Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 8 de març de 2001.
Comença la reunió a les 10 hores i 7 minuts.
Presideix la Molt Excel·lent Senyora Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 39.
Segona i darrera reunió.**

 

 

 

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre recolzament a la candidatura del Misteri d'Elx perquè siga declarat per la Unesco com a obra maestra del Patrimoni Oral i Immaterial de la Humanitat, presentada pel GP Popular (RE número 24.
168)***

 

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Per acord de la Junta de Síndics del passat dia 6 de març, el primer punt d'este matí és la Proposició no de llei sobre recolzament de la candidatura del Misteri d'Elx perquè siga declarat per la Unesco com a obra mestra del patrimoni oral i immaterial de la humanitat, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Per a la seua presentació i defensa, té la paraula l'il·lustre diputat senyor Maluenda.

Pregue silenci, senyories.

Gràcies.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Les meues primeres paraules deuen ser, i van a ser-ho, de gratitud a la Junta de Síndics perquè, a la sol·licitud del Grup Parlamentari Popular de l'aplicació de l'article 62.
4, del Reglament de les Corts, per criteris d'urgència i d'unanimitat, tots els grups parlamentaris van coincidir en la necessitat que esta iniciativa del Grup Popular s'incloguera en l'ordre del dia d'hui.
Per tant, reitere, i repetisc, la gratitud als grups que per unanimitat així ho van decidir.

Hem de dir, senyories, que en la distinció com a patrimoni de la humanitat del Palmerar d'Elx, de la serra d'Atapuerca, de la muralla de Lugo i la ciutat de Tarraco, Espanya passà a ser el país amb més enclaus d'este tipus a tot Europa, inclús per davant d'Alemanya, de França i d'Itàlia.
Però, entenem que hi ha una assignatura pendent, i eixa assignatura pendent és el reconeixement del Misteri d'Elx també com a patrimoni de la humanitat.

Quan es va presentar la candidatura del Palmerar anava acompanyada de la candidatura del Misteri, però en aquell moment no hi havia un títol de reconeixement per a les obres immaterials per part de la Unesco i va haver de retirar-la finalment.
Ara, les coses són distintes, les coses són distintes perquè hi ha una normativa que ho permet i, per tant, la Generalitat ha considerat oportú tornar a reiterar eixa petició.

Les seues senyories saben que el Misteri d'Elx és un drama líric-medieval, de caràcter sacre.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un moment, senyor Maluenda.
Per favor, novament pregue silenci.
Acaba de començar la sessió.
Continue, senyor Maluenda.

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Deia que commemora l'assumpció de la Mare de Déu al cel i que se celebra tots els anys a la ciutat d'Elx, i s'assegura que, inclús, ja en 1265 ­en l'any que va ser conquistada per les tropes del rei En Jaume I­ ja es va fer una celebració.

La representació del Misteri d'Elx se celebra, com saben les seues senyories, en la Basílica de Santa Maria en versos en llengua valenciana antiga, i ha experimentat alguns canvis per a convertir-lo com a mostra històrica medieval en la qual s'entremesclen cants gregorians i polifònics de sons arabitzants que interpreten 58 barons.

Els valencians ens sentim orgullosos d'esta mostra que ja en 1931 va ser declarat monument nacional pel ministeri i, posteriorment, en 1980 va ser declarada d'interés turístic internacional mereixent que, sense cap dubte, la Unesco ho declare ja d'una vegada patrimoni de la humanitat.

Per això, entenent que en un moment en el que s'estan recollint la solidaritat de les institucions, el recolzament de les institucions perquè en el mes de maig, quan arribe el moment del pronunciament, la Unesco per fi done esta distinció tan important al Misteri d'Elx, és necessari i convenient que les Corts Valencianes es pronuncien sobre això.

I deia que els valencians ens sentim summament orgullosos per esta mostra cultural que significa igualment una part important del nostre patrimoni històric i devem entre tots arribar a la unanimitat que requereix un tema tan essencial com és un tema cultural.
No estem parlant a les seues senyories d'un tema polític.
Estem parlant que es faça justícia en una mostra cultural tan important com és la representació del Misteri d'Elx, cosa que reitere i repetisc, ja des de fa dos anys es va intentar que, juntament al Palmerar ­saben que el Palmerar va ser declarat patrimoni de la humanitat el passat any 2000­, en aquell moment ja era intenció del govern de la Generalitat, de la Direcció General de Patrimoni, que es qui portava les negociacions i qui va iniciar els tràmits necessaris, ja es pretenia que fóra declarada al mateix temps el Misteri d'Elx com a patrimoni de la humanitat, però en aquell moment no hi havia cap possibilitat perquè la Unesco no feia el reconeixement als béns immaterials.
Dir que ara el plantejament és diferent, ara sí que cap eixa possibilitat, i és el moment que tots, entre tots, fem el màxim esforç per a recolzar eixes gestions que ha fet tant el govern de la Generalitat, a través de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència i el propi govern de l'Estat perquè siga reconegut el Misteri d'Elx com tots pretenem.

Crec, senyories, que davant un tema polític com el que ens ocupa tots els grups parlamentaris deuríem votar favorablement esta iniciativa, deuríem demostrar eixa solidaritat, no solament en el poble d'Elx, sinó en tota la Comunitat Valenciana, que se sent orgullosa d'eixa representació de caràcter sacro que es fa en la Basílica de Santa Maria d'Elx en el mes d'agost, coincidint amb la celebració de les festes patronals i que tant eco ha aconseguit arreu de tot el món.

Creem, senyories, que devem deixar a un costat els protagonismes polítics i devem unànimement recolzar la petició, perquè aquells que estan defensant, els legítims representants del poble valencià que estan defensant esta qüestió davant la Unesco, se senten recolzats per la totalitat de la Cambra, que és el mateix que dir per tota la societat civil valenciana, per tot el poble valencià.

Per tant, crec que el tema està suficientment clar i no és necessari continuar defensant-lo, perquè es defensa per ell mateix.
I crec, senyories, que és un moment important perquè demostrem que un tema cultural tan important i tan transcendent com el que ens ocupa siguem solidaris i per unanimitat aprovem la iniciativa.

He de dir que tenim l'oportunitat que Elx es convertisca en l'única ciutat del món que té dos béns declarats patrimoni de la humanitat: ja el Palmerar, i podria ser en el mes de maig també el Misteri.
Fixe's les seues senyories si té transcendència el moment que estem vivint en este aspecte.

I, per tant, des del reconeixement al que el Govern Valencià està fent en esta qüestió, senyories, reitere i repetisc, sol.
licite de les seues senyories el recolzament unànime a la iniciativa.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

A esta proposició no de llei s'han presentat dues esmenes.

En primer lloc, correspon la defensa de l'esmena número 24.
296 del Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Té la paraula el senyor Torres, per a la presentació de l'esmena.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señorías.

Como ilicitano es una satisfacción para mí estar presente en estas Cortes en el día en el que se propone manifestar nuestro apoyo ­espero, como ha dicho también el señor Maluenda, unánime, si se salvan algunas dificultades­ a la candidatura del Misteri d'Elx para que sea declarado patrimonio de la humanidad.

La Festa o Misteri d'Elx no es un monumento arqueológico, literario o musical como tantos otros que perduran en nuestra comunidad.
Su interés y su grandeza reside en ser un monumento vivo de la lengua, la cultura y la tradición del pueblo valenciano, que gracias a la tenacidad y el esfuerzo del pueblo de Elche podemos disfrutar al haber sido conservado muy sabiamente durante siglos, y hoy ese esfuerzo de todos los ilicitanos tiene su reconocimiento: podemos presentarlo como candidato a patrimonio de la humanidad, siendo, como ya lo es en este momento, patrimonio de todos los valencianos.

Nuestro reconocimiento, pues, y también nuestra felicitación al poble d'Elx que ha sabido preservar este importante tesoro de la tradición popular, a pesar de las múltiples dificultades por las que ha atravesado a lo largo de los siglos: guerras, prohibiciones eclesiásticas, penúrias económicas, etcétera.

Los valencianos podemos estar orgullosos, y estamos sin duda orgullosos, porque el Misteri d'Elx es la única candidatura de toda España que se presenta para obtener el reconocimiento de obra maestra del patrimonio oral e inmaterial de la humanidad.
Representantes de todas las comunidades autónomas, reunidos en Toledo, dieron su apoyo unánime el pasado 15 de diciembre de 2000 para que el Misteri fuera la primera y la única candidatura a presentar por España para su declaración como patrimonio de la humanidad por la Unesco.

Esta decisión, junto a la que hoy adoptemos en esta Cámara, culmina un largo proceso que fue iniciado por el ayuntamiento de Elche en el año 1987 cuando acordó solicitar al Ministerio de Cultura la inclusión de la Festa d'Elx como patrimonio de la humanidad.

Todas las gestiones realizadas en los últimos años no pudieron culminar en una presentación efectiva de la candidatura del Misteri, pues, si bien se presentó ­como ha dicho antes el señor Maluenda­ conjuntamente con El Palmeral en el año 1996, posteriormente tuvo que ser retirada para no perjudicar la candidatura de El Palmeral que en solitario tenía muchas más posibilidades, como así ha quedado demostrado.
Recientemente, la Unesco ha dado vía libre y ha establecido una nueva convocatoria para que puedan proclamarse obras maestras del patrimonio oral e inmaterial de la humanidad.
De esta forma, el 21 de diciembre del año 2000, el ayuntamiento de Elche en pleno acordó que el Ministerio de Cultura, a propuesta de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, pudiera presentar esta candidatura a la Unesco.

Nos queda, pues, en este momento, la esperanza, y en ello confiamos, de que la Festa d'Elx, el Misteri, se encuentre próximamente entre las primeras obras del patrimonio de la humanidad.

El primer documento o noticia escrito que aparece referido a la Festa data del 26 de septiembre del año 1530, y refleja que el consell de la villa d'Elx concedía doce ducados para las representaciones.
A partir de entonces, y hasta el año 1608, el ayuntamiento fue pagando o fue haciéndose cargo puntualmente de los gastos de representación.

El Concilio de Trento, en el año 1563, prohibió las representaciones dramáticas en el interior de las iglesias.
Pero, la importancia de la Festa, el respaldo popular y, sobre todo, la decidida posición de defensa de su ayuntamiento, del poder municipal, hizo que esta fiesta no fuera suprimida, consiguiendo, además, una autorización excepcional del Papa Urbano VI para que pudiese seguir representándose en el interior de la iglesia.

A principios del siglo XVII el consell municipal decidió tomar a su cargo el Misteri y representarlo perpetuamente en la iglesia de Santa María.
A partir de entonces, la Festa o Misteri d'Elx, sin perder su inicial sentido religioso, se convierte en la gran fiesta cívica del calendario local d'Elx.
El ayuntamiento establece a partir de entonces una serie de impuestos para sostener la fiesta, delegando la organización de la misma, además, en los llamados electos ­dos de los cuales eran concejales del ayuntamiento­, figuras que se han venido manteniendo hasta la actualidad pero con carácter simbólico.

Las convulsiones políticas de finales del siglo XIX hacen que la fiesta atraviese una grave crisis.
Y para evitar su desaparición y para devolverle el prestigio, se creó la Junta Protectora de la Festa d'Elx en el año 1924, que llevó a cabo una importante labor de revisión y de restauración del drama sacro-lírico para devolverlo a sus orígenes.

El movimiento en pro de la recuperación y promoción nacional e internacional del Misteri, culminó con su declaración por el presidente del gobierno de la II República, don Niceto Alcalá Zamora, en el año 1931, como monumento nacional.
En 1944 el Ministerio de Educación Nacional creó la Junta Nacional Restauradora del Misteri, junta cuya disolución pidió inmediatamente el ayuntamiento de Elche, al mismo tiempo que se solicitaba que pasase a depender la Festa totalmente del consistorio.
No fue atendida la petición, y en el año 1948 se creó el Patronato Nacional del Misteri d'Elx, en el que existe una junta local gestora que se encarga de velar por la pureza y por la pervivencia de la Festa.

Prácticamente desde sus orígenes hay dos elementos unidos intrínsecamente a la Festa, y gracias a los que ha perdurado hasta nuestros días: el poble d'Elx y su ayuntamiento.
Ambos, con su esfuerzo secular, han hecho posible que los valencianos podamos sentirnos orgullosos ante el mundo.
Pero aunque hoy no sea el día, también es preciso recordar que el gobierno de la Generalitat y el gobierno de España, además de sentirse orgullosos, también deberían dar muestras de su sensibilidad compensando el esfuerzo que otros durante siglos han realizado.

Recientemente, estas Cortes aprobaron una moción de felicitación por haber sido declarado patrimonio de la humanidad el Palmeral, pero en eso sólo ha quedado, en felicitación al pueblo de Elche.
La Festa necesita, y va a necesitar en el futuro, de la colaboración de todos a través de las aportaciones del gobierno de la Generalitat Valenciana, ya que se trata del patrimonio de todos los valencianos y no sólo del patrimonio de los ilicitanos.
Hay innumerables problemas por resolver en la iglesia, en los instrumentos y en los útiles que se utilizan en la representación, en el órgano, en el cielo, etcétera, etcétera.

La Festa ha transcendido, ha sobrevivido a los tiempos y a los regímenes políticos.
Ha sobrevivido a la monarquía, a las repúblicas, a las dictaduras y a todos los partidos políticos, y seguirá sobreviviendo porque va unida intrínsecamente a la idiosincrasia de un pueblo.

Nuestro grupo, señor Maluenda, ha presentado una enmienda a la proposición no de ley del Partido Popular.
La verdad sea dicha es que a mí me hubiese gustado subir a esta tribuna para felicitar al Partido Popular y, por supuesto, al señor Maluenda, que ha presentado la proposición no de ley, y para felicitar también al señor Oltra y a su grupo de Izquierda Unida, y por supuesto al Grupo Socialista.
Y especialmente me hubiese gustado también subir aquí para felicitar a todas y a todos los valencianos, porque gracias al esfuerzo del pueblo de Elche, disponemos de una joya de incalculable valor histórico sabiamente conservado durante tantos siglos y que podemos presentar ahora al mundo para su disfrute.
Pero desgraciadamente no puedo hacer extensiva la felicitación al señor Maluenda ni tampoco, por extensión, a su grupo, por razones de fondo y forma en las que luego quisiera entrar.

Me hubiera gustado también compartir este debate además de con el señor Oltra, diputado ilicitano de Izquierda Unida, con el también diputado del Partido Popular, señor Ortuño, una persona profundamente conocedora de las costumbres, de las tradiciones y la idiosincrasia del pueblo de Elche, y dotado de una especial sensibilidad para con el mundo de la Festa.
No en vano ha sido concejal de ese ayuntamiento y ha sido una de las personas que más ha participado en la promoción y en la difusión de esa fiesta.

Y he de afirmar que esos dos deseos que he manifestado no responden a ningún antojo ni a ningún capricho personal mío ni de mi grupo.
Hubiera preferido, en primer lugar, participar en el debate con un diputado, en este caso, con el diputado señor Ortuño, porque.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Torres, usted se debe dirigir técnicamente a toda la Cámara, no puede hacer particularidades en diputados.
Continue, señor Torres.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

De acuerdo.
*(Pausa)*

Hay personas que para determinados temas disponen de unos conocimientos.
.
.
en este caso estamos hablando de un tema que es un tema eminentemente cultural.
Nosotros creemos que quien ha redactado la exposición de motivos de la proposición no de ley desconoce completamente la Festa.
Yo no sé si todos, o por lo menos los que conocen la Festa, suscribirían los términos en que está redactada sobre todo la exposición de motivos de la proposición no de ley.
No sé si habrá sido el señor Maluenda el autor de la misma, pero si lo ha sido, lo que sí le puedo afirmar y manifestar es que él no ha acudido a ninguna representación de la fiesta y que, con los argumentos y con la exposición que hace en esa exposición de motivos, cualquiera que pudiera leerla no se sentiría identificado con la misma.

La exposición de motivos ­de ahí que nosotros hayamos presentado una enmienda que después matizaré­ está, según nuestra opinión, falta de seriedad.
Se confunde la leyenda con la historia, no resalta el papel impulsor ni del ayuntamiento ni la participación popular, no hace mención a las más de 200 personas que participan en la representación.
En definitiva, no describe fielmente lo que es la Festa.

Nuestro grupo, por lo tanto, no puede suscribir, de ninguna de las maneras, esa exposición de motivos precisamente por su falta de rigor.
Y lamentamos el no poder enmendarla, porque hay razones reglamentarias que nos impiden el poder enmendar esa exposición de motivos, y por eso no lo hacemos.
De lo contrario, habríamos presentado una exposición de motivos en condiciones.

Menos mal que esa exposición de motivos se va a quedar aquí, se va a quedar solamente en la Cámara y no va a salir al exterior, porque pienso que sería una vergüenza para nosotros que llegase a la Unesco una exposición de motivos de esta índole.
A lo mejor sería motivo suficiente para que pudiese ser descalificada como tal la candidatura.

Para hablar solamente de una muestra de las múltiples incoherencias de las que se habla en la exposición de motivos, en cuanto habla del órgano, y en plan irónico yo le diría al señor Maluenda que el órgano está prácticamente para el derribo.
No es que produzca, como se dice aquí, el delirio de los ilicitanos o de las ilicitanas, sino todo lo contrario: el órgano está para deshacerlo, se han pedido innumerables ayudas y no se obtiene la calidad musical que debería obtenerse precisamente por la situación en la que se encuentra.
En definitiva, el órgano está para el desguace y no para ensalzarlo.

En la propia resolución manifiesta también el Partido Popular que las Cortes apoyan las gestiones que viene realizando el gobierno de la nación y el Consell.
Y nosotros nos preguntamos: ¿Y qué ha venido haciendo el Ayuntamiento de Elche, y qué ha venido haciendo la junta local gestora?
Han sido realmente los que han estado impulsando, los que han estado manteniendo la Festa durante siglos y, sin embargo, no se obtiene por parte de esa proposición no de ley ningún reconocimiento, el mínimo reconocimiento a esas dos instituciones.
Por eso en nuestra enmienda nosotros proponemos que se añadan esas dos instituciones al listado que presenta el señor Maluenda.
Yo creo que no se puede ser partidista.
Quien realmente conociera la Festa, y ahí se demuestra que quien lo ha hecho no la conoce, incluiría al Ayuntamiento de Elche y, por supuesto, a la junta local gestora.

Por otra parte, nos parece también poco correcta la forma en que se ha presentado esta proposición no de ley.
El Misteri es patrimonio común de todos los valencianos.
¿Por qué se tramita esta iniciativa en solitario?
Yo creo que este es un tema que nos afecta a todos, es un tema en el que todos podemos estar perfectamente de acuerdo.
Cuando se hizo la anterior moción, todos los grupos políticos conjuntamente hicimos una presentación de esa moción.
¿Por qué no se nos ha hecho partícipes a los demás grupos políticos?
¿Por qué no se ha hecho partícipe al ayuntamiento y a la junta local gestora?
Si se trata de ayudar, si se trata de colaborar, no habría que intentar utilizar determinados valores para uso partidista o para uso personal.
Puede estar seguro, señor Maluenda, que nosotros habríamos colaborado porque no queremos que el Misterio se utilice de forma partidista, porque nunca ha sido utilizado así.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Torres.

Senyor Maluenda, per a què demana la paraula?

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Senyora presidenta, supose que el torn que ha utilitzat el senyor Torres és per a defensar la seua esmena, i ho supose perquè no l'ha defensada en cap moment.
Si és aixina, pregaria el torn per a contestar respecte de la seua esmena.

 

**La senyora presidenta:**

 

Gràcies, senyor Maluenda.

En primer lloc, si no hi ha inconvenient, correspon l'esmena 24.
312 del Grup Parlamentari Esquerra Unida, i vosté tindrà un torn a continuació per a l'acceptació o no d'esmenes.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Gràcies, senyor Maluenda.

Té la paraula el senyor Oltra, per a la defensa de l'esmena 24.
312.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

La veritat és que per al Grup Parlamentari d'Esquerra Unida cal reconèixer que va ser tota un sorpresa la forma en què es va presentar aquesta proposta, per la precipitació, per les formes, per les presses i corregudes, a última hora.

La Junta, davant el tema que es tractava, a pesar de tot això, i a pesar jo crec que quasi de l'insòlit que podria parèixer, perquè les comparacions que es feien no corresponien exactament a la mateixa situació, va decidir facilitar el seu debat en el primer Ple, que és aquest, d'aquesta proposta.
I més tenint en compte que inclús ja estava debatuda no solament en el Senat, sinó que a més ja havia estat aprovada per l'Ajuntament d'Elx feia uns mesos.
I és un tema que, com abans s'ha dit, ja du una certa antiguitat en la seua tramitació.
No és una cosa que aparega ara de nou, fa molts anys que el tema aquest està tractant-se i que s'està intentant aconseguir eixe objectiu.

També hi ha una altra qüestió que crida l'atenció.
Jo crec que aquesta proposta és una proposta tipus, d'eixes que es diuen institucionals i que es deu intentar buscar el consens, el diàleg previ entre els diferents grups parlamentaris que hi ha ací.
Jo crec que és el tipus de proposta que cap partit en solitari deu intentar dur endavant sense comptar amb el recolzament de la resta de partits.
Lògicament, si eixe recolzament no es produïra, cada grup té el seu dret a fer el que estime més convenient.

Però jo crec que en una actuació com aquesta en què es tracta d'una cosa nostra, dels valencians, dels il·licitants i il·licitanes, però especialment també dels valencians i valencianes, que la tenim ahí, que tenim moltes possibilitats, cal donar un exemple de diàleg, de consens i de buscar la màxima participació de tots.
Això no s'ha buscat ací.
S'ha procurat deixar de costat a la resta de grups parlamentaris, presentar la proposta, *apuntarse el tanto*, posar-se la medalla de torn, etcètera, però no buscar eixe consens, eixe diàleg, cosa que en altres temes altres grups parlamentaris crec que sí que hem donat exemple justetament del contrari.
I precisament fa molt poquet, quan el reconeixement del tema del Palmerar d'Elx com a patrimoni de la humanitat.
Eixe mateix dia que es confirmava eixa declaració, el 30 de novembre ­a més estàvem reunits en Ple els diputats d'Elx dels diferents grups, perquè tenim també la sort de tindre en els tres grups parlamentaris diputats­, ens vam reunir i vam consensuar un text, que és el que al final aquesta Cambra va aprovar.
Jo crec que això és un exemple del que s'ha de fer i del que s'hauria d'haver fet en aquest cas també.
Molt més, com abans havia dit, gent que.
.
.
tots, en els tres grups, els diputats que hi ha ahí han sigut consellers de l'ajuntament, han tingut en reiterades ocasions possibilitats de manifestar, i aixina ho han fet, el recolzament al Misteri, perquè això s'ha fet de fa molt de temps,crec que en els tres grups hi ha gent que coneix perfectament del que s'està parlant i crec que no ha estat gens bé de la manera que s'ha fet això.

Dir també que és una llàstima que eixe afany de protagonisme d'alguna manera vaja a desvirtuar el que podria haver sigut una aprovació per aclamació inclús d'una cosa en la qual estem absolutament d'acord i que venim lluitant des de fa molts anys.
I això hauria sigut molt fàcil de resoldre.
Inclús vostés mateixos si és que no volgueren, cosa que ha sigut evident, contactar amb la resta de grups per a intentar arribar a un text, digam, que recollira el sentiment unànime de tots, vostés mateixos tenen també en el seu grup, com s'ha dit abans, al diputat senyor Ortuño, que és d'Elx, que coneix el tema perfectament des de fa moltíssims anys, i en eixe aspecte poc sospitós de desconeixement del que estem xerrant.
I a mi em dóna la impressió o que no ha participat, perquè seria imperdonable per ell.
.
.
Jo estic convençut que no ha participat, perquè del contrari en eixe text es fan una sèrie de incorreccions.
.
.
que, senyor Maluenda, pareix mentida que se siga capaç de signar un document d'eixes característiques, amb tota eixa sèrie d'errors elementals, errors elementals que desvirtuen el text.
I afortunadament, com s'ha dit també, això no figurarà perquè és l'exposició de motius, però és una llàstima que figure eixa exposició de motius, com podria figurar d'una altra manera molt més encertada, molt més consensuada per part de tots.

A més, demostra, culturalment parlant, una ignorància absoluta del que suposa el Misteri d'Elx, la Festa.
Jo no sé, cadascú lògicament entén a la millor del seu poble.
Jo no sé, del seu probablement el senyor Maluenda entendrà molt, però en temes d'Elx ha demostrat que no té uns grans coneixements, quan es tracta d'un tema exclusivament de defensar el que suposa el Misteri d'Elx a la ciutat d'Elx.

Entre eixes errades colossals ens crida l'atenció que, efectivament, és el tema de la data d'inici de representacions, que jo crec que això és un error.
Bastaria preguntar-li pràcticament a qualsevol persona d'Elx, però fins i tot, si no és això, hi ha documents que estan fins i tot pagats, subvencionats per la Generalitat Valenciana, on es detalla perfectament totes estes característiques.
No es pot dir, com es diu ací, que les representacions es van iniciar en una data que no és certa.
Probablement va ser uns dos-cents anys després quan això comença.
O dir, bo, el tema de la mangrana i que això és el fruit del mangraner, o siga, una confusió en el llenguatge que s'utilitza, i que això ve d'un arbre que es diu el *mangrano*, que no ho coneix ningú.
O siga, no ho coneix ningú.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Oltra, cíñase a la cuestión.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Home, si estem parlant de la qüestió que s'està.
.
.
*(remors)* s'està comentant.
O siga, estem discutint una proposta que xarra del Misteri d'Elx, que a més es basa precisament en la baixada, en el que certament es diu mangrana.
Però la mangrana.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Per favor, senyories, pregue silenci.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

.
.
.
la mangrana és la traducció.
Que també és una errada greu, també nosaltres entenem que és una errada greu, que el text.
.
.
a més està fet en castellà quan el Misteri una de les seues característiques precisament ha estat que es fa en valencià.
.
.
doncs després, en el text hi ha una confusió.
O siga, es van mesclant paraules en castellà, paraules en valencià, i paraules en altre idioma, perquè això del *mangrano* no sabem en quin idioma està.
O siga, la mangrana que baixa, això és una *granada* en castellà, i la *granada* el seu arbre és el granado, no és el.
.
.
*(remors)* el *mangrano* eixe que està ací, no?
Per tant, *(remors)* o siga, no coneixem eixe tipus.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Oltra.
Le vuelvo a repetir que se atenga al turno que tiene, que es concretamente.
.
.
*(Remors)*

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Però si estem parlant.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

.
.
.
presentación de la enmienda.
*(So per interferència d'un mòbil)*

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Però, senyora presidenta, el que estic llegint està ací en la proposta que estem discutint ara, i que Esquerra Unida.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Oltra.
.
.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

.
.
.
ha esmenat.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra.
.
.

I per favor, pregue silenci, senyories.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Insistim.
Crec que estem davant d'una proposta lamentablement sectària i excloent.
No es pot marginar de la manera que es fa a una institució com és l'Ajuntament d'Elx, mane qui mane en l'Ajuntament d'Elx.
L'Ajuntament d'Elx s'ha preocupat tota la vida de la preservació del Misteri, manara qui manara.
I eixa realitat no es pot ser tan restrictiu, tan sectari de voler eliminar-la simplement perquè ara mane qui mane.

O siga, això no es pot fer.
Perquè per sort, el Misteri ha superat totes eixes coses, i estiguera qui estiguera, eixe recolzament a eixa representació pel que significa, ha sigut de tot el món.
Tot el món ha estat absolutament d'acord en això.
L'ajuntament és el que ha sigut responsable, des de fa moltíssims anys, que eixa representació poguera tindre continuïtat.
Ha defés la Festa, ha defés el Misteri.
I en definitiva, l'ajuntament representa a tot el poble d'Elx.
I en este aspecte hi ha una absoluta unanimitat.
Totes les forces polítiques de l'Ajuntament d'Elx, totes, sempre han recolzat aquest tema.

Fins ara.
Fins ara, en què ens trobem una proposta d'una sola.
.
.
en este cas grup parlamentari, que pretén apropiar-se d'una cosa que fins ara ha sigut de tots.
Jo crec que és una mostra lamentable d'eixa qüestió.
Intenta capitalitzar, des d'una visió partidista, el que pot ser una representació de tot el poble valencià, i el que poguera ser l'obtenció d'eixa qüestió que tots estem lluitant, que és el reconeixement per part de la Unesco com a patrimoni de tots.

I jo crec que val la pena que s'intentara, des del grup proposant en este cas, que es tinguera la humilitat, la modèstia, de dir: bé, doncs probablement ens hem equivocat.
Probablement ens hem equivocat, aquesta qüestió, pel que es tracta, entre el que nosaltres hem dit i el que vostés jo crec que també s'hauran donat compte, anem a intentar millorar aquesta qüestió.
Anem a intentar millorar aquesta qüestió.
Anem a intentar refer este text, que siga un poc més presentable, que no done una certa vergonya presentar-lo per ací.
I arribar a un consens, que jo crec que encara estem a temps d'eixa qüestió, i que per part nostra ja advertim que estaríem absolutament disposats a intentar millorar aquest text.

I després hi ha també un tema molt important.
I és el tema que el Misteri, la Festa d'Elx està molt bé, tot tipus de declaracions.
I és cert, ja en té moltes, ja en té moltes, i va a per una molt important, però també és cert una qüestió: el Misteri, a l'igual que el Palmerar, no viu sols de declaracions, no viu sols de reconeixements, necessita alguna cosa més per a viure, per a mantenir-se.
I això vol dir diners, vol dir pressupostos.
Fins ara els pressupostos fonamentals per al seu manteniment d'una festa que la fan a Elx, la fan gent d'Elx, però que és una festa de tots els valencians i valencianes, i volem que siga una festa de tot el món, de tota la humanitat, està pagant-la pràcticament en exclusiva el poble d'Elx via ajuntament.

Les aportacions de la Generalitat, que hauria de ser la primera interessada en què això es mantinga i que això es potencie, la veritat és que deixen molt a desitjar.
Són aportacions, són subvencions, en la majoria dels casos miserables per la quantitat tan ridícula que suposen per al manteniment d'aquestes coses.
I quan es demanen augments d'eixa subvenció, es rebutgen, i això no fa molt, això fa molt poquet.
I la realitat del que està passant allí, jo crec que és coneguda per part de tots.
I en tot cas, recentment fins i tot, gent de la que està al front en estos moments del Patronat, etcètera, ha visitat València per a demanar ajudes, perquè simplement des de la pròpia església ­que cau a trossos, les cornises que estan caient-se, i això poc més d'un mes l'última d'elles­ l'òrgan eixe que no fa eixe so efectivament bonic que podria fer, *(so per interferència d'un mòbil)* el tema de tota una sèrie d'ajudes imprescindibles per a la catalogació, documentació, etcètera, etcètera, que estan ací, i que en canvi observem que per part de vostés no s'ajuda el suficient.

I cal fer moltes més coses, està bé fer estes coses, està bé fer-les millor del que vostés han plantejat així i jo crec que és una llàstima.
Mire, jo com a diputat d'Elx la veritat és que no m'agradaria estar fent aquesta intervenció.
Crec que per culpa d'un mal plantejament, en este cas del Grup Parlamentari Popular i del seu portaveu senyor Maluenda, ens fa que estem discutint d'esta manera.
Podríem fer-ho d'una altra.
Podríem estar d'acord, perquè segur que anàvem a estar d'acord en eixe tema, de manera que isquera molt ràpidament per aclamació per part de tots, i en la plena satisfacció entre els tres grups parlamentaris.
Això estaria segur.
Però pareix que ha hagut voluntat deliberada que això no es faça així.

Per tant, nosaltres li demanem que tinga a bé el comprovar la necessitat que hi ha que aquesta proposta siga millorada.
Siga millorada en els termes que abans hem fet referència.
I lògicament, no es pot deixar de costat a l'Ajuntament d'Elx, no es pot deixar de costat.
La proposta de resolució que vostés presenten no solament nega una cosa que és evident, que són les gestions que fins ara ha fet l'Ajuntament d'Elx, i cal dir que va ser la primera institució que va lluitar per a què el Misteri d'Elx fóra declarat patrimoni de la humanitat, la primera institució, la primera de totes, i fa molts anys d'açò, molts anys, fins i tot això ha tingut debats en aquestes Corts.

O siga, no és la primera volta tampoc que ve a aquestes Corts este tema.
I per suposat en l'Ajuntament d'Elx s'ha discutit en multitud d'ocasions.
I ha estat apunt de tindre eixe reconeixement, ha estat apunt, no ho ha aconseguit, fins i tot s'ha hagut de retirar en un moment donat per a aconseguir una altra cosa.
Però és un objectiu que es té ací.
I ací ha estat l'Ajuntament d'Elx per unanimitat, per unanimitat de tots els grups municipals en primera fila per a aconseguir eixe objectiu.

Per tant, no es pot dir ­o excloure­ que es recolzen les iniciatives que fins ara han pres el govern d'Espanya i el Consell de la Generalitat.
Que jo no negue que s'han fet iniciatives per part d'aquestes dues institucions.
Això és cert.
Però el que no es pot admetre és que vostés neguen que l'Ajuntament d'Elx també ha estat ací.
I jo crec que això és una mesura excloent, que no facilita la satisfacció de tots nosaltres, i en tot cas no respon a la veritat, que és el pitjor de tot.

I després, quan en el segon punt, el segon punt ja és que quasi és de riure el plantejament que vostés fan ací.
Diuen "les Corts Valencianes acorden donar trasllat d'aquest acord al president de la Generalitat, al president del govern d'Espanya i al director general de la Unesco".
I a l'Ajuntament d'Elx, no?
Que s'assabente pel periòdic.
O siga, eixe, que s'assabente.
.
.
, i si no s'assabenta, quasi millor.
Doncs home, jo crec que no fa falta ser tan sectari, la veritat.
Crec que no fa falta arribar a eixos extrems en una cosa que fins ara s'ha anat de la mà.

I jo crec que és un bon resultat anar de la mà en qüestions d'este tipus.
No obrir fronts de divisió per partits o per altres qüestions.
Hem anat junts, estem prop, perquè el més important ja no és aprovar açò hui ací, el més important ja es va fer fa tres mesos, que era que Espanya incloguera la proposta.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, vaja finalitzant.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Sí.

.
.
.
aprovara la proposta d'inclusió del Misteri com a candidatura.
Això era el més important, i ja està aconseguit.
Ara, quan discutim esta qüestió ací, la veritat que és una llàstima que l'hagen plantejat en els termes que l'han plantejat vostés.
Demanaríem que intentaren fer eixe esforç en col·laboració en els altres dos grups parlamentaris, d'intentar millorar aquesta proposta.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Té la paraula, per a acceptació o no de l'esmena, el senyor Maluenda.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent senyora presidenta.

Senyories.

Per descomptat que no vaig a entrar a la provocació que han vingut a fer ací a la tribuna el senyor Torres i el senyor Oltra.
I jo crec que *(remors)* eixa provocació es deu, sense cap dubte, a una forma de passar una cortina que oculte que han quedat en evidència *(remors)* perquè no han sabut *(rient-se)* connectar amb la societat civil d'Elx, no han sabut vindre.
.
.
*(Remors.
Protestes)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

*(Dirigint-se a una diputada)* Sea educada, señora.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, per favor.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Deia, senyories, que és l'única forma de dissimular que no han sabut ser receptors dels sentiments de les il·licitanes i els il·licitans, havent portat a la trona esta iniciativa que el Grup Parlamentari Popular ha presentat puntualment.

I clar, l'única forma que tenen per a ocultar que ells no han sigut capaços de tindre eixa sensibilitat amb els temes d'Elx és vindre aquí a intentar desqualificar i provocar, a vore si fem aquí un *totum revolutum*, i al final.
.
.
Mire, no van a aconseguir-ho.
Senyor Torres, senyor Oltra, no­van­a­aconseguir-ho.
El Grup Parlamentari Popular té la suficient sensibilitat en tots els temes d'Elx per a defensar-los amb la màxima dignitat i per a fer els plantejaments més seriosos que es puguen fer de qualsevol qüestió, com és el cas que ens ocupa.
Un tema cultural, no un tema polític.
Un tema cultural que ha sigut plantejat amb el màxim respecte a l'ordenament jurídic.
Ha sigut plantejat com a iniciativa d'urgència.
Per què?
Perquè en el mes de maig és quan s'ha de pronunciar la Unesco.
I el Senat, despús-ahir aprovava una iniciativa semblant, exactament igual.
I el Congrés va aprovar-ne una altra exactament igual, exactament igual, des de l'exposició de motius fins a resolucions.

I clar, eixa urgència requeria que el Grup Parlamentari Popular fera ús de l'article 62.
4 del Reglament i demanara la unanimitat, perquè estava justificada la urgència en la Junta de Síndics.
I no va haver ni una sola veu.
.
.
Jo crec que és que a vosté concretament, senyor Torres, no l'informen els seus portaveus.
Però això del senyor Oltra *(rient-se)* això ja és més preocupant, perquè estava en la Junta de Síndics i en cap moment va demanar que es firmara conjuntament la iniciativa, en cap moment va demanar que fóra un plantejament dels tres grups.
Al contrari, jo crec que es va quedar tan obnubilat en vore que li havíem guanyat la mà, que no va ser capaç de reaccionar.
*(Remors)*

I jo he de dir-ho amb tristesa, he de lamentar-ho, però la realitat és la que és.
La realitat és la que és.
*(Remors)* I allò trist i lamentable és que vostés hagen vingut aquí a la trona a desqualificar una iniciativa cultural que és summament respectuosa en la nostra història, summament respectuosa en el nostre patrimoni cultural.
I que d'alguna forma es fa eco del que són els plantejaments, del que són les reivindicacions i el que són els sentiments de la societat civil il·licitana.
Sí, senyories; les il·licitanes i els il·licitans estan satisfets que hui les Corts Valencianes aproven una iniciativa semblant.

I també jo he de dir que les esmenes que vostés fan no tenen cap sentit, i per tant no vaig a acceptar-les.
No tenen cap sentit perquè pretenen, dins d'eixa mateixa estratègia a què m'he referit anteriorment, incorporar-se a la iniciativa.
Quan vostés tenen la possibilitat d'incorporar-se a la iniciativa amb la màxima dignitat.
I aquí no anem a parlar del que vostés no han fet, encara que a la millor haurien d'haver fet, ni si han tingut sensibilitat o no l'han tinguda.
El que sí que hauran de reconéixer és que no han sigut capaços de presentar una iniciativa similar, ni vostés ni els seus grups parlamentaris.
El Grup Parlamentari Popular sí que l'ha presentada.

Per tant, senyories, no vaig a acceptar eixes esmenes que, reitere i repetisc, només tenen per objecte dissimular.
No.
Vostés van tindre l'oportunitat en la junta de portaveus, com hem fet nosaltres altres voltes, de dir: "un tema cultural, un tema tan emblemàtic com este, senyories, estem d'acord amb que es tramite, però anem a firmar conjuntament la iniciativa, que siga una iniciativa a proposta dels tres grups".
I no ho van dir, no­ho­van­dir, es van quedar obnubilats.
Comprenc que el senyor Torres no va tindre oportunitats, però allò de vosté és més greu.
No sé en què estaria pensant, vosté que és eixa persona que té eixa preparació i eixa cultura, eixa formació, que ha demostrar treballar bé en la Cambra, no sé per què no ens va explicar allí allò del mangraner, no sé per què.

Bo, deia que no vaig a acceptar les esmenes, perquè no responen a la realitat.
Mire, és una falta de rigor total el que vostés plantegen.
Perquè diu que s'incorpore al primer punt de la iniciativa el reconeixement al que ha fet també l'Ajuntament d'Elx.
L'Ajuntament d'Elx no ha fet res en estos moments, senyories.
Jo vaig a explicar-los quin ha sigut el procediment.

Mire, durant la passada legislatura, la quarta, la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, a través de la seua Direcció General de Patrimoni, va presentar la candidatura del Palmerar i del Misteri d'Elx.
En aquells moments la Unesco no contemplava la declaració dels bens immaterials i per això es va haver de retirar, conforme ha dit vosté, senyor Torres, per a no perjudicar la candidatura del Palmerar, com anava conjunta, la candidatura del Misteri d'Elx.

Durant les vacances últimes, este estiu passat, la Direcció General de Patrimoni de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència té coneixement que la Unesco, ara sí, estava preparant el reconeixement dels bens immaterials i decideix la conselleria tornar a presentar la candidatura del Misteri d'Elx.
I la presenta a París i a Roma, això ho fa la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, la presenta a París i Roma, i paga totes les despeses d'eixes dos presentacions.

La conselleria, a través de la Direcció General de Patrimoni, comunica a la junta local gestora del Patronat nacional del Misteri d'Elx, en reunió celebrada també amb l'ajuntament, este fet, esta intenció que té.
I el senyor Rafael Climent, president de la gestora local, obté el reglament rector de la convocatòria de la Unesco, que entrega a la Direcció General de Patrimoni per a què inicie totes les gestions.
I es negocia en *Y cómo es España* l'acceptació de la candidatura, que és acceptada per unanimitat en la reunió de Toledo de 12 de desembre últim.

A requeriment de la Direcció General de Patrimoni, el monover Rafael Navarro, director de l'Arxiu Municipal d'Elx, va realitzar un esborrany de la candidatura partint dels materials que es van reunir en l'anterior candidatura que es va presentar conjuntament a la del Palmerar.
La senyora Ascensión Figueres, subsecretària de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, en el seu viatge a Austràlia per assistir a la XXIV sessió del comitè del patrimoni mundial de la Unesco, on es va inscriure el Palmerar, inicia les relacions per a mentalitzar la Direcció General de Protecció del Patrimoni del ministeri i de la Unesco de la necessitat i de la conveniència i que era de justícia que es fera este reconeixement al Misteri d'Elx.

Des d'aleshores, tant el govern de la Generalitat com el govern d'Espanya inicien totes les accions.
Deia que l'11 de desembre la Direcció General de Patrimoni de la Conselleria de Cultura, ja en la reunió de Toledo, avança la presentació d'esta iniciativa.
L'alcaldia d'Elx, tan sols a través del seu gabinet, tan sols, es va preocupar d'invertir per valor d'1.
500.
000 pessetes la traducció a l'anglès del projecte i la impressió, però ni va aportar ni va a col·laborar res per a la presentació a Paris i a Roma, ni ha intervingut en ninguna de les gestions que ha realitzat la conselleria i el ministeri davant la Unesco.

El 28 de desembre en Paris, la Direcció General de Patrimoni de la Conselleria de Cultura, en companyia del senyor Rafael Climent, va presentar en ma al senyor César Moreno Triana la candidatura.
Ara només falta aconseguir l'adhesió de les nostres institucions i enviar-les al director general de la Unesco abans del dia 29 de maig, que és la data en la que s'adoptarà la resolució.

Per tant, senyories, eixos són els passos que s'han donat fins ara, en els que, repetisc, reitere, l'Ajuntament d'Elx res ha fet.
I vull mencionar també, perquè aquí s'han referit que no solament és la declaració, que cal fer recolzament.
Mire, mai, mai el misteri d'Elx ha tingut tant recolzament de la Generalitat com té en estos moments.
Vostés, senyors del Grup Socialista, que tant presumixen del que han fet per Elx, vostés no s'han preocupat per Elx; perquè per Elx no han sigut ni capaços de recolzar que es cree una universitat, que encara tenen recorreguda davant el Tribunal Constitucional.
Sí, sí, com sona.
Vostés per Elx no han sigut ni tan sols capaços de recolzar que es cree una universitat.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Maluenda, atenga's a la qüestió.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

.
.
.
que la tenen encara recorreguda davant el Tribunal Constitucional, conforme ho escolten, així és, així és.
*(Remors)* Perdone'm senyor Perelló.

 

**La senyora presidenta:**

 

Un momento, señores y señoras diputadas.
Ningún diputado puede interrumpir al orador, excepto la presidencia de las Cortes.
Luego les ruego que mantengan el orden en esta Cámara por respeto a la misma y por dignidad de su puesto como diputados en las Cortes Valencianas.

Señor Maluenda, aténgase a la cuestión.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Han parlat les seues senyories de subvencions al Misteri.
Miren vostés, durant els governs anteriors socialistes, el Misteri rebia una assignació de 7 milions de pessetes, que ja en 1990 la rebia i fins a 1995, quan van deixar de governar, la rebien.
No eren capaços ni tan sols d'incrementar-la en l'IPC.
Així resulta que, per exemple, si agarrem la referència ja del segon any, de 1991, els 7 milions tenien una depreciació de 455.
000 pessetes anuals.
Els 7 milions que van donar en 1992 tenien una depreciació de 868.
000 pessetes.
Els de 1993 d'1.
288.
000 pessetes.
I així cada volta menys.
L'última que donen en 1995, l'IPC ja exigia que 7 milions foren 9.
065.
000 pessetes; bo, tenia una depreciació de 2.
065.
000 pessetes.

El Partit Popular fa els pressupostos per a 1996 i a partir d'eixe any va incrementant-se puntualment en l'IPC la subvenció cada any, fins que aplega un moment que ja superem l'IPC.
Així tenim que en 1999 es donen 10 milions, en 2000 es donen 11 milions i per a 2001 hi ha 11 milions també, independentment de totes eixes gestions que ha fet la Generalitat.

Deia, senyories, que no podem acceptar eixes esmenes perquè no reponen a la realitat.
A més jo crec que han de deixar-se de provocacions.
No tinguen les seues senyories que treure la navalla en totes les coses, que açò no és una cosa política, per favor.
És trist, de veritat, però és que no perden ocasió, és que no perden ocasió.
.
.
*(Remors, veus)*.
*(Adreçant-se a una diputada)* Usted lo tiene señora mía, y perdóneme, usted sí que lo tiene, pero bien pronunciado.
*(Remors)* Pregúnteselo a su compañera, pregúnteselo, que yo tengo buen oído, señor Perelló.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Maluenda, continue.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Gracias, señora presidenta.

Deia que es trist i lamentable que, en un tema tan important per als il.
licitants, per a tots els valencians en generals, vostés porten la provocació a la Cambra.
Provocació que des dels escons de l'esquerra valenciana, en el cas del Grup Socialista ­ho dic amb el màxim respecte a Esquerra Unida que ha tingut un comportament correcte defensant els seus criteris­ però des del Grup Socialista van acompanyats d'insults d'algunes de les seues senyories a l'orador.
La qual cosa em pareix que és l'antítesi de la democràcia.
Perquè es podran compartir els criteris que jo estic exposant en la Cambra o no es podran compartir, però com a mínim mereixen el mateix respecte que a mi m'han merescut i al meu grup, que en cap moment han alçat la veue als criteris que han defensant les seues senyories.

Per tant, dic que és trist i lamentable.
I en un tema tan important com este, jo crec que vostés han de fer una reflexió i retirar eixes esmenes que han aportat, que no tenen cap sentit, que ja ha quedat demostrat qui ha fet les gestions, que les ha fet el ministeri i la conselleria, per tant les ha fetes el govern valencià i el govern d'Espanya.
I per tant deuen de sumar-se de forma unànime a eixa petició que el Grup Parlamentari Popular fa a la Cambra.
I vull reiterar i vull repetir, i no em cansaré de fer-lo fins la sacietat, que si les seues senyories, en el moment en què demanem el vot unànime en la junta de síndics, en la que no hi ha cap veu en contra, ni hi ha una simple observació de dir "per què no fem una proposta conjunta", el Grup Parlamentari Popular ho hauria acceptat gustosament, conforme ho ha acceptat en altres moments.

El Grup Parlamentari Popular no planteja decisions importants de forma unilateral, nosaltres no som capaços de presentar una reforma del Reglament ni de l'Estatut d'Autonomia, ni tan sols de la Constitució, de forma unilateral.
Per tant, jo entenc perfectament que si les seues senyories eren conscients d'eixa necessitat de recolzament a la candidatura del misteri d'Elx, han perduda una oportunitat molt bona d'haver presentar la iniciativa.

I, més, jo reconec que deuen de ser molt bons coneixedors les dos senyories que han intervingut, el senyor Torres i el senyor Oltra, de la sensibilitat de la societat civil il·licitana.
Jo crec que han donat aquí una lliçó magistral del que és el Misteri, dels coneixements que tenen de la Festa de la seua població.
Em pareix fenomenal.
Jo també em sent orgullós d'eixa festa, perquè jo també sóc diputat d'Elx, saben les seues senyories?
Jo també sóc diputat d'Elx, perquè sóc diputat per la circumscripció provincial d'Alacant, i per tant em sent molt honrat en representar també a la societat il·licitana.
I les seues senyories que tenen eixos coneixements del fet i de la Festa han perdut una ocasió d'or d'haver vingut aquí a la trona a fer una proposta, a la millor més encertada que la meua, però coincident amb la solidaritat i el recolzament que cal donar-li al govern de la Generalitat i al govern de l'Estat en esta iniciativa.
I que no els càpiga el mínim dubte que el Grup Parlamentari Popular l'haguera recolzat.
I si les seues senyories hagueren plantejat fer la proposta conjuntament dels tres grups, el Grup Parlamentari Popular també ho hauria acceptat.

El que no accepta el Grup Parlamentari Popular és que vosté, per a ocultar que no han tingut la suficient sensibilitat en un tema tan important per a la ciutat d'Elx i per a tota la Comunitat Valenciana, vinguen ara a ocultar aquí amb denúncies que no tenen cap sentit, crítiques que no tenen cap base i amb desqualificacions personals que no condueixen a res positiu.

Res més, senyories, i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Senyor Torres, demana la paraula per a.
.
.
?
*(Pausa)* Per a rèplica té la paraula, per cinc minuts.

 

**El senyor Torres Salvador:**

 

Gracias, señora presidenta.

Señor Maluenda.

Le ha venido al pelo a usted la intervención del señor Oltra y la mía para efectuar por su parte, efectivamente, lo que usted ha denominado que hemos hecho nosotros, una provocación en toda regla.

Intentan ustedes en múltiples ocasiones subvertir el resultado de las urnas en el pueblo de Elche.
Yo creo que el Ayuntamiento de Elche es una chinita que llevan ustedes en el zapato, y aprovechan cualquier ocasión y cualquier oportunidad para lanzarse en contra de este ayuntamiento y en contra de sus intereses.
Hasta el extremo que no han dudado incluso en cesar al portavoz del Grupo Popular en el Ayuntamiento de Elche por oponerse a determinados temas, como la Ley de áreas metropolitanas, que se llevaban en esta Cámara.

Usted por una parte dice que quería llegar a la unanimidad y que agradecía a la junta de síndics el apoyo unánime que habían prestado para que pudiese ser tramitada esta proposición no de ley, cuando en realidad no habría procedido en situación de normalidad, y si ustedes no hubiesen tenido el consenso tanto de Esquerra Unida como del Grupo Socialista, no habría venido esta iniciativa a esta Cámara, y nuestros grupos aceptaron porque pensábamos que era posible llegar a una enmienda de consenso, fundamentalmente en la moción, porque no creo que sea tan complicado el admitir y el reconocer la participación del ayuntamiento y la participación de la junta local gestora.

Nosotros pensamos que hay temas que efectivamente deberían quedar fuera de la lucha política y fuera del debate político.
Y ese tema del que estamos hablando hoy, el misteri de Elx, es uno de ellos.
Pero ustedes y usted fundamentalmente, con su actitud y con la redacción unilateral de esa resolución, está impidiendo que ese tema quede fuera del debate político y por lo tanto se convierta en un tema que se pueda discutir tanto en el fondo como en la forma.

El Ayuntamiento de Elche y el propio patronato del Misteri tienen muchos técnicos y tienen muchos estudiosos que llevan mucho tiempo trabajando en este tema y que perfectamente podrían haber colaborado en la redacción de algo que después tiene que trascender nuestras fronteras.

Está usted discutiendo o ha discutido usted si es antes el huevo o si es la gallina, si ha hecho más la Generalitat o ha hecho más el Ayuntamiento de Elche.
La Generalitat tiene que cumplir con sus obligaciones y el Ayuntamiento de Elche cumple con las suyas.
Usted habla aquí de subvenciones de 1.
600.
000, 1.
700.
000.
No señor.
El Ayuntamiento de Elche es el que mantiene el Patronato.
No solamente con las subvenciones que puedan aparecer.
El Ayuntamiento de Elche paga la luz, paga el agua, paga las instalaciones, paga el personal, paga el sostenimiento, paga prácticamente a todas las personas que participan en la Festa.
Y, por lo tanto, esos gastos no revierten como subvención, sino que se consideran gastos del propio ayuntamiento.
Porque el ayuntamiento, siempre ha considerado que la Festa es propiedad del Ayuntamiento de Elche y propiedad del pueblo de Elche, a pesar de que exista un Patronato y una Junta local gestora, pero es el responsable, por lo tanto, y la mayor parte de los gastos que se ocasionan en ese Patronato son gastos que están en las partidas del propio Ayuntamiento y no a través de subvenciones.

Dice usted que no nos hemos preocupado de la ciudad de Elche, que normalmente no tenemos conexión alguna con los ilicitanos.
Yo me remito, como ustedes también dicen tantas veces aquí y en tantas ocasiones, a las urnas, señor Maluenda.
Las urnas han demostrado en múltiples ocasiones si el Partido Socialista, en este caso, tiene o no tiene sensibilidad para con los ciudadanos de Elche.
Pero no creo que sea ese el motivo por el que hoy hemos venido aquí, ni para que tengamos que estar discutiendo sobre esos temas.

Desde nuestro grupo le ofrecemos la posibilidad de que pudiésemos llegar a una resolución de consenso introduciendo al Ayuntamiento de Elche.
No creo que eso sea nada especial, ni creo que eso pueda desvirtuar para nada la propuesta de resolución que hace el Partido Popular.
Si ustedes no lo aceptan, efectivamente se demostrará que lo que quieren es una provocación y que lo que quieren es, en este caso, provocar a todo el pueblo de Elche.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Torres.

Té la paraula el senyor Maluenda, per a rèplica.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Senyories.

Bé, és que és per a vore-ho i per a escoltar-ho.
Ara resulta que som nosaltres els que volem provocar?
que hem vingut ací a defensar a la trona una iniciativa cultural demanant el suport de tots els grups parlamentaris, i en el torn de defensa de les seues esmenes, tant el senyor Torres ­al senyor Oltra ja me referiré en la seua rèplica­ ha vingut ací a provocar des del primer moment, insultant, desqualificant, i ara resulta que som nosaltres.
.
.
i fa mencions absurdes.

A més jo comprenc que és que vosté no ha escoltat el que jo he dit, i ho comprenc, perquè amb el guirigall que hi havia era quasi impossible escoltar-me, perquè jo no he dit, no he parlat en ningun moment de subvencions de l'ajuntament al patronat, en ningun moment.
Jo he estat parlant de qui ha sufragat les despeses de la candidatura, he dit que la conselleria ha presentat el projecte a Roma a despeses seues, l'ha presentat a París, i que l'ajuntament l'únic que ha fet en eixe aspecte ha sigut invertir 1.
500.
000 pessetes per a traduir el projecte a l'anglés i per a imprimir-lo.
Això és el que he dit.
Tota la resta l'ha dita vosté.

Se veu que en el fur intern sap que no se deuen portar massa bé.
Clar que parlen les urnes en Elx, clar que parlen, ja veu vosté què ha passat en les últimes eleccions generals, han parlat i han parlat molt clar.
Mire, senyories, mai hi ha hagut un govern de la Generalitat que s'haja preocupat tant pels temes d'Elx com el govern que presidix don Eduardo Zaplana, mai hi ha hagut en la Generalitat tanta sensibilitat amb els temes il·licitans com mai en estos moments.
I això ho demostra que des de 1995, quan comença a governar el Partit Popular fins a l'any 2000, fins a finals de l'any 2000, s'han invertit en Elx, 31.
584 milions de pessetes en fons de la Generalitat, sense comptar les col·laboracions i els convenis de col·laboració en matèria d'infraestructures i de carreteres, etcètera, que se fan en col·laboració amb el ministeri i amb convenis de la diputació.
Només directament, des de la Generalitat, 31.
584 milions.
Que perquè les seues senyories sàpien, miren: 1.
686 en sanitat; 3.
787 i 11.
447 en educació; 1.
728 en sanejament de recursos hidràulics; 1.
062 en justícia; 10.
561 en carreteres.
.
.
i, a més, en estos moments, hi ha projectes en execució, en licitació o en redacció, tant de la Coput com del ministeri, per un global de 54.
000 milions de pessetes.
54.
000 milions de pessetes conforme se va exposar i se va explicar la passada setmana en reunió en el Rotary i en el fòrum d'empresaris d'Elx, que tenen coneixement exacte i directe de tot allò que l'ajuntament no vol transmetre, que també ho sap: no ho vol transmetre.

Per tant, senyories, crec que estan equivocant-se, senyor Torres, i estan fent un plantejament erroni.
Si tanta sensibilitat tenen les seues senyories, té el Grup Parlamentari Socialista pels temes il·licitans, bé, anem a oblidar que vostés no han sabut arreplegar eixe sentir de la societat civil il·licitana, no vaig a dir-ho més, no vaig a dir-ho més, anem al moment present.
El que és cert és que en este moment hi ha una iniciativa que demana en la seua proposta de resolució el suport a la candidatura del Misteri d'Elx perquè siga declarat per la Unesco, que siga acceptat, i que abans del dia 29 de maig han d'estar les adhesions en el fòrum de la Unesco, i tenen la oportunitat de votar a favor.
Demostren eixa sensibilitat per els temes il·licitans votant-la favorablement, obliden-se per complet de qui ha arribat primer, que açò no és una carrera de fons, això és el menys important; a mi no me preocupa mai qui presenta les iniciatives, ni al meu grup tampoc, el que ens preocupa és que les iniciatives siguen conseqüents amb els desitjos i les necessitats del poble valencià, i esta iniciativa ningú, senyories, pot dubtar que és una iniciativa oportuna, una iniciativa encertada i una iniciativa justa.
Què més volen demanar vostés per a votar-la favorablement?

Senyories, jo crec que deuen despolititzar la seua opinió en estos moments, despolititzar-la i ser una opinió objectiva, i facen vostés per Elx, però no solament per Elx, per tota la Comunitat Valenciana, perquè la resta de valencians, encara que no siguem nascuts en Elx, ens sentim orgullosos de la representació del Misteri, i volem que les institucions internacionals li donen suport, conforme està donant-li suport la Generalitat i conforme està donant-li suport el Ministeri.

Per tant, senyories, tenen l'oportunitat de demostrar eixa sensibilitat.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

El senyor Oltra demana la paraula per a rèplica.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Home, jo crec que el senyor Maluenda, en la seua primera rèplica conjunta, ha fet una confessió de pla: l'important era això, avançar-se.
Això és el que vosté ha dit: "És que vostés estan no sé qué perquè nosaltres ens hem avançat".
Eixa era la jugada, avançar-se com fóra, encara que fóra a costa d'estropejar el consens i el diàleg que fins ara sempre hi havia hagut en el tema del Misteri; això era l'important, posar-se la medalla i s'ha de reconéixer que ho ha aconseguit, això ho ha aconseguit.
Nosaltres no ho tenim, escolta, si un grup té una iniciativa i la tira endavant i podem en estos casos xarrar i arreglar el tema, estupend.
El problema és que no solament ha fet això, sinó és que ho ha presentat.

Però vosté ara diu: "És que en la Junta de Síndics.
.
.
" Si la Junta de Síndics ­diga tota la veritat, senyor Maluenda­, si la Junta de Síndics es fa el dia 5 i vostés presenten la iniciativa el dia 1 per registre: ja estava presentada, ja estava fins i tot donat en la premsa.
O siga, si l'objectiu.
.
.
jo no diria més que simplement ratificar les paraules de vosté; ha sigut una confessió en tota regla d'un intent partidista de voler monopolitzar una qüestió que fins ara ha sigut de tot el món, això ha sigut.
I alerta, que el Misteri d'Elx ha aguantat moltíssim, fixe's que es va salvar del Concili de Trento que va prohibir les representacions dins de les esglésies.
.
.
Es va salvar d'això.
I es va salvar de la desamortització de Mendizábal, i esperem que se salve de vostés també, a pesar que estan lluitant per a carregar-se'l, perquè d'esta manera és com al final se'l carregaran.

Diu: "És un tema cultural que no s'ha de polititzar".
Sí, justetament el contrari del que fan.
És cosa de vore la facilitat que hi ha en eixe tipus de coses.
O siga, particularitzar-ho, patrimonitzar-ho, un de vostés.

Home, això que l'Ajuntament d'Elx no ha fet res, això és increïble de dir.
Jo no sé, senyor Maluenda.
.
.
, sé que vosté és un especialista ací en l'escenari, però, home, siga un poquet més rigorós o demane més informació a qui li l'ha de donar, i vosté en eixe aspecte té molta més facilitat que tots nosaltres junts.
¿Com se pot dir que l'Ajuntament d'Elx no ha col·laborat, no ha participat en les despeses fonamentalment en les dos exposicions importants?
Com se pot dir això?
Això és mentira, senyor Maluenda, això no és veritat.
Tant no és veritat que jo tinc ací dos respostes, d'una persona ­jo crec que poc sospitosa­, que és el conseller de Cultura, que diu: "L'exposició en Roma i l'exposició en Madrid es van fer en col·laboració amb l'Ajuntament d'Elx, que va sufragar el 50 % d'eixes despeses".
*(Remors.
)* Està aquí, està aquí.
I sap quant va pujar, en un cas?
40 milions de pessetes ­firmat pel conseller­: 20 milions la Conselleria de Cultura i 20 milions l'Ajuntament d'Elx.
*(Remors)*

Com se pot dir el que vosté ha dit ací?
Com se pot dir això?
Vol que li diga l'exposició de Roma?
El 50 %.
I està signat aquí.
Però és que a més, el que està signat aquí és que va ser veritat: com pot pujar vosté ací i dir les falsedats que ha dit?
Espere que rectifique, espere que si li ha de ficar un puro a algú, li'l fique, però vosté no pot mantindre el que ha dit ací, perquè això és prendre'ns el pèl a tots nosaltres: no dir la veritat.
I això, en política jo crec que se poden dir moltes coses, però arribar a dir el que vosté ha dit ací i que se quede la cosa aixina, me pareix inacceptable, absolutament inacceptable.
S'ha passat i s'ha passat bastant, senyor Maluenda, del tema este.

Jo li insistisc: podrà ser discutible.
Ja veig que no té ninguna voluntat d'intentar arreglar el tema del text de l'exposició de motius.
Lamentable, lamentable perquè és vergonyosa la manera com està ahí.
Però que no accepte ni tan sols l'evidència, la realitat.
.
.
En eixa proposta de resolució de quatre línies que hi ha ahí, que els dos grups de l'oposició plantegen simplement que se reconega una cosa que és evident, i és que l'Ajuntament d'Elx, li agrade a vosté o no li agrade a vosté, existix l'Ajuntament d'Elx, a més, votat per la ciutadania, i ara té una composició i ans en tenia una altra i en els pròxims anys no sé què tindrà, però eixe Ajuntament d'Elx és la representació de tots els il·licitans i il·licitanes, i ha estat ahí des del primer dia, molt ans que vosté, molt ans inclús que el Partit Popular es preocupara pel tema de la nominació per a la candidatura.

La primera institució que va començar a menejar-se i ara està fa un xorro d'anys va ser l'Ajuntament d'Elx, i ha estat sempre ahí, sempre perquè sempre ha sigut una cosa en què s'ha comptat amb l'acord dels tres grups municipals ­o a voltes quatre que hi han hagut allí­, tot el món ha col·laborat en eixe tema.
I és molt lamentable que des d'una visió tan estreta, tan sectària, tan partidista, tan absolutament polititzada, que vosté vol carregar-se el Misteri, que ni tan sols accepte això: que figure que entre les institucions en què se recolzen les gestions que estan fent, que també figure l'Ajuntament d'Elx.
No que s'anul·len les altres, sinó simplement que com una més.
És l'única cosa que demanem, que com una més figure també l'Ajuntament d'Elx.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Oltra, vaja finalitzant.

 

**El senyor Oltra i Soler:**

 

A tal nivell arriba l'odi o l'aversió a l'Ajuntament d'Elx?

És la representació de tota la ciutadania del poble, eh?
, de tots els colors.
Això és absolutament inexplicable.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Oltra.

Té la paraula el senyor Maluenda per a rèplica.
*(Remors)*

Senyories, per favor, silenci, per favor.
Senyories.

 

**El senyor Maluenda Verdú:**

 

Molt excel·lent, senyora presidenta.

Senyories.

Mire, senyor Oltra, el que és vergonyós per a vosté, vergonyós per a vosté ­per a mi no, jo no li done importància­, el que és vergonyós per a vosté és que s'haja trobat amb una iniciativa que defensa els interessos culturals i històrics de la ciutat d'Elx sense que vosté l'haja presentat.
I jo ho entenc que vosté estiga sufocat, per això ve aquí a parlar de vergonya i de vergonyós.
Això és el que vosté lamenta i això és el que tracta de dissimular, però ja no té remei.

Sap vosté com fa oblidar eixa situació que a vosté li ha passat per alt, perquè no té la suficient sensibilitat com.
.
.
?
Perquè fixe's què em diu a mi: que jo vaig en contra del Misteri.
Jo?
Que jo vaig en contra del Misteri?
Jo, fins i tot crec en el que significa el Misteri!
*(Remors)* Fins i tot, crec en el que significa el Misteri i eixa representació!
Fixe's vostés!
*(Remors)* I és un dret constitucional.
Pregue respecte als meus drets constitucionals, senyories.

I li deia, senyor Oltra, que vosté sí que ve aquí a parlar de fal·làcies i de coses absurdes.
Vostés és que no escolten.
Vostés és que no escolten per a res.
Jo he dit, i reitere, i repetisc, i no ho retire, que l'ajuntament d'Elx no ha participat en eixa petició, en eixa candidatura per a la declaració, que ha estat ­ho he dit­ des de la reunió de Toledo fins a la presentació en mà.
Ho he explicat clarísimament.
I li recomane, ja que no té la virtut d'escoltar, almenys que tinga la virtut de llegir, i que quan isca el *Diari de Sessions* ho llisca.
I l'ajuntament en eixa tasca només va aportar 1.
500.
000 pessetes per a traduir la recopilació que el senyor Navarro va fer del material que hi havia de l'anterior candidatura i conformar l'actual, traduir-ho a l'anglés i imprimir-ho.
Això ha costat 1.
500.
000 pessetes.

Però, vosté, com parla ací de tantes coses que sembla que ho sàpiga tot.
.
.
Mire, ha parlat de les cornises de Santa Maria, que no ens preocupem.
.
.
Això és el que vosté es creu!
Si és que vostés no s'entera de les coses d'Elx!
Senyor Oltra, si vosté és vergonyós.
Vosté només sap de mangraners.
Vosté només sap de mangraners.
Vosté no s'entera del que passa a Elx.
Les cornises de Santa Maria.
.
.
, hi ha un conveni amb la Coput per a restaurar les cornises que són de pedra arenisca, per a restaurar-les, i hi ha un conveni amb la Coput.
És lamentable que vosté no s'entere, però vosté deu comprendre i fer-se a la idea que no només existeix allò que vosté s'entera, i que d'allò que vosté no s'entera no existeix, perquè amb eixos plantejaments.
.
.
, així li va al seu grup.
Així li va al seu grup.

Vosté no va saber reaccionar, i deu reconéixer-ho, en la Junta de Síndics.
No va saber reaccionar.
Igual que va fer fa unes setmanes en una iniciativa del Grup Parlamentari Socialista, que va demanar vosté en persona que per què no s'ajornava i se signava conjuntament.
Vosté coneixia el sistema, vosté coneixia el sistema.
Per què no ho va plantejar esta setmana?
Per què no ho va plantejar esta setmana, senyor Oltra?
Això és el que li dol a vosté.
I per això vénen a la provocació i a l'intent de desqualificació.
Mire, no, mire no.

El Misteri d'Elx, la història d'esta terra.
.
.
*(Remors)* Ja sé que a vostés estes coses els fa riure, però a mi me mereixen la màxima seriositat perquè jo sóc diputat a les Corts Valencianes i sempre, amb errors o amb equivocacions, amb equivocacions i amb encerts, defensaré sempre el que és la història, el que és la cultura i el que és la realitat social de la nostra comunitat.
A vostés els pot fer riure.
Eixe és el problema de vostés.
Eixe és el problema de vostés.
A mi no.
Per a mi és un tema molt seriós, i, per tant, no abdique a defensar constantment eixa realitat.
I tristament a vostés així els va.

I li deia, senyor Oltra, li deia abans de la interrupció, que a vosté en realitat el que li ha molestat és això.
Sí, perquè estan intentant donar entendre a la trona que jo per ser de Monòver no tinc dret a presentar esta iniciativa.
Qualsevol diputat, encara que siga d'Ademús, encara que siga de Segorbe, o, encara que siga de Vinaròs, té dret legítim a presentar una iniciativa.
I com nosaltres creem en la vertebració d'esta comunitat, com creem en la vertebració d'esta comunitat, ens interessen tots els temes des de Vinaròs fins a Pilar de la Horadada i des de Dénia fins a Ademús.
Jo sé que a vostés no.
A vosté només li preocupa la seua parcel·leta, i en estos moments resulta que la seua parcel.
leta sembla que se la rega l'altre, sembla que se la rega l'altre.

Mire, senyor Oltra, això és trist per a vosté, però per a nosaltres he dit abans que açò no era una carrera de fons, açò era una iniciativa que s'ha plantejat, que vosté ha tingut oportunitat de sumar-se a la Junta de Portaveus, no ha sabut reaccionar i no ho ha demanat, i ara té aquí l'oportunitat de votar-la a favor o en contra.
I la única cosa que queda és el vot final.
Així que deixen-se d'excuses de mal pagador.
I reitere ­i ho dic amb humilitat-, desitge i espere que isca per unanimitat.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Maluenda.

Correspon a continuació la votació ordinària.

Senyories.

Votació ordinària a la Proposició no de llei sobre recolzament a la candidatura del Misteri d'Elx perquè siga declarada per la Unesco com a obra mestra del Patrimoni Oral i Immaterial de la Humanitat, presentada pel Grup Parlamentari Popular.
Senyories, comença la votació.
El resultat de la votació és de 42 vots a favor, cap en contra, 32 abstencions.
Queda aprovada la Proposició no de llei sobre recolzament a la candidatura del Misteri d'Elx perquè siga declarada per la Unesco com a obra mestra del patrimoni oral i immaterial de la humanitat.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

Senyories, se suspén la sessió per 10 minuts.

*(Se suspén la sessió a les 11 hores i 27 minuts)*

*(Es reprén la sessió a les 11 hores i 49 minuts)*

*(Ocupa la presidència el vicepresident primer, senyor José Cholbi Diego)*

***Compareixença del conseller de Cultura i Educació, senyor Manuel Tarancón Fandos, per tal d'informar sobre la política lingüística en l'administració pública valenciana pel que fa a l'exigència del coneixement del valencià en els llocs de treball de l'administració de la Generalitat, sol·licitada pel GP Socialista­Progressistes (RE número 16.
904) i pel GP Esquerra Unida del País Valencià (RE número 16.
991)***

**El senyor vicepresident primer:**

 

Reprenem la sessió.

Punt 12 de l'ordre del dia: compareixença del conseller de Cultura i Educació per informar sobre la política lingüística en l'Administració Pública Valenciana, pel que fa a l'exigència de coneixement del valencià en els llocs de treball de l'Administració de la Generalitat, sol·licitada pel Grup Parlamentari Socialista­Progressistes, amb el número de registre d'entrada 16.
904; i pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, amb el número de registre 16.
991.
Per tant, l'ordre d'intervenció serà el que ve d'acord amb la presentació, amb el número de registre.

Té la paraula el membre del Consell, que és, en este cas, el senyor Tarancón, conseller de Cultura, Educació i Ciència.

 

**El senyor conseller de Cultura, Educació i Ciència:**

 

Moltes gràcies, senyor presidente.

Senyores i senyores diputats.

La Constitució espanyola, en el seu article número 3, estableix que el castellà és la llengua espanyola oficial de l'Estat.
Continua la Constitució afirmant que tots els espanyols tenen el deure de conéixer-la i d'usar-la.
Les altres llengües espanyoles seran també oficials ­diu la Constitució­ en les respectives comunitats autònomes d'acord amb els seus estatuts.

El nostre Estatut d'Autonomia, de l'1 de juliol de 1982, en l'article 7, estableix que els dos idiomes oficials de la comunitat autònoma són el valencià i el castellà.
Tots tenen el dret a conéixer-los i usar-los.
La Generalitat Valenciana ­continua­ garantirà l'ús normal i oficial de les dues llengües i adoptarà les mesures necessàries per tal d'assegurar el seu coneixement.
La llei establirà els criteris d'aplicació de la llengua pròpia, el valencià, en l'Administració i l'ensenyança.

La Llei d'ús i ensenyament del valencià, de 23 de novembre de 1983, en el seu article número 29, estableix que el Consell de la Generalitat Valenciana propiciarà l'ensenyament del valencià als funcionaris i empleats públics depenents d'esta, de l'Administració local i de la central, en els termes que amb estos acorde, segons principis de gradualitat i voluntarietat.

En el marc d'esta normativa bàsica l'Administració valenciana realitza les actuacions necessàries que impulsen i fomenten el coneixement i l'ús del valencià en tots els nivells de l'Administració pública.

En este sentit, el text refós de la Llei de funció pública valenciana, de 24 d'octubre de 1995, en l'article 9.
4, del capítol que regula l'accés del personal a la funció pública valenciana, estableix que ­cite literal­: "els que superen les proves selectives per a l'ingrés en la funció pública acreditaran els coneixements de valencià a través de la presentació dels certificats, diplomes o títols que hagen estat homologats per la Generalitat Valenciana o amb la realització d'un exercici específic.
Els que no puguen acreditar els mencionats coneixements quedaran compromesos a la realització dels cursos de perfeccionament que amb esta finalitat organitze la Generalitat Valenciana".

Esta norma és substancialment la mateixa que la de la primera redacció de la Llei de la funció pública valenciana, Llei 10/85, així com la que recull el text refós posterior de 20 de març de 1991, i concorda esta redacció amb la Llei 4/83 d'ús i ensenyament del valencià que en l'article 27 estableix que el Consell de la Generalitat fomentarà l'ús del valencià en totes les activitats administratives dels òrgans depenents d'esta; i, en l'article 29, on diu que el Consell de la Generalitat Valenciana propiciarà l'ensenyança del valencià als funcionaris i empleats públics depenents d'esta, de l'Administració local i de la central.

Perquè el coneixement i l'ús del valencià estiga cada volta més extés s'organitzen en l'Administració pública cursos de coneixement de valencià dirigits exclusivament al personal de les administracions.
Amb este objectiu, des de l'any 1995 s'han organitzat 1.
578 cursos de formació de valencià per al personal de l'Administració autonòmica i de l'administració general de l'Estat a la Comunitat Valenciana, cursos que han registrat vora les 40.
000 inscripcions i que suposen unes 80.
000 hores de formació.

Per a fomentar la formació en valencià del personal de l'Administració general de l'Estat es va signar en l'any 1995 un conveni de cooperació entre la Conselleria de Cultura i Educació i l'Inap, l'Institut Nacional de l'Administració Pública, i cada any s'ha signat un acord de finançament d'estos cursos entre les dues institucions destinant-se des de l'any 95 un total de 130 milions de pessetes, 56 dels quals han estat aportats per l'Inap.

De la mateixa manera, l'Ivap, l'Institut Valencià d'Administració Pública, dins del seu pla de formació continuada, desenrotlla una tasca específica en este àmbit, orientada en concret cap a la formació i perfeccionament del valencià en la seua vessant administrativa.
El pla de formació continuada d'enguany, aprovat per Resolució de 21 de desembre de 2000, està prevista la celebració de cinc cursos relacionats amb el valencià realitzats en 23 edicions i que suposaran exactament més de 500 ­concretament 525­ hores lectives dedicades a la formació i aprofundiment en la nostra llengua, amb l'especificitat del reforçament del llenguatge administratiu per a personal de les administracions públiques que ja tenen ­açò són activitats, diguem, de reforçament­ la competència lingüística en valencià.

Cal destacar també que en l'actual barem general d'aplicació dels concursos de mèrits per a la provisió de llocs de treball, aprovat per Ordre de 20 de gener de 2000, es valora el coneixement del valencià fins a un total de 3 punts, com a mostra palpable de la intensificació de l'estudi del valencià.

Tenim la voluntat política d'assentar sobre bases sòlides la llengua valenciana, i per això estem treballant i promocionant el seu ús entre tots els empleats públics en general, ho requerisquen o no de manera específica els seus respectius llocs de treball.

Per tant, a tot el personal de la Generalitat Valenciana se li ofereixen mitjans per a conéixar-la, la llengua, i perquè possibilite el dret a usar-la de la mateixa manera que el castellà.

I per això he de referir-me com a instrument essencial per al coneixement, promoció i ús del valencià, a l'ensenyança de la llengua en el sistema educatiu, ja que l'actual alumnat dels centres educatius ­recordant el que és obvi, que en tots els centres s'ensenya el valencià com a assignatura­, no només són els futurs ocupants, possibles futurs ocupants dels llocs de treball en el sector públic i privat, sinó també els garants de l'ús i de la consolidació del valencià en el futur.

La realitat del fets és el reflex de l'esforç realitzat per esta Administració ­em referisc a l'Administració de la Generalitat des que està al front d'ella el govern d'Eduardo Zaplana­ respecte a l'ensenyança en valencià.
I vagen algunes dades que ho exemplifiquen de manera ben clara.

En el curs 1994/1995 hi havia 64.
572 alumnes que seguien un dels programes d'ensenyament en valencià.
Hui, este alumnat s'ha duplicat i ja són 132.
750 els alumnes que estudien en valencià.

Pel que fa als centres educatius, front als 197 que hi havia fa sis anys, són ara 863, la qual cosa suposa un increment del 45%.

Un aspecte essencial per al coneixement del valencià és la formació del professorat que assegure la seua capacitació lingüística com a garantia de l'aplicació dels programes bilingües en el sistema educatiu.
Esta Administració ha organitzat en els últims cinc anys 1.
766 cursos de valencià per al professorat que han registrat vora 35.
000 inscripcions.

Les proves de coneixement de valencià que organitza la Junta Qualificadora de Coneixements del Valencià, entre 1996 i 2000, han atés una demanda de vora 300.
000 matrícules.

Hem de destacar també la campanya general de promoció de coneixements de valencià en la població adulta, que han celebrat des del curs 1995/1996 2.
655 cursos que han tingut una assistència de 66.
375 persones.

Pel que fa a les ajudes a la promoció social del valencià en els últims cinc anys, ha hagut un increment d'empreses, comerços, indústries i associacions que ha duplicat el nombre de participants que hi havia fa cinc anys.
Això ha fet que les ajudes s'hagen anat incrementant any rere any.
Front als 120 milions d'ajudes pressupostàries de l'any 1995, en els pressupostos d'enguany esta partida de promoció social del valencià preveu vora 220 milions de pessetes, el que implica un increment de quasi el 98%.

No podem oblidar tampoc que l'Administració local rep les ajudes de la Generalitat necessàries per al foment del valencià, i, per això, a través del conveni de col·laboració entre la Conselleria de Cultura i Educació i la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, s'atorguen ajudes als ajuntaments i mancomunitats perquè facen cursos de valencià als funcionaris, puguen dur endavant tasques de redacció i traducció de textos en valencià i qualsevol altra activitat que promocione el valencià en el seu àmbit.

L'actuació de l'Administració pública valenciana s'ajusta al marc de la legalitat vigent, realitzant una política respectuosa amb les dues llengües oficials de la nostra comunitat, el valencià i el castellà, dirigida a la integració i vertebració de la nostra comunitat en tots els aspectes, econòmics, socials i culturals, sempre guiats pel respecte a l'Estatut i a la Constitució.

Moltes gràcies, senyories.

Moltes gràcies, senyor president.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Intervenció del grup sol·licitant, en este cas el Grup Parlamentari Socialista­Progressistes.
Senyor Baltasar Vives, té la paraula.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Senyor president.

Senyories.

Conseller, jo esperava una altra cosa de la seua compareixença, però, després del d'este matí ja no m'estranya quasi res.

És cert que ha començat vosté en un marc normatiu i jo no puc fer més que acceptar el que diu, perquè, evidentment, tot el que diu està en el marc normatiu.
Però, m'estranya que quan parla de l'Estatut d'Autonomia i quan parla de la Llei d'us faça només referència als articles que, evidentment, són importants, però, igual que vosté parlava que l'Estatut d'Autonomia en el seu punt seté diu que els dos idiomes oficials de la Comunitat Autònoma són el valencià i el castellà, etcètera, el punt quatre diu una cosa en l'Estatut d'Autonomia, i és que diu exactament com atorgarà protecció i respecte especials a la recuperació del valencià.

Jo crec que eixe és el tema i el nucli fonamental del que ací hui anem a debatre.
Per què hem demanat la compareixença nosaltres?
Jo crec que vosté entendrà que no hem demanat la compareixença perquè vosté vinga ací i ens done algunes xifres sobre el que estan fent i que vivim en el millor dels móns.
Això ja ho sabíem.
Això, si no haguera vingut ja ho sabíem perquè, faltaria més, no saber això!

El problema que tenim és que nosaltres pensem, creem, sentim, notem.
.
.
Perquè nosaltres el tema de la llengua se'l creguem.
Perquè, a més a més, la Llei d'ús i ensenyament del valencià, que és l'instrument bàsic que ens vam dotar els valencians per a la seua recuperació, diu, evidentment, que el valencià és la llengua pròpia de la comunitat, però que com a llengua pròpia de la comunitat ­pròpia, eh?
, nosaltres tenim dos idiomes oficials, però tenim una llengua pròpia només, que és el valencià­, i com a llengua pròpia dels valencians ho és també de la Generalitat i de la seua Administració, i, per tant, té l'obligació.
.
.
i tot el plantejament de la llei és que, si resulta que el valencià és el nostre signe més important d'identificació com a poble, és evident que o la protegim, perquè fa ja més de 300 anys que la llengua estava abandonada, estava molt malament i teníem un element de recuperació.
I hui en dia la Llei d'ús i ensenyament del valencià és un instrument que quasi pràcticament tothom accepta.
És cert que quan es va aprovar vam tindre problemes.
És cert que vostés es van abstenir en la votació.
És cert que va ser una votació que, almenys, no va haver vots en contra, però s'ha convertit en l'instrument bàsic de recuperació.
Però, clar, el problema és que no es compleix.
I no es compleix ni en l'Administració ni en l'educació.
.
.
com jo crec que vaig a poder-li ofertar algunes xifres, no massa xifres, però algunes xifres.

Quin és el problema que tenim?
El problema que tenim, des del meu punt de vista, és que el PP, el govern del PP, el govern actual del senyor Zaplana, que no creu en quasi res, tampoc creu en el valencià.
Però, clar, el problema és que només creu en el valor instrumental, com a cosa electoral, que tinga un element.
I la llengua la utilitza com a elemental electoral, i així ens va.
Una postura quan està en l'oposició, una altra postura quan està en el govern, i ací no ens aclarim.

Però quin és el problema que hi ha?
Jo crec que el problema que hi ha és que, com a resum, que ara després explicaré, pel que fa a l'ensenyament i a l'administració ­que, com vosté bé ha dit, des del punt de vista de la legalitat vigent, són els dos elements fonamentals per a la recuperació de la nostra llengua­, l'ensenyament del valencià experimenta una preocupant paralització en el ritme de creixement.
La llengua dels valencians no rep la protecció que li reserva l'Estatut i la Llei d'ús, no hi ha cap impuls institucional a favor de l'ús del valencià.
Els centres privats no incorporen ni un pla d'ensenyament en valencià, ni un pla d'immersió lingüística, ni un pla d'incorporació progressiva de la llengua, ni res que se semble.
17 anys després de l'aprovació de la Llei d'ús continuen encara els centres educatius de la nostra comunitat sense dotació suficient de professorat qualificat i, el que és més important, sense requisit lingüístic per a poder impartir amb tota claredat el tema de l'ensenyament.

Pel que fa a l'Administració, no estan classificats conforme diu la Llei d'ús i ensenyament del valencià els llocs que hagen de tindre el requisit lingüístic.
Només hi ha, segons un estudi qualificat d'un sindicat que ha fet públic, l'1% de les places de l'administració tenen catalogació de valencià.
Però és més.
La Llei d'ús i ensenyament del valencià diu: "En l'Administració pública valenciana totes aquelles persones que hagen de tindre contacte amb el públic, necessàriament hauran d'estar catalogades en valencià".
Vol dir vosté que només hi ha eixes seixanta i *pico* persones que tenen contacte amb l'Administració?
Què passa, que estan tots tancats i només hi ha seixanta que estan ahí en la porteta per a rebre el personal?
Què passa que només hi ha un 1% de gent que està reciclada?

Però és que a més a més no hi ha cap impuls institucional a favor de l'ús.
Però més encara.
Alguns elements que abans estaven normalitzats, com era el tema.
.
.
el nom de les conselleries sempre s'havia respectat el nom en valencià.
Perquè, clar, de conselleria a *consejería* va un tram.
Com és que ara ja apareixen escrits en el nom de les conselleries en castellà?
Com és que ja hi ha impresos que abans estaven normalitzats en bilingüe de l'Administració valenciana que ja estan altra volta només en castellà?
Com és que anem arrere com els carrancs en el tema de la normalització lingüística?

Mire vosté.
Sí que és cert que vosté diu que hi ha més xiquets i hi ha més.
.
.
Mire, les dades les tenim.
És cert que en l'any 1995-96, pel que fa a primària, hi havia 48 centres que es van incorporar.
.
.
Però sap vosté el que passa?
Que quan veus la freqüència de la incorporació, veus que any rere any en primària van incorporant-se menys xiquets a l'ensenyament en valencià.
Que tenen algun tipus de programa, eh?
Ja no els queda.
.
.
qualsevol tipus de programa, però cada any hi ha menys.
Sap vosté quants se'n van incorporar en l'any 2000-2001, conseller?
6 centres només.
És a dir, està estancat.
Però vosté es creu que està estancat perquè no hi ha més possibilitats de creixement?
Hi ha 1.
089 centres, conseller.
Sap quants centres tenen algun tipus d'ensenyament en valencià?
Només el 54%, sis-cents i *pico* centres.
Però sap vosté d'eixos sis-cents i *pico* centres quants en són privats?
27 només.
Què estem fent?
, dos xarxes, una xarxa pública en valencià i una xarxa privada en castellà?

Però és que, a més, si mirem el tema territorial, el problema és igual de greu.
Això de l'asimetria, que ara està tan de moda, resulta que la implantació territorial és completament asimètrica.
Mentre que el 84% de la província de Castelló té algun programa d'ensenyament en valencià, a la província d'Alacant només arriba al 35%.
Però sap vosté la ciutat d'Alacant quants en té?
Només el 6% d'alguna línia d'ensenyament en valencià.
Què fem ahí?
És que això tampoc no és igual l'ensenyament del valencià per a tots o com està l'assumpte?

Però per greu que siga eixe plantejament, no és més greu eixe plantejament més enllà de les dades, del que se representa.
El problema és que no hi ha cap control.
Eixa inspecció que tenim, que després resulta que apareix per ahí, que se sap quina és l'afiliació i se sap quines són les seues pertinences, però eixa inspecció no funciona.
Perquè el que és evident és que tenim constància que en molts centres de secundària ni tan sols les dos assignatures que s'han de donar en valencià perquè es faça la incorporació progressiva, estan donant-se en valencià, perquè no hi ha prou professorat.
I no obstant això, no passa res.
Eixa distribució asimètrica, és asimètrica territorial i pel tema de la privada.

El desenvolupament normatiu és realment una cosa que ens dóna molt que parlar.
Perquè, és clar, el que és el tema de les excepcions i el que és el tema de la situació, de com estan en les zones castellanoparlants, jo pense que ahí caldria fer algun tipus de plantejament més seriós.

En el tema dels recursos, no és que avancem, és que anem arrere.
Sap vosté el que rebia una aula que tenia ensenyament en valencià en l'any 1995?
Rebia 32.
400 pessetes.
Sap vosté el que rep ara?
20.
001 pessetes, el 44,22% menys, de pessetes reals.
Sap vosté el que ha apujat l'índex de vida?
El 20,89.
Sap el que significa?
Que rep quasi el 70% menys, 70 punts percentuals menys hui que rebia en 1995.
Això són dades concretes; i si no, diga vosté que no.
Això és el que diu l'Estatut que tindrà protecció especial el valencià?

Quant el tema de l'Administració ­perquè després parlarem una miqueta­ l'Administració, com jo li deia, el problema no és només que no hi ha gent per a fer l'ensenyament.
.
.
.
el que tinga gent catalogada per a tindre.
.
.
els ciutadans valencians que tinguen el recolzament suficient per part de l'Administració.
És que, a més a més, no es compleixen ni els acords que vosté signa amb els sindicats.
En l'any 1997 es varen firmar uns acords amb els sindicats que plantejaven precisament la classificació de llocs de treball.
A hores d'ara encara no s'ha complit ni una d'eixes.
.
.
Clar, si el problema ja no és desenvolupar les lleis, és que inclús el que vostés signen, des del punt de vista de la llengua, no és.

I, per últim, per acabar esta primera intervenció, el que li diria, conseller, és que jo crec que quan nosaltres des de l'oposició li plantegem al president Zaplana un pacte per la llengua, un pacte per a poder impulsar l'ensenyament del valencià, que s'accepta ací en esta trona, al cap d'uns momentets tornen a dir vostés que no hi ha manera de fer cap pacte.
Nosaltres ho hem oferit més d'una vegada.
Creem que fa falta un impuls institucional, però l'impuls l'han de fer vostés.
I, és clar, si no el fan, continuarem plantejant en esta trona que la llengua dels valencians és la nostra senyal d'identitat més important i que no és possible que cada dia vaja endarrere eixa senyal, perquè si no serà la desaparició del poble valencià.

Gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, el senyor Ramon Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyors diputats, senyores diputades.

Senyor conseller.

Jo havia demanat la presència del conseller de Justícia i Administracions Públiques perquè la meua petició era saber si l'Administració estava exigint, estava demanant el coneixement del valencià per als llocs de treball de l'Administració, però es va decidir que vinguera vosté, que evidentment no m'ha contestat a esta qüestió que jo li plantejava.
No m'ha dit com està exigint el Consell de la Generalitat Valenciana, com està exigint als seus treballadors el compliment de les obligacions que el mateix Consell té de manera legal.

Vosté mateix ha fet referència a articles legals que els obliguen.
Jo li'n vaig a dir algun.
Article 16, de la Llei d'ús i ensenyament del valencià.
El que diu és que les empreses de caràcter públic i els serveis públics directament depenents, han de garantir que els empleats que tenen relació directa amb el públic tinguen el coneixement suficient del valencià per a tindre amb normalitat el servei que els és encomanat.
És a dir, la paraula és garantir, no fomentar, no potenciar, no procurar assegurar.
Diu garantir.

L'article 30, en el dos y el tres.
En el dos: "Les bases de convocatòries per a l'accés a càrrecs, ocupacions i funcions públiques valoraran el coneixement del valencià per tal que puguen realitzar les funcions públiques, etcètera".
El punt tres: "Els poders públics valencians, als efectes de l'apartat anterior, assenyalaran els llocs per als quals es preceptiu el coneixement del valencià".
Juntament amb moltes altres indicacions legals reglamentàries que no vaig a dir ara, perquè totes van en el mateix sentit, en el sentit que moltes voltes les lleis estan ben fetes, però la seua aplicació és una vertadera barbaritat.

Hem mirat a vore quin interés real té la Generalitat, el Consell de la Generalitat, per este tema, perquè sempre que parlen d'ell, parlen amb paraules molt boniques; moltes voltes parlen d'ell, però parlen en castellà.
D'estos cursos que vostés ens ha comentat, un d'ells podria rebre'l el senyor Zaplana, i en cas que no poguera assistir, sempre es podria fer un curs a distància, perquè pensem que és necessari que la nostra màxima autoritat s'expresse moltes més vegades en valencià, que no només una vegada a l'any de manera protocol·lària*.*

Però és que no només ho centrem en el cap del Govern Valencià, sinó que si nosaltres mirem què estan demanant a la gent que treballa per a l'Administració ­i ací em referiré a les dades que abans ha fet referència el diputat que m'ha precedit­, de 16.
500 llocs de treballs catalogats en l'Administració ­no estem parlant de llocs docents, estem parlant de llocs de treball­, de 16.
500, només 165 tenen com a requisit el coneixement del valencià.
A mi no em sembla que només hi hagen 165 persones al públic per a atendre a la gent que puga anar en valencià.

Jo li puc contar molts fets, no propis sinó que han eixit inclús en la premsa, de gent que va a un lloc i és impossible que l'atenguen en valencià.
Quan vas a demanar inclús a un ajuntament una llicència d'obres i l'imprés el tenen en castellà, però no en valencià.
Ara, si tu vols traduir-te'l, te l'agarres, te'n vas a ta casa, te'l tradueixes i aixina fas el doble de faena.
La de secretaris d'ajuntaments que la gent, els regidors estan parlant en valencià, i arriba l'hora de l'acta i la tenen en castellà, perquè el.
.
.
no domina la llengua.
Però és que després, si algú li demana una còpia en valencià, li tradueixen de l'acta en castellà, no l'agarren directament del que s'ha parlat allí.
És a dir, la cosa és un vertader desastre.
I això és una prova de la manca d'estatus que vostés li donen al valencià.
Perquè no és suficient amb dir-ho, cal prendre accions positives i clares perquè això siga una realitat.

Mire, d'eixos 165 llocs, 68 són de traducció, correcció, assessories lingüístiques, etcètera, i la majoria els té vosté en la seua conselleria.
En queden molts poquets en els altres.
Per tant, només hi ha 97 persones que tenen l'obligació de tindre la titulació en valencià, algun tipus de titulació en valencià.
Que s'exigisca el coneixement oral, 7; l'elemental, 73; el grau mitjà, 17; el superior, 0.

L'altre dia li plantejava jo al conseller d'Obres Públiques que si hi havia algun projecte de la seua conselleria que l'hagueren fet en valencià.
Va dir que s'intentaria potenciar, etcètera, etcètera.
Moltes de les coses que ixen de la conselleria.
.
.
un projecte que intente fer la conselleria, es fa en castellà, però no per res, és que hi ha algú de la cadena, alguna de les persones que ha d'intervindre, que no coneix el valencià per a poder aportar les seues coses.
I, per tant, està clar.
Com hi ha una persona que no pot fer eixe treball, es fa tot en castellà.

I això és sistemàtic.
Els pressupostos ens arriben aquí en castellà només.
Clar!
És que és molt gros, és molt de totxo.
Ho entenc perfectament.
Però, és clar, l'asimetria en el tracte del valencià i el castellà no existeix.
De cap manera.
I sempre se'ns trau el dret que té la gent, els funcionaris o qui siga de saber castellà.
Clar que tenen eixe dret!
Però si es presenten a una cosa, aquí, en el País Valencià, que han d'atendre a gent que parla valencià, eixe dret es veu limitat pels requisits de la tarea.
O vostés contractarien a un ­fiquem per cas­ arquitecte que no tinguera el títol d'arquitectura?
Doncs per què contracten a una persona que ha d'atendre a gent en valencià que no ho sap?
Nosaltres trobem realment, realment, un atac, simplement una desconsideració, una no atenció com a llengua pròpia, com a llengua oficial, com a llengua per a tractar-se en el mateix sentit.

Jo ací sempre aplique un principi molt clar, senyor conseller, senyors diputats, que pense que no té cabuda a tots els llocs.
Agarren una norma que faça referència al valencià i canvien valencià per castellà.
Si vostés estan d'acord, jo també ho estaré.
A vore, si al canviar de valencià al castellà vostés se senten ofesos, nosaltres també.
Eixa qüestió de que la persona que està ocupant eixe lloc també té dret a no saber el valencià a mi no em pareix un dret, és un atac a les persones que van allí.

Bé, evidentment, amb 97 persones en totes les conselleries, per a tot el territori, sense ningú de grau superior, la cosa està realment molt malament.
Però és que si ens fixem qui no té, per exemple, quina conselleria no té ni una sola persona que haja de saber el valencià?
La Conselleria de la Portaveu del Govern no té ni una sola persona que haja de tindre el requisit del valencià.
En esta societat on se suposa que hi ha alguns mitjans de comunicació que ho fan en valencià, en esta societat on se suposa que la conselleria mateixa, que tot el Consell, té l'obligació de potenciar el valencià, ni un sol lloc de treball de la Conselleria de la Portaveu del Govern té l'obligació de conéixer el valencià.

I no m'isca ara ací en què una cosa és l'obligació, l'altra la llibertat i tal.
La llibertat la té tot el món.
Poden presentar-se a qualsevol altra faena, a qualsevol altre ofici que no requerisca el que requerix l'Administració.
Però una vegada estiguem en l'Administració del País Valencià la gent, molta gent, té l'obligació de conéixer el valencià i l'han de demanar com a requisit.

I no li he parlat del requisit lingüístic en els docents, perquè és un tema que també està demanat en alguna compareixença i no vull cremar-lo totalment ara, però vosté sap perfectament, perquè està afectat, que eixa cosa que ens va dir "no, no, és que la gent que no té la capacitació en valencià després no pot concursar, no pot aconseguir plaça definitiva i tot això", però vosté sap que hi hagut una sentència del Tribunal Superior de Justícia que li tomba això.
I li ho tomba, perquè la resolució que exigia la capacitació lingüística és de menor rang que la que va convocar les oposicions.
I vosté mentre se segueix negant a convocar oposicions amb l'exigència del requisit lingüístic, quan si ho torna fer aixína li tornaran a tombar el mateix.

Totes les places ­esta és l'altra­ podrien catalogar totes les places de l'Administració valenciana en valencià i castellà que no ho complirien.
Perquè totes les places d'infantil i de primària han de ser bilingües, tenen la característica de què ha de conéixer la persona que va allí el valencià i el castellà, i vostés no ho exigeixen.
Però no l'exigeixen en la norma inicial, en la d'oposicions.

Per tant, vostés de cap manera estan complint les lleis.
Ni el que fica en el text, ni la lletra, ni l'esperit.
Vostés segueixen considerant el valencià com una qüestió folklòrica, mantenen un conflicte artificial, i són il·legals, no compleixen les lleis.
Nosaltres, que hem arriscat des de fa molt de temps en el tema de l'ús de la llengua, que jo he anat a un lloc oficial i m'han dit que hable en castellano o he anat a un lloc oficial, que era el Ministerio de Información y Turismo, i em van dir que jo eixe paper no el podia traure perquè estava passant per censura prèvia i estava en valencià.
Jo això ho he passat i he seguit lluitant pel mateix tema.
I quan m'han donat en un ajuntament o en una conselleria un paper que estava en castellà m'he anat a casa i em l'he passat jo a l'ordinador, però he hagut jo de fer la faena.
Fa falta un plus, fa falta un extra, per a gastar el valencià, un extra d'esforç, un extra econòmic, un extra de desplaçament i de viatges i, a més, un extra donar estes explicacions.

Per tant, l'asimetria no existeix, vostés no estan aconseguint-la, l'Administració no està complint les seues funciones.
I molta gent que voldria gastar el valencià veu atacats els seus drets d'una manera total i absoluta, perquè vostés no estan fent que en l'Administració hi haja gent amb la capacitació corresponent.

Moltes gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Pel Grup Parlamentari Popular, té la paraula l'Il·lustre Diputat Senyor David Serra.

**El senyor Serra Cervera:**

 

Amb la vènia de la presidència.

Honorable conseller.

Senyores i senyors diputats.

Vull començar felicitant al conseller de Cultura i Educació per la intervenció que hem tingut l'oportunitat d'escoltar hui ací tots els presents on s'ha manifestat una vegada més el compromís que de forma reiterada ha assumit el govern del president Zaplana en la cultura valenciana i de manera especial i singular en el bé immaterial més preciat que té, que és la nostra llengua.

Hui, senyories, des del Grup Parlamentari Popular, aplaudim el camí que hem recorregut pel nostre govern per arribar a la situació que estem hui en dia, que on de manera qualitativa i quantitativa ens trobem amb l'ús del coneixe-ment del valencià estés per tota l'Administració.

Com ha dit el senyor Tarancón, ens hem dotat d'un marc legal, la Constitució Espanyola en l'article tres, l'Estatut d'Autonomia en l'article set, la Llei d'ús i ensenyament, al llarg de tota la llei, i el propi text refós de la funció pública valenciana on deixa clarament el nivell de protecció de la nostra llengua garantit per avui i per al futur.
I possiblement haurem passat 300 anys d'avatars lingüístics i en la etapa democràtica també haurem passat.
Però hui la llengua valenciana està garantida i és patrimoni de tota la societat valenciana i ningú pot abanderar-la de manera ni partidista ni interessada.

Hui és el dia 8 de març, Dia Internacional de la Dona Treballadora, i moltes treballen en la funció pública i parlen en valencià.
Això és una realitat.
Hui, el Grup Parlamentari Popular aplaudix l'acció del govern que ha permés el que estiguem en una situació inimaginable fa uns anys i per suposat infinitament millor del que alguns o algunes senyories es podien imaginar en l'any 1995, quan el Partit Popular i el president Zaplana arribaren al front de la responsabilitat de govern.

Senyor conseller, des del Grup Parlamentari Popular, volem continuar amb les polítiques d'estímul, amb les polítiques de suport que el seu departament ha dut endavant durant els últims anys i que està duent-nos a resultats esperats.
Som conscients de les dificultats que hi ha al voltant de la llengua i sabem que continuant amb el nostre compromís, en el valencià, i amb l'aposta per la nostra llengua, és la millor garantia per a saber que anem a continuar en eixa direcció.

L'impuls institucional del valencià ha crescut en els últims anys, objectivament ha crescut i és comparable quantitativa i qualitativament al que han fet governs anteriors, qualitativa i quantitativament.
Mai cap govern havia destinat tants recursos econòmics per aconseguir els nivells de participació del personal de la funció pública en els cursos de perfeccionament i de coneixement del valencià.
L'aposta econòmica que hui fa la Generalitat Valenciana no té comparació en el que s'ha fet abans de 1995.

Hui podem dir que en l'Administració de justícia el 70% dels magistrats, jutges i fiscals, coneixen la llengua.
Hui podem dir que estem dia a dia, dia a dia, que estem caminant per a solucionar els problemes que hi ha en els estàndards que hem aconseguit aproximar-los a l'ús social del valencià.
Hui en el carrer i hui en l'Administració es parla un valencià molt més aproximat.

Senyories, per al Grup Parlamentari Popular l'Admi-nistració valenciana està utilitzant totes les possibilitats que legalment té, i la voluntat i el compromís polític és continuar aprofundint en un model voluntarista, com el que estem fent, en un model de concòrdia, en un model d'ús i foment del valencià.
Hui tenim un contracte polític i un contracte social que volem dur endavant i volem que l'ús del valencià siga una realitat.
Hui volem parlar d'una situació ideal, i el nostre govern no renuncia a ella.
Parlar d'una situació ideal per a nosaltres és que la nostra llengua la puguen conéixer i utilitzar totes i tots els ciutadans de la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, Il·lustre Diputat Senyor Serra.

Per a donar resposta conjunta als grups que han intervingut anteriorment, té la paraula el senyor conseller Manuel Tarancón.

 

**El senyor conseller de Cultura, Educació i Ciència:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyories.

Moltes gràcies per la seua intervenció senyor Vives, senyor Cardona i senyor Serra.

Jo volguera insistir en una sèrie de qüestions a què abans m'havia referit i donar resposta a algunes de les afirmacions del senyor Vives i del senyor Cardona.
És evident que no és el mateix haver tingut responsabilitat de govern, i responsabilitat molt directa, que no haver tingut responsabilitat de govern anterior.
I, per tant, em permetra, senyor Vives, alguna referència més concreta i més personal, personal des del punt de vista de la seua actuació institucional, ben entesos.

S'ha referit vosté al marc normatiu, i jo vulguera deixar en esta rèplica una reflexió que pot ser alguna gent no s'ha fet massa voltes o no s'ha fet sovint.
I és la referència constitucional i la referència estatutària en una diferència de matís que ve donada per la voluntat dels constitucionalistes i per la voluntat dels qui van fer possible el nostre Estatut, però que partix d'una realitat d'una determinada societat que té unes característiques distintives d'altres societats on també hi ha una llengua pròpia o una llengua oficial.

Recordem quan la Constitució diu que el castellà és la llengua de tots els espanyols i parla de deure, la Constitució parla de deure, d'obligació de conéixer-la.
I si es fixen les seues senyories, quan anem a l'Estatut ja no parlem de deure, parlem de dret de conéixer-la i d'usar-la.
És a dir, que convé tornar a l'esperit de la Constitució i de l'Estatut d'aquell període tan interessant que algunes persones d'ací van mantindre un determinat protagonisme, el que fora, però que pot ser que amb el pas del temps s'haja oblidat.
Estem parlant d'una posició determinada en l'Estatut d'Autonomia que parla dels drets de conéixer-la i usar-la; és a dir, que l'Administració de la Generalitat pose les mesures necessàries per a de manera progressiva i gradual fer possible el coneixement del valencià.
Perquè estem en una societat bilingüe i, a més, i això va reconegut en la Llei d'ús, a més en una societat bilingüe que té una geografia bilingüe, és a dir, que hi ha zones que són castellanoparlants i per tant cal respectar la situació d'eixes persones en un procés que ha de ser progressiu.

Jo crec que el pitjor mal que s'ha fet al valencià i que es pot seguir fent al valencià és desconéixer la realitat sociolingüística, la realitat de la nostra comunitat; desco-néixer que la voluntarietat i la gradualitat és absolutament necessària, desconéixer que forçar les coses pot produir un rebuig d'eixe patrimoni nostre, desconéixer que intentar implantar models que la societat o els usuaris d'eixos models no entenguen com a propis pot fer que ocórrega també el que està ocorrent.

Jo crec que hem de tindre algun dia en esta Cambra un debat sincer sobre la realitat del valencià, però amb absoluta sinceritat.
I hem de preguntar-nos per què de vegades en gran quantitat, quan s'acaba l'època de l'escola, l'alumne que ha estat deprenent valencià després no l'utilitza.
Hem de preguntar-nos si realment fem possible el model de llengua que els valencians sentim com a propi, o des del govern anterior, des del govern socialista, que ha tingut molta responsabilitat en este procés, una enorme responsabilitat, s'intentà implantar en el seu moment un model que produïx rebuig social en gran mesura.
Cal ser sincers, cal fer-se eixa pregunta i cal fer-se eixa reflexió.

I és la qüestió essencial, perquè el reforçament d'una llengua, la garantia d'una llengua, és la seua utilització.
I perquè s'utilitze la llengua s'ha de voler.
I perquè es vullga s'ha de sentir com a pròpia i un s'ha de sentir reconegut en eixe model de llengua.

I quan el senyor Vives parla d'un pacte per la llengua jo li dic: Sí senyor.
Ho va dir el president en esta mateixa tribuna.
Clar que un pacte per la llengua.
Però un pacte per la llengua és un pacte també pel model de llengua.
Sense complexos de ningun tipus.
Sí, senyor vives, sense complexos de ningun tipus.
Sense intentar ser subsidiaris de ningú i sense intentar trencar allò que no s'ha de trencar.
És a dir, buscar un model de llengua que mos sentim identificats amb eixe model.

Per què no s'utilitza si s'estudia?
Cal preguntar-se això, i és una reflexió que hem de fer-nos tots els valencians que volem la llengua, que estimem la llengua, que la usem, que mos agradaria que s'usara de forma massiva.

I este govern ha fet un enorme esforç en eixe sentit.
Jo sé que no rebrem ninguna felicitació pública.
La nostra satisfacció se conforma amb les privades, me referisc des del punt de vista de l'esquerra parlamentària, per a entendre'ns.
I ha fet un esforç en el programa de traducció per dissenyar un model estàndard de llengua que no s'aparte un mil·límetre del model, diguem, científic, per a entendre'ns, correcte des del punt de vista del seu contingut, però que alhora siga un model de llengua que s'identifique com a no agressiu, que s'identifique com a arrelat en la parla valenciana, arrelat en allò que és de veritat la nostra llengua.
I ahí, reflexionen vostés de veritat, voran com està la clau de la qüestió.

Mosatros, si som capaços de fer eixe pacte per la llengua, on possibilitem un model.
.
.
I ahí haurien de fer vostés l'esforç que no volen fer perquè se constituïra l'Acadèmia, que d'ella és eixa missió, que d'ella és eixa missió, senyor Vives.
Si aconseguirem eixe model de llengua que tot el món identificara com a propi, com a arrelat en la nostra història, en la parla de les nostres comarques, sense desviar-se del que és la correcció científica ­insistisc, i crec que me faig entendre perfectament­, assentaríem les bases, de veritat, d'eixe pacte per al llengua que potser fera innecessari este tipus de debat, que és el debat que estem tenint en este moment.

Per més que vullgam forçar, perquè es vulga imposar algun model que no se considere com a propi; per més que continuem incrementant, i continuem incrementant-les, perquè les hem doblat, hem doblat la quantitat d'alumnes en valencià i, en conseqüència, ahí estan les dades i ahí està l'esforç d'este Govern; si no aconseguim que després d'acabar l'etapa obligatòria d'aprenentatge del valencià, eixe valencià no s'utilitze, no estem aconseguint absolutament res, no estem aconseguint absolutament res.

Per això, reflexione, senyor Vives, reflexione esta Cambra, que estem davant d'una qüestió absolutament essencial i on la constitució de qui ha de fer possible això mereixeria un esforç de generositat pel seu costat, i me referisc ara a la representació del Partit Socialista.

I tornant a la seua intervenció, diu vosté que no mos creem la llengua.
Mire, senyor Vives.
Hi ha afirmacions que, sentides en veus d'altres persones, inclús del seu grup, inclús del seu grup, se podria discrepar però se podria discrepar des de la diferència d'opinions, però que vosté diga això, que vosté diga que mosatros no mos creem la llengua.
.
.
Jo li vaig a donar una sèrie de referències, per refrescar-li a vosté o refrescar-li a la Cambra algunes qüestions que vosté deu de recordar perfectament.
Per cert, s'ha referit vosté als inspectors, que si vigilen o no vigilen.
Alguna cosa sabrà d'eixos inspectors, perquè vosté va formar part d'algun tribunal que els seleccionava; per tant, segurament, de les persones que van entrar o van accedir al cos d'inspecció més vosté sap que jo, amb tota seguretat, perquè estava en eixos tribunals.

Però diu vosté si mos ho creem o no.
Mire, vaig a parlar del període Logse, l'any 1991.
És evident que, tornant a eixa realitat lingüística que tenim, se fa, i la fan vostés, i mosatros la mantenim perquè estem absolutament d'acord, se fa un model d'accés a la funció pública a on no s'exigix el requisit del valencià per a accedir.
Estem en eixa voluntat.
S'haguera pogut fer.
Jo entenc ­això és una opinió personal­ que si s'haguera fet un model d'accés a la funció pública valenciana amb l'exigència prèvia, com pot haver fet alguna altra comunitat autònoma, de conéixer el valencià per a poder accedir, jo entenc ­insistisc, és una opinió personal­ que estaríem vorejant, si no per fora, el marc constitucional.
Perquè és evident que ningun espanyol pot ser discriminat per raó de llengua.
I en conseqüència, en conseqüència ­de la mateixa cosa parla el nostre Estatut d'Autonomia­, una persona que no parle valencià, entenem, i aixina ho van fer vostés i mosatros ho hem mantingut en la Llei de funció pública, que pot presentar-se a un examen d'accés a la funció pública valenciana, i si aprova, té un temps, prudencial, adequat, per a assolir eixa capacitació lingüística.
I que, per tant, està molt bé des del punt de vista dels drets subjectius de les persones i de tots els espanyols i de tots els valencians que no hi haja una exigència prèvia de coneixement de la llengua per a poder accedir.

Però allò que sí que està clar és que, si se vol assegurar que després eixa llengua se conega, cal fer un seguiment.
I un seguiment que si s'ha de fer en algun lloc de manera més especial és en el camp educatiu.
En el camp educatiu, una vegada s'ha passat el procés selectiu, ha d'haver un control o una prova per a vore si se té eixa competència lingüística o no.
Perquè si no se té la competència lingüística, s'han de seguir uns cursos de perfeccionament de valencià per a aconseguir-la.

Mire, any 1991, me quede en el període Logse, exàmens de mestres i de secundària.
Fan els exàmens vostés i no fan la prova de comprovació de coneixements del valencià.
Any 1992, el passe, no hi ha convocatòria.
Any 1993, de cos de mestres, fan l'examen i no fan la prova de coneixement posterior, no fan ningun tipus de comprovació, ningun tipus de seguiment.
Any 1994, mestres i secundària, ídem de la mateixa cosa.
Any 1995, que encara comencen vostés i l'acabem mosatros, ja hi ha seguiment d'això, ja n'hi ha prova per a comprovar si se té o no la competència lingüística, i en conseqüència, si no se té, exigir-la, i per tant, fer un seguiment i una comprovació que els mestres i professors de secundària que han aprovat l'oposició van a tindre la possibilitat, si no tenen la competència, d'adquirir-la.
Any 1997, igual.
Any 1998, no hi ha convocatòria, per tant, el passe.
1999, exactament igual.
2000, exactament igual.

Qui se creu la necessitat del reforçament del coneixement del valencià en l'escola, senyor Vives?
Vostés, que parlen, després fan altres coses i deixen de fer eixe control, eixe seguiment ­alguna cosa tindria vosté a vore amb la Conselleria d'Educació en eixos anys a què m'he referit, segurament, algun d'eixos anys­ o un govern que realment fa el seguiment, la comprovació, després dels exàmens?
Bé, ahí queda la pregunta, i no me podrà vosté rebatre esta afirmació que acabe jo de fer.

Centres.
Bé, jo no sé d'on trau vosté.
.
.
Deu de tindre informadors de primera en algun lloc, però l'enganyen.
No sé d'on trau vosté les xifres de creixement del valencià en l'escola.
El creixement és absolutament progressiu, i en eixe creixement progressiu.
.
.
que és pel que hem de treballar.
Jo crec que no hem de forçar les coses, hem de mantindre eixa voluntarietat.
Precisament, precisament des que ha accedit el govern del PP a la Generalitat, al govern de la Generalitat, l'increment de línies en valencià en els centres ­jo, quan vosté diu "privats", supose que s'està referint als concertats­ en els concertats s'ha quasi doblat, és a dir, hi ha un creixement desmesurat de la presència del valencià en els centres concertats, un creixement desmesurat respecte a l'època en què vostés varen governar.

I tornem una altra volta a una qüestió essencial, que és el requisit.
El requisit està fora de la normativa de què ens hem dotat tots, una normativa que és la Constitució, l'Estatut i la Llei de funció pública valenciana.
Vostés hagueren tingut l'oportunitat de posar el requisit en eixa llei.
No el van posar.
Estem d'acord que no es posara.
Jo crec que cal mantindre, cal garantir els drets subjectius i els drets individuals de tots els espanyols en este sentit.
El que sí que cal garantir és la formació posterior.
I en la formació posterior estem parlant en els últims cinc anys de cursos de perfeccionament de valencià o cursos de reciclatge de valencià per a funcionaris de 20.
000 participants.
I a més, li vull reconéixer també, perquè també tinc les dades semblants dels anys en què va governar el Partit Socialista, d'una quantitat semblant de participants en els cursos donats a funcionaris.

En conseqüència, ací el que tenim és una línia de continuïtat d'una actuació que és una actuació correcta, que és el no-requisit per a l'accés a la funció pública per a mantindre, com dia, eixos drets subjectius de la persona i garantir a continuació que els funcionaris ­ara estic parlant dels sectors no docents­ tinguen la possibilitat de formar-se en valencià.
I per tant, insistisc, ahí hem treballat totes les administracions en allò que és una actuació que és la que ha de ser correcta, progressiva, d'un creixement que permeta en un moment determinat no tindre necessitat de cursos a determinat nivell i que siga més necessari allò que són cursos de perfeccionament de llenguatge administratiu.
Però, com dia, des de l'aprovació de la Llei de funció pública hi ha una actuació correcta per part de totes les administracions, la socialista en primer lloc, quant a la formació dels funcionaris, i la popular des de l'any 1995.

Jo crec que les dades que hem donat, tant en allò que respecta a la qüestió educativa com a l'ensenyament d'adults com en la Junta Qualificadora de Coneixements del Valencià en els centres mateixos, la mateixa quantitat de línies i grups en l'escola i en allò que és l'ús social, a on estem parlant de quantitats que econòmicament són importants per al que se pot fer amb elles, implica un creixement progressiu d'una manera clara, una claríssima aposta pel reforçament del valencià en els últims anys.

I no cal tindre por a quin és el futur del valencià.
Jo estic esperançat, i seria motiu encara de major esperança i garantia que eixe pacte que vosté demana fóra possible, i que ens poguérem dotar d'un model de llengua que tots sentírem, insistisc, com a propi.
I això no vol dir que haguérem de trencar amb res, és a dir, se tracta únicament de no mirar amb complexes a ningú.
Tenim suficient riquesa lingüística en les nostres comarques, en la nostra tradició literària, en els nostres clàssics, en les nostres parles, perquè pugam construir un model propi.
Per tant, no és necessari mirar a ningú, que va construir el seu model, en comptes de mirar cap a dins, intentar diferenciar-se del castellà.
Eixa no és la qüestió.
Per això dic jo que cal no treballar amb complexos.

Ni cal anar-se'n tampoc a l'altre costat, perquè si a esta comunitat li sobra alguna cosa, segurament, i estic parlant des del punt de vista polític, són els talibans dels dos costats.
Alguns poquets.
Per sort cada volta n'hi ha menys.
Però els talibans dels dos costats.
Dels qui miren en un altre costat o dels qui volen ser tan diferents de l'altre costat que ho trenquen tot.

Per tant, el que hem de fer és vore eixe model de llengua, que tenim suficients continguts històrics, filològics i en la nostra parla en les nostres comarques per a fer-la possible.
I això passa, és clar, per eixe pacte per la llengua a la que vosté es referia.
Si som capaços de fer-la, i l'oferiment del govern, ara en boca del conseller d'Educació i de Cultura, està ahí, si som capaços de fer-lo serà encara més fàcil seguir avançant en el reforçament i el reconeixement social del valencià.

Perquè, i ací acabe, senyor Cardona, senyor Vives, no hi ha que tindre por.
Moltíssims anys sense utilització oficial del valencià no ha fet que el valencià es perda.
Perquè una llengua que és el patrimoni més important d'un poble, quan està arrelada en eixe poble no es perd mai.
Encara que estiga quasi tres-cents anys preterida o prohibida.
*(Remors)* No es perd mai ni es perdrà.
I n'hi ha clars exemples al llarg de la història, no sols en el valencià sinó en altres llengües, que han intentat determinades ocupacions acabar en elles.
Però de la mateixa manera que dic això dic una altra cosa.
Per més que fem, si intentem imposar un model que la societat valenciana, que el poble valencià no sent com a propi i el considera com seu, tampoc podrem avançar.

Moltes gràcies, senyor president.
Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Per a rèplica, pel Grup Parlamentari Socialista­Pro-gressistes, el senyor Baltasar Vives, per un temps màxim de cinc minuts.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Moltes gràcies, president.

Voldria fer dos aclariments previs.
El primer és felicitar el diputat David Serra, per ser la primera vegada crec que puja ací com a portaveu de cultura del Grup Popular, encara que siga en el Dia de la Dona en substitució de la que abans era la portaveu.
I després, dir-li al conseller que en algun moment de la seua intervenció em donava la impressió que el conseller era jo, i que el conseller estava en l'oposició.
Però no, de seguida m'he donat compte que ell continua en el seu discurs *(So per interferència d'un mòbil)* de l'oposició de l'oposició perquè és el que més li agrada.

Dit això, ha dit algunes qüestions que a mi em semblen molt importants.
Però, com sempre, el problema és un problema de paraules, però quasi mai és un problema de fets.
Nosaltres estem disposats a fer el debat que faça falta, perquè de sempre, de sempre, el plantejament nostre ha estat que la llengua dels valencians és la llengua que han utilitzat i que han emprat els valencians que l'han gastada.
De sempre.
Les Normes del 32 era l'element fonamental que havien arribat a un gran consens, i era la base fonamental precisament d'eixa llengua.
I sempre, de sempre hem fet el possible per a apropar la llengua *(so per interferència d'un mòbil)* als coneixements dels xiquets.
Que els xiquets es reconegueren *(so per interferència d'un mòbil)* i les xiquetes es reconegueren, perquè si no és així, és de veres.

Però clar, el problema d'això és que este país és més gran que la ciutat de València i les hortes.
Este país és molt gran.
Este país és molt gran.
I des d'eixe punt de vista, el conflicte lingüístic no existeix des del meu punt de vista.
El conflicte lingüístic alguns polítics l'han utilitzat, de sempre, i ahí és on jo deia la utilització, des del meu punt de vista, absolutament partidista i és clar, sempre en fins electorals.

I clar, vosté parla del pacte de l'Acadèmia.
Tant de bo.
Nosaltres vàrem firmar una llei.
Per què no s'ha firmat l'Acadèmia?
Doncs perquè vostés no volen.
Sap per quina raó?
Perquè la utilització partidista de la llengua, el tema de la utilització de la llengua com un element electoral, va fer que en l'anterior legislatura on hi havia unes circumstàncies polítiques diferents, perquè hi havia un partit, Unió Valenciana, i on hi havia una situació política a Madrid, que estaven governant en PP en Convergència i Unió, va fer possibles que vostés gastaren el tema de l'Acadèmia precisament políticament per eixe tipus de situació.

I aleshores, Unió Valenciana ha desaparegut d'este Parlament, i ja no fa falta Convergència i Unió a Madrid, i per tant el plantejament és diferent.
I el que abans era prioritari i urgent, i nosaltres, com a oposició, que som responsables, i passant per damunt de molts elements que nosaltres pensem sí que estem pel pacte de la llengua, nosaltres ho acceptem.
Però, evidentment després no es compleix, perquè es fa l'Acadèmia i el nomenament dels acadèmics.
I això no es fa.
I ara el plantejament ja no és igual perquè les circumstàncies polítiques han variat.

Això no és possible.
Això no és bo per als valencians.
Eixe tipus de coses han d'estar fora del debat polític, han de ser pacte d'estat.
Ho va dir ací el síndic del Grup Socialista.
I el president del govern ho va acceptar.
Però és que una hora després ja ni tan sols les paraules del president eren suficients.
Nosaltres estem pel pacte, però fem-lo conforme la llei diu, complint la legislació.

Mire vosté, a mi em pareix bé que vosté defense el castellà.
Però el castellà no és el problema d'este país, el castellà està fortíssim, eixe no és el problema, el problema és la recuperació del valencià.
Sap vosté quin és el plantejament últim de la Llei d'ús i ensenyament del valencià ­que vostés no varen votar a favor?
Sap vosté quin és?
La recuperació del valencià perquè arribe a estar al mateix plantejament que el castellà.
Eixe és el plantejament, eixa era la finalitat última de la llei.
Què vol dir això?
Que quan una persona està.
.
.
si fas una carrera d'una persona que té les dues cames amb una persona que està coixa, el més normal és que guanye sempre el que té les dues cames.
El més normal.
El més normal.

Mire vosté, conseller, el que passa és que això és difícil d'entendre per a qui no creu en estes coses.
Les llibertats són solidàries, totes les llibertats.
No podem defensar la igualtat de la dona i no defensar la igualtat de les llengües encara que siguen minoritàries.
Eixe és el plantejament.
Totes les llibertats són solidàries, i ací no s'està fent per la recuperació del valencià.
Les dades, no dóna dades.
Vosté diu, s'ha fet més ara que mai.
Jo encara li he dit algunes dades, que he de buscar perquè el dèficit democràtic del govern que vosté està no dóna ni dades, no hi ha possibilitat de controlar.
Estes dades que li dic jo, ho hem hagut de buscar Escola Valenciana, el sindicat de l'ensenyament i jo mateix.
Però dades no n'hi ha oficials de l'assumpte per a poder fer el control.

I estem disposats a fer el pacte que vostés vulguen, però un pacte que realment aprofite per a la llengua.
No obrir altra volta conflictes lingüístics que no existeixen en la realitat.
Els xiquets i les xiquetes valencianes estan estudiant la llengua tranquil·lament en el seus col·legis.
Però clar, si ens gastem els diners que ens gastem en *Tómbola*, i no ens gastem ni una pesseta en la promoció de l'ús del valencià, com és possible, com és possible, que després diguem que volem el valencià igual?
Com és possible això?
És que no és possible.
Quan la Televisió Valenciana fa l'ús que fa de la llengua, quan el govern fa l'ús que fa de la llengua, qui es pot creure que creuen en el valencià?
Qui s'ho pot creure això?
No s'ho pot creu ningú.
Perquè el problema ja no és el que diguem, el problema són les actituds, i les actituds són contràries a la normalització lingüística d'este país.

I no vull donar-li xifres, perquè és que al final ens embarquen ací en xifres que no tenen res a fer.
Ací hauríem de fer ja algun dia un debat polític en serietat.
I nosaltres estem disposats a fer-ho des del principi, quan vosté vulga, en el fòrum que vosté vulga.
Dins de la Cambra o fora de la Cambra.
Però parle vosté en els representants del poble valencià, i segurament podrem aclarir un plantejament de tots junts, per a què realment el valencià algun dia, no hui ni demà, algun dia, puga estar en condicions amb el castellà.
No demanem només que això.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, senyor Vives.

 

**El senyor Vives i Moncho:**

 

Acabe de seguida, president.
Moltes gràcies.

Jo pense, sincerament, conseller, que si vosté ens havia tirat un guant perquè pensara que no.
.
.
nosaltres estem disposats hui mateix, ara mateix, en este mateix moment, que s'obriguen les negociacions que vulguen.
Anem a mirar a vore què és el que hem de fer.
I anem a pactar el que faça falta pactar, però anem a pactar alguna cosa que realment aprofite per als valencians, que aprofite per a què la recuperació del poble valencià siga efectiva i no siga només una cosa de pandereta i xaranga.

Moltes gràcies, conseller, i moltes gràcies, president.
 *(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor diputat.

Pel Grup Parlamentari d'Esquerra Unida del País Valencià, el senyor Ramon Cardona té la paraula.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Gràcies, senyor president.

Senyor conseller.

El tema del valencià és tan ampli, tan extens, que quan tractem del valencià u el pot agarrar per qualsevol punta, i al final no traure res a compte del que realment se li ha preguntat i se li ha tractat.
A més, quan algú en un lloc públic i per a una discussió trau el tema que si el saber castellà és un deure i saber el valencià és un dret, malament va la cosa.
Van a dir-nos darrere tota la justificació de per què el valencià no està al mateix nivell que el castellà, i això és el que vosté ha fet.

Bo, jo primer vaig a referir-me a les últimes paraules seues.
És a dir, l'esperança, tota la que vosté vulga, però no gràcies a vostés, gràcies a nosaltres.
Jo encara he viscut allò de "casa con piano habla en castellano", jo ho he viscut.
Jo he aprés valencià molt tard, perquè en l'escola no.
Però jo l'he mantingut, jo he lluitat per ell, jo he arriscat fins i tot pel tema del valencià.
Què han arriscat vostés?

A vore, se mantindrà, però gràcies que hi ha gent que se l'estima, el potencia i tot això, i gràcies que hi ha gent que voldria vore'l més potenciat en alguns llocs.
Vosté em diu: és que la gent acaba l'escola i després l'utilitza.
.
.
La televisió l'utilitza?
D'aquelles maneres i segons qui i segons on.
I a més vostés ho justifiquen que no l'utilitze.
L'utilitzen els funcionaris?
L'utilitza el president de la Generalitat?

Potencien vostés als escriptors en valencià, de manera que ser escriptor en valencià siga una cosa realment diguérem notable?
Ser escriptor en castellà, té el seu *estatus,* té la seua visió.
Ser escriptor en valencià, ja em dirà vosté quin estatus té.
Es pot vore fins i tot vetat per escriure en valencià.
Vetat i no eixirà en els programes, no se'l traurà quan se li done un premi, etcètera, etcètera.

Els clubs de futbol gasten el valencià?
Per què han de seguir ells parlant valencià, si per a una oposició no li'l van a demanar?
L'Ivaj, un grup de rock es presenta cantant en valencià un any, fora; un altre any, fora; un altre any, fora; canta en anglés, dins, seleccionat.
Anem a vore de què estem parlant ací?

I per tant, jo vull deixar clar una cosa.
Vosté ha de diferenciar l'ús normal, l'aprenentatge normal que vulga fer qualsevol persona, en la voluntarietat; el model voluntari és molt útil, i molt interessant, però no em trasllade la voluntarietat a la feina de l'administració.
Això és fals.
L'Administració té l'obligació d'atendre a la gent que va allí i vol ser atesa en valencià, té l'obligació, no em vaja ficant la voluntarietat a eixe nivell.
I estem parlant de l'Administració.

El dret és de la persona que va allí a ser atesa en la llengua que vol.
Si va en castellà no tindrà cap problema, però si va en valencià sí; per tant, no s'està complint.
Vosté no pot posar-me el tema de la voluntarietat en el moment de fer unes oposicions.
Vosté a un professor de matemàtiques no li diu que és voluntari saber matemàtiques.
I per tant, un professor que ha d'utilitzar la llengua vehicular del valencià de manera obligatòria perquè tindrà xiquets que només saben el valencià, en principi ha de saber valencià.
Perquè si no, vosté està fent una gran barbaritat, i, és clar, no està respectant el valencià, no està respectant la llei i no està respectant els drets de l'alumne, ni els drets dels pares, ni els drets de les persones que han fet l'esforç de ficar una línia en valencià.

L'obligatorietat en la vida quotidiana o en l'aprenentatge que puga fer qualsevol persona, no es pot imposar, però l'obligatorietat a l'hora d'ocupar determinats llocs sí, i si no ho fan, vostés estan transgredint la llei d'una manera claríssima.
Per tant, és responsabilitat seua, és obligació seua, no s'admet cap tipus de voluntarietat en eixe aspecte.
No és possible que una persona que estiga atenent al públic vaja allí en valencià i em diga que no m'entén.
*(Remors)* Això és exactament el contrari del que diuen les lleis però també el contrari del que vosté ha dit fa un moment.
Per tant, jo vull tindre eixa garantia.

Bo, d'açò li puc dir moltíssimes coses.
Però vostés fa cinc anys que no actualitzen els estudis d'implantació del valencià, això a mi no em pareix que siga tindre un seguiment de com està el tema del valencià.
Vostés mantenen un muntó de conselleries en, per exemple, tres persones que tenen l'obligació de conéixer el valencià.
La Conselleria d'Agricultura té tres persones que han de conéixer el valencià.
A mi em sembla vergonyós i ridícul.
Sincerament.

Per tant, vostés tenen també l'obligació que saber el valencià siga útil.
Si per a entrar a treballar en l'administració el valencià és un requisit, la gent el parlarà també.
I vostés poden fer-ho això.
No sols poden sinó que deuen.
No en totes les places, facen en les que toca.
No ens facen passar per la vergonya ­diguérem­ de dir fora d'ací: "Va, doncs, nosaltres tenim una llengua pròpia, però l'administració no la coneix.
.
.
o la coneixen perquè volen, però no perquè se'ls diga".

I voldria també preguntar-li si per exemple han obert vostés algun expedient alguna vegada perquè una persona s'haja negat atendre algú en valencià, coses que han passat seguit seguit, i hi ha hagut denuncies i el defensor del poble, el síndic de greuges en este cas, els ha dit moltíssimes vegades que vostés no estan complint amb la llei, ni en l'educació ni en l'administració que no siga docent.

Per tant, en el tema de la llengua, mire, abans que un pacte, s'hauria de vore quina postura tenen vostés, perquè nosaltres pensem que la tenen molt fosca.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant, per favor, senyor Cardona.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

De seguida acabe, senyor president.

La tenen molt fosca, i, per descomptat, la seua postura no és la d'arribar a un pacte sinó, al contrari, la d'embolicar la troca com més millor.

Gràcies.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Gràcies, senyor Cardona.

Senyor conseller, per a rèplica.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies, senyor president.

Senyor Vives i senyor Cardona.

Senyor Vives, vosté ha nomenat la *bitxa* en esta trona.
A mi m'encantaria fer un debat de les Normes del 32, a mi m'encantaria, i demostrar des del Parlament, que no són les que s'utilitzen, que no són les que s'utilitzen.
I traure ací el vocabulari de Carles Salvador, amb l'acord del 32, i demostrar que ahí en els anys 50, quan Sanchis Guarner va canviar la gramàtica en no sé quina edició ­crec que la quarta­ va començar el conflicte.

Que sí que hi ha conflicte.
.
.
Ahí està l'essència de la identificació de la llengua, ahí està l'essència.
Vostés ho voldran callar, podran tapar, podran amagar, però està tot documentat.
La universitat podrà anar per a on vullga, però està tot documentat.
Les Normes del 32 eren la pau lingüística, i en la postguerra se va trencar.
I estem amb possibilitats de retornar-la, i no és un problema de la ciutat de València, és un problema que la llengua se senta com a pròpia o no.
I és l'essència!
Perquè si se sent com a pròpia s'utilitzarà!
I si s'utilitza, perviurà i s'escriurà i se llegirà.
I ahí està la clau: tornem a les Normes del 32.
Estic segur que ahí ens trobarem, i estic segur que tots els valencians se trobaran, però per unanimitat.
Potser que ens deixem en algun costat d'un lloc i de l'altre del secessionisme, d'allò que és coneix per secessionisme lingüístic i ­adjectiu que a mi no m'agrada gastar, però que pot servir per a identificar­ el «catalanisme» ­dic que a mi no m'agrada, però que pot servir per a identificar­, minoritaris, perquè tot el poble valencià s'ajunte altra volta en les normes del 32.
Recuperem-les de veritat, però les del 32.
No les del 32 traduïdes per l'Institut d'Estudis Catalans, que cal ser sincers!
S'han de tindre debats sincers ací a on estem, en la casa de tots els valencians!
S'han de debatre les coses amb sinceritat, sense amagar-les.

I per això dic que vosté ha esmentat una qüestió essencial, absolutament essencial.
Podran dir el que vullguen, per sort està tot documentat, els documents estan ahí, les edicions de les gramàtiques de Carles Salvador i Sanchis Guarner que seguien les Normes del 32 existixen en les biblioteques; i quan això va canviar perquè se va mirar al nord, pels motius que fóra, que també s'hauria d'analitzar la responsabilitat de la burgesia valenciana en eixa qüestió, s'hauria d'analitzar molt bé, per què en els anys cinquanta, seixanta, van haver de mirar al nord els que defensaven i volien la llengua.
.
.
?
Segurament perquè no van tindre en la burgesia valenciana la resposta que havien d'haver tingut, doncs, trobem, a la millor, la resposta a molts problemes que duren fins a hui i que eixa acadèmia ha de resoldre o té la missió de resoldre.

Dit això, mire, jo no he defensat el castellà, senyor Vives, jo no he defensat el castellà, està vosté equivocat.
Jo he defensat el marc estatutari i el marc constitucional, i supose que ningú d'esta Cambra voldrà eixir-se'n d'eixos marcs, de l'estatutari i el constitucional, a on parla, efectivament, d'una realitat sociolingüística distinta d'altres comunitats autònomes que també són bilingües, i a on, en l'Estatut ­i després en la Llei d'ús i ensenyament­ se marca una política, que és l'adequada, de progressivitat i de gradualitat.
I les dades són evidents.
Diu: "No ha donat números".
Li'ls torne a repetir: 1.
600 cursos de perfeccionament del valencià en els funcionaris.
No li servixen?
Doncs, li'n done uns altres.

Parla vosté d'actituds: jo crec que l'actitud que els alumnes que estudiaven en valencià ­260.
000­, quan començà el govern d'Eduardo Zaplana, fins als que estudien ara ­339.
000­, és una actitud evident.
És a dir, de 64.
000, perdó, a 132.
000 alumnes.
El passar de 64.
000 a 132.
000, i el passar de 260 milions a quasi 350 en la promoció social, és una altra actitud.

És a dir, que actituds positives des del Govern de la Generalitat i des del govern d'Eduardo Zaplana, té vosté totes les que vullga.
I torne a repetir, senyor Cardona: la Constitució i l'Estatut és el marc en què ens movem, i ­si me permet la Presidència mig minut i acabe­, el camí més inadequat.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

Mig minut, perquè entra dins del temps reglamentari.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

Moltes gràcies.

Senyor Cardona i senyor Vives, jo crec que l'esperit estatutari era encertat quan planteja la progressivitat i la gradualitat, que el forçar, si a més del forçar li afegixes un model que la gent no senta com a propi, doncs, ja estem complicant-ho més, però que el forçar l'obligatorietat, l'únic que produïx és rebuig, que el que hem de fer és anar avançant de manera gradual, cada vegada més, anar avançant de manera progressiva, però que el camí en la realitat sociolingüística que tenim no és l'obligatorietat, perquè l'obligatorietat el que produïx és que hi haja un rebuig per part de determinats sectors socials respecte a eixa mateixa obligatorietat i que hem de caminar a poc a poc.

Mire, el requisit previ ­i vosté torna al mateix, senyor Cardona­, el requisit previ exigiria un canvi de la llei de funció pública i a més entraria en contradicció segurament amb l'esperit constitucional i estatutari.
Jo crec que el que millor podem fer, per descomptat, pel valencià, és seguir treballant amb eixa progressivitat, amb eixa gradualitat i, sobretot, en buscar un model de llengua que siga un model que s'identifique amb el poble i que el poble el senta com a propi i s'identifique amb ell.
Si aconseguim això.
.
.

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Vaja acabant.

 

**El senyor conseller de Cultura i Educació:**

 

.
.
.
sí que haurem treballat tots de veritat pel valencià.

Moltes gràcies.
*(Aplaudiments des d'un sector de la Cambra)*

 

**El senyor vicepresident primer:**

 

Moltes gràcies, senyor conseller.

Senyories, com algun diputat en les intervencions anteriors ens ha recordat, és el dia de la dona, per la qual cosa la Mesa se sent molt satisfeta, i els recorde a vostés que tenim un acte a continuació a la sala Vinatea.

S'alça, per tant, la sessió.

 

 

(*S'alça la sessió a les 13 hores i 10 minuts)*