Untitled Web Page



**Ple de les Corts Valencianes celebrat el dia 7 de juny de 2002.
Comença la sessió a les 12 hores i 33 minuts.
Presidix la Molt Excel·lent Senyora Presidenta Marcela Miró Pérez.
Sessió plenària número 71.**

 

***Commemoració de la constitució de les Corts Valencianes amb motiu del XX aniversari de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana.***

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyories, s'obri la sessió.

Molt honorable senyor president de la Generalitat, excel·lentíssims membres de la Mesa de les Corts Valencia-nes, Il·lustres diputades i diputats, honorables consellers, il·lustríssimes i excel·lentíssimes autoritats.
Senyores i senyors.

Tal dia com hui, el set de juny de mil nou-cents huitanta-tres, se celebrava la primera sessió plenària de les Corts Valencianes de la primera legislatura, les Corts Valencianes electes, tancada ja l'etapa transitòria.

La història, conèixer el nostre passat i l'actitud d'assumir els errors i els encerts amb la mateixa disposició, és la premissa per entendre el present i, sobretot, per encarar bé el futur.

I jo hui, fent homenatge a esta memòria històrica, vull recordar les paraules pronunciades fa dènou anys pel primer president d'estes Corts, el senyor Antoni Garcia Miralles: *"Constitució i Estatut es troben íntimament lligats en un objectiu comú de pau, justícia i llibertat per a tots, i hem de ser conscients que això seria impossible sense un poble que ha donat repetides proves de viure en pau i en llibertat, en el marc d'una Constitució que consagra la monarquia parlamentària".*

Estes paraules eren l'expressió d'un sentiment i un desig fa dènou anys.
Hui són una realitat, perquè efectivament, els valencians han demostrat, hem demostrat, que creiem en la participació política, que creiem en la democràcia, com la millor via per a la convivència d'una societat que vol progressar i que no es "conforma", en el millor sentit de la paraula.

Una societat que és sensible i conscient dels nous reptes, dels nous problemes que se li plantegen i que té l'energia i la creativitat sobrades per generar solucions noves.

Parlem d'un poble, d'una societat i de la democràcia, com a conceptes teòrics.
Però la democràcia, la societat i el poble s'assenten sobre les persones.
Són la suma de totes les voluntats individuals en favor d'un bé col·lectiu.

En les dos dècades de vida parlamentària estos escons han tingut i continuen tenint el seu nom propi.
Uns noms, unes persones, que estem ací per la confiança dels valencians que ens han elegit en cada legislatura, exercint el seu dret al vot i fent d'esta cambra l'expressió de la voluntat popular, la representació democràtica de tots.

Esta cultura democràtica, que entre tots hem construït, es concreta en este parlament en aquelles persones que, dia a dia, han facilitat, desplegat i transmès l'activitat parlamentària.
M'estic referint als aproximadament tres-cents cinquanta diputats i diputades que han treballat des dels seus escons durant l'etapa transitòria i al llarg de les cinc legislatures; els qui estem ara i els qui ens han deixat.

Em referisc així mateix als periodistes, corretja de transmissió indispensable entre allò que passa ací dins i els ciutadans.
I estic parlant també de totes les persones que han conformat durant dènou anys l'estructura administrativa de les Corts, l'engranatge anònim però imprescindible, perquè els diputats puguem realitzar el nostre treball.

La Comunitat Valenciana fa vint anys, quan encara no tenia ni esta denominació, reclamava *llibertat, amnistia i autonomia*, des de l'esperança, però també des de la incertesa.

Hui, la participació dels valencians, la tenacitat i l'esforç de tota una societat, i especialment vull ressaltar en un dia com hui el treball de la classe política, en l'executiu i en el parlament, en el govern i en l'oposició, junt amb l'administració pública autonòmica i local, tota esta tasca de vint anys ha configurat una comunitat autònoma forta, amb altíssimes competències, en un estat descentralitzat, però solidari, en què l'assumpció de competències ha servit per estar més a prop de les persones, per treballar millor per ells, coneixent de primera mà les demandes i tenint els instruments per satisfer-les.

A partir del nostre Estatut, les lleis emanades durant quasi vint anys des d'esta cambra, cada Llei de pressupostos, han permès que la nostra societat iniciara un camí de millora imparable en tots els àmbits: educació, sanitat, justícia, medi ambient, agricultura, turisme, servicis socials, cultura.
Són realitats que hem construït entre tots.
L'executiu, des de l'acció de govern; els parlamentaris, des de l'activitat legislativa, pressupostària, d'impuls i control en esta cambra.
Els ciutadans, que han assumit i exercitat una cultura democràtica que no existia fa vint-i-cinc anys.

Una cultura democràtica que, en a penes dos dècades, ha assentat de forma natural la celebració periòdica d'eleccions, la participació electoral, la llibertat d'expressió i l'alternança de partits com a premissa i conseqüència al mateix temps de la normalitat democràtica.
La cultura de la pau, de la llibertat i de la convivència en què tota la societat valenciana vol seguir creixent i desenrotllant-se.

És cert que els canvis profunds d'una societat s'aconseguixen moltes vegades amb gestos grans i amb decisions que poden ser molt traumàtiques en un moment determinat.

Però també el creixement i l'autoestima d'un poble es consoliden amb els gestos i els avanços menuts, però inexorables.
Amb esta sort de revolució silenciosa, però implacable, per la qual les realitats quotidianes van consolidant una manera de ser i assentant èxits que, una vegada aconseguits, queden per a sempre en la major part dels casos.

Parle de les realitats quotidianes menudes perquè els canvis passats en l'activitat diària del parlament, des de fa vint anys, són també el reflex d'esta societat canviant, d'este poble que evoluciona, que creix en democràcia, en participació i en consciència ciutadana.

Molts de nosaltres recordem perfectament com era el parlament de l'any huitanta-tres.
Faig una mirada retrospectiva perquè arreplega els menuts i els grans avanços que han contribuït a ser el parlament que som, expressió de la voluntat dels valencians.

Fa dènou anys no existia ni l'espai físic en què ens trobem.
Les "Arquitectures per al diàleg" que contemplàvem fa uns mesos en estes Corts, ens parlaven d'això,: de la importància simbòlica i física de l'espai parlamentari adequat, que hui, en el nostre cas particular, és esta realitat d'un hemicicle contemporani, que a més, ha permès recuperar el Palau de Benicarló, part tan important del nostre patrimoni.

En la sessió del set de juny de mil nou-cents huitanta-tres, només cinc dones seien als escons i ninguna a la Mesa de les Corts.
Hui som quasi la meitat.
El mateix puc dir de les dones que esteu a les cabines dels mitjans de comunicació; som un exponent fidedigne d'una societat diferent.
La nostra meta no és ja la igualtat legal, que la tenim.
La nostra meta és la igualtat real, conciliant vida laboral i familiar; compartint al cinquanta per cent totes les responsabilitats de l'àmbit privat; possibilitant que totes les valencianes puguen accedir a llocs de responsabilitat semblant a els que tenim les diputades.
I, sens dubte, és un bon símptoma que estem ací, perquè allò que apliquem en la pràctica política, serem capaços de desplegar-ho per a la resta de la societat.

Hui, les nostres Corts han passat de les màquines d'escriure del dènou a la societat de la informació i les noves tecnologies, amb la retransmissió dels plens per Internet.
Hui, en el nostre hemicicle està representada la minoria gitana, durant tant anys rebutjada i discriminada.

Hui, al nostre hemicicle, un gos guia complix fidelment la seua funció, amparat per una llei aprovada per estes Corts.
Hui, al nostre parlament, treballen discapacitats físics amb la mateixa responsabilitat que la resta de treballadors.
Hui, a les Corts Valencianes, els discapacitats psíquics ténen l'oportunitat de desplegar al màxim les seues capacitats i d'integrar-se en societat a través d'un treball remunerat i adequat a les seues possibilitats.

I este parlament desenrotlla l'activitat en una societat que ha passat de la guerra pels símbols a una Llei d'ús i ensenyament del valencià, aprovada per estes Corts, i a l'acord de tots els sectors a través de l'última de les nostres institucions pròpies, també consensuada per les forces polítiques, socials, científiques i culturals: l'Acadèmia Valencia-na de la Llengua.

Hui, este parlament rep les visites de milers d'escolars que gaudixen d'un ensenyament gratuït generalitzat, que va estenent-se a trams inferiors d'edat, per respondre a les necessitats d'una societat dinàmica i canviant, en què la dona s'ha incorporat a la vida laboral.

Hui, les Corts Valencianes aproven lleis que regulen i professionalitzen allò que va ser la beneficència d'altres temps.

Esta competència legislativa, funció tan important de tot parlament, ha contribuït de manera fonamental al canvi profund de la societat valenciana.

Una societat que va ser fa trenta anys una societat aïllada, amb problemes d'identitat, amb un futur incert, es hui, amb les institucions d'autogovern a ple rendiment i amb quasi dos-centes lleis aprovades per les Corts Valencianes, una societat que es reconeix a si mateixa i que confia en el present i en el futur.

Les Corts Valencianes són les depositàries de la voluntat d'un poble però, d'alguna manera, són també l'espill en què eixe poble pot mirar-se i reconèixer-se.

El passat 25 d'abril, Dia de les Corts Valencianes, celebràvem la nostra capacitat d'autogovern, després de tres segles d'història sense poder de decisió.
Recordàvem també, pròxims al vint aniversari del nostre Estatut, el llarg camí a l'autonomia, els esforços i les renúncies, els passos cap avant i cap a arrere, perquè la norma bàsica vera la llum.

Molts de nosaltres vivim en directe eixe procés i estic convençuda que tenim la satisfacció íntima, i també potser el confort, de vore com eixa norma tan desitjada, fruit de tant de treball, ha sigut útil; que les renúncies i les concessions, els dubtes i les decisions, han servit per créixer i per a ser el que som.

Els nostres diputats i diputades més joves, presents hui en este hemicicle, han crescut en eixe marc autonòmic d'autogovern.
Mentre creixíen, s'afiançaven i multiplicaven les nostres institucions pròpies; tota Espanya eixia d'una etapa molt difícil i es consolidava com un estat d'autonomies, amb capacitat de decisió pròpia, però també amb consciència de solidaritat les unes amb les altres.

Els qui estem ací, a cada escó, als bancs blaus, a la tribuna de convidats i a les cabines de premsa, som hereus d'eixa època.
Hereus o protagonistes directes de l'esforç i el sofriment per aconseguir una Espanya i una Comunitat Valenciana democràtica, per desenrotllar un procés transitori sense sang i aconseguir una autonomia forta i consolidada.

Som hereus d'aquells i som precursors de les noves generacions que constituïxen el nostre futur.
Però alguna cosa podem aportar els qui vivim una època sense les llibertats més elementals: podem aportar l'experiència i la lucidesa de saber el que va costar aconseguir una cultura democràtica, i a més, constatar la celeritat amb què s'ha consolidat.
Que fa tres dècades no era gens normal la llibertat i la participació que hui tenim; que el nostre estatus jurídic, social, econòmic i educatiu actual era impensable fa trenta anys.

Aconseguida eixa normalitat democràtica, em preocupa en una data com la de hui que la consolidació de la democràcia genere una comoditat mal entesa, un adormiment de responsabilitats, un assentament confiat en la nostra situació actual, i oblidar el que va costar d'aconseguir i que no podem arriscar-nos a perdre.

No són temors sense fonament; n'hi ha prou amb mirar els nostres veïns europeus per comprovar que pot produir-se un retrocés en llibertats i en democràcia, i que no estém disposats de ninguna manera a consentir.

Crec que estos fenòmens, estos "signes dels temps" són una invitació a la reflexió sobre la nostra condició i la nostra feina de polítics.

Som depositaris, per definició en un sistema democràtic, de la voluntat popular i hem de complir permanentment amb eixa responsabilitat.
Que cada dia es faça veritat el nostre lema commemoratiu: que *"la veu dels valencians es fa escoltar en les Corts"*.

Com a diputades i diputats, tenim una feina individual i col·lectiva al mateix temps.
Individual, perquè cadascun des de la seua circumscripció, des del seu municipi, treballem per a representar els ciutadans.
I col·lectiva perquè la suma d'eixos treballs construïx i vertebra la Comunitat Valenciana; construïx i millora la nostra societat per als valencians i per als qui, sense ser-ho, volen viure en ella.

Estem en un moment en el qual, després de vint anys de treball parlamentari, la triple funció tradicional de tot parlament, legislativa, de control i impuls, i pressupostària, dóna unes xifres gens menyspreables: més de dèsset mil iniciatives parlamentàries en la quinta legislatura.

Però crec que el debat ara no és la quantitat, sinó un doble repte: per una banda, el sentit de les iniciatives.
Que cada llei que s'aprove en este hemicicle, que cada pregunta de control al govern, que cada pressupost debatut en estes Corts, servisca per millorar la vida dels valencians.
I, en segon lloc, que tot eixe treball arribe als ciutadans.
Que el visquen com una cosa que és i que ha de ser pròpia i que els afecta.

No volguera, senyories, que en un dia de celebració com és el de hui, s'entenguera esta reflexió com a negativa.
Tot el contrari, estem davant un repte important, davant una feina creativa: aprofundir en la nostra democràcia, infondre noves energies al nostre sistema parlamentari, buscar la major i millor eficàcia, tenint com a centre la persona, el ciutadà.

Demà obrím les nostres Corts en jornades de portes obertes.
Crec que estes jornades tenen un significat important, més enllà d'allò evident: volem que els valencians entren al parlament, el xafen, que el toquen.
Volem que els valencians vegen de prop els diputats que els representen; que vegen que som persones, no fotografies de periòdic, ni imatges de televisió.
Que som homes i dones amb les mateixes preocupacions i metes que ells, des del nostre treball, des de la nostra responsabilitat i el que és més important, des de la nostra vocació, perquè ens sentim cridats a ser servidors públics, a millorar la nostra societat.

La democràcia és un producte de la intel·ligència i de la voluntat.
Va dir la sociòloga Hannah Arendt que és *"una herència que hem rebut i que cada generació ha d'apropiar-se-la"*.
Així, la democràcia requerix una construcció constant, amb persones implicades en allò públic, i per això és un treball fonamental educar en valors democràtics com el pluralisme, el diàleg, la tolerància, la responsabilitat, el coratge cívic o l'esperança.

No en tenim prou amb l'existència d'institucions de-mocràtiques: cal fer de la nostra vida un exercici constant de democràcia.

Hui, com a presidenta d'estes Corts en la quinta legislatura, i en este moment únic que és la celebració dels vint anys del nostre Estatut, vull transmetre la meua felicitació més sincera, més afectuosa, més emotiva, a tots els parlamentaris, els qui esteu hui ací i els qui van estar en altres èpoques.

Vull felicitar-vos per haver fet de la vostra vida i del vostre treball un exercici de democràcia permanent.
Perquè tots vosatros, tots mosatres, som els integrants de la primera de les institucions democràtiques d'una societat, i des d'esta cambra, que és l'expressió de la soberania del poble valencià, amb el referent del nostre Estatut d'Autonomia i exercint este esperit democràtic, hem fet realitat les institucions que hui permeten el nostre autogovern, les lleis que han millorat la nostra societat, el canvi profund, d'arrel, que els valencians necessitàvem fa vint anys.

El vostre treball és este exercici de democràcia que fa que hui siguem allò que som i que permet transmetre als qui vindran darrere, els valors de què parlava: la tolerància activa, el diàleg, el pluralisme, el coratge cívic, la responsabilitat, l'esperança i el compromís, amb els quals hem de seguir construint la nostra Comunitat Valenciana.

A tots i a totes, en este set de juny de dos mil dos, dèneu aniversari de la primera sessió plenària de les Corts Valencianes, moltes felicitats.

S'alça la sessió.
(Aplaudiments)

 

*(S'alça la sessió a les 12 hores i 54 minuts)*