Drets%20Humans%2020230301HTML.html





Comissió de Drets Humans realitzada el dia 1 de març de 2023.
Comença la reunió a les 11 hores i 3 minuts.
Presideix la diputada senyora Mercedes Ventura Campos.
Reunió número 14.

La senyora presidenta:

Bon dia a tots i a totes.

Anem a començar la Comissió de Drets Humans.

Té la paraula la secretària.

(La senyora secretària passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Hi ha quòrum.

Doncs, el primer punt seria la lectura i aprovació, si escau, de l'acta de la reunió anterior.

Proposició no de llei sobre rectificació del canvi de posició en defensa del poble sahrauí, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 52.
586, BOCV número 238)

La senyora presidenta:

Anem a continuar amb el segon punt, que seria la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la rectificació del canvi de proposició en defensa del poble sahrauí, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Entenc que té la paraula el senyor Nadal.
Com vosté sap, té sis minuts per a fer la defensa, i m'agradaria saber si vol fer, si té alguna rèplica conjunta o la vol fer individual.

El senyor Nadal Sendra:

Individual.

La senyora presidenta:

Individual, val.

Doncs, quan vullga, té sis minuts per a fer la defensa de la proposició no de llei.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Este 27 de febrer s'han complit quaranta-set anys de la proclamació de la República Àrab Sahrauí Democràtica, la RASD.

Al començament de l'any 1976, el govern franquista d'Espanya desmantellava les estructures administratives i militars colonials de la cinquanta-tres província espanyola.
El cap de l'estat, Joan Carles I de Borbó, traïa les aspiracions de llibertat del poble sahrauí donant via lliure a la invasió del Marroc, així com a les Nacions Unides que demanaven -i encara demanen- un referèndum d'autodeterminació per al Sàhara.

Tots els governs espanyols des d'aleshores han acatat de facto l'ocupació marroquina del Sàhara.
No obstant això, en la carta feta pública el passat 18 de març, el govern de Pedro Sánchez traspassava tots els límits de la decència i de la legalitat internacional donant suport a la proposta d'autonomia del Marroc sobre el Sàhara Occidental, una postura en contradicció amb les Nacions Unides, la Unió Africana, la Unió Europea, la Cort Internacional de Justícia o la Cort Europea de Justícia.

L'estat espanyol com a potència colonial té l'obligació d'assegurar el dret a l'autodeterminació del Sàhara, i la posició expressada per Pedro Sánchez constituïx una desviació perillosa de les obligacions internacionals d'Espanya en un moment, sobretot en este moment, en un moment molt dur en què s'ha représ la guerra contra el poble sahrauí.

Des de les Corts Valencianes instem, des de Compromís volem que les Corts Valencianes, el representant legal de la sobirania del poble valencià, i en ares també a l'amistat històrica del poble valencià i de la solidaritat que el poble valencià ha demostrat històricament amb el poble sahrauí, instem el president espanyol a rectificar públicament esta posició i a treballar per acompanyar un procés de negociació entre el Marroc i el Sàhara.
Volem que les Corts Valencianes, representants de la sobirania del poble valencià, reconeguen la sobirania de la República Àrab Sahrauí Democràtica i la legitimitat del Front Polisario com a únic representant democràtic del poble sahrauí.

Donem suport des de Compromís, i volem que es done suport des d'estes Corts, a un referèndum d'autodeterminació per al Sàhara, acordat segons la població que hi havia abans de la invasió del Marroc, com a única solució possible per a la situació que s'està vivint en el Sàhara, i més ara en una situació de guerra.

Donem suport al poble sahrauí afectat pels assassinats, les detencions arbitràries, la tortura, la violació sistemàtica dels drets humans perpetrada per la dictadura marroquí, i proposem i exigim sancions al Marroc per incompliment de les resolucions internacionals.

Demane a tots els partits d'esta cambra que facen cas de la seua consciència, que facen cas a les disposicions internacionals i que voten per decència i per dignitat perquè estem en una situació de guerra, i que igual que estem en una situació de guerra a Ucraïna doncs estem en una situació de guerra al Sàhara, i que pensem que per dignitat totes les persones i tots els partits que estem ací hem de donar suport a esta proposició no de llei presentada per Compromís.

Moltes gràcies.
Espere el seu suport.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Nadal.

Doncs, té ara tres minuts per a defensar la seua postura la senyora Naiara Davó, del Grup Parlamentari Unides Podem.

La senyora Davó Bernabeu:

Gràcies, presidenta.

Senyor Nadal, vaja per davant que donarem suport a la seva proposta.

Jo crec que, malauradament, la història del Sàhara és la història interminable, una història vergonyosa per al poble espanyol, sobretot per a les seves institucions, perquè al cap i a la fi la societat sempre ha estat al costat dels sahrauís.

En 1960, és que parlem del 1960 quan va ser la primera resolució de l'ONU que va donar el mandat de la descolonització fa ja més de cinquanta anys, i hi ha hagut fins a 136 resolucions posteriors, 137 comptant l'última de l'any passat, en la mateixa línia que reafirmaven el dret inalienable del poble sahrauí a l'autodeterminació i, a més, marcaven una forma de fer-ho, una eina, un mecanisme, que era eixe referèndum d'autodeterminació.
Just eixa eina, que és la que havia de servir per a assolir l'objectiu, és la que segurament ha dificultat més el procés amb la dificultat de comptar amb un cens únicament i exclusivament de gent sahrauí i d'exiliats que tenien el dret també de retorn i de poder formar part d'ell.

De totes formes, jo crec que no hi ha excusa davant d'un tema que té un consens polític i social enorme en tot l'estat i que, com vosté ha dit, a més, que les valencianes sempre, sempre hem estat al costat de la població sahrauí, amb els projectes de vacances en pau, amb l'acolliment de les xiquetes i els xiquets, amb l'ajuda a les caravanes, participant en els diferents festivals i actes commemoratius que s'han fet.

Jo crec que tenim, a més de totes les resolucions de l'ONU, dels organismes internacionals, el dret internacional, crec que hi ha un nou punt d'inflexió que el va donar el Tribunal de Justícia de la Unió Europea quan va acceptar el recurs posat pel Front Polisario en el que al final acaba dient que el Marroc no té cap sobirania, ja no sols sobre el Sàhara sinó sobre els seus recursos i sobre la seua població, i, per tant, en tot cas, el Govern d'Espanya a qui ha de tindre com a interlocutor vàlid és el el Front Polisario.
I crec que fa un pas endavant, primera, perquè reconeix el Front Polisario com a les institucions de govern del poble sahrauí legítimes, i, després, per a qui ha de relacionar-se amb les institucions espanyoles.

És de veres que quan parlem de drets humans sempre hem de saber i hem d'entendre el context geopolític, i sabem que estem en mig d'un context geopolític marcat per la guerra d'Ucraïna i la remodelació d'un món que va des d'una globalització unipolar cap a una multipolar de molts focus i on s'estan reordenant i reorganitzant totes les aliances al llarg del món.
Per això, crec que no pot ser excusa perquè deixem de fer allò que fa més de seixanta anys que hauríem d'haver fet, i, per tant, com deia a l'inici, votarem a favor d'aquesta PNL.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Naiara Davó.

Doncs, té tres minuts per a fixar la seua posició el senyor David García del grup Vox.

El senyor García Gomis:

Muchas gracias, señorías.

Desde el Grupo Parlamentario Vox consideramos que esta proposición no de ley escapa a las competencias de las Cortes Valencianas y por eso vamos a votar que no.
Pero estamos de acuerdo que se ha roto un marco que no era el adecuado porque la soberanía del pueblo saharaui se estaba viendo comprometida desde aquella famosa marcha verde donde Marruecos utilizó de escudos humanos a la población civil para avanzar y que las fuerzas españolas no actuasen, y nos hemos encontrado que todo viene originado por su socio de gobierno.

El señor Sánchez toma una decisión unilateral, sin contar con sus socios de gobierno, sin contar ni siquiera con su propio partido, simplemente es una huida hacia adelante ante las presiones de Marruecos.
Porque Sánchez lo que intenta es protegerse a sí mismo de la responsabilidad judicial y la presión de Marruecos en el caso Ghali.
Acuérdense de esa situación, Brahim Ghali llegó a suelo español para ser atendido, y en una jugada de Sánchez, increíble, ha llegado a enfadar a los tres; enfada a Argelia, enfada al Frente Polisario y enfadado a Marruecos, a la vez, por una cosa que a los españoles, primero, no hemos decidido, porque ese posicionamiento estaba enquistado y nunca se ha puesto encima de la mesa, lo toma de una manera unilateral y se atreve incluso a mandar una carta donde todos vemos, que usted ha hecho mención, intenta ocultar otros factores que nada tienen que ver con el pueblo saharaui.

Sánchez ha utilizado al pueblo saharaui como moneda de cambio ante Marruecos.
No sabemos con qué intenciones Marruecos presiona al Gobierno de España, no sabemos qué intenta ocultar Sánchez, pero lo que sí sabemos es que la oposición que no es la ideal, repito, como se ha nombrado aquí también, desde que justicia internacional declaró que la soberanía todavía recaía en España, incluso la ONU lo sigue diciendo, que al final sigue considerándola una de las diecisiete colonias que quedan por descolonizar, y es un problema enquistado, no puede llegar un señor actuando como un auténtico sátrapa, tomar una decisión unilateral que no ha sido consensuada, como ya he dicho, ni en el Congreso de los Diputados, ni con su majestad el rey, ni con su partido, ni siquiera con los españoles, que el otro día estábamos hablando de participación.
Pues, a lo mejor habrá que preguntar a los españoles qué posición queremos tomar en este asunto del pueblo saharaui.

Como le digo, señor Nadal, nosotros vamos a votar que no simplemente porque escapa a las competencias de las Cortes Valencianas, pero entienda usted el posicionamiento.
Creo que este debate se tenía que haber hecho en las Cortes Generales, pero no ahora, sino antes de haber tomado cualquier posición, sobre todo ante la carta del señor Sánchez.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señor García.

Senyor Nadal, té tres minuts per a fer vosté la rèplica.

El senyor Nadal Sendra:

No és fàcil replicar a Vox en açò, en el sentit que sempre que els he sentit a vostés, o la majoria de voltes, dir que les Corts Valencianes no són competents per a tractar alguna cosa, sempre és quan es parla de drets humans.
No sé si és que vostés… Perquè si realment fora aixina, que creuen que les Corts Valencianes no són competents per a certes coses, més de la meitat de les coses que es parlen ací i més de la meitat de les coses que vostés presenten no daría lugar, perquè realment, evidentment, doncs estes Corts tenen competència per al que tenen; estes Corts, per exemple la Comissió de Drets Humans, de pràcticament tot el que debatem ací està fora de les competències de les Corts Valencianes.
Per tant, no entenc a què ve cada volta que venen vostés ací a dir que no es posicionen perquè això no és competència, perquè evidentment estem parlant de drets humans i pense que els drets humans és una qüestió internacional de tot el món, que els drets humans no tenen fronteres, que els drets humans no prescriuen, i que és important que ens posicionem.

Però jo el que crec és que darrere de tot açò n'hi ha una altra cosa, i és que, per un costat, Vox no vol votar a favor del dret d'autoderminació de ningú perquè no està a favor del dret d'autodeterminació dels pobles, i, per un altre costat, n'hi ha una altra cosa, i és que si vostés realment, el que m'ha dit a mi és que té eixa postura però que les Corts Valencianes no són competents, el que podrien fer és abstindre'ns perquè vosté m'està dient a mi que van a votar en contra d'una cosa de les quals vostés, segons el que diu, en consciència, després del que acaba explicar, està a favor del que nosaltres hem presentat però van a votar en contra, i no s'entén massa bé.
O no siga que hi haja una altra cosa darrere, i és que, clar, tot el culpable de tot açò, qui realment té la culpa com a cap militar i cap de l'estat és Joan Carles de Borbó, el cap de l'estat espanyol a l'any 1976 que traïx, fins i tot acaba traint el mateix Franco, i traïx al poble sahrauí, i traïx a les Nacions Unides, pactant amb el seu germà Hasà II del Marroc, que sempre ha dit que són germans, que tenen una relació molt especial; de fet, a Espanya, als mitjans de comunicació no solen tractar el Marroc amb una dictadura, des d'aquell moment es van fer germans, el que passa és que, bé, a banda de germans dels Borbons, doncs, després han aparegut més germans per ahí, és cert, i darrere de tot açò poden haver-hi altres coses i altres partits polítics que també pareix que estan molt agermanats amb el Marroc.

Però, dona la sensació que Vox no pot anar més enllà també perquè seria clavar-se amb gent de la monarquia, i vostés això, doncs, evidentment no ho poden fer, perquè som antisistemes però monàrquics; monàrquics de tota la vida.
Dona un poc eixa sensació, i, clar, el pitjor de tot açò és que dona la sensació que si algun dia, i espere que no passe mai, Vox té responsabilitats de govern, prendrà la mateixa decisió que han pres uns altres de donar-li l'esquena al poble del Sàhara.

Doncs, bastant trist el que m'acaba de contar.

Res més.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Nadal.

Té tres minuts per a la rèplica, senyor García.

El senyor García Gomis:

Muchas gracias, señora presidenta.

Muchas gracias por el tono del debate, señor Nadal, no estoy acostumbrado a verle tan comedido.

Mire, hay un dicho que dice: «Ten cerca a tus amigos, pero más a tus enemigos», y Marruecos por supuesto no es amigo, y no es amigo porque estamos viendo continuamente cómo utiliza su posición geopolítica, geoestratégica, en contra de los beneficios de los españoles.
Y lo que está pasando es que España, desde que está Pedro Sánchez principalmente, está perdiendo todo el peso geoestratégico, es decir, la palabra, la opinión de España realmente no tiene relevancia ni en Europa, por mucho que quieran venderlo, no tiene relevancia ni en Europa, ni mucho menos con aquellos que están dando un poco de soporte, o mucho en este caso, como son los Estados Unidos.
Recordemos aquí el infame momento en el que pasando la bandera de Estados Unidos por la Castellana, el señor Zapatero decide quedarse sentado.
Ese insulto nos está trayendo muchísimas consecuencias porque aún no lo han perdonado.

Yo le quiero preguntar, ¿quién considera el sátrapa marroquí como interlocutor válido?
¿Al señor Ximo Puig o al señor Pedro Sánchez?
¿A quién considera?
¿Será a Pedro Sánchez?
Entonces, ¿el señor Puig no pinta nada en este asunto?
Y no pinta nada, señor Nadal, porque por mucho que insistamos las Cortes Valencianas no tienen competencia, porque ustedes mismos en su resolución piden instar a otras instituciones superiores, que son las que tendrían las competencias en las relaciones con el exterior, con Marruecos, con Argelia y con el Frente Polisario, con el Sáhara Occidental.
Porque el problema que tenemos es que es un problema que está enquistado desde hace muchos años, que nadie se ha atrevido a coger y a resolver.
Y lo máximo que hemos hecho los españoles muchísimas veces ha sido acoger, muchas veces, a niños saharauis o mandar ayuda humanitaria de alguna forma para intentar paliar.

Y usted vuelve a rememorar una circunstancia, la Marcha Verde.
Yo le invito, por favor, que estudie, que la lea y que vea las consecuencias que hubiera tenido si España hubiera plantado pies en tierra y se hubiera defendido, teniendo enfrente todo un ejército de personas civiles desarmadas por delante del ejército marroquí.

Señor Nadal, ¿usted se imagina esa situación?
Pues comprenda usted que ahora mismo nos encontramos con este giro.
Sobre todo, lo que habría que hablar y habrá que pedir explicaciones, ya que tiene usted al señor Baldoví en el Congreso, es pedir explicaciones al señor Sánchez porque él; él y únicamente él toma la decisión de cambiar la situación, que no era la más adecuada.
Pero es que la de ahora, señor Nadal, ¿en qué situación nos encontramos?
Nos encontramos ahora mismo que el señor Pedro Sánchez tiene mucho que esconder y Marruecos sabe lo que esconde, y eso es lo que parece estar dando, porque es a raíz de los movimientos con el señor Brahim Ghali, que le recuerdo que está perseguido por crímenes de lesa humanidad y por genocidio, está reclamado, pisa suelo español, se esconde, se monta el problema con Argelia, con Marruecos y con el Frente Polisario, y ha conseguido lo increíble: enfadar a los tres y dejar a España todavía más débil.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Tiene tres minutos para fijar su posición Patricia García, del Grupo Parlamentario de Ciudadanos.

La senyora García Guasp:

Gracias, presidenta.

Per una banda, parlen vostés de República Àrab que ja es vora si es reconeix com a república o no.
No som nosaltres els que hem de decidir si ha de ser o no república.
I parlen també d'un referèndum dels que les Nacions Unides van abandonar en el seu discurs ja fa uns anys.

La Resolució de l'ONU de 2021 ja no parla de referèndum, «exhorta a las partes a que reanuden las negociaciones bajo los auspicios del secretario general, sin condiciones previas y de buena fe, teniendo en cuenta los esfuerzos realizados desde 2006 y los acontecimientos posteriores, con miras a lograr una solución política justa, duradera y aceptable para todas ellas que prevea la libre determinación del pueblo del Sáhara Occidental, en el marco de disposiciones conformes a los principios y propósitos de la Carta de las Naciones Unidas y hace notar la función y las responsabilidades de las partes a este respecto».

Des de Ciutadans sempre hem defés la necessitat de culminar el procés de descolonització del Sàhara però dins del marc que dictaminen les Nacions Unides.
Sempre hem respectat la llei i per això hem volgut que el procés de descolonització es faça conforme al que determinen les Nacions Unides, i si les Nacions Unides porten un temps modelant el llenguatge sobre el tema en qüestió, no serà Ciutadans el que determine altra cosa.

Respecte a la decisió del Govern d'Espanya de canviar la postura històrica del nostre país i reconéixer els plans del regne marroquí d'exercir la seua sobirania sobre el Sàhara Occidental, ens preocupa naturalment l'actitud del govern.
No és acceptable eixa actitud del govern sense informar ni al parlament ni a l'oposició.
La política exterior espanyola és un assumpte d'estat que transcendix els colors del partit que governa i requerix un mínim de cortesia, una ronda de contactes per a prendre una decisió tan important, i tot açò en un context que va en contra dels nostres interessos i perjudica la nostra relació amb Algèria, en un context d'escalada de preus d'electricitat i també de gas per la guerra d'Ucraïna, posant en perill el benestar de totes les famílies i les empreses espanyoles.

Per tot això, el nostre vot serà d'abstenció.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora García.

Tindrà vosté tres minuts, senyor Nadal, per a fer la rèplica a la senyora García.

El senyor Nadal Sendra:

Bé, vosté diu que, no sé, diu que ja no parla Nacions Unides del referèndum però la postura de Nacions Unides no ha canviat, la postura…, aixina com la del govern espanyol sí que ha canviat en una carta i ha canviat…, la postura de Nacions Unides no ha canviat.
De fet, vosté mateixa parla, amb el que acaba de dir, parla de libre determinación, no estem parlant…, libre determinación…, és evident que és una libre determinación democràtica, Nacions Unides no ho va a fer d'una altra manera.

I em sorprén que es posen vostés de perfil quan realment no estan vostés en el govern ni s'espera que estiguen, i podríem tindre una postura més humanitària enfront del que està passant ací al costat de casa, vostés que realment tan espanyolistes són doncs haurien d'entendre que Espanya, que eixa Espanya que tan defensen vostés, té unes obligacions a nivell internacional pel que ha sigut l'estat espanyol en el passat, i que no estem parlant ací com nosaltres pensem, que tenim claríssim que tots els pobles del món tenen dret a l'autodeterminació, però no estem parlant ací d'un poble de l'altra de l'altra punta del món amb el qual podem parlar ací en la Comissió de Drets Humans de tant en tant, igual que parlem de tots els pobles del món, no, no, açò és més important encara.
Estem parlant d'una responsabilitat històrica, internacional, que té Espanya enfront del Sàhara perquè era la província número cinquanta-tres, i s'havia acordat que n'hi hauria un referèndum d'autodeterminació, i els van deixar tirats els antics espanyols, els van deixar tirats enfront de la maquinària de guerra sahrauí.

Em pareix bastant vergonyós que vostés facen açò, no sé si esperen algun dia traure alguna cosa del Marroc, igual que alguns altres partits, però em pareix bastant fort que vostés que no tenen res a perdre ni a guanyar es posen de perfil.
Supose que també és una de les conseqüències històriques del que ha sigut Ciudadanos en els últims anys i per la qual cosa, doncs, el partit tampoc no pareix que tinga massa futur.
S'han considerat vostés un partit del sistema al qual van a dir que sí a tot el que vinga de dalt, que van a defensar sempre al gran enfront del menut, i que veig que és el que estan fent en esta comissió també.

Jo els demane que recapaciten, que canvien de postura, que realment, per moltes pressions que tinguen, no sé d'on, no sé d'on les tindran, però veig bastant vergonyós açò que m'acaba d'explicar.
No els costa res i sap vosté que des del poble sahrauí els ho agrairan, perquè després està molt bé això de demanar ajuda per als campaments de refugiats i no sé què, però no, ací, ací, en les solucions polítiques per a sempre és on es demostra de quin costat esta cadascú, i vostés de manera vergonyosa estan posant-se de perfil.

La senyora presidenta:

Señora García, té tres minuts.

La senyora García Guasp:

Gràcies, presidenta.

Primer, respecte al que vosté m'està diguent de responsabilitat en el Sàhara, etcètera, s'han tractat ací diversos temes relacionats, sempre hem intentat donar recolzaments, no sols en el Sàhara sinó en moltes altres ocasions que tractaven de drets humans, inclús vostés saben que hem votat amb vosaltres, si ha fet falta, o amb l'altra part, inclús a soles.
Per tant, no es tracta de posar-se de perfil.

Li continue mantenint que no entenem eixa postura del govern, la postura que va tindre el govern en eixe moment, però això ja s'ha parlat ací, en esta cambra, en alguna altra comissió o en…, sí que s'ha parlat perquè a més ho tenim escrit, però sempre nosaltres hem estat d'acord amb el que han dit les Nacions Unides, i això no anem a canviar-ho.
Per tant, si les Nacions Unides diuen que és aixina, és aixina, no podem votar a favor d'un referèndum.
Tampoc podem deixar que unes altres organitzacions que no siguen les Nacions Unides dicten o dictaminen el que hem de fer nosaltres.

I, per últim, també dir-li que tampoc han sigut vostés amb nosaltres molt condescendents en la seua PNL, perquè no parla ni tan sols de l'oposició, parla de vore el que ha fet el govern, que el govern ha de determinar…, unir-se amb tot l'equip de govern, però, i on està l'oposició?
, no l'esmenten vostés.

I, per últim, també, per a rematar esmenten un País Valencià del que nosaltres no estem en eixe País Valencià integrats.

I per tot açò votarem abstenció, i done gràcies que votem abstenció.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora García.

Bé, ara continuem.

Per tres minuts té la paraula la senyora Gayo del Grupo Parlamentario Popular.

Quan vullga.

La senyora Gayo Madera:

Muchas gracias, presidenta.

Cada vez que traen una iniciativa del Sáhara Occidental, bien sea el Pleno de las Cortes Valencianas o a esta comisión, me alegra, me alegra mucho, es una obligación histórica de España y en la que todos deberíamos estar en la misma disposición.
Pero las sorpresas vienen cuando, tras la lectura de la exposición de motivos, llegan las propuestas de resolución, y ahí nunca hay sorpresa porque nos da la sensación de que no buscan el respaldo de todos los grupos o, por lo menos, un acuerdo mayoritario.
Y les explico.

Leyendo su exposición donde le dedican todo su esfuerzo al párrafo más amplio, el de bondades y beneficios de un gobierno de coalición, sabemos que la teoría se la saben, pero a los refugiados de los campamentos de Tinduf creo que poco les va a importar.
Porque, además, ha sido un gobierno de coalición el que ha permitido el viraje sobre el posicionamiento de España sobre el Sáhara Occidental; por un lado, el señor Sánchez, de manera unilateral y sin informar a sus ministros propios y socios, decide sobre el posicionamiento y huye de las Cortes Generales para no dar explicaciones, y, por la otra parte, la sumisión y la condescendencia de los socios que soportan esta unión.
Ni funciona adecuadamente y está muy lejos de resolver los problemas de la gente porque ustedes, lamentablemente, son el problema.

Se lo advertimos en el hemiciclo, si les importa el Sáhara Occidental rompan, rompan, háganlo aquí y en el gobierno de colisión, porque por muchas más iniciativas que presenten llenas de buenas voluntades vuelven a ser un brindis al sol.
No solo con esta decisión Sánchez ha dado la espalda al pueblo saharaui, es que además ha destruido de un plumazo la reputación española en materia de cooperación internacional.
Además, con la alianza unilateral Sánchez-Marruecos ha perjudicado a otro país imprescindible para España, y lo ha hecho en el peor momento.
Ahora no recibimos gas de nuestra vecina Argelia, ¿se lo están comprando ustedes a Rusia?
Además, poco margen nos dejan al resto de grupos el poder apoyarla.

Siguen con sus incongruencias, piden que el señor Sánchez se sitúe de nuevo en el lado del respeto a las resoluciones de Naciones Unidas.
Ese punto, la verdad es que lo apoyaríamos una y mil veces y con los ojos cerrados; pero llega el apartado b, que contradice al apartado a, en el que pretenden que el Gobierno de España reconozca unilateralmente un país y les anima a saltarse las resoluciones enmarcadas por la ONU.

Una vez más, otra iniciativa dirigida al Sáhara Occidental donde no son capaces de sacar lamentablemente las ideologías propias y no buscan el trabajo conjunto sobre una situación que es un problema de absolutamente todos.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Gayo.

Senyor Nadal, té vosté tres minuts per a fer la rèplica.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies.

Jo no sé si realment estem parlant d'un tema de guerra, de molta gent que està patint, que està en les presons, que estan patint tortures.
Si vostés tenen algun tipus d'empatia pel poble sahrauí doncs podrien votar a favor, podrien abstindre's, o, com a mínim, podrien presentar una esmena, que és la seua faena com a diputats en la Comissió de Drets Humans, presentar esmenes perquè, si hi ha alguna cosa del text de la proposta de resolució que no els agrada, segurament els haguérem acceptat l'esmena.
Perquè l'important d'ací pense que seria haver eixit que les Corts Valencianes tenen la dignitat de donar suport al poble del Sàhara.
Tota la resta, no hi val per a res.

Vosté pot estar ací parlant de Pedro Sánchez y su gobierno y la coalición i politiqueria…, això es diu politiqueria.
Quan en una cosa tan important com els drets humans, que vosté vinga ací a fer-me eixe discurs és politiqueria.
No sé vosté davant de qui vol fer punts, però, realment, davant del poble sahrauí no està fent punts.
Jo li haguera demanat això.

Em semblen excuses barates tot el que està… Tot el discurs que ha fet em sembla una excusa barata.
Si realment volia que parlàrem de política, haver presentat esmenes i haguérem negociat, punt per punt, el que s'haguera quedat i m'haguera donat igual negociar amb el Partit Popular i que açò haguera eixit com una transacció entre Compromís i el Partit Popular.
M'haguera donat exactament igual, perquè l'important haguera sigut que el poble sahrauí haguera sentit que té el suport.
No ho han fet.
Era la seua faena i no ho han fet.

També vull dir-los que, darrere de tot açò, hi ha un racisme molt perillós i un classicisme molt perillós.
Perquè, si tot açò que estem diguent estiguérem parlant d'Ucraïna, vostés hagueren votat a favor sense tancar els ulls; vostés ho hagueren fet, hi estic totalment segur.
I la situació d'Ucraïna i del Sàhara és diferent, però a nivell polític és la mateixa.
Tenim un país, com el Sàhara, envaït militarment pel Marroc i que no respecta, des de fa decennis, els drets humans de la gent que viu sota la seua bota d'ocupació.

I vosté ve ací a parlar-me de Pedro Sánchez, de gobiernos de coalición y que si ustedes son los peores…, i cap amunt i cap avall.
No, no, no, senyories del Partit Popular, eixa no és… També es veu així que…, el que he començat jo parlant, que sí, que ara crec, evidentment, que la postura de Pedro Sánchez és pitjor que l'anterior.
Però és que les postures del govern del Partit Popular, tant d'Aznar com de Rajoy, quan han estat el Govern d'Espanya, doncs, han sigut…, doncs, també de cara a la galeria s'ha fet un somriure, però, de facto, com ja he dit, s'ha donat suport a l'ocupació marroquina del Sàhara.

És una llàstima que vostés no vullguen avançar, que no vullguen vore que, evidentment, per a canviar les coses en política internacional cal posicionar-se.
I vostés veig que no es posicionen, que no es posicionen ací, que no es posicionen a les corts espanyoles i em sembla bastant vergonyós de la seua part.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Nadal.

Vol vosté fer la rèplica?
Té tres minuts.

La senyora Gayo Madera:

Gracias, presidenta.

Espero, señor Nadal, que no nos haya llamado racistas y espero que se disculpe.

Solo le quiero volver a recordar que asuman, de una vez, que ustedes son gobierno, que sus fracasos no los lancen hacia la oposición, que ustedes son los que tienen que trabajar y que ahora mismo son ustedes los que tienen la responsabilidad de, tanto aquí como en el Gobierno de España, resolver esta situación.
(Remors) Y, si tanto les importa, se lo vuelvo a repetir, si tanto les importa esta situación, dejen caer al gobierno de Sánchez.
Pero ustedes no lo hacen porque no les conviene, porque no les conviene, porque no se han visto en otra, porque en sus venas, en el partido, corre la vena de la oposición, no de gobierno, no de construcción, no de trabajar.
Así que no vengan a nosotros a lanzarnos esta responsabilidad, que es simplemente suya.

Por otro lado, voy a aprovechar ahora esta réplica para darle las gracias de corazón al Frente Polisario, a la delegación de la Comunidad Valenciana, personas maravillosas con las que se trabaja muy bien, que en algunos puntos no podemos estar de acuerdo, pero lo importante es que nos centramos en los puntos en que sí que estamos de acuerdo y siempre estaremos al lado de los refugiados de los campamentos de Tinduf y del pueblo saharaui.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Gayo.

Continuem.
Per a fixar la posició del grup Socialista, Aroa…, eres tu, no?
, (se sent una veu que diu: «Sí») Aroa Mira, perdona.
Tens tres minuts.

La senyora Mira Rojano:

Gràcies, presidenta.

Senyor Nadal, vaja per davant que tots els diputats i diputades que estem en aquesta sala representem la postura d'un partit polític, vaja per davant.

No és la primera vegada que parlem d'aquest tema tan delicat, com és el conflicte del Sàhara Occidental.
Si bé recorden, farà un any, més o menys, o al voltant d'un any, va presentar una moció Unides Podem, on nosaltres vam intentar, fins a l'últim moment, amb una esmena, fins a l'últim moment, intentar votar a favor i no va ser possible.

És cert que esta vegada podíem haver fet el mateix, haver-nos assegut amb vosté, per tal de fer una esmena, però pense que no hi havia eixa voluntat i estic convençuda que no la hi ha.

També és cert que estem en un període preelectoral, val?
, i que el desgast al govern per a molts grups és la prioritat.

Jo sí que volia dir-li, senyor Nadal, que el Govern d'Espanya té la ferma voluntat d'obrir una nova etapa en les relacions entre Espanya i Marroc, amb un full de ruta clar i ambiciós, defensant els interessos d'Espanya, sempre donant suport al marc de Nacions Unides -que a voltes, de vegades, se'ns oblida- i al marc de les seues resolucions, com a únic marc possible a la solució d'un conflicte que ha de ser acceptat per les dues parts i que Espanya, evidentment, ha d'adoptar un paper actiu i no passiu.

Des que es va iniciar el conflicte sobre la sobirania del Sàhara, en 1975, l'ONU ha publicat 74 resolucions per a buscar solucions.
La idea del referèndum ha sigut una constant que mai s'ha portat a terme; fins a sis enviats de l'ONU per al Sàhara i, mentre, dos-cents mil sahrauís viuen en els camps de Tindouf, quasi el 40 % són menors que viuen en condicions molt dures, depenent de l'ajuda humanitària internacional.

S'ha parlat i s'ha criticat, per part de tots els partits, aquest canvi del govern espanyol.
Però açò no és nou, perquè fa catorze anys ja es va obrir la ment a la proposta marroquina d'autonomia com una contribució valuosa per a la superació d'un conflicte enquistat i sense perspectives serioses de solució.

Des del Partit Socialista sempre hem reconegut la vinculació històrica d'Espanya en el conflicte polític del Sàhara Occidental i sempre hem demanat als diferents governs una solució política conforme al dret internacional i les resolucions de l'ONU.
Estem compromesos amb la Carta de les Nacions Unides.

I miren, senyories, el futur ningú el sap, ningú, però hem d'actuar des de la responsabilitat i la realitat en la qual vivim per a poder donar solucions de pau i esperança a un poble que ja ha patit prou.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora Mira.

Senyor Nadal, vosté vol fer rèplica?
(El senyor Nadal, amb el micròfon desconnectat, diu: «Sí») Doncs, tindrà tres minuts.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Veig que deu ser complicat per a la gent del Partit Socialista defensar en públic esta postura, que jo espere que vostés realment no es creguen i ho han de fer açò, doncs, perquè un partit com el seu funciona com funciona i, per desgràcia, el PSPV, com a partit, no existix.
És una llàstima.

Crec que açò és, diguem-ne, un dels moments més durs d'estar en política, una de les misèries de la política, que per qüestions partidistes no es vote a favor d'allò que és totalment obvi i és el dret dels sahrauís a poder decidir el seu propi futur, després de decennis de patiments i d'injustícies.

Entenem que per darrere d'açò no hi ha una postura honesta del Partit Socialista, que realment vullga fer açò per a negociar.
Pensem que és pitjor, pensem que darrere d'açò hi ha altres motivacions més fosques que fan que el Partit Socialista haja canviat totalment les aliances internacionals que tenia Espanya, que ens hagen posat totalment en contra d'Algèria i del Front Polisario.
Entenem que darrere d'açò també hi ha molts negocis, molts negocis foscos.
Entenem que darrere d'açò també està la superfinca que té Felipe González a Marroc i els negocis que tenen alguns dirigents socialistes al Marroc.
Darrere de tot açò també està el cas d'espionatge Pegasus, en el qual tot el món sap que estan darrere de Pegasus també els serveis secrets del Marroc, que no sabem encara quina informació tenen del govern espanyol i del Partit Socialista; no ho sabem, perquè el Partit Socialista ha canviat de postura i estes informacions s'han apagat.

No sé.
Em parla vosté de les misèries del camp de refugiats de Tindouf.
Les sabem i, per això que les sabem, estem demanant ací un canvi de postura del Partit Socialista.
Li ho demanem a vosté perquè, realment, trobem que és bastant vergonyós, perquè jo conec molta gent que s'ha deixat la pell durant anys per a donar suport al poble sahrauí i són militants de carnet del PSPV.
No sé què és el que pensaran ells de la postura del Partit Socialista a nivell espanyol i del PSPV, concretament, ací, a nivell de País Valencià.
Perquè sí que no entenc perquè vostés, per exemple, sí que són capaços de enfrontant-se al Govern d'Espanya pel tema del transvasament, per exemple, que ahí sí que volen vostés marcar diferències, i en un tema tan clau com és este, de drets humans, i que ens toca de tan a prop, que es pleguen vostés a la voluntat del Govern d'Espanya.
Jo els demane que no, que voten a favor d'esta proposta, que demostren que el PSPV existix, demostren vostés que el PSPV existix, encara que siga per a un tema tan bàsic com de drets humans.

I per l'altre costat, anem a vore, és que no els estem demanant que envien tanques.
És que estan vostés exigint que enviem tanques a Ucraïna, estan vostés exigint que enviem material militar per a entrar en guerra amb una potència nuclear, com és Rússia, i això ho veuen una cosa superfactible, però tindre una postura decent en el tema este de suport a la lliure determinació del Sàhara resulta que, no sabem ben bé per què, vostés es posen en contra.
Pense que no… Fins i tot, jo, que he sigut molt crític amb el Partit Socialista, em costa d'entendre que vostés vagen a votar en contra d'açò que ha votat Compromís.
I els demane, per favor, que, per dignitat, voten a favor d'esta proposta.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Nadal.

No sé si la senyora Mira vol fer rèplica?

La senyora Mira Rojano:

Bé, jo, senyor Nadal, ja li he dit des del principi que, evidentment, les tres persones que estem hui ací, en esta comissió, representem la postura d'un partit.

Vosté ha fet acusacions molt molt greus, no?
I vosté sempre que parla, no és que l'haja sentit en moltes ocasions, però sempre que parla té eixe to vehement que pot dir el que un vullga… No.
Sap on estem?
Estem en un arc parlamentari, les Corts Valencianes, val?
Jo pense que el respecte mai s'ha de faltar.

Jo no sé si vostés són un partit anàrquic, val?
, que ho dubte molt, perquè jo crec que també tenen una disciplina de partit.
(El senyor Nadal, amb el micròfon desconnectat, diu: «Som decents, decents») Nosaltres som molt decents, val?
(El senyor Nadal diu: «Sí, sí, ja ho veig») I crec que la seua falta de respecte davant d'este debat, doncs, crec que sumarà a allò que anem a votar o a deixar de votar, perquè em sembla, em sembla, (veus) de veritat… No, no, (veus) em sembla, em sembla d'una falta de respecte cap la meua persona, cap al meu partit, cap a les meues companyes.
Perquè açò és democràcia, senyor Nadal, (veus) açò és democràcia i estem en un país democràtic, li podrà agradar la postura?
No.

Vosté… A nivell, jo, personal, a nivell personal de la meua companya Trini, a nivell personal de la meua companya Rosa, doncs, tindrem altres opinions, però ací estem defensant la postura d'un partit.
I sí, sí, és el nostre partit.
I, sap què li dic?
Fa vint-i-cinc anys que estic militant en este partit i estic superorgullosa del meu partit.
I sí que he sigut moltes voltes crítica en coses que ho han fet…, però ho he fet dins, no fora, val?

Així és que sí, anem a votar en contra per disciplina de partit.
I em sap molt malament que esta última comissió haja acabat així, però amb vosté és impossible acabar d'una altra manera.

Moltíssimes gràcies.
(Veus)

La senyora presidenta:

Us demane, per favor, que és l'última comissió, que no ens faltem al respecte.
I anem a continuar, val?

No res, ara anem al torn de la votació.
(Veus) Sí, sí, una a una.
Vots a favor d'esta proposició no de llei?
3 vots a favor.
Vots en contra?
6 vots en contra.
Abstencions?
2 abstencions.
Se rechaza la proposición no de ley.

Proposició no de llei sobre els drets de les dones i xiquetes afganeses, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 54.
635, BOCV número 257)

La senyora presidenta:

Bueno, pues, sabéis que el punto 3, la proposición de Ciudadanos, ha sido retirado.
Y vamos a seguir con el punto 4, que és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre els drets de les dones i xiquetes afganes, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Tindrà sis minuts la senyora Marisa Gayo per a fer la seua proposta.

Moltes gràcies.

La senyora Gayo Madera:

Gracias, presidenta.

Todos tenemos en la memoria ese 15 de agosto de 2021.
(Remors) Todos… ¿Si puede parar…?
A ver.
(Se sent una veu que diu: «Disculpe'm») Gracias.

Repito, todos tenemos en la memoria ese 15 de agosto de 2021.
Todos tenemos en la retina las imágenes del terror que estaba sufriendo el pueblo afgano con la vuelta al poder del régimen islamista de los talibanes veinte años después, esos momentos de desesperación de la población buscando la vía de escape más rápida para poder salir con vida de su propio país, ese aeropuerto de Kabul lleno de personas que huían hasta en el tren de aterrizaje de los aviones, ese reguero de sangre que dejó el despiadado ataque de los terroristas del ISIS donde asesinaron a 183 personas e hirieron a 120.

La vuelta al gobierno talibán ya es un hecho y casi dos años después los derechos humanos se han visto mermados en el país, pero sobre todo las décadas de progresos en igualdad y derechos de las mujeres se esfumaron ese mismo momento.
Lejos de la promesa del régimen islamista que anunciaba que las mujeres podrían ejercer los derechos dentro de los límites de la sharía, las mujeres y niñas afganas han sido borradas de la vida pública y cotidiana.
Los talibanes disolvieron el Ministerio de Asuntos de la Mujer, eliminando así la participación de las mujeres en la política.
Han prohibido que las niñas asistan al colegio una vez superado el sexto grado, a la edad de diez años, y con esta edad ya están destinadas por este régimen autoritario a conformar matrimonio, muchas veces y lamentablemente, la mayoría de las veces, con hombres que pueden llegar a triplicarles la edad.
Han restringido el movimiento de la mujer al mínimo, no pueden salir de casa ni atravesar grandes distancias sin el acompañante hombre que las tutele, y sin este acompañamiento masculino se les niega, además, el acceso a servicios esenciales.
A su vuelta los talibanes también decretaron que debían cubrirse en la cara en público, utilizando el niqab, que solo deja ver los ojos de la mujer, e imponiendo cada vez más la vuelta al burka para cubrir todo el cuerpo y una rejilla los ojos que las permitan ver.
Han borrado toda huella del avance en cuestión de derechos que habían conseguido las mujeres afganas, capas y capas de pintura para tapar cualquier publicidad que encabezará una mujer en vía pública.
Ese horror impensable en una sociedad como la nuestra de ver cómo se retiraban los maniquíes femeninos de las tiendas.

A la tutela continua y a las imposiciones sobre las niñas y las mujeres afganas se le añade la constante amenaza de una vida marcada por castigos físicos, lapidaciones y ejecuciones a las que son sometidas si así lo considera la ley talibán.

En noviembre pasado un halo de luz, un halo de esperanza apareció y, a pesar de ser conocedoras de que serían interrumpidas violentamente por las autoridades, cientos de mujeres se concentraron en un parque de Kabul para protestar por los derechos laborales, educativos y sociales que el régimen talibán les ha arrebatado.
Un movimiento iniciado por las mujeres afganas que lo ha empezado a secundar el resto de la población, a pesar del miedo que tienen, que nos recuerda el movimiento imparable que se está produciendo también en Irán y que la comunidad internacional debemos respaldar, debemos apoyar y no perder de vista.
Porque lo que no se ve, lo que no se publica o lo que no tiene seguimiento está condenado a la invisibilidad.

Por ellas, por su presente y su futuro, presentamos esta proposición no de ley para que estas Cortes muestren nuestro firme respaldo para el restablecimiento de sus derechos.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Gayo.

Tiene tres minutos para fijar posición la señora Naiara Davó, del grupo Unides Podem.

La senyora Davó Bernabeu:

Gràcies, presidenta.

Crec que si hui estem ací parlant de la necessitat d'acollir a dones afganes, a protegir-les i a donar-los asil o de garantir que tinguen veu, hauríem de preguntar-nos el per què, i no em referisc a les raons humanitàries, que són evidents, sinó a per què s'ha arribat a esta situació.
I crec que per a entendre-ho no ens hem de remuntar a 2021, com feien referència en la PNL, ni tan sols a 2001, sinó a la data real que determina i encamina realment tot el que ha passat en Afganistan en les últimes quatre dècades, i això va ser la Revolució de Saur de 1978, i crec que és un exemple de com un país era i haguera pogut continuar sent un país modern, avançat en drets i no el van deixar.
Primer els mujahidins, després els talibans i després l'OTAN doncs van tornar a Afganistan a ser el que ha acabat sent fins a dia d'avui, que és un dels països més pobres del món i amb més violacions dels drets humans hi ha.

Als anys setanta en Afganistan hi havia una desigualtat brutal, hi havia una pobresa considerable, hi havia una analfabetisme per damunt del 95 %, i el govern socialista va assumir el repte de poder canviar eixes coses, i, per exemple, va comptar amb la primera ministra dona que en el seu mandat va construir centenars de d'escoles infantils públiques, va alfabetitzar a moltes dones, sobretot al camp, va introduir molts canvis i moltes millores en l'àmbit de l'educació, però també de la sanitat, i va a fomentar que el seu govern duguera endavant reformes legislatives superimportants en temes d'igualtat, com, per exemple, l'abolició del matrimoni infantil, la llei del divorci, el dret de les dones a no usar el vel o la igualtat jurídica entre els hòmens i les dones.
Doncs ni un any va passar perquè es mujahidins, que eren islamistes, els principals islamistes, l'oposició al govern, foren finançats tant per Estats Units com per Pakistan, i a més foren presentats en tribuna internacional com a lluitadors per la llibertat.
I és ahí on va començar la guerra encoberta contra la Revolució de Saur i és ahí on va començar la guerra encoberta contra les dones i les xiquetes d'eixe país.
De fet, hi ha un míting molt famós de Thatcher que fa davant dels fonamentalistes afgans, els que ara coneixem com a talibans, i els presenta com a lluitadors per la llibertat i diu que los corazones del mundo libre están con ustedes, no?
Eixe any havien perpetrat més de 198 execucions per degollament, i allà estava Thatcher defensant-los.
Al final eren els elements més reaccionaris de la societat i no s'entendria que hagueren arribat i que hagen pogut tornar a arribar al govern d'Afganistan sense la lluita que Estats Units tenia contra la URSS.

Aixina que jo crec que quan hui pensem en les violacions dels drets humans de l'Afganistan, quan parlem de l'eliminació dels drets de les dones, dels abusos, de les agressions, del perill al final de l'infern del que suposa ser dona en Afganistan, han de pensar en eixe país que era i que haguera pogut continuar sent i que no el vam deixar ser.
Perquè a la fi cap país ha millorat després d'una intervenció dels Estats Units, cap país viu en pau després d'una ocupació, hi ha millores relatives, però ni pau ni drets, perquè al final la política exterior americana ha marcat també el desenvolupament i el devenir dels drets humans en gran part del món.
Aixina que pensem també en les causes quan brindem ajuda humanitària, quan demanem cooperació política i diplomàtica, pensem en les causes perquè segurament haguérem pogut evitar moltes conseqüències.

Dit açò, senyora Gayo, votarem a favor d'aquesta proposta perquè, evidentment, el moment ho reclama i ho necessita, però pensem que la millor forma de defendre els drets humans de vegades és la política.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyora Davó.

Continuamos fijando posiciones.
Señor David García, tiene usted tres minutos para fijar su posición.

El senyor García Gomis:

Gracias, presidenta.

Nosotros vamos a votar que no a esta moción por las mismas razones que antes, se escapa a las competencias.

Y quiero aprovechar mi momento, estos tres minutos, para agradecer el trabajo que realizó un soldado británico, que es español, pero está en las fuerzas armadas británicas, que arriesgó su vida realizando viajes durante días al aeropuerto de Kabul, sacando a españoles, sacando a personal africano que estuvo ayudando en labores diplomáticas a España, y creo que se merece un reconocimiento de todos porque es un auténtico héroe, que se jugó la vida durante días para tratar de salvar al máximo número de personas, que lo hizo de una manera extraordinaria, sin apenas recursos, simplemente cogiendo un vehículo, dirigiéndose a zonas que estaban completamente ya tomadas por los talibanes, y consiguió, gracias a su labor, salvar muchas vidas que estuvieron ahí intentando reconstruir un país, que se ha demostrado pues que no ayudarles como se hubiera debido, les ha condenado de nuevo a caer bajo el régimen talibán.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias.

Seguimos con el Grupo Parlamentario Ciudadanos.
La señora Patricia García tiene tres minutos para hacer su fijación de posición.

La senyora García Guasp:

Gràcies, presidenta.

La situación que se está viviendo en Afganistán desde la toma de poder por parte de los talibanes, en agosto del año 2021, es verdaderamente preocupante.
Caos, incertidumbre, miedo, miles de personas forzadas a abandonar sus hogares, desplazadas por todo el país huyendo de los combates y de sus consecuencias.
Y entre toda la ciudadanía, como casi siempre, las más perjudicadas las mujeres, que temen volver a los días más oscuros, días donde los talibanes en el poder prohibían a las mujeres estudiar, trabajar, hablar en público o salir de casa sin un guardián masculino.
Desobedecer la sharía tenía duros castigos, podrían recibir azotes si mostraban los tobillos, eran golpeadas si querían estudiar y lapidadas hasta la muerte si eran declaradas culpables de adulterio, como ha dicho usted.

Hoy la libertad y la dignidad de las personas están en grave peligro en Afganistán.
Los derechos de las mujeres y las niñas solo pueden ir en una dirección: el futuro de toda una generación, el progreso de un país y la esperanza de millones de personas está en juego de mujeres, hombres, niñas y de jóvenes.
Sus derechos se han ganado con mucho esfuerzo y no podemos consentir volver atrás.
Es esencial que se protejan los derechos de las mujeres y las niñas afganas que tanto les ha costado conseguir.
Y son estos derechos los que deben estar en el centro de la denuncia global a esta crisis que atraviesa el país.
No podemos olvidarnos de ellas, de lo que están viviendo y de las consecuencias sociales que esta situación va a provocar en el país: retroceso, pobreza y sufrimiento.

Por todo ello, desde mi grupo parlamentario votaremos a favor de esta proposición no de ley que hoy debatimos en esta comisión.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora García.

Pues tiene tres minutos, para fijar posición, el señor Ponce, del grupo Compromís.

El senyor Ponce Guardiola:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, la situació que estan vivint en les dones en l'Afganistan baix el govern dels talibans és extremadament preocupant i en molt poc, que representa molt de temps, un derrumbe imparable i un retrocés en drets i llibertats que tant van costar de conquistar en moltes dècades.

Shabana Rasikh, fundadora de l'School of Leadership Afganistan, hui en l'exili, va dir, en un recent debat en la seu de l'ONU, les seues paraules: «hui en dia una xica afgana de dotze anys que vullga accedir al dret humà fonamental de l'educació té dos opcions: si té sort anar-se'n a l'estranger o, en altra situació, passar a la clandestinitat, pot convertir-se en una refugiada o, de fet, convertir-se en una delinqüent al seu país.
» Si això és molt fort escoltar-ho, imaginem com ha de ser viure-ho.

Des que els talibans tornaren al poder en Afganistan les dones s'han vist sotmeses a restriccions extremes en quant a la seua llibertat de moviment, educació i a la seua participació en la vida pública.

Les dones no poden eixir de casa sense un acompanyant masculí.
A més a més, els talibans han imposat una interpretació extremista de la llei islàmica, que les priva dels seus drets més bàsics.
S'han informat de nombroses violacions als drets humans de les dones, incloent, com veiem, la imposició de restriccions en la seua vestimenta, la prohibició de treballar en certs sectors, la limitació de l'accés a l'educació i a l'atenció mèdica.
A més a més, s'ha informat de casos de violència contra les dones, incloent també assassinats i violacions.

No és casualitat que moltes dones afganes han expressat el seu temor i preocupació per la seua seguretat i futur baix el règim dels talibans.
Segons Shabana Rasikh -triem de nou les seues paraules perquè és una dona afgana i ens parla en primera persona-, ella va dir: primer els talibans ens llevaren a les dones afganes el dret a l'escola secundària, després el dret a accedir a la universitat.
Les xiques que es duen en secundària, bé, ni xiques que es graduen en secundària ni dones a títols universitaris ni llibertat per trobar treball ni habilitats que aportar a cap mercat laboral.
Cap lloc on existix més enllà del mateix hogar, sense independència, sense llibertat, sense veu, sense esperança.
Este és el futur que els reserven a les dones.
I no és un futur probable, no és una cosa que els talibans intenten, no és una cosa que estiga en procés, és un present cert, és terrorífic i lamentablement cert i real ara mateix.

«Nan, kar, azadí» («pa, treball, llibertat») és la demanda de les dones afganes per damunt del dret a estudiar.
Es calcula que vint-i-cinc milions de ciutadans afgans passen fam.
La majoria són dones i xiques.
Milers d'afganes i els seus nebots estan mendicant pels carrers nevats precisament en esta època de l'any.
Segons UNICEF, el nombre de xicons que perden la vida per l'hivern en el seu país, sense aliments i sense roba que se'ls proveïsca, s'ha disparat.

La situació (sona un timbre) en alt grau… Acabe de seguida.
Bé, la situació és molt clara, sabem que…, bé, que és la nostra obligació, almenys, recolzar estes mesures de recolzament, i el que hem de demanar és que els governs facen tot el possible per a revertir esta situació i, en conseqüència, votarem a favor.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyor Ponce.

Per tres minuts, té la paraula la senyora Aroa Mira, per a fixar posició.

La senyora Mira Rojano:

Gràcies, presidenta.

Evidentment, no podem votar en contra d'aquesta PNL que hui presenta el Partit Popular.
Ja en l'any 2021 la nostra diputada a Madrid va presentar una PNL molt semblant a la seua, i per això li dic que, evidentment, estem totalment a favor.

Estem parlant d'una PNL on els drets i les llibertats de les dones i de les xiquetes afganes no poden estar en venda, es tenen de respectar, i estem parlant de drets humans, ¿no?
A estes dones i a estes xiquetes se'ls ha llevat la llibertat d'anar a l'escola, la llibertat de poder estudiar i tindre evidentment un futur molt millor, ¿no?
, d'alguna manera s'ha privat la seua llibertat, i pensem i estem convençuts que tant la comunitat internacional com la Unió Europea deuen ser referents, ¿no?
, de drets humans i llibertats, i no poden mirar cap a un altre lloc.

Pel que comentava la companya d'Unides Podem, Naiara Davó, no és res que ens ve de nou i que és de veres que moltes voltes tindríem de tindre eixa memòria històrica i saber per què ha vingut aquest conflicte, ¿val?
, però ara és el moment que tota la…, bé, estigam en este cas units per tal de donar al poble afgà, sobretot a les dones, a les xiquetes, la llibertat que mereixen.
Aixina que enhorabona per la iniciativa i la votarem a favor.

La senyora presidenta:

Moltes gràcies, senyora Mira.

Doncs, passem a votació.

¿Vots a favor d'esta proposició no de llei?
(Veus)

10 votos a favor.

¿Votos en contra?
1 voto en contra.

Se aprueba la proposición no de ley.

Seguimos por el último punto ya, esto va rápido, estamos ya terminando.
(Veus)

Proposició no de llei sobre l'estat de la llibertat de premsa i expressió a El Salvador, presentada pels grups parlamentaris Socialista, Compromís i Unides Podem (RE número 62.
984, BOCV número 292)

La senyora presidenta:

És el quint punt de la presa en consideració de la proposició no de llei sobre l'estat de la llibertat de premsa i expressió a El Salvador.
És presentada pels grups parlamentaris Socialista, Compromís i Unides Podem.
¿Fas en sis minuts?
Doncs, faràs…, fixarà la posició de la proposta la senyora Trini Castelló, per sis minuts.

La senyora Castelló Cervera:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyories, esta iniciativa que presentem els tres grups, el que volem és sumar la nostra veu a condemnar i denunciar la situació de vulneració de drets de llibertat d'expressió i de premsa en El Salvador i reivindicar el respecte a estos drets.

Esta iniciativa partix inicialment perquè la Fundació per la Justícia, que vostés segurament coneixen i que ve funcionant des de l'any 94, principalment per professionals de l'àmbit de la justícia.
Un dels pilars de la seua acció és la sensibilització per a educar, reflexionar i, en última instància, perquè les persones prenen consciència, doncs, dins del seu programa, visibilització i defensa d'activitats de drets humans vinculats a la llibertat d'expressió i presència en El Salvador varen celebrar el 4 i el 6 d'octubre unes jornades sobre la vulneració del dret d'expressió en El Salvador.

En estes jornades se denunciaven les amenaces a la llibertat d'expressió i de premsa que viu El Salvador en la veu de tres periodistes salvadorenys, de Angélica Cárcamo, que és la presidenta de l'Associació de Periodistes d'El Salvador; Sergio Arauz, que és el president i subcap de la redacció d'El Faro; i Carmen Valeria Escobar, una periodista salvadorenya independent que col·labora en distints mitjans de comunicació.

Este dia 4 d'octubre varen transmetre la gran situació en què es troben i el dia 6 d'octubre celebraren una jornada també en la Facultat de Dret en què els ponents també reivindicaren la dificultat d'accedir a la informació i el bloqueig per part del govern de Nayib Bukele, que ha limitat l'exercici de la professió periodística.

L'ha limitat fins a extrems que la nova llei mordassa castiga fins a quinze anys de càrcer a usuaris dels mitjans de comunicació que informen o transmet els mitjans relacionats amb les pandilles i les organitzacions criminals.
S'han tancat dos espais d'opinió i informació crítics, s'han emés órdens contra tres mitjans digitals per a que esborraren informació publicada i s'ha prohibit als funcionaris de qualsevol nivell per a poder parlar davant dels mitjans de comunicació.

Açò, evidentment, està obligant a una migració forçosa dels periodistes, que són vigilats, són seguits, són advertits, i sense periodistes no hi ha periodisme i sense periodisme no hi ha democràcia.

Senyories, creguem que com a demòcrates coincidirem que la llibertat d'expressió és un dret fonamental que contribuïx a la formació i a l'opinió pública i que garantix el pluralisme polític i està considerat com un valor constitucional suprem, ¿no?
, i en El Salvador s'està impossibilitant la lliure formació de pensament.
En este moment, ocupa el lloc 112 dels 180 països en el rànquing mundial sobre la llibertat de premsa.
Les amenaces a la vida de periodistes, les agressions i els atacs sofrits per periodistes i persones defensores de drets humans i llibertats fonamentals, van en augment des de 2018, en què es registraren 65 agressions, i 219 en 2021.
I el govern d'El Salvador, que és membre del sistema interamericà de drets humans, deu acatar els convenis i els instruments internacionals que promoguen la llibertat d'expressió i de premsa com a condició fonamental per a preservar la democràcia.
Perquè sense estes garanties, el periodisme no pot complir la tasca que té de fiscalitzar el poder i d'informar la ciutadania dels fets i dels processos d'interés.

Per tant, senyories, resumint, volem brindar un recolzament per part de les Corts Valencianes a un dels pilars de la democràcia i de l'estat de dret per a exigir les garanties de l'exercici d'estos drets, i entenem que si tots els grups que estem representats en estes Corts i en estes comissions creiem amb fermesa en els valors democràtics i de justícia, doncs, deuríem recolzar tots esta iniciativa.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Castelló.

Pues, ahora tendrá tres minutos para fijar posición el señor García, por tres minutos.

Cuando quiera, señor García.

El senyor García Gomis:

Muchas gracias, señora presidenta.

Me hubiera gustado tener más tiempo para prepararme esta intervención, porque especialmente el tema de iberosfera es un tema que me encanta y que es…, pudiera tener horas y horas de debate.

Mire, vamos a votar que no por el mismo sistema que antes, pero estamos muy de acuerdo que Nayib Bukele y sus aliados de la asamblea legislativa han adoptado medidas drásticas de desmantelamiento sistemático de las instituciones democráticas.
De hecho ha anunciado ya el señor Bukele que se presentará a la reelección en 2024, algo que la propia constitución de El Salvador prohíbe esa reelección inmediata.

Mire, el hecho es que enciende alarmas sobre que en marzo del año pasado con la legislatura declaró el régimen de excepción que suspendió ciertos derechos constitucionales en respuesta a la escalada de violencia de las pandillas, y sí que es verdad que existe un problema de pandillas donde estamos viendo que el propio Bukele anuncia a bombo y platillo que no ha habido homicidios en las calles durante prácticamente ya casi un año.
Pero es que este estado de excepción lo ha prorrogado ya nueve veces y que nos encontramos que las propias autoridades han sido las que han cometido violaciones generalizadas de derechos humanos, incluidas detenciones arbitrarias masivas, desapariciones forzosas, malos tratos en prisión y violaciones del debido proceso.

El contexto del país, como he dicho, que ha tenido históricamente con las pandillas, que incluso han llegado a ejercer un control territorial, han extorsionado, asesinado, desaparecido, desplazado y sometido a violaciones sexuales a quienes se han resistido.
Más de sesenta mil personas han sido detenidas en el marco de excepción entre fines de marzo y mediados de diciembre.
Muchas de esas detenciones se realizaron sobre la base de la paliza física en el lugar de residencia de las personas.
Varias organizaciones de derechos humanos salvadoreñas han documentado que han detenido a ciertas personas sin conexión con las operaciones abusivas de la pandilla, y también han sido fundaciones como Cristosal o Human Rights Watch que han documentado graves abusos perpetrados por miembros de las fuerzas de seguridad.

Miren, las condiciones carcelarias las estamos viendo, o se pueden ver en Twitter, porque el señor Nayibe Bukele las hace, hace publicidad, por así decirlo, de esas cárceles, de esa situación, y es que no existe ahora mismo la libertad de prensa, por así decirlo, en el estado que ha creado de excepción.
El modelo que ofrece Bukele es un modelo de estado donde negocia directamente con el crimen organizado, está a espaldas de la ciudadanía.
El estado ahora mismo de Bukele…, ha negociado directamente con las tres principales pandillas del país, MS-13, B-18 Sureños y B-18 Revolucionarios, y base sobre esto, negociación, suscitó una investigación de la fiscalía conocida como el caso Catedral y que él mismo ha intentado evitar sus evidencias.

Mire, en mayo de 2021 usó su propia mayoría parlamentaria para destituir ilegalmente a los magistrados de la sala constitucional y al fiscal general que estaban investigando estos propios hechos, y con la prensa ha surgido lo mismo.
Las pocas imágenes que tenemos, como digo, son las que utiliza el propio gobierno y graba, y los pocos periodistas extranjeros que han podido realizar algún recorrido nos han recordado más a la Corea del Norte que a cualquier estado democrático, porque esos recorridos se hacen de manera organizada y tampoco ha dicho cómo se ha financiado esa megacárcel de cuarenta mil.

Por eso, señora diputada, vamos a votar en contra, porque no tenemos competencia, pero estando, por supuesto, a favor, y les invito a que no se presenten iniciativas a raíz de una intervención en prensa y que sigan de más de cerca lo que está pasando en la iberosfera, porque es grave, no solamente en este país, sino en muchos otros.

La senyora presidenta:

Gracias, señor García,

Y tiene tres minutos para fijar posición.
(Veus) Ay, disculpa, pues, tiene minutos, señora Castelló, para hacer su réplica.

La senyora Castelló Cervera:

Gràcies, presidenta.

Breument, senyor García, jo ja sé que això de… la coherència està sobrevalorada, ¿no?
, però crec que vosté ha donat tots els arguments per votar a favor d'esta iniciativa que no se presenta en ningun cas a través d'una nota de premsa, perquè…, vosté s'haguera pogut informar també que jo vaig estar participant en estes jornades, vull dir, personalment, no se tracta de ninguna nota de premsa.

En qualsevol cas, doncs, és una llàstima que, estant d'acord com manifesta que està, doncs, sempre fiquen les mateixes excuses.
I, com li dia, jo entenc que en esta comissió tots estem representant els nostres partits, les posicions que se prenen a nivell de partit i que ací ens toca defensar-les i que és possible que en algunes ocasions, doncs, cada u de nosaltres tingam opinions personals que…, o criteris, que no coincidisquen al cent amb el que se diu, però la comunitat internacional, els periodistes que estan sofrint i els salvadorenys que estan sofrint esta situació ens demanen de les institucions, encara que no tingam competències per a resoldre estos problemes…, ¿que ens demanen ells per a ajudar-nos?
, ens demanen un manifest, un recolzament, vull dir, això és el que nosaltres podem fer, i això és el que portem hui ací.

Per tant, si això què és el que podem fer des d'ací, perquè és el que ells ens demanen, vostés no volen fer-ho, doncs, perfecte, però és una excusa molt pobra.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señora Castelló.

Seguimos con la fijación… Bueno, señor David, pues, como no me había pedido la palabra… Tiene usted tres minutos para hacer la réplica.

El senyor García Gomis:

Muchas gracias.

Mire, vamos a hablar de coherencia.
Mire, la coherencia sería que ustedes, ya que buscan denunciar esta situación de El Salvador, ustedes denuncien también lo que está pasando en Venezuela, en Bolivia, en Nicaragua o en Cuba.
Si tuviesen coherencia, ustedes, como Partido Socialista, jamás darían respaldo al Foro de SÃ£o Paulo o al Cártel de Puebla, que son los que están entrando directamente a influenciar y controlar muchos países bajo la dictadura y el gobierno de Cuba y de terceros países.
Y yo le hablo…, usted está hablando de la libertad de prensa.
Yo le haría una pregunta: ¿usted considera que es libertad de prensa meter 400 millones de publicidad institucional, la mayor cifra de la historia, en los medios de comunicación?
¿Que los medios de comunicación se encuentren en esta situación de subsistencia a raíz de la política institucional?
¿Usted piensa que no es una compra de favores políticos, ahora que estamos viendo todo el caso del «Tito Berni», por ejemplo, o el señor Ximo Puig con el caso Azud, que no está ocupando precisamente portadas como los trajes del señor Camps, no está recibiendo el mismo trato?

Miren, ¿quiere coherencia?
Pues coherencia sería que ustedes firmasen en el Foro de Madrid la Carta de Madrid en defensa de la libertad y la democracia en la Iberosfera.
Eso sería coherencia.
Porque más de setecientos millones de personas forman parte de la Iberosfera, y es una comunidad de naciones libres y soberanas.
Y estamos viendo como esas regiones no tienen libertad, prosperidad e igualdad a la ley, porque esos pueblos están siendo condicionados muchas veces por ese Foro de Sao Paulo y ese cártel de Puebla, y esa influencia comunista y de narcodictaduras que están llevando a la ruina a esos países.
¿Quiere que hagamos eso?
Pues firme usted la Carta de Madrid, del Foro de Madrid, donde pedimos a través de esta carta, que está firmada por diferentes líderes políticos con visiones e ideas distintas e incluso divergentes, donde reconocemos y pedimos que se aprueben de una vez por todas soluciones, porque el avance del comunismo supone una seria amenaza para la prosperidad y el desarrollo de nuestras naciones, así como para las libertades y los derechos de nuestros compatriotas, porque el Estado de derecho, el imperio de la ley, la separación de poderes, la libertad de expresión y la propiedad privada son elementos esenciales que garantizan el buen funcionamiento de nuestras sociedades, por lo que deben estar plenamente protegidas frente a aquellos que tratan de socavarla.

La defensa de nuestra libertad es una tarea que compete, no solo al ámbito político, sino también a instituciones de la sociedad civil, los medios de comunicación y la academia.
Eso está firmado en esa Carta de Madrid.
En lugar de estar junto al cártel de Puebla o el Foro de Sao Paulo, le invito a que esté en el Foro de Madrid, le invito a que esté al lado de 700 millones de personas.

Muchas gracias.
(Veus.
Pausa)

La senyora presidenta:

Si les parece, continuamos con la comisión.

Yo creo que es un tema muy interesante, pero no vayamos a hacer debates paralelos.

Tiene la palabra la señora García, por tres minutos, para fijar su posición.
Cuando quiera.

La senyora García Guasp:

Gracias, presidenta.

En primer lugar, adelantarles que mi grupo parlamentario votará a favor de esta proposición no de ley.

Y votaremos a favor porque es evidente que la libertad de prensa está en entredicho en El Salvador.
De hecho, la Asociación de Periodistas de El Salvador hacía público, en 2021, unos datos que ya alertaban de este incremento de las violaciones de la libertad de prensa y las agresiones al gremio, como restricciones en el ejercicio periodístico, ataques digitales, bloqueos al acceso a la información, amenazas y despidos.
Y no solo eso, en el mes de abril de 2022 se aprobó una reforma del Código penal que establece penas de prisión por reportar información que pueda generar pánico.

Por su parte, la Sociedad Interamericana de Prensa apunta a que los medios independientes y las fuentes informativas son sistemáticamente intimidados y amenazados.
Esto genera autocensura de las fuentes, no solo hacia medios locales, sino también con medios internacionales.

Me gustaría mostrarles el llamado «mapa de la censura», que publica anualmente Reporteros Sin Fronteras, que también ha nombrado la compañera Trini.
El Salvador es uno de los puntos negros de la libertad de prensa en el mundo y se encuentra en el mismo plano que países como México, Colombia, Marruecos o la India; que, por cierto, España tampoco aparece en color verde.

Es más, he querido traer el mapa de 2013 y el de la actualidad para poder ver las diferencias en El Salvador en un período de diez años.
En 2013 aparece en el número 38 de países con más libertad de prensa.
Sin embargo, en 2022 queda relegado al puesto 112 de la lista de Reporteros Sin Fronteras, como ha dicho mi compañera.

Con todas estas evidencias, no podemos quedarnos callados mientras vemos languidecer las libertades en El Salvador.
Por ello, y como he adelantado al inicio de mi intervención, el Grupo Parlamentario Ciudadanos votaremos a favor.
El mapa 2013 y 2022.
España, ya lo he dicho, en la actualidad tampoco está en verde.
Nuestro voto será a favor.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora García.

Tiene tres minutos el Grupo Parlamentario Popular.
Señora Bastidas.

La senyora Bastidas Bono:

Sí, muchas gracias, presidenta.

Bueno, la libertad de prensa -que estamos comentando durante el debate del punto- en Centroamérica, en general, sufre un retroceso sin precedentes.
Nicaragua, Honduras, Guatemala se están convirtiendo en países cada vez más hostiles para los periodistas que cuestionan el poder, hasta el punto de que se están enfrentando, los periodistas que son muy valientes, a persecuciones, amenazas, exilios e incluso en algunos casos detenciones arbitrarias, como la que recientemente ha sufrido el presidente del medio guatemalteco, El Periódico.

El más grave, según todos los analistas independientes de todo el mundo, es el caso de Nicaragua donde el gobierno del dictador Ortega ha impulsado leyes que criminalizan el oficio periodístico y que también encarcelan a periodistas.
En el informe al que se ha estado haciendo referencia también por la parte de la señora Castelló, de clasificación mundial, referente al año 2022, de Reporteros Sin Fronteras, ubica a Nicaragua en el puesto 160, de 180 naciones que son valoradas, y también, mientras que países como por ejemplo son Guatemala y El Salvador están en los puestos 124 y 112 respectivamente.
España también, lamentablemente, como aquí se ha dicho, ha retrocedido del puesto 29 al puesto 32.

La situación, por tanto, de libertad de prensa en estos países es realmente muy complicada.
Bukele -se ha estado también hablando- es un político populista, él se autodefine de izquierdas, no sabemos tampoco muy bien lo que es, desde que ha llegado a la presidencia del país lo que ha hecho es ir concentrando cada vez más y más poder y ha llevado a cabo una serie de reformas legislativas que amenazan algunos de los derechos más fundamentales.
Y, pese a todo esto, pese a todo esto que estamos contando, mantiene incomprensiblemente uno de los índices de popularidad más altos de todos los dirigentes de América Latina, estamos hablando de cerca de un 90 %.

Los últimos acontecimientos tampoco invitan precisamente al optimismo.
Aquí también se ha mencionado la aprobación del régimen o de la situación de excepción en el país.
También nuevas detenciones, que son muchas, ¿no?
, las detenciones sin orden judicial.
Y desde luego leyes que van en contra, como también se está mencionando en la moción, de libertad de prensa.
La consecuencia de esta falta de libertad y también de los ataques a ciertos medios, también a ciertas asociaciones, como también se ha dicho, asociaciones defensoras de derechos humanos del país, está provocando, está empujando a que en algunos casos produzcan un exilio silencioso de muchos salvadoreños, incluyendo, aunque no lo parezca, jueces y fiscales.

El relator especial para la libertad de expresión de la Comisión Interamericana de Derechos Humanos también ha señalado que, abro comillas, «los límites de la libertad de prensa no pueden depender de la ansiedad política de una situación y que en situaciones de crisis los estándares de derechos humanos son todavía mucho más exigentes».
También en Human Rights Whatch están explícitamente rechazando esa reforma.

Nosotros, desde nuestro grupo parlamentario, para nuestro grupo parlamentario, la libertad de prensa es la piedra angular de la democracia y es también el mayor termómetro democrático.
Y nosotros entendemos que hay que implicar mucho más completa o mucho más directamente a la Unión Europea, que lo está haciendo, pero a nuestro juicio lo está haciendo de una manera muy tibia -sí, acabo ya.

Alguna iniciativa como, por ejemplo, por la libertad de prensa, el acceso a la información y la democracia en El Salvador, junto con asociaciones de periodistas de El Salvador, entre otros, con una duración de tres años, pero también, por eso insistimos, que estando en el fondo de acuerdo, pero necesitamos que la Unión Europea se implique de una manera mucho más completa.
recientemente, el mes pasado, ha valorado muy positivamente la Unión Europea y ACNUR destaca la efectividad de los proyectos que impulsa el presidente Bukele.

Por lo tanto, estando totalmente de acuerdo y rechazando las reformas que ha impulsado el presidente Bukele, no estamos de acuerdo con el enfoque que se le da a la moción.
Debemos implicar mucho más directamente a la Unión Europea.
Por lo tanto, nosotros nos vamos a abstener en la moción.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señora Bastidas.

Pues pasamos ya a votación.
Votos a favor de esta proposición no de ley?
7 votos a favor.
¿Abstenciones?
2 abstenciones.
¿Votos en contra?
1 voto en contra.
Se aprueba la proposición no de ley.

Pues muchas gracias.
Hemos terminado ya la comisión, ha sido muy rápida.

Muchas gracias a todos y a todas por ponérmelo todo tan fácil, presidir esta comisión y el respeto que se ha tenido a esta Presidencia.

Agradecer también a sus señorías el haber compartido, ha sido un placer compartir estos cuatro años con todos vosotros y con todas vosotras.
La verdad es que me llevo un gran regalo de cada uno de vosotros, aunque nos diferenciamos en nuestra ideología, pero, sinceramente, como personas valéis mucho y valemos mucho, y cada uno nos habéis aportado, la verdad, momentos de alegría.

Y dicho esto, aunque esta comisión es no legislativa, yo quería recalcar que es tan importante como la resta de comisiones, porque en esta comisión somos el altavoz a la libertad y denunciamos la vulneración de los derechos humanos, esos derechos fundamentales que necesita toda humanidad.

Y ya, para concluir, si me lo permitís, me gustaría poner una frase de Martin Luther King que decía: «Comprométete con la noble lucha de los derechos humanos, harás una mejor persona de ti, una gran nación de tu país y un mejor mundo para vivir.
» Por lo tanto, aquí hemos trabajado para mejorar este mundo en la medida que se puede y sintámonos orgullosos de haber contribuido a ello.

Muchas gracias.
(Aplaudiments)

Bueno, y gracias al letrado, que sin él no es posible.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 30 minuts)