Untitled Document

<!--
body {
color:black;
}
.text4 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text3 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
text-decoration:none;
color:black;
}
.text1 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-weight:bold;
font-style:italic;
text-decoration:underline;
color:black;
}
.text2 {
font-family:'Times New Roman','Times','serif';
font-size:14px;
font-style:italic;
text-decoration:none;
color:black;
}
.para3 {
text-align:justify;
}
.para4 {
margin-right:29,2px;
text-align:justify;
}
.para1 {
text-indent:35,4px;
text-align:justify;
}
-->



Comissió d'Educació i Cultura
realitzada el dia 25 de novembre de 2008.
Comença la reunió a
les 16 hores i 39 minuts.
Presideix la il·lustre diputada senyora
M.
ª Soledad Linares Rodríguez.
Reunió número 12.

Proposició no de llei sobre l'inici de les
obres de construcció del nou col·legi públic Benalua a
la ciutat d'Alacant, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE
número 20.
252, BOC número 94)

La senyora presidenta:

Bona vesprada a tots.

Anem a començar la Comissió
d'Educació.
Per favor, senyor secretari, procedisca, per a
vore si hi ha quòrum, a passar llista.

(El senyor secretari passa llista per tal de comprovar
si hi ha quòrum)

Gracias, señor secretario.

Empezamos el orden del día con la lectura y
aprobación del acta de la reunión anterior.
Si nadie tiene
ningún inconveniente, se da por aprobada.

Ahora se nos ha pedido, por parte de los portavoces de
los grupos, la alteración del orden del día, que vamos a
proceder a votar si están todos ustedes de acuerdo.
Substituiríamos el punto número 2 por el número 4 del
orden del día.
Señorías, ¿votan a favor del
cambio del orden del día?
¿Votos a favor?
Se aprueba por
unanimidad el cambio.
Por lo tanto.
.
.
Entonces.
.
.
(S'interromp la gravació)

Continuem amb l'ordre del dia.
Presa.
.
.
El
punt.
.
.
(veus).
No,
perquè m'han dit que és un ajornament i, per tant, no
altera l'ordre del dia.

La senyora presidenta:

Punt número 4: presa en consideració de
la Proposició no de llei sobre l'inici de les obres de
construcció del nou col·legi públic Benalua a la
ciutat d'Alacant, presentat pel Grup Socialista.
Per a defendre la
seua proposició, té la paraula el senyor Manuel Bueno.

El senyor Bueno Ortuño:

Sí, gracias, señora presidenta.

Esta tarde vamos a hablar del enésimo
capítulo del culebrón del colegio de Benalúa y espero
que, por fin, se dignen a que sea el último capítulo.

Hace ya más de ocho años, en mayo del
año 2000, el colegio público Benalúa fue derribado por
un informe que lo declaraba en ruina técnica y, desde entonces,
está funcionando en barracones.

Este es el ejemplo más claro, más
sangrante, más vergonzoso de la política educativa, en
materia de centros, del Partido Popular en nuestra comunidad.

Cada curso son más los barracones en nuestra
comunidad.
En este curso, son ya más de 1.
300 los barracones y cerca
de 30.
000 los alumnos que cada día, cuando se levantan por las
mañanas para ir al colegio, se tienen que meter en este tipo de
centros, de los cuales más del 50% de los barracones existentes en
la Comunidad Valenciana, más del 50% se concentran en la provincia
de Alicante.

Los padres y madres del colegio Benalúa, ya en
el año 2004, decían que era inadmisible una situación
provisional que se prolongara durante cuatro cursos.
Esto lo decían
en el año 2004.
En ese momento, ya se comenzaban a deteriorar las
instalaciones de las aulas prefabricadas.
Y decían también
que, tanto la administración municipal como la autonómica,
deberían sentir vergüenza por esta situación.
Esto le
decían los padres y madres del colegio de Benalúa en el
año 2004.

El primer capítulo de este culebrón se
escribía allá por el año 2000, en un 19 de abril en el
que el alcalde de la ciudad de Alicante dijo que el suelo para el nuevo
colegio estaría disponible para el último trimestre de aquel
año y que la construcción sería para el segundo
trimestre de 2001.
Volvieron a anunciar esto mismo en vísperas de
las elecciones de 2003, en las de 2007 y en las de 2008.

La señora Castedo, concejal del ayuntamiento en
aquel momento, dijo, en un pleno que se celebró el día 8 de
junio de 2004, que el centro estaría acabado en el año 2006.
Poco antes había anunciado, ante los medios de comunicación,
que las obras se iniciarían en junio de 2004.

En diciembre de 2007, el día 17, para ser
más exactos, y en esta misma comisión, ante una pregunta que
realizaba el diputado que les habla, a la secretaria autonómica de
Educación sobre cuándo comenzaría el inicio de las
obras de este colegio, la señora secretaria autonómica dijo
que ese mismo día habían comenzado las obras.
Esto
ocurría el 17 de diciembre del año pasado.
Las obras,
lógicamente, siguen sin comenzar.
Me dijo que el plazo de
ejecución, además, sería de 21 meses.

El 19 de enero de este año, del año
2008, CIEGSA anunciaba que para el mes de febrero se iniciarían las
obras.
Un día antes, la concejala de Educación del
Ayuntamiento de Alicante dejó plantados a los padres y a los
maestros del colegio y el mes siguiente, el 18 de marzo, decía que
ya iban a iniciarse las obras.

Como vemos es un auténtico culebrón de
decir cuándo se inician las obras y de ver, una tras otra vez,
cómo el Partido Popular, tanto desde el Ayuntamiento de Alicante,
donde gobierna, como desde La Generalitat, donde también gobierna,
mienten a esta cámara, mienten a los padres y madres de este
colegio, mienten a la ciudadanía, mienten a los medios de
comunicación y no entendemos cuál es el motivo por el que,
transcurridos nueve cursos, este colegio sigue sin iniciar las obras.

El diputado que les habla presentó esta
iniciativa en un principio en el mes de febrero -registro en el mes
de marzo-.
Nunca conseguía debatirse.
Al final decayó
esta propuesta.
Yo pensaba que, al final, no tendría que volver a
presentarla porque confiaba en que las obras se iniciarían.
La tuve
que volver a presentar y la discutimos, sin que las obras se hayan
iniciado.

Tengo aquí una fotografía de cómo
estaban las obras hace tan sólo dos semanas.
Éstas son las
obras del colegio Benalúa, es decir, un solar donde no hay
absolutamente nada.

Cuando la señora secretaria autonómica,
el 17 de diciembre del año pasado, me dijo que habían entrado
las máquinas para iniciar las obras, para remover las tierras, era
para iniciar la urbanización de los pisos que ahí, en un
futuro, irán construidos, pero del colegio no se sabe nada.

Ayer mismo hablaba con la presidenta de la
asociación y me dijo que están ya desesperados porque, ayer
mismo por la mañana, parecer ser que hubo una entrevista entre
algunos padres con el inspector de zona y el inspector de zona,
según me han comentado, les dijo ayer que es que todavía no
estaba hecha la cesión del suelo por parte del ayuntamiento a la
Conselleria de Educación.

A mí, me gustaría que hoy se aclararan
estos términos, si son así, si es verdad que todavía
no se ha efectuado la cesión del suelo y por qué, si no se ha
hecho esta cesión de suelo, desde hace tantos meses se nos viene
anunciando que ya se iban a iniciar las obras.
Esto me gustaría que
se aclarase.

Me gustaría que el Partido Popular esta tarde
votase a favor de esta iniciativa; una iniciativa que no tiene, ni
más ni menos, que instar a la conselleria para que inicie ya las obras de este colegio, que se
nos ha anunciado en tantas ocasiones que ya van a comenzar.
Por lo tanto,
yo voy a pedir que todos los grupos presentes en esta comisión
votemos a favor de esta iniciativa, porque los padres, las madres, los
niños, los maestros de colegio Benalúa están
absolutamente desesperados.

Decía ya que en el año 2004 los padres
denunciaban ya el deterioro de las instalaciones, de las actuales
prefabricadas.

Aquí hay un titular, también, de hace
dos semanas, de un medio de comunicación en el que los padres y
madres de este colegio ya están absolutamente desesperados porque el
deterioro de estas aulas, que son provisionales, llevan ya nueve cursos y,
lógicamente, el deterioro cada vez es más grande.

Ha pasado toda una generación entera de
infantil y primaria, de infantil y primaria; una generación entera
que jamás habrá conocido lo que es un colegio digno.

No han tenido el derecho reconocido en la
Constitución que dice que todos los niños y niñas
tendrán derecho a una educación digna.
Estos niños han
pasado toda su etapa escolar de infantil y de primaria sin haber conocido
unas instalaciones dignas, sin haber tenido un colegio.

Todos -me imagino que todos- los que hemos
estudiado en un colegio, siempre tenemos, cuando somos mayores, el recuerdo
del colegio donde estudiamos.
Cuando pasamos, los que tenemos hijos, con
nuestros hijos por el colegio donde estudiamos decimos: «Este es el
colegio donde estudió el papá o donde estudió la
mamá».
Pues estos niños que han estudiado en este
colegio, ¿qué recuerdo van a tener de su educación?
¿Qué le podrán decir?
¿En qué colegio le
podrán decir, en el futuro, a sus hijos que han estudiado?
En unos
barracones que no sabemos cuál es el motivo de que todavía
estén ahí.

No sabemos tampoco cuál es el motivo por el que
la conselleria no
quiere decir cuánto cuesta el alquiler de los barracones y
cuánto dinero se ha gastado desde que se iniciaron la
instalación de los mismos hasta el momento.

Este diputado le formuló una pregunta al conseller de Educación el
20 de diciembre de 2007.
Me contestaba el 18 de febrero.
Yo le preguntaba
cuál era el dinero que había costado la instalación de
los mismos, el alquiler que se venía pagando por cada uno de ellos
mensualmente y cuánto era el coste total.
Pues el conseller me contestaba que
«según precio de mercado y superficie».
Creo que no es
una contestación adecuada.
Creo que es una contestación un
tanto despreciativa hacia el diputado que formuló la pregunta, pero
no hacia mí, que es lo de menos, creo que es un desprecio hacia
todos los padres y madres de ese colegio.

Estuve reunido con ellos también el 5 de
septiembre de este año y me pidieron por favor que cuando esta
iniciativa, por fin, se pudiera debatir aquí, que hiciera una serie
de preguntas.
Me preguntaban qué estaba haciendo la Generalitat
valenciana con los impuestos que ellos vienen pagando desde hace nueve
años, porque ellos -parece ser según me
comentaron- no tienen ninguna rebaja de impuestos, que pagan los
mismos impuestos que el resto de ciudadanos y no entienden qué
está haciendo la Generalitat valenciana con el dinero que ellos
pagan puntualmente; que no entienden por qué en otros sitios
sí que se puede construir centros y en este barrio se les tiene
abandonados de esta manera; que no lo entienden.
Y me pidieron, por favor,
que lo preguntara aquí y espero que todas estas preguntas tengan una
contestación lógica.

¿Qué se hace con el dinero de los
ciudadanos de este barrio?
¿Por qué se incumple un derecho
constitucional, como es el derecho a una enseñanza digna?
¿Y
por qué se incumple también la Ley de derechos del menor, que
garantiza colegios y centros dignos?

Es decir, son una serie de preguntas que me pidieron
que las formulara.
Espero tener una contestación adecuada y espero,
fundamentalmente, espero, fundamentalmente, que esta comisión tenga
a bien votar en favor de la construcción de este colegio, que no es
por satisfacer a este diputado que la presenta, es por satisfacer una
necesidad de los niños de este barrio, de los padres y madres de los
alumnos de este colegio, que ya están desesperados y ya no saben
qué hacer para que, por fin, sean atendidas sus peticiones.

De momento, nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias.

Para fijar posición, tiene la palabra, por
parte del grupo de los no adscritos, la ilustre diputada doña Gloria
Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor diputat, la veritat és que, des
d'Esquerra Unida, compartim absolutament la seua intervenció (so d'un telèfon mòbil), entre altres coses perquè, efectivament,
-perdó- des de fa nou cursos, no s'ha
construït el centre públic de Benalua.

Benalua, a més, és un barri amb unes
característiques especials, un barri amb un perfil propi, un barri
reivindicatiu i un barri que, a més a més, té
necessitats creixents d'escolarització.
Per tant, no sabem si,
en este cas, -i jo reiteraria la pregunta que vosté
feia- és que l'ajuntament no ha donat encara els solars
o, per una altra banda, la Conselleria d'Educació té
absoluta desídia pel que fa a cobrir les necessitats educatives dels
xiquets i xiquetes d'aquest barri.

És especialment greu que durant nou anys
estiguen en barracons alumnes d'Educació Infantil i
d'Educació Primària, perquè, a més a
més, afecta -com deia molt bé el diputat- al
reconeixement de la Constitució que tenen tots els ciutadans i
ciutadanes, a obtindre l'educació en la millor de les
condicions.

La veritat és que, en estos moments, no sabem
-quan el senyor conseller ens diu que tots els dies s'inauguren
una o dos escoles- per què els habitants de Benalua estan
absolutament discriminats davant d'esta febre d'inaugurar
col·legis tots els dies.
Segurament, a Benalua no aplega o,
segurament, tenen alguna mena de càstig enfront d'aquests
ciutadans i ciutadanes.
Però va a haver de donar moltes explicacions
la Conselleria d'Educació per a que, per una banda, diga que
estem davant de la millor situació educativa «del mundo
mundial» i, per una altra banda, castigue els xiquets i les xiquetes,
a promocions senceres, a no tindre una escola en condicions.

Per tant, nosaltres creguem que la conselleria
haurà de donar no sols complides explicacions, sinó,
efectivament, iniciar les obres, encara que amb nou anys de retard,
-haurien d'estar fetes ja- però haurien de tindre
el compromís de començar-les, fins i tot, a dia de
demà.

I, per una altra banda, en fi, reconéixer que
esta és una de les qüestions en les quals nosaltres tenim un
interés específic, perquè estem parlant de la dignitat
de l'escola pública, que en estos moments està tan
maltractada pel govern del Partit Popular.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte de
Compromís, tiene la palabra el ilustre diputado señor
Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Molt bé.

Reiterar també tant el nostre vot favorable com
la coincidència amb l'exposició que ha fet el senyor
Bueno.
I ho dic perquè, a més, considerem que no és un
cas aïllat, és un cas que va junt amb nosaltres.

Per a estar parlant del col·legi de Benalua,
podíem parlar, molt prop d'allí, de l'IES
número dos del Campello, on passa exactament el mateix: una
escolaritat completa ja de tots els alumnes que isqueren d'una altra
escola per, allí, començar, i han acabat la seua escolaritat
totalment en els barracons.

I, per tant, és el que diem, és la
política de la conselleria de construccions escolars, que se deriva,
no a donar uns centres de qualitat, sinó a fer estos barracons
que.
.
.
, i li diem «barracons»perquè el nom és
més propi que el de construccions provisionals.
Perquè,
provisionals, no ho són.
En algun cas serà veritat que
això siga aixina.
Però en els casos que estem parlant,
malauradament, no són excepcions, sinó són casos
patents que existixen al llarg de tot el país en nombrosos llocs, i
resulta que -com dia- no són provisionals, són
una part important de l'escolaritat.

Reitere, coneixem molts alumnes ja que han fet la
seua escolaritat íntegra dins dels barracons.
Això no
és qualitat.
Això no és qualitat, i menys quan des de
la conselleria es deriva cap a altres aventures, que tampoc ens porten a la
qualitat, que ens porten després que han de donar marxa enrere, com
és el tema que ha sigut estrella, malauradament, -una negra
estrella- d'Educació per a la Ciutadania, que ha
comportat una irritació d'una gran part de la comunitat
escolar.

Però no obliden que el número de
barracons afecta molta més gent.
Nosaltres hem parlat de 30.
000
persones, el senyor conseller ens parla de 25.
000, de 25.
000 alumnes en
barracons escolars.
La pregunta meua és, i què els pareix?
I
què els pareix que hi hagen 25.
000 alumnes en este moment en
barracons escolars?
Què els pareix que hi hagen 25.
000 alumnes que
no tenen un ambient adequat per a fer els seus estudis?
I què els
pareix, encara més, que eixos 25.
000, una part important van a fer o
estan fent ja l'escolaritat íntegra en estos barracons?

Donada esta situació, no podem parlar de
qualitat d'ensenyament.
Davant d'això no podem parlar de
qualitat d'ensenyament.
Perquè ja ho vaig dir una vegada, i
vull reiterar ací, l'ensenyament comença simplement en
la trobada del professor i dels alumnes.
El següent pas, precisament,
són ja les condicions (so per
interferència d'un telèfon mòbil) en les quals (inintel·ligible) .
.
.
 treballa, i les condicions les dóna
l'edifici.
No tornen a dir mai més -com s'ha
dit- que no és important això per al rendiment escolar.

Recorde que ho vaig dir una vegada i vull recordar-ho
una altra vegada, quan agarrem un manual de tècniques
d'estudi, comença explicant-li a l'alumne
l'ambient que ha de crear per a poder estudiar i poder treballar.
Si
nosaltres des d'ací estem dient que l'ambient on estan
treballant els alumnes no és important, eh?
-perquè
supose que ningú mantindrà que eixe ambient és el
millor- doncs si eixe ambient és important, la qualitat,
comencem un mal pas, perquè a part de tindre la qualificació
del professorat i de l'alumnat, lògicament, tenim el
següent pas, que és el de les condicions físiques, on se
produïx l'ensenyament, que és negatiu.
Amb això,
doncs podem previndre ja en quines condicions se va a fer
l'ensenyament.
¡És això!
És
importantíssim.

Reitere, en este moment, s'ha parlat.
.
.
, el
senyor m'ha plantejat el problema de Benalua.
Si el problema fos el
col·legi de Benalua, realment no estaríem davant d'un
problema o estaríem davant d'un problema molt localitzat.
El
problema és que ací ha vingut un i podia haver-ne portat
molts més en condicions similars.

Aleshores, la política de construccions
escolars de la conselleria és clarament insuficient, va retardada,
retardada en el que són les construccions escolars des del no
acabament del mapa escolar.
Ho hem repetit, però és que el
tema ve moltíssimes vegades ací, i cal fer memòria.
Des del mapa escolar que no està encara avui acabat.
Que
vostés han fet els diversos plans del Creaescola i Milloraescola,
que eixos plans inicialment canvien les xifres.
.
.
, quan nosaltres escoltem
les xifres que mos donen, donen xifres espectaculars.
I nosaltres tenim,
per altre costat, que la realització està al voltant del
35%-40% d'estos plans.

Per tant, portem un dèficit
importantíssim en edificacions escolars a tots els nivells.
Si sumem
això a la mancança real que tenim en el que són els
centres que donen els ensenyaments d'infantil, on no tenim centres
públics, indubtablement, el panorama de l'educació a
nivell del país no és molt esperançador.
Per moltes
coses que es puguen dir, eixa és la realitat.
Per moltes situacions
que puguen crear, per moltes pantalles de fum que se puguen fer, per moltes
primeres pedres que costa molt després de ficar la segona, per molta
publicitat que se puguen donar, la realitat que ens trobem és esta.
I jo pense que vostés  ho saben, perquè, al final, ens
contesten que no ho deuen fer tan mal quan la gent els vota.
I és
l'única explicació final que vostés tenen
sempre.
Al final sempre ens porten al mateix lloc.
No sé si
és això el més adient.

Estem parlant de gestió, en este moment, i la
gestió en educació és nefasta.
Podem parlar de molts
temes més dels que vostés mos han presentat ací, podem
insistir moltíssim més, podem donar-los molts més
arguments, però reiteraríem i repetiríem els mateixos.

Per tant, crec que en espera d'allò que
s'explique, la nostra postura, la postura del Bloc i
Compromís, està molt clara.
Anem a recolzar la proposta i, a
més, anem a recolzar-la perquè considerem que és
representativa, no únicament del problema puntual de Benalua,
sinó un problema estés a tot arreu del país.
Són moltíssims els centres que estan en les mateixes
circumstàncies, i, per tant, pensem que és hora que
s'actue immediatament en estos centres.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias.

Para fijar posición, por parte del Grupo
Popular, tiene la palabra el ilustre diputado señor Hernández
Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Bueno, efectivamente, podría
entenderse como un culebrón, estar tantos años pendiente de
una obra, y le doy la razón en eso.
No se la puedo quitar, porque la
tiene, se ha dilatado en el tiempo, pero usted le pone Pasión de gavilanes.
Usted le
pone pasión a esta intervención que ha hecho, como si fuera
lo último que estuviera pasando y el desastre de Cavite, ¿no?

Yo pienso, señor Bueno, que si usted ha
gobernado -en su partido, por lo menos, sí lo ha hecho-
debe entender que, en muchísimas ocasiones, en ciudades o en
poblaciones las circunstancias urbanísticas, las circunstancias de
cesiones, de los papeles, la burocracia, (so
d'un telèfon mòbil) en
muchas ocasiones, dilata y tenemos la mala suerte de vez en cuando de
encontrarnos con un punto de estos.
Yo lo reconozco así.
A mí
me ha ocurrido en mi ciudad.

Y, por tanto, decirle que estas cosas pueden ocurrir,
¡pues han ocurrido en Alicante!
, casualmente en Benalúa.
¿Por qué motivo?
Usted no le puede echar la culpa a La
Generalitat ni a la Conselleria de Educación, precisamente porque el
terreno que ceden en aquel momento pues no es un terreno operativo.
Es un
terreno con taludes, es un terreno con problemas de urbanización en
su entorno, está dentro de un PAI.
Trece mil y pico metros cuadrados
que cede le ayuntamiento, pero que no lo puede ceder, porque hay una
gasolinera por medio también, y usted debe saberlo por las
informaciones que tiene.

Y todas estas cosas, burocráticamente, no las
ha podido resolver posiblemente el ayuntamiento, posiblemente los
técnicos.
.
.
Las indicaciones que vienen haciendo a la conselleria y la conselleria al propio
ayuntamiento, pues no llega a resolverse.

Pero la voluntad de la conselleria es construir ese colegio inmediatamente.
Tal es
así, que en el 2001 empieza el estudio de la viabilidad de la
parcela, luego se encuentran con más problemas.
En junio del 2003 se
hace el estudio geotécnico que hace prever la necesidad de obras
especiales en la parcela, porque hay unos taludes y unas cuestiones que son
tremendamente negativos para poder iniciar las obras con un proyecto digno.
A continuación, en septiembre de 2004 comienzan las reuniones del
equipo redactor, se está revisando una nueva versión del
proyecto, que fue en julio del 2000 sobre el proyecto de
urbanización del propio PAI.

Entonces, cuando se van a iniciar las obras -que
usted decía y que hacía mención a las mismas- es
cierto, que cuando se cede una parcela se debe ceder con todos los
servicios, todos los servicios, que no hay un plan parcial aprobado, o sea,
definitivamente, porque no se ha hecho la reparcelación y, por
tanto, burocráticamente, posiblemente no se puede llevar la
cesión con escritura, porque la reparcelación no existe hasta
ese momento.
Ese es todo el embrollo que yo he entendido del problema del
caso de Benalúa, señor Bueno.

Pero sí decirle la buena y extraordinaria
voluntad de la Conselleria de Educación.
Desde un principio aceptan
y negocian y se ponen a trabajar en un proyecto, y a redactarlo, el equipo
redactor y todos los que hay.
Se ponen a redactarlo.
Y una vez que se
redacta, pues se dice la línea que tiene: seis de infantil, doce de
primaria, comedor, vivienda, juego de pelota valenciana y gimnasio.
Todo el
diseño que hacen con lo que tiene que tener el contenido de aquello.

Es más, el proyecto de ejecución se
aprueba el 18 de octubre del 2006, -fíjese usted si hay
voluntad de redactar un proyecto- se aprueba ya ese proyecto y, a
continuación, se evalúa en cantidad, 6.
351.
453,520 euros, que
es la valoración de este proyecto.
Plazo de ejecución, 18
más 6 meses.
Eso es lo que hay.
¿Por qué se dice 18
más 6 meses en aquel momento, aunque luego la cifra, o sea, la cifra
de los meses es 16 más 5 en la primera y segunda fase?
Porque esos 5
meses son los que se espera que el ayuntamiento tenga, durante el
transcurso de las obras, para poder eliminar la gasolinera que hay por
medio y cuadrar esa parcela.
O sea, así de sencillas son las cosas,
aunque nos creamos que esto es así.

Usted preguntaba antes, ¿y a qué dedica
los impuestos La Generalitat?
Pues usted mismo lo debe entender.
Se han
hecho, en este momento, 347 actuaciones en colegios de infantil y primaria,
se han hecho 158 actuaciones en colegios de secundaria.
Y a estos
señores no les falta profesor, que les están dando su clase
en aulas prefabricadas, que así las denominaban ustedes cuando
gobernaban aquí en esta comunidad.
Ustedes denominan aulas
prefabricadas.
¿A ustedes les gusta decir barracones?
, pues
llamémosle barracones.
Barracones con aire acondicionado, barracones
con todo lo que conllevan y con todas las instalaciones dignas que deben
tener para impartir las clases.

Yo, desgraciadamente, tengo un gran recuerdo, como
usted decía, del colegio al que fui, pero era una casa vieja con una
umbría tremenda.
Y, sin embargo, me acuerdo más de mi
profesor que me enseñó a leer y a escribir que del sitio
donde estaba.
Eso se me olvidó.
Porque lo que yo quería era
aprender, ¿me entiende?
, o sea, se me olvidó.

La educación pasa por el profesor y el alumno
sobre todo.
El lugar más digno o menos digno.
.
.
Le invito, como
usted debe de hacer, le invito a recorrer todos los centros escolares que
en este momento se están terminando, construyendo y demás.
Y,
es más, aproximadamente, 213 actuaciones en Milloraescola, que no
solamente se están haciendo colegios nuevos, sino que se
están construyendo y reconstruyendo y adaptando infinidad de
colegios antiquísimos que teníamos en nuestra comunidad, que
se han hecho.

El mapa escolar se aprobó por parte del
Partido Popular, y se hizo una propuesta, cosa que no encontramos cuando
empezamos a gobernar aquí en el año 1995.
Eso no se
encontró.
No había mapa escolar, no había
diseño, no había dinero para esto.
Y aquí se puso en
marcha, y gracias a eso, estas actuaciones que se han hecho en estos
últimos años han sido capaces de mejorar tal.

Yo no sé si usted entra a algunos de los
centros que se están terminando.
Yo me quedo maravillado.
Porque
recuerdo mi colegio, cuando yo estudiaba, y digo: ¡Madre mía,
qué cambio ha dado la vida!
¡Qué aulas más
hermosas!
¡Qué cosas más extraordinarias!
¡Qué instalaciones!
¡Qué gimnasios!
¡Qué bonito!
¡Qué bonito está todo!

A mí me preocuparía, señor Bueno,
que no hubiera profesores en este colegio.
Me preocuparía que
faltara un profesor.
Porque sería señal que sí
habría dejadez por parte de la administración.

Otra cosa es lo que le decía al principio.
Cuando se cede una parcela de 13.
585 metros y  los temas
burocráticos, urbanísticos y demás no confluyen en la
voluntad de la conselleria, pues, hombre, usted debería preguntar a través de
sus representantes en el Ayuntamiento de Alicante por qué no se ha
resuelto eso.
Aquí se ha puesto el dinero, aquí se ha
aprobado un proyecto y aquí se ha licitado un proyecto, que se ha
adjudicado, señor Bueno, (remors) se ha adjudicado el 22 de mayo del 2007.
Mientras tanto.
.
.
,
a la empresa constructora, Hormigones Martínez, SA, el acta de
inicio de las obras con reservas, que es donde estábamos,
urbanización sin ejecutar, servidumbres, parcelas sin
delimitación física, etcétera, se hace el 8 de abril
del 2008; y el 17 de abril del 2008 se hace.
.
.
, el ayuntamiento entrega
plano de parcela en el que se varían las rasantes de las calles, con
diferencia de hasta dos metros de desnivel, es decir, unos taludes
importantes.
La urbanizadora no ha entregado todavía su plan de
obra, lo que impide la coordinación en cuanto a accesos y (ininte­l·ligible) .
.
.
de lo que estamos desarrollando.

O sea, en ningún momento la conselleria ha dicho no.
(Remors) La conselleria, al contrario, desde el
año 2000 ha dicho aquí está el proyecto y los dineros
para construir los colegios.
Otra cosa es que la mala suerte, como le he
dicho antes, de los lugares en que a veces nos encontramos con la
burocracia, los ayuntamientos, las cesiones y las contracesiones, los
registros de la propiedad.
.
.
, todas esas cosas que son necesarias para
poder empezar a construir un colegio, son trámites que deben hacer
otros, no la conselleria.
La conselleria ha hecho los deberes, y es tan así, que se han hecho los
deberes, que ya le he dicho antes que el plazo de ejecución es de 16
meses, y 5 meses la segunda fase.
Y, además, le digo más, (remors) ¿por qué no
le vamos a votar a su propuesta?
Porque usted, en su propuesta, dice que se
inste para que inicien las obras inmediatamente o, por lo menos, dentro de
un plazo razonable, ¿no?
, ¿eso es?
.
.
.
(Remors) Han empezado las obras, aunque
usted haya preguntado.
.
.
Usted vaya por ahí y verá las obras.
Yo tengo la nota así: «Actualmente la obra está en
ejecución, en fase de movimiento de tierras e inicio de la
ejecución de los elementos de contención de los viales
perimetrales».
.
.
«De los viales perimetrales».
.
.
Y esto
se lo digo así, porque así lo tengo afirmado, y como lo tengo
afirmado por el correspondiente responsable, pues, se lo transmito a usted
para que no tenga que (ininte­l·ligible) .
.
.
a la secretaria autonómica.
Se lo digo así:
en ese momento se está trabajando en los elementos de
contención de los viales perimetrales y en el movimiento de tierra.
Adjudicada una obra desde hace más de un año, (veus) por tanto, tiene una
empresa, tiene una voluntad clarísima el gobierno de la Generalitat
valenciana, y, en este caso, la Conselleria de Educación, de sacarlo
adelante, y no entiendo, no entendería yo personalmente que
aprobáramos esto, cuando en una cosa se han hecho los deberes por
parte de la conselleria.

Otra cosa es que usted se hubiera molestado, con sus
compañeros de Alicante, en preguntar en el ayuntamiento por
qué y qué trámites o qué trámites
esto.
.
.
, o sea, qué estaba retrasando la gestión de este
asunto.

Muchas gracias, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señor diputado.

Tiene la palabra para la réplica el
señor Bueno.

El senyor Bueno Ortuño:

Sí, gracias, señora presidenta.

En primer lugar, agradecer a la señora Marcos y
al señor Pañella el apoyo a esta iniciativa, y al
señor Hernández Mateo decirle que estoy sorprendido cuando me
dice, por una parte, que hay problemas de cesión de suelo, y, por
otra, la gran contradicción, que me dice que ya se han iniciado las
obras.
Eso es una contradicción tremenda, porque, si el suelo no
está cedido, es imposible que se inicien las obras.

En cualquier caso, esta fotografía está
tomada de hace dos semanas.
Ayer mismo me asomé yo y allí no
hay nada.
(Veus) Hay
movimiento de tierras en lo que es la urbanización de.
.
.
la
urbanización.
Justo el solar donde tiene que ir la
construcción del colegio, no se ha movido nada, no hay hecho
absolutamente nada.
El mismo inspector de zona, (veus) como he dicho anteriormente, ayer comunicaba a una
representación de los padres y madres de este colegio que el
problema estaba en la cesión de suelos.
Mis compañeros en el
Ayuntamiento de Alicante han preguntado en innumerables ocasiones, he
comentado aquí cómo, desde el Ayuntamiento de Alicante, en
innumerables ocasiones, a su vez, han dicho, en el ayuntamiento, que se
iniciaban ya las obras, que estaba ya todo tramitado.
.
.
Aquí tengo
recortes de prensa de cómo los representantes del ayuntamiento del
Partido Popular, desde hace muchos meses, están diciendo que las
obras se inician ya, que ya está todo resuelto y que las obras se
inician ya, y jamás se llegan a iniciar.

Aquí hay un gran titular de la concejal de
Educación del Ayuntamiento de Alicante.
Dice que cualquier centro en
prefabricadas es «horroroso», es «lo más
sangrante».
.
.
Eso no lo digo yo, lo dice la concejal del Ayuntamiento
de Alicante, que es del Partido Popular.
(Veus) Con lo cual, algo tendrán que ver ese tipo de
instalaciones también para que los alumnos puedan estudiar con
dignidad, cuando sus propios representantes en el ayuntamiento así
lo denuncian.

Usted me ha dicho que hay un proyecto, que van un
número de aulas.
.
.
¡Pero es un proyecto virtual!
, porque lleva
muchos años aprobado, pero jamás se realiza.
Los alumnos de
ese barrio, este proyecto no lo ven nada más que como virtual,
porque habrán acabado todo su ciclo educativo sin jamás haber
podido pisar este centro.
Por lo tanto, es un centro virtual que lo
podrán ver, a lo mejor, expuesto como proyecto en algún
sitio, pero jamás lo podrán tocar, jamás lo
podrán pisar.
Por lo tanto, es un proyecto virtual.
(Veus)

Usted sí que ha dicho una cosa que me ha
sorprendido, porque parece ser que ha dicho exactamente las cosas como son:
347 actuaciones en centros ha hecho esta conselleria.
Yo normalmente suelo escuchar al conseller que ha hecho 347 colegios
nuevos.
Usted ha matizado, 347 actuaciones.
Porque en algún colegio,
cuando cambian una puerta, lo califican como colegio nuevo; (veus) cuando lo pintan, lo
califican como colegio nuevo; (veus) en el registro de centros.
.
.

La senyora presidenta:

Señorías, señoría.
.
.

El senyor Bueno Ortuño:

.
.
.
en el registro de centros.
.
.
(veus)

La senyora presidenta:

Señorías, señorías.
.
.
Ruego, por favor, que mantengan.
.
.

El senyor Bueno Ortuño:

Hay un registro de centros educativos.
En el registro
de centros educativos nuevos en esta comunidad, desde el año 2000 a
aquí, no hay más de cuarenta y tantos centros, ¡que
sean nuevos!
, ¿eh?
, (veus) cuarenta y tantos que sean.
.
.
Ahora, si cada vez que cambian
un grifo a un colegio le califican como que se ha inaugurado un nuevo
colegio, pues, esto es otra cosa.
(Veus)

Hay, como decía antes, 1.
300 barracones (veus) en nuestra comunidad
-que si son provisionales, es una cosa, pero cuando se convierten en
crónicos, es otra-, de los cuales, más del 50% se
concentran en la provincia de Alicante, (veus) pero especialmente en la Vega Baja, y fundamentalmente en el
ayuntamiento que usted gobierna.
(Veus) Si son problemas municipales, usted es el alcalde (veus) de ese ayuntamiento, espero
que le facilite a la conselleria que el suelo que se requiere para la fabricación de
estos colegios esté disponible lo antes posible también, para
que, de esta manera, salvo que sea problema de la conselleria, esto esté resuelto.
(Veus)

Cuando, además, se les ocurre hacer colegios
nuevos, especialmente en la Vega Baja, nos ocurre como el instituto de
Rojales, que en el curso pasado se cayó el techo en cuatro
ocasiones, se hundió el techo en cuatro ocasiones; donde el Colegio
Gabriel Miró de Orihuela está apuntalado.
.
.
, y los
niños asisten a clase cuando está el colegio, está el
instituto apuntalado.
Si esto son condiciones dignas para estudiar, pues,
será en otro país.
(Veus)

Yo creo que no son merecedores nuestros niños,
nuestros ciudadanos en una comunidad que siempre decimos que es la mejor
del mundo mundial, que tengan que estudiar en barracones o en centros
apuntalados.
O niños de tres años tener que asistir a clase
aguantando temperaturas de 34º.
Esto nos trae como consecuencia el 40%
del.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, vaya finalizando.

El senyor Bueno Ortuño:

.
.
.
fracaso escolar que hay en nuestra comunidad.

Muchas gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Vale.

Gracias.
.
.
, gracias.
.
.
Por favor, guardemos un poquito
el orden, para que entre todos podamos escuchar lo que nos están
diciendo todos los compañeros.
(Veus)

Para la réplica, tiene la palabra, por parte
del Grupo Popular, el señor Hernández Mateo.

El senyor Hernández Mateo:

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor Bueno, le acabo a usted de demostrar que
la Vega Baja está de moda, que la Vega Baja se llena de gente, que
la Vega Baja va adonde está la riqueza, que la Vega Baja va adonde
está el progreso y.
.
.
, entonces, (veus) y la gente va a esos sitios para poblarlos.
Donde se
pueblan los sitios de estos lugares, crecen los niños y crece todo
el mundo.

Ustedes deberían reconocer el millón de
habitantes más que tiene la Comunidad Valenciana, (veus) para reconocernos esos
habitantes que tenemos allí y esos escolares que tenemos.
¿Sabe usted lo que ocurre en lugares como Torrevieja?
Que de junio,
que terminan las clases, hasta septiembre, que comienzan las clases, hay
setecientos, seiscientos cincuenta, ochocientos alumnos cada año.
Yo
le puedo decir que en los últimos años hemos inaugurado tres
institutos, cuatro centros escolares, tres que están en
construcción y otros más que se están preparando y
previendo para el futuro.
Nosotros no paramos de hacerlo.

Cuando yo entré en el Ayuntamiento de
Torrevieja, había 500 niños en la calle y la ciudad solamente
tenía 16.
000 habitantes.
(Veus) Imagínese usted qué gestión estaban
haciendo ustedes y aquello ¡eran barracones!
, (veus) que tuvimos que alquilar un cine
de verano para poder meter un colegio e instalar aulas allí (veus) para salvar un curso.
No
había ni profesores ni había nada, con aulas a 45 alumnos,
¡con aulas a 45 alumnos por profesor!
, ¡por profesor!
(Remors)

Eso es lo que nosotros
heredamos de ustedes.
(Veus) Y, ahora, lo que les estamos dando.
Ahora hemos crecido en toda
esa zona muchísimo, ¡muchísimo!
, y con gusto.
.
.
¡No tenemos que quejarnos de nada!
, porque le puedo decir.
.
.
,
¿sabe usted la calificación que tienen los alumnos del
colegio de Benalúa?
, ¿sabe usted si la media de efectividad
del profesorado es buena o no?
Porque, claro, usted está hablando de
fracaso escolar y está hablando de cosas.
Yo no creo que la gente
fracase porque tenga un aula así o asá.
Yo creo que la gente
fracasa porque no se dará o no se impartirá adecuadamente o
que faltará otra cosa más, que en eso estamos todos, (veus) para trabajar, para
mejorarlo, si es posible, pero usted no puede decir que en esas clases de
aulas prefabricadas se está impartiendo mal la educación,
¡en ningún caso!
.
.
.
Porque usted dice que hay un fracaso.
.
.
Yo
creo que no, usted, mire la calificación de los alumnos en esas
aulas, a ver si hay más que en otros sitios o menos.
(Veus)

O sea, me preocuparía, como le dicho antes, que
no hubiera un profesor, que faltara un profesor, cosa que no hay.
Luego, le
he demostrado por activa y por pasiva que la conselleria ha puesto los billetes, ha puesto el proyecto y lo ha
puesto todo en marcha, y le he dicho que están trabajando
allí, porque es verdad.
porque es verdad que están trabajando
allí, que están trabajando en una parcela bastante
incómoda, en una parcela con problemas, en una parcela que
está dentro de un PAI, que están urbanizando el entorno de lo
que hay, pero que eso es lo que se exige, por eso se hace en dos fases, y
se lo he explicado anteriormente.

Yo he querido ser muy sincero con usted, señor
Bueno, muy sincero, porque de lo que nosotros vivimos como.
.
.
, en muchas
ocasiones, como responsables políticos en un municipio, pues,
tenemos algunas cosas que no salen como uno quiere, y esta es una de ellas,
se lo he dicho así claramente antes.
Pero, mire, la voluntad de la conselleria es mejorarlo, y
no ha tirado la toalla desde el año 2000 que puso los billetes en la
mesa para construir el colegio de Benalúa.
El problema será
otro, como le he dicho.

Si han preguntado sus compañeros, que pregunten
más o que comprueben más, pero que en este caso concreto,
señor Bueno, lo que le estoy demostrando es que la conselleria está
funcionando (veus)
con la responsabilidad.
.
.
Yo no responsabilizo nada más que a las
circunstancias que ocurren a veces.
Porque un registrador de la propiedad,
un PAI que se desarrolla mejor, que la comisión territorial de
urbanismo apruebe o no apruebe en tiempo y forma el tal, que el que le ha
aconsejado anteriormente algunos detalles de esta intervención, ha
sabido bastante de eso en su ciudad, en Elche, ¿es verdad?
, el
señor Macià.
.
.
Bueno, él ha sabido mucho de eso y ha
sabido de atrasos y de cuestiones y de cosas, y, por tanto, ¡es
así!
, y yo quiero decirlo claro, señor Macià, no tengo
inconveniente en debatir con usted cada uno de los detalles, porque usted
ha podido pasar conceptos educacionales o no, que yo le he seguido
también a usted y he conocido sus problemas que haya podido tener.
.
.
¡No me importa!
, ¿eh?
, no me importa discutir con usted en
esto, pero esto es así, señor Bueno.
(Veus)

Tenga usted tranquilidad, no se preocupe, no va a
tener que traer esta propuesta nunca más aquí, a esta
comisión, porque estoy convencido de que en el año 2010, que
es la fecha, la fecha en que está previsto la finalización de
este proyecto, que estemos todos conformes y en decir que han sido 347, y
esta, 348, que ya la sumaríamos a las actuaciones.

Y, por lo que decía usted antes, hablaba de
infantil y primaria, pero también hay 158 actuaciones, que, en este
caso concreto, podrían ser 290, como hemos dicho antes, 293 colegios
nuevos, de nueva construcción, y, además, 136 de remodelados.
Esta es la actualidad.

Usted a la mejor preferiría que esos colegios
que estaban antiguos no fueran remodelados, no fueran actualizados, no
fueran puestos.
.
.
Bueno, pues no solamente se han arreglado los viejos,
sino que se están construyendo además los nuevos que yo le he
dicho.

Muchas gracias, señora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias.
(Remors)

Ha quedado suficientemente
-señorías.
.
.
-, ha quedado suficientemente
debatido.
Procedemos a la votación.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda desestimada la proposición no de
ley que acabamos de debatir.

Proposició no de llei sobre la
implantació de cicles formatius a l'IES Jérica-Viver en
el pròxim curs, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 20.
119, BOC
número 94)

La senyora presidenta:

Siguiendo con el orden del día, seguimos con el
punto número 2: presa en consideració de la proposició
no de llei sobre la implantació de cicles formatius de l'IES
Jérica-Viver en el pròxim curs, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds: Compromís.

Senyor Pañella, li cedix la paraula.
.
.
?
(Veus) A la senyora Marcos.
Moltes gràcies.

La senyora Marcos Martí:

Gràcies, senyora presidenta.

Aquesta proposició ha de vore amb la
situació que travessen determinades comarques de l'interior,
com en este cas l'Alt Palència.

Tots sabem que a vegades les comarques
d'interior estan patint una despoblació.
.
.
(pausa) una
despoblació cap a les ciutats més grans, i fins i tot les
zones costaneres, una despoblació imparable si no es garanteix una
sèrie de qüestions bàsiques per al desenvolupament
d'aquestes comarques d'interior, fonamentalment la
formació de les persones, que han de tindre algun tipus
d'activitat econòmica que garantesca que en aquestes comarques
es reverteix allò que ha sigut el fonament de la despoblació
progressiva.

A la comarca de l'Alt Palència existeix
l'IES Jérica-Viver, que és una extensió de
l'IES de l'Alt Palència que està a Sogorb.
I des
de fa molt de temps, des de l'IES Jérica-Viver
s'està reclamant a la Conselleria d'Educació que
es garantesca l'existència en esta extensió de
l'IES de l'Alt Palència d'una sèrie de
cicles formatius de grau mitjà i de grau superior.
Cicles que
nosaltres pensem que haurien de vore amb una sèrie de professions o
àrees relacionades amb l'hostaleria, el turisme
d'interior o l'esport, i que realment podrien garantir personal
suficientment qualificat per a fer activitats relacionades amb el turisme
rural i altres qüestions (so d'un
mòbil) que són molt
importants per al desenvolupament d'aquestes comarques del
País Valencià.

Per tant, i per fer-ho breu, el que nosaltres demanem
és portar a Les Corts una exigència de la població de
l'Alt Palància, i és que es puga garantir realment la
formació del seus joves per a tindre un futur més.
.
.
, que
realment estiguen incardinats en allò que serien les expectatives de
la comarca.
(So d'un mòbil)

I, per tant, demanem que s'inste la Conselleria
d'Educació a posar-se en contacte amb la direcció de
l'IES Jérica-Viver perquè el pròxim curs.
.
.
,
nosaltres pensàvem que això ja hauria de ser el curs
2008-2009, però com a mínim, per a garantir que el
pròxim curs en aquest centre, en l'extensió de
l'IES Jérica-Viver, existiren i es pogueren impartir cicles
formatius tant de grau mitjà com de grau superior.

Ens sembla del màxim interés aquesta
proposta, torne a dir, perquè estem parlant no sol d'unes
especialitats qualsevol, sinó estem parlant d'una comarca que
necessita un impuls seriós.
I eixe impuls realment ha de partir de
la formació del seus i de les seues jóvens.

Per tant, tenim estudis fets des de fa temps, en els
quals es diu (so d'un mòbil) com els jóvens d'aquestes comarques tenen
poc accés als estudis i el nivell d'aprenentatge i, per tant,
el nivell de titulació, són més baixos que la mitjana
del País Valencià.
Concretament es veu que quan en una
d'estes comarques s'instal·la un centre de
secundària amb estudis postobligatoris o un centre on tenen els
cicles formatius de grau mitjà i de grau superior, realment la
capacitat de qualificació s'incrementa i ja es normalitza,
diguérem, el nombre de titulats i titulades que tenen aquests
estudis postobligatoris.

Com que entenem que això a més, torne a
dir, la formació dels ciutadans i les ciutadanes és una cosa
necessària, sobretot en aquestos moments de crisi, i sobretot en
zones on les seues expectatives econòmiques són tan
reduïdes, com la comarca de l'Alt Palència, és per
la qual cosa nosaltres pensem que cal fer un esforç específic
per a dotar dels cicles formatius de grau mitjà i de grau superior a
l'extensió de l'IES Alt Palància de Sogorb,
és a dir, a l'IES Jérica-Viver.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición, por parte del Grupo
Socialista, tiene la palabra el ilustrísimo diputado señor
Adolf Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, senyora presidenta.

Assenyalar que anem a recolzar aquesta
proposició no de llei, perquè pensem que una de les formes
més rotundes i més eficaces per a retallar aquestes
diferències existents entre el que és el litoral i
l'interior és l'educació, i concretament la
capacitat d'introduir tota una sèrie de cicles formatius,
mòduls professionals, en aquells sectors que realment poden
dinamitzar l'economia d'aquells llocs, com és el cas
concret aquí de turisme, hostaleria o esports de muntanya.

Però a banda, jo recorde que el mateix Partit
Popular va elaborar -encara que siga teòric, però
almenys està aquí- el pla de millora de les zones
d'interior, i un dels mecanismes que introduïa per a evitar
aquestes diferències era la de ser capaços d'incloure
cicles professionals relacionats amb l'economia productiva de la
zona, amb objecte que els seus alumnes puguen fixar-se al medi i no haver
d'abandonar aquests espais.

Per tant, jo també estic convençut que
per part del Partit Popular no hi haurà tampoc cap problema en poder
aprovar-ho.

A banda, jo recorde també que l'institut
d'ensenyament secundari de què ens parla és una
extensió de l'institut de Sogorb del qual depén, i per
part del centre mare tampoc hi hauria cap problema, perquè
aquí no es tracta, com he dit la senyora Marcos, de competir
absolutament entre centres i extensions, sinó realment atorgar el
desig, un desig, en este cas concret, d'este centre i d'esta
zona.

I ja per a finalitzar, quan realment parlem
aquí a Les Corts de potenciar el que és la formació
professional com a part del sistema educatiu, part del sistema educatiu que
ha estat oblidat o, almenys, no s'ha potenciat correctament, pense
que tenim una ocasió, ocasió, molt bona per a poder
demostrar-ho de forma efectiva, com en aquells llocs on realment sí
que incideixen aquests cicles.

Per tant, dir que des d'aquest grup
parlamentari, evidentment, anem a recolzar aquesta iniciativa legislativa.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte del Partido
Popular, tiene la palabra el ilustrísimo diputado don Salvador
Cortes.

El senyor Cortes Llopis:

Gracias, señora presidenta.

Señoras y señores diputados.

Señora diputada que me ha precedido en la
palabra y que ha defendido esta proposición no de ley, yo, antes de
profundizar, quisiera decirle algo que usted no ha hecho.
Conozco muy bien
la comarca, con lo cual puedo hablar porque.
.
.
en fin, la conozco.

Y esta comarca del Alto Palancia ofrece un amplio
abanico de posibilidades.
Son pueblos tranquilos y acogedores, con muy
pocos habitantes, pero con una larga historia, donde hay rutas culturales a
través de su basto patrimonio histórico-artístico,
senderos de gran recorrido para los caminantes y espacios apropiados para
la caza y para la pesca.

Los bosques de enebro, sabina y carrasca contrastan
con los campos de trigo y cebada, y nunca hay masificación y
aglomeraciones.
Vale la pena conocer y disfrutar, porque, pese a todo, hay
calidad de vida.

En una superficie de 965 kilómetros, hay una
población total de unos 25.
500 habitantes.
Concretamente, en lo que
nos centramos, en el IES Jérica-Viver, en Jérica la densidad
de población por kilómetro cuadrado es del 20,57, tiene 78
kilómetros y 1.
650 habitantes.
Y Viver, la densidad de habitantes es
de 32,28, puesto que tiene 50 kilómetros cuadrados y 1.
640
habitantes.

Por otra parte, Segorbe, como centro administrativo,
tiene unos 9.
000 habitantes, 106 kilómetros cuadrados y 84
habitantes por kilómetros cuadrado.

Por tanto, en estos momentos ¿cuántos
alumnos hay en el IES de Jérica-Viver?
Pues hay 19 alumnos en cuarto
de ESO, y no todos ellos van a realizar la formación profesional,
puesto que algunos van a elegir el bachillerato.

En los grados medios, el IES de Jérica, en el
primer curso de grados medios, hay 81 alumnos, y en el segundo curso 44.
Y
en el grado superior, en el primero hay 63 alumnos y en el segundo 43.

Por tanto, en relación con la propuesta que su
señoría hace de incorporar ciclos formativos, debo decirle,
en primer lugar, que en el Alto Palencia, con el centro del IES de Segorbe
hay suficiente, puesto que los ciclos de grado medio que se ofrecen son:
técnico en trabajos forestales y preservación del medio
natural, que está desde el año 1999-2000, técnico en
gestión administrativa desde 1998-1999, técnico en equipos e
instalaciones eléctricas desde 1998-1999.
Y en el ciclo superior se
ofrece técnico superior en gestión y organización de
los recursos naturales y paisajísticos 2001-2002, técnico en
administración y finanzas 1999-2000 y técnico superior en
instalaciones eléctricas 2003-2004.

Por otro lado, debo comunicarle,
señoría, que en la actualidad la población susceptible
de cursar ciclos formativos de grado medio son 187 alumnos en la comarca.
En consecuencia, teniendo en cuenta, según los datos
estadísticos, que el 30% como máximo opta por cursar este
tipo de enseñanzas, el número de plazas necesarias
ascendería a un máximo de 44, que corresponderían a
dos ciclos formativos de grado medio.
No obstante, la Conselleria de
Educación ofrece tres ciclos con 90 plazas.

Además, en lo referente a la población
susceptible de cursar ciclos formativos de grado superior, son 177 alumnos
en toda la comarca.
En consecuencia, teniendo en cuenta, según los
datos estadísticos, que el 30% como máximo opta por cursar
este tipo de enseñanzas, el número de plazas necesarias
ascendería a una máximo de 35, que corresponderían a
unos o dos ciclos formativos.
No obstante, la conselleria ofrece tres ciclos con 90 plazas.

Y, por otra parte, debo decirle, ya que ha nombrado la
formación profesional, que una de las grandes apuestas del gobierno
del Partido Popular ha sido la formación profesional, como
demuestran las cifras desde la implantación de la formación
profesional específica en el curso 1994-1995 con 98 ciclos, hasta
los 1.
088 ciclos que se ofertan actualmente en los centros públicos,
lo cual ha supuesto un incremento superior al mil por cien.
De 4.
363
alumnos en el año 1994-1995, hemos pasado a tener 50.
488, con un
incremento del 0,45 en el año anterior y un porcentaje del 47% del
alumnado total de enseñanzas postobligatorias, frente al 52 que
cursan Bachillerato.

La creciente inclinación del alumnado a
matricularse en este tipo educativo deja constancia de que la
formación profesional va ganando prestigio no solo en el alumnado,
que ve como puede cumplir sus expectativas de aprender una
profesión, sino también en el mundo empresarial, que reclama
cada vez más a estos alumnos con una alta cualificación
profesional.

Prueba de ellos es que durante el curso 2007-2008, el
90% de los alumnos de formación profesional específica al
finalizar sus estudios encontró trabajo durante los seis primeros
meses del año, el 60 durante el primer mes y el 37 en la misma
empresa que había realizado la formación.

Y dicho esto, debo decirle que dada la
limitación de los alumnos, no podemos aprobar su proposición
no de ley, puesto que mi grupo parlamentario que sustenta al gobierno cree
que hay suficiente con los cursos que ofrece el IES de Segorbe.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, tiene la palabra la
ilustrísima diputada doña Gloria Marcos.

La senyora Marcos i Martí:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

(Inoïble) .
.
.
on estava concentrada tota l'educació
de l'Alt Palància.
Això no té sentit, senyor
diputat.
El que sí que té sentit és que vosté
diga, quan hàgem de fer uns estudis postgrau haurem de vore quin
és hinterland d'eixos
estudis.
Doncs bé, però ara estem parlant d'estudis
d'Educació Secundària, d'estudis que han de vore
amb la formació dels jóvens i de les jóvens en esta
comarca, i estudis que, realment, si vostés això que diuen
que els importa la formació professional, els importara,
perquè realment pot ser un motor econòmic necessari per a una
zona de l'interior que té en estos moments greus problemes per
a fixar la població.
.
.
molts dels jóvens que se'n van a
estudiar a altres instituts de poblacions més grans i fins i tot de
la costa, i que les famílies fan eixe esforç perquè no
tenen oferta en les rodalies de la seua subcomarca, doncs la veritat
és que no ho farien.

Per tant, senyors diputats, jo crec que, com sempre,
són excuses de mal pagador.
Si li dic que s'ha de fer un
centre, diu «ja s'està fent».
Si estem demanant
que facen uns estudis concrets, és a dir, unes branques concretes de
la formació professional, diuen «no, de la formació
professional ho volem fer tot, però açò no».
I
el que es tracta de.
.
.
, el que són iniciatives realment per a
redreçar econòmicament aquestes comarques, això ho
publiciten, però després no ho assumixen.

Mire, senyor diputat, jo he de dir-li que vosté
haurà d'explicar-li a la gent de Jérica i Viver i de
tota la població del voltant per què no poden fer cicles
formatius, ni fins i tot de grau mitjà, gent que té a partir
dels 14 anys, 16 i un poquet més, 16 a 18, per què
vosté no ha de donar-li a eixa gent l'oferta per a fer estudis
de formació professional en el seu entorn immediat.
Perquè
això és el que estan vostés.
.
.
, no posant
açò és potenciar la despoblació d'eixa
comarca.
I a més, torne a dir, jo supose que vosté sap que en
les zones rurals hi ha una cosa que és diu els CRAS -colegios rurales agrupados-,
precisament perquè són poblacions amb unes necessitats
específiques.
I vosté per això no diu «no, no,
mire, que vagen tots a estudiar a l'escola de no sé on».
No, hi ha modalitats per a poblacions rurals disperses, com és la
que ens ocupa.
I la negativa a posar un estudis concrets de formació
professional en l'extensió del centre de Jérica-Viver,
de veritat no té cap justificació, excepte el no pel no, i
excepte no acceptar mai cap proposta que puga vindre de
l'oposició.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, tiene la palabra el ilustre
diputado don Salvador Cortes.

El senyor Cortes Llopis:

Muy brevemente, señora (inoïble) .
.
.
que yo no
conozco, pues conozco muy bien esa zona.
Y lo que usted debe, en fin,
recordar que Caudiel tiene 700 habitantes; que Bejís, 400; que
Teresa, 311; que El Toro, 292; que Torás, 258,; que Barracas, 186;
que Matet, 122; que Sacañet, 114; que Higueras, 67, y Pavías,
60.
Poblaciones verdaderamente muy bajas.

El motivo por el que fueron a la costa habría
que verlo en años pasados, y sería otro debate, por
qué la gente emigró en un momento determinado, la
caída de la agricultura, la aparición de la industria, las
grandes zonas industriales, la huida a Madrid y a Barcelona y a otros de
centros de Valencia, y entonces se despoblaron.
Y ojalá no se
hubiesen ido porque ahora volverían muy gustosamente porque las
cosas han cambiado desgraciadamente en las grandes ciudades.
Pero, bueno,
éste es otro tema.

Y yo le puedo decir que una cosa es usted pedir y otra
cosa es el que está gobernando.
El que tiene tareas de gobierno pues
ha de medir muy bien lo que ha de hacer, no es tan fácil, no es tan
fácil.
Porque, claro, la gente pide todo.
Y si piden tres, quieren
que a tres les den un curso.
Y quieren que se abra un curso de
formación profesional con tres personas, y se quedan tan tranquilos.
Se lo digo porque es así.
Pero, a la hora de la verdad, con lo que
se ofrece en Segorbe y dadas las comunicaciones y las distancias, creo que
es suficiente en estos momentos.

Lo del instituto Jérica-Segorbe también
no es de aquí, pero habría que ver otros motivos, por
qué tardó tanto en hacerse.
Que no creo en este momento y
luego se lo puedo a usted decir cuando acabe la comisión, que hay
otros motivos, que no son precisamente los motivos académicos.

Sabe usted ese instituto cómo está.
Hasta que no pudo estar la mitad en cada terreno del pueblo, eh, el 50%, el
instituto no se pudo hacer.
Hubo ahí una pugna y una lucha
donde.
.
.
Ha habido todo el 50%, pero ni un milímetro de una
parte y de otra.
Y esto es así, porque lo conozco muy bien.

Así que, señora diputada, en fin, le
agradezco el tono cordial, pero reitero que le vamos a votar negativamente.

Nada más y muchas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señorías.

Una vez debatido este punto, vamos a proceder a la
votación.
¿Votos a favor?
5.
¿Votos en contra?
8.
Queda desestimada la proposición no de ley.

Proposició no de llei sobre la ubicació
de la seu de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua a la casa
Matutano de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 20.
165, BOC
número 94)

La senyora presidenta:

Continuamos en el orden del día: «Presa
en consideració de la Proposició no de llei sobre la
ubicació de la seu de l'Acadèmia Valenciana de la
Llengua a la casa Matutano, de Castelló, presentada pel Grup
Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís.
»

Té la paraula l'il·lustre diputat
senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, senyories, compartir l'ús del
monestir de Sant Miquel dels Reis com a seu de la Biblioteca Valenciana,
sent alhora també seu de l'Acadèmia Valenciana de la
Llengua, fa que aquest espai estiga quedant menut per a una
institució com per a l'altra.

És evident que la Biblioteca Valenciana
té un continu creixement, basat en l'augment dels fons
bibliogràfics i documentals, i això demana unes
instal·lacions en exclusiva per a ella.

Aquesta problemàtica, que ara la podem
avançar, l'esperem, caldrà tindre-la en compte
d'ací un temps si no es posa una solució abans.

El trasllat de l'Acadèmia Valenciana de
la Llengua no seria problemàtic, no suposa un gran trasbalsament de
materials, com podia ser a l'inrevés, lògicament, el
que significaria el que és el trasllat de la biblioteca.

Hi ha una casa que té una especial
significació, que és la casa Matutano, al carrer dels
Cavallers de Castelló que, a banda de ser un dels edificis
nobiliaris més significatius de la ciutat, va ser el lloc
-després tenim una altra proposició no de llei que
parlarem d'això- on es van signar les normes del 1932,
les que s'anomenen Normes de Castelló.

Com ja diem en l'exposició de motius,
és una fita històrica en la normalització de la nostra
llengua, del nostre idioma, de les quals l'any passat es va celebrar
el setanta-cinc aniversari.
Actualment l'immoble no té cap
ús, després que es llevara d'allí el Museu de
Belles Arts de Castelló.
Per tant, podia ser un lloc ideal per la
situació, per la possibilitat i pel significat de l'edifici.

A més, lògicament, això seria un
pas positiu per a Castelló, revitalitzaria, està situada al
centre, on també donaria una activitat més al centre de
Castelló, li donaria un important impuls cultural i
descentralitzaria les més importants institucions valencianes.

Pensem, com dia, i voldria remarcar la
importància de l'edifici, la importància que a
l'any 1932 se signaren allí les normes, les normes del 1932,
que també tenen el nom de Normes de Castelló.
Això va
significar un consens lingüístic del moment, un pas molt
important cap a la normalitat de l'ús i cap a la
normalització de l'escriptura d'esta llengua.

Com dia jo en l'exposició de motius, ha
fet 75 anys.
Però tenim una altra coincidència esta any
també, abans que acabe l'any també seran els 25 anys de
la Llei d'ús i ensenyament.
Una doble commemoració que
s'hauria de fer.
I això significaria també, el
portar-ho allí, com un homenatge, seria un homenatge a la voluntat
del consens lingüístic.
Seria el reconeixement de
Castelló com la capital de la nostra llengua, la capital de la
normalització de la nostra llengua, del valencià, de
l'ús social i públic en este moment, que se
personificaria en un edifici concret.

Recordem que a eixa casa van ser alguns
acadèmics, escriptors, filòlegs de la talla de Carles
Salvador, Pasqual i Tirado, Huguet, i en podríem anomenar molts
més, eh, van signar estes normes.
Que d'alguna manera era una
similitud en el que significa l'Acadèmia Valenciana de la
Llengua que naix també amb un intent d'acabar amb un
enfrontament, de fer una institució que ens conduïra cap al
consens lingüístic i, per tant, hi hauria una
coincidència, que és la imatge, que pot optar i que té
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, amb la imatge de
l'edifici on signaren estes primeres normes assumides globalment per
al que és l'escriptura de la nostra llengua, del
valencià.

Per tant, la proposició és molt clara.
Instarem el Consell a fer tots els tràmits per ubicar en esta casa,
la casa Matutano de Castelló, la casa del carrer dels Cavallers, la
seu de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte del Grupo
Socialista, tiene la palabra la ilustre diputada doña Soledad
Sorribes.

La senyora Sorribes Martínez:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyor Pañella, és cert que el
creixement del fons bibliogràfic i documental de la Biblioteca
Valenciana farà que prompte San Miquel dels Reis es quede menut.
El
trasllat de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua és molt
més problemàtic, efectivament.

Però amb açò caldria tindre en
compte que primer s'hauria de reformar la Llei de creació de
l'Acadèmia Valenciana.
El títol I, article 6, diu
textualment: «L'Acadèmia Valenciana de la Llengua
tindrà la seua seu en la ciutat de València, sense perjudici
que puga tindre altres seus territorials o celebrar sessions en qualsevol
municipi de la Comunitat Valenciana.
»

Si la seua proposició no de llei haguera sigut
demanar una subseu, doncs, evidentment jo, el meu grup, l'haguera
recolzada.
També caldria tindre en compte si açò ho ha
demanat l'acadèmia o no.

Per altra banda, la casa Matutano, efectivament,
és un edifici de titularitat pública, que podia utilitzar-se
per a subseu de l'acadèmia, i la simbologia que representa que
siga la seu de la Societat Castellonenca de Cultura, entitat que en el seu
moment va ser la impulsora de les Normes de Castelló.
Sobre la
signatura de les normes o no, me disculparà, però li demane
que llisca el llibre de Josep Daniel Climent, titulat Les Normes de Castelló.

Per tant, en el moment que els acadèmics, o a
qui corresponga, demane la creació d'una subseu a
Castelló, doncs votarem a favor, donada la simbologia de
l'edifici.
Però, com no és el cas, el nostre vot li
comunique que serà d'abstenció.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición por parte del Grupo
Popular, tiene la palabra la ilustre diputada doña Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies,
senyora presidenta.

Senyories.

Senyor Pañella, jo crec que després de
la intervenció de la nostra companya del Grup Parlamentari
Socialista jo crec que està tot dit.
Vaig a fer-ho molt, molt, molt
curtet.

Evidentment, jo sé que vosté no estava
en el moment en què ací es va aprovar la creació de
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Va ser una tasca jo crec
que molt elaborada, que va costar, però al final es va aplegar a un
gran consens.
Van haver 73 vots a favor d'eixa creació de
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
En el seu article
sisé exactament diu: «L'Acadèmia Valenciana de la
Llengua tindrà la seua seu en la ciutat de València, sense
perjuí que puga tindre altres seus territorials o celebrar sessions
en qualsevol municipi de la Comunitat Valenciana.
»

No vaig a entrar en la importància de la casa
Matutano i la importància que té Castelló quant a les
normes, vull dir, en les mateixes ho diu, «Normes de
Castelló».
Però estem dins d'una Comunitat
Valenciana, eh?
, que està formada per Castelló,
València i Alacant.
Per tant, de moment es va decidir que la seu
estiguera en València.

Bé, a partir d'ahí vull dir-li
també que quan s'ha fet alguna sessió itinerant, en el
cas que es va fer la sessió en Castelló es va fer en eixa
casa, precisament, vull dir, se va cedir tranquil·lament
perquè se fera allí una sessió, es va estar fent la
sessió de l'acadèmia sense cap problema.
I sempre que
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua vullga anar a la ciutat de
Castelló tindrà la casa Matutano a la seua disposició,
o qualsevol altra seua que la mateixa Acadèmia Valenciana de la
Llengua necessite o vullga considerar necessària per a poder
reunir-se.

Tampoc no és d'envejar que en este moment
eixa casa Matutano estiga buida.
Es va traslladar el Museu de les Belles
Arts, però, en este moment, està el Museu Etnològic
Provincial.
Per tant, tampoc no és que estiga desaprofitada la casa
Matutano.

No vaig a fer-ho més llarg, senyor
Pañella.
Jo -insistic- estic completament d'acord
amb vosté i amb la senyora Sorribes quant a la importància de
Castelló, quant a la importància que la casa Matutano
és on es va signar.
Però, evidentment -torne a
insistir-, la mateixa llei el que hauria de fer, a l'hora de
tindre qualsevol modificació, tindre el mateix consens que va a
presidir eixa aprovació d'eixa llei, evidentment qualsevol
modificació hauria de tindre una majoria qualificada.

Per tant, deixem l'Acadèmia Valenciana de
la Llengua que vaja on considere ella oportú.
El que sí que
hem de fer és, des de la punta de Vinaròs fins a Guardamar
del Segura, estar tots a disposició de l'acadèmia quan
vullga anar a qualsevol població de la nostra comunitat.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias.

¿Quiere turno de réplica?

El senyor Pañella Alcàcer:

Molt breument.

Respecte al fet físic i real de signar o no, hi
ha una qüestió per damunt d'ell, que és la
simbologia, i, per tant, eixa la té la casa, i, per tant, és
això el que es reforça.
Moltes vegades reforcem imatges on hi
ha discrepàncies, efectivament, però la imatge indubtablement
no ens negarà que és eixa, és la de la casa, i, per
tant, és el fet puntual.

Respecte a la resta.
Indubtablement, tenim la
capacitat decisòria, i, de fet, la redacció no oblida res, el
que diu és instar que fem tot el procediment que corresponga, i, per
tant, ahí no se deixa res.

Per tant, és qüestió de voluntat,
de posicionament en este moment i de necessitat, és
avançar-mos que existisca la necessitat, hem de fer una proposta
concreta.
Aleshores, tinc la contestació.
La proposta diu:
«ser una seu».
I eixa era la proposta que, si s'admet fer
la subseu, doncs, parlaríem i es pot modificar la proposta
també.

Indubtablement, crec que la simbologia que té
-i no vull insistir perquè després tenim un altre punt
que parlem del mateix, i, per tant, allí el ressaltarem-, la
simbologia que té pense que el fa com un lloc, tant pel paper que ha
tingut Castelló, que té també i que podia recuperar,
de lideratge, en allò que és el consens
lingüístic per a tots, doncs, podia ser -crec-
eficaç i ser molt, sobretot, representatiu.

No entre més.
Indubtablement la proposta diu
unes coses concretes i votarem esta proposta.
No obstant això, si
estan disposats, si les senyories estan disposades que fóra una
subseu, doncs, ho estudiaríem, ho parlaríem i podríem
modificar (inintel·ligible) .
.
.
també la proposta.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, tiene la palabra la
ilustrísima diputada Maite Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt breument.
Per favor, volia fer una
rectificació: a Pilar de l'Horadada, de Vinarós a Pilar
de l'Horadada, que, si no, se poden enfadar els de Pilar de
l'Horadada, però és igual, Guardamar, Pilar.
.
.
, la
qüestió és que tota la Comunitat Valenciana, i crec que
ha de ser la subseu de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Evidentment -vosté ho ha dit-,
açò hauria de ser una modificació de la mateixa llei.
Això no crec que siga la Comissió d'Educació qui
haja de modificar-ho.
Si en algun moment la mateixa Acadèmia
Valenciana de la Llengua vol que hi haguera alguna modificació,
evidentment, no es preocupe que té les vies necessàries per a
poder prendre eixes decisions.

A banda, vaig a dir-li també.
.
.
Després,
quan a vegades el Consell té alguna relació amb
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, se'ns diu que si
entrem com a.
.
.
Bé, ¡per a què parlar de les
intrusions que vostés van dir que se feien des del Consell a
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua!
Per algunes coses els
pareix que és l'Acadèmia Valenciana de la Llengua prou
i absoluta per a poder prendre les seues decisions, i altres vegades.
.
.
(Remors)

La senyora presidenta:

Señorías, por favor.

La senyor Barrieras Mombrú:

.
.
.
el que volen vostés és que siga
el Consell qui decidisca on ha de tindre la seu l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua.

A vore si ens posem una miqueta d'acord, senyor
Pañella.
És una llàstima perquè en el fons sap
que vosté i jo, o siga, el seu grup i el nostre, en moltes coses
estan d'acord i m'agradaria que aixina continuàrem; que
pel mer fet que vinguen les coses de l'oposició, no es voten a
favor.
No és això, senyor Pañella, el que passa
és que hi ha coses que tenen la seua lògica i no es poden
-com vosté mateix ha reconegut- votar a favor.

Res més i moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señorías.
Por favor,
señorías.

Una vez debatido el punto número tres, pasamos
a la votación.
¿Votos a favor de la proposición no de
ley que acabamos de debatir?
1.
¿Votos en contra?
8.
¿Abstenciones?
6.
Queda desestimado, por lo tanto, el punto
número 3.

Proposició no de llei sobre la
modificació de l'Ordre de la Conselleria
d'Educació, de 6 de juny, sobre la gratuïtat dels llibres
de text, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 20.
361, BOC número 94)

La senyora presidenta:

Pasamos, siguiendo el orden del día, al punto
número cinco: «Presa en consideració de la
Proposició no de llei sobre la modificació de l'Ordre
de la Conselleria d'Educació, de 6 de juny, sobre la
gratuïtat dels llibres de text, presentada pel Grup Parlamentari
Esquerra Unida-Bloc-Els Verds: Compromís.
»

Per a la seua defensa, té la paraula el senyor
Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, la gratuïtat dels llibres de text, o
siga, el que s'entén pel bo-llibre, l'estableix
l'Ordre de 6 de juny, per la qual s'inicia el programa de
gratuïtat dels llibres de text per a l'alumnat de
l'ensenyament bàsic en els centres sostinguts amb fons
públics de la Comunitat Valenciana.
I establix un mecanisme per a
subvencionar part de les despeses que suposen l'adquisició
dels llibres de text als col·legis valencians per part de
l'alumnat d'Educació Primària.

Senyories, la proposició no de llei que
presentem és per allò que diu en el punt desé:
«sobre incompatibilitats».
El punt desé diu,
l'apartat primer: «L'alumnat  beneficiari del
programa de gratuïtat dels llibres de text no podrà percebre
cap altra ajuda que, amb la mateixa finalitat, puga finançar
qualsevol altra entitat pública o privada, per la qual cosa, en el
cas que obtinga alguna subvenció, haurà d'elegir-ne una
d'elles i comunicar-ho a l'administració educativa,
assenyalant expressament l'ajuda a la qual renuncia».

I el punt segon diu: «Quan els directors dels
centres s'assabenten que l'ajuntament del municipi o qualsevol
altra entitat pública o privada facilite, directa o indirectament,
els llibres de text als alumnes de manera gratuïta, hauran de
comunicar-ho a l'administració educativa».

Això que, aparentment és totalment
lògic, comporta després un perjudici, un perjudici quant a
que hi ha ajuntaments que subvencionaven al cent per cent els textos
escolars.
Això fa que aquells cursos que reben avui el bo-llibre,
l'import del bo no abraça el cent per cent l'import de
les despeses, ixen perjudicats.

Per tant, eixe apartat d'eixe punt desé
que, aparentment, és normal, comporta un perjudici per als
beneficiaris.

D'alguna manera, la proposta no hauria en el
sentit que s'elimine això, però sí que, almenys,
que se permeta acumular subvencions fins al cent per cent, que és el
que en altres coses ix, per a no perjudicar a cap dels alumnes.
Estem a
temps, home!
, no estem a temps de canviar l'Ordre de 2007, que
s'ha aplicat ja, però sí que estem a temps de previndre
allò que puga ser per al 2008.
I, per tant, pense que és
important.

Reitere -i no m'extenc més tampoc,
perquè pense que està clara la voluntat-, no ha
rectificat la conselleria, en este cas tenim opinions diverses de com se
pot fer la gratuïtat del llibre de text, però vostés han
decidit un sistema.
No vaig a qüestionar ara el sistema, el que estic
dient és, sense cap voluntat de causar perjudici, que
l'aplicació de la norma tal qual està perjudica o pot
perjudicar a part de l'alumnat que es podria beneficiar de
l'altre.

Per tant, d'alguna manera reitere que el que se
demana es que siguen compatibles, fins al valor del cent per cent dels
llibres, amb altres subvencions, que seria el significat que té.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del grupo no adscrito, tiene la palabra la
ilustrísima diputada, señora Gloria Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Nosaltres volem manifestar el nostre desacord amb la
proposta, entre altres coses perquè estem parlant d'unes
etapes que són obligatòries i gratuïtes.
I, per tant, el
Partit Popular, que s'ompli la boca de parlar de la gratuïtat de
l'ensenyament, el que està fent és una ajuda per al
bo-llibre -com si diguérem-.
Però és una
ajuda que no inclou, per exemple, altres materials escolars, que
també haurien de ser gratuïts, i, fins i tot, els materials
didàctics.

I nosaltres, encara que hem ajornat, teníem una
altra proposta, que era: que siga La Generalitat la que garantisca realment
la gratuïtat associada a l'obligatorietat de l'ensenyament
 en les etapes obligatòries i gratuïtes, i puga garantir,
mitjançant els pressupostos de la Generalitat valenciana, que hi
haja un fons perquè tots els xiquets i les xiquetes tinguen el que
seria el material didàctic absolutament gratuït, com s'ha
de desprendre del que és este període de l'ensenyament.

Entenem que el fet que una corporació
municipal, una instància privada, per exemple, un centre concertat,
puga donar-li gratuïts als xiquets i xiquetes que cursen els
ensenyaments en eixe municipi o en eixa escola d'una ordre determina,
podria generar una discriminació entre uns alumnes i altres del
País Valencià.
I jo el que crec és que els alumnes han
d'estar amb igualtat davant del fet educatiu.
I la igualtat és
la capacitat d'accedir a una plaça en igualtat de condicions
amb la resta de xiquets i xiquetes, i també la igualtat davant de la
gratuïtat, en este cas, dels llibres de text.

I això no ho ha de garantir ni una
institució privada ni ho ha de garantir un ajuntament.
Ha de
garantir-ho qui té competències educatives, que és la
Generalitat valenciana.
I a nosaltres el que ens agradaria és que hi
haguera una regulació legal de què és la Generalitat
valenciana qui dóna els diners necessaris i fa el fons necessari per
a garantir -no dic que siga en un any, pot ser, efectivament, de
manera progressiva- la gratuïtat total en igualtat de condicions
als xiquets i les xiquetes que estan en l'escola pública, que
estan en l'escola concertada i que estan en qualsevol de les xarxes
del sistema educatiu.
Perquè garantir la gratuïtat dels
materials escolars és garantir la igualtat en l'accés a
l'educació.
I el contrari vindria restringit, fins i tot, a
determinades, no soles corporacions, sinó també a
institucions que tenen cognoms que, realment, jo crec que això
perjudicaria el que és el sistema escolar, perquè el govern
valencià no sentiria com a pròpia l'atribució de
garantir la gratuïtat.

Jo entenc que és una mesura que pot implicar
bona voluntat, però crec que els seus efectes són
discriminatoris per al conjunt de la població escolar del
País Valencià.

Gràcies.

La senyora president:

Gracias, señoría.

Para fijar también posición, por parte
del Grupo Socialista tiene la palabra el ilustrísimo diputado Adolf
Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

A vore, aquí partim que el bo-llibre no cobrix
en absolut -i ho hem debatut ja en la cambra- les despeses
originades en l'adquisició de llibres.
De fet, si mal no
recorde, s'està pagant actualment 122 euros per a primer i
segon de primària; i 127 euros per a tercer i quart, aproximadament
així és.
I això afecta quasi 200.
000, més de
190.
000 alumnes a nivell de la Comunitat Valenciana.

Nosaltres ja ens vam queixar en comissió i en
plenari que era una falsedat el tema del bo-llibre.
És cert,
és cert que cobrix una part de les despeses originades en
l'adquisició dels llibres, però també és
cert que no cobrix la totalitat de l'adquisició dels llibres.
I encara més: no garantix la gratuïtat del que és el
material escolar, que no solament és el tema dels llibres de text.

És per això que anem a recolzar aquesta
iniciativa, en tant que l'ordre en qüestió no li
dóna un caràcter complementari a l'ajuda, quan haguera
sigut el més lògic, i, sobretot, el que té més
sentit comú.
Si partim que no cobrix la totalitat de les despeses
derivades de l'adquisició dels llibres, el més
lògic és que hagueren permés que altres organismes,
com poden ser, per exemple, ajuntaments, etcètera, pogueren
finançar esta part.
Ara, ens trobem que ajuntaments que dedicaven
una part dels diners per adquisició de llibres de text han
d'escollir o una ajuda o l'altra ajuda, no permeten la
complementarietat entre les dos.
I seria lògic, seria coherent que
es pogués suprimir aquest apartat de l'ordre.

Per tant, sense més anotacions, dir que anem a
recolzar aquesta iniciativa legislativa en el sentit aquest: que puga donar
un caràcter complementari a l'adquisició dels llibres
de text, perquè després ja en tractarem una altra sobre el
tema del material escolar, que és un altre tema.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene la palabra la
ilustrísima diputada, doña Yolanda García.

La senyora García Santos:

Gracias, señora presidenta.

Bueno, a mí, primero, me gustaría
empezar porque en la exposición de motivos -y también
lo han comentado ahí- dice que: «a pesar de que la orden
hace referencia a la gratuidad de los libros de texto, el término se
queda solo en una simple anunciación, ya que de hecho las ayudas no
cumplen esta finalidad».

Vamos a ver.
Hasta el curso 2006-2007, la Conselleria
de Educación convocaba unas ayudas para la adquisición de
libros.
Éstas no abarcaban a toda la población, eran
según requisito renta.
Vale.
A partir del curso escolar 2007-2008, y
cumpliendo el programa electoral del Partido Popular, se inicia
progresivamente la cobertura de la gratuidad de los libros de textos para
todos los centros sostenidos con fondos públicos con la finalidad de
que, dentro de esta legislatura, esa gratuidad se extienda a toda la
población escolar de enseñanza obligatoria, primaria y
secundaria obligatoria.

Entonces, en el curso 2007-2008, que es el primer
año, se hacen dos actuaciones.
Por una parte, se inicia la gratuidad
en primero y segundo de primaria con 11.
100.
000 euros y se continúa
la concesión de ayudas del resto del alumnado de enseñanza
básica de tercero a sexto y primero a cuarto de secundaria, con 18
millones de euros.
En total, son 29.
Vale.

Esto pasa en el 2007-2008.
El importe por alumno era
de 117 euros.
Este importe es suficiente para el gasto medio de los libros
e incluso la Asociación Nacional de Editores de Libros dijo que el
precio medio de los libros era de 115, con lo cual, 117 está bien
para el gasto medio.
Queda patente que sí cumple su finalidad.

Respecto a la Orden de 6 de junio de 2007, que es la
que piden en su propuesta de resolución que se modifique, es
imposible porque ya ha sido aplicada.
Entonces, tanto desde el punto de
vista temporal como administrativo y jurídico, no se puede
modificar.
No obstante, a mí me gustaría que tuviesen la
Orden de 5 de mayo de 2008, que es para el curso 2008-2009, y que dice:
«Son compatibles las ayudas concedidas por otras administraciones
públicas para la adquisición de libros de texto, de acuerdo
con el artículo 19.
2 y 19.
3 de la Ley general de subvenciones,
siempre que la suma no supere el coste de los libros de texto».

Yo tengo que serle sincera y me la he tenido que leer
tres veces e incluso aquí, mientras ustedes hablaban, porque
decía: «No puede ser».
Yo estoy leyendo que son
compatibles y me insisten en que no y que, por lo menos, para 2008.
Yo, si
quiere, ahora luego le hago una copia y así usted lo tiene.
Claro,
esta propuesta de resolución, yo no puedo más que mi grupo la
rechace.

De todas formas, también en cuanto a que no se
cumple la finalidad y el dinero y tal, ya tenemos claro que si no llegan
hasta el total de los libros de texto, el ayuntamiento puede dar hasta el
total, que es compatible.

Pero bueno, para el curso 2008-2009, se han ampliado a
tercero y cuarto un incremento del cien por cien: 180 alumnos beneficiados.
El presupuesto se ha incrementado a 22.
800.
000.
Las becas para libros de
texto siguen estando para quinto y sexto de primaria y para primero a
cuarto de secundaria.
Las ayudas por alumno serán de 122 euros para
primero y segundo curso, y 127 para tercero y cuarto.
También han
incrementado.

En 2009, que va en la Ley de presupuestos, que es la
normativa que recoge este tema de la gratuidad de los libros de texto,
también se incrementa un 20,3% respecto al curso 2007-2008, con lo
cual yo creo que esta propuesta de resolución y esta
proposición no de ley no tienen ningún motivo para ser
aprobadas.

Muchísimas gracias.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene turno de réplica, el señor
Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Sí.
Jo crec.
.
.
(inoïble)
.
.
.
motiu esta proposició no de llei ve
de l'anterior període de sessions.

No se va.
.
.
No, no, no.
No se va tramitar i se va
tornar a presentar.
Si l'haguérem pogut discutir en el seu
moment.
.
.
 (So per interferència
d'un mòbil)

Però no diga que no té funció.
Ja
tingué funció.
Vostés han rectificat amb posterioritat
a que se presente esta proposició no de llei i això li he
dit.
Jo donava per suposat que no hi havia cap voluntat, no hi havia cap
voluntat que ningú isquera perjudicat.
Simplement, estava mal fet en
eixe aspecte.

Ho han corregit.
Me pareix perfecte.
Jo seguiré
optant a votar a favor.

Però sí que.
.
.
Ja que aprofita per a
defendre la gratuïtat, mire, puc mirar a l'ordinador per
allò de definir gratuït què és: «Donat, concedit sense haver de
pagar».
Això és gratuït.

Vostés estan fent un camí, han iniciat
un camí cap a la gratuïtat.
Correcte, bé.
Jo no
diré que no, indubtablement.
Però no és gratuït.

Vosté parla de la despesa mitjana.
No sé
la despesa mitjana, però vaja a parlar amb els pares directament i
sabrà exactament el que costen els llibres escolars sense
d'això.

Per tant, en eixe aspecte, que l'ordre és
un avanç?
Sí.
Que vulguen defendre la gratuïtat
absoluta?
No.
Que avui se puga complementar?
Doncs bé.
Si foren
més àgils i hagueren fet la disposició en el moment
que tocava, l'hagueren fet prèviament.
Com no, doncs la fem
quan (inintel·ligible) .
.
.
Jo la presente i en el seu moment i, per tant, se discutix quan
se permet discutir les coses.
I reitere: ha fet la funció que
tocava.
Ja s'ha corregit.
Me pareix molt bé.

Sí que volia deixar clara una cosa,
perquè de vegades les coses se diuen i, o no se volen sentir o no se
saben interpretar.
En el debat, sempre podem fer un debat d'idees, un
debat de projecte, o se pot debatre el que és
l'aplicació d'una norma que ha decidit el govern.
Jo,
ací, no he portat un debat d'idees; no he aportat un debat de
projectes diferents.
Ja he dit que este no és el meu sistema de
gratuïtat, però no estic debatent i no és la meua
voluntat debatre sobre el sistema de gratuïtat, sinó sobre
l'aplicació concreta d'una norma que ja ha creat el
govern valencià.

El fet de donar este pas ha servit per a corregir
això.
Pense que, conjuntament, hem evitat o hem fet major.
.
.
Bé, no vaig a ser ara dramàtic i dir: «Hem fet un gran
mal».
No, però ha quedat millor i, per tant, això ha
complit o hem complit la funció per a la qual els diputats ens
elegixen i estem ací, no només per a parlar de les idees,
sinó també per a saber baixar al debat del moment i el debat
convenient per a la societat i per a les persones concretes.
Això
és el que jo he intentat fer, és el que he intentat fer.

I pense que este és un exemple de que sí
ha tingut un bon resultat.
Tant és que, abans del debat, ens
està dient.
.
.
I, efectivament, jo ja havia dit -si
recorde-, ja havia dit que hem arribat tard per a l'any que es
proposava, però que era bo per a la modificació posterior,
cosa que s'ha fet i, per tant, jo em done per satisfet.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica, tiene la palabra la
ilustrísima diputada Yolanda García.

La senyora García Santos:

Sí, gracias, señora presidenta.

Si, vale.
Lo que pasa es que yo creo que no se
había leído la Orden de 5 de mayo
-discúlpeme- de 2008, porque, para empezar, yo creo que
si se la hubiese leído, probablemente, no la hubiese vuelto a
presentar (veus) porque,
que yo sepa, el período de sesiones comienza en septiembre y
quizá es un poco, es un poco curioso, porque incluso se puede hacer
pensar a la ciudadanía que se están debatiendo cosas caducas
que ya han pasado.

En fin, lo debatimos y no hay ningún problema.

Yo creo que esta aplicación, la
aplicación de la gratuidad de los libros de texto, está
siendo muy satisfactoria.
Evidentemente, se va mejorando año tras
año y la verdad es que yo creo que usted habrá cumplido su
misión, pero el gobierno del Partido Popular es el que ha cumplido y
el que está cumpliendo progresivamente su programa electoral,
acercando a toda la ciudadanía una educación cada vez
más gratuita, cada vez más de calidad y más exigente.

Y yo sé que es duro admitirlo, pero la verdad
es que lo tiene que hacer.
Ha sido el gobierno del Partido Popular el que
está implantando la gratuidad de los libros de texto.
Es duro para
ustedes, pero es así.
Ha sido el gobierno del Partido Popular.

Así es que no tengo nada más que decir
que vamos a rechazar su propuesta de resolución.

Gracias.

La senyora presidenta:

Gracias.

Señorías, una vez debatido el punto
número 5, procedemos a la votación.
¿Votos a favor de
la proposición no de ley?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda
desestimada.

Proposició no de llei sobre la
commemoració del setanta-cinc aniversari de les Normes de
Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-IR: Compromís (RE número 20.
362, BOC
número 94)

La senyora presidenta:

Y pasamos al punto número 6 del orden del
día: «Presa en consideració de la Proposició no
de llei sobre la commemoració del setanta-cinc aniversari de les
Normes de Castelló, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra
Unida-Bloc-Verds-Izquierda Republicana: Compromís.
»

Per a la seua defensa, té la paraula
l'il·lustríssim diputat senyor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Espere que s'argumente i, perquè no
arribe tard una altra vegada, se deixe també i se vote que no.
Perquè clar, 75 anys del 1932 era el 2007, però bé,
les coses vénen com vénen, vénen com vénen.
I
jo diria allò que mai és tard si és per a bé.

Per tant, malgrat això, anem a defendre,
exactament, la moció de la commemoració de les Normes de
Castelló.

Senyories, el 21 de desembre de 1932, a
Castelló, precisament com ja hem dit abans, es van signar les normes
que porten eixe doble nom -del 32 i de Castelló- en la
casa Matutano, -o no- però sí està
simbolitzat i, per tant, això ho utilitzem.

Dotze entitats valencianes de tot arreu del
país, no de Castelló -cal distingir-ho-, de tot
arreu de la llengua, del context lingüístic, un grup
d'intel·lectuals, acadèmics, personalitats, 52
persones, entre ells compositors, escriptors, cronistes, societats com la
castellonenca de cultura, lògicament, que va impulsar-ho,
però també el Centre de Cultura Valenciana, el Seminari de
Filologia de la Universitat de València, Lo Rat Penat, un conjunt
d'associacions que signaren, junt amb noms il·lustres com
Lluís Fullana, com Lluís Revest, com Gaietà Huguet,
com Teodor Llorente, com Carles Salvador, com Pasqual i Tirado, com Soler i
Godes.
.
.
Com dic -insistisc-, procedència de tots els
llocs del país i també amb una diversitat de professions i
-vull ressaltar-ho- de militància ideològica o
política molt diversa també.

Per tant, què és el que van fer?
Van
crear una norma amb la qual faciliten als escriptors de tota la comunitat
lingüística regir-se per unes mateixes regles, unes mateixes
normes.
Unifiquen els criteris també tots els docents o
inclús els mitjans de comunicació comencen a redactar manuals
d'estil.

I alguns diran: «I se això se feia
concertant, per què no va.
.
.
?
».
Doncs va vindre un
període distint de la nostra història en el qual esta
evolució es va trencar, sobretot a partir de la guerra civil, on se
produïx l'exili de molts dels intel·lectuals o el silenci
dels altres, on hi ha tàcites i expresses, en algun moment,
prohibicions.

Què hi havia abans?
Abans de les normes del
1932 teníem la voluntarietat.
No existia la normativa
ortogràfica comuna.
Funcionaven unes pseudonormes que, moltes
vegades, el que feien era utilitzar criteris ortogràfics procedents
del castellà i simplement, a partir d'ahí, anem fent un
projecte de recuperació d'idioma que -com he dit-
se trenca en un moment i que després saltarà,
lògicament, retornarà amb nosaltres inclús abans del
procés de la democràcia.
Abans comença ja a haver un
impuls de la nostra llengua, de la utilització, tant social com
escrita.
Hi ha un impuls que, després, lògicament,
inclús abans de la llei d'ús i ensenyament, sinó
en el moment en què apareixen ja institucions.
.
.
O, sobre tot, des
de l'àmbit pròpiament educatiu, que impulsen el que
és la utilització del valencià com a llengua vehicular
de l'ensenyament, fem uns passos.

A partir d'ahí, arriba la llei
d'ús i ensenyament.
Per cert, que en esta commemoració
sí estaríem a temps -però per poc de
temps-, perquè compliríem els 25 anys, cosa que podien
anar juntes.

I pense que tot açò convé
ressaltar-ho i nosaltres hem fet una proposta de resolució.
Hem
presentat una proposta de resolució amb cinc punts.

El primer és instar els ajuntaments o
recordar-los que dediquen a les Normes de Castelló el nom de vies,
d'edificis públics, instal·lar plaques amb inscripcions
recordant este fet important -com he dit-, primer pas important
cap al consens lingüístic estés i cap al que és
l'ordenació de la nostra llengua.

També instar el Consell a fer una
exposició dedicada a estes normes, a les Normes de Castelló,
amb caràcter d'itinerant i editar un llibre catàleg; a
l'elaboració de material didàctic per a
-diguem- ressaltar la significació històrica de
les Normes de Castelló i les circumstàncies que van produir
l'adopció dels fets que van menar-hi i de les persones i
entitats que van promoure-les, també de les
conseqüències que ha tingut amb posterioritat.

Instar en el quart punt Radiotelevisió
Valenciana per a elaborar un documental dedicat a les Normes de
Castelló per a emetre'l en horari de màxima
audiència.
I també instar -ja que hi ha un gran
interés, i pense que és lloable, de l'ensenyament de
les llengües, sobretot de l'anglés- fer un programa
informàtic, igual que tenim el Salt, perquè facilite la
traducció del valencià a l'anglés i de
l'anglés al valencià.
Aixina d'ací uns
anys podríem estar en els centres donant Educació per a la
Ciutadania o qualsevol altra assignatura en anglés i ens
assabentaríem del que.
.
.
siga, i faríem passos per a
això.

Bé.
Esta és la motivació, i estos
són els punts de la proposta de resolució.
Espere que siguen
rebuts cordialment per tots vostés.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición tiene la palabra, por el
grupo de no adscritos, la ilustrísima diputada doña Gloria
Marcos.

La senyora Marcos Martí:

Gràcies, senyora presidenta.

Realment, jo crec que és una idea important.
El
mateix que enguany s'ha fet una exposició al voltant de la
figura de Jaume I, també estaria bé que recuperàrem
coses més properes de la nostra història i de la nostra
cultura, com és el fet de les Normes de Castelló.

I, efectivament, jo crec que això estaria
bé, les propostes que s'han fet, tant que la
Radiotelevisió Valenciana fera un documental, com campanyes i com un
material didàctic adreçats a l'alumnat, concretament,
de secundària per a publicitar la història de les Normes de
Castelló, que d'alguna manera és la història de
l'estàndard al voltant de la nostra llengua.

Però, a més a més
d'aquestes coses, jo crec que cal valorar, no sols allò de les
Normes de Castelló, sinó que enguany se complix també
el vint-i-cinc aniversari de la llei d'ús i ensenyament.
I,
per tant, una de les qüestions que estem diguent que plantejara
és: quins són els objectius, per què es presenta
aquesta proposta i què és el que es pretén, no?
I jo
entenc que realment el que es pretén és la
popularització de l'existència de la nostra llengua, de
l'estàndard històric que se va formular en el seu
moment i, sobretot, incidir en la població per a l'autoestima
al voltant de la nostra llengua.

Segons els estudis que en estos moments estan damunt
de la taula, l'ús social de la llengua ha baixat en el
últims anys 10 punts.
I, per tant, és importantíssim
que la població del País Valencià recupere eixa
autoestima i eixe coneiximent, sobretot per a millorar l'ús
social d'un dels principals valors del nostre poble, que és la
llengua i la cultura.

Ara bé, al mateix temps d'això, no
sols les campanyes i les commemoracions per a millorar l'ús de
la llengua, caldrà exigir una Radiotelevisió Valenciana en
valencià, caldrà exigir que el programa
«Matricula't en valencià» tinga suport de La
Generalitat, i tots els alumnes de secundària, eixos 75.
000, que es
queden fora de places en valencià puguen realment estudiar en la
llengua que volen.

I, al mateix temps, que el mateix govern
valencià done exemple (so per
interferència d'un telèfon mòbil) en la utilització de la llengua.
Perquè
tot i reconeixent la necessitat d'aquestes campanyes i de tots els
punts de la proposició, realment per a recuperar l'ús
de la llengua dels valencians i les valencianes, caldrà que el
govern valencià faça també els seus deures, en el
sentit de garantir que tots aquells que puguen i que vullguen, puguen
expressar-se en la seua llengua, puguen utilitzar la seua llengua al llarg
del sistema escolar, i es garantisca realment que en els mitjans de
comunicació públics, és a dir, els que depenen de La
Generalitat, se faça ús, és a dir, se faça
exemple de la utilització de la nostra llengua.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Per a fixar posició, per part del Grup
Socialista, té la paraula l'il·lustríssima
diputada María Soledad Sorribes.

La senyora Sorribes Martínez:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Senyores i senyors diputats.

Abans de començar la meua fixació de
posició, voldria fer constar una vegada més, i a risc de
fer-me pesada, que iniciatives com esta deurien anar a la Comissió
de Política Lingüística, que per això existix, i
no a altres comissions, com esta d'Educació i Cultura, que van
sobrecarregades.
Gràcies.

Senyor Pañella, he de dir-li que
l'exposició de motius en què vosté basa la seua
proposta de resolució m'ha agradat i em pareix oportuna.
Tot i
que ja fa uns quants mesos que anem arrossegant esta PNL, que pareixia que
no havia d'arribar mai, però bé, ja està
ací.

En complir-se el setanta-cinqué aniversari de
les Normes de Castelló, podem constatar que, afortunadament, encara
tenen plena vigència.
Són les bases científiques del
valencià nascudes a partir del consens, cosa molt important, quan la
llengua ha estat i, malauradament, seguix estant motiu d'enfrontament
polític i, el que és encara pitjor, motiu
d'enfrontament social.
A través de la seua codificació,
les bases ortogràfiques del 1932 posaven el valencià dins de
la modernitat lingüística.
Així, si fins llavors
cadascú improvisava la manera d'escriure, que al seu criteri
millor reflectia la parla, a partir de la divulgació de
l'acord de Castelló tots s'ajustarien a unes normes
úniques.
I, a més, -i açò és
important- era un acord no polític, sinó fruit de la
societat civil, d'una sèrie de persones compromeses amb la
cultura dels valencians.

Ara, gairebé setanta-sis anys després,
els valencians tenim el deure com a poble de recollir el llegat
d'aquelles persones i recuperar la llengua pròpia com a
instrument de cultura i de comunicació, com a símbol
d'identitat i com a instrument d'integració i de
cohesió de la societat valenciana.
Tenim el deure històric de
continuar la seua tasca i la responsabilitat de treballar per tal de
recuperar la nostra llengua en un espai de normalitat plena, la normalitat
de qualsevol llengua moderna, una llengua que siga ni més ni menys
que vàlida per a tots el usos socials.

Les normes són ara mateix el punt de partida de
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua i la base de la llengua
que es fa servir a l'ensenyament, a la literatura i als mitjans de
comunicació que l'usen -diria jo.

Una altra cosa és que el valencià no es
promocione com toca (so per interferència
d'un telèfon mòbil) o
que quan es promociona no s'use tot el que caldria.
En tot cas, sense
les Normes de Castelló el valencià, possiblement, avui seria
una llengua morta.

L'Acadèmia Valenciana de la Llengua en la
declaració amb motius del setanta-cinqué aniversari de les
normes diu: «La situació sociolingüística
contemporània és cada vegada més complexa; la
pràctica totalitat dels immigrants s'assimilen
lingüísticament al castellà, i fora de
l'àmbit escolar o de les poblacions menudes desconeixen quasi
per complet el valencià.
Això unit a la pervivència de
comportaments diglòssics, requerix que els governs competents
adopten plans d'actuació i mesures de planificació
adequades, perquè la recuperació progressiva del
valencià abaste tots els àmbits públics en un
món internacionalitzat i marcat per les transformacions en el camp
de la comunicació i dels avanços tecnològics.
»

En eixe sentit, senyor Pañella, em pareix
oportuna la seua proposició no de llei, sobretot en el punt 3,
-que em pareix fonamental- el de l'elaboració i
material didàctic per als alumnats dels centres educatius de
primària i secundària, i li anuncie que anem a votar-la a
favor.

És molt important revitalitzar
l'ús social de la llengua com a millor manera de fomentar-la i
preservar-la.
Difondre les normes, donar a conéixer la seua
significació històrica, posar de relleu les
conseqüències que han comportat per a la modernitat de la
nostra llengua actual pot ajudar a fer que el valencià, patrimoni
col·lectiu de tots els valencians, siga una llengua de futur.
Un
futur que està en mans dels valencians, sobretot dels poders
públics, però també de la societat civil, dels
valencians d'origen i dels nouvinguts, dels que parlem habitualment
valencià i dels que no són valencianoparlants.
Entre tots hem
de fer-ho possible, cadascú en la mesura de les seues possibilitats.
I tant de bo que arribe un temps en el qual no tinguem de parlar de la
llengua, que el valencià siga una cosa tan normal en la vida
quotidiana que tots ho assumim amb eixa naturalitat.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene la palabra el
ilustrísimo diputado señor César Augusto Asencio.

El senyor Asencio Adsuar:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Se repetix la moció, la proposta.
.
.
, la
proposició no de llei que ja estava en el període de sessions
anterior.

El setanta-cinc aniversari ha estat celebrant-se ja
d'una manera prou important.
Ara entrarem en eixa
qüestió, però una qüestió prèvia, no
sé ja si per allò de celebrar els aniversaris, hauria de (inintel·ligible) .
.
.
,
eh?
Ja que busquem dates per a actuacions concretes, l'any és
important, el que se desfase una moció i se presente
-diguem- fora del que és el període útil o
hàbil per a celebrar l'aniversari, és la raó de
fer l'aniversari.

A voltes no és irrellevant el moment de
presentació d'una proposta, i aixina com abans pareix que els (inintel·ligible) .
.
.
dels escrits, no han fet les correccions en eixa moció anteriorment,
quant al tema de l'ordre, quant a la subvenció o
gratuïtat dels llibres de text, en este cas, no és que hi haja
hagut un decret modificat o que aclarisca una situació, sinó
que l'any passat ja se van fer eixes celebracions i, per tant, no cal
en estos moments corregir res.
No es pot corregir, el temps ha passat i el
temps és el que supera els esdeveniments, i, per tant, les
iniciatives, que entenem fora de.
.
.
virtualitat.

No perquè no compartírem el fons de
l'assumpte.
El fons de l'assumpte podem compartir-lo, de fet,
el compartim, mos pareixen molt bé les actuacions que
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua i altres institucions han
fet, com ara vorem algunes d'elles.
I el que ocorre és que tot
és subjectiu.
Tot pot donar peu que se puguen fer més coses.
I dins d'eixa unitat d'objectiu, els mitjans poden ser
diferents o poden ser complementaris, però no se deu entendre que
els que hi han són exclosos o deurien ser exclosos per altres que se
proposen.

Vull dir que en allò que respecta a la
proposició no de llei, el primer punt hem de dir que és de
competència dels ajuntaments, de les institucions de règim
local.
I, per tant, en el que és la proposició no de llei
respecte a La Generalitat, entenem que el punt primer, doncs és un
punt que vostés, com a força política, poden plantejar
en els distints ajuntaments de la comunitat, i on la sensibilitat respecte
al valencià pot ser que no siga la mateixa, donat que és una
comunitat bilingüe, en la qual estem.
I sap vosté i la
pròpia llei, -ja que s'ha esmentat- la Llei
d'ús i ensenyament del valencià distribuïx o marca
unes fronteres lingüístiques, on la llei és aplicable
d'una manera plena i on no ho és.
I eixa realitat
bilingüe de la comunitat devem tindre-la clara també, els que
som governants.

D'ahí que sent -com diu
l'Estatut nostre- la llengua valenciana, el valencià, la
llengua pròpia dels valencians, no és menys cert que el
castellà és també l'altra llengua on els
valencians poden aplegar per entendre's, per a parlar, i dins del
plantejament de la no imposició -que és el plantejament
del Partit Popular- sí que deu donar-se opcions per a
l'estudi, més mitjans, mitjans, van donant-se.
.
.

Jo, quan se parla de regressió del
valencià, qualsevol que mire les estadístiques, que mire les
línies educatives vorà que hi ha més que fa uns anys,
el creiximent d'alumnes és més, en
l'administració, doncs, se va utilitzant, en fi, en la
Radiotelevisió Valenciana el valencià és una realitat
quant a quota de.
.
.
, o d'això que se diu, un barbarisme, el share eixe de pantalla, el
que és el conjunt de Radiotelevisió Valenciana ha anat
creixent, en els deu o dotze últims anys en percentatge i, per tant,
mosatros no vegem tant en obscur o tant en negre la situació del
valencià en la comunitat.

Centrant-mos més en la conveniència o no
d'eixa celebració del setanta-cinc aniversari, pensem que esta
qüestió ha sigut superada pels esdeveniments.
Ha passat ja un
any des que se fa este plantejament en eixa proposició no de llei.
Hem de dir que creem que les institucions públiques han fet el que
estava en la seua mà, el que des del punt de vista de la seua
autonomia, també de funcionament, creien que devien de fer.
Els punt
2, 3 i 4 entenem que estan complits ja.
Per un costat,
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, en un acord plenari, que
va prendre, va aprovar, ja en l'any 2006, que en l'any 2007, en
el Dia de les Lletres Valencianes se commemorara eixe setanta-cinc
aniversari de les Normes de Castelló.
Hi han hagut actuacions
d'importants efectes mediàtics, molts d'ells, no?
Els
mitjans de comunicació se van fer prou eco, tots els mitjans, de
forma unànime d'esta iniciativa.

I dir que, bé, hi han hagut exposicions com la
de Bancaixa, en l'antiga església de Sant Miquel, una
exposició prou important, en commemoració d'eixe
setanta-cinc aniversari, exposició en la qual se reflectia
d'una manera ampla, en sis parts, el que era, en celebració
d'eixe setanta-cinc aniversari, la importància del
valencià, l'oralitat, el costumisme, l'erudició,
les normes ortogràfiques.
.
.
On hi havia una capella, precisament en
eixa antiga església, de les Normes de Castelló,
reproduïdes; i, posteriorment, un bloc, en la segona capella, de la
presència de les normes; i, una altra, on estava el primer text del
segle XX d'escriptors valencians, de Castelló, que havien
treballat i havien treballat, literàriament, i havien escrit sense
que haguera un fixament clar de les normes fins a l'any 1932, en
Castelló.

Dir que eixa exposició va servir de base
didàctica important per a la redacció d'una
documentació que ha sigut distribuïda.
Se van imprimir 3.
000
exemplars per a tots els centres de secundària de la Comunitat
Valenciana.
Se va signar un conveni -ja que se parla de
l'audiovisual-, se va signar un conveni amb
Radiotelevisió Valenciana per a fer un audiovisual de les
exposicions, estes impulsades per l'Acadèmia Valenciana de la
Llengua, i per a difondre'l en els distints col·legis i
centres educatius de la Comunitat Valenciana per la Conselleria
d'Educació, com correspon i com és correcte i com
s'ha fet.

Per tant, entenem que sempre se podrà dir que
cal fer altres coses.
Quan se'n fan unes, quan algú vol
diferenciar-se, doncs dir que cal fer-ne altres.
Però, senyories, jo
crec que estarem tots d'acord que eixa celebració del
setanta-cinc aniversari s'ha fet amb prou rellevància, amb
prou importància.
I, per tant, el temps també ha passat i no
cal, en estos moments, un any després, plantejar-mos que
hauríem de fer coses que no se van fer quan corresponia
-segons aquells que ho plantegen-, després d'haver
passat ja eixe any de commemoració.

I, finalment, pel que respecta al punt quint, quant a
la traducció a l'anglés del valencià i del
valencià a l'anglés en l'aplicació
informàtica Salt, doncs no és una qüestió que ara
aprovem aquí, en la proposició de llei, en un acte de
voluntarisme polític cego.
.
.
, s'ha de fer.
Mire, la
conselleria porta treballant molt de temps en l'aplicació
informàtica del Salt, és una qüestió molt
laboriosa i que porta molt de temps, i que quan estiga en disponibilitat
d'aplicar-se plenament, doncs es farà.

Per la resta, per tant, entenem que encara que
podríem compartir qüestions de fons del que se diu en el text,
en altres no.
Per supost que en la part primera, dels ajuntaments, doncs no
és una qüestió nostra, aquí, i quant al tema
informàtic, doncs acabe d'aclarir-ho també.

I, per la resta, doncs ha passat el temps, s'han
fet actes importants, s'ha celebrat el setanta-cinc aniversari i
entenem que no cal dir res més per la part nostra.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la réplica tiene la palabra el
señor diputado, señor Pañella.

El senyor Pañella Alcàcer:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé, crec que ha fet un gran esforç per a
justificar que votava que no (rient), però que no.
.
.
Perdone, però crec que no se
n'ha eixit, en esta ocasió, ha estat molt forçada la
situació, molt obligat per a dir que no.

Jo crec que ha dit una cosa, que volia incidir,
això que mos esperem els cent anys, no?
Ho ha dit amb profunditat,
això.
O siga, que aixina ningú ho celebraríem, dels
que estem, i possiblement, igual, si seguix este procés, igual
d'ací vint-i-cinc anys la cosa estiga molt difícil per
a celebrar.
Perquè si vosté mos diu que en este moment
està satisfet de l'evolució de l'ús del
valencià, és perquè vosté
-perdone'm-, però, o no té una
informació correcta o no estima la llengua; una o l'altra.
Jo
no sé quina, però vosté ho elegirà.

No és irrellevant el que ha dit d'esperar
als cent anys, no, que el temps ha passat.
.
.
Mire, estava buscant.
.
.
No ho
sé, perquè voldria saber la primera data en què
presentàrem esta moció, eh?
, que no és la de la
moció que està ací, lògicament, però,
com no estic segur, no vull dir-ho.
Perquè l'he buscat per si
la portava ahí.
Perquè ací se juga moltes vegades a
dilatar en el temps i després dir-nos, una vegada més:
«és que.
.
.
ja ha passat».

Doncs, mire, si no vol celebrar el setanta-cinc, el
setanta-cinc més u, junt amb el vint-i-cinc de la llei
d'ús i ensenyament.
.
.
està més justificada la
seua celebració.
Perquè el problema no és la data, el
problema és el fons.
El problema és el fons.
Perquè jo
quan senc ací, a Les Corts, dic «no sé que fem»,
si resulta que no tenim competències per a res, si no podem instar
al.
.
.
Si les lleis se fan ací, que som nosaltres el legislatiu i,
per tant, les normes les creem nosaltres, i si no volem crear-les no
sé què fem ací.
Li ho dic ben clar, eh?

¿Que no podem instar els ajuntaments?
¿Que no podem instar els ajuntaments, però al govern de
Madrid sí que el podem instar, al govern de Madrid, per a tot?
Nosaltres podem demanar, encara que no siguen les competències, com
a òrgan, podem demanar allò que considerem oportú.
No
podrem obligar.
Clar que no podem obligar, ni ho posa ahí,
però instar els ajuntaments, recordar-los estes efemèrides i
recordar-los que voríem molt bé des de les Corts Valencianes
que se celebrara tot això no és una funció, és
una obligació nostra.
Però dic que en el fons està, si
ens creem que la nostra llengua ha d'evolucionar, ha de mirar
endavant o no.

Mire, com se comença a dominar un poble,
històricament ho sabem: quan li han fet desaparéixer la
llengua, perdone, però ha desaparegut el poble.
I això ho
podem vore perquè els pobles conqueridors ho han tingut en el seu
abast, sempre.
L'objectiu primer era absorció
lingüística; el segon, absorció cultural; el tercer,
l'absorció social, i el procés de pèrdua de la
identitat del poble està completat.
Eixa és la realitat.

I la realitat és que el valencià
s'està perdent poquet a poquet, que l'única
justificació que poden dir és que cada vegada hi han
més alumnes escolaritzats.
Perdone!
, cada vegada hi han més
alumnes que es volen escolaritzar i que no tenen plaça per a
escolaritzar-se.
Cada vegada hi ha menys gent al carrer que parla
valencià.
I ja li ho he dit i li ho repetisc: estem pagant, des
d'estes Corts, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
A
vore si alguna vegada fem cas dels informes que fan.
A vore si alguna
vegada els llegim i fem cas dels informes que fan, perquè si no,
l'únic que hem de fer és anul·lar-la i no gastem
diners per a una cosa.
.
.
Perquè si no mos creem el que ells diuen,
no sé per a què els paguem.
(Remors)

Vostés, vol justificar la seua postura, que som
una comunitat bilingüe.
Que sigam una comunitat bilingüe no
justifica que no fem res.

Mire, vostés, ens recorden contínuament
la seua majoria per a justificar qualsevol decisió.
La majoria
lingüística del País Valencià jo no
l'esgrimisc per a anul·lar els altres, però sí,
com a mínim, per a tindre en consideració que la gent que
parlem majoritàriament una llengua volem el reconeixement
d'eixa llengua, no anul·lar els altres, el reconeixement de la
nostra.
No fem com vostés que justifiquen en la seua majoria de vots
tot el que volen justificar, i sense cap argument més, moltes
vegades.

Jo he dit, al final, es resumix si en el fons estimem
una llengua, si en el fons estimem la llengua que compartim i que les
normes del 1932 van deixar ben clar que compartíem i que érem
capaç ací, ací, de posar una normativa per a tot
l'àmbit lingüístic, no per al nostre, sinó
per a tot l'àmbit lingüístic.
Si això ho
creem val la pena commemorar-ho.
Si no ens creem això, si no ens
creem la Llei d'ús i ensenyament del valencià.
.
.
,
perquè no ens la creem, perquè després no
l'apliquen conforme hauríem d'aplicar-la-,
perquè me diu que el punt 2, 3 i 4 ja s'ha fet.
El punt 2, 3 i
4 s'han fet?
Que el.
.
.
(inintel·ligible) .
.
.
diu que «el Consell organitze una
exposició.
.
.
l» ¿El Consell ha organitzat una
exposició?
Les Corts han instat el Consell.
.
.
¿El Consell ha
elaborat el material didàctic?
¿Radiotelevisió
Valenciana ha elaborat un documental que ha emés en horari de
màxima audiència Canal 9?
És que se (inintel·ligible).
.
.

Per això li he dit -i no voldria que
s'ofenguera-, però per això li he dit al principi
que no se n'ha eixit en la seua intervenció.
.
.

La senyora presidenta:

Señoría, vaya finalizando, por favor.

El senyor Pañella Alcàcer:

.
.
.
no se n'ha eixit perquè és
clarament fals que s'hagen complit eixos.
.
.
punts 2, 3 i 4 que
vosté ha dit.
¿I el 5?
Doncs, escolte, ¿volen
vostés que aprenguem anglés, o no volem que aprengam
anglés?
Tot depén si tenen clar les voluntats o no tenen clar
les voluntats.

Moltes gràcies, senyora presidenta, per la seua
paciència.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para la explicación tiene.
.
.
en contra, el
turno, el señor César Augusto Asensio, por parte del Partido
Popular.

El senyor Asensio Adsuar:

Mire, el setanta-cinc aniversari s'ha celebrat
ja.

Vosté diu que demana que fóra el
Consell, que demana en la proposició no de llei que fóra el
Consell, institucions valencianes.
.
.
Mire, des de l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua crec que en l'Estatut està reflectit
com una institució autonòmica de La Generalitat, és un
organisme dependent de La Generalitat, s'aprova per les Corts
Valencianes la seua composició.
.
.

És que vostés diuen una cosa que cal
fer, per part de La Generalitat, i mosatros entenem que La Generalitat, la
seua institució especialitzada de funcionament autònom, per a
estes qüestions, decidix en el seu plenari impulsar eixa
commemoració, s'ha fet, i entenem que la La Generalitat ho ha
fet.

La Conselleria d'Educació, diu
vosté que no ha fet res?
Ha col·laborat amb
l'Acadèmia Valenciana de la Llengua per a la
distribució en els centres educatius d'eixe material
audiovisual que s'ha fet i el material didàctic que s'ha
imprés, i que Radiotelevisió Valenciana ha col·laborat
en la seua edició.
I, per tant, vosté diu unes coses, se
n'han fet altres per les mateixes institucions que vosté volia
que es feren, però no s'ha fet com vosté diu que cal
fer-ho.

Aleshores, mire, vosté té un criteri,
mosatros en tenim altre, però compartim, entenc, un objectiu final
que era, i és i ha sigut el mateix.
I han intervingut les
institucions que vosté diu, però en una altra mecànica
o en un altre procediment.
Però vosté no pot dir que La
Generalitat no ha participat, vosté no pot dir que la Conselleria
d'Educació no ha participat i vosté no pot dir que no
s'ha celebrat el setanta-cinc aniversari, setanta-cinc anys de
vigència de les Normes de Castelló.

S'han sumat universitats com la de
València, la Jaume I.
.
.
En fi, que hi ha hagut actes importants que
s'han fet.
Això, mentres no se diga el contrari és
Generalitat valenciana, és una universitat, amb tota la seua
autonomia universitària, de La Generalitat.
I vosté quan
alguna cosa els interessa és La Generalitat i quan alguna cosa els
interessa no és La Generalitat.
Però, miren, La Generalitat
és tot, i les institucions que depenen d'ella i el
finançament públic que ve de La Generalitat i que és
el que fa funcionar les universitat, i tot això.

El tema del valencià podríem parlar
molt, però jo crec que arreplegue el que ens ha dit la diputada.
Hi
ha una comissió de política lingüística.
Jo crec
que si vostés volen debatre el valencià, xifres, volen vore
l'evolució del valencià, línies que hi han en
educació, en col·legis, matriculacions.
.
.
, el que cada volta
el valencià l'entenen més els castellanoparlants, i
és una labor important de Canal 9, de Radiotelevisió
Valenciana.
I si no diga-m'ho a mi, diga-m'ho a mi que tinc
molta població immigrant i entén, eh?
Parlen i a voltes posen
l'orella tesa i entenen el que se diu.
El que passa és que
vostés diuen.
.
.
i conten.
.
.
i tal.
I no obeïx a la realitat el
que vostés diuen amb el que passa en el carrer.
I si vosté
vol un debat lingüístic, doncs jo arreplegue el guant de la
diputada i que vaja a la Comissió de Política
Lingüística.
(Remors)

En qualsevol cas, el tema
ha vingut aquí per les Normes de Castelló, encara que
està obrint-se un debat de fons lingüístic, que crec que
no és tampoc el de la comissió.
En fi, era el tema cultural,
eh?
, connectat a la qüestió lingüística de les
Normes de Castelló.
Però, en qualsevol cas, si hi ha alguna
queixa de per què ha vingut esta proposició no de llei
aquí, en compte d'a la Comissió
Lingüística, doncs és en la mesa a on s'havia
d'haver plantejar o s'ha de plantejar si estes mocions, estes
proposicions no de llei, estes iniciatives.
.
.
deuen d'anar
allí i no aquí.

En qualsevol cas, mosatros anem a mantindre el vot en
contra perquè entenem que el que se demana ja s'ha fet, no
perquè no compartim els objectius d'eixa commemoració.
I, en segon lloc, doncs perquè ha passat ja el temps i no té
ningun sentit que el setanta-cinc aniversari el celebrem fora de temps.
Si
és un setanta-cinc aniversari, (rient) evidentment se celebra dins de l'any
setanta-cinc, no a partir de l'any setanta-sis: ja no estem en eixe
aniversari.

I si el que se vol és un debat de fons sobre la
política lingüística, anem a fer-ho fora del context de
celebrar-lo en un setanta-cinc aniversari, i porten vostés eixes
iniciatives a la Comissió de Política Lingüística
i no aquí, d'una manera soterrada, camuflada, baix el tema del
setanta-cinc aniversari de la celebració d'eixes normes.

Moltes gràcies, senyora presidenta.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Ha quedado suficientemente debatido.
Vamos a votar,
por lo tanto, la proposición.
.
.
(Veus)
No, no procede, señoría.
Vamos a
seguir y vamos a votar.
¿Votos a favor de la proposición no
de ley que acabamos de debatir?
7.
¿Votos en contra?
8.
Por lo
tanto, queda desestimada.

La senyora presidenta:

Y seguimos con el.
.
.
seguim amb l'ordre del
dia amb el punt número 7: «Presa en consideració de la
Proposició no de llei sobre el finançament dels llibres de
text per a l'ensenyament obligatori, presentada pel Grup Parlamentari
Esquerra Unida-Bloc-Verds: Compromís.
»

Té la paraula.
.
.
a vore.
.
(Veus)

El senyor Pañella Alcàcer:

Simplement, tal com havíem quedat,
sol·licitem l'ajornament de la.
.
.
sol·licitem
l'ajornament de la proposició no de llei, i passaríem a
tractar, amb el permís de la presidència, a tractar el
número 8.

La senyora presidenta:

Gràcies, senyoria.

Proposició no de llei sobre la
cancel·lació de les visites escolars a la Central Nuclear de
Cofrents, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds-IR:
Compromís (RE número 20.
425, BOC número 94)

La senyora presidenta:

Seguim amb el punt següent, punt número 8:
presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la
cancel·lació de les visites escolars a la Central Nuclear de
Cofrents, presentada pel Grup Parlamentari Esquerra Unida-Bloc-Verds:
Compromís.

Per a la seua defensa, té la paraula.
.
.
(veus) la senyora Gloria
Marcos.

La senyora Marcos i Martí:

Gràcies, senyora presidenta.

Aquesta és una iniciativa també antiga,
però que està d'actualitat en estos moments,
perquè la central de Cofrents continua sent el centre
d'atenció per les seues incidències continuades, que
durant l'últim any afectaren el 50% dels dies de funcionament.

També al llarg d'aquest any s'ha
sobrepassat el 20% en parades no programades.
Aquestos últims dies
hem assistit també a una parada no programada de la central.

He de dir que malgrat les nostres iniciatives, el
Consell de Seguretat Nuclear no està participat per les comunitats
autònomes.
Nosaltres sempre hem demanat que fóra la
Generalitat valenciana membre i estiguera dins del Consell de Seguretat
Nuclear precisament per a poder garantir el coneixement i la
transparència del Consell de Seguretat Nuclear pel que fa als
interessos dels valencians i les valencianes.
Però, de fet, este
Consell de Seguretat Nuclear a soles té excuses i minimitzen els
fets més greus abonant les versions interessades de l'empresa
que la gestiona.

Per tant, esperem altra cosa de les nostres
administracions pel que fa a la defensa de la ciutadania front a les
deficiències i a les negligències en la seguretat
d'aquesta central, que acumula incidents greus que no són prou
explicats.

De fet, és coneguda la nostra aposta pel
tancament progressiu de les centrals nuclears, però en este cas, a
més a més, crec que tots i totes, en este cas, els
professionals de l'ensenyament que defensem l'ensenyament actiu
procurem que els nostres alumnes puguen vore de prop les coses que han de
vore amb el procés d'aprenentatge.

I en este cas, també pensem que en este
ensenyament actiu deu primar per davant de qualsevol cosa la seguretat de
tots els membres de la comunitat escolar que estan fent aquestes activitats
lectives.
I en este cas, nosaltres pensem que davant els greus incidents
que s'estan produint en la Central Nuclear de Cofrents, sembla
raonable excloure com a objectiu didàctic aquesta central en les
visites a la Central Nuclear de Cofrents.

Tenim un exemple prop, que és el que ha passat
en la central d'Ascó, on, concretament el col·legi dels
Maristes de Girona varen anar a visitar la central nuclear en el moment que
es produïa un vessament de radiació al medi ambient.
I de fet
han estat vigilats per vore els efectes que aquesta radiació
ionitzant ha pogut tindre pel que fa als alumnes que visitaven la central.

Nosaltres creguem que en estos moments la Central
Nuclear de Cofrents no té les garanties de seguretat perquè
els alumnes puguen assistir-hi.
Fins i tot també en els
últims temps s'ha descobert que hi havia una quantitat de
sorra contaminada en els voltants de la nuclear, sense que ningú
poguera donar explicacions sobre quant de temps havia afectat eixe fenomen,
quina amplitud tenia i, sobretot, quines mesures anaven a posar-se en marxa
perquè eixa matèria contaminant no perjudicara a la
població del voltant, però, sobretot, tampoc, en este cas, a
les visites que es fan a la central.

No vaig a donar més voltes, la
proposició és molt senzilla.
És senzillament demanar a
la Conselleria d'Educació que recomane als centres docents
dependents de la Conselleria d'Educació excloure i, en el seu
cas, cancel·lar dels programes educatius, que a més
són visats després per la conselleria pel que fa a les
activitats extraescolars, les visites educatives a la Central Nuclear de
Cofrents.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Para fijar posición, por parte del Grupo
Socialista, tiene la palabra el señor Adolf Sanmartín.

El senyor Sanmartín Besalduch:

Gràcies, presidenta.

Jo recorde que aquí farà cosa de mig
any, el mes de maig, es va presentar una proposta per part del senyor
Torró demanant el tancament d'aquesta central nuclear i el
Grup Parlamentari Socialista es va oposar.

Ho dic jo si servix com a preliminars per a
recordar-li que el nostre grup polític, el nostre partit
polític, el Partit Socialista, com vosté sap, té un
compromís polític a nivell de tot l'estat espanyol i,
per tant, evidentment de la Comunitat Valenciana, de substitució
gradual d'aquest tipus d'energia.

De fet, s'ha fet en el cas d'altres
centrals paregudes, com és la de Zorita, la de Garonya o, en este
cas, si passem ja a la nostra, a la de Cofrents, s'estima la seua
vida útil al voltant de 40 anys.
Si tenim en compte que es va posar
en funcionament l'any 1984, 1983 o 1984, la seua vida útil
arriba al 2024.

Ho dia perquè jo entenc, sincerament, que
vosté ha exposat raons d'importància, evidentment,
però li he de recordar també que els successos notificables
d'alguna manera que ha originat la planta de Cofrents no han passat,
no han passat del valor zero en l'escala internacional que els
mesura.

Llevat de l'incident que es va cremar el
transformador d'un equip defectuós, entenem que, excepte que
se'ns diga el contrari, la cultura de seguretat en la central
està en paràmetres més que acceptables.
I, per tant,
jo penso que no perillarien aquestes visites.
Li ho dic amb tota la
responsabilitat del món.

En qualsevol cas, de produir-se situacions més
greus que les que vosté ha fet referència, jo crec que tenim
instruments precisament, i a més en aquesta mateixa cambra, per a
conéixer de primera mà si hi ha una correcta o no correcta
gestió de la central de Cofrents.
Entre ells, tots rebem un informe
de seguretat radiològica cada sis mesos.
I entenem que ens hem de
fiar, jo pense que ens hem de fiar.
I crec que els mesuraments en tot
moment, en l'entorn de la planta de Cofrents, s'estan
realitzant de forma molt adequada.

Finalitze dient-li que al final de tota la correguda,
el compromís de qui té les competències en la
matèria és el Consell de Seguretat Nuclear i el mateix
Ministeri d'Indústria i, com vosté perfectament ha dit,
una llei de seguretat nuclear i un Consell de Seguretat Nuclear que es va
reformar fa molt poc en el que és el tema del Congrés dels
Diputats.

Per tant, entenem, des d'este grup parlamentari,
no anem a recolzar la iniciativa, anem a votar-la en contra, perquè
pensem que seria crear un alarmisme entre la població i la societat
civil, quan no tenim, no tenim proves fefaents que pogueren posar en perill
les visites en esta instal·lació generadora d'energia.

Gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Por parte del Grupo Popular, tiene la palabra la
ilustrísima diputada doña Maira Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Bé.
Jo quasi m'atreviria a dir que
l'argumentació quasi que caldria demanar que fóra en la
Comissió de Seguretat Nuclear, perquè també n'hi
ha una, però com jo sé, segurament com tots els diputades i
diputades, que el qui decidix on van els punts és la Mesa de Les
Corts, no la mesa de la comissió.
.
.
Per tant, està
ací, parlem del que està ací perquè ens ho ha
enviat la nostra mesa.
I com hi han representants en la mesa, si volem
algun canvi, ja sabem on hem d'anar a demanar-ho.

Bé.
No vaig a entrar en tot el tema de la
seguretat nuclear.
He vist que el senyor Sanmartín, evidentment, ha
defensat el bon funcionament de la central nuclear.
Pareix mentida, de
veritat, segons les administracions de quin signe polític
són, com veem les coses, senyor Sanmartín.
Està molt
bé, està molt bé que el Consell de Seguretat Nuclear,
que depén del ministeri, ho estiga fent tot bé.
Jo no li dic
que no, no li dic que no, perquè crec -insistisc- que no
és el tema d'esta comissió.

Però el que sí que li dic, el que
sí que li dic és que, amb el mateix interés, jo
també vaig a defendre en este moment les actuacions de la nostra
conselleria.
Per què?
Jo li ho diré per què.
En este
moment, en este moment, si repassem -jo és que ho tinc
davant- el decret.
.
.
O siga, és el decret el que ho diu,
no sóc jo, no ho diu simplement un tècnic de la conselleria,
sinó que el decret del govern valencià -que, per cert,
es va fer en l'època del govern socialista- que aprova
el reglament orgànic i funcional de les escoles, tant
d'Educació Infantil de Primària com de
Secundària, diu que els consells escolars són els que
«elaborarán las directrices para la programación y el
desarrollo de las actividades escolares complementarias, visitas,
viajes», etcétera, etcétera, etcétera,
etcétera.
No vaig a fer-ho més llarg.

Per tant, són eixos mateixos consells escolars
els que han de prendre la decisió, en este cas, perquè
 ve dirigit per un decret, no per res més, sinó per un
decret.
Jo crec que s'ha de respectar eixa llibertat, eixa llibertat
que, per una altra banda, a vegades diem que no se respecta per part de la
conselleria.
Però és que esta vegada eixa llibertat de
càtedra està arreplegada en un decret de la mateixa
conselleria.
Per tant, l'alumnat, l'autonomia dels centres.
.
.
és el consell escolar el que ha de prendre eixes decisions.

Em crida l'atenció perquè diuen en
l'exposició de motius que ens ha de moure a assumir el
principi de precaució que no estan garantint els gestors.
Bé,
si no ho estan garantint els gestors eixe principi de precaució, jo
sí, senyora Marcos, que crec que els mateixos centres, els mateixos
consells escolars sí que ho assumiran, sí que ho assumiran,
perquè si no, estem apanyats.
Si els consells escolars dels centres
no són capaços d'assumir el que vosté
està demanant ací, jo crec que anem molt malament.

Després també vosté parla en
l'exposició de motius, en l'exposició de motius,
de la central d'Ascó.
Jo li diria que no va ser el
col·legi de Maristes de Girona tan sols.
En Almassora, Comunitat
Valenciana, província de Castelló, poble meu, Almassora
-bé, meu, meu no, de tots els d'Almassora, evidentment,
però on estic jo-, d'Almassora van anar l'IES
número 2 i van haver d'estar completament vigilats, van haver
de tornar a anar allà, van pujar.
.
.
Aleshores, senyora Marcos,
que és  que no s'ha de dir que no vagen a la
d'Ascó?
Només hem de dir que no vagen a la de Cofrents?
A la d'Ascó, què és que com és de
l'altra comunitat, no ens hem de.
.
.
?
Home!
Si hi ha perill, hi
haurà perill en totes, i més en eixa, que és la que va
tindre els problemes greus.
Doncs no, només a la de Cofrents.
Doncs
mire, hi han en la Comunitat Valenciana col·legis i instituts
-que no sé per què, perquè m'agradaria
també saber-ho, però dins d'eixa autonomia, que facen
el que creguen convenient- que van a vore les centrals nuclears
d'una altra comunitat.
No sé per què.
Es veu que el que
tenim en la nostra comunitat no és bo, ha de ser de la comunitat
veïna.

Però, bé -torne a insistir-,
jo com crec en l'autonomia dels centres, si el consell escolar
decidix que es vaja a Ascó, que es vaja a Ascó.
Jo no tinc
cap problema, però el que m'estranya és que
vosté ací demane simplement que es cancel·le a
Cofrents.
En canvi, per què no demana que es cancel·le a
Ascó?
, per exemple, que els d'Almassora van anar allà i
van estar, ja dic, controlats i amb punxades i amb vacunes, perquè
van tindre la problemàtica com els de Maristes de Girona.
Doncs jo,
li ho dic seriosament, m'agradaria que també haguera tingut
una miqueta d'interés que no anaren a l'altre lloc.

Però jo li torne a insistir: els centres, els
centres crec que tenen eixa autonomia.
Jo crec que, bé, a banda de
tot el que ens ha contat el senyor Sanmartín, que jo quasi vaig a
creure-m'ho, que està tan bé Cofrents i que anem a
donar-li la vida útil que li hem de donar.
.
.

Però jo torne a insistir: la conselleria
recomana.
.
.
doncs sí que recomana, el que ha de recomanar,
però no crec que siga un tema perquè haguem d'instar
des d'ací a la conselleria perquè recomane als centres
que els consells escolars decidisquen.
.
.
Els consells escolars, senyora
Gloria Marcos, estic convençudíssima que faran el que hagen
de fer i prendran les mesures oportunes.

Res més i moltíssimes gràcies.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.
(Veus)

Para el turno de réplica, tiene la palabra la
ilustrísima diputada doña Gloria Marcos.

La senyora Marcos i Martí:

Gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyor Sanmartín, jo entenc que
vostés obliden les seues promeses electorals, perquè
vostés varen parlar del tancament progressiu de les centrals
nuclears, però, en este cas, el tancament immediat de Zorita i
Garonya.
I això no s'ha fet.

I vosté sap com jo que la vida útil en
estos moments de la Central Nuclear de Cofrents és molt menys en
situació de seguretat, molt menys del que dien els estudis previs
dels quaranta anys.
I a vosté li consta.
El que passa és que
vostés han canviat de posició davant el debat de les energies
nuclears.
(Veus) Bé,
estan en el seu dret.

Però, efectivament, el que vosté no pot
dir.
.
.
I, efectivament, aquí el senyor Torró va defensar
dos coses: la participació del govern valencià en el centre
de seguretat nuclear i, al mateix temps, el tancament de la central de
Cofrents, no evidentment en el termini de vint-i-quatre hores.
Però
sí en la seua exposició el senyor Torró fea
palés precisament les deficiències de seguretat que dien que
la vida útil de Cofrent era molt menys que en principi se suposava.

Vosté diu: «Successos notificables de
valor zero».
Jo, torne a dir: «la contaminació de la
sorra dels voltants de la central ningú ha donat una
explicació raonable de per què s'han produït, ni
quina incidència tenen ni com afecta».
Per tant, en estos
moments hi ha un secretisme i una falta de transparència pel que fa
al funcionament de les centrals nuclears.

I, mire, senyora diputada, la veritat és que no
estem dient que ningú estiga en contra d'allò que
decidixen els consells escolars.
Per això, per respecte a la
llibertat, es diu que la conselleria aconselle.
Perquè no estem
dient que la conselleria prohibisca ni deixe.
.
.
No, no.
Estem dient que
aconselle, que donat el que ha passat a Ascó i la falta de garanties
pel que fa a la Central Nuclear de Cofrents.
.
.
Clar, jo me referia a
una central del País Valencià, però, evidentment, si
vosté ho haguera volgut.
.
.
Això és tan
fàcil com dir: «On posa Cofrents, que pose "totes les
centrals nuclears"», i jo li ho signe sense cap problema.
Perquè vosté mateixa ho reconeixia.

L'IES d'Almassora, a més a
més, també pel seu viatge a Ascó, que això el
que passa és que va ser després que se va redactar aquesta
proposició, per això esta allò de les Maristes de
Girona i no l'IES de Almassora, que ha sigut una aportació
posterior.

El cas és que vosté entendrà, com
jo, que vosté és una ciutadana que té tots els drets,
però en un moment determinat el Ministeri d'Exteriors diu:
«Mire usted, pues que no vayan a Zambia porque en estos
momentos.
.
.
».
Vosté farà el que vullga, però
el ministeri aconsella que no perquè no hi ha garanties de
seguretat.
I açò és el mateix.

El que demanàvem és que la Conselleria
d'Educació els diga als centres docents que «donat
l'exemple del que ha passat en altres centrals nuclears, seria bo que
estudiaren la possibilitat de suspendre les visites que pogueren tindre
concertades».
Per què?
Perquè estem en una
situació de falta de seguretat per a la gent que va a fer eixes
visites.

No era més que això.
És una cosa
tan senzilla com dir: «Ha passat un accident».
I nosaltres el
que volem és evitar que tornen a passar aquestes coses a xiquets i
xiquetes, estudiants del nostre país, i que no passe tampoc amb els
altres estudiants d'altres comunitats autònomes.
No es tracta
sols de preservar els estudiants del País Valencià.

Però, senyora diputada, a mi em sembla que en
estos moments -torne a dir-, efectivament vosté ho ha
fet palés, governe qui governe, segon qui governe i on governe,
té vosté les raons ad hoc.
Jo entenc -i ho he dit- que el Partit
Socialista modificà la seua posició respecte al que era la
seua promesa electoral, al que està fent, perquè
s'està convertint a favor de l'energia nuclear.
I
nosaltres som el contrari, som els que estem defensant, igual que ho estan
fent col·lectius ecologistes, de tot l'estat espanyol i del
País Valencià, el tancament de les centrals nuclears, i que
el Partit Socialista complisca les seus promeses en eixa matèria.

Però, al mateix temps, li diem al Partit
Popular que ha de tindre cura de la garantia que els nostres escolars facen
les coses en condicions de seguretat extrema.
I, per tant, el que demanem
és que s'aconselle -torne a dir-, un consell, com
fan altres instàncies, un consell als centres escolars, que en estos
moments, donada la falta de seguretat, no incloguen en les seues visites
escolars la central de Cofrents, igual que altres centrals nuclears.

La senyora presidenta:

Gracias, señoría.

Tiene la palabra, para la réplica, por el
Partido Popular, doña María Barrieras.

La senyora Barrieras Mombrú:

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt breument, senyora Marcos.

Jo li dic que he llegit perfectament el que
vosté diu.
.
.
és una recomanació el que demana,
evidentment.
Quan diuen que no se pot anar a tal lloc, la llibertat de cada
u, doncs, pot fer el que crea convenient.
Ho he entés perfectament.

Però, d'alguna manera, vosté
m'està dient: «És que si vosté no li diu a
la conselleria i nosaltres ací, a Les Corts, no votem
açò a favor, i la conselleria no diu als consells escolars
que no vagen a Cofrents.
.
.
».
¿No tenen suficient capacitat per
a saber el que convé o no convé als seus alumnes, als seus
fills i en el mateix centre escolar prendre eixes decisions, senyora
Marcos?
M'està posant molt malament, molt malament el sistema
educatiu.

Vull dir, crec que en un sistema educatiu.
.
.
(Remors) No, no, és
que, perdone, els d'Almassora va ser abans de, abans de, van anar
abans de.
.
.
Perquè vosté me diu que només havien posat
els Maristes de Girona, però jo li dic que si els Maristes de Girona
van coincidir amb el problema d'Ascó i els d'Almassora
van coincidir amb el problema d'Ascó, seria la mateixa
època.
M'estranya a mi que anaren en una època i en una
altra.
Aleshores, sí que va durar el problema d'Ascó!
A
mi me pareix que hauria de ser la mateixa, no diria setmana, però
com a molt la mateixa quinzena.

Per tant, no sé jo com no se va a enterar
vosté que els d'Almassora havien anat.
Però, bo,
això no té importància, vosté ha posat els
Maristes de Girona i jo li dic que els d'Almassora també van
anar.
Però, torne a insistir, els d'Almassora van anar abans
que ocorreguera este problema.

¿Vosté creu que després
d'haver ocorregut açò, els consells escolars de tota la
Comunitat Valenciana els farà falta que siga la conselleria la que
els diga a on han o no han d'anar?
Per favor, senyora Marcos, jo crec
que no, jo els done més confiança a tots els membres dels
consells escolars de la Comunitat Valenciana.
I li agraïsc molt eixa
recomanació perquè ni a vosté, ni a mi, ni a
ningú ens agradaria que passara res.
Però, anem a deixar als
consells que prenguen les decisions que consideren oportunes.

Moltes gràcies.

La senyora presidenta:

Muchas gracias, señoría.

Vamos a pasar a la votación, una vez debatido
este punto del orden del día.
¿Votos a favor de la
proposición no de ley que acabamos de debatir?
1.
¿Votos en
contra?
11.
Queda, por lo tanto, desestimada esta proposición no de
ley.

Se levanta la sesión.
En fecha próxima
se volverá a convocar la Comisión de Educación.

Muchas gracias.

(S'alça la reunió a les 19 hores i
14 minuts)