Educaci%C3%B3%375571.10.31%20macro.html





Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 31 d'octubre de 2017.
Comença la reunió a les 10 hores i 35 minuts.
Presideix la diputada senyora Marian Campello Moreno.
Reunió número 22/i II.

La senyora presidenta:

(Inoïble) … al secretari de la mesa per vore si tenim quòrum.

El senyor secretari:

Sí, buenos días.

Gracias presidenta.

(El secretari passa llista per tal de comprovar si hi ha quòrum)

Vale, sí, hay quórum.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor secretari.

Passaríem al punt 3 de l'ordre del dia.
No cal que aprovem acta de la reunió anterior perquè és la continuació de l'anterior comissió, bé, és la mateixa comissió.

Proposició no de llei sobre la creació de l'institut d'etnografia i cultura popular de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Popular (RE número 65.
556, BOC número 194)

La senyora presidenta:

Aleshores passaríem directament al punt 3: presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la creació de l'institut d'etnologia y cultura Popular de la Comunitat Valenciana, presentada pel Grup Parlamentari Popular.

Aleshores, el Grup Parlamentari Popular té huit minuts per a presentar-nos la seua proposta.

El senyor Mulet Taló:

Gràcies, senyora presidenta.

Presentem avui una PNL que, en principi, podria paréixer innecessària.
I per això jo intentaré fer un esforç sintètic per a explicar quines són les raons, i és demanar eixa sensibilitat, però també demanar l'espai de realisme que requerix acceptar les coses com són.

N'hi ha dos qüestions bàsiques que és que tenim una nova llei de patrimoni que, d'alguna manera, ha enriquit i ens obliga a preservar el nostre patrimoni.
I, d'una altra banda, tenim tota una sèrie de manifestacions etnogràfiques o etnològiques i de cultura popular al llarg de tota la comunitat, tractada, tractada i treballada per centenars de persones, d'institucions, d'associacions, fins i tot a nivell personal, cultivant, intentant millorar i potenciar, al mateix temps, difondre tot el que és la nostra cultura popular.
I d'això es tracta, de salvaguardar, investigar, preservar i fer la difusió adequada.

Som conscients -i sé que m'ho diran al llarg del debat- que la conselleria de cultura té eixa responsabilitat, fins i tot té persones, òrgans que estan dedicats a estes qüestions.
Però a mi m'agradaria traslladar-los al carrer -i molts de vostés ací són conscients, perquè viuen la realitat- en quants pobles es fan unes jornades de cultura popular, en quants pobles n'hi ha un museu etnològic o una col·lecció etnològica, quantes persones, fins i tot en llibrets de festes, en llibrets de divulgació, fan articles de recuperació de les nostres tradicions, de la nostra vessant etnogràfica, etnològica o popular.

Tot això -avui en dia és una realitat o, almenys, aixina ho pensem- no està ben coordinat.
I no està ben coordinat en dos qüestions fonamentals: una en el desenvolupament de les accions i una altra en la investigació.

¿Per què demanem.
.
.
i què és el que demanem?
Doncs estem demanant que eixe institut, que no deuria de tindre un cost ni econòmic ni humà, és a dir, sí que hauria d'estar baix la responsabilitat de la Generalitat valenciana o de la conselleria de cultura, preparara -no dic educara, perquè no fa falta-, però si preparara els criteris bàsics i necessaris perquè totes eixes investigacions es feren de la major manera científica possible.

Per això, també demanem la incorporació de la universitat, la universitat, que és la que pot dir com tot eixe tipus de treball que es fa d'una manera espontània, que de vegades es fa sense els coneixements necessaris, sense el rigor necessari, es poguera fer en les millors condicions i donar un increment de qualitat a eixe gran treball, a eixe gran treball, que ja s'està fent i ja existix, que és el de jornades culturals, el d'estudis i publicacions i el de museus i col·leccions etnològiques de tota la geografia de la Comunitat Valenciana.

Insistisc, no estem demanant un centre nou ni en personal ni en costos.
Estem demanant un catalitzador de totes eixes inquietuds, un catalitzador i un millorador de totes eixes propostes.
Per això en la meua proposta especifique la creació en una normativa protocol·lària, que és d'alguna manera el que mos invitaria, sense obligar, mos invitaria a saber com tenim de preparar o com tenim d'actuar en totes eixes qüestions.

Òbviament, obert, permetria la incorporació de totes aquelles persones que volgueren, que l'única cosa que farien seria incorporar-se a una xarxa que tindria uns criteris molt més científics, molt més rigorosos que els que tenim en aquest moment.

Col·laborar sense cap tipus d'intromissió, que no fos l'estrictament exigència de rigor científic amb tots aquells projectes d'investigació i divulgació de les jornades.
Desenvolupar un programa de seminaris -i açò és una de les qüestions més importants- que permeteren als interessats adquirir les tècniques científiques d'investigació necessàries per desenvolupar els treballs de forma rigorosa i responsable.

N'hi ha moltes vegades que veiem com la gent utilitza el seu temps, la seua dedicació, el seu carinyo i no ho fa amb el rigor científic necessari.
Aleshores, tot eixe treball és treball perdut, i pensem que això és el que este institut permetria recuperar o millorar.
I, òbviament, seria la pròpia conselleria la que, amb els seus recursos, estructuraria.

Estem parlant d'una tasca de seminaris, d'una tasca de formació, utilitzant les universitats públiques valencianes, i estem parlant de coordinar tota una agenda de treball i tota una sèrie d'espais que ja tenen la seua normativa, però que, moltes vegades, per no haver un òrgan que les coordine no la complixen.

És a dir, tots coneixem com en alguns pobles de la nostra comunitat, bé, arrepleguen els trastos del corral, els trastos de casa la tia Senteta, els trastos del forn, i tenen una col·lecció etnològica que no complix la normativa, que no està en les condicions, que no té la difusió necessària, que no té la catalogació necessària.

D'això es tracta, de crear eixe institut que, sense ser -i en això insistisc molt-, sense ser un altre òrgan que supose cost econòmic, administratiu i de personal -no, això no-, sí que canalitze i catalitze tot eixe esforç que es fa a la Comunitat Valenciana per a potenciar i recuperar el nostre patrimoni, la nostra cultura popular com mos marca la llei de patrimoni que tenim, que fa poques dates vam renovar.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
La diputada Mercedes Ventura té la paraula.

La senyora Ventura Campos:

Gracias, presidenta.

El Grupo Parlamentario Ciudadanos se va a abstener en la propuesta presentada por el Partido Popular.
En primer lugar, porque desde Ciudadanos pensamos que la creación de cualquier nuevo organismo, aunque solo tenga competencias consultivas o de colaboración, como bien se indica en la propuesta, debe ser resultado de un análisis riguroso de la necesidad, como también de su eficacia, economía y eficiencia.

En ese sentido, cabe señalar la existencia del Instituto Valenciano de Cultura, una entidad de derecho público dependiente de la conselleria de educación, cultura y esport y que tiene como finalidad el desarrollo y la ejecución de la política cultura de la Generalitat valenciana en cuanto concierne al conocimiento, tutela, fomento y conservación de la restauración.

Como ustedes saben, son algunas de las competencias que tiene este instituto, aparte también de temas de difusión, restauración, investigación y aspectos de patrimonio audiovisual, cinematografía, etcétera.
Son algunos de los aspectos que se recogen.

Pero si nos vamos a su organigrama, el organigrama del Instituto Valenciano de Cultura hay una dirección, una dirección adjunta de cultura popular valenciana, que entendemos que es la responsable de hacer estas acciones y hacer estas actuaciones.

Eso sí, que si esta dirección -habría que analizar- no la realiza, pues habría que empezar a ponerse ya a trabajar y a realizarlas, porque si el señor Mulet ha presentado esta propuesta es porque hay un vacío en realizar este tipo de funciones.

En este caso, es por ello que todas las funciones que la propuesta del Partido Popular otorgaría a dicho instituto, pues podrían ser perfectamente asumidas y deberían ser asumidas a la mencionada dirección adjunta.

Coincidimos con la exposición de motivos de la proposición no de ley en que es necesario crear un espacio de coordinación y de colaboración de todos los actores que participan en salvaguardar, investigar, recuperar y potenciar el patrimonio histórico y cultural de nuestra comunidad, así como también de incorporar a aquellas personas de los diferentes campos de la cultura popular que quieran participar y promover y apoyar proyectos de investigación y de divulgación.

Pero -vuelvo a repetir- si yo comparto la exposición de motivos del señor Mulet es porque se supone que es lo óptimo y lo que debería de hacer la conselleria.
Y, de hecho, como bien he dicho, hay un Instituto Valenciano de Cultura que tiene una dirección adjunta que es la que se debe de encargar y velar por hacer este tipo de actuaciones.
Me gustaría también conocer si se están haciendo o no se están haciendo.
Yo creo que esto es un paso siguiente y habría que analizarlo, si se están o no se están haciendo.

No obstante, como ya he dicho al principio, pues el cumplimiento de esos objetivos se puede llevar por otros organismos, y contando también con un gran instituto, como es el instituto cultural que abarca todas las especialidades.
Lo que no tiene ningún sentido es que pongamos en marcha un nuevo instituto que podría caer en lo que siempre se critica desde las Cortes, que es en las duplicidades.

Por tanto, hay que analizar qué es lo que tenemos y optimizar su funcionamiento.
Si no está funcionando como se debería, pues también yo creo que ustedes tienen responsabilidad política para pedir que se lleve a cabo.

Y, por otro lado, también indicarles que llevamos dos años de legislatura pidiendo también que se reduzcan estas estructuras administrativas, que se eliminen estos organismos innecesarios y, parece ser, de dudosa utilidad pública, en el caso que se dé la necesidad de que se cree otro instituto para que ejerza estas acciones.

Por todo ello, aun conociendo y coincidiendo en el fondo de la proposición no de ley y estando de acuerdo en esta finalidad y que es necesario, pero como no queremos asumir ningún tipo de duplicidad, nos vemos en la obligación de abstenernos en nuestra votación.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn ara del Grup Parlamentari Podemos-Podem.

El senyor Alamán i Tabero:

Moltes gràcies, presidenta.

En primer lloc, dir que no és cert com es diu a l'exposició de motius de la proposició no de llei del Partit Popular que la llei de patrimoni cultural de la Comunitat Valenciana s'haja aprovat, sinó més bé que segueix en vigor des de 1998 amb diverses modificacions puntuals, sent en aquests moments on s'està treballant en elaborar i discutir un nou text legal que haurà d'aprovar-se.

Per tot això, no deuria hipotecar-se la nova llei amb l'aprovació ara d'un institut d'etnografia i cultura popular, que sí que podria llavors incloure's en dita reforma legal.

D'altra banda, en la legislació vigent de 1998 i les seues modificacions posteriors apareix suficientment tractat el tema del patrimoni etnogràfic i etnològic.
Des del seu títol I, del patrimoni cultural valencià, capítol I, disposicions generals, article 1, objecte, queda establert que el patrimoni etnològic i etnogràfic i el de naturalesa cultural formen part del patrimoni cultural valencià.

Per aquesta raó és un patrimoni inclòs, com el restant, en les accions i tasques de protecció, investigació i difusió, de manera que no sembla necessària la creació que es proposa d'aquest institut.
La resta de sectors patrimonials, bibliogràfics, arxivístics, audiovisuals, paleontològics, artístics o arqueològics no compta amb cap institut com el que es proposa a la seua creació.

En tot cas, sí que es deuria sol·licitar i recolzar la creació d'un consell assessor o comissió tècnica per al patrimoni etnològic o etnogràfic i de cultura popular.
De la mateixa manera que existeix per a altres sectors citats de patrimoni, com els que ja surten a l'article 7.
1.

A més a més, es contempla a eixa possible creació a l'article 7.
2, en mencionar-se que les comissions tècniques que s'establisquen reglamentàriament per a distintes matèries que són objecte d'aquesta llei de patrimoni cultural.

En referència al personal de la conselleria de cultura i que aquesta es responsabilitze de les tasques d'administració, organització, coordinació i seguiment de projectes és una tasca que ja es fa, si bé n'hi ha indicis de manca de personal per aquesta matèria i les restants integrants del citat patrimoni cultural.

Per tant, ampliar la plantilla tècnica, incrementar els pressupostos per a la seua protecció, investigació i difusió, així com la creació d'un consell assessor o comissió tècnica amb presència de professionals, associacions, universitats.
.
.
entenem que sí, seria aquesta una actuació important i necessària abans que la creació de l'institut ja proposat.

Això és tot.
Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Parlamentari Compromís.
Diputat Nadal, té la paraula.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Vaja per davant, senyor Mulet, que nosaltres anem a votar en contra d'aquesta proposta, tot i que evidentment, com quasi totes les propostes que fa vosté relacionades amb la cultura popular, jo no.
.
.
Vull dir, sobretot vaja per davant, encara que anem a votar en contra, vull felicitar-lo per la proposta, perquè es nota en aquesta proposta que té vosté una sensibilitat especial per la cultura pròpia i per la cultura popular i que, evidentment, entenem que al nostre poble este tipus de sensibilitats fan falta.

Per tant, jo voldria en el començament portar el debat per ahí.

El nostre vot en contra està basat en motius polítics i en motius tècnics, i també econòmics.
Dir-li que, principalment, la raó principal per la qual anem a votar en contra és perquè l'organigrama actual de La Generalitat ja preveu aquestes funcions que vosté proposa en esta PNL.
I ho preveu concretament l'institut de la música i de la cultura popular, que encara que ja n'hi havia un institut de la música, com a organigrama s'ha unit música i cultura popular, i que és este l'ens de la Generalitat valenciana creat per a estudi de l'etnologia, l'etnografia i la cultura popular valenciana.

És evident que és un institut que l'organigrama s'ha creat de nou, que abans no es preveia dins de l'Institut Valencià de la Música estos estudis de música popular i que en algunes coses, com la mateixa pàgina web, si vosté veu la faena que estan fent allí -i ho poden vore tots-, en els termes de cultura popular que s'està treballant són aquells que tenen.
.
.
, sobretot aquells que tenen a vore en la música, perquè és més fàcil evidentment per a l'institut començar per ahí.
Però des d'este institut es té en projecte.
.
.
, i encara que hem començat des de fa poquet, perquè és de recent creació, es té en projecte implementar pràcticament totes les mesures que ha proposat vosté.

I, per tant, pensem que, encara que la intenció és bona, anar duplicant estructures dins de La Generalitat, en estos moments -evidentment, no és una cosa eficient mai-, i en estos moments, tenint en compte el finançament que tenim els valencians i tenint en compte també la manca de funcionariat i, diguem-ne, de massa crítica per portar endavant este tipus de projectes, la veritat és que mos vegem obligats a votar-li en contra.

Dir que és interessant també el que ha introduït el company de Podemos, i és que si n'hi ha una modificació integral de la llei de patrimoni o una nova llei de patrimoni, serà interessant parlar totes estes coses i parlar-les amb calma i parlar-les amb tranquil·litat.

I sobretot pel que és d'important i que si des de Les Corts volem donar un impuls a la cultura popular valenciana, que, d'altra banda, ha estat molt oblidada -i perdone que li ho diga-, ha estat molt oblidada amb els governs de la seua època del Partit Popular.
I és més, en la part, diguem-ne, del meu camp, de la part musical, és el que més hem trobat en falta, i és el principal que està ara recuperant la Generalitat valenciana.

Donava un poc la sensació que sí, que el Partit Popular allò de l'etnologia o l'etnografia referida a les feines més bàsiques com el camp i tal, doncs això, d'alguna manera, es tolerava, però quan ja es passava a altres camps, a aquells que, per exemple, per les lleis estava prohibit, ¿no?
, com allò de parlar per telèfon.
.
.
com allò de parlar per telèfon en valencià estava prohibit, fer teatre en valencià estava prohibit, cantar en valencià també.
Eixes coses, durant vint anys del Partit Popular, no s'han protegit.

És més, en aquelles faenes que se van fer, com.
.
.
els cassets aquells d'etnografia popular, de música que es feen i tal, estaven guardats amb pany i clau perquè no poguera accedir ningú.
I, bé, pense que és interessant que ara vaja canviant-se.
.
.
, des de La Generalitat vaja canviant-se esta tendència.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És ara el torn del Grup Socialista.
El diputat Fernando Delgado té la paraula.

El senyor González Delgado:

Gracias, presidenta.

Gracias, señor Mulet, por esta exposición de motivos tan bien expuesta y en la que seguramente, en términos generales, coincidimos todos.

Lo que quizá no coincidamos todos es en la necesidad de crear más organismos, más fundaciones y más centros que los que hay fundados, para el total vacío y, sin embargo, con retribuciones y sueldos.

Entonces, yo soy particularmente.
.
.
, y creo que mi grupo estará conmigo, en que somos poco partidarios de la creación de nuevas instituciones, de nuevas fundaciones.
O sea, el Consell tiene que asumir sus responsabilidades con una buena organización estructural.
Y, por supuesto, esa relación que el señor Mulet establece con la universidad, y en la que la universidad realmente está muy interesada, pues incorporar a la universidad y a cualquiera de los otros organismos fundamentales de nuestra sociedad que tengan que ver con la cultura popular.

Yo no soy partidario de llamar a la cultura de esta manera, y no es porque por llamarla popular la relacione con el Partido Popular, (rialles) que molestaría mucho a los compañeros de Compromís.
No, es que sencillamente no me gusta.
.
.
no me gusta que la cultura tenga apellidos.

Yo creo.
.
.
respeto todos los aspectos de la cultura y me parece que la cultura es muy rica desde distintas posiciones -las más populares y las menos, las más selectivas y las menos-, y lo que tenemos que tener es fundamentalmente una buena educación y acercar a los ciudadanos la cultura, nuestra cultura, en su sentido más amplio.

Pero yo soy poco partidario de los institutos.
Así como reconozco la labor que hacen los especialistas de la cultura popular, que seguramente están muy entregados a ello, yo lo que.
.
.
, los despachos de empleo creo que nos sobran en el ámbito cultural.

Y así como en algunas otras especialidades, en otras consejerías están los técnicos especialistas, y no ese otro tipo de asociacionismo, pues yo evitaría que en lo cultural entráramos en eso.
Tener en cuenta a los funcionarios especialistas, tener en cuenta una buena estructura dentro de las consejerías correspondientes y, desde luego, evitar las fundaciones y los institutos, los del pasado, los del presente, los del futuro, evitarlos.
Evitarlos y dar competencias o, mejor dicho, abrir las consejerías a los expertos, a la asesoría de los expertos, a estar cerca de la gente especializada en cualquiera de los tipos de cultura de los que hablemos, escucharlos, atenderlos y subvencionarlos cuando proceda, pero, desde luego, evitarnos los sueldos y evitarnos las oficinas de empleo que pueden originar estas fundaciones y estos institutos.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Senyor Mulet, té quatre minuts.

El senyor Mulet Taló:

Segurament no m'he explicat bé.

Amigo Fernando, en ningún momento he pedido ni despachos ni empleos, ni.
.
.
Todo lo contrario, es una de las premisas que pongo como fundamental.
Es decir, yo lo único que estoy intentando, y lo que pedía, y lo que no he conseguido trasmitir a todos los compañeros es esa sensibilidad y ese poner los pies en el suelo, bajar a la realidad.

Queramos o no queramos, existan las instituciones que existan, nosotros sabemos que en este momento se están desarrollando infinidad de trabajos de este tipo y no se están haciendo con el criterio y el rigor científico necesario y exigible.
Y además, no están teniendo la difusión que deberían tener o que podrían tener.
Y por ahí es por donde iba mi planteamiento.

Nadal, t'he d'agrair eixa especial mostra de carinyo que tens cap a mi en les meues manifestacions quan parlem de cultura.
Però de tant en tant també m'amolles una destralada.
És a dir, anem a vore, ¿quan s'ha prohibit cantar en valencià en els vint anys que ha estat el Partit Popular?
(Veus) ¡Ah!
Val, és que no he entés bé.
Jo sí que m'ha paregut escoltar que dies vint anys.

Bé.
Jo comprenc perfectament que n'hi hagen raons polítiques, tècniques, econòmiques.
.
.
Torne a dir el mateix.
M'estàs parlant de l'Institut Valencià de la Música, l'apartat de la música i cultura popular, i enllace amb Ciutadans que m'està parlant de l'Institut Valencià de Cultura.

D'entrada, l'Institut Valencià de Cultura no està ni formalitzat.
O siga, encara no està legalitzat.
Però, bé, és possible que puguen fer la tasca eixa.
Si és que d'això se tracta.
O siga, el que jo estic demanant és que la institució Generalitat, la conselleria catalitze tot eixe esforç que es fa en tots els pobles de la nostra comunitat, però amb rigor.
I això només ho pot fer una institució, i ho ha de fer la institució que existix -me pareix molt bé-, però que ho faja incorporant totes les persones.
I per a incorporar totes les persones cal fer un espai i eixe espai és l'institut.

És a dir, a eixe institut se poden incorporar totes les persones de la comunitat que tinguen interés per estes qüestions.
Però no per a cobrar un sou, no per a tindre un despatx, no.
.
.
No, s'incorporen i aporten.
I alguna vegada es farà alguna reunió: Â«Anem a tractar tot el tema del material.
.
.
-no sé- etnològic de la comarca dels PortsÂ».
Doncs vindran totes aquelles persones de la comarca dels Ports que tinguen interés i podran aportar.
I d'això se tracta, i no de crear més despatxos, ni més sous, ni més estructura administrativa.
I això, vullguen o no vullguen, i me diguen el que me diguen des de Podemos, des de Ciudadanos, des de Compromís, des del PSOE, no s'està fent.

Se pot dir: Â«Bé, ¿i per què no ho feen vostés?
Â» Anem a vore, eixa factura ja està pagada.
És que ara els que governen són els que governen.
I el que mosatros proposem és fer una cosa que pensem que és interessant per a la cultura i per al poble valencià.

Se me diu també que la llei estava feta ja.
És cert, jo ho he dit.
I, si no ho he manifestat adequadament, en la meua PNL n'hi ha constància.
El que hem fet mosatros és una modificació.
¡Tant de bo, tant de bo!
s'incloga en dita reforma legal un espai com el que jo estic demanant.
Òbviament no s'aprovarà, però tots vostés seran conscients que en este moment s'està fent un gran treball sense rigor i criteri.
I és una pena, i m'ho hauran de reconéixer.

Si ho volen organitzar d'una altra manera, o ho volen estructurar d'una altra manera, o volen exigir la responsabilitat a unes altres persones o institucions és la seua responsabilitat política, però que sàpiguen que avui teníem l'oportunitat d'haver estructurat i reconduït tot eixe treball que s'està fent a la Comunitat Valenciana.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

¿Passem a votació?
¿Vots a favor?
5.
¿Vots en contra?
7 en contra.
¿Abstencions?
2 abstencions.
No quedaria aprovada la proposta.

Proposició no de llei sobre l'atorgament de l'Alta Distinció de La Generalitat, a títol pòstum, al mestre Josep Lluís Bausset, presentada pel Grup Parlamentari Compromís (RE número 22.
435, BOC 76)

La senyora presidenta:

Tema.
.
.
el punt 4 de la comissió.
(Veus) El punt 4 de la comissió és la presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'atorgament de l'Alta Distinció de La Generalitat, a títol pòstum, al mestre Josep Lluís Bausset, presentada pel Grup Parlamentari Compromís.

Donem la benvinguda a familiars del mestre Josep Lluís Bausset que sabem que estan en la comissió.
Gràcies per vindre.
Benvinguts i benvingudes.

Anem a començar ja el debat del punt.
El primer grup en intervindre.
.
.
, és una proposta que no té esmenes.
Aleshores, el primer grup en intervindre serà el Grup Parlamentari Compromís.
La diputada Maria Josep Ortega té la paraula.

La senyora Ortega Requena:

Moltes gràcies, presidenta.

Senyories.

L'Alta Distinció de La Generalitat és potser el guardó que millor representa el reconeixement d'un poble a aquells que més s'hagen distingit per la seua activitat als serveis dels interessos generals i particulars de la Comunitat Valenciana.
Eixe és el mèrit i és el que diu textualment el Decret 28/1986 del Consell de La Generalitat, en virtut del qual es va instituir la distinció.

I, en primer lloc, vull saludar, com ha fet la presidenta, a Matilde i a Teresa Bausset, filles de Josep Lluís Bausset, i a Santiago Vallés, el seu biògraf, i a Paco Sanz i Pilar Huertas, companyes regidores de l'Alcúdia i, com no, al seu alcalde, Andreu Salom, alcalde de l'Alcúdia.

I agrair als qui acompanyen hui a esta comissió, que per a mi és tan especial, sense oblidar-me del seu fill, Josep Miquel Bausset, que no ens pot acompanyar perquè és monjo al monestir de Montserrat.

Des del 1987, en què es va concedir la primera d'estes distincions, fins a hui mateix han sigut guardonats juristes, com Francisco Tomás y Valiente; científics, com Santiago Grisolía; metges, com José María López Piñero; o arquitectes, com Santiago Calatrava; com no missioners, com el pare Vicente Ferrer; cineastes, com Berlanga; cantants, com Ovidi Montllor i intel·lectuals, com Joan Fuster.

En virtut d'això podem dir que l'Alta Distinció de La Generalitat ha complit amb satisfacció el fi per a la qual va estar instituïda.
I transcorregudes tres dècades, valencians i valencianes distingits amb este guardó són el referent del caràcter obert, emprenedor i dinàmic del poble valencià.

El professor Josep Lluís Bausset és, per la seua trajectòria tant docent com cívica, un d'estos referents.
I per això volem fer esta proposta.
El passat 3 de juny es compliren cinc anys de la seua mort, cinc anys de la desaparició d'un dels valencians més il·lustres en el camp de les lletres i de les humanitats.
En complir-se este aniversari volem aprofitar per a elevar a la Presidència la proposta perquè li siga concedida esta alta distinció a títol pòstum.

Bausset és una de les personalitats més destacades de la cultura i del valencianisme de tot el segle XX.
Com ha afirmat el professor Santi Vallés, Bausset és un científic empeltat de lletraferit, un home de ciència que a la manera de Gregorio Marañón es va convertir en un humanista convençut, en un home amb un compromís cívic de pregó amb la llibertat i la lluita pels valors democràtics abans i després de la guerra.

Farmacèutic i químic, de formació, i valencianista, per devoció, Bausset era l'últim representant d'aquella generació de valencianistes que don Manuel Sanchis Guarner va batejar amb el nom de la Segona Renaixença.

Nascut a 1910 a Paiporta, Bausset va ser una història viva del valencianisme, la història d'un professor que ha lluitat per la recuperació de la llengua dels valencians i pel nostre autogovern.
Sí, senyories, sense hòmens com Bausset ni vostés ni jo hui mateix podríem estar debatent en este hemicicle cap moció com a representants del poble valencià ni ens hauríem dotat de La Generalitat com a màxima representació del govern valencià.

Des dels anys de la república i també durant la transició Josep Lluís Bausset va ser un dels principals valedors de la lluita per l'autonomia i la recuperació de les nostres institucions.
Una lluita en què se va implicar directament, com a expressió del seu compromís cívic i identitari.

Expressió màxima d'una cultura en llengua pròpia, el valencià, que per a ell també va ser el símbol d'una altra lluita i des de ben jove va col·laborar en la difusió de publicacions valencianistes de la dècada dels trenta com Acció que va posar en marxa Xavier Casp o Miquel Albert, o El camí, dirigida en plataforma del valencianisme integral i integrador.
Fruit d'este compromís en la nostra llengua, Bausset es va convertir en 1932 en un dels firmants de les Normes de Castelló i també va ser el referent normatiu de la nostra llengua i de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Bausset va contribuir a fer del valencià una llengua apta per a l'ensenyament, no sols de la gramàtica, sinó de tota una forma de ser, un model d'escola com la que hui defensa el col·lectiu d'Escola Valenciana.

Durant més de mig segle de magisteri docent, Bausset ha sigut un mestre dins i fora de l'aula, dins com a professor de biologia i física i química i fora com a professor de valencià.
Bausset va ser un referent de generacions d'alumnes que amb el temps s'han convertit en catedràtics, artistes, escriptors o polítics.

Simultàniament, Bausset també va protagonitzar durant la seua vida una labor destacada, impulsant la recuperació d'una altra de les senyes d'identitat valencianes: la pilota valenciana.

Des de la meitat de la dècada dels setanta, Bausset no va faltar mai al seu compromís en el Levante, publicant en la secció Â«Impressions d'un aficionatÂ».
Des d'esta secció i durant pràcticament trenta anys Bausset va ser el màxim divulgador de l'esport valencià per antonomàsia.

Pocs valencians com Bausset han contribuït a dignificar tant la pilota.
Cap periodista com ell ha sabut contar i cantar les excel·lències i les virtuts d'una pràctica esportiva que a pocs metres d'ací disputaven fa uns segles alguns integrants de la noblesa valenciana i que gràcies a l'esforç d'hòmens com Bausset ens ha pervingut.

Bausset també va motivar en vida l'admiració de gran part dels nostres intel·lectuals i escriptors, des de Xavier Casp a Joan Fuster, passant per Francesc Ferrer Pastor, Vicent Ventura o Francesc de Paula Bruguera.
La trajectòria d'una vida exemplar que durant més d'un segle es va mantindre fidel a la llengua i a la recuperació de les nostres institucions.

Probablement sense hòmens com Bausset els valencians no podrien gaudir ni de les quotes d'autogovern que hui tenim, ni l'Estatut, que he apuntat adés, ni de les competències que tenim transferides ni de la Llei d'ús i ensenyament del valencià hauria sigut possibles sense el concurs d'hòmens com ell.
Valencians compromesos als quals els devem el vertader sentit de la nostra essència.

Al seu poble, l'Alcúdia, va ser en 1997 el primer que es va publicar una primera aproximació de la seua figura, Josep Lluís Bausset.
Testimoni de tota una època, de la mà de l'escriptor i biògraf Santi Vallés, amb una iniciativa que tres anys després es convertiria en la base per a la seua biografia oficial: Josep Lluís Bausset, converses amb un home subterrani.
Obra d'este mateix autor i guardonada precisament amb el premi de La Generalitat al millor llibre editat en valencià l'any 2000.

Des de l'any 2000 en què va rebre el premi del Compromís Cívic de la Universitat de València i la distinció com a Valencià de l'Any per part de la Fundació Gaetà Huguet, de Castelló, han estat molts els ajuntaments, entitats culturals, sindicats, partits polítics i associacions que han volgut honorar-lo amb una gran quantitat de guardons i de reconeixements.

Per acabar, m'agradaria fer-los notar tant sols una apreciació, tant la festa d'Elx a la qual tant va contribuir a difondre Bausset, com la ponència redactora de l'Estatut d'autonomia, per la qual tant va lluitar en la seua vida, han sigut mereixedores ja de l'Alta Distinció de La Generalitat.

Senyories, crec que ara és el moment de concedir-li-la a títol pòstum a qui va ser un dels grans valedors: el professor Josep Lluís Bausset.
No sols crec que és de justícia, sinó també un deure moral i cívic que com a valencians i valencianes i màxims representants de l'expressió popular estem en l'obligació de complir i proposar-li-ho al Consell.

Moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Com dèiem, no tenim esmenes.

Aleshores és el torn del Grup Parlamentari Ciudadanos.
Té la paraula, senyora Ventura.

La senyora Ventura Campos:

Buenos días, señoría.

Con esta proposición no de ley presentada por el Grupo Compromís se pretende otorgar la Alta Distinción de La Generalitat a título póstumo al maestro Josep Lluís Bausset.

Como indica en el Decreto 28/1986, del 10 de marzo, otorgar la Alta Distinción de la Generalitat Valenciana tiene como finalidad recompensar a personas físicas o a entidades que se han distinguido en su actividad al servicio de las instituciones de la Comunidad Valenciana.

Y este título, según el artículo segundo de este decreto, se concede previo acuerdo del Consell de la Comunidad Valenciana, otorgar la alta distinción es competencia, como bien se recoge en este decreto, del Consell, formado por los diferentes grupos parlamentarios que aquí están presentes.

Me llama la atención que ustedes presentan esta propuesta sin previo diálogo con el resto de los grupos parlamentarios para poder garantizar un consenso, si es que ustedes desean que ésta salga adelante.

Recordarles que Ciudadanos, grupo que está en la oposición, presentó varias propuestas instando al Consell a considerar algunas de las candidaturas para la alta distinción, pero con una gran diferencia: que los realizó previó diálogo, cosa que ustedes no han hecho.
Pero con otra diferencia: que ustedes están en el gobierno y pueden seguir nombrando a los diferentes candidatos a estas distinciones sin nuestra decisión, cosa que llevan haciendo toda la legislatura.

Pero viendo a estos matices, indicar que desde Ciudadanos reconocemos la trayectoria de Josep Lluís Bausset en sus más de cien años de literatura valenciana como activista infatigable por el valenciano.
Fue uno de los referentes del nacionalismo valenciano, fundador d'Acció Cultural del País Valencià i fundador del Partido Socialista del País Valencià.
De ahí su gran admiración, la gran admiración del gobierno del botànic por ser considerado un activista por sus ideas nacionalistas.

Desde la pluralidad ideológica, indicarle que nosotros respetamos su lucha incansable por sus ideas, porque cada uno es libre de pensar, de sentir y expresarse desde el respeto y la tolerancia como lo hizo él.

Aunque desde Ciudadanos compartimos aspectos referentes al amor que tenía Bausset por la lengua y la cultura valenciana, nos vamos a abstener en la votación por los diferentes motivos que le hemos dicho anteriormente: por la falta de diálogo que han tenido con nosotros ante esta propuesta y también con el resto de los grupos ustedes por no querer buscar el consenso.

Y, en segundo lugar, porque, como bien he dicho y se recoge en el decreto, es una decisión del Consell.
Y me llama la atención que nos presenten esta propuesta y llevamos ya más de media legislatura y no habían contado con nosotros para este tipo de opiniones y decisiones.

Por este motivo, no se habla del ofrecimiento de esta distinción, al igual que no lo han hecho en posteriores distinciones, básicamente porque nunca nos han preguntado.

Ha habido una falta de diálogo con los grupos de la oposición sobre a quién le ofrecían las distinciones y porque, como le he repetido, tal competencia es del Consell.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
El senyor Jiménez té la paraula.

El senyor Jiménez Doménech:

Gràcies, senyora presidenta.

Estic una mica estupefacte per la intervenció anterior, perquè el respecte a una persona per la seua tasca també.
.
.
, bé, s'ha de demostrar en coherència, ¿no?
, i per a una persona que va lluitar tant pel valencià com a mínim, vosté és valencianoparlant, podia haver fet la intervenció en valencià en reconeixement de la seua lluita.
Però, bé, vosté és lliure.

Me ve molt bé un dia com avui on molts xiquets i xiquetes van a escola disfressats de bruixots i bruixotes, amb carabasses baix del braç, quan algunes persones parlen d'adoctrinament en les aules i quan una persona de Castelló, com jo, apenes en l'aula havia escoltat parlar d'un home de la vàlua de Josep Lluís Bausset i Císcar.

Quan se parla d'adoctrinament i irreflexivament adoptem festes com la de Halloween i no coneixem la gent que tant va lluitar per la democràcia en el nostre país, per la llengua, per la cultura, doncs caldria pensar, caldria que pensàrem quin és l'adoctrinament, ¿no?
, com ens estem adoctrinant d'alguna manera.

Josep Lluís Bausset és un home que la vàlua pel seu treball incansable i també per haver sigut un mestre de la república i un mestre que després de la dictadura i després del patiment que vam tindre als drets i a la cultura valenciana va poder continuar fent la seua tasca de maestría després de la transició i pràcticament fins que li van acompanyar les forces.

Me du al record Josep Lluís Bausset a una altra persona, José Ricardo Morales, una persona nascuda a Màlaga accidentalment, però pràcticament contemporània a Bausset, que ell sí que va haver d'exiliar-se i va desenvolupar la seua cultura molt lluny d'ací.

El Grup Podem en el seu dia, per un mecanisme molt menys estricte o formal com aquest, va proposar que se li donara una distinció, i se li va donar a José Ricardo Morales.
I això me fa pensar que, bé, que n'hi ha diferents vies per a.
.
.
, tot i que la competència siga del Consell i siga en un ple del Consell extraordinari on se donen estes distincions, que hi ha diferents vies obertes per a fer propostes com aquesta, i no ens hauríem d'escandalitzar per aquestes coses.

I me resigne a pensar també quin país tindríem avui si tant Josep Lluís Bausset haguera tingut la llibertat de fer tot allò que haguera volgut mamprendre i que segurament va haver de lluitar i no va poder fer tot allò que voldria.
O que una persona com José Ricardo Morales haguera pogut estar desenvolupament la seua tasca artística ací, en el País Valencià, tants anys.
I com eixa dictadura va ser nefasta per als interessos del País Valencià i perquè tinguérem avui en dia una societat valenciana rica, plural i amb accés ple a la cultura.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

La diputada Mercedes Ventura me demana al·lusions.
Té vosté, per a concretar les al·lusions que s'ha fet a vosté, no per a entrar en el debat, entenc que és per a les al·lusions que se li han fet a la seua persona, té vosté tres minuts per (inoïble) .
.
.

La senyora Ventura Campos:

Gracias, presidenta.

Las alusiones es que no tengo respeto y también que me tenga que imponer el señor César Jiménez en qué lengua me tenga que expresar.

Por otro lado, indicarle que el señor César Jiménez, respecto al respeto ha hecho una atención selectiva a mi intervención.
Yo he valorado la trayectoria y la sabiduría del señor Bausset y el amor que tenía hacia nuestra cultura.
Yo no sé si ustedes o no lo han entendido o no lo han querido coger de mi discurso.

Por otro lado, le agradecería que sea la última vez que me diga en qué lengua tengo que comunicarme con las personas.
Yo me comunico con la lengua que me siento más cómoda.
Y me siento cómoda hablando en valenciano y también me siento cómoda en hablar en castellano.
Por lo tanto, le pediría por favor que no me diga en qué lengua me tengo que comunicar, porque estas imposiciones son las que a mí me molestan.
¿Vale?

Yo siempre he dicho que hay que respetar…, o también he dicho la pluralidad ideológica.
Cada uno nos tenemos que respetar desde la tolerancia y el respeto, porque somos libres de pensar, de sentir, de expresarnos como queramos.
Pero siempre desde el respeto, ¿vale?
, desde la tolerancia.

Dicho esto, no estoy aquí escandalizada como usted también ha querido hacer reflexión.
(So d'un telèfon mòbil) Que he recogido textualmente la palabra que usted ha dicho.
Estoy…, valoro y aplaudo que ustedes hayan traído esta propuesta, porque hay que traer propuestas que en este caso… Y no creo que tenga que decir más palabras, ya he explicado claramente cuál es mi posición y por qué voy a votar abstención.

Y creo que porque nos abstengamos no tengamos que tener ningún descalificativo de que tenemos una falta de respeto, de que si me tengo que comunicar en otra lengua oficial.
Por lo tanto, le pido por favor que estas cosas las obvie de sus discursos.

La senyora presidenta:

Gràcies.

El senyor Jiménez Doménech:

És molt breu.
Demane la paraula per a aclarir que en cap moment.
.
.

La senyora presidenta:

El senyor Jiménez té tres minuts per fer l'aclariment.

El senyor Jiménez Doménech:

No, no, no.
(Veus) No és una al·lusió, és una imprecisió i vull aclarir-la.
Només necessite vint segons.
En cap moment he dit en quina llengua s'havia d'expressar ningú.
(Se sent a la senyora Ventura Campos que diu: Â«Ha dicho que era una falta de respeto no expresarme en valenciano.
Lo ha dicho usted claramente.
Tiene ahí el diario de sesiones.
Â») (Se sent una veu que diu: Â«Açò no és un diàleg.
Â»)

Bé.

La senyora presidenta:

De totes formes volia fer un aclariment sobre la seua intervenció.

El senyor Jiménez Doménech:

Sí.
M'agradaria que s'ho prenguera com un consell simplement, no una imposició.
I, en tot cas, si vosté s'ha sentit ofesa retire el que he dit, el que li ha pogut ofendre, vaja.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyor Jiménez pel seu aclariment.

Ara és el torn del Grup Parlamentari Socialista, la diputada Ana Besalduch té la paraula.

La senyora Besalduch Besalduch:

Sí, gràcies presidenta.

Benvinguts a l'alcalde d'Alcúdia i a la família Bausset i a Santi Vallés i a tota la gent que ens acompanya.

Jo no vaig a fer un discurs propi.
Jo avui ací vinc a contar el que el meu company Francesc Signes hagués volgut dir en esta comissió i les altres cinc vegades que va presentar esta sol·licitud en la legislatura anterior en esta comissió.

Per això també li demane una miqueta de benevolència en el temps, perquè m'agradaria poder transmetre eixes paraules.

El 3 de juny de 2012, als cent-dos anys, moria a l'Alcúdia, el seu poble d'adopció, el professor Bausset.
Un homenot d'aquells que Josep Pla definia com a persones singulars, de personalitat grossa, voluminosa, rellevant i humanament densa.

Bausset va ser això, una personalitat d'ampli espectre, un home del Renaixement que en ple segle XX es va erigir en una de les personalitats més destacades en la defensa de la llengua pròpia i de la cultura dels valencians.

Amic inseparable de l'homenot de Sueca, Joan Fuster, la vida de Josep Lluís Bausset corre paral·lela als esdeveniments més importants de la història del valencianisme polític i cultural del segle passat.
Farmacèutic, químic, professor, corresponsal de premsa, polític, agitador cultural, bibliòfil i, per damunt de tot, defensor de la llengua i de la identitat dels valencians.
La personalitat de Bausset respon a la dimensió polifacètica d'aquells intel·lectuals que durant la Segona República representaren el model de l'humanisme compromés.

Per a Bausset el redreçament del País Valencià va ser sempre la clau que obria tots els panys.
És un dels artífex del moviment valencianista que, des de les escoles i des del carrer, tracten en els anys trenta de construir nous horitzons per al nou valencianisme que tractava d'obrir-se pas en una societat no massa receptiva ni als canvis ni a les reivindicacions identitàries.

Si alguna cosa representa Bausset, a banda del seu compromís identitari, és la seua caracterització com a professor, com a mestre de tantes generacions d'alumnes als quals va tractar d'inocular, com afirma el seu biògraf Santi Vallés, el seu verí per la llengua, pel país, però, sobretot, per la importància de l'educació com a la base de la formació humanista i ètica.

El Congrés d'Educació de l'Alcúdia, a instància de l'ajuntament, va decidir portar el seu nom i li ha fet nombrosos reconeixements.
Tots els grups polítics, tots els grups polítics de l'Ajuntament de l'Alcúdia van recolzar la declaració institucional que va presentar el Grup Socialista i el Grup Compromís perquè La Generalitat li atorgara este reconeixement.

Bausset va ser educat en la rígida disciplina de l'escola tradicional i és un dipositari elegant del krausisme i de l'ideari de la Institució Lliure d'Ensenyament que va impregnar l'Espanya republicana.
La seua vinculació amb les campanyes proestatut en la república i la seua ferma convicció valencianista van ser en els anys vint i trenta la base d'un compromís que quaranta anys després Bausset reeditaria de la mà de la generació del maig del 68.

Aquella generació de joves historiadors, advocats, periodistes i aspirants de polítics que al País Valencià van propiciar el moviment identitari que acabaria desembocant en la mítica manifestació en favor de l'Estatut de l'any 1977.
És també una dimensió de la seua personalitat que vullc reivindicar ací i ara la del Bausset tolerant i demòcrata, per a qui el compromís identitari era pràcticament un compromís d'estat.

Tal vegada per això l'any 2000 va ser distingit pel premi Vicent Ventura al compromís civil de la Universitat de València.
El guardó amb què la universitat i la Unió de Periodistes Valencians van voler honrar la trajectòria política i periodística del professor Bausset.

Encarna Bausset, segons afirma Santi Vallés, el paper del corredor de fons, la tenacitat de qui convençut de les seus possibilitats no va dubtar ni un instant a posar-se al servei d'uns ideals progressistes i uns valors democràtics que són indissociables de la seua condició valencianista.

L'any 2010, amb motiu del seu centenari, l'Ajuntament de l'Alcúdia li va dedicar un sentit homenatge on tot un poble es va bolcar per complet a reconèixer la trajectòria de Josep Lluís Bausset.
Tot el poble.
Fins i tot Ernest Lluch escrivia a propòsit de Bausset que és una de les persones que més i amb més intel·ligència ha treballat durant anys i panys per les característiques nacionals del País Valencià que té uns elevats valors també personals.

Per això, vullc fer meues eixes paraules per avalar els mèrits i les qualitats que concorren en la persona de Josep Lluís Bausset per a fer-lo mereixedor de l'Alta Distinció de La Generalitat.
Un dels homes més admirables del País Valencià, l'homenot que Fuster va definir com l'home subterrani i que amb els anys va emergir com a una de les personalitats més rellevants del valencianisme de l'últim segle.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn del Grup Popular.

El senyor Zaplana López:

Sí, gracias señora presidenta.

Bienvenidos al alcalde y a los familiares del señor Bausset.

Miren, es evidente que nos distancia con el señor Bausset motivos políticos que él no disfrazaba y también motivos ideológicos que son más que evidentes.
Pero también nos distancia la defensa de otros valores que el señor Bausset defendía y que no coinciden con los valores que defendemos desde mi grupo parlamentario.

Defendemos fervientemente que cada persona, dentro de los límites que marca el sistema democrático y la ley, cada uno pueda defender aquello en lo que cree.
Por eso valoramos el espíritu de lucha que en muchos momentos difíciles e incluso antidemocráticos que hemos vivido en la historia de España y que al señor Bausset le tocó vivir, pudiera hacer y fomentar ese espíritu de lucha.

Pero pese a eso no coincidimos, entre otras, con la idea de país o de nacionalismo que el señor Bausset representaba.
Sintiéndonos muy orgullosos de ser valencianos, alicantinos y castellonenses, profundamente defensores de la cultura valenciana, de nuestra lengua y de nuestra identidad, y desde la libertad de que los niños y sus padres, de los mayores, y de que cada uno de nosotros a expresarnos en la lengua que nuestra comunidad, con la riqueza que atesora, nos ofrece, hasta Merche y yo, que nos podamos expresar en castellano en estas Cortes.

Es por todo ello por lo que no compartimos la idea de valencianidad que el señor Bausset representaba y defendía y que en la actualidad algunos grupos parlamentarios están intentando apropiarse, e incluso desvirtuar, para imponer desde su ideología, desde una supremacía moral, lo que todos los demás tenemos que hacer, decir o cómo decirlo.

Por lo cual, nuestro grupo se posicionará en contra de esta votación.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Anem a vore, els proposants.
.
.
Tu podries fer ús.
.
.
A vore, enteneu-me.
La proposant pot contestar ara, pot fer un torn i contestar a tots.
Els grups que no sou proposants, si sentiu que se vos ha fet alguna al·lusió personal, podeu demanar la paraula.
Però, en principi, jo no he sentit cap al·lusió personal.

La senyora Besalduch Besalduch:

Jo, no ha sigut una al·lusió personal.
Però és evident que ha parlat el portaveu en esta PNL del Partit Popular de motius polítics i, com tots sabem, doncs eixos motius polítics jo entenc que és perquè el senyor Bausset era militant del PSPV i jo vullc aclarir algunes coses i, per tant (se sent una veu que diu: Â«no, no es.
.
.
No.
.
.
Â») vull tindre, encara que siga, un minut o dos minuts per a poder argumentar algunes coses de per què tota la història de Bausset està per damunt.

El senyor Zaplana López:

Yo no he entrado en eso, señora presidenta.

La senyora presidenta:

A vore, la presidència no té ningun problema en si el Grup Socialista ha sentit que el seu honor ha estat perjudicat.
.
.

El senyor Zaplana López:

Yo no he hablado del Partido Socialista en ningún caso.

La senyora presidenta:

.
.
.
puga parlar.
(Veus)

Home, no, però, a vore, evident és que.
.
.
(Veus)

El senyor Zaplana López:

No, no.
(Veus) Es evidente que nos distancia con el señor Bausset motivos políticos.
Nosotros con el señor Bausset, no con el Partido Socialista ni con la señora portavoz.
Es que no entiendo esta alusión.
Es que lo tengo textual escrito para que no haya ninguna duda.
(S'interromp la gravació)

La senyora presidenta:

Bé.
Jo entenc que li tocaria la paraula al Grup Parlamentari Compromís per a fer -entenc- que un torn en resposta a la resta de grups.

La senyora Ortega Requena:

Molt bé, presidenta, moltes gràcies.

Abans de tot vull fer-los un regal de part de la família als portaveus que han intervingut.
És la biografia de Santi Vallés, Converses amb l'home subterrani.
Utilitze part del meu temps per a fer-los l'entrega d'estos llibres i a la presidenta també.
(Pausa)

Bé, primer de res agrair-los als grups que em donen el suport.
Dir-los que jo crec en les intervencions des del cor i m'agrada també arribar al cor.
I jo vaig conéixer personalment a Bausset, recorde que.
.
.
Jo portava ací un llistat de tots els premis i totes les distincions que s'han donat.
No només Alcúdia va aprovar per unanimitat la moció demanant el reconeixement d'esta alta distinció del Consell.
Molts pobles de la comarca també ho demanaren i, per unanimitat, es va aprovar en tots els pobles.

Bausset no era una persona que es destacara per la seua radicalitat, ni que fóra un independentista, ni un separatista, ni eixes idees polítiques que estan parlant-se ací.
Era un lluitador, efectivament.
I va ser un lluitador per l'autogovern, va ser un lluitador per la llengua valenciana.
Saben vostés que la llengua valenciana durant alguns anys va estar prohibida.
La llengua que jo estic parlant ara molta gent va estar un anys que tenia prohibit parlar-la.

I miren, ¿saben què passa?
Que ell, quan va estar prohibit utilitzar la llengua valenciana, ell, durant els anys seixanta i setanta donava classes per les nits als adults del seu poble que podien aprendre el valencià.
Gràcies a persones com ell, gràcies a persones com el meu avi que ens contava refranys, gràcies a eixa transmissió oral s'ha pogut guardar la llengua.

I miren, encara que el fred de l'hivern reduïa el número d'assistents a les seus classes, la seua passió per la llengua no li impedia acudir encara que solament hi haguera un alumne.
Perquè, per a ell, un sol alumne valia la pena.
Els seus esforços, com dic, han estat sempre per enfortir la nostra llengua, les nostres terres i a través de la llengua com a senyal de la nostra identitat.
I va lluitar, molt, moltíssim pel nostre autogovern.

També per òrgans com el de hui per estar ací.
Jo crec que tant abstindre's com votar en contra és negar la personalitat com a poble, perquè és negar la personalitat i la importància del senyor Bausset.
Jo crec que no podem tindre excuses dels que s'omplin la boca de valenciania i després fer tot el contrari del que diuen.

Jo crec que ja no ens enganyen, ni a mi ni a la resta dels diputats que hui ens acompanyen.
Ni tan sols a la seua família que hui està escoltant-ho.
Jo no m'imaginava haver estat ací escoltant esta ofensa per a tots els valencians i les valencianes, perquè ho trobe una ofensa tant per a la família com per a tot el poble valencià.

Jo, per a mi, una societat avançada i moderna és la que tolera que els parlamentaris estiguen a la altura dels seus prohoms, dels referents, d'homes com Bausset.

Perquè ja els ho dia jo, sense persones com ells ni vostés ni jo estaríem hui ací, ni La Generalitat, ni l'Estatut, ni la Llei d'ús i ensenyament del valencià, ni l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, ni l'escola en valencià, ni la recuperació de la pilota, ni molts dels nostres símbols identitaris serien una realitat sense persones com Bausset i la seua lluita per a fer-ho possible.
Agrair-li-ho, reconéixer-ho hauria de ser un gest de normalitat institucional i d'obligat compliment.

Mire, com diuen les seues filles i fill, Bausset es va caracteritzar sempre per la seua dignitat i coherència.
I per això, per la dignitat nacional del nostre poble, del nostre país i per coherència, jo vaig presentar aquesta proposició de llei i sabia que tenia el recolzament unànime de tots els partits polítics que formaven part de tots els pobles de la comarca que ho varen firmar en el seu moment.

Este home subterrani, molt ben definit per Fuster, va treballar lluny de qualsevol protagonisme, amb la més sincera estima pel poble valencià, on estan també vostés, per descomptat.

Per això, donar les gràcies als que han votat a favor, fins i tot les gràcies al grup que s'absté i lamentar el vot en contra del Partit Popular.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Anem a vore, (veus) podem aquí.
.
.
jo no tinc cap problema que parleu tots els grups parlamentaris (veus), però clar.
.
.
¡Ei!
, un momentet, per favor.
La rèplica l'ha fet ella, (rient) la rèplica l'ha fet ella.
En tot cas, si al Grup Parlamentari Compromís li voleu fer una contrarèplica, podeu demanar la paraula.
Estem en açò, ¿no?
Estem en una contrarèplica al Grup Parlamentari Compromís.

La senyora Besalduch Besalduch:

Presidenta, podem demanar quan en els nostres arguments algun grup ens ha contradit, ¿eh?
Igual que en altres espais d'esta cambra ocorre, en esta comissió deuria.
.
.
Encara que si jo no li vull replicar, utilitzar una rèplica al Grup Compromís, perquè estic totalment d'acord, però algun grup ha contradit la meua argumentació, jo tinc tot el dret a explicar.
.
.

La senyora presidenta:

Però per eixe motiu no ha demanat la paraula abans, que era quan li corresponia eixe torn, ¿m'explique?
Si vosté en algun moment ha sentit que en el torn anterior, que no estàvem en la rèplica als grups, sinó en el torn de la seua exposició de motius, vosté s'ha sentit contradita en els seus arguments, era quan havia d'haver demanat la paraula per eixa qüestió.
I jo ho sent molt, a la millor ha segut error de la presidència, però jo no.
.
.

La senyora Besalduch Besalduch:

¿De veritat no me donarà la paraula per això?
O siga, ¿no podrem debatre els arguments per a intentar un consens de veritat en una qüestió com esta?

La senyora presidenta:

Si voleu arribar a algun consens, jo els done fins i tot minuts per a aplegar a un consens.
El que jo estic explicant, l'estructura del debat.
(Veus) No tinc ningun problema en tornar a explicar l'estructura del debat, perquè no mos quede ningun problema.

S'ha fet una exposició del punt, de la proposta.
Els grups ha parlat sobre el que opinaven en eixa proposta.
Jo en ningun cas he sentit ningun grup, potser ha segut un error de la presidència, però a ningú he sentit demanar la paraula perquè s'havia sentit contradit en els seus arguments.
Com açò no ha succeït, li he donat la rèplica a la proposant de la proposta.
I ara n'hi ha una contrarèplica a la proposant de la proposta.
(Veus)

I ahí acabem (rient), en la contrarèplica acabem, ¿d'acord?
(Veus) Jo he entés -perdonen-, però jo he entés que s'havia demanat la paraula per una qüestió d'honorabilitat al grup.
I aleshores, la presidència sí que és de veres que hem pensat que no hi havia hagut eixe problema, no havia succeït eixa qüestió.

Jo de veres que no tinc cap interés en llevar-li la paraula a ningú, crec que no és la qüestió.
Però, clar, sí que és de veres que si ara estem en el moment de la contrarèplica a la proposant, seria estrany tornar al punt anterior, a la fase anterior del debat, ¿d'acord?
(Veus) Sí, bé, el lletrat pot orientar-mos si tenen vostés algun problema.
Jo, bé.
.
.
(S'interromp la gravació)

El senyor Zaplana López:

Perdón, pero el Reglamento dice: Â«una sola vezÂ», entonces, la réplica es una sola vez.
(S'interromp la gravació)

Es que la presentación de la PNL ha sido la que ha hecho inicialmente.
(Veus) Claro.
La presentación de la PNL ha sido la inicial, el turno inicial de ocho minutos.

Lo que ha hecho la señora Ortega entiendo yo que ha sido una réplica contra la intervención que hemos tenido el Grupo Ciudadanos y yo en una única ocasión, una réplica.
Y ahora lo que nosotros hacemos es una única réplica a la señora Ortega.
Nunca finaliza el debate el que lo empieza.
(S'interromp la gravació)

La senyora presidenta:

Aleshores, té el torn de paraula el Grup Parlamentari Ciudadanos, la senyora Ventura.

La senyora Ventura Campos:

Bueno, presidenta, sí que le pido que se ciña al reglamento y también le pido que se ciña a los tiempos.
Que no se le puede dar a un grupo parlamentario dos minutos más que a otro.
También le pido que se ciña a los tiempos.

Por otro lado, he pedido la palabra por lo siguiente: se hablaba que el no votar o abstenernos o votar en contra es una ofensiva.
Sí que hay que decirle que no es una ofensiva, de verdad se lo digo.
Como bien he indicado, celebro la trayectoria profesional del señor Bausset, la lucha incansable por sus ideales.
Y eso es digno de valorar, sea de donde vengan esos ideales.

Yo, como bien he dicho, valoro la pluralidad ideológica y respeto.
Cada uno es libre de pensar lo que quiera pensar, es libre de expresar.
Lo que no tolero es la imposición.
Esa es otra frase que no estamos hablando en este punto.
Pero sí que respeto….
Y sobre todo es admirable que en época tan complicada que luchara de manera incansable por lo que él defendía.

Dicho esto, sí que les he indicado que desde Ciudadanos nos vamos a abstener, porque nos hubiera gustado, nos hubiera gustado que hubieran ustedes venido a hablar con nosotros, que hubieran hablado con nosotros para intentar buscar el consenso.

Y me sorprende que es la primera… (Veus) No, no es ninguna excusa.
(Veus) Y es la primera vez, es la primera vez que ustedes presentan esto, porque año tras año van presentando altas distinciones y ustedes no han presentado ninguna propuesta en esta línea.
Ni de hecho no han tomado ni la decisión que pudiéramos ofrecerle los diferentes grupos parlamentarios.

Dicho esto, celebro que ustedes hayan presentado esto, valoro el trabajo que ha hecho el señor Bausset, pero nos vamos a abstener.
Pero sí que quiero recalcar que no es ninguna ofensa, porque también valoramos desde la pluralidad ideológica todo tipo de expresión existente.

La senyora presidenta:

La senyora Besalduch té la paraula.

La senyora Besalduch Besalduch:

Sí, gràcies, presidenta.

Seré molt breu per a dir que no em sembla… El professor Bausset és tan gran i la seua militància política o no és una anècdota dins del llegat que ha deixat al nostre país.
Les senyes d'identitat dels valencians, com la llengua, com l'autogovern, la pilota valenciana.
.
.
, tantes coses que tenen a vore en eixes senyes d'identitat estan i han d'estar per damunt de totes estes qüestions, de si el senyor Bausset tenia o no tenia un carnet del PSPV, que sí, però que això, dins de la seua biografia, dins de la seua capacitat humanista i d'aportació a tot el poble valencià, jo, que sóc la portaveu del PSPV, dic que em sembla una anècdota i que això no hauria de ser condicionant perquè tots junts reconeguérem avui, en estes Corts…

Perquè és veritat que és una capacitat del Consell concedir esta distinció, però probablement, probablement, si no haguera segut per la seua lluita, ja no en l'any 1977 sinó anterior, defensant l'Estatut d'autonomia, probablement no estaríem avui asseguts en estos escons defensant l'autogovern i legislant per al poble valencià.

Per tant, vull que els grups que tenen una posició d'abstenció o en contra, que reflexionen, que reflexionen, perquè, a més, en el poble de l'Alcúdia i en tota la comarca la gent que ha tingut la capacitat o el privilegi d'estar, de parlar, d'escoltar, de treballar, de vore al professor Bausset ha sigut capaç de ficar per damunt de tot la seua aportació al poble valencià.
Una aportació en defensa de les nostres senyes d'identitat, però que, en cap cas, eren excloents de la diversitat, que són un dels valors de l'humanisme i que el van fer tan gran.

I, per tant, sí que apel·le, d'una forma tranquil·la i serena, que es reconsidere el posicionament dels grups que no van a recolzar esta proposició d'atorgar-li l'alta distinció al senyor Bausset i que fiquen per damunt de tot els arguments que, per activa i per passiva, els grups polítics de l'Ajuntament de l'Alcúdia tots estan d'acord.

I que n'hi ha coses que no fa falta consensuar-les prèviament en vindre a una comissió, perquè moltes PNL no es consensuen.
Prèviament, la gent les presenta i després tu dius si estàs a favor o en contra.
I jo crec que avui el professor Bausset es mereix el reconeixement d'estes Corts i de tot el poble valencià.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn del Grup Parlamentari Popular, el diputat José Juan Zaplana té la paraula.

El senyor Zaplana López:

Sí, miren, en primer lugar, pues lamentar el debate en qué términos… y pedir disculpas a la familia del señor Bausset si en algún momento se han sentido molestos por alguna de las afirmaciones, yo entiendo que no, que yo particularmente he hecho en el ámbito del fragor de este debate que en esta comisión también es habitual.

Pero, miren, yo creo que hay gente aquí que no ha entendido nada de lo que hemos dicho.
Nada, de nada, de nada.
Pero no pasa nada, porque es que alguien parecía que quiere sacar pecho en verdad de la militancia del señor Bausset.
Porque ya en el 2012 se presentó una PNL con este mismo interés que no se llegó a tramitar, que no se llegó a tramitar parlamentariamente.

Que luego en el 2014 se volvió a presentar otra PNL que también decayó por la falta de interés del grupo parlamentario proponente de que esto se debatiera en esta comisión.
Y como el grupo proponente hoy no es el que entonces lo era y del que militaba el señor Bausset, hoy se ha querido, a la excusa de cualquier afirmación que yo pudiera hacer, reivindicar cuál era su afiliación política.

Pero miren, yo quería compartir, desde la máxima de las pluralidades políticas que yo defiendo como parlamentario en estas Cortes y como político que me considero… Miren les voy a enseñar una cuestión que igual a alguno de ustedes no sabían, seguramente nadie, voy a dar la exclusiva al único periodista que está con nosotros en la sala.
Mire, este es el carnet del Partido Socialista de Manuel Zaplana Quinto.
Manuel Zaplana Quinto es mi abuelo, era mi abuelo, falleció.
Partido Socialista Obrero Español.

Fue mutilado de guerra, perdió en la guerra cuatro dedos luchando por defender sus ideas y sus intereses.
Y yo defiendo la pluralidad de que cualquier persona, cualquier persona luche por lo que cree dentro de los límites democráticos y dentro de los límites que la ley marque.
Y creo firmemente en eso y creo en mi abuelo y creo en el señor Bausset.

Pero ustedes no me pueden obligar ni a mí ni a mi grupo a que coincidamos en lo que el señor Bausset defendía o incluso en lo que defendía mi propio abuelo.
Es decir, hay cosas en las que estamos de acuerdo y cosas en las que no estamos de acuerdo.
Y pese a valorar positivamente la labor como maestro, educativa y la lucha y la defensa de sus ideales que tuvo el señor Bausset en su vida, es decir, hay cosas que nosotros no defendemos.

Cuando hablamos de político, podemos hablar de organización territorial, podemos hablar de nacionalidad, podemos hablar de muchas cosas.
No del partido político, no seamos tan minimalistas o tan…, para entender las cosas en el punto de vista que ustedes… donde ustedes quieren llevar el debate.

Miren, el Decreto 28/1986, de 10 de marzo, modificado por el Decreto 177/2003, del 12 de septiembre, que es lo que hoy nos lleva a debate, dice que la Alta Distinción de la Comunidad Valenciana, el artículo 1 dice: Â«Personas físicas o jurídicas que se hayan distinguido en su actividad al servicio de los intereses generales y peculiares de la Comunidad Valenciana.
Â» De la Comunidad Valenciana.
Es lo que es, esto.

Otra cosa son otros premios que el señor Bausset haya recibido, otras cosas son los reconocimientos en su ayuntamiento, en el entorno territorial, por algunas organizaciones de todo tipo.
Pero esta alta distinción a una persona que ha defendido los intereses generales y particulares de la Comunidad Valenciana, nosotros entendemos, desde nuestro posicionamiento político, que la valencianía que representaba el señor Bausset nosotros no la compartimos, tenemos otra idea de lo que tiene que ser esa valencianía.

Y en este sentido es por lo que mi grupo votará en contra, no por otras cuestiones ni por nada más.

Gracias.

La senyora presidenta:

D'acord.

No, anem a procedir ja a la votació.
Jo crec que ja han tingut tots temps d'exposar els seus arguments.
(Veus) ¡Mare meua!
Maria Josep, els debats com se solen fer normalment són així.
O siga, normalment es fan d'esta manera.
(Veus) ¡Val!
, bé.
Doncs res.
Tornem a obrir un altre torn de paraula.
(Protestes) No, clar, és que.
.
.
No, si ens regim.
.
.
(Veus) Sí, el Reglamento lo permite porque me lo ha explicado hoy el letrado.
(S'interromp la gravació)

La senyora Ortega, per al·lusions, té una altra vegada el torn de paraula si el reclama.
Aleshores, si el demana li'l donem i ja està.
És que a més.
.
.
(Se sent al senyor Zaplana López que diu: Â«Pero yo no la he aludido, señora presidenta.
Yo no la he aludido a la señora Ortega.
No sé por qué…Â») Bueno.

Senyora Ortega, ¿per a què demana vosté la paraula?

La senyora Ortega Requena:

Demane la paraula perquè ha fet al·lusions a la PNL presentada per Compromís (se sent al senyor Zaplana López que diu: Â«Claro.
Â») fent referència.
.
.
Clar, sí, no, però ha fet referència al meu partit que l'ha presentat com si n'hi haguera alguna cosa fosca entre si ell era socialista i nosaltres la presentem en compte d'ells.
(Veus)

Ha estat vosté parlant de la tergiversació de la valenciania.
.
.

La senyora presidenta:

Senyora Ortega.

La senyora Ortega Requena:

.
.
.
que representava Bausset.

El senyor Zaplana López:

Mire, señora presidenta, el articulo 69 y el artículo 69 punto… dice: Â«Cuando las alusiones sean de una determinada manera,Â» no porque haya dicho en mi… No sé, es que yo esto ya no lo entiendo.
(Veus i pausa)

La senyora presidenta:

Anem a llegir l'article 69, en el punt 1, diu: Â«Si en el transcurs dels debats es feren, a judici de la presidència, al·lusions que impliquen judici de valor o inexactituds sobre la persona o conducta d'un diputat o diputada, es podrà concedir la paraula a l'al·ludit per un temps no superior a tres minuts per tal que, sense entrar en el fons de l'assumpte en debat, conteste estrictament a les al·lusions realitzades.
Â» ¿D'acord?

Això és el que mos ha passat abans en.
.
.
A més, que ens ha passat en el debat anterior.
En qüestions.
.
.
, la senyora Mercedes Ventura ha demanat al·lusions per una qüestió concreta a la seua persona.
I el diputat Jiménez li ha contestat en concreció a eixa al·lusió que s'havia fet a la seua persona i hem resolt el debat en eixa qüestió.

Ara, la senyora Ortega ha demanat la paraula per al·lusions i, segons el reglament, ens diu que es podrà concedir la paraula si vosté pensa que ha hagut judici de valor o inexactitud sobre la seua persona o conductes del diputat.
¿És així, senyora Ortega?

La senyora Ortega Requena:

Clar, perquè se m'està dient que he presentat.
.
.

La senyora presidenta:

Val, d'acord.
Aleshores, vosté té la paraula dos minuts per eixa qüestió concreta.

La senyora Ortega Requena:

Molt bé.

Ací s'ha dit pel senyor Zaplana que en les altres legislatures s'havia presentat esta petició pel Partit Socialista i que ara s'emmascarava presentant-se per Compromís.
Miren, no és cert.
La petició és popular i de la ciutadania.

I és més, ací no n'hi ha res amagat, perquè en els pobles on s'ha presentat la moció, ha sigut votada també pels seus representants, representants del Partit Popular.

¿Quina diferència n'hi ha, senyor Zaplana?
Allí voten una cosa perquè el coneixien i sabien qui era esta persona i ací vostés voten una altra.
Ací no n'hi ha res, absolutament, res amagat, ni estem manipulant ni estem presentant el que no correspon ni estem presentant res en nom de ningú que no siga la societat valenciana.
I tant el nom seu com el nom de les persones del Partit Popular que també viuen en l'Alcúdia, en la comarca i en tot el País Valencià.

Per tant, li pregaria que les pròximes vegades, abans de fer un judici de valor, per favor intente informar-se millor.

La senyora presidenta:

Senyor Zaplana, té vosté la paraula.

El senyor Zaplana López:

Mire, yo creo que lo he explicado suficientemente bien, pero haré una aclaración para que no haya ninguna duda.
El 13 de junio del 2012 el Partido Socialista, a través de sus portavoces, presentó en estas Cortes una solicitud de PNL exactamente con el mismo sentido.
El día 12 de agosto del 2014 la retiró.
El día 3 de noviembre del 2015 Compromís la presentó.
En abril del 2016 se retiró y se ha vuelto a presentar en lo que hoy llevamos al debate.

Es decir, no he contado inexactitudes.
Quien presenta aquí esta solicitud firmada por, en este caso, por usted y por el señor Ferri está escrito y presentado.
Lo han presentado ustedes.
Es decir, que no les moleste.
Y en los casos anteriores han sido los portavoces del Partido Socialista.
Es lo que he querido expresar, no sé esta acritud que usted ha tenido.

Y se lo he intentado explicar.
Una cosa es lo que se aprueba en la asociación… -no quiero poner ejemplos, pero, no sé qué- y otra cosa es lo que se aprueba en el ayuntamiento de tal y otra cosa es lo que se aprueba, el reconocimiento en la asociación de pelota y otra cosa es lo que se aprueba en la Alta Distinción de la Comunidad Valenciana.
Creo que son cosas distintas y son ámbitos distintos.

Y a mí me parece fenomenal que en el Ayuntamiento de la Alcudia los grupos políticos hayan votado todos a favor como hacen en multitud de ayuntamientos o en multitud de asociaciones.
Me parece totalmente correcto.
Si yo no digo nada.

Pero ustedes no pueden imponer que mi grupo parlamentario, por los motivos en los que no voy a volver a entrar he expuesto, tenga yo que votar lo que ustedes quieran que vote.
Lo siento mucho, pero esto es la libertad y la democracia aunque les pese.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Anem a passar a la votació.
¿Vots a favor de la proposta?
8 vots a favor.
¿Vots en contra de la proposta?
5 vots en contra.
¿Abstencions?
2 abstencions.
Doncs quedaria aprovada la proposta.
(Se sent al senyor Nadal Sendra que diu: Â«Senyora presidenta, faça un recés de cinc minuts per a despedir a la família.
Â»)

No n'hi ha ningun problema.
Sí.
Parem cinc minuts.
Fem un recés de cinc minuts i continuem en la comissió.

(Se suspén la reunió durant uns minuts)

Proposició no de llei sobre els comerços emblemàtics i històrics, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 34.
008, BOC número 119)

La senyora presidenta:

(Inoïble) … l'últim punt de l'ordre del dia de hui, és el punt número 5, presa en consideració de la Proposició no de llei sobre els comerços emblemàtics i històrics, presentada pel Grup Parlamentari Socialista.

La diputada Toñi Serna té la paraula per a explicar-nos la seua proposta.

La senyora Serna Serrano:

Gracias, presidenta.

En mi tiempo voy a agradecer al compañero y gran amigo, Fernando, que hemos trabajado la filosofía de esta PNL juntos, la hemos hablado un montón de veces y, al final, la escribimos y la presentamos.
Y él pues ha insistido mucho en que yo viniera hoy a presentarla para que la pudiéramos defender.

Señorías, lo que hemos pretendido en nuestro grupo con esta iniciativa es que pongamos en valor nuestro patrimonio no solamente a nivel general sino a nivel particular, y por eso lo hemos especificado en el patrimonio comercial que se instaura y vigila nuestras ciudades.

Es un tipo de patrimonio especialmente frágil, no mucho menos que el resto del patrimonio que podemos encontrar, pero por su especificidad y por tratarse de un comercio que se encuentra en nuestros centros históricos y que además lo vamos a considerar emblemático, y así creemos en ello, pues es un tipo de patrimonio que requiere una protección y una distinción creemos que diferenciada.

Este tipo de comercio se encuentra en alguna de nuestras calles específicas, ocupa nuestras plazas y barrios de nuestras ciudades y lo ha hecho durante mucho tiempo.
Estamos hablando de un comercio que principalmente es familiar, son establecimientos que además tienen nombre propio, donde su propia clientela también es diferenciada y, además, se producen intercambios de productos de calidad.

Son establecimientos que por su específica actividad comercial e, incluso, a veces su método ancestral de producción, o simplemente porque tienen su propia decoración integradas verdaderas joyas culturales e inmateriales pues creemos que requieren una denominación patrimonial distinta.

Algunos de ellos, incluso, se han constituido en referentes de determinados estilos y épocas de nuestras ciudades.
Tienen además singulares fachadas, tienen puertas e incluso les elementos que los constituyen son de distintos estilos, que no podemos obviar que representan una memoria histórica comercial en nuestro patrimonio.

El comercio emblemático en nuestras ciudades juega un papel decisivo, porque, además de todas las especificidades (algú tus) que hemos comentado, contribuyen a crear un paisaje urbano en nuestras calles y en nuestras ciudades dándole valor histórico, dándole valor cultural, e incluso -¿por qué no?
- turístico -así debe ser-.
Y además, añade otro valor importante porque suelen formar parte no solo del entorno sino que representan nuestras propias costumbres.
Y eso les da un valor y una riqueza cultural incalculable.
Nos sirven para vertebrar nuestro territorio y nuestros barrios y forman parte de nuestro espacio público.
Eso es el valor del patrimonio.

Creemos que estamos ante una categoría especial de establecimientos que podíamos denominar de un patrimonio social, con independencia de su titularidad.
Son bienes que se pueden disfrutar de manera compartida y forman parte del interés de todos.
Y eso es, de nuevo, el patrimonio.

Como siempre, el patrimonio sirve para medir el nivel cultural de un pueblo, sirve para que sepamos si ese pueblo cree en lo que estamos haciendo y, además, merece el respeto y el aprecio de todos los sectores sociales que distinguen nuestro patrimonio.
De una manera más exhaustiva lo tenemos determinado en nuestra vigente Constitución.

Queda especificado, además, en la salvaguardia del patrimonio cultural inmaterial en la ley específica que tenemos en nuestra comunitat, la Ley 10/2015, del 25 de mayo, donde se habla de la posible intervención física en estos determinados espacios culturales.

Además, la ley de patrimonio cultural valenciano de 1998, que todos sabemos que ha sufrido distintas modificaciones, ha venido añadiendo las técnicas y usos más representativos y valiosos de las formas de vida y cultural tradicional de nuestra comunitat.
Este comercio lo es.

Es por ello por lo que con esta iniciativa lo que pretendemos es el reconocimiento y la puesta en valor de lo que denominamos el patrimonio social que nos podemos permitir.
Y, además, no debemos consentir que se pierda y que dejemos, bueno, como lo que hacemos con el patrimonio, que sea reconocido por las generaciones futuras.

Lo más agradable de esta iniciativa a nivel de conversación oral, que también es el patrimonio, la conversación oral -como muchas veces me ha enseñado mi amigo y compañero Fernando-, es que esta iniciativa surge de algo que ha ocurrido, que ocurrió en la ciudad de Valencia.
Y es que, bueno, pues donde hacía meses había ubicada junto a la iglesia de Santa Catalina, que había sido testigo mudo de la vida de la ciudad de Valencia, de entornos de conversación y de entornos de encuentro, me estoy refiriendo a la horchatería El Siglo, que fue fundada en el año 1836, pues uno de los emplazamientos más representativos de la ciudad de Valencia, por la jubilación de los propietarios, la venta de la finca y la actualización de los alquileres (algú tus) acabaron con este establecimiento que tan frecuentado había sido por los vecinos y vecinas valencianas.

Tras 178 años sirviendo una de las mejores horchatas y -¿por qué no?
- de los buñuelos conocidos de la ciudad de Valencia, pues esta horchatería nos dijo adiós, porque no había nadie que le…, bueno, no podíamos protegerla.

En la mayoría de los casos, como esta horchatería, este tipo de comercio se encuentra (algú tus) en las calles que denominaríamos prime de las ciudades y que en la actualidad están abandonando esa singularidad y están convirtiéndose en calles homogéneas donde el comercio pues se ha homogeneizado en su estructura física y en su tipo de comercio.
Me estoy refiriendo, pues, bueno, a las franquicias que tienen todas un mismo modelo físico y un mismo modelo de representatividad.

Nosotros no podemos permitir que este tipo de valor patrimonial pase de puntillas y que, bueno, desaparezca y nosotros no tengamos nada que decir.
Por eso creemos que debemos instar al Consell para que se elabore (algú tus) un estudio para la identificación, la elaboración de un catálogo de protección del patrimonio de los establecimientos emblemáticos de la Comunitat Valenciana.

Entendemos que este tipo de trabajo, desde el punto de vista patrimonial, es novedoso, requiere una iniciativa desde La Generalitat meditada, desde la propia conselleria.
Y lo que nosotros pretendemos es que ese trabajo se inicie, se ponga en marcha y de manera transversal, porque así es el patrimonio, transversal, todas las consellerias que estén implicadas en este proceso formen parte.

Por eso pedimos el apoyo de todos los grupos para que este tipo de proceso y de iniciativas que ponen en valor nuestro patrimonio de manera unánime podamos llevarlo adelante.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

N'hi ha una esmena presentada del Grup Parlamentari Popular.
Aleshores, ara, el Grup Parlamentari Popular tindria la paraula.

Té la paraula, senyora diputada.

La senyora Yáñez Motos:

Buenos días.

Gracias, presidenta.

Señorías.

Nuestro grupo parlamentario tiene claro que se deben llevar a cabo planes específicos de protección con un previo estudio de identificación en base a conceptos, elaboración de catálogos y la inscripción en un inventario, por supuesto lo que es la propuesta de resolución que ustedes aquí presentan.
Y después argumentaré por qué.

Pero consideramos que es imprescindible porque aporta rigurosidad y método en la planificación de cualquier actuación el realizar un cronograma de dichas actuaciones y los plazos de ejecución, que no es lo que nosotros verdaderamente solicitamos.

Nosotros, en nuestra enmienda lo que pedimos es un compromiso, es poner plazo, no de ejecución total, sino del grado de cumplimiento de lo que aquí se apruebe, de lo que se haya iniciado, de lo poco que se haya o mucho que se haya hecho para cumplir el objetivo que aquí planteamos.

Si no se acepta, no puede haber credibilidad en esta propuesta y no se va a visibilizar la voluntad de hacerla, incluso puede que se visibilice que ustedes tampoco creen en ella.
Es una venta de humo, en nuestra opinión.
Y sobre todo no cumpliríamos con la responsabilidad que tenemos hacia…, como representantes de los ciudadanos que somos los diputados, de velar por el derecho a la información de los valencianos.

Y por qué voy a.
.
.
, como he dicho anteriormente, voy a argumentar lo que nosotros consideramos que es importante esta propuesta y que además tenemos sensibilidad hacia ello?
Porque, mire, nuestros pueblos y ciudades, ¡qué pocos rincones, qué pocos espacios, edificios, fachadas, puertas, ventanas, incluso mobiliario interior, no portan consigo un relato!
, un relato que refleja pensamientos, la creatividad, tradiciones e incluso sentimientos, y que junto a otros aspectos añaden materia para dar lugar a la historia de la cultura del propio pueblo, de su riqueza, de su patrimonio, de lo que le identifica y podríamos decir que expresa parte del alma de las personas que conforman esa comunidad.

En este sentido, y poniendo como ejemplo mi ciudad, que es la que conozco, me vienen a la mente pues edificios, rincones, como he dicho, que forman parte de la historia de mi vida y de otros muchos eldenses anteriores a mi generación, de mi generación y de generaciones más jóvenes que la mía, comercios de referencia social, emblemáticos, que han acabo cerrando y quizá con planes específicos de protección y apoyo su futuro hubiera sido otro.
Y puedo nombrar Casa Pepe Cuatro Esquinas, e incluso con patrimonio material e inmaterial, como la papelería Imprenta Vidal de la cual yo tengo muy, muy buenos recuerdos.

Casa Pepe, comercio que cerró el año pasado por falta de relevo generacional y cuyo propietario fundador fue el primero como aprendiz en la costura y fue maestro de otros, referente del comercio local, sobrevivió a grandes crisis y de los pocos que resistieron en el centro histórico.
Este comercio llegó a llamarse Casa Pepe Cuatro Esquinas por estar en una confluencia de cuatro calles muy emblemáticas de la ciudad de Elda, por lo que fue y seguirá siendo referente en el callejero popular de Elda, aun habiendo desaparecido el negocio.

O la Imprenta Vidal, en muchas generaciones se ha quedado en la memoria por ser la única librería a la cual íbamos a comprar los libros de texto y todo el material cuando estábamos estudiando el Bachiller.
Se creó en 1895 y representó un siglo de historia gráfica de Elda.
Poseedora de un gran patrimonio histórico: su mobiliario, sus herramientas, su maquinaria, sus enseres, que durante treinta y cuatro años el último dueño luchó para que alguna institución se hiciera cargo de ese patrimonio.
Y en el 2014 se donó al ayuntamiento con las gestiones del equipo del gobierno popular, teniendo que firmar treinta miembros para poder dar ese consentimiento de la donación, y de hecho ahora se exponen las piezas en el museo etnológico de la ciudad.

Su importancia histórica llega hasta tal punto por haber sido el taller fábrica de la junta de defensa de la república donde se elaboraron papeles trascendentales como las últimas órdenes emitidas por ese gobierno.
Bueno, pues este comercio se cerró.
¿Cuántos comercios como estos en Elda y en otras ciudades o pueblos pues podrían tener oportunidad de seguir?

Y es lo que ocurre con el tema que nos ocupa en esta iniciativa, comercios históricos con patrimonio material e inmaterial, comercios algunos familiares que han sido la opción laboral para muchos y se han transmitido de padres a hijos y que todavía continúan frente a la adopción de las grandes superficies.

Comercios que son también patrimonio social, que ofrecen productos o servicios determinados, de elaboración tradicional única y de calidad, comercios que -tal y como se ha dicho anteriormente- algunos no han resistido y han desaparecido, y otros han pasado a la modernización y nuevos hábitos de consumo.
Muchos de ellos han sido o son joyas culturales.

Es necesario sean protegidos, y fruto de esa protección podamos seguir disfrutando de los productos que ofrecen, de la cercanía, y no solo de su belleza arquitectónica en muchos de los casos, y también no olvidemos que son un gran atractivo turístico.

Ya se ha hablado que los pequeños comercios pasan por dificultades, no solo por las crisis que se han padecido sino también por los cambios en los hábitos de compras, por lo que es preciso extremar esta protección.

Se deben tomar medidas para reconocer la importancia de estos comercios emblemáticos y establecer actuaciones que contribuyan a esa protección y a conservarlos en el marco de un mapa comercial que está en continua transformación.

Proteger la inmensa riqueza y diversidad comercial que existe en nuestros pueblos, en nuestras ciudades, a través de numerosos establecimientos que son únicos y peculiares es reforzar nuestra identidad porque, al fin y al cabo, son valores propios de nuestros territorios y, además, son valores propios de nuestros territorios que es lo que nos hace que nos diferenciemos unos de otros.

Piensen en nuestra aportación, todavía estamos a tiempo de llegar a un acuerdo.
Nosotros queremos apoyar esta propuesta pero se debe poner tiempo, seis meses para informar del grado de cumplimiento de ese inicio, de que se han empezado a hacer actuaciones para llevar a cabo aquí algo que se debería de aprobar por unanimidad.

Traslademos que somos serios con las propuestas que se traen a estas Cortes y, por supuesto, las que se aprueban en esta casa, que es la casa del pueblo.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Ara, el Grupo Socialista tindria la paraula.

La senyora Serna Serrano:

Gracias, señora presidenta.

Bueno, vamos a ver, nosotros no podemos aceptar la enmienda que la señora Yáñez nos propone porque rompe la filosofía que tiene esta iniciativa.

Sé que le es difícil entender lo que le estoy diciendo y que le parece pues que, bueno, qué más da seis meses que tres, que dos, que uno.

Entiendo que se está tratando de eso -(veus) estoy en mi turno de palabra-.
Lo que nosotros pretendemos con esta iniciativa es poner en marcha y poner en valor un tipo de patrimonio que hasta este momento no se ha trabajado con él.

La transver.
.
.
-vuelvo a repetirlo y así lo he dicho en mi intervención anterior- la transversalidad de este proyecto es muy importante, con lo cual.
.
.
yo ya sé que determinadas cosas para ustedes -no sé por qué-, el tiempo se convierte en oro y, cuando no marcamos los tiempos, resulta que es que estamos vendiendo humo.

A mí la verdad que personalmente eso me ofende un poco, porque cuando estamos hablando de patrimonio, el tiempo es tan importante como uno lo relativice.
Y en este momento para iniciar este proyecto de trabajo, para poner en valor este tipo de patrimonio, que está sin caracterizar y que se tiene que poner en marcha -lo vuelvo a repetir- un trabajo transversal entre muchas consellerias, no es momento de que digamos que en seis meses tenemos que venir a rendir cuentas.

Y rendir cuentas, este gobierno y esta conselleria creo que lo hace cada vez que ustedes lo piden o cualquiera lo pide.
Entonces, eso no es motivo para decir que esta iniciativa es vender humo, como si no fuéramos a hacer absolutamente nada y deslavazar la filosofía de esta iniciativa.

Por eso, en la propuesta de la iniciativa no viene marcado el tiempo de trabajo, lo cual no significa que no se vaya a trabajar.
Eso es una apreciación muy particular.
Por ello no vamos a aceptar esa enmienda.

Y -vuelvo a repetir lo que he dicho en mi intervención- nos gustaría mucho que esta iniciativa, si realmente no solamente se acuerdan ustedes de aquellos comercios en los que han comprado y ya no existen, sino que quieren que esto no vuelva a ocurrir, pues nos gustaría que esta iniciativa saliera con el apoyo de todos los grupos, y entendiéramos de una vez que, dependiendo de lo que estemos hablando, el tiempo nos marca o no, y en este momento vamos a ponernos a trabajar para hacer esta iniciativa.

Nos gustaría tener su apoyo.
Si no lo consideran, intentaremos continuar adelante.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

Tindria la paraula el Grup Parlamentari Popular.

La senyora Yáñez Motos:

Verdaderamente no entiendo qué significa que la filosofía se pierde.
Pongan más tiempo ustedes.
Y no es problema de tiempo, sino de arrancar un compromiso.

Estamos de acuerdo en las propuestas de resolución, pero seamos transparentes.
Demos información a los que tienen derecho a ello, que son los ciudadanos, en un periodo marcado de tiempo que no obliga a que se llegue a una ejecución total.

Vamos a ver.
Está claro que los comercios emblemáticos hay que protegerlos desde perspectivas que, además, tienen que ser una actuación transversal.
Eso está más claro que el agua.
Pero que tiene que partirse del.
.
.
concepto de comercio emblemático histórico, que se tienen que tener variables como la arquitectura, la historia, el concepto de comercio, si es un producto único, la antigüedad, si es notorio o no, conforme a las categorías que se tendrán que conformar con quien lleve a cabo esta actividad.

Se tienen que contemplar programas como las medidas económicas, las de apoyo, de promoción, que favorezcan la viabilidad económica, que garanticen la conservación patrimonial, que refuercen ese valor comercial que tienen.

Existen experiencias ya en municipios de Madrid o de Barcelona, y en otros más, que podemos también ver lo positivo de ellos.
Hagámoslo en nuestra comunidad.
Sabemos que son muchos pasos, que requiere trabajo y tiempo, pero no me digan que no van a ser capaces, no van a ser capaces…, que en seis meses, o si quieren poner algunos meses más, al menos de identificar lo que sería lo que es el concepto de comercio emblemático histórico.
Solo con eso.

Entonces, verdaderamente me tendrán que explicar otra vez lo de la filosofía, porque yo no llego a entender una filosofía que no haya.
.
.
, sea de una forma o sea de otra lo que se plantee, la rigurosidad en el trabajo es con un cronograma; si no, nunca, nunca se va a poder ver que hay un compromiso de lo que.
.
.
de lo que se quiere hacer.
Porque al final yo creo que nos van a dar la razón: es que les gusta poco trabajar.

Si no aceptan cumplir el derecho que tanto los diputados de este parlamento -que podríamos hacer preguntas, pero que no es lo mismo- como los ciudadanos valencianos, a los cuales pueden ir a una resolución para ver en qué punto está lo que los representantes de ellos han votado que se lleve a cabo, pues, mire, este grupo no vamos a apoyar cuentos de la lechera.
No, no vamos a apoyar cuentos de la lechera.
Por supuesto.
Ni venta de humo, ya lo he dicho anteriormente.
Así que nuestro grupo se va a abstener.

En nuestro grupo queremos que el trabajo se vea y, también, transparencia.
O ¿ustedes no la quieren y por eso no admiten la enmienda?
¿Es eso lo que pasa, que ustedes no tienen claro que se vaya a llevar a cabo?
¿No tiene usted claro que luego cada.
.
.
cada área se ponga de acuerdo para llevarlo a cabo?
¿Es eso?
Pues eso es lo que se trasmite: poca transparencia y poca seriedad, poca rigurosidad y que verdaderamente ni ustedes se creen que esto se vaya a llevar a cabo.

Por lo tanto, nuestro grupo, si no aceptan poner tiempo, y si no son seis meses, que sean.
.
.
, aunque sean algunos más, para dar cuenta y dar información a los ciudadanos, pues nosotros nos vamos a abstener.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn del Grup Ciudadanos.
La diputada Mercedes Ventura té la paraula.

La senyora Ventura Campos:

Gracias, presidenta.

Es una realidad que el comercio tradicional está en proceso de desaparición en nuestra Comunidad Valenciana.
Y alguna de las principales causas del cierre de estos establecimientos, como bien se ha indicado, son desde la subida de rentas de los locales, que en muchos casos ha subido tanto los precios que pueden ser innegociables e inasumibles por los pequeños comercios; también la jubilación de sus dueños, y el rechazo también de los jóvenes de mantener el negocio familiar, entre otras causas.

Esta situación provoca que en las zonas turísticas, especialmente las tiendas familiares se conviertan en emblemáticas y estén dando también paso a las franquicias.
Y podríamos decir que es la crónica de una muerte anunciada.

Los carteles de liquidación total se ven demasiado a menudo en las calles céntricas de las ciudades.
Y para recordar, también hemos recordado comercios de nuestra infancia.
Y recuerdo también la relojería Morera, situada en la calle Ruzafa; la sastrería Mallent, en la esquina de María Cristina con la calle Cedaceros; el Cinefoto González, una tienda, como saben ustedes, de astronomía conocida por mostrar telescopios en el escaparate; la tienda de mapas en la calle del Mar; la relojería Filiberto, en la calle Ribera; la cafetería Bimbi, en la Gran Vía Marqués del Turia, etcétera.
Son algunos de los ejemplos de tiendas de toda la vida que han bajado la persiana y han cerrado, como bien sabemos, para siempre.

Y, ¿qué decir de la antigua Casa de los Caramelos, fundada en 1953, que tuvo que echar el cierre porque este gobierno, el gobierno del botànic, decidió cerrar el local?
Parece que de esto no se acuerda en la proposición no de ley.

Pero sí que es cierto que estos locales tradicionales hoy están ocupados por cadenas de alimentación, de ropa y que quitan la personalidad de la calle, sobre todo en el centro histórico de las ciudades, y que reduce la posibilidad de todos los vecinos a seguir comprando en las tiendas de toda la vida.

Todos estos locales tienen, como ustedes saben, un gran valor patrimonial e histórico y son una seña de identidad de nuestras calles.

No podemos olvidar que estos establecimientos dejan una huella en nuestras calles.
Su singularidad y su historia se deben proteger y salvaguardar.

En ese sentido, consideramos que desde el Consell se debe de hacer algo para apoyar el comercio minorista en nuestras ciudades y pueblos.
Y es interesante la propuesta que presenta el PSPV de identificar los comercios emblemáticos e históricos y elaborar un catálogo de protección de los mismos.
Asimismo -perdona, és que me desconcentres-, asimismo, que se inscriban en el Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.

Pero todo ello debe ir acompañado, como bien hemos dicho, de presupuesto y del plan de establecimientos históricos emblemáticos para poderlo llevar a cabo en la Comunidad Valenciana.

Todos estos establecimientos que hemos mencionado en mi intervención y también en las anteriores intervenciones se han ganado los méritos propios de calificativo de emblemáticos, y es una obligación de la administración pública poner en marcha las medidas necesarias para que continue su actividad y su éxito.

Es cierto que llegamos un poco tarde para proteger estos centros, pero precisamente ahora que está abierto el debate sobre los horarios comerciales, pues indicar que se debería tener en cuenta el comercio minorista e histórico y apoyarles económicamente para que las grandes superficies, así como las grandes marcas de ropa, de alimentación o de muebles no supongan una desaparición definitiva al pequeño comercio.

Muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn ara del Grup Parlamentari Podemos-Podem.
Senyor Alamán, té la paraula.

El senyor Alamán i Tabero:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, l'alcalde de Florència, Dario Nardella, del Partit Democràtic, vol potenciar els negocis tradicionals, i va decidir.
.
.
, farà vora un any va decidir denegar el permís de la cadena nord-americana McDonald's de tindre un emplaçament a la plaça del Duomo, diguem-ne, per conservar el lloc com sempre ha sigut, una plaça que ha sigut declarada patrimoni de la humanitat.
De la mateixa manera també, coses com aquesta es podrien dir com la de fa deu anys amb la polèmica d'un Starbucks en la Ciutat Prohibida de Xina.

Vull dir amb açò, tal assumpte posa de manifest l'enfrontament d'allò que ens unix amb el nostre passat i la brutal globalització que homogeneïtza les nostres ciutats.

L'Associació de Comerciants del Centre Històric de València ja du anys advertint d'aquesta desaparició de comerços tradicionals a la ciutat, com és el cas.

El mateix ocorre al llarg del nostre territori, com pot ser a Alacant, a Elx, a Castelló, on cada vegada més els carrers perden llocs de referència històrics i que permeten mantindre uns llaços simbòlics amb la nostra tradició perdent els seus comerços més antics i, per tant, part de les seues singularitats.

¿Com protegir els comerços tradicionals, les seues façanes o els seus interiors?
Doncs n'hi han racons, n'hi han carrers, barris, espais on no s'entenen sense determinats comerços, com una orxateria, merceria o pastisseria.

Quan ja, en gener de 2015, va expirar la moratòria de vint anys de la llei de 1994, tots els locals comercials anteriors a 1985 degueren actualitzar els seus lloguers i milers d'ells es van veure abocats al tancament per no poder afrontar els nous contractes, de preu desorbitat moltes vegades.

I en lloc de l'antiga pastisseria, orxateria o ultramarins, obrin negocis de franquícies, cadenes que són exactament igual en qualsevol ciutat del món.
Compren una façana que és singular, però dintre amaguen el mateix producte que es ven tant ací com a Xangai.

Ja, en 2013, l'Ajuntament de València va fer un catàleg del sector on apareixien quasi cinquanta establiments amb mig segle d'història de la ciutat, on s'incloïen les orxateries d'El Segle, de Santa Catalina, Sombreros Albero, Chocolates Sanz, Casa Viguer, etcètera, etcètera.

El temps ha transcorregut i, des d'ençà, s'ha donat el tancament en molts casos expulsats pels elevats preus de lloguer que exigixen darrere de la fi de la moratòria i els arrendaments de la renda antiga.
Alguns d'ells com la xocolateria Sanz, que va obrir les seues portes a 1860, o la de l'orxateria El Segle.

Però no només, com diu la PNL, val amb la catalogació.
Cal donar un pas més en la defensa de la història, de la cultura que reflectisquen els comerços tradicionals.
Els preus als centres històrics ronden eixa desorbitació de la qual faig esment i les franquícies que volen situar-se com a publicitat encara que no obtinguen beneficis, les quals en molts casos es dediquen a blanquejar diners als comerços on no es veuen clients.

Defensem els comerços històrics, el seu disseny, els seus productes i les seues maneres d'atendre el públic front al tsunami homogeneïtzador de la globalització.
Per això anem a votar que sí pel catàleg, però sobretot pel punt 2, que proposa l'elaboració d'un pla de protecció i recolzament dels establiments per a afavorir la seua viabilitat econòmica i la conservació patrimonial i el seu valor comercial.

Però tal vegada també caldria introduir més ferramentes, com ara posem el cas d'introduir guies turístiques detallades d'aquests comerços que exposen la seua història i faja més encara un referent per al que ve de fora i puga valorar com es deu.
.
.
, com és el cas.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

És el torn del Grup Parlamentari Compromís.

El senyor Nadal Sendra:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Nosaltres, des de Compromís, anem a donar el vot favorable a aquesta iniciativa.

Pensem que és una iniciativa que mos mostra l'intent de la recuperació i el suport dels comerços emblemàtics des del punt de vista de la cultura i del patrimoni.
I pensem que és molt interessant començar a obrir este debat i lligar la memòria, el patrimoni immaterial no només amb el passat, sinó amb el present.
Començar a parlar del present, no només començar a recordar-mos del que n'hi havia, ¿no?
Amb el present i amb el dia a dia, ¿no?
I que només per esta novetat ja justifica la presentació de la PNL.

Pensem que aquesta és una proposta, des del punt de vista patrimonial i cultural, pràcticament impecable, que, evidentment, com ha dit la companya del PSPV, no es podrà implementar d'un dia per l'altre.
De fet, s'haurà d'anar fent a poc a poc i des de conselleria és un prec que es faça a poc a poc.

Però jo pense que s'hauria de parlar de més coses i que més enllà del que és la cultura, el que és el patrimoni i del que és esta comissió, la defensa dels comerços emblemàtics tocaria moltes àrees i tocaria molts temes.
I és per això pel qual no m'he atrevit a presentar esmenes, encara que estava d'acord, perquè evidentment segurament ens hauríem anat de mare i hauríem entrat en altres temes que no són d'esta comissió.

Es diu molt bé en l'exposició de la PNL que alguna de les causes de l'abandonament d'estos comerços emblemàtics és la liberalització dels preus dels lloguers, ¿no?
, i és una de les causes principals.
També moltes voltes quan els amos es jubilen, si els fills no ho agarren és perquè, evidentment, ho tenen molt complicat de pagar el lloguer, I per això preferixen dedicar-se a una altra cosa, ¿no?
Els seus pares segurament ho tindrien més fàcil que els fills, amb la qual cosa és bastant dramàtica.

Jo vull posar damunt la taula el que ha significat la liberalització dels lloguers, el que ha significat també la liberalització dels horaris comercials.
Evidentment, els amos d'empreses menudetes, d'empreses familiars es veien abocats, si volien tindre una venda mínimament.
.
.
intentar competir mínimament amb les grans superfícies, a haver de treballar els diumenges, per això no descansaven, la qual cosa, evidentment, ara és difícil que els fills vullguen dedicar-se a això.

I que açò està portant, evidentment, en el centre de les nostres ciutats, com València, en el centre, com Ciutat Vella, com Russafa, però també en altres llocs, com Benidorm, doncs allò que es diu gentrificació, que significa la substitució del personal d'un barri, pensem, d'un altre nivell social a un nivell adquisitiu més alt.
I el que és pitjor encara, que és la turistificació, perquè la turistificació, a diferència de la gentrificació, no es tracta que s'està substituint el veïnat d'un barri, sinó que simplement s'elimina, ja no existix veïnat, sinó que el que existixen són turistes que van a quedar-se uns dies en uns pisos que valen un dineral i els altres no ho poden pagar.

Jo el que voldria posar ací és que evidentment açò té unes solucions que haurien d'anar.
.
.
, parlar no només del comerç, sinó de la xarxa urbana.
Perquè, evidentment, si ningú va a comprar a eixe comerç, el comerç s'haurà de tancar.
I les solucions haurien de ser més amples, parlar de xarxa urbana, i que evidentment hauran d'anar els comerciants, haurà de ser també un urbanisme que siga el més amable possible per als veïns i unes ordenances municipals que siguen el més amables possibles per als veïns i evidentment també per als turistes, però que compten amb els veïns i que no siga una ciutat i un centre de les ciutats només projectat per als turistes.

I que, en este sentit, i jo el que també volia posar damunt de la taula és que hem parlat tot i més o menys tots estem d'acord i tots d'alguna manera ens agraden els comerços emblemàtics, la idea que tenim de ciutat i de centre de la ciutat és més o menys el mateix.
I que una orxateria que a tots mos cau la cara de vergonya un poc que una orxateria com esta de El Siglo haja hagut de tancar.

Però jo el que vullc posar el punt damunt la taula és que en altres vessants quan alguns polítics estan intentant posar mesures regulatòries per afavorir el xicotet comerç, per a afavorir els veïns de les grans ciutats, se mos diu que estem en contra de la libertad, en contra de los puestos de trabajo, mos crucificaran els mateixos mitjans que tenen publicitat de les grans corporacions i de les grans superfícies a eixe polític, i a eixe polític que està parlant a favor dels drets dels xicotets comerços se'ls crucificarà en plaça pública perquè està parlant a favor dels drets dels xicotets comerços.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies.

La diputada del Grup Socialista, Toñi Serna, té quatre minuts per finalitzar.

La senyora Serna Serrano:

Bueno, gracias, presidenta.

Yo agradezco a los grupos la opinión de cada uno de ellos.
Y, desde luego, especialmente voy a dejar al Partido Popular para el final.
El resto de grupos han puesto en evidencia y han demostrado con la defensa de lo que opinan de esta iniciativa la diversidad que representa que iniciemos este tipo de proyecto.

Lo primero de todo es que estamos intentando trabajar un patrimonio que hasta este momento ni siquiera está catalogado, o sea, ni siquiera está contemplado.
Estamos dentro de la filosofía de la protección de los bienes inmateriales y materiales y vamos a crear una figura para trabajar sobre ella.

O sea, a mí lo que me gusta es que el resto de grupos han entendido la filosofía y han hablado de la diversidad y de la transversalidad que supone que empecemos a reconocer este tipo de comercio.
Pues los compañeros de Podemos han hablado del problema de la liberalización de la renta, igual que ha hecho el compañero de Compromís y Ciudadanos ha entendido la importancia que tiene trabajar sobre el comercio tradicional, a lo cual ha añadido el compañero Nadal al final que lo que está pasando cuando trabajamos para la defensa del comercio tradicional, a qué nos enfrentamos con respecto a otro tipo de comercio.

Entonces, yo creo que aquí se ha dejado bien claro y bien evidente qué significa que aprobemos esta PNL.
O sea, vamos a trabajar desde el punto de vista cultural, por eso está en esta comisión, porque creemos que lo primero que tenemos que hacer es definir claramente y entender qué es lo que queremos hacer con este tipo de comercio.
¿Vale?

Y entonces, a partir de ahí, cultura tendrá que trabajar de manera transversal con otras consellerias y otras disciplinas.
Hemos hablado del paisaje urbano, hemos hablado de nuestras calles, hemos hablado de la renta.
Es que estamos metiendo hacienda, estamos metiendo urbanismo, estamos metiendo cultura, estamos metiendo patrimonio.
Es que, todo menos el tiempo que no tiene una conselleria.
Eso es mental, es administración pura y dura.
Eso es… Ahora ya me estoy refiriendo al Partido Popular.
El tiempo no tiene ninguna conselleria.
(Veus)

Bueno, yo estoy en mi uso de palabra y digo lo que considero.
(Veus) Bueno ¿por qué no?
Pero si el Grupo Popular, el grupo, Partido Popular….

La senyora presidenta:

Li demane silenci, demane silenci per a l'oradora.

La senyora Serna Serrano:

Yo vengo… es la primera vez que vengo a esta comisión y a usted no la he interrumpido nunca.
Entonces no sé por qué me está interrumpiendo, no lo entiendo.
(Veus) Es que, claro… Pero nada, todo menos callar, porque es mi momento, es el momento del Partido Socialista y del Grupo Socialista…

La senyora presidenta:

Per favor, demane silenci per a la senyora oradora.

La senyora Serna Serrano:

…para defender esta iniciativa y lo voy a utilizar.
Lo vamos a utilizar.
Y si aquí estamos todo el día a la greña, pues yo no entiendo nada, la verdad, me estoy quedando alucinada.

La senyora presidenta:

Senyora Serna, té vosté la paraula.
Continue.

La senyora Serna Serrano:

Sí, voy a ello.

Entonces, vuelvo a decirlo.
¿Qué tenemos que hacer?
Llevar adelante un trabajo previo de identificación y conceptualización de lo que entendemos como comercio histórico tradicional, a la vez que tendremos que empezar a catalogar.
Y a partir de ahí entrarán en juego un montón de variables que formarán parte de este catálogo.

Entonces, creo que el tiempo rompe la filosofía cultural y de conceptualización de esta iniciativa parlamentaria.
Y por eso no es una manía, que es mucho más fácil decir que nosotros no trabajamos.
Yo no sé en qué se basa usted para decir que nosotros no trabajamos.
Me parece increíble que de manera absoluta diga: bueno, pues como no me aceptan la PNL de los seis meses, ustedes no trabajan.
Pues, oye, yo lo veo de una simplicidad bastante fuerte.

Y decir que esto es humo.
Pues, fíjese, si ha escuchado al resto de grupos parlamentarios pues igual han podido entender que estamos hablando de un montón de variables que se van a cruzar.
Y lo que queremos hacer -lo vuelvo a explicar- es empezar una iniciativa de un trabajo de identificación y conceptualización de lo que es el comercio histórico, que lo entendemos y lo conceptualizamos, pero no lo hemos patrimonializado.
Si pueden entender esa diferencia, pues no creo yo ni que sea ni seis, ni dos ni tres meses.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gràcies.

¿La senyora Yáñez vol demanar.
.
.
?
Entenc que per al·lusions.

La senyora Yáñez Motos:

Mire, alusiones de que si, bueno, que ha evidenciado que todos habían entendido la filosofía y yo no.
Pues no, sí que la he entendido.
Entiendo tan claramente la filosofía porque algo se ha argumentado aquí qué opinamos sobre el tema.

Y al igual opinamos que el tiempo no rompe lo que usted dice, para nada, lo que da es seriedad y rigurosidad.
Y ¿cuántas son las resoluciones que aquí se han llevado a cabo, se han aprobado con tiempo y que posiblemente se van a llevar a cabo a lo largo de toda la legislatura?
¿Y en eso no se rompía la filosofía?

Por lo tanto, esto usted lo entenderá de esta forma, nosotros entendemos esa transversalidad de las consellerias, de las áreas, pero que demos información del grado de ejecución, eso no romper la filosofía, es seriedad, seriedad que ustedes no están teniendo y que pasará como en otras ocasiones: resoluciones que a día de hoy se aprobaron y no se han cumplido en la fecha que se puso, porque no se han llevado a cabo absolutamente ninguna de las acciones que se aprobaron.

Por lo tanto, al final, no sé si…, y no quería decirlo, pero yo, en nuestra opinión, pues no vamos a ser…, no nos vamos a comprometer para ser cómplices de otro engaño de este Consell.

Gracias.

La senyora presidenta:

Molt bé.

Passem a votació?
¿Vots a favor de la proposta?
10.
10 votos a favor.
¿Votos en contra?
Cap vot en contra.
¿Abstencions?
5 abstencions.
Bé, queda aprovada la proposta.

Finalitzarem la comissió de hui.
Sí que pregue als portaveus dels grups parlamentaris que s'aproximen a la mesa i intentem consensuar un dia per a la següent comissió.

Gràcies.

(S'alça la reunió a les 12 hores i 53 minuts)