna cosa, que ens ho explique.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies.

Senyor Pina, jo voldria reiterar-me en algunes preguntes perquè n'hi han contestacions que em pareixen del tot increïble, li ho de reconéixer.

No crec que vosté no sàpiga per què se va produir el trencament del SIP.
Vull dir, és que ¡eren dos persones!
, era vosté i Roberto López Abad, en una tessitura on depenia el que CAM poguera continuar -o no- el seu camí com a sector financer.
Vull dir, no me puc creure que vosté viu eixe moment i no s'entera; de fet, ha dit una cosa, diu: «no tinc ni informació de per què es trenca ni tampoc per què van demanar una reducció del percentatge de la CAM.
»

Aleshores, vol dir que, efectivament, se demanà una reducció del percentatge de la CAM, el que vosté vol dir és que, «bé, i tampoc sé exactament per què va ser».
No m'ho puc creure i m'agradaria més detall sobre això, i, sobretot, quina reacció HI va haver quan va arribar el requeriment del Banc d'Espanya al Banc Base, ¿se va informar els socis?
¿Com se va assumir com dur a terme eixa llei que era el requeriment del Banc d'Espanya, no?
Perquè se va traslladar al Banc Base.

Diu vosté que el requeriment de desembre de 2010.
.
.
i jo, ahí, m'he quedat un poc al·lucinada, ¿no?
Perquè el que diu vosté és que en el consell d'administració no se llig íntegrament el requeriment que ve del Banc d'Espanya, sinó que decidixen vostés, la direcció, preparar un document que se posa en un power point -o com siga- en les pantalles, perquè és que el requeriment del Banc d'Espanya entenen que és difícil de comprendre.
Aleshores, no se va llegir íntegrament el requeriment del Banc d'Espanya tal qual el va manar el Banc d'Espanya.
Vull dir, configuraren l'acta, és de veres, és que s'afegix en l'acta eixe requeriment.

Diu vosté que l'annex sobre el tema de la prestació.
.
.
Ahí, jo m'he quedat un poc loca (rient), li ho he de dir.
Diu: «Bueno, en la fecha o lo firmé en ese día.
» O siga, ho vaig firmar en eixa data, que posava eixa data però era després, o estava jo eixa dia firmant-ho.
I diu: «Bé, jo el vaig firmar, efectivament el vaig firmar.
» I no he entés molt bé a què s'està referint.
Perquè, després, quan li ha contestat el senyor Luna sobre la demanda de suspensió cautelar que ha fet el jutge sobre el tema de les retribucions, etcètera, diu vosté: «Bé, el dia 22 sí que el vaig firmar i -diu- el del 25 sí que està antedatat, el que passa és que jo al·legue que no és un bé patrimonial per a l'entitat», que és el que ha dit el seu company anterior, ací, en la compareixença.
Diu: «El del 25 no suposava un dany, sinó un dany per a mi, no per a la CAM.
»

Aleshores, vosté està dient que el dia 25 de novembre de 2010 vostés no van firmar, efectivament, eixe document, és un document que es prepara en març de 2011 -com diuen els mails-, que li posen una data del 25 de novembre i que el firmen com si fóra 25 de novembre, però bé.
El problema és que no és un dany patrimonial a l'entitat.
Tot això és el que vostés al·leguen, ¿val?

Aleshores, ha deixat per mentirós al seu company que estava anteriorment ací perquè ha dit que els de la direcció tenen fins davant notari que firmaren el dia 25: «Y ustedes, ¿qué dicen?
¿Que un notario va a ser mentiroso?
» Bé, doncs, és que ací, açò és tan ridícul, sí, no sé, si té l'oportunitat algun dia i encara té confiança amb ell pot cridar-lo i dir-li: «¿Cómo se te ocurrió decir esa tontería?
» Doncs, és que aquí se'n diuen moltes, ¿no?
, se diuen un munt de tonteries.
I, clar, ¡fixe's vosté com estem!
, ¿eh?
, que el que és la frase tal.
.
.
Anem aixina, per a treure veritats pareixem, aquí, quasi, del CSI, ¿no?

Diu vosté: «Cada vegada que arribava un document d'un escrit del Banc d'Espanya això era llei per al comité de direcció.
» I quan arribà el requeriment, ¿què van pensar?
¿Que vostés no havien interpretat bé les lleis anteriors?
Vull dir, ¡home!
No, primer eren escrits, després era un requeriment brutal.
O vostés les lleis no les van interpretar bé, però vosté me podrà a mi explicar eixe, de passar d'escrits a requeriments, ¿on està l'error?
Perquè ¡n'hi haurà un error!
¿O és al capritx del Banc d'Espanya, passar d'escrits, de suggeriments, de recomanacions, a un requeriment -dos, en realitat-, però el de desembre que és brutal?
¿No?
I, per tant, ¿què eren.
.
.
, les lleis?
Vostés s'ho prenien com a lleis però, després, arribava ja la direcció suprema i ja ni eren lleis ni eren res.

Diu: «En 2009 es compliren els objectius i, per això, es va decidir, però la senyora Amorós va decidir no pagar tots els incentius.
» No és de veres, en 2010 se paguen tots els incentius.

I, de fet, la frase il·lustrativa diu: «Vosotros tendréis más claves que yo.
Sólo me temo que para que salga la numerosa habrá que forzar muchas cosas.
» I és perquè, efectivament, «tal y como está el panorama, habría que pensar si este año pagamos incentivos o bien nos centramos en los resultados ajustados que den para el plan de pensiones y nos empezamos a plantear la paga de beneficios de marzo.
Para todo no da.
Y habrá que escoger.
» Això ho diuen la senyora Amorós, Roberto López Abad, etcètera, etcètera.
I, aleshores, diu Price Waterhouse, diu: «A pesar de la información que se desprende de este correo electrónico, se tomó la decisión de abonar todos los complementos salariales variables, correspondientes al ejercicio 2010.
»

És a dir, «para todo no da» y «para que salga la numerosa habrá que forzar».
.
.
Home!
.
.
.

El senyor president:

Pregue finalitze.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
Això què és?

Efectivament, no s'havien d'haver pagat, ni tan sols -compte!
-, ni tan sols presentant un resultat positiu.
Perquè Price Waterhouse diu: «A pesar de que presentaron un resultado positivo.
.
.
» Ells mateixos confirmen, en privat, en un mail, que no dóna per a tot.
Però se va pagar, se va pagar.

Finalment, el tema de les quotes participatives.
Voldria preguntar-li: ¿té vosté quotes participatives o les ha venudes, les va vendre abans de la intervenció de la CAM?
M'agradaria saber-ho, si té quotes participatives, quants diners té en quotes participatives i si, ara que està en Sabadell-CAM, doncs, va ser un dels que va tindre sort de poder negociar el canvi de les seues quotes participatives o si, ja que està, podria dir-mos si Sabadell-CAM pensa fer alguna cosa en els quotapartícips per a poder arreglar-los la situació.

Res més.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyora Mollà.

Senyor Luna.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

Señor Pina, nos ha contado usted la tercera versión sobre el acta de la reunión de diciembre de 2010.
Nos habían dicho hasta ahora que se había leído integra; nos habían dicho hasta ahora, otros, que se había hecho una reseña; usted nos ha dicho que se preparó un power point para explicarlo.

Pero, claro, el problema es que el acta… Es decir, primero, el problema es que el escrito del Banco de España ordena: «Le ruego entregue una copia del presente escrito a la directora general y dé cuenta íntegra de su contenido al consejo de administración.
» Eso es lo que dice el escrito del Banco de España.
Y el acta de la reunión dice: «Se da lectura íntegra del citado escrito.
» Usted dice que prepararon un power point y que no leyeron el escrito.
Por tanto, el acta está falsificada; el acta no se corresponde con la realidad.
Bueno, como vamos a tener la oportunidad de tener aquí al señor secretario general, Martínez Abarca, pues tendremos la oportunidad de contrastar si el acta está falsificada o no está falsificada.

En segundo lugar, dice usted: «¡Hombre!
, no había instrucciones de la dirección general para arreglar las cuentas de 2010.
» Aquí hay un correo del director general, don Roberto López Abad, de 15 de noviembre de 2010, diciendo: «Nos vemos el jueves a las 13:00 para hablar de ese tema.
Hay que sacar 300 millones, y tenemos lo que queda de año para verlo.
Retitulizar, buyback, ventas aparcamientos de inmuebles, pases a mora de fallidos, retasaciones de inmuebles… Entre todos deberíamos ser capaces de lograrlo.
Es el último año.
Después, todo irá solo.
» ¿Esto qué es?
En noviembre les dicen que tienen que sacar 300 millones, ¿cómo?
¿Con operaciones normales y habituales de la caja, la caja…, ganando dinero la caja ordinariamente o haciendo malabarismos contables?
Esto quiere decir que hagan ustedes malabarismos contables… Usted recibe este correo, es uno de los que recibe este correo.
Por tanto, no me diga que no hay instrucciones para maquillar los resultados del año 2010 porque son evidentes las instrucciones.

Dice usted… El acuerdo antedatado, éste celebre, dice usted que es el del 25.
Efectivamente, es el del 25 de noviembre de 2010.
Pero a mí aquí la verdad es que me asalta una duda.
Porque, efectivamente, yo me pregunto por qué.
Es decir, por qué razón vienen todos ustedes… El señor que compareció anteriormente dice: «Hemos renunciado a una parte de la que nos correspondía.
» ¡Ya!

Yo tengo aquí un correo del director general de Vida que dice: «¡Bingo!
Creo que ya tengo un planteamiento coherente y justificable para todos, con una provisión de 30 millones, 30,2, sobre el planteamiento de Roberto.
Todo pasa por hacerlo mediante un escrito de 2010, antes de la prejubilación.
» Ustedes antedatan el escrito para que, antes de que algunos hayan decidido prejubilarse, les acoja también la prestación.
¿Por qué?
Pues, porque lo que terminan haciendo al final no tiene absolutamente nada que ver con lo que firmaron al principio del año 2007 que era para cuando se jubilaran con sesenta y cinco años, que era equivalente al 60%, que era excluyendo el fondo interno y excluyendo el plan de pensiones de empleados de la caja y, por tanto, sólo con la seguridad social.
Y ustedes todo eso lo han ido modificando a lo largo de estos…

Y lo que llega con esto, con este último acuerdo, es a permitir que los que se hayan prejubilado tengan derecho a eso; y, además, sobre todo, que para todos ustedes haya una cantidad cierta, que es lo que les preocupa, que es lo que está en el resto de los correos electrónicos, que lo que quieren es: «Vamos a llegar a una cantidad…»

Se ve que a don Roberto López le preocupa que aparezca más de treinta millones de euros, porque es un escándalo ya que pague la caja 30 millones de euros para garantizar las jubilaciones, unas jubilaciones a sus directivos que deciden todos irse, todos prejubilarse antes de tiempo, etcétera, etcétera.
Entonces, le parece escandaloso que se haya pagado…, porque se ha pagado ya, 56 millones de euros.
Y esta operación es para que Caser devuelva 26 y quede la cosa bien, permita acogerse a los que se prejubilan o se van al SIP, como era su caso, por ejemplo, que usted se había ido al SIP; entonces, si usted se va a otro sitio… Es decir: «Yo tengo un acuerdo con mi empresa.
Y yo decido irme a otro sitio…», porque supongo que no le forzarían a irse al SIP con una pistola en la cabeza, se fue porque quiso.

Entonces, el espíritu del acuerdo inicial no tiene absolutamente nada que ver con lo que al final hacen.
Por eso tienen que predatarlo, naturalmente, porque si no ya se habían jubilado y se habían marchado.

Y, después, en relación con el bono especial, éste a largo plazo.
Es que esto ya es más… Esto ya es… Esto ya tiene tela.
Porque, mire, en el año 2009 ya hay un correo de Vicente Soriano, supongo -firma Vicente-, diciendo: «Le he dado una última vuelta.
Y, tras comentarlo con el director general, hemos fijado un poco ambiguo lo de los resultados.
Al fin y al cabo, tendremos que argumentar y acreditar ante la comisión de retribuciones a fin de período que se cumple.
» O sea, ya… Cuando lo elaboran ya lo elaboran ambiguo, por lo que pueda pasar, ¿no?
Y dice: «Mi idea es cumplimentarlo el viernes, fecharlo en febrero -este correo es de abril; o sea, seguimos con antedatar las cosas- y entregarse a cada uno, junto con el oficio de incentivos.
» Eso en 2009.

En 2011 ya aparecen unos primeros números donde dice: «¡Hombre!
, llegamos a esto con ajuste de criterios -la paga de beneficios con ajuste de criterios.
» Dice: «Tal y como hemos acordado, adjunto las distintas alternativas evaluadas para el devengo de las aportaciones a planes de pensiones», etcétera, etcétera.
Y hay aquí números de todas clases para ver cómo sale de una manera, cómo sale de otra y cómo sale de otra.

En septiembre de 2010 aparece un correo que dice: «Una duda que me asalta, que lo comentamos en el comité del viernes, si cambiamos el margen operativo consolidado por el resultado atribuido al grupo, ver página 17, puede que con las estimaciones a fecha de septiembre no llegáramos al 50%, como se estuvo comentando.
En cuyo caso, se podrían producir dos situaciones:…

El senyor president:

Pregue vaja finalitzant.

El senyor Luna González:

…a) nadie -sí, termino enseguida, señor presidente-, nadie cobraría incentivos, habría que aclararlo; y, por ende, menos en gasto a la partida de personal; b) los miembros del comité podríamos perder el bonus acumulado de 2008 a 2009, porque no llegaríamos a superar el 75% de los objetivos previstos por el consejo».
Y termina diciendo: «La verdad, no sé cómo se lo tomaría la comisión de retribuciones del consejo y la sociedad -dice “y la sociedad”, cómo se tomaría la sociedad…-.
O sea, que habrá que ir conciliándolo todo.
»

Y un mes después aparece el correo que ha leído mi compañera anteriormente, donde el director general de recursos dice que «tal como está el panorama, vamos a ver cómo arreglamos esto y nos planteamos la paga de beneficios de marzo.
Y vamos a tener que hacer muchos números para que la numerosa… Vamos a tener que forzar muchas cosas para que la numerosa salga bien.
» Esto es lo que ha pasado con el bono especial a largo plazo.

Ustedes, ¿no sabían nada de esto?
Y en todas estas operaciones «para ver cómo encajamos esto o lo otro; para que se pueda pagar esto, lo otro, lo de más allá», ¿de eso no sabían nada?
Eso es cosa de quién, ¿de don Vicente Soriano, sólo; el señor Sogorb participaba; la directora general y don Roberto López insuflándole ideas desde el exterior…?

No, mire, esto… Cuando yo le digo que cuando uno lee estas cosas la sensación es que los directivos de la caja, los que se han beneficiado de las grandes operaciones de este tipo, de arreglar la vida a unos y a otros, estaban todos en este ajo, todos.
Porque yo no me puedo creer, como no se creía la señora Mollà ni yo me lo creo tampoco, que el consejo de administración del 30 de marzo de 2011, donde se rompe el SIP, donde aparece el escrito de los socios del SIP diciéndoles por qué razón tienen que bajar el porcentaje, no me puedo creer que usted no tuviera conocimiento de ese escrito, no me lo puedo creer.
Porque lo sabían el consejo de administración, la comisión de control…

El senyor president:

Ruego finalice.

El senyor Luna González:

…y todos los miembros del comité de dirección que estaban allí.
Es verdad que usted ya no estaba, porque estaba en el SIP.
Pero no me puedo creer que, estando usted en el SIP, ninguno de sus compañeros del comité de dirección, con los que había compartido comité de dirección un montón de años, no le contaran cómo están las cosas o cómo estaban las cosas en ese momento.
Usted sabía perfectamente lo que estaba pasando.
Y sabía perfectamente por qué se antedataban determinadas cosas…

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Luna.

El senyor Luna González:

.
.
.
Y, evidentemente, señor Pina, pues todavía aspira a tener algún beneficio.
Y por eso ha presentado el escrito que ha presentado en la Audiencia Nacional.

Nada más, señor presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies.

Senyor Betoret, per a finalitzar.

El senyor Betoret Coll:

Sí, moltes gràcies.

Mire, senyor Pina, vosté ha comentat ací que.
.
.
Ha parlat sobre la professionalitat dels inspectors del Banc d'Espanya -que ací ningú ha posat en dubte-.
Però vosté afirma també que les recomanacions del Banc d'Espanya eren llei.
I, com s'ha posat de manifest i com han dit ací els companys que han intervingut, m'han precedit en l'ús de la paraula, doncs, no pareix que fóra aixina.
Perquè si la professionalitat dels inspectors del Banc d'Espanya és la que tots confiem que ha sigut, si el rigor d'eixa inspecció del Banc d'Espanya ha sigut la que tots confiem que ha sigut, si per a vostés els requeriments del Banc d'Espanya eren llei o suposadament eren llei -segons com interprete cada u la llei-, ¿com explica que enviaren primer recomanacions, després eixes recomanacions pujaren de to i es convertiren en requeriments i, finalment, fins que açò acabara de la manera en què ha acabat, un pla de viabilitat que els el tornen, un altre que els el tornen i així successivament fins la intervenció de la caixa?

M'agradaria que donara una explicació a totes estes circumstàncies a què m'estic referint.

Gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Betoret.

I ja, per a concloure, per temps de cinc minuts, té la paraula el senyor Pina.

El senyor Pina Galiana:

Senyor Torró, vosté m'ha preguntat quan mos adonem del tema de la crisi, ¿no?
Jo li diria que el món va canviar després de la caiguda de Lehman Brothers, en octubre de 2008.
Jo crec que ahí va ser quan mosatros vam parar el pla d'expansió, si no recorde mal, parle de memòria.
Però, fins a eixe moment, tot el món creia que la crisi.
.
.
, o almenys el que s'havia escrit fins eixe moment, la crisi era una crisi que estava ubicada en Estats Units i que açò era un tema passatger i que en nou mesos o en un any estaria resolt.
Va ser quan va caure Lehman Brothers, no?

Com quasi tots han preguntat el mateix, he de dir una cosa respecte a les cartes del Banc d'Espanya.
Si no recorde mal, en la primera carta del Banc d'Espanya en el seu primer paràgraf diu que les suggerències que han de fer.
.
.
No sé com ho qualifica, però diu que el que han de dir no tenen incidència ni quantitativa ni qualitativa digna de menció.
I fa una sèrie de.
.
.
, no sé si són suggerències o apunts.
Parla de la liquiditat, parla del risc, parla del tema immobiliari ja en 2005.

En 2007 puja un escaló i passen ja a ser recomanacions.
Recomanacions i parla.
.
.
No sé si en una en fa dos i en una altra tres, o en una tres i en l'altra quatre.
I se centra ja en el tema immobiliari.

I ja l'última és la del requeriment de desembre.

No cal ni dir quines recomanacions.
.
.
; que en les suggerències.
.
.
El que jo els he comentat del tema de la liquiditat va ser abans de rebre açò del Banc d'Espanya.
És dir, no va ser una suggerència del Banc d'Espanya.
O siga, va ser una iniciativa pròpia la qual mos va portar a ocupar-mos del tema de la liquiditat per a evitar problemes de futur.
Per tant, quan això del Banc d'Espanya va vindre, que en feia al·lusió, eixe és un tema que ja estava en marxa.

El tema de les recomanacions, òbviament, reitere i confirme que ahí mos posàvem tots a treballar i cadascú feia la seua part per a aportar i que les coses anaren bé.

El tema del requeriment de desembre, ahí ja la cosa canvia, perquè un requeriment ja és una cosa més seriosa.
I cal vore-ho en l'entorn en què està fet.
Cal situar-se en eixe moment.
Cal vore què li va passar a la CAM en eixe temps i que veníem de buscar socis, un darrere de l'altre.
Se va firmar un SIP en el mes de setembre de 2010.
Va vindre el requeriment del Banc d'Espanya.
Això se va portar al SIP, i se va portar al SIP i se va portar al conseller delegat del SIP, ¿val?
, no n'hi ha consell d'administració ni n'hi havia comité de direcció que parlara d'estos temes, això se parlava a nivell de president executiu de Cajastur i la CAM.
Per tant, jo no tinc ninguna informació que aportar ni que dir a açò.

I, senyor Luna, per molt que vosté no s'ho crega, jo no vaig estar en el consell d'administració del 30 de març, jo no vaig estar.
O siga, jo -diguem- no vaig tindre una eixida molt bona de la CAM ni del comité de direcció de la CAM, ¿val?

I el tema d'anar al SIP, anem a vore, anem a vore si jo ho deixe clar.
Una cosa és que al director general de CAM li oferiren el càrrec de director general del SIP i se'n va anar, i altra cosa és que a mi me digueren que deixava de ser secretari general i que me n'anava al SIP, que tenia un lloc en el SIP.
Però, un SIP que està a les beceroles i que està creant-se no és una empresa en funcionament -com jo he dit.

Per tant, jo no tenia cap contacte amb el meu antic director general en el SIP perquè ell era director de negoci o de comercial, de negoci, i jo era el segon de la secretaria general, que el meu cap era el president executiu de Caja Extremadura.
¡I ja està!
I quan s'acaba el SIP, se trenca el SIP, me'n torne a la caixa, però ja no vaig tornar a entrar ni en un comité de direcció ni un consell d'administració.

Per tant, ha de creure que jo no tinc informació respecte del SIP, de ninguna classe, perquè no vam negociar, jo no vaig estar en cap negociació ni amb el Banc d'Espanya, ni amb les caixes, ni amb els presidents, ni amb ningú.

Les factures falses de Terra Mítica.
L'única cosa que li puc dir, senyor Torró, és que cada inversió de més de -no recorde quin import perquè ja fa molts anys, però no era molt l'import-, que se feia a Terra Mítica, es feia posant tres ofertes de tres proveïdors diferents i en un informe tècnic d'un extern que recomanava una d'elles.
Ningú dels que estàvem en el consell érem coneixedors d'açò, per tant, normalment, la proposició que se posava era la que se feia.
D'ahí, al tema de les factures falses -que jo no sé si està substanciat, si s'ha resolt definitivament este tema o no, no ho sé-, però el procediment que teníem, doncs no véiem factures, véiem pressupostos d'actuacions, sobretot de les grans inversions, com eren les atraccions, fonamentalment.

El control de l'elecció dels compromissaris.
Este és un tema llarg, senyor Torró, llarg perquè és la part més complexa del procés electoral, ¿eh?
, d'una caixa d'estalvis.
Aproximadament, el 35% dels membres de l'assemblea general i, per extensió, del consell d'administració, de la comissió executiva i de la comissió de control havien de ser impositors; els impositors marquen els estatuts que han de començar el procés -bé, no li'l conte perquè de segur que l'ha llegit-, el procés comença amb l'elecció de quatre-cents noranta-cinc compromissaris per circumscripcions, que cada circumscripció elegia quinze compromissaris, eixos quinze compromissaris són escollits per sorteig davant notari després d'haver depurat tots els comptes i se queden exclusivament els que reunixen les condicions que diu el reglament, que a grosso modo eren, doncs, tindre més de dos anys com a client, tindre més de 600 euros, ser major d'edat i -crec- no ser morós, no tindre ningun préstec morós.

Aleshores, en l'únic procés electoral que jo vaig estar, allí van sortir una llista de més d'1.
300.
000 clients que complien eixes condicions.
Aleshores, ve un notari i fixa un nombre, i, d'eixe nombre, dividint el nombre de clients potencials, membres de l'assemblea, entre els quatre-cents noranta-cinc, ix un quocient que són els bots que pega des de la boleta que trau el notari -imagine's que són cada 40.
000, per exemple-, doncs el programa informàtic va traient quins són els que de 40.
000 en 40.
000 ixen els noms.
Per tant, és un sorteig aleatori total i absolutament.

A partir d'ahí, ja tenen vostés les quatre-centes noranta-cinc persones.
I ahí, excepte menors d'edat, ix de tot; ixen persones que són massa majors, gent de més de noranta anys, ixen menors d'edat perquè -ho he dit malament abans- se trauen els que tenen llibretes infantils, però n'hi ha gent que no té llibreta infantil, té una llibreta normal, i pot sortir, i és menor d'edat, i això s'ha de depurar i això va substituint-se per uns suplents que tenen.
I quan ja se té la llista dels quatre-cents noranta-cinc, aleshores cal posar-se en contacte amb ells i preguntar-los si tenen interés en formar part de l'assembla de l'entitat.
¿D'acord?
A partir d'ahí, n'hi ha gent que diu que sí i gent que diu que no.
La gent que diu que no, doncs no cal pegar-li més voltes, i, la gent que diu que sí, pot ser que reunisca les condicions que diuen els estatus que s'ha de tindre, és a dir, que tinguen persones de reconegut prestigi en els negocis i tal, òbviament ahí ixen de tot.
.
.

El senyor president:

Pregue vaja concloent.

El senyor Pina Galiana:

Bé, és que me queden moltes coses, me queden moltes coses.

I, a partir d'ahí, els que volen han de postular-se i han de arreplegar dos firmes junt a la d'ell.
Quan recullen els dos avals més el d'ell, aleshores fan una candidatura, i les candidatures se voten, i, al final, ixen les candidatures que corresponguen en l'assemblea general.
Normalment, sempre s'ha arribat a consens perquè n'hi haja una candidatura.
I jo no recorde votacions en l'assemblea excepte per a temes de personal, del grup d'interés de personal, però no per als impositors.

És la part -diguem- més llarga i la més costosa d'obtindre perquè és un procés molt llarg que està vigilat i tutelat per la comissió electoral i que té incorporat una persona de l'IVF.

Senyora Mollà, el tema de les firmes.
Jo crec que ha dit abans -per aclarir- que jo he dit al jutge que allò del dia 22 no està firmat malament, sinó que.
.
.
no està antedatat, sinó que està ben firmat el dia 22, dic que no vam firmar el dia 25, ¿val?
, i continue dient que el que nosaltres vam tindre allí va ser la renúncia a la part variable.
I vullc explicar-los allò de la part variable quina és.

Cada directiu, entenent per directiu fins a nivell de subdirector d'oficina, és a dir, estic parlant d'un col·lectiu de més de 2.
500 persones, té tots els anys uns objectius que li són fixats per l'àrea de planificació de pressupostos.
Eixos objectius són diferents en funció de l'activitat que desenvolupa cada u.
Jo, com a secretari general tenia uns objectius i, si els complia, tenia dret a cobrar eixos incentius.
Una part dels incentius o dels objectius la formava el resultat de l'any, però amb un pes que, segons l'any, podia ser del 50, o del 25 o del 40%, depenia de la importància que se li donaren a les altres variables o a les altres tasques que a mi m'assignaven.

Per tant, ¿què vol dir aixòÂ ?
Que jo sí sé si havia complit els meus objectius, és possible que altres no els compliren o que un director de zona, un director territorial o un director d'oficina no els complira, però tot el món sabia trimestralment l'evolució de la seua puntuació.
L'única cosa que li dic és que jo sí que vaig complir açò, i jo sí que sé que en el 2010 mosatros no vam cobrar els incentius de la part de 2010.
I -repetisc el que he dit abans- en l'acta de la comissió de retribucions s'habilitava a l'esmentada comissió a no poder tancar el pagament sense que acabara l'any, i com estava el SIP pel mig, doncs és el que se va decidir i aixina se va fer.
La resta són mails que jo no he gestionat, que jo no he tocat, i mosatros érem els que firmàvem els documents, i com mos van dir que renunciàvem a això, doncs ho vam firmar, no sé quin dia el vam firmar.
Sense dubte, sí que puc dir-li -perquè aixina està argumentat- que el 25 no el vam firmar, ¿val?

Les quotes.
Jo vaig comprar quotes -a part de les 205 que me van regalar com a tothom empleat en actiu-, vaig comprar quotes el dia de l'eixida, vaig comprar quotes en el 2009 i en el 2010, i tinc 7.
105 quotes i no n'he venut cap.

Senyor Luna, jo en el 2010 era el secretari general i -com he dit al principi- tenia competències que vosté ja coneix.
No tenia cap competència sobre els comptes en el 2010, i, per tant, no tinc res a afegir al que ja he dit.

Vosté diu que astò se feia per a arreglar la prejubilació.
Jo crec que dels que estan passant per aquí, l'únic que està treballant sóc jo, i, per tant, no és el meu tema, el tema de la prejubilació, i el tema de la jubilació me ve llarg.
(Veus) Podria, ¿eh?
Aleshores, no era el meu ànim este, sinó, més bé, al contrari.

I jo no me'n vaig anar al SIP perquè vaig voler, me'n vaig anar perquè no vaig tindre altra opció si volia continuar estant sota l'òrbita de CAM.

Respecte al bo a llarg termini, crec que ja he explicat com funcionava això.

I respecte al senyor Betoret, crec que també ho he explicat, els distints graus que per a mosatros tenia recomanacions, o els requeriments o els suggeriments del Banc d'Espanya.
Continue dient que se li donava la major de les importàncies a un requeriment i a una carta del Banc d'Espanya.

El senyor president:

Molt bé.

Doncs, moltíssimes gràcies, senyor Pina, no solament per la informació que ha facilitat a la comissió, sinó que, sens dubte, és una col·laboració apreciada per part dels membres de la comissió.

Per tant, moltes gràcies i bona vesprada.

Senyories, se suspén la sessió fins a les quatre i mitja.

(Se suspén la reunió a les 14 hores i 17 minuts)

(Es reprén la reunió a les 16 hores i 37 minuts)

Compareixença del membre del comité de direcció de la CAM, senyor Teófilo Sogorb Pomares

El senyor president:

Donem la benvinguda al senyor Teófilo Sogorb Pomares i agraïm que haja acceptat gustosament vindre a comparéixer, acceptar el requeriment d'esta comissió per a col·laborar amb els seus membres en la investigació que s'està fent al voltant del que ha ocorregut a la CAM.

Dia que agraïm la seua presència i preguem que se senca a gust, que se senca còmode, perquè esta és sa casa, ací no van a.
.
.
no és un interrogatori judicial, ni molt menys policial, sinó que és una sessió informativa en què vosté tindrà un torn de cinc minuts, en primer lloc, per a fer una breu introducció dels càrrecs que ha desenvolupat o que desenvolupe en la CAM perquè les senyories puguen situar-se i repreguntar.

Vosté tindrà cinc minuts en esta primera intervenció, i, després, de menor a major, intervindran els grups parlamentaris per cinc minuts cada u, i vosté contestarà en un temps màxim de deu minuts.
Novament, un segon torn per als grups de cinc minuts i un tercer per a vosté de cinc minuts, en este cas.
Novament, tercera intervenció dels grups i quarta de vosté per cinc minuts.
Jo aniré indicant-li en cada moment el temps que té perquè no tinga confusió.

Per tant, té la paraula per a fer eixa breu introducció que no deu excedir els cinc minuts.

El senyor Sogorb Pomares té la paraula.

El senyor Sogorb Pomares:

Faré la intervenció en castellà.

El senyor president:

Com vosté vullga.

El senyor Sogorb Pomares:

Señor presidente.

Señorías.

Comparezco ante esta comisión en cumplimiento del requerimiento que me ha sido notificado el pasado 26 de septiembre.

Deseo aclarar que he sido citado en calidad de miembro del consejo de administración de la Caja de Ahorros del Mediterráneo, CAM, así como miembro del consejo de dirección de la misma, si bien -como ya expuse en comunicación dirigida al excelentísimo señor presidente- nunca he pertenecido al consejo de administración de la CAM, ni de ninguna de sus entidades fusionadas, y tampoco he sido miembro del consejo de dirección, órgano del que desconozco su existencia.
Sí fui miembro del comité de dirección de Caja del Mediterráneo a partir del mes de junio del año 2007, como consecuencia de mi designación como director del área de planificación y control.

El comité de dirección era un órgano de apoyo del director general, así constaba en los estatutos que regían la entidad y en los diferentes informes anuales de gobierno corporativo de Caja de Ahorros del Mediterráneo publicados desde el año 2004 en la Comisión Nacional del Mercado de Valores y aprobados por el consejo de administración.

Mi incorporación a la Caja de Ahorros del Mediterráneo se produjo por concurso-oposición, al igual que el resto de ascensos y promoción en la escala administrativa hasta los puestos de jefatura que fueron por concurso de méritos o por capacitación.
Mi entrada en la caja de ahorros se realizó -como he señalado- por concurso-oposición, a través de la Caja de Ahorros Provincial de Alicante, el 1 de mayo de 1974, y pertenecí a la misma ocupando diferentes cargos y funciones que paso a relatar de forma resumida.

Desde mayo de 1974 desempeñé funciones administrativas y comerciales en distintos departamentos y oficinas de la entidad sin cargo de responsabilidad.
A partir del año 1987 -y hasta la actualidad- he venido ocupando, siempre dentro de la escala administrativa, distintas responsabilidades como jefe o director.

Significar a sus señorías que, con motivo de mi promoción a director de área de planificación y control el 25 de mayo de 2007, pasé a formar parte del comité de dirección en junio de ese mismo año.

En febrero de 2011, dentro de Banco Base, que gestionaba el SIP, el Sistema Institucional de Protección con Cajastur y otras entidades, fui promovido por ese banco y por ese SIP a director de las unidades técnicas de apoyo.

Con motivo de la administración de la entidad por el FROB, a partir de la intervención de la entidad en julio de 2011, fui designado por los administradores temporales del FROB director del área de auditoría interna y control entre el 1 de septiembre de 2011 hasta el pasado 7 de febrero de 2012, tanto de CAM, de la Caja de Ahorros del Mediterráneo, como del propio Banco CAM, que es la nueva denominación o la que era denominación del anterior Banco Base.

Una vez concluido el proceso de subasta competitiva por el estado del Banco CAM a favor del Banco de Sabadell, SA, fui designado por los administradores temporales del FROB adjunto a la intervención general entre el 8 de febrero de 2012, es decir, este mismo año, y marzo de este mismo año 2012, momento en que causé baja en Banco CAM.

Dicho esto, les manifiesto que profeso un absoluto respeto hacia la función legislativa que representa esta cámara y hacia todos los miembros que la componen.
Si bien, en la medida que se sigue contra mí un procedimiento penal ante el Juzgado Central de Instrucción número 3 de la Audiencia Nacional, es mi deseo acogerme al derecho a guardar silencio que me otorga el artículo 24 de la Constitución española frente a las preguntas que tengan a bien formularme sus señorías, quedando a su disposición y a disposición de esta comisión o de cualesquiera futuras que puedan formarse tan pronto concluya el procedimiento penal respecto de mi persona.

Gracias, señor presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Sogorb.

No obstant això, respectant el dret que vosté ha fet menció, la presidència va a concedir la paraula als distints grups parlamentaris per si, des de la formulació de les preguntes que li facen, vosté considera oportú contestar algunes de les qüestions que se plantegen.

En primer lloc, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Lluís Torró, que representa al Grup Parlamentari d'Esquerra Unida.

Senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

Gràcies, senyor president.

Gràcies, senyor Sogorb.

En primer lloc, manifestar la decepció de no poder comptar amb el seu testimoni.
No és el primer directiu implicat en un procediment judicial que ha vingut ací i que no ha volgut declarar.
Entenem que el que fem ací no és jutjar penalment ni de cap tipus de forma a ningú, sinó que només estem tractant d'aclarir què ha sigut el que ha passat a la caixa.
I, en tot cas, si n'hi ha algun tipus de responsabilitat que hauríem de jutjar ací serien responsabilitats de tipus polític, no penals o judicials.

Per tant, ho lamentem molt, entenem que -jo crec- no ens beneficia la seua defensa amb el silenci ací, més bé al contrari, però bé, són lliures evidentment vostés i no tenim més remei que respectar-ho, ¿no?
Jo vaig a fer-li algunes preguntes i algunes reflexions que, evidentment, supose que no contestarà, però la meua obligació és fer-li-les.

Jo tinc entés que vosté va ser subdirector general abans d'ocupar el càrrec de director general de Planificació i Control en la mateixa àrea.
Clar, un dels elements centrals del que ha passat a la CAM i que ha indicat el Banc d'Espanya repetidament són, fonamentalment, les deficiències del control intern de la caixa; de fet, el primer apartat en l'expedient del Banc d'Espanya, el primer apartat en el plec de càrrecs, precisament, es dedica a això, ¿no?

Ací hem conegut o hem vist successivament a diferents membres del consell d'administració repetir que tot estava controlat, que ells només feien que dir que sí al que els venia des del comité de direcció i que tot venia avalat amb els informes, etcètera, etcètera, ¿val?
Evidentment, dins de la part de l'informe, la part d'auditoria interna -diguérem- és fonamental per a entendre com estava funcionant, ¿no?

Ara, estem parlant de deficiències en la gestió del risc, estem parlant de deficiències importantíssimes en la comptabilitat, i estem parlant, també, de tota una sèrie d'operacions estranyes, com a mínim, que han servit o que han aprofitat perquè un grapat de grups i empresaris s'enriquiren a costa de les arques de la CAM que, en definitiva, són els diners d'una bona part dels valencians i valencianes i, també, sobretot de la gent de Múrcia.

Per tant, a mi m'agradaria preguntar-li, en primer lloc, ¿des de quin moment tenen clar en la seua divisió que els problemes de la caixa són importants?
És a dir, des de quin moment està clar que pràcticament es pot considerar que la caixa està a punt d'entrar en pèrdues, ¿no?
Pel que hem estat deduint -i particularment hui- d'algun testimoni, el Banc d'Espanya ja assenyalava deficiències des del 2005, però sembla clar que a partir de 2007 les deficiències cada volta són més importants.

I, per tant, a mi m'agradaria saber, li preguntaria, si em contestara, ¿què es va fer des del seu departament per a evitar la fallida de la caixa?
¿Què va passar amb les quotes participades?
Perquè si l'entitat ja tenia problemes, com sembla ser, perquè en 2008 ja n'hi ha operacions per a camuflar la comptabilitat, i, de fet, en 2008, 2009, 2010, n'hi han successives operacions de camuflatge per a tractar de presentar uns comptes que, en realitat, resulten com a mínim dubtosos, ¿com és possible que es mantinguera eixe producte en el mercat?
Inclús, ¿com és possible que arribara a traure's al mercat?

Jo li preguntaria si coneixia vosté circulars a la xarxa d'oficines perquè es vengueren quotes a tots els clients possibles, fins i tot a clients que demanaven préstecs perquè se'ls concedira per un import superior i la diferència es dedicara a la compra de quotes, és a dir, tractar de finançar la compra d'accions sense ignorar-les.

Jo li preguntaria, també, si era vosté conscient que es va mantindre una cotització artificial de les accions a través de compres massives d'accions en la venda, en la borsa, a la fi, precisament, de mantindre eixa cotització, els ho he preguntat a diversos directius i n'hi ha un silenci sepulcral quan es parla d'això.

I, després, m'agradaria saber si va estar vosté d'alguna manera implicat col·laborant o fiscalitzant l'emissió de quotes participatives preferents i dipòsits estructurats.

M'agradaria també que mos aclarira el paper de les societats en paradisos fiscals perquè avui se'ns ha dit una sèrie de coses però n'hi ha societats que es mantenen fins.
.
.

El senyor president:

Pregue finalitze, senyor Torró.

El senyor Torró Gil:

.
.
.
-sí, sí, sí, estic acabant-, fins pràcticament la mateixa desaparició de la CAM, com és per exemple CAM International.
I les raons que se'ns han dit de caràcter tècnic legal, doncs realment no em sembla tindre més raons.

I res més.
Â M'agradaria que em contestara això i poder mantindre un debat al respecte.

Espere que es replantege la seua posició.

El senyor president:

Gràcies, senyor Torró.

Correspon intervindre ara a la il·lustre diputada senyora Mireia Mollà, que representa al Grup Parlamentari Compromís.

Senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

Gràcies, senyor president.

Senyor Sogorb, benvingut a la comissió d'investigació de la CAM.

Jo, la veritat, és que tampoc sé si plantejar moltes preguntes perquè entenc per la seua exposició que no té intenció de contestar a cap d'elles.
Encara així, sí que m'agradaria que vosté poguera reflexionar al respecte del contingut de les nostres preguntes i entenga de la necessitat que done contestació a les qüestiones que puguen il·lustrar-nos sobre quin ha estat el funcionament de la CAM i, sobretot, si eixe funcionament ha dut a la deriva de l'entitat i esclarir quins són els responsables últims d'estes circumstàncies.

Jo crec que mantindre una posició de donar la callada per resposta, doncs, en les responsabilitats que vosté ha tingut en l'entitat, la veritat és que donaria a entendre -al meu parer- que té coses que podrien implicar-lo en els presumptes delictes o imputacions que en tràmits judicials i penals s'estan duguent a terme.
Perquè si vosté, veritablement, no té ninguna qüestió que puga ser en perjuí de la seua persona, no crec que haja de dubtar en contestar, més que res perquè jo he llegit que vosté va anar a declarar a l'Audiència Nacional i el primer que va dir és que «venía como inocente», ho això he llegit per ahí, «vengo como una persona inocente», ¿no?
Ja m'agradaria que avui optara vosté per vindre com una persona innocent i, per tant, poder contestar a qüestions que no sé per què li poden afectar.

Per exemple, ¿per què se va trencar el SIP?
És una pregunta prou senzilla.
I si és cert que els socis del SIP demanaren que la CAM baixara el seu percentatge de representació d'un 40% a més d'un 20% dintre del SIP, derivat que la situació de l'entitat van entendre els socis que estava sobredimensionada amb eixe 40%.
És una pregunta.

Segona pregunta: ¿què va saber vosté de la inspecció permanent que estava mantenint el Banc d'Espanya en la CAM?
, si coneix vosté els escrits que anava enviant el Banc d'Espanya, que al principi eren suggeriments, diguérem, i de suggeriments van passar ja al que són requeriments i, per tant, què coneix al respecte i quina actitud va adoptar la CAM davant d'açò.
I, vosté, que formava part del comité de direcció, quines actituds van adoptar.
¿Estava present en el consell d'administracions de desembre del 2010, on se llig íntegrament el requeriment del Banc d'Espanya?
¿Estava present?
, i si és així que se va llegir íntegrament el requeriment que va enviar el Banc d'Espanya a la CAM.

El tema de les quotes participatives, jo he llegit que vosté, pareix ser, pel que han publicat els mitjans de comunicació, culpa la senyora Amorós de ser, diguérem, la promotora o la que impulsa o la que du endavant les quotes participatives, i pel que jo he llegit vosté al·lega que les quotes participatives se van posar en marxa per una necessitat que vostés van evidenciar de falta d'inversions en els mercats externs i que necessitaven.
.
.
Bé, doncs, si no és així, ¿per què posen en marxa les quotes participatives?
, seria una pregunta, ¿per què les posen en marxa, les quotes participatives?
¿Té quotes participatives vosté o les va vendre abans de la intervenció?
Altres preguntes que estan ahí.

Sobre el tema de les retribucions, probablement siga del que menys vol parlar, però jo sé que segur que entén que és un tema que no pot passar avui desapercebut.
Més que res, perquè nosaltres tenim els correus electrònics que vosté enviava o que li enviaven.
.
.
¡No, no, no!
, i que vosté enviava també, els correus electrònics els tenim ací, i vosté enviava o els enviaven, on parlaven de canviar dates d'acords, i si és cert això, una cosa molt fàcil: el dia 25 de novembre del 2010, suposadament, vosté firma, vosté, un acord, eixa data, per al càlcul de la prestació social addicional, que és, exactament.
.
.
¿És així?
, ¿vosté el dia 25 de novembre del 2010 firmà eixe document?
Una pregunta molt senzilla.
Jo no vaig a entrar en valoracions perquè, si no, probablement vosté se retraga de poder contestar-me, però en esta pregunta tan senzilla.
.
.
, ho dic perquè hi han hagut diverses versions, m'agradaria escoltar la seua i si, efectivament, vostés, d'alguna manera, se van beneficiar d'unes manipulacions dels balanços, dels objectius, dels càlculs, dels objectius, etcètera, per a poder garantir-se el pagament, doncs, de bons extraordinaris a llarg termini, d'incentius en un altre.
.
.
, variables d'incentius, etcètera, etcètera, des de l'època del 2008 cap endavant, ¿no?
, perquè aquí se reunixen diverses coses que pareix ser que van estar manipulades o no.

Ja dic, jo tinc els correus electrònics, tampoc vull posar-me a fer-li unes preguntes.
.
.

El senyor president:

Pregue finalitze, senyora Mollà.

La senyora Mollà Herrera:

.
.
.
-acabe de seguida- respecte a açò molt concretes, perquè també m'agradaria que vosté tinguera una actitud diferent.
A la millor, en la segona tanda podem entrar més concretament en este tema.

El senyor president:

Gràcies, senyora Mollà.

Correspon la intervenció ara de l'excel·lent senyor Ángel Luna, que representa el Grup Parlamentari Socialista.

Senyor Luna.

El senyor Luna González:

Muchas gracias, señor presidente.

Yo soy menos crédulo que mis compañeros que me han precedido en el uso de la palabra.
Me parece que el señor Sogorb viene con un papel meditado, escrito, para leerlo y para no salirse ni un milímetro de lo que quiere decir.
Lo cual no deja de ser una lástima, porque yo tengo aquí datos de correos electrónicos que hemos leído todos que ponen de manifiesto que el señor Sogorb tuvo un papel central, señor presidente, en el maquillaje de las cuentas de la caja del año 2010.
Hay correos muy significativos que recibe y que remite y, por tanto, que no dejan lugar a dudas cuando uno los lee fríamente respecto del papel que el señor Sogorb ha cumplido en toda esta función.
También correos que tienen que ver con el asunto de las titulizaciones, que le causó a la caja un quebranto importante del orden de 168 millones de euros en las cuentas del año 2010.

Y también he leído correos significativos del señor Sogorb, que tienen que ver con la modificación de la prestación adicional asegurada, que fue variando desde el año 2007 al 2008 al 2010, que curiosamente hay una de esas variaciones que le favorece especialmente a él, porque él no cumple los cinco años de requisito de permanencia en el comité de dirección para percibir esa prestación adicional asegurada y, sin embargo, parece ser que uno de los acuerdos que se firman, el del 22 de noviembre, le exime de ese requisito de los cinco años.

Él tiene una participación significativa en el tema del bono extraordinario a largo plazo, donde hay un correo que recibe de Vicent Soriano cerrando el tema y antedatando la fecha, aconsejando antedatar la fecha.
Él tiene una participación definitiva en la modificación del cálculo de los recursos captados en 2010 para que se puedan abonar los incentivos, la paga de beneficios, la aportación a subplan 3, etcétera, hay correos muy significativos.

Pero, en fin, yo pensaba que el señor Sogorb, con su intervención nos iba a aclarar estas dudas, iba a quitarnos estas ideas de la cabeza, se iba a defender, pero dado que renuncia a hacerlo, pues, no tengo más remedio que aplicar el refrán castellano que dice que el calla, otorga, y para mí el señor Sogorb es responsable de todo lo que aparece en los correos electrónicos que he tenido oportunidad de leer este fin de semana, y desde luego no le dejan en buen lugar.
Si quiere defenderse, que lo haga, y si no quiere defenderse, para mí está claro cuál ha sido su papel en todo este juego.

Muchas gracias, señor presidente.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Luna.

Correspon ara la intervenció de l'il·lustre diputat Vicente Betoret, que representa el Grup Parlamentari Popular.

Senyor Betoret, quan vullga.

El senyor Betoret Coll:

Moltes gràcies, senyor president.

Encara que el senyor Sogorb no estiga disposat a contestar hui a cap de les preguntes que li formulem els grups parlamentaris, sí que per la meua part m'agradaria deixar-les formulades, per a que conste en el Diari de Sessions, perquè jo pense que seria important que hui ací vosté responguera, si no a totes, almenys a alguna de les preguntes que s'han formulat, que jo entenc que no el comprometen en res.
En algunes d'elles a vosté no el comprometrien i mos ajudaria a mosatros a conéixer què és el que ha ocorregut en esta entitat per a que acabara de la següent manera.

En qualsevol cas, i evidentment, como no podia ser d'una altra manera, respectant la seua opció de no contestar, m'agradaria saber, respecte del passiu total de la Caixa d'Estalvis del Mediterrani d'uns quaranta-set mil milions d'euros, de més de quaranta-set mil milions d'euros, la Generalitat valenciana, el sector públic i el sector públic valencià tindrien en esta caixa aproximadament uns sis-cents setanta i tants milions d'euros: saber si, en la seua opinió, este deute que mantenia el sector públic valencià, La Generalitat amb la caixa, ha segut determinant a l'hora de dur a la fallida la caixa; en segon lloc, conéixer la seua opinió en relació al grau de.
.
.
, diria, d'exigència del Banc d'Espanya respecte de la caixa, tenint en compte que, com vosté sap, el banc estava en inspecció.
.
.
, tenia en inspecció permanent la caixa des del 2008.
Per tant, bé, sembla almenys curiós que estiguent el Banc d'Espanya present físicament en la seu central de la caixa, dos o tres anys després la caixa acaba intervinguda, com tots sabem.

I res més.
Moltes gràcies.

El senyor president:

Gràcies a vosté, senyor Betoret.

Senyor Sogorb, ¿vol intervindre?
(Veus) Si vol intervindre.
.
.

El senyor Sogorb Pomares:

Sí, con todos mis respetos a sus señorías, reitero a sus señorías la decisión de acogerme a mi derecho de guardar silencio que me otorga la Constitución y mi compromiso.
.
.
, ¿eh?
, repito, mi compromiso de comparecer ante la comisión una vez el procedimiento penal haya concluido y sea firme frente a mi persona, garantizando el derecho a la defensa.

El senyor president:

Bé, senyor Sogorb, la presidència i la mesa respecten la seua decisió, la compartim o no, però, en qualsevol cas, vol deixar constància que ací la comissió no està fent una investigació judicial i, per tant, els acords que en el seu dia s'adopten no significaran en ningun cas una condemna judicial a ninguna de les persones que estiguen involucrades o puguen estar involucrades en este procés.

Això sí, igual que vosté demana el respecte als seus drets, mosatros també posem en coneiximent que, si la comissió aixina ho estima, ho traslladarem al ministeri fiscal per a que actue com siga procedent.

¿Sí, senyor Luna?

El senyor Luna González:

Sí, a esos efectos, señor presidente, en la medida en la que ya se adoptó el acuerdo en relación con comparecientes que estuvieron aquí, como el señor Roberto López o don Daniel Gil, yo solicito formalmente que se acuerde dar traslado al ministerio fiscal de la negativa del compareciente a responder a las preguntas de esta comisión, porque no se puede tomar en serio el hecho de que nos diga que está dispuesto a comparecer cuando acabe el procedimiento penal.
Supongo que cuando acabe el procedimiento penal, esta legislatura habrá terminado y, desde luego, la comisión no estará en activo.

Muchas gracias.

El senyor president:

Moltes gràcies, senyor Luna.

¿Algú vol afegir alguna cosa?
Doncs, d'acord, estem tots d'acord, pel que veig, en la proposta, i, bé, agraïm que haja vingut.
I, senyories, se suspén la sessió, que continuarà el proper dimarts dia 29 a les deu i mitja.

Bona vesprada.

(Se suspén la reunió a les 17 hores i 3 minuts)