Untitled Web Page



**Comissió d'Educació i Cultura realitzada el dia 5 d'abril de 2005.
Comença la reunió a les 10 hores i 40 minuts.
Presidix la Il·lustre Diputada Senyora Elvira Suanzes Fernández.
Reunió número 8.**

 

 

***Minut de silenci en memòria de Joan Pau II.***

 

 

**La senyora presidenta:**

Comienza la Comisión de Educación y Cultura.
Primero la señora secretaria pasará lista para que quede constancia de si hay quórum.

 

*(La senyora secretària passa llista dels membres de la comissió)*

Muchas gracias, señora secretaria.

Antes de dar comienzo al correspondiente orden del día de esta comisión, la Comisión de Educación y Cultura quiere dejar constancia de su dolor y quiere hacer un recuerdo a la memoria de Su Santidad.
Y en memoria de su fallecimiento vamos a guardar un minuto de silencio.

 

*(Es guarda un minut de silenci)*

Muchas gracias.

 

 

***Recepció d'esmenes i nomenament de la Ponència que ha d'informar sobre el Projecte de llei d'arxius (RE número 18.
223, BOCV número 80).***

 

 

**La senyora presidenta:**

El primer punto del orden del día es la lectura y aprobación, en su caso, del acta de la reunión anterior.
Todos los señores y señoras diputadas tienen en sus carpetas esta acta.

Vamos a pasar al segundo punto, que es la recepción de enmiendas y nombramiento de la ponencia que ha de informar sobre el Proyecto de ley de archivos.

Con relación al Proyecto de ley de archivos, este fue tramitado por la Mesa el 2 de diciembre del año pasado, concluyendo el plazo para la presentación de enmiendas el pasado 14 de febrero.
Al proyecto de ley tan solo se presentó una enmienda a la totalidad por el Grupo Parlamentario Socialista, que fue rechazada por el Pleno de las Cortes Valencianas el pasado día 23 de febrero.
De acuerdo con lo anterior, todas sus señorías tienen en las carpetas las 253 enmiendas parciales presentadas al proyecto de ley.
El Grupo Popular ha presentado 9 enmiendas, el Grupo Socialista 128 enmiendas, el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds, Esquerra Valenciana: l'Entesa 116 enmiendas.

A continuación procede que el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds, Esquerra Valenciana: l'Entesa comunique quién va a ser el titular y el suplente en la ponencia encargada de informar dicho proyecto de ley.

Señor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

El titular, Ramon Cardona, i el suplent, Joan Antoni Oltra Soler.

 

**La senyora presidenta:**

Muchas gracias, señor Cardona.

Asimismo, tanto al Grupo Parlamentario Socialista como al Grupo Popular les corresponde también comunicar quiénes van a ser los titulares y suplentes en la ponencia correspondiente.

Señora Noguera.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Sí, como titulares, Isabel Escudero y Ana Noguera, y como suplentes Jeannette Segarra y Vicente Escrig.

 

**La senyora presidenta:**

Por el Grupo Popular, señora Nácher.

 

**La senyora Nácher Pérez:**

Como titulares, Carmen Nácher y Carolina Salvador, y como suplentes Elvira Suanzes y Pedro Ortega.

 

**La senyora presidenta:**

Muchas gracias, señora Nácher.

Señora Nácher, ¿puede usted repetir, por favor, los nombres?

 

**La senyora Nácher Pérez:**

Como titulares, Carmen Nácher y Carolina Salvador, y como suplentes, Elvira Suanzes y Pedro Ortega.

 

**La senyora presidenta:**

Muchas gracias.

A la Mesa de esta comisión ha llegado un escrito firmado por el vicepresidente del Consell donde nos da constancia, nos comunica que el honorable señor conseller de Cultura, Educación y Deporte excusa su asistencia a la reunión de esta comisión.

Pasamos, por tanto, al punto cinco del orden del día, que es la comparecencia del conseller de Cultura, Educación y Deporte para explicar el funcionamiento de la comisión valenciana de acreditación y evaluación de la calidad del sistema universitario valenciano, solicitada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds, Esquerra Valenciana: l'Entesa.

Queremos dar constancia de que se ha comunicado la asistencia a esta comisión de la señora doña Cristina Santamaría Siurana, doña Yolanda Salvador Rodríguez, don Jacobo Navarro de Peralta García.
Queremos darle la bienvenida al señor Justo Nieto, al honorable conseller, darle la bienvenida y agradecerle su comparecencia en esta comisión.
Cuando usted quiera, señor conseller, tiene la palabra.

 

 

***Compareixença del conseller d'Empresa, Universitat i Ciència, senyor Justo Nieto Nieto, per a explicar el funcionament de la Comissió Valenciana d'Acreditació i Avaluació de la Qualitat del Sistema Universitari Valencià, sol·licitada pel GP Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 3.
819).***

 

 

**El senyor conseller d'Empresa, Universitat i Ciència:**

Muchas gracias.

Para los que no lo sepan aún, es Conselleria de Empresa, Universidad y Ciencia.
Aunque inicialmente la pregunta se hizo a la Conselleria de Educación.

Señora presidenta.

Señoras y señores diputados, bon dia.

Voy deliberadamente a ser breve, va a ser sucinta mi intervención por tres razones; quizás, si no les convence que sea tan corta, se pueda entrar en el debate cuando ustedes quieran.

La primera es porque ha pasado año y medio desde que esta pregunta se hizo, cuál es el funcionamiento de la comisión valenciana de acreditación y evaluación de la calidad, y por tanto me imagino que en todo este tiempo las inquietudes o su funcionamiento se pueden haber disipado.

La segunda es que el funcionamiento de la comisión en este tiempo ha sido buena, muy buena.
Tal es así que, por ejemplo, como anécdotas, en 2004 se ha interpuesto un recurso contencioso administrativo sobre las 1.
200 acreditaciones vistas.
Y en la convocatoria de 2003 también de unas 1.
200 casos tramitados se han presentado siete recursos contencioso administrativo contra las correspondientes resoluciones de acreditación y de ellos cinco fueron desestimados mediante sentencia, uno fue desistido por el recurrente y uno se encuentra pendiente de resolución judicial a fecha de hoy.
Por tanto, como no podía además ser de otra manera, porque esto es una comisión muy técnica, pues su tratamiento es normal.

Y la tercera razón es que va a morir, va a morir muy prontito, *(remors)* va a morir entre comillas, claro, porque va a ser sustituida por la Agencia valenciana de evaluación y prospectiva, cuyo trámite en este momento se encuentra, es el borrador de la ley, se encuentra en Hacienda, después de haber superado ya las fases jurídicas de la propia conselleria, se encuentra en Hacienda, para iniciar el pertinente paso al Parlamento para su debate, dándole rango mayor que a la actual comisión, como agencia, y ampliando su ámbito de oportunidad de actuaciones no sólo al ámbito académico sino al ámbito que tenía que ver con la ciencia, la empresa, etcétera, etcétera.

Pues todo eso, como digo, seré breve.
Los antecedentes son obvios.
Cuando se crea la LOU, la LOU es la Ley orgánica que sustituye a la LRU, la Ley de reforma universitaria, se crea en 2001, el 21 de diciembre, se crean figuras contractuales nuevas de profesorado, de profesorado colaborador, profesor con grado de doctor, etcétera, y se les da a las universidades unas atribuciones que antes no tenían en materia de contratación de estas figuras contractuales.
Y se hacia aconsejable generar instrumentos de coordinación de la calidad de las personas que entraban en la universidad.

La propia LOU crea la Aneca, que es la Agencia nacional de acreditación, y algunas comunidades crearon estructuras para ellas mismas resolver este problema, aunque siempre podían usar la Aneca.
La Aneca es un organismo que se usa cuando una autonomía no tiene la posibilidad de armar un instrumento de control de la calidad del profesorado, de la figura del profesorado que se van a acreditar.

En particular la LOU en el artículo 31 habla de la Aneca y de la garantía de calidad necesaria.
En el 50, 51 y 52 habla de los organismos autonómicos de acreditación para la contratación de ayudantes, doctores, colaboradores y contratados doctores.
En los artículos 55 y 69 habla del papel de esta comisión para la remuneración del profesorado contratado y el profesorado funcionario.
Y en el artículo 92, de la misma LOU, habla de universidades privadas.

Como consecuencia de ello, en la Ley 5/2002, de 19 de junio, de la Generalitat Valenciana, de creación del consejo valenciano de universidades y de la comisión valenciana de acreditación y evaluación de la calidad del sistema universitario valenciano, se creó dicha comisión.
Fue una ley que se hizo simultáneamente no de creación sino de reglamentación del consejo valenciano de universidades, que ya existía, y la comisión valenciana de acreditación y evaluación de la calidad que no existía.
Y se quedó, por tanto, mediante este texto legal creada la comisión valenciana, definida en su artículo 11 como órgano de acreditación y evaluación externa de las actividades docentes e investigadoras, programas, servicios, enseñanzas, centros, instituciones y profesorado del sistema universitario valenciano, la cual actuará bajo los principios de independencia, objetividad y publicidad, etcétera, etcétera.

 

Ahora pensaba entrar un poquito en lo que es la ley y quedar a su disposición a continuación.
Decirles, en relación con este tema, que las autonomías, las diversas autonomías, una parte de ellas ha quedado en agencia o comisión y otras no, en particular hay nueve comunidades autónomas con agencia y ocho comunidades autónomas sin agencia.
Entre las que tienen agencia está Cataluña, Galicia, Madrid, País Vasco y Comunidad Valenciana.

Las funciones de la comisión valenciana de evaluación de la calidad son amplias, pero esencialmente, como digo, trabaja en dos frentes: en lo que tiene que ver con el tema del profesorado no funcionario y en lo que tiene que ver excepcionalmente con el tema de remuneraciones adicionales a los funcionarios.
Las funciones son, como dice la ley: proponer el objetivo de calidad para el sistema universitario valenciano; valoración de la calidad del servicio público realizado por las universidades públicas valencianas; acreditación y evaluación de las actividades docentes, investigadoras y de gestión; la propuesta de medidas de mejora de la calidad de los servicios; la previa evaluación de la calidad o la emisión del informe previo para contratación de figuras de profesorado contratado; la previa valoración de méritos individuales, etcétera, etcétera.
Yo no creo que merece la pena que entremos en algo que ya figura en el articulado y que está a su disposición, como ustedes saben.

En la composición de la comisión valenciana de evaluación de la calidad la preside el conseller, como presidencia honorífica, y la presidencia real la ostenta el vicepresidente del consejo universitario valenciano de universidades, que suele ser el secretario de universidades o el director general de Universidades y Formación Superior.
El vicepresidente, que es designado por el presidente, a propuesta de la comisión entre sus miembros vocales, y cinco vocales que representan a cada una de las universidades valencianas.
Concretamente los vocales de las universidades valencianas son: de la Universidad de Valencia-Estudi General, Vicente Muñoz San José; Vicente Hernández García, de la Universitat Politécnica de Valenciana; Glicerio Sánchez Recio, de la Universidad de Alicante; Vicente Orts Ríos, de la Universitat Jaume I de Castellón; Carlos Belmonte Martínez, de la Universitat Miguel Hernández de Elche.
Es decir, se le ha dado mucha importancia, evidentemente, a las universidades en lo que es la comisión, entre otras cosas, como es obvio, porque la función de la Acevaec era esencialmente de contratación de la actividad del profesorado.

También la comisión está compuesta por el coordinador técnico, que lo nombra el conseller a propuesta del presidente de la Acevaec, que ejercerá las funciones propias de la secretaría del órgano colegiado y será nombrado por el conseller a propuesta del presidente de la comisión.
Y es la persona, digamos, que ejerce las funciones de secretario, que es el que lleva todos los temas técnicos, etcétera, etcétera.
La persona que actualmente ocupa este puesto, nombrado por un servidor de ustedes, es don José Ginés Mora Ruiz, que es el que, como digo, desempeña las funciones, es un profesor titular de Económicas de la Universidad de Valencia, aunque está adscrito en este momento a la Universidad Politécnica de Valencia.

Existe, para el mejor desarrollo del funcionamiento de la comisión, un servicio de acreditación y evaluación de la calidad universitaria, un servicio administrativo.
Un servicio administrativo que está formado por un jefe de servicio de acreditación y evaluación de la calidad, un técnico superior, dos puestos de jefe de negociado y un auxiliar de gestión, y se encarga de todo lo concerniente a trámites, gestión de procedimientos, tramitación de procedimientos, etcétera, etcétera.

El funcionamiento que la comisión opta para desarrollar su.
.
.
, por el que ha optado la comisión para desarrollar su función es.
.
.
en este caso en concreto se ha hecho a través de crear cinco campos, el de ciencias sociales y jurídicas, el de ciencias experimentales, ciencias de la salud, enseñanzas técnicas y humanidades.
En estos campos de algún modo está de forma análoga a lo que existe en el consejo de universidades en las comisiones correspondientes, es una forma de practicar todas las áreas de conocimiento.
Y cada uno de estos campos tiene una serie de evaluadores externos.
Si están interesados en los nombres, pues los tengo aquí a su disposición, los evaluadores externos de universidades no valencianas.
O sea, los evaluadores de la comisión son necesariamente figuras de reconocido prestigio externas a la Comunidad Valenciana, que están supeditados por ser al menos tres evaluaciones favorables de su actividad docente y de reconocimiento de dos períodos, que es la actividad investigadora.

Y, finalmente, como anécdota de lo que es el funcionamiento de esta comisión, pues en los criterios para la evaluación de la actividad docente e investigadora del profesorado contratado, se computan toda una serie de aspectos lo más exhaustivos posibles.
Por ejemplo, en los criterios generales para la evaluación de la actividad docente e investigadora se tiene cuenta aspectos de posesión de título, realización de trabajos de licenciatura, estudios de doctorado, posible título de postgrado, cursos y seminarios, estancias en centros docentes, experiencia profesional, conocimiento de idiomas, etcétera, etcétera.
En actividad docente, por dedicación docente y años de experiencia, elaboración de material didáctico, publicaciones de carácter pedagógico, cursos y seminarios recibidos, etcétera, etcétera.

Y en cuanto a la actividad investigadora: publicación de tesis, publicaciones de carácter científico, asistencia y participación en congresos, etcétera, etcétera, participación y actividades al servicio de la investigación, obtención de premios y otros méritos que el candidato estime oportuno aportar.
Con estos méritos la comisión de evaluación hace un informe, informe que la comisión analiza y, si lo estima pertinente, le da el plácet y, a partir de ahí, a funcionar.

Como datos estadísticos les puedo decir que, por ejemplo, ya les he hecho antes un resumen, pero, por ejemplo, en el 2004, de 712 figuras contractuales evaluadas, fueron: positivas, 520; negativas, 166, y excluidos, 26.

Si le interesa saber qué tipo de figuras contractuales se evaluaron, fueron: de profesor contratado doctor, 136; de profesor ayudante doctor, 178; profesor colaborador, 126, y profesor doctor de universidad privada, 80.
Esto en cuanto a los evaluados.
Porque en cuanto a las evaluaciones automáticas que, por ya ser funcionarios o por estar evaluados por otros centros, etcétera, por otras agencias, fueron 586 en 2004 figuras de evaluación aplicadas automáticamente.
En total, como digo, 712 más 586 son 1.
302, si mal.
.
.
no perdón, 1.
298.

De todas ellas, como digo, en el 2004 sólo uno de los vistos, evaluados, ha recurrido y está en trámite judicial.
Y eso es todo lo que existe.

Y, ya para terminar, decirles que está en marcha la Agencia valenciana de evaluación y prospectiva, que propusimos en el discurso del estado de la Comunidad, propusimos como una necesidad que diera soporte la nueva conselleria.
La nueva conselleria, como ustedes saben, nace para conjugar las posibilidades de lo que es la formación, la ciencia, la transmisión de conocimientos, y consta que, por demás, es, como les decía también en su momento cuando en las Cortes tuve el honor de exponer la política de la conselleria, que por demás es lo habitual cuando se trata del desarrollo de las.
.
.
*(inintel·ligible)* de las regiones.

Por tanto, necesitamos un órgano de actuación más allá de lo estrictamente universitario.
Un órgano potente que pudiera tener.
.
.
que pudiera dar respuesta a las exigencias de tipo universitario, por supuesto, igual que aquí, pero también a demandas nuevas como consecuencia pues del mundo en donde estamos.

Por ejemplo, hoy la relación entre gobiernos en materia de validez, de intercambio, de acreditación, de grado, de postgrado y de personas se hace a través de estas agencias.
O sea, para, por ejemplo, si el gobierno colombiano quiere homologar un doctorado dado por una universidad valenciana en Colombia, lo hace a través de la agencia correspondiente de ellos o el ministerio correspondiente de ellos con la agencia nuestra.
Por tanto, es un instrumento de acreditación y de diálogo entre gobiernos.

Es un instrumento de evaluación no únicamente de currícula, sino de evaluación pues de programas de investigación, es decir, si el gobierno valenciano, la conselleria correspondiente o.
.
.
tiene que financiar un programa ajeno a nosotros o un programa nuestro, un grupo de investigación, pues un instrumento autónomo e independiente para evaluar la capacidad de ese grupo o los resultados a posteriori de ese grupo, lo haría a través de esta agencia.

Y, desde luego, en cuanto a prospectiva para tener el documento de trabajo, bases de trabajo aconsejables pues para poner en marcha un nuevo estudio de.
.
.
*(inintel·ligible)* etcétera, etcétera.
Ahora se hace especialmente necesario este aspecto de la evaluación y prospectiva, porque, como consecuencia de los nuevos decretos que han salido de grado y de postgrado, vamos a tener que redefinir en toda la Comunidad Valenciana el mapa de títulos.
O sea, vamos a partir como de cero y a los títulos que existan, que previsiblemente no serán los mismos que hay, se supone que serán menos; o sea, la idea del cambio que se avecina en cuanto a la oferta de grado y postgrado es que habrá menos títulos de grado que actualmente existen.
Por el contrario, los postgrados serán.
.
.
tendrán una riqueza quizá mayor y más versátil, más según las necesidades de la sociedad hasta el momento.
Bueno, pues los títulos que hayan habrá que distribuirlos entre las universidades valencianas pues según criterios de rentabilidad, de eficacia, etcétera, etcétera.

Y en este sentido pues una agencia potente pues es conveniente.
Nosotros, como digo, estamos muy ilusionados con la creación de esta agencia.
Pensamos que cuando culmine el paso por las Cortes pues tendremos un instrumento pues muy potente.
Y quisiéramos que estuviera en marcha no mucho más allá de.
.
.
bueno, pues, si es posible, antes del verano, y sino pues después.
Pero en este año.
Es un instrumento que nos hace falta.
Y estaríamos pues a la altura de las agencias que en estos momentos hay en España, como Cataluña, Galicia, Madrid y el País Vasco, que son las agencias más.
.
.
que más se parecen a lo que tenemos en este momento, que es un sistema de acreditación de la calidad específicamente universitario.

Y nada más.
Quedo a su disposición por si quieren que detalle alguna cosa en relación con lo que he dicho.

 

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señor conseller.

Tiene la palabra el señor Cardona por diez minutos.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Senyor conseller, a mi la seua resposta, la seua compareixença em preocupa.
I em deixa preocupat en molts aspectes i en molts sentits.

Nosaltres, quan vam presentar esta compareixença, el que volem és el que és la nostra funció, és fer un control de la política del Partit Popular, de la política del Govern de la Generalitat respecte a les diverses àrees que li afecten.

Nosaltres teníem algunes informacions i algunes indicacions que la comissió no està funcionant com caldria.
I realment, en este temps que ha passat des que han demanat la compareixença, en novembre de 2003 fins ara, els dubtes no s'han dissipat en absolut, sinó que han augmentat.

A més ens preocupa que vosté considere que la comissió ha tingut un funcionament molt bo, tractant només.
.
.
fent referència als contenciosos administratius que ha hagut, quan els contenciosos administratius en este aspecte, en este tipus d'aspectes, són molt complicats de portar endavant; s'ha de demostrar un grau d'arbitrarietat realment terrible per a poder portar un contenciós administratiu d'eixe estil.
No ens ha dit vosté, per exemple, quants recursos han hagut, quantes resolucions, recursos, dins de la pròpia comissió a les resolucions de la comissió.
I ahí els recursos han sigut molts, per començar tots els de les negatives, eh.
Per tant, podríem dir que en alguns casos han estat per damunt del 30% en algunes figures.

Per tant, la comissió.
.
.
el funcionament molt bo o no molt bo no es valora pel nombre de contenciosos administratius que s'han posat, sinó pel funcionament real de la comissió.

I després també ens preocupa eixa qüestió que vosté diu que "ens ha de preocupar poc la comissió perquè va a morir molt prompte".
A nosaltres això ens indica, el que vostés vagen a crear una nova agència, ens indica a vegades la flexibilitat de la seua política, per no dir el seu girar, els seus objectius polítics en cada moment i sense tindre cap tipus de consideració.

Que conste que, quan es va aprovar esta llei, nosaltres ja vam ressaltar que seria molt millor aprovar-la després que la LOU, perquè la LOU anava a tocar alguns aspectes de la política universitària.
Però no se'ns va fer cap cas.

Ara, en dos anys que porta, mire, es va aprovar el 19 de juny.
Probablement si l'agència s'aprova en este període de sessions anem a trobar-nos que esta comissió durà tres anys, i durant eixos tres anys a més ha tingut una modificació legal, l'any passat, que es va canviar, de setze, a cinc dels components de la pròpia comissió.
És a dir, nosaltres considerem que és una política absolutament fluctuant i que no té, no té objectius clars, ni té clar què és el que es vol aconseguir ni en quins mitjans ho va a aconseguir.

Ens preocupa moltíssim perquè nosaltres vam aprovar esta llei, vam votar favorablement.
Va ser una llei aprovada per unanimitat en aquestes Corts.
I nosaltres vam aprovar la llei per unanimitat per les coses que deia.
Clar, si diu unes coses i en fan unes altres, resulta molt rellevant eixa qüestió.
Perquè si aprovem una llei en unes condicions i se'n fan unes totalment diferents, què és el que està passant ahí?
Li ho diré.

En el preàmbul de la llei diu que esta comissió ha de servir perquè hi haja un flux constant d'informació a la societat i perquè siga un marc de transparència.
No hem trobat eixe flux constant d'informació de cap manera.
De fet, en la pròpia pàgina web de la comissió per exemple els resultats de 2003 van desaparéixer fa dos mesos.
I, a més, esta comissió no ha generat cap tipus d'informació pública, ni una sola informació pública.
Per exemple, està en el preàmbul, es deia que havia de servir als poders públics per a la correcta definició de polítiques universitàries de qualitat.
No hem vist ni una sola intervenció d'esta comissió en eixe sentit.
Ni una sola.
A més molt especialment referit al finançament del sistema universitari valencià.
I vosté sap que en estos mesos anteriors que hem tingut fins i tot una polèmica respecte al tema de finançament, la comissió no ha obert la boca per a res.
No ha dit res en eixe aspecte.

Per tant, molts aspectes que la llei deia en el seu preàmbul que s'anaven a complir, per al que havia de servir no han servit.

Però, és que si anem a les funcions --que vosté abans ha intentat llegir-les per damunt damunt--, mire, funcions n'hi ha 12, 12 --podríem dir-- més una, més una és qualsevol altra que s'hi encomane.
Hi ha 12 funcions, moltes d'elles han de vore en proposar objectius de qualitat, la valoració de qualitat.
.
.
, moltes coses, però, al final, esta comissió s'ha limitat a 3 de les funcions que n'hi ha, no les 12, sinó 3: la prèvia avaluació de l'activitat i l'emissió d'informe previ per a la contractació de les figures del professorat contractat, la valoració prèvia dels medis individuals per als complements retributius i l'avaluació per als professors-doctors en les universitats privades.
S'ha limitat a eixes 3.
Totes les altres han desaparegut absolutament del mapa d'esta comissió.

Quins altres problemes hem trobat?
L'article 19 de la Llei diu que cada any esta comissió farà una memòria, i eixa memòria l'elevarà al Consell Valencià d'Universitats i a les Corts Valencianes.
Estem encara esperant-les.
No ha fet cap memòria, quan la primera reunió d'esta comissió va ser el 15 d'octubre de 2002, no hi ha memòria de 2002, no hi ha memòria de 2003, no hi ha memòria de 2004, i, probablement, no n'hi haurà tampoc de 2005 perquè ja haurà desaparegut.

Per tant, totes les funcions reals que servien de contacte amb la societat: transparència, claredat.
.
.
, tot això ha desaparegut.
Per això, nosaltres considerem que esta comissió no ha complit de cap manera les funcions que tenia encomanades, que és tant com dir que el Consell de la Generalitat no ha actuat d'acord amb el que la llei deia que havia d'actuar.

Per tant, clar que critiquem de manera molt profunda la política del Partit Popular respecte als temes d'universitat, i, sens dubte, respecte al que ha de vore amb aquesta comissió, que ha sigut realment dramàtica la manera en què ha fallat.

De totes formes, esta comissió s'ha dedicat, sobretot, a temes d'acreditació i d'avaluació del professorat.
Té molta importància això, perquè és l'única manera actualment d'entrar a formar part del professorat universitari i és l'única manera també de començar la carrera docent, no per la via de professor-col·laborador, sinó per la via de professor-ajudant-doctor.
I eixa és la via en què unes persones comencen la seua carrera docent.
I, per tant, té molta importància una comissió que realment valorara bé els mínims necessaris perquè una persona ocupe una plaça d'eixes característiques.
Però, ens hem trobat que de sobte els resultats han sigut realment dramàtics.

En l'any 2003 van arribar a haver, en l'aspecte de professor-col·laborador, va arribar a haver un 39% d'avaluacions negatives, quan per a ser professor-col·laborador només es requereix tindre els requisits d'una determinada titulació, una determinada experiència i prou!
No entenem eixe percentatge, sobretot quan les persones que es presentaven semblava que sí que complien eixes característiques i quan la comissió també havia mostrat que per a les persones ja contractades i que ja estaven treballant en la Universitat el tràmit d'acreditació seria relativament fàcil, en el sentit que per a contractar eixes persones ja calia exigir-los els requisits que feien falta per a acreditar-los després per part de la comissió.

 

Eixos resultats, que han diferit un poc dels resultats de 2004, les valoracions negatives s'han quedat en el 23,32%.
I encara aixina, nosaltres trobem alguns percentatges realment alts.
Per exemple, el professor-col·laborador encara ha sigut el 35% les valoracions negatives, és a dir, només ha baixat un 4% respecte a l'any anterior.
Això fixa als professionals en una situació de precarietat, i, fins i tot, d'inseguretat, respecte al que va a fer esta comissió, realment terribles.

Però és que, no només estan els resultats, és que els resultats podrien ser el fi d'un procés ben portat.
Però, és que ací no s'ha portat un procés correcte.
Nosaltres el que trobem, sobretot, és la manca de transparència en els criteris de valoració.
Vostés van presentar uns criteris --vostés, la pròpia comissió, aprovats després pel Consell--, uns criteris generals i uns criteris específics d'avaluació i emissió d'informe que, realment, deixen un marge a l'arbitrarietat terrible.
Molts dels professionals afectats ens han plantejat que la diferència d'esta comissió valenciana a la comissió canària era abismal, fonamentalment perquè a la comissió canària tota la gent podia anar als barems que tenia i comprovar la puntuació que anava a traure.
En esta valenciana el grau d'arbitrarietat és tan extrem que no hi ha manera que u poguera saber què és el que realment ha de eixir.

La paraula clau, senyor conseller, és barems públics.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, vaja finalitzant.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Ara acabe, senyora presidenta.

Barems públics vol dir que siguen coneguts per tothom, que realment siguen objectius, que realment puguen tindren els professionals que es presenten un coneixement, per exemple, de què els falta per aconseguir un determinat nivell, per saber si he de fer dos congressos, he de fer dos informes, etcètera, etcètera.
Amb els criteris que hi ha en la valenciana no n'hi ha manera de saber això.

Per tant, nosaltres pensem que esta comissió ha funcionat molt malament i, a més, no s'ha ajustat al que la llei preveia que havia de fer esta comissió.
Per tant, és del que acusem al Partit Popular, de no fer una política universitària que s'ajuste a les necessitats reals del professorat i de l'alumnat.

Gràcies, senyora presidenta.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyor Cardona.

Senyora Noguera.
.
.

Senyor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

 

Muchas gracias, señora presidenta.

Señor conseller, en primer lugar, agradecerle su presencia en esta comisión y, desde luego, desde el Grupo Parlamentario Popular, además de agradecerle sus explicaciones, resaltar el convencimiento de que esta comisión, por todo lo que usted ha dicho y por la información que nosotros tenemos, ha funcionado y funciona correctamente.
Esta comisión ha actuado de manera absolutamente transparente, de manera recta y de manera eficiente, así lo demuestra --como ha dicho usted--, de las 1.
500 acreditaciones que se podían solicitar, el hecho de que solamente exista un recurso puesto en marcha, lo cual nos viene a indicar claramente el buen funcionamiento de esta comisión.

Es interesante destacar que la Comunidad Valenciana ha sido la cuarta comunidad en crear este órgano al amparo de la LOU, como usted ha referido, y también pensamos que es interesante el que haya sido la primera comunidad autónoma que establezca criterios de evaluación curricular y de retribución adicional del profesorado.
Asimismo, usted nos ha indicado que la experiencia de esta comisión permite crear la Agencia Valenciana de Evaluación y Prospectiva, cuyo anteproyecto de ley ya ha sido informado por el área jurídica de la conselleria y de presidencia de manera favorable, y el buen funcionamiento de esta comisión hace posible el que --como usted ha dicho-- se cree.
.
.
, haya sido el germen de esta Agencia Valenciana de Evaluación y Prospectiva.

Yo, independientemente de la táctica de la oposición de querer arrojar siempre sombras sobre una gestión que ha sido absolutamente transparente y absolutamente eficaz en esta comisión, pues, nada, agradecerle su presencia en esto.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchas gracias, señor Clemente.

Vamos a darle dos minutos a la señora Noguera para intervenir, puesto que ha habido un error y ha declinado su turno de intervención.

Señora Noguera, tiene usted dos minutos.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

 

Se lo agradezco a la presidenta, porque ha sido un error mío, yo pensaba que para fijar posición era en el segundo turno, por eso le agradezco que sí que me deje los dos minutos.

Mire, señor conseller, que la comisión no ha ido bien, yo me sumo a lo que, efectivamente, el diputado Ramón Cardona ha venido comentando y apoyo toda su intervención.
Eso es una realidad.
Nosotros diríamos que la comisión más bien ha ido en negativa por cuatro razones fundamentalmente que querría comentarle al señor conseller: la lentitud en que ha hecho las cosas la comisión; las pocas cosas que haya podido hacer; la insuficiente información que ha aportado y que sigue aportando, yo creo que esta comparecencia no ha sido explicadora de los temas de la comisión porque no se han respetado los principios de publicidad, de igualdad, de mérito y capacidad; y por la incoherencia en el tratamiento de las acreditaciones sobre algunos perfiles.
Es más, que la comisión no funciona yo creo que usted mismo lo ha dicho cuando ya prevé que esa comisión está muerta, que creo que nació muerta, que no ha habido ninguna voluntad política de desarrollarla y que ya están pensando ustedes mismos en su modificación o su cambio.

Pero, solamente querría recordarle que sabe usted bien que desde la primera convocatoria de las acreditaciones surgió mucho malestar entre el profesorado.
Y tanto es así que, a instancias de las propias universidades --yo creo que siendo usted todavía rector--, a instancia de esas propias universidades un grupo de profesores preparó un informe en el que se podía constatar, efectivamente, la inexistencia de criterios de evaluación claros y de un baremo claro para establecer cuáles iban a ser las acreditaciones.

Es decir, yo creo que las cosas se ven de manera distinta ahora, señor conseller, siendo usted conseller y no rector, porque cuando, efectivamente, usted estaba al frente de la Universidad Politécnica, en este caso, sabía y veía bien la deficiencia que tenía la Comisión Valenciana de Acreditación y Evaluación de la Calidad.

Yo lo que le pregunto hoy y me gustaría, antes de fijar el voto, que usted nos lo explicara en su segunda comparecencia, es: ¿Qué soluciones hoy va a dar como conseller cuando usted sabía bien como rector que esta comisión, efectivamente, no funcionaba adecuadamente?

Nada más y muchas gracias a la presidencia.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchas gracias, señora Noguera.

Señor conseller, cuando usted quiera.

 

**El senyor conseller d'Empresa, Universitat i Ciència:**

 

La calidad es un atributo de las cosas que, a juicio de alguien llamado cliente, decide si es bueno o es malo, es decir, ha de ser alguien eterno al que hace las cosas.
La prueba más evidente de que la calidad de esta comisión creada para velar por la calidad ha funcionado es que ha sido aceptada por los clientes, los clientes son las universidades, no son los profesores, los profesores son alguien a evaluar y las universidades son los clientes que van a recibir a esos profesores.

Esta comisión es esencialmente de las universidades, y las universidades han dado el placer a lo que han hecho las comisiones de evaluación.
Y la protesta subsiguiente --como digo-- ha sido, y más ahora, muy baja.

Es verdad que al principio cuando se crea esta comisión hay, como en cualquier momento que se pone en marcha una cosa nueva, pues, hay dudas y hay alarmas sobre el funcionamiento, e, incluso, efectivamente, hubo una comisión, hubo gente que hizo escritos de afectados por la forma de hacer las cosas.
Eso es normal, es normal.
Yo no sé por qué quieren ustedes un conseller con cero defectos.
Yo no quiero ser asociado con cero defectos y mucho menos cuando nace una cosa.
La etapa de fallo infantil, de mortalidad asociada a las cosas que nacen, pues, es normal hasta que empiezan a funcionar y funcionan.
Entonces, aquello, no sólo aquí sino en toda España, hubo que poner en marcha unos criterios para evaluar la parte más subjetiva, difícil, que tiene el proceso de evaluación.

Ustedes hablan de falta de publicidad.
Pues es lo que hacen las comisiones de catedráticos, las comisiones que evalúan los funcionarios.
Hay algo, el que juzga, toma una decisión en base a su conocimiento, su conocimiento y patrones establecidos por el uso y funcionamiento de su historia, de su evaluación y de su método de evaluar.
Las comisiones han hecho lo que han creído oportuno hacer, que es evaluar con la información que tenían, valorando internamente lo que han creído oportuno valorar y elevar las propuestas a la comisión que ha de sancionar las propuestas de los evaluadores externos.
Y eso es normal, eso es normal aquí y en todas partes, y cuanto más avanza una sociedad más normal es.
Es decir, en una sociedad avanzada la gente asume la responsabilidad de tomar decisiones y las decisiones que toma un tribunal, que ha sido creado para evaluar si una persona tiene currícula o no, si ese tribunal se supone que es serio, competente, etcétera, etcétera, pues, le da la publicidad que estime oportuno darle.
Y, si no estamos de acuerdo con ello, se le separa de la responsabilidad, pero, como digo, no es lo habitual porque lo habitual es exactamente lo contrario.

La LOU.
.
.
, ya se anunció, el gobierno actual, en campaña y al principio de campaña, el gobierno del Estado dijo que iba a cambiar la LOU.
A estas alturas no hay perspectivas de cambio, salvo los decretos que estaban ya preparados de grado y de postgrado.
En el tema que tiene que ver con la LOU, en el caso del profesorado, no sabemos cuándo saldrá.
El día que salga, si es que cambia algo de lo que hacemos nosotros, pues, se cambia y punto, pero no podemos estar esperando a que haya una modificación de la LOU porque puede ser muy largo, entre otras cosas, porque, obviamente, a usted no se le escapa que la LOU tiene que estar lo más de acuerdo posible con la Crue, con la Conferencia Rectora, etcétera, etcétera, y eso puede llevar muchísimo tiempo.

Por tanto, nosotros hemos pensado que lo mejor es seguir avanzando en aquello que necesitamos y cuando llegue la modificación de la LOU, si es que llega, haremos las modificaciones pertinentes.

No es que la hayamos matado, es que ha habido elementos nuevos que hacen aconsejable una mejora de lo que existía.
Y esa mejora de lo que existía es el paso de la comisión al paso de agencia.
No tanto por el marco agencia, que le da un carácter todavía más de dependencia, etcétera, etcétera, sino porque es importante introducir, queremos que así sea, introducir en este órgano agencia criterios y magisterio y competencias en el ámbito de lo económico, de la empresa, de la investigación, de la ciencia, de la tecnología, etcétera, etcétera, cosa que actualmente no puede ser.
No queremos un órgano estrictamente universitario a efectos de evaluación de la calidad.
Queremos un órgano que tenga capacidad para evaluar aspectos que involucren ciencia y empresa.

Los aspectos de la memoria.
.
.
Yo la información que tengo de la memoria es que la del 2003 ya está hecha y está.
.
.
Pues no sé si habrá llegado aquí o no pero ya está hecha, y el primer borrador de la memoria del 2004 está ya para enviar, si no está enviada.
Quiero decir que es lo que yo puedo garantizarle de mi etapa como conseller, cumplir el requisito de enviar las memorias, de hacer las memorias, del 2002-2003, que como digo ya está hecha y enviada seguramente, y la del 2004 que está el primer borrador ya en marcha.

Y, por otra parte, en este tema en concreto, justificar, si hay que justificar, el porqué se haya demorado el enviar la memoria, entre otras cosas porque hay que poner en marcha una cosa nueva, hay que ver cómo funciona, etcétera, y bueno, pues, la precariedad de dar mal el servicio correspondiente, etcétera, y esto lleva su tiempo y no pasa nada.
Lo importante es que se hagan bien las cosas y eso es lo que se ha hecho, eso es.

Yo creo que si hay.
.
.
, vamos, en este tema en concreto, es todo lo contrario.
Las únicas razones que tenemos son para aceptar que.
.
.
, es decir, que, que.
.
.
aceptar que ha funcionado a la altura de las mejores que haya podido haber en España en este sentido --prueba de ello es que es una comisión acreditada en toda España--, y que ahora toca hacer un cambio de marco de competencias de esta comisión para ser una agencia.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchísimas gracias, señor conseller.

Para cinco minutos, tiene la palabra el señor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Sí, senyor conseller.

En principi, quan nosaltres critiquem una cosa no és per fer-lo quedar malament a vosté, en absolut.
El que volem, el que fem és valorar les funcions que vosté té, les funcions que a vosté li competixen, i el que analitzem és si estan resultant positives o negatives, si realment s'ajusten als textos legals o no, si els organismes que s'han creat realment no són simplement un lloc a on n'hi han tres o quatre persones sense fer res o fent les coses malament.

Per tant, nosaltres, quan fem este tipus de crítiques, senyor conseller, primer, les hem de fer, i les hem de fer precisament per a corregir-les, i no podem esperar-nos que un organisme assolisca la seua maduresa i ja funcione tot bé, precisament perquè nosaltres pensem que els organismes assolixen la seua maduresa quan reben crítiques fundades sobre el seu funcionament i quan eixes crítiques fundades són assumides i són acceptades en la part que puguen tindre de raó.

Nosaltres pensem que sí que n'hi ha responsabilitats en el mal funcionament d'esta comissió.
I a més pensem que la introducció de llenguatge purament comercial en certs aspectes de la realitat, senyor conseller, no és adequat.
És a dir, la clientela, el client de la comissió.
.
.
Vosté considera que és d'universitat, però podríem considerar que és la societat?
, podríem considerar que són els treballadors?
, podríem considerar.
.
.
És a dir, en el llenguatge comercial hauríem de definir molts aspectes de quins són realment els clients.

Jo, senyor conseller, pense que la comissió esta no ha de respondre a una relació comercial.
N'hi ha una qüestió d'oferta i demanda i de que "mira que bé, ho estem fent perquè compren els nostres serveis".
Senyor conseller, no n'hi ha molt on triar per a comprar els serveis.
Molta gent haguera triat l'agència canària, però no pot.

Per tant, alerta en la utilització del llenguatge comercial en temes que tenen a vore amb coses que de vegades no tenen per què ser rendibles immediatament.
I això vosté ho sap molt bé.
La investigació bàsica no té per què ser rendible immediatament, quan després resulta que pot tindre resultats molt eficaços.

Per tant, nosaltres fugim moltes voltes d'eixe llenguatge comercial i sí que apreciem que entre els sindicats no n'hi ha un acord que esta comissió funciona bé.
De fet, n'hi ha un acord en què funciona malament.
Els partits polítics de l'oposició estan d'acord que esta comissió funciona malament i, per tant, no està tan clar que a la societat realment li parega bé.

Vosté ha de saber que fins ahir les informacions, les resolucions que arribaven d'esta comissió se reduïen a un número, a un número.
Si la gent i el número dia que no, la gent podia protestar.
Sap què rebia a canvi?
Rebia alguna motivació d'eixe número?
No.
Rebia quatre números, en lloc d'u, quatre.
Però no rebia mai una motivació.
Ja vaig vore que en l'acord últim de la comissió que van tindre en desembre, que està tret en el Dogv en gener, ja consta que les resolucions han de ser motivades.
Però eixa motivació ve perquè la societat ha protestat, han protestat els professors, han protestat els sindicats i han protestat els partits, i han protestat inclús les universitats, que veien com alguns professors que elles havien admés com a correctes amb tots els requisits, de prompte eren rebutjats per la comissió.

Per tant, la qüestió de la motivació no és una qüestió nímia.
I la qüestió de la motivació ha tardat a resoldre's, exactament des de juny del 2002 a gener del 2005.
És molt de temps per a resoldre un problema que des del primer dia es va vore que era molt clar.

Clar, quan nosaltres veiem que l'article 11.
2 de la llei diu que la Comissió Valenciana d'Acreditació i Avaluació de la Qualitat actua sota els principis d'independència, objectivitat i publicitat, trobem que en molts d'estos aspectes realment ha fallat, no hi ha hagut realment una eixida.

S'han donat casos realment lamentables, senyor conseller.
És veritat que s'ha d'anar, a la millor, cas a cas, però almenys jo conec un cas que una persona per a ajudant-doctor ha tingut una avaluació negativa i per a professor-doctor en privada ha tingut una avaluació positiva.
Un ajudant-doctor no pot dirigir un grup d'investigació.
Un professor-doctor d'universitat privada sí que pot dirigir un grup d'investigació.
Com s'entén que reba una avaluació positiva per a una cosa en què tindrà moltes més responsabilitats i en què podrà afectar molta més gent, i no la reba per a iniciar la seua carrera docent en la universitat pública?
I eixe tipus de qüestions són continuades i han passat d'una manera sistemàtica.

Per tant, nosaltres, senyor conseller.
.
.
Jo, la veritat és que li faria algunes peticions, però vosté me diu que la cosa va a desaparéixer.
.
.
No entenc com se fa una comissió abans que existisca el marc normatiu estable.
Eixe marc normatiu se fa.
Existix la LOU.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señor Cardona.
.
.
.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
La LOU no va a canviar i vostés sí que van a canviar el que vostés havien decidit fer.
A vore, realment, el que indica és una política erràtica.
Això és el que indica.
Perquè és que no els servixen els instruments que vostés mateixos fabriquen al seu gust i a la seua voluntat i dient que van a ser permanents, no els servixen, no canvia ningun marc legal i vostés han de canviar la comissió que n'hi ha aquí.
Quin és el resultat?
Una altra vegada inseguretat per als docents; una altra vegada inseguretat per als treballadors de la universitat.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchísimas gracias, señor Cardona.
Es usted muy amable.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
i una universitat amb treballadors que no poden fer-se un pla de futur.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchas gracias.

Tiene la palabra el señor conseller.

Señor conseller, tiene usted la palabra.

 

**El senyor conseller d'Empresa, Universitat i Ciència:**

 

Gracias, gracias.

Mire, funciona muy bien, aunque no le guste funciona muy bien.
Y ha funcionado muy bien.
Los aspectos que al inicio.
.
.
, los conozco muy bien porque los rectores --y lo fui en aquella época-- vivimos el inicio y la puesta en marcha, y cómo son las cosas que se ponen en marcha por primera vez.
Pero hoy por hoy, gracias a mucho tiempo, esta es una comisión que funciona bastante bien.

Lo que estoy en desacuerdo es en lo que llama usted política errática.
Es que esa es la política del futuro.
No la errática, como usted dice; la política adaptativa, de anticipación adaptada a la vida.
No *(rient-se)* hacer una política establecida sin riesgo y ajena a la realidad.
Precisamente nos queremos anticipar con un instrumento que sea capaz de introducir en sus posibilidades algo que es normal.
La universidad está, está.
.
.
y si no que se diga y lo firme el alumno y lo firme la sociedad, está para formar hombres y mujeres que se inserten en la sociedad con dignidad.
Y, por tanto, la universidad no es ajena a la sociedad y no es ajena de boquilla, es ajena comprometida.

Por tanto, la sociedad, y la sociedad en un sentido amplio, empresa en un sentido amplio, instituciones en un sentido amplio, ha de estar muy presente.
Por eso esta estructura que estamos pensando es una estructura que incorporará el latir de la sociedad que, por cierto, es con riesgo, claro.
La vida es como el latir del corazón.
La empresa es como el latir del corazón, que no se sabe si habrá un siguiente latir.
Esa es la sociedad en donde estamos, querámoslo o no, que la queremos que sea así.
Por tanto, la universidad ha de ser así y ha de tener un componente de esa naturaleza.
Y la ciencia, la ciencia está al servicio de la universidad, al servicio de la sociedad para legitimar la universidad.
Y la función primera, por encima de todas, a la que se pone todo al servicio de esa causa es formar hombres y mujeres para esa sociedad.

Por tanto, ese instrumento que habíamos hecho se había quedado pequeño, se ha quedado pequeño para entender el futuro.
Y en el futuro nosotros queremos que entienda, un futuro que dé respuesta a la acción que en este momento es hegemónica de la Comunidad Valenciana en Iberoamérica.
.
.
¿Sabe usted que en los últimos diez años, los últimos diez años, una universidad de la Comunidad Valenciana ha hecho en Iberoamérica tanto como toda la universidad española junta?
Tanto como toda la universidad española junta en materia de formación de posgrado y de doctorados.

Bueno, pues esto es una oportunidad que se nos abre a nosotros para que todas las universidades valencianas puedan hacer una acción ambiciosa de relación, de cooperación, etcétera, en un espacio de operaciones muy próximo, y no únicamente el iberoamericano, en el que sea.

La universidad ha de entender que es lo más normal del mundo la formación a la carta, lo más normal del mundo.
Y hacen falta instrumentos para que le dé a la empresa la *venia docendi*, la empresa como tal, la *venia docendi*, para que unos pequeños créditos de la formación del alumno vayan, estén hechos en la sociedad a donde en definitiva va a ir el alumno.
Necesitamos instrumentos capaces de entender este tipo de cosas, no instrumentos endogámicos, mirándose el ombligo, cerrado en sí mismo, como puede ser de tipo universitario.

Y es lo que estamos haciendo.
Lo que estamos haciendo son instrumentos *ad hoc* en ese aspecto.
No estamos haciendo nada que signifique.
.
.
Bendito sea eso que llama usted errático cuando va en la línea de lo que va la sociedad.

Gracias.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchísimas gracias, señor conseller.

Reiterarle, esta comisión quiere reiterarle su agradecimiento por su presencia y por la comparecencia en esta comisión.

Vamos a hacer una pausa de dos minutos.

Gracias.

 

*(Se suspén la reunió a les 11 hores i 38 minuts)*

*(Es reprén la reunió a les 11 hores i 55 minuts)*

***Presa en consideració de les Proposicions no de llei sobre la cobertura de les despeses derivades del transport escolar des d'Alfafara fins a l'institut de Banyeres, presentada pel GP Socialista (RE número 11.
084, BOCV número 39) i sobre la duplicació del servei de transport escolar de l'IES Serra de Mariola de Muro d'Alcoi, presentada pel GP Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 13.
189, BOCV número 51).***

 

**La senyora presidenta:**

 

Vamos a reanudar la comisión.

Y vamos a pasar al siguiente punto, el número 7, que se defiende junto con el punto 14, que es la toma en consideración de la proposición no de ley sobre cobertura de los gastos derivados del transporte escolar desde Alfafara hasta el Instituto de Banyeres, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.
El punto 14 es la toma en consideración de la proposición no de ley sobre la duplicación del servicio del transporte escolar del Ies Sierra de Mariola de Muro de Alcoy, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: l'Entesa.

Tiene la palabra --¿quién defiende el punto?
-- la ilustre diputada señora Soler.

 

**La senyora Soler Cejudo:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Senyories.

Bé.
A continuació passe a la defensa d'una proposició no de llei que inclou dos propostes de resolució, que es referixen a problemàtiques diferents, diferents col·lectius escolars, diferents centres i diferents municipis, encara que les dos mantenen un comú denominador, que és el sistema del transport escolar, que és del qual anem ací a parlar.

Un sistema que, com comprovaran al llarg de la meua exposició, es presenta deficitari, es presenta insuficient, per al dos casos, perquè no ve a cobrir les necessitats d'escolarització, i on, en tot cas, són les circumstàncies específiques de les zones rurals les quals es presenten com una dificultat afegida per a la població escolar, mentres l'administració autonòmica, que té competències en matèria de regulació del sistema de transport escolar, tampoc ha plantejat mesures correctives que ajuden a salvar aquestes dificultats, que representen clars i seriosos greuges comparatius per a les xiquetes i els xiquets d'aquestes poblacions.

Bé.
Dit açò, vaig a centrar-me en la problemàtica referida al primer punt, que és la població escolar d'Alfafara.
Per si no coneixen el municipi, és un poble molt xicotet, rural, d'uns 440 habitants, que compta amb un centre d'infantil i de primària propi i una població escolaritzada en Eso i en Batxillerat que es troba adscrita a l'Ies Manuel Broseta de Banyeres de Mariola, que es troba a uns 15 quilòmetres de distància d'Alfafara.

Bé.
Tenim al voltant de 10 alumnes entre Eso i Batxillerat que depenen del transport escolar per acudir a l'institut cada dia.
Tenint en compte que la norma, la norma, exclou els alumnes de nivell que no siga la primària, secundària i educació especial i que requerix, a més a més, d'un mínim de 15 alumnes per a establir una ruta de transport col·lectiu, ens trobem amb el primer obstacle.
Un obstacle que, en definitiva, dificulta el que hauria de ser una absoluta normalitat en l'escolarització.

Per tant, estes premisses ja les coneixem.
Per tant, no cal que me les oferisquen com a resposta, perquè és evident que la norma està per a complir-la, i tots estem d'acord en este punt.
Però el que no hem d'oblidar és que la norma es fa per a regularitzar situacions, per a atendre les necessitats reals de la societat.
I el que no anem a permetre és que vostés se servisquen de la norma per a encotillar i per a justificar una situació que a totes és injusta i anormal.
La norma jo crec que ha d'ajustar-se a la societat i no al revés: no la societat a una norma, a més a més, desfasada i que ja no oferix solucions als problemes dels ciutadans.

Senyories, eixos xiquets i xiquetes necessiten d'una sèrie de serveis que garantisquen el seu dret a la igualtat de condicions en l'accés a l'escolarització, sense discriminacions de cap tipus per residir en un municipi que no té un centre escolar que cobrisca eixa necessitat educativa.
I si la norma es queda curta, jo crec que caldrà adaptar-la a les noves necessitats, que amb tota certesa, patiran molts xiquets i xiquetes de tota la nostra comunitat.
I això és una responsabilitat que hauria d'assumir íntegrament l'administració pública, especialment amb els xiquets que es servixen del sistema públic d'ensenyament.

Pot ser que aquesta reflexió supere les seues possibilitats d'actuació, i inclús les seues mires, potser.
No obstant això, el cert és que açò suposa qüestionar tot un sistema de funcionament del transport escolar de la Generalitat Valenciana.
Però l'objectiu d'aquesta proposició no de llei és que possibilitem mesures que posen fi a estes circumstàncies.

Senyories, eixe és el sentit d'esta proposició no de llei: actuar des del sentit comú, des de la coherència i, sobretot, des de la responsabilitat.
Per això jo els demane que recolzen la iniciativa, que la recolzen i que, amb el seus vots, facen possible que la conselleria, almenys, constribuïsca al pagament de les despeses derivades del transport escolar d'estos alumnes, que vull recordar que en el curs escolar 2003-2004 va recaure íntegrament en els pares i en les mares, que es van vore obligats a abonar 2.
000 euros mensuals, que és el que costa la contractació del servei.

Ja que tenim a la vista el poc interés de la conselleria, perquè és coneixedora del problema des de fa molt de temps, i a les dificultats financeres evidents i normals d'un ajuntament tan xicotet com és el d'Alfafara, els xiquets en el present curs escolar s'han quedat sense servei, i actualment són els pares ja no és els que paguen el servei, perquè el servei ja no existix, sinó els que han de fer les tasques de transport dels xiquets als col·legis.

Miren, ja no estem demanant que la conselleria abone íntegrament el pagament de les despeses derivades del transport escolar, sinó que compartisca esta responsabilitat a tres bandes, a tres parts, junt a l'ajuntament i junt als pares.
Que en el seu dia ja el director general --vull recordar-- dels centres es va comprometre verbalment a una cosa que a dia de hui no ha complit.
I aixina d'esta manera, la participació econòmica de la conselleria seria molt més fàcil, es facilitaria moltíssim la posada en marxa del servei.

Eixa és la primera proposta de resolució a què fem referència en esta proposició no de llei, que s'acorde amb l'Ajuntament d'Alfafara la cobertura de les despeses derivades del transport escolar fins a l'institut on són escolaritzats els xiquets d'Alfafara, en este cas, l'Institut de Banyeres, o bé a l'Ies que corresponga el proper curs escolar, que probablement serà l'Ies de Batoy, perquè recentment se'ns ha confirmat que la població escolar queda adscrita també de forma oficial a este centre.

I, per últim, em centraré en la segona problemàtica, en la segona part d'esta proposició no de llei, que fa referència als xiquets de l'Ies Serra de Mariola de Muro.

Bé.
Sabreu que l'Ies Serra de Mariola és un centre receptor de xiquets d'Eso de la mateixa localitat de Muro i d'una gran quantitat de pobles molt menuts de la comarca del Comtat, com l'Orxa, Beniarrés, Gaianes, Alqueria, Benimarfull, etcètera.
Molts pobles.

 

Un Ies que té, com s'ha vist, un gran àmbit d'influència, i que açò el que fa és requerir un major esforç, quant a la prestació del servei de transport escolar, per a cobrir estes necessitats que vénen derivades d'esta mateixa distribució territorial.
I este aspecte és del qual parla esta segona proposta de resolució.

Des de la posada en marxa d'este servei, senyories, ja es van detectar insuficiències en la prestació del servei, concretament el que fa referència a la cobertura horària.
Senyories, el problema, de nou, com en el cas anterior, és la falta de flexibilitat d'un sistema que, en definitiva, no s'ajusta a les necessitats de la població.

Esta comarca sabran que és molt extensa i les rutes de transport exigixen una antelació mínima d'una hora en els punt d'origen per a garantir una arribada a l'hora de l'inici de les classes.
De manera que un xiquet --vaig a explicar-ho de forma molt gràfica--, un xiquet que ix de sa casa a les set i quart per a arribar al centre a les huit, ha d'esperar una hora en el centre, fins a les nou, que és quan comencen les classes per a este xiquet.
Igualment, un xiquet que acaba les classes a les dos, s'espera fins a les tres, que és l'hora d'eixida de l'autobús.

I estes esperes, esta dinàmica de temps morts, estan generant una sèrie de dificultats afegides al procés d'escolarització d'estos xiquets, un cansament acumulat, una saturació d'hores lectives, que superen les hores d'escolarització que marca la llei, excedint-se, en el cas dels xiquets que utilitzen transport escolar, fins 165 hores anuals, quan un xiquet que residix en el mateix Muro no acumula estes hores de més.

Senyories, l'Ampa del col·legi ha elevat les seues queixes sobre la situació davant el director general dels centres, però de res ha servit.
De nou ens trobem amb la norma, amb la rigidesa de la norma, els mínims en el nombre d'alumnes, i la problemàtica ahí està, continua.

Es tracta d'un cas de discriminació evident i manifesta de les poblacions rurals respecte a les condicions d'escolarització dels seus xiquets, una discriminació que hauria de ser, almenys, corregida amb mesures de discriminació positiva, com és el que ací en esta proposició no de llei estem proposant, que s'establisquen mesures adients perquè el transport escolar des de l'Ies Serra de Mariola de Muro a les localitats d'origen dels seues alumnes d'Eso passe a doble servei, és a dir, amb eixides de l'institut a les dos i a la una i amb arribades al mateix a les huit i a les nou.
*(Remors)*

Senyories, jo crec que el que ací estem demanant és absolutament just, coherent i necessari.
Em consta que en els dos casos que són objecte d'aquesta iniciativa, s'han produït gestions, però que no s'ha arribat a cap acord.

Reitere de nou que no ens val una contestació basada en el compliment de la norma.
El que demanem és una resposta adient, una resposta coherent i, a més, pensada en termes de solucions pràctiques i concretes a este problema, que al final el patixen xiquets i xiquetes i que afecta a una cosa tan primordial com és el dret a una educació amb igualtat d'oportunitats pel que fa a l'accés a l'educació.

Des del Grup Socialista entenem que la norma deixa de normalitzar quan obstaculitza els drets fonamentals i obvia una cosa tan important com és la realitat sociodemogràfica.
I tots sabem que els nuclis rurals es troben en un moment àlgid quant que estan regenerant-se poblacionalment i que, afortunadament, en la nostra comarca estan experimentant molts pobles eixa tendència.

Si no tenim en compte aquestes premisses i si no adaptem les estructures organitzatives de l'administració per a atendre estes necessitats, poc estarem fent, senyories, pel desenvolupament del nostre territori.

Per tant, el que demane és el vot a favor d'aquesta proposta.
Estem parlant d'un col·lectiu de xiquets i xiquetes que jo crec que tenen tot el dret del món a accedir en condicions d'igualtat a l'educació.
Jo crec que haurien de pensar en ells i no en altres coses, i que voten en consciència.
Simplement això.

Res més i moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltes gràcies, senyora Soler.

Tiene la palabra el senyor Cardona para la defensa de su proposición no de ley.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Bé.
Com és una proposició no de llei que en part concidix amb la que ha presentat el Partit Socialista, també en una part dels arguments anem a coincidir, evidentment.

Nosaltres considerem que per a garantir la qualitat, per a garantit l'equitat i la igualtat en la prestació dels serveis públics, cal que es donen determinades circumstàncies.
Nosaltres considerem que és important que les infraestructures responguen a les necessitats que puga tindre una població.
Considerem important que tinguen recursos els centres educatius suficients per a funcionar.

Però hi ha uns aspectes fonamentals en els quals estan apareixent problemes, algunes vegades més remarcats, unes altres menys, però que nosaltres considerem molt importants.
Els serveis de transport i els serveis de menjador són moltes voltes fonamentals i determinants perquè uns pares trien o no trien acudir a un centre concret.
En eixe aspecte, nosaltres considerem que el servei de transport i menjador formen part de la valoració, formen part d'allò que s'hauria de valorar a l'hora d'establir la qualitat d'ensenyament, de valorar quina qualitat oferix un centre.

Per això, quan ens trobem amb dificultats i amb problemes en estos serveis, el que estem d'alguna manera detectant és el que moltes vegades denunciem: el no treball suficient, el no actuar de manera adequada per a aconseguir eixa qualitat de l'ensenyament, que no només és una qüestió que és de paraula, sinó que s'ha de demostrar amb actuacions concretes i amb fets concrets.

Hi ha una primera part de la proposició que fa el Partit Socialista, que fa referència a l'Institut de Banyeres, o al poble d'Alfafara, perquè pot vore's afectat algun altre institut, que nosaltres anem a donar-li suport.
Considerem que és una missió, una competència de la conselleria donar solució a este tipus de problemes, fer que realment el transport escolar siga efectivament gratuït i efectivament prestat en unes condicions vàlides.
I per això anem a donar suport a esta primera part de la proposició.

La segona part és la part que coincidix amb la proposta que fa també Esquerra Unida-L'Entesa i es referix a l'Ies Serra de Mariola de Muro d'Alcoi.
Este Ies rep població de molts de pobles, tota la població d'Eso i de Batxillerat de Muro mateix, de l'Orxa, de Beniarrés, Gaianes, Alqueria d'Asnar, Benimarfull, Almudaina, Agres, Alcosser de Planes.
.
.
--perdó, perquè volia comentar-los tots--, Turballos, els extraradis mateixos de Muro, les pedanies de Planes, de Margarida, de Benialfaquí i de Catamarruc.
Me pareix important també nomenar-les, perquè les nostres pedanies tenen noms molt bonicos, molt sonors.

Els alumnes d'Eso, sobretot d'Eso, d'este institut, de primer cicle d'Eso, se troben amb una dificultat molt concreta: arriben a les huit del matí, quan en ocasions les seues classes comencen a les nou, i en tots els casos, en el primer i en el segon d'Eso, acaben les classes a les dos del migdia, però l'autobús ix a les tres.

La veritat és que este és un tema que sabem que s'ha comentat i s'ha discutit entre la direcció del centre, entre l'Ampa i la inspecció, però nosaltres considerem que no s'ha resolt de manera adequada.

En primer lloc, se va dir des de la inspecció que per a fer un desdoblament del transport calien un mínim de 15 alumnes.
Això és el que establix la normativa legal, però això no resol el problema d'estos alumnes, que se veuen obligats a estar unes hores sense fer especialment res en el centre educatiu.

A més d'esta limitació legal --diguérem-- d'això de les 15 persones, ens estem trobant que se'ls va dir als pares que per a desdoblar, si n'hi haguera desdoblament del transport, el que caldria és que l'alumnat fera jornada partida.
Evidentment, els pares, quan se van vore que si els desdoblaven l'autobús havien de fer jornada partida, van dir que no, perquè si ara els alumnes arriben a casa a les quatre de la vesprada amb jornada partida hagueren arribat a les set, i, a més, amb l'obligació de quedar-se a menjar en el mateix institut.

Els pares inclús van baixar en les seues reivindicacions, simplement perquè no volen jornada partida, és normal, quan n'hi ha un transport d'una hora des del seu poble fins a l'institut.
.
.
, anar o tornar.
Però el problema no s'ha resolt.

Una altra qüestió que han fet els pares per a resoldre parcialment el problema és que els alumnes que ixen a les dos, els han donat una autorització per a agarrar l'autobús de línia que passa a les dos i quart per davant del mateix institut, però això té un problema bàsic, i és que eixe transport corre a càrrec dels propis pares, i, per tant, el transport escolar no resulta gratuït en una etapa a on l'educació sí que deuria ser-ho.

El que trobem és que, bé per la normativa legal, bé inclús perquè adaptar-se a tota eixa normativa produiria un perjudici major que el que resoldria duplicar el servei, com és el que els alumnes tornen molt més tard a casa, bé perquè n'hi ha una altra alternativa que els mateixos pares busquen pel seu compte, igual com n'hi ha algun pare que va directament a buscar el seu fill perquè li va bé l'horari laboral o perquè n'hi han coincidències determinades.
.
.
Però el que ens trobem bàsicament és que l'administració no actua per a resoldre un problema real que té a vore amb l'equitat, amb la igualtat i amb la qualitat de l'educació, i ahí és a on nosaltres veiem que no s'està actuant de manera adequada.

Nosaltres el que demanem és el mateix que ens han demanat els pares, esta proposició respon a una petició de l'Ampa dels mateixos centres a on fan unes diverses reflexions sobre la igualtat a l'hora de rebre l'educació.
Sobre eixa estada de més hores dels seus fills en classe.
.
.
Una qüestió concreta és que, per exemple, les hores lectives per als alumnes marcades per llei en el curs.
.
.
, era el curs 2003/2004, havia de ser de 969, mentres que els seus fills estaven en el centre 1.
134 hores.
És una reflexió que nosaltres pensem que cal atendre de manera adequada, i creem que s'hi podrien donar possibles solucions.

Fixem-mos també que inclús es podria fer gratuït el transport en el mateix autobús de línia si la mateixa Conselleria reaccionara a eixe tipus de necessitats i diguera, bé, doncs, les persones que hagen d'utilitzar eixe servei tindran cobert el seu cost.

Per tant, nosaltres considerem que en este moment no s'ha donat una resposta adequada a les necessitats que tenen els alumnes d'esta comarca.

 

Jo afegiria una última cosa que també me pareix interessant que es sàpiga: és el tema de l'estat dels autobusos d'estes línies.
Fa poquet, en la línia concreta.
.
.
Este institut té cinc rutes d'autobús i en la ruta de l'Orxa tenien un autobús que realment era un escàndol l'estat en què estava: va caure una porta i van fer el trajecte amb la porta nugada amb cordes.
.
.
Són aspectes que en el contracte que es fa de l'administració de cara a les empreses, sabem que n'hi han clàusules a on se demana un determinat nivell de qualitat, però estem trobant que moltes voltes no n'hi ha una suficient vigilància que eixes mesures de seguretat ni de qualitat realment es complixquen.

Al final, es va canviar l'autobús justet el dilluns de Pasqua, dos dies abans de les vacances estes últimes del mes de Pasqua, però els pares no tenien la seguretat que continuara eixe autobús en el dia de hui, és a dir, no sabem si hui ha anat l'autobús vell o l'autobús nou, esperem que haja segut el nou, perquè el vell està en situació realment lamentable.

Per tant, el que nosaltres demanem en esta proposició és que es trobe alguna solució per a estes dificultats que signifiquen tindre a una certa població d'ací, de la nostra terra en una condició de subsidiarietat, com si foren de segona classe, com si no tingueren els mateixos drets que els altres, i nosaltres considerem que perquè tinguen els mateixos drets l'administració ha d'actuar per a resoldre estos problemes.

Gràcies.

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señor Cardona.

Para la fijación de posición acerca de estas dos cuestiones, tiene la palabra la señora Nácher.

**La senyora Nácher Pérez:**

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Vaig a contestar per separat la primera proposta, que és sobre el tema de la població d'Alfafara.

Cal recordar que en el curs 2004/2005 a soles n'hi han 6 alumnes matriculats en Educació Secundària en l'Ies del Professor Manuel Broseta de Banyeres de Mariola, i, com bé ha dit la senyoria del Grup Parlamentari Socialista, n'hi ha una resolució del 14 de juny del 2004 en la qual la Direcció General d'Ensenyança regula serveis complementaris de transport de centres públics de titularitat de la Generalitat Valenciana per al curs 2004/2005, i establix un nombre mínim d'alumnat per a construir una ruta de transport col·lectiu de 15 alumnes.

Esta resolució, cal recordar que naix d'eixa llei meravellosa, que és la que en estos moments és l'única que està en vigor, que és la Logse.
Cal recordar-ho, i cal recordar que es falta a la veritat, perquè quan es diu, "no, és que cal aportar participació econòmica".
.
.
, doncs, en esta resolució es diu que es demanen les ajudes i, quan la distància és entre 11 a 15 quilòmetres, que és el que els alumnes d'Alfafara han de recórrer, tenen una ajuda de 356 euros amb 7 cèntims, cada alumne, no la quantitat per a tots, cada alumne.
Per tant, està dient-se la veritat a mitges.

Sí que m'agradaria que la seua senyoria ha fet referència a Batoi, i jo no sé que té a vore Batoi en este tema.
Ha dit que els xiquets estan adscrits a Batoi i jo m'he quedat sorpresa *(una diputada fa un comentari sense micròfon)*, perquè, clar, jo sé que n'hi ha una obsessió per part del Partit Socialista municipal d'Alcoi que es tanque l'institut de Batoi, i ja eixa obsessió de deixar un barri carismàtic d'Alcoi sense institut, doncs, arriben estos moments, va i ho afigen.

Cal dir-li a la seua senyoria que sí que es de veres que el Consell Escolar ha demanat anar a Bocairent el pròxim curs.
Des de la Conselleria se'ls ha dit que no n'hi haurà ningun problema, i si n'hi han alumnes suficients des d'Alfafara a Bocairent, se'ls posarà una ruta d'autobús.
Per tant, no li veig ningun problema al tema.

I quant a l'Ies Serra de Mariola de Muro, doncs, mire, vaig a explicar-ho, perquè, clar, em fa molta gràcia que parlen sobre les comarques, quan estos xiquets, si havera segut per vostés no estarien anant a l'institut de Muro, perquè no el tenien contemplat mai de fer un institut, sinó estarien anant a l'institut de Cocentaina, amb la qual cosa ara després que parlarem del quilometratge, han d'afegir les seues senyories 16 quilòmetres més.

Per tant, cal mirar les coses des de l'òptica que vostés han governat, han oblidat la comarca i volien que eixa comarca anara a menys, i quasi ho aconseguixen.

Perquè cal tindre també en compte que ara, a banda que el quilometratge és curt, és curt com ara vorem, de cada població a la població de Muro, cal també.
.
.
que el paviment s'ha ampliat, s'ha arreglat el paviment de les carreteres, gràcies als huit anys de presidència de la Diputació del que hui és el president de les Corts, perquè vostés el paviment el tenien a forats, i d'això se'n deuen recordar, perquè mostres n'hi havien, eh?
, pareixia que anàrem per carreteres forestals en lloc de carreteres provincials.

Per tant, per al curs 2004/2005 n'hi ha una ruta, la 3.
157, que és Agres-Muro, que ha contractat un autobús de 20 places que atén 19 alumnes, 10 del primer cicle de Secundària i nou del segon cicle.

La ruta 3.
180, Planes-Alqueria de Muro d'Asnar i Muro, en el qual ha contractat un autobús de 55 places: hi munten 36 alumnes de Secundària, és a dir, 19 del primer cicle i 17 del segon, i, a més, s'ha autoritzat per a ser utilitzat per a 8 alumnes de Batxillerat.
Les seues senyories saben que el Batxillerat no el contempla eixa llei tan important i tan famosa i tan que mos du a estar en primera línia per la banda de darrere quant al nivell educatiu, que és la Logse, doncs, vostés saben que no contempla les ajudes al transport del Batxillerat.

Però, vaja, perquè cal recordar-ho, es paga un plus perquè els servici de transport no es pot fer càrrec de xiquets de més de 16 anys, i, bé, i eixe plus el paga la Conselleria, i en este cas n'hi han en esta ruta 8 alumnes de Batxillerat.

En la ruta 3.
149, que és Margarida-Benialfaquí-Benimarfull-Benàmer-Muro, hi ha contractat un autobús de 20 places: hi munten 15 alumnes de Secundària, 7 del primer cicle i 8 del segon cicle; a més, s'ha autoritzat per a 4 alumnes de Batxillerat.
Per tant, paguem un altre plus.

En la ruta 3.
396, Beniarrés-Muro, n'hi ha contractat un autobús de 55 places: munten 50 alumnes de Secundària, 30 del primer cicle i 20 del segon cicle; a més, s'ha autoritzat perquè siga utilitzat per 13 alumnes de Batxillerat.

I la ruta 3.
271, l'Orxa-Gaianes-Alcosser-Setla-Muro, té dos autobusos, un de 55 places i un altre de 20: hi munten 60 alumnes de Secundària, 36 del primer cicle i 24 del segon cicle.

Senyories, no he nomenat ni Turballos ni Almudaina perquè no tenen alumnes en este curs en ningun cicle de Secundària.

Per tant, jo crec que cal saber la realitat abans de demanar, i cal dir que, vaja, l'horari de tots els xiquets, de primer, segon cicle, comença a les huit del matí i acaba a les dos el del primer cicle i a les 15.
00 hores els del segon cicle, però tenen una hora de tutoria, que ja l'han posada, una hora de tutoria, que la tenen els dimarts, i, a més, tenen les àrees de reforç instrumental, matemàtiques, llengua espanyola i llengua valenciana, i, a més, està oberta amb un professor de suport la biblioteca, perquè hi estiguen una hora.

Per tant, senyories, els xiquets a soles perden dos hores a la setmana.
M'agradaria.
.
.
, en poblacions grans, quantes en perden agarrant el transport públic per a arribar i tornar.
Però és que, clar, parlem com si la comarca estiguera tot molt llunt i cal dir que, mire, d'Agres a Muro n'hi han 10,50 quilòmetres; d'Alcosser de Planes a Muro n'hi han 5,50 quilòmetres; d'Almudaina, que encara que no n'hi han xiquets però com ho demanen, n'hi han 15,800 quilòmetres; d'Alqueria d'Aznar n'hi han 5,40 quilòmetres; de Benàmer n'hi han 2 quilòmetres; de Benialfaquí, 10,8; de Beniarrés, 8,90 quilòmetres; de Benimarfull, 5,8 quilòmetres; de Catamarruc, 13,1; de Cela, que, per cert, Cela i Benàmer són pedanies també de Muro, té tres quilòmetres; Gaianes, 8,90 quilòmetres; l'Orxa, que és el que més lluny està, 16,40 quilòmetres; Margarida, 15,7 quilòmetres; Planes, 10,90 quilòmetres; Turballos, 5,5 quilòmetres, encara que no n'hi han alumnes és perquè ho tinga com a referència.

Perquè ho sàpiga, els xiquets, per exemple, de Beniarrés ixen a les 7:30 hores per a arribar a les huit al col·legi.
De Benimarfull ixen a les 8:40 hores.
De l'Orxa, que és el que més lluny està, a les 8:15 hores.
I perquè tinga el senyor Cardona coneixement, ja se li ha dit a l'empresa que cobrix el servici de transport que canvie l'autobús i que es quede l'autobús nou.
Per tant, no tinga ja ningun problema, perquè quan es va enterar la inspecció, de seguida li va tocar a l'empresa i li va dir que en eixes condicions no podia anar.

Per tant, mosatros anem a votar que no a les seues senyories, perquè falten a la veritat, com ací ha quedat demostrat.
Els xiquets només perden dos hores i mal comptades a la setmana, i mal comptades.
I quant a l'extraradi de Muro, senyor Cardona, mire, Muro és una.
.
.
i amb tot el respecte, jo a Muro l'aprecie molt, baixe moltíssim i és un poble que de veres que l'aprecie i treballe per Muro constantment, per tant, li he de dir que té 7.
750 habitants, 7.
700.
Quan vosté es referix a l'extraradi, no sé a quin extraradi es referix, perquè la veritat és que Muro és de les poblacions de la meua comarca que més grans són, però realment no és una població com València o Madrid.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchísimas gracias, señora Nácher.

Para el turno de réplica, tiene la palabra la señora Soler.

 

**La senyora Soler Cejudo:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Bé, la veritat és que he de dir-li una cosa, senyora Nácher: em pareix mentira que vosté haja ocupat un càrrec de responsabilitat en la Conselleria d'Educació, perquè teòricament vosté hauria de conéixer molt bé, molt a la perfecció, totes estes problemàtiques que estem plantejant-li en esta comissió perquè són les mateixes que existien quan vosté era directora general.
.
.
o el que fóra, és que no sé el que era, la veritat.
*(Remors)*

La veritat és que jo crec que és una argúcia massa utilitzada ja pel grup parlamentari a què vosté representa mirar el passat, parlar del passat, mirar sempre arrere, mirar el que feien els altres, que no n'hi han arguments per a explicar el que està passant al present.

Vosté coneixerà molt bé la norma.
De fet, jo en la meua primera intervenció he fet referència que m'imaginava que la seua contestació aniria per ahí: agarrant-se a la norma, encotillant-se per una norma --i a més, vosté té la gosadia d'atribuir al fet que va ser un sistema implantat pel Partit Socialista en l'any 91, una llei aprovada en l'any 91--, mirant al passat sempre, quan vostés porten governant nou anys, i el mateix temps que ha tingut el senyor Julio de España per a condicionar eixes carreteres que no venien a conte en esta proposició no de llei, el mateix temps, vostés han tingut temps per a modificar tot allò que no veïen bé.
I en este cas, tot el que estem parlant del transport escolar, no diguen que no és un bon sistema perquè va ser implantat d'acord amb la Llei de la Logse, sinó posen solucions, modifiquen la norma.

Però és que el Partit Popular és immobilista, no cànvia no sap actualitzar-se a la realitat quotidiana, a la realitat del present, no té capacitat per a reaccionar a les problemàtiques que es presenten, que són moltes i molt variades.

Dia que quan no n'hi han arguments el fet fàcil és mirar el passat.
No és que ho faja només vosté, senyora Nácher, és que ho fan tots els companys seus del grup parlamentari.
No n'hi han arguments i, per tant, han de posar-se a parlar ací que si la ruta de 3.
395, que si la ruta.
.
.
Bé, jo voldria aclarir una cosa.
N'hi ha una ruta que no és finançada per la Conselleria d'Educació, està finançada pels fons Feder.
Això ho ha atribuït com que era un gran èxit de la Conselleria d'Educació.

Però és que ací no estem parlant d'això, senyora Nácher, ací hem vingut a parlar d'Alfafara i del problema de l'Ies de Muro.
No vinga a contar coses que no vénen a conte.
Conteste al que estem dient-li, conteste realment.

I no diga que mosatros faltem a la veritat perquè crec que la que falta a la veritat és vosté, perquè pareix mentira, això que dia a l'inici de la meua intervenció, que vosté haja ocupat un càrrec de responsabilitat en la Conselleria d'Educació, perquè deuria conéixer a la perfecció el que estem parlant ací.

Com sabrà, ja li anticipava: no s'ajuste a la norma, no em justifique la norma.
Si vosté considera que la norma està obsoleta, canvien-la, poden fer-ho.
Fan altres coses, no podran fer açò.
Si consideren que amb açò va a millorar-se un sistema de transport, feu-ho.
Tindran el recolzament del Grup Socialista, i segurament que el d'altres grups parlamentaris, si volen canviar una norma perquè funcione com caldria que funcione.

Moltes gràcies.
*(Remors)*

 

**La senyora presidenta:**

 

A vosté, senyora Soler.

Per a torn de rèplica, té la paraula el senyor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

Nosaltres considerem que a vegades la manera de parlar és molt reveladora de, a vegades, les intencions, o de l'opinió que se té sobre els aspectes educatius.
Que vaja alumne de batxillerat en estos autobusos i s'haja de pagar, diu que s'ha de pagar un plus, nosaltres el que diem és que s'han de fer les accions necessàries perquè l'alumnat estiga en condicions d'igualtat independentment del lloc on vixca.
Per tant, no es paga un plus, el que es fa és mantindre la inversió en educació de manera que la gent tinga les mateixes possibilitats en un lloc que en un altre.
Eixa és la visió que s'hauria de tindre respecte al que és l'educació.

I per tant, quan n'hi han alumnes que estan en unes condicions diferents a les d'uns altres i es provoca un determinat tipus de problema, el que ha de fer l'administració realment és actuar de manera adequada perquè eixos problemes no existixquen.
Nosaltres pensem que és possible arreglar-ho.
Clar que la cosa suposa un determinat tipus de dificultats.
Clar que s'han de fer determinats canvis, però pensem que no és complicat arreglar la cosa perquè, sense fer una jornada partida, tots els alumnes tinguen possibilitats d'utilitzar un transport pagat per la conselleria que els porte a l'institut o que els torne a sa casa.
En el que nosaltres estem insistint és en el terme que els resulte gratuït per als casos en què agarren l'autobús de línia i que els resulte adequat a les necessitats que tenen.

Nosaltres sí que tenim referències que en algun cas els alumnes estan tres quarts d'hora en l'autobús.
També és de veres que s'han modificat coses de l'any passat a este, senyal que sí que es poden ajustar perquè responguen més a les necessitats dels alumnes.
El que nosaltres estem demanant és que es faça en tots els aspectes, inclòs eixe de l'eixida a les dos de la vesprada i que agarren l'autobús a les tres.

El canvi d'autobús que vosté ha comentat.
Clar que al final s'ha canviat l'autobús, però és que els pares van protestar moltes vegades.
Va haver realment una reacció intensa, i se va tardar molt a reaccionar, quan este autobús ha tingut almenys tres avaries, tres coses fortes des del primer moment en què es va denunciar que este autobús no complia les condicions mínimes.

Per tant, nosaltres el que estem defensant quan estem defensant esta proposta són les condicions de l'alumnat, estem defensant que la conselleria actue de manera adequada per a aconseguir que les condicions de l'alumnat siguen realment iguals i siguen el més favorables possible.

Ja sabem que no pot haver institut en tots els pobles.
Ja sabem que cal eixe tipus de concentració, i ahí és on entra a vegades la planificació educativa.
Però al mateix temps nosaltres considerem que el nombre d'alumnes no ha de ser mai un obstacle perquè tots els pobles tinguen el servei de transport que realment garantisca que no van a estar més temps del necessari ni en el transport ni en moments en el centre educatiu.

A nosaltres no ens acaba de satisfer que l'institut haja planificat unes determinades activitats de dos a tres.
Això és una qüestió del mateix voluntarisme de l'institut.
Els mateixos professors reaccionen i actuen de manera adequada per a atendre el seu alumnat, però això no forma part de l'horari habitual ni del que realment els correspondria fer.
Per tant, nosaltres clar que considerem que el voluntarisme del professorat resol a vegades problemes a l'administració, però el que estic demanant aquí és que l'administració actue perquè resolga realment el problema de l'alumnat sense que això supose una càrrega superior ni per a la família ni per als mateixos alumnes.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchas gracias, señor Cardona.

Tiene la palabra la señora Nácher.

 

**La senyora Nácher Pérez:**

 

Moltes gràcies.

Mire, jo he ocupat, senyora Soler, un càrrec de responsabilitat --li'l vaig a dir perquè, ja que ni vosté se'l sap.
.
.
-- en el qual era la subsecretària de la Conselleria d'Educació i Cultura, val?
I la problemàtica d'interior em va preocupar tant que va ser en el moment que vam crear els centres rurals agrupats, cosa que vostés ni pregunten ni demanen explicació, perquè saben que, segons el que vostés volien fer, la mitat, més de la mitat, la tercera part, de les poblacions es quedaven sense col·legi, es quedaven sense col·legi, i no justament en secundària sinó en primària, que era més greu, sense possibilitats ni de tindre infantil.
Això sí que és discriminació als pobles d'interior i als pobles xicotets.
Això sí que és discriminació.

Però mire, mire si s'ha treballat en eixa comarca per l'educació que es va fer un col·legi nou en Alfafara i un altre en l'Orxa per a adequar-lo a la Logse, sense tindre prou alumnes, però donava igual, s'havia de fer i es va fer.
Es van remodelar i condicionar a la Logse el col·legi de Benimarfull, d'Agres, de Gorga, de Benilloba s'ha creat nou, en Cocentaina el Pare Arques i el Real Blanc, el de Balones, i ara va a fer-se en Muro el Braqual.

Però és que, a més a més, és a dir, vostés sols tenien planejat que fóra l'institut comarcal el de Cocentaina, era l'únic que n'hi havia, i anaven tots a Cocentaina, amb la qual cosa suposa, a tota la quantitat que ha dit de quilòmetres, pose-li 16 quilòmetres més.
Aleshores sí que no estaria en tres quarts, i a la millor una hora possiblement estaria, com han estat.
Per exemple, pregunte-li-ho a l'alcalde de l'Orxa per a anar a estudiar a l'institut de Cocentaina.
Eixir de l'Orxa a Cocentaina era una hora.
Era l'època que vostés.
.
.
No es pot oblidar, perquè, sap que passa?
, que les coses no s'han d'oblidar per a no cometre els mateixos errors, i sobretot, els errors que vostés han fet en educació.

No es pot canviar la norma, i si no, fixe's vosté en totes les autonomies.
Entre a totes les autonomies i vorà que estan totes igual.
Perquè la Logse el diu com l'has de fer.
Eixe és el problema, eixe és el problema de la seua magnífica llei Logse.
Un dels problemes és eixe.

És de veres que no poden haver instituts en tots els pobles, però els torne a recordar, senyories, que instituts no poden haver, però si haveren seguit en el.
.
.
no tenien mapa escolar, la veritat és que no sabien ni el que tenien, ni planificació.
Això ho podem dir ben alt i ben fort.
Doncs no hi haurien ni col·legis.

I em pareix un despreci, perquè, a més, el professorat són hores lectives, són hores lectives les de tutoria i classes de reforç, que diga: "Gràcies, gràcies que els professors ho volen fer".
No, no.
És que és per llei.
No és gràcies, és que ho han de fer, ni més ni menys.
Són hores lectives que tenen dins dels centres educatius.
Per tant, no n'hi han ningunes gràcies.
Ací tot el món complix el que mana la llei.

Clar, és molt fàcil fer demagògia.
Ja ho hem vist.
Se'ls ha escapat sense voler, han anomenat fins l'institut de Batoi, que no tenia res a vore.
Per tant, la demagògia és el que a vostés els va.
Però sí que és de veres que si no arriba a ser pel Partit Popular i per un alcalde que n'hi havia del Partit Popular hui Muro no tindria institut.
Eixa és la realitat.
I no anem arrere, anem simplement al que ha fet el Partit Popular en el poble de Muro.
I estic dient-li, no vaig arrere, estic dient-li el que ha fet el Partit Popular en els col·legis de la comarca.
Diga'm vosté què ha fet el Partit Socialista, a banda de fer un institut que van haver de tornar a remodelar perquè estava desmuntant-se, que era el de Cocentaina.
És l'únic que va fer, l'únic.
Això i que ens tragueren als pares i als que no volien la Logse, ens traguera l'actual portaveu del saló de plens de l'ajuntament.
El talant ja el demostraven aleshores.
És l'únic que han fet per l'educació.

Per tant, jo crec que el que cal fer és valorar el que hi ha, que és molt important, perquè el que hi havia era carregar-se a una comarca que no s'ho mereixia.
Per tant, senyories, el Grup Parlamentari Popular va a votar en contra.

 

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señora Nácher.

 

Señoras y señores diputados, pasamos a la votación del punto siete del orden del día, con registro de entrada número 11.
084.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada la proposición no de ley por 8 votos a 7.

Pasamos a votar el punto 14 del orden del día: proposición no de ley con registro de entrada 13.
189.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada por 8 votos a 7.

Pasamos al siguiente punto del orden del día, que es el punto número 8: toma en consideración de la Proposición no de llei sobre la salvaguarda, adquisición, rehabilitación, recuperación, consolidación y puesta en valor del conjunto de los edificios de la Alquería del Moro de la huerta de Valencia, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista y Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa.

Para su defensa, tiene la palabra la señora Noguera.

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre la salvaguarda, adquisició, rehabilitació, recuperació, consolidació i posada en valor del conjunt dels edificis de l'Alqueria del Moro de l'horta de València, presentada pel Grup Parlamentari Socialista (RE número 11.
250, BOCV número 41).***

 

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Bueno, la iniciativa está presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.
Parece que hubo un error en la transcripción de uno de los dos órdenes del día.
En uno figura Grupo Parlamentario Socialista.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

Sí, aparece en el orden del día, señora Noguera, el Grupo Socialista.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Sí, pero es que es un error del orden del día.
Así lo preguntamos cuando se hizo y simplemente una aclaración: es una proposición presentada solamente por el Grupo Parlamentario Socialista.

 

**La senyora presidenta:**

En solitario.
Muy bien.
Muchas gracias, señora Noguera.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Vamos a tratar uno de los puntos de patrimonio yo creo que más importantes que puede tener no solo la ciudad de Valencia sino el conjunto de la Comunidad Valenciana por el valor histórico y antropológico del tema del que estamos hablando, en este caso la Alquería del Moro, el conjunto de la Alquería del Moro del barrio de Benicalap, que está formada por distintos edificios, entre ellos la propia alquería del Moro, la casa del señor, la lonja, la casa de Paco Lluna, la alquería de la Torre y el conocido casino del Americano o chalet Inglés.

Todos sabemos, y además tanto la administración como los vecinos como los valencianos han venido defendiendo, la importancia de dos elementos tradicionales de nuestra arquitectura urbana, como es la alquería y la barraca.
En este caso la alquería constituye, lógicamente, uno de los modelos de población tradicional y característica de lo que ha sido la huerta valenciana.
En este caso, el conjunto del que estamos hablando, el conjunto de la alquería de Benicalap, será de los pocos que se conserven en un estado en conjunto todos los edificios que la componen.
De hecho, ya fue en el Plan general de ordenación urbana de la ciudad de Valencia cuando se estableció la ampliación, dentro de la ampliación del parque de Benicalap, la protección del conjunto de las alquerías y su destino a servicio público.
Pero de esto estamos hablando, si no me equivoco, de diciembre de 1989, que fue cuando se aprobó el Plan general de ordenación urbana.
Mientras tanto pocas cosas se han hecho, porque ni siquiera se ha llevado adelante un plan de expropiación para que las determinadas alquerías conformaran y fueran parte del servicio público y pertenecieran en este caso a la Administración.
Es lógico que los propietarios de las alquerías no pueden llevar adelante la rehabilitación de este patrimonio, puesto que su destino final es el servicio público y no un servicio privado.

En la alquería del Moro, en concreto, el edificio que la compone y que le da nombre a todo el conjunto fue declarada también bien de interés cultural por parte de la Generalitat Valenciana.
Y ha sido de innumerables reivindicaciones a lo largo de todos estos años de asociaciones culturales, como la asociación cultural de Benicalap, Cercle obert o, por ejemplo, de valencianos que han recogido firmas y han presentado sus protestas ante instituciones como el Consell Valencià de Cultura para llevar adelante esta rehabilitación.
El propio Consell Valencià de Cultura, tanto al grupo municipal socialista en su momento como al Ayuntamiento de Valencia en conjunto, determinó la necesidad de velar por la conservación y rehabilitación de todo este conjunto.

Pocas han sido las cosas que ha hecho el Ayuntamiento de Valencia durante estos años, muy pocas.
Desde que nació el Plan especial de ordenación urbana, el Ayuntamiento de Valencia tan solo llevó adelante la expropiación del edificio principal, el llamado Alquería del Moro, no el resto de edificios que estábamos comentando, que todavía son de propiedad privada.
Hizo un gesto, más de cara a la galería, puesto que ya no lo ha llevado adelante, que ha sido que encargó un proyecto de expropiación, aprobado por unanimidad en el Pleno del ayuntamiento en 2001, el cual no se ha efectuado.

No solamente este es el único conjunto interesante dentro de lo que es la ciudad de Valencia, ni tampoco del mismo barrio.
El barrio dispone de otros elementos arquitectónicos importantes, como es la Ceramo, que está también en una situación de absoluto abandono, pese a ser también un bien de interés cultural y estar protegido.

El problema en estos momentos es que el edificio colindante al de la alquería del Moro está en estado de ruina, declarado además por el propio Ayuntamiento de Valencia, amenaza ruina el edificio.
El resto de edificios, además, están en un estado de degradación y deterioro, no solamente los propios edificios sino todo el conjunto.
Y no sería la primera vez que tuviéramos que lamentar, si no se toman medidas urgentes, la desaparición de edificios protegidos en la ciudad de Valencia.

He de recordar que tan solo en el centro histórico más de 50 edificios protegidos han desaparecido, casi todos ellos derrumbados por derrumbe natural, por propia ruina, debido a no haberse realizado ningún plan de protección pese a ser edificios, como digo, protegidos y catalogados todos ellos como bienes culturales.

La verdad es que la desidia municipal sorprende muchísimo, porque si de algo se caracteriza en este caso la ciudad de Valencia es por dos déficits, en este caso negativos: por un crecimiento espectacular urbanístico, que yo creo que es desmesurado y a veces, la mayoría de las veces, especulativo, que está haciendo que se eliminen algunos de los valores más importantes de los que dispone la ciudad de Valencia, como valores patrimoniales, como referentes naturales como el conjunto de la huerta.
Pero también por la falta, en segundo lugar, por la falta de servicios públicos.
Si algo caracteriza a la ciudad de Valencia en negativo es la falta de edificios de patrimonio público y que además estén destinados a servicios públicos sociales de uso ciudadano.

Por tanto, la recuperación de todo este patrimonio, que debería de ser de obligado cumplimiento para la Generalitat, vendría también, yo creo, que a equilibrar, en este caso como una pequeña gota, esa necesidad de servicios públicos que tiene la ciudad de Valencia, pero también la recuperación, como digo, de patrimonio importante.

Qué planteamos nosotros en esta proposición no de ley, que además se planteó en febrero de 2004 y que desde entonces, que sepamos, tal y como nos informan desde el grupo municipal socialista, no se ha elaborado ni se ha producido ningún movimiento por parte del Ayuntamiento de Valencia, ni para adquirir las restantes alquerías, ni para proceder a la rehabilitación de todo el conjunto, pese a que, como digo, alguno de esos edificios están declarados en estos momentos con peligro de ruina.

Nosotros lo que queremos es que la Generalitat Valenciana, en este caso la Conselleria de Cultura, con las competencias que dispone y que le compete, inicie un proceso de colaboración y de negociación con el ayuntamiento.
Que realice un convenio, si así es procedente, para poder salvaguardar y rehabilitar y recuperar todo este conjunto de edificios, para que se pongan todas las medidas necesarias para que se evite el proceso de degradación del conjunto de la alquería del Moro, para proceder a su expropiación y que todas ellas pasen a ser servicio público y para destinarles a un uso y a un fin que sea destinado a los valencianos.

Lo que sí que no nos parece de recibo, como digo, es que en este caso la Conselleria de Cultura, teniendo un bien de interés cultural catalogado como tal por parte de la conselleria, teniendo los informes de la máxima institución cultural, como es el Consell Valencià de Cultura, sabiendo que es necesario, cuanto antes, proceder a un plan de expropiación por parte del Ayuntamiento de Valencia, y teniendo en sus manos uno de los conjuntos arquitectónicos de mayor valor histórico y antropológico no solo, como digo, de la ciudad de Valencia sino de toda la Comunidad Valenciana, se inhiba de un tema como este.

No nos gustaría lamentar, como digo, la desaparición de alguno de los elementos que componen la alquería del Moro, porque sería una pérdida de la que no podríamos ni recuperarnos, ni perdonarnos.
Por tanto, queremos y pedimos la aprobación de esta moción, que se tome, además con la máxima agilidad, ya que su tratamiento en el debate ha sido de más de un año.
Que pudiéramos llevar adelante un proceso urgente de rehabilitación de este conjunto y pudiéramos en este caso recuperar para la ciudadanía uno de los bienes arqueológicos más importantes que tenemos.

Nada más.

 

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señora Noguera.

Tiene la palabra el señor Cardona.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

Gràcies, senyora presidenta.

Perdonar per dir que anem a donar suport a aquesta proposta de resolució, que ens pareix que s'adequa al que nosaltres desitgem i és a la conservació del patrimoni històric artístic, el patrimoni cultural del valencians.

Per no repetir els arguments que ja ha expressat la il·lustre diputada del Grup Socialista, jo voldria comentar la qüestió que en Benicalap i en el seu entorn ja han desaparegut molts edificis, moltes infrastructures que sí que formaven part del patrimoni històric, que hagueren pogut formar part del patrimoni històric de Benicalap.
Ha desaparegut l'alqueria de Benicalapeig, que era la que va donar lloc al propi poble, la casa de Sadelles, l'arc del portalet, l'estació de Benicalap, del trenet; ha desaparegut l'Alqueria Ca la Conilla, les alqueries de Bellver, el molí de Pallús, una sèrie de barraques que hi havien també en la zona.

Per què va desaparéixer tot este patrimoni?
Va desaparéixer fonamentalment en els anys seixanta i setanta, perquè el creixement de la ciutat de València no es va fer d'una manera adequada i es va fer a costa del nostre patrimoni.
Són coses que ja han passat, són coses que ja han tingut el seu efecte.
Però ens trobem en la circumstància següent: en este moment concret on torna a haver una evolució de la ciutat, un creixement, una reurbanització, ens trobem en què els problemes que està causant o la destrucció patrimonial que està causant és semblant a la que es va causar en els anys seixanta o setanta.

El que nosaltres plantegem és: no ens ha servit de res estos anys de vore que havíem perdut el nostre patrimoni d'una manera miserable i sense cap tipus de motivació?
No som capaços d'utilitzar les lleis i les normes que han fet noves en teoria a una nova sensibilitat, en la sensibilitat que qualsevol element patrimonial, estiga declarat bé de interés cultural o no estiga declarat, mereix la seua protecció.
Eixa és la filosofia en la que es va fer la Llei de patrimoni cultural valencià.
Es va fer perquè no tornaren a destruir-se les coses que han existit.
I, per això, nosaltres no entenem com en este moment es continua amb el mateix sistema de desenvolupament, allò que es deia el *desarrollismo*, que pel creixement d'una ciutat qualsevol cosa estava permesa.

Nosaltres considerem que si es fan les coses que aquí proposa en esta proposició, és a dir, la salvaguarda d'adquisició i rehabilitació de tota l'alqueria del Moro, és a dir sobre les cases que no estan ni adquirides; el recuperar l'alqueria de la Torre, el casino de l'Americà, el xalet de l'Anglés; l'utilitzar estos edificis per a infrastructures o per a serveis que puguen atendre a la població.
Tot això ens pareix bàsic i fonamental, per no caure en allò que hem d'evitar.

Nosaltres, com el Partit Socialista com el Partit Popular, hem tingut accés als informes que va fer el Consell Valencià de Cultura ja fa molt de temps.
Proposava que s'evitara la degradació i pèrdua d'estos béns, es referia al nucli urbà antic de Benicalap, a les alqueries de gran valor patrimonial, entre les que està l'alqueria del Moro, evident, el casino de l'Americà i l'edifici de la Ceramo.
Nosaltres, atenent a este informe del Consell Valencià de Cultura, però atenent també a eixes idees que els he expressat anteriorment, perquè el patrimoni cultural valencià no s'ha de perdre pel creixement d'una ciutat sinó que el creixement de la ciutat ha de respectar-lo perquè és una riquesa de tots.

Nosaltres tots els anys, en el projecte de pressupostos que presenta el Partit Popular, sempre adjuntem unes certes quantitats per a la recuperació de la Ceramo, sempre fiquem unes certes quantitats per a la recuperació de les alqueries de Benicalap.

El rebuig sistemàtic per part del Partit Popular ens fa vore que a la millor no tenen els mateixos interessos que nosaltres en la conservació del patrimoni.
Però nosaltres pensem que l'aprovació, la votació a favor d'esta proposta de resolució indicaria almenys la intenció per part del Partit Popular de demanar a la conselleria una actuació eficaç per a la protecció del nostre patrimoni.

És basat en eixos arguments, és basat en el que ens ha demostrat la història i basat en un respecte al nostre patrimoni pel que nosaltres anem a votar favorablement aquesta proposta que planteja el Partit Socialista.

 

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señor Cardona.

Tiene la palabra el señor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

Muchas gracias, señora presidenta.

Pues desde luego nosotros, el Grupo Parlamentario Popular, anunciar que no vamos a apoyar esta iniciativa.

En primer término, queremos manifestar que los inmuebles que configuran la Alquería del Moro se encuentran, como sus señorías imagino que saben, protegidos mediante el Decreto del Consell de 20 de febrero de 2004, con la máxima protección que la Ley 4/98, del 11 de junio, de patrimonio cultural valenciano prevé.
Esto es, con la categoría de bien de interés cultural, por lo que cualquier intervención que se pretenda abordar en el mismo deberá contar con la previa autorización de este centro.

Asimismo, en el entorno de protección de la citada alquería, se encuentra la llamada Casa de Paco Lluna, por lo que, en virtud de lo dispuesto en el artículo 35, su protección a través del requisito de autorización previa para las intervenciones queda bajo la tutela de este centro directivo.

En lo que respecta al Casino de la América, esta dirección general, la Dirección General de Patrimonio, emitió el catálogo.
.
.
al catálogo, perdón, informó que emitió al catálogo de arquitectura urbana de Valencia, sugirió la ampliación de su protección de un nivel 3, de protección ambiental, como consta, a un nivel 2, de protección parcial.

Con estas medidas de protección, entre otras, se pretende evitar el deterioro de estos inmuebles.
A este respecto habría que mencionar la colaboración que esta dirección general, que la Dirección General de Patrimonio ha ofrecido al ayuntamiento de Valencia.

En cuanto a la titularidad de los inmuebles, y partiendo de la base de la que ley no requiere la titularidad pública de los bienes que protege, se tiene conocimiento de la adquisición por parte del ayuntamiento de la alquería principal y parcela de la Alquería del Moro, así como se está redactando un proyecto de consolidación y realizándose los trabajos previos de documentación y desescombro que se están llevando a cabo a través de una escuela taller con el seguimiento de la unidad de inspección de la Dirección Territorial de Cultura, Educación y Deporte de Valencia.

Por lo que respecta a los usos de los inmuebles para los que la ley permite, cualquiera que no sea contrario a la preservación *(inintel·ligible)* sus valores, esta dirección, la dirección general, avalaría su destino para el servicio público, sin perjuicio de que el ayuntamiento de Valencia es quien ha de decidir los mismos, dentro de la ordenación municipal prevista para la ampliación del parque de Benicalap.

El otro informe posterior de la Dirección General de Patrimonio aclara que en las obras que el ayuntamiento de Valencia está realizando en el edificio principal del conjunto de inmuebles que configuran la Alquería del Moro, tras haberse concluido los trabajos previos de desescombro y limpieza, y con anterioridad a iniciar el proceso de consolidación, se está llevando a cabo una intervención arqueológica, autorizada por la Dirección General de Patrimonio, con fecha de 25 de noviembre de 2004.
Esta intervención arqueológica tiene como fin aportar documentación para la realización de los estudios previos que permita la realización del futuro proyecto de rehabilitación promovido por el Servicio de empleo y promoción de proyectos emprendedores del ayuntamiento de Valencia.

Por todo esto, no vamos a aceptar su propuesta.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

Muchas gracias, señor Clemente.

Para el turno de réplica, tiene la palabra la señora Noguera.

 

**La senyora Noguera Montagud:**

Pues la verdad es que me parece lamentable que no acepten ninguna propuesta de colaborar y de hablar con el ayuntamiento de Valencia para tomar las medidas necesarias de protección y rehabilitar un conjunto tan importante como éste.
Tan importante que ustedes mismos dicen que llevan adelante la protección de determinados edificios como bien de interés cultural.
La pregunta sería para qué sirve protegerlos, para qué sirven las leyes, si luego posteriormente no se desarrollan.

La verdad es que ya estamos acostumbrados, habituados a ver como, de cara a la galería, se actúa siempre aprobando leyes o poniendo en este caso protecciones, cuando luego no hay ningún interés en que esto se cumpla.

Mire, la señora alcaldesa de Valencia, que lleva muchos años al mando de esa ciudad y que podía, efectivamente, haber realizado alguna cuestión en colaboración con la Conselleria de Cultura, también es diputada de esta casa, se sienta en estos escaños, en concreto en los escaños del Grupo Popular.
Y a mí me parece que se merecería más que un rapapolvo porque, echándole una mano como usted está echándole, lo curioso es que la alcaldesa de Valencia ha sido una de las personas que ha promovido un crecimiento tan espectacular y degradante de la ciudad de Valencia, que lleva a veces, en innumerables ocasiones, al incumplimiento del propio Plan General de Ordenación Urbana, puesto que, a base de hacer crecer los edificios, lo que está haciendo es eliminar patrimonio, no solamente patrimonio arqueológico, sino también patrimonio medioambiental, como la propia huerta.
No está adquiriendo, por ejemplo, los edificios protegidos, tal y como marca la ley.
Porque si ustedes, efectivamente, hacen que determinados edificios sean bien de interés cultural, lo primero que el ayuntamiento debería de hacer es proceder a su expropiación y que fueran edificios públicos.
Y no está realizándolo en este caso el ayuntamiento de Valencia.

Tampoco está desarrollando servicios públicos.
Ustedes dicen que estarían de acuerdo con la utilidad que se destinara en este caso a cualquiera de los edificios que diga el ayuntamiento de Valencia.
Pero es que estos edificios no tienen destino de servicio público por parte del ayuntamiento, que sería la primera garantía de que podrían rehabilitarse y desarrollarse.

Se están incumpliendo las leyes mismas que ustedes aprueban, que aprueban en este caso la señora diputada y al mismo tiempo alcaldesa de Valencia, cuando se dice que se tiene que proteger el patrimonio que son bienes de interés cultural.
Y se incumplen reiteradamente estas propias leyes.

Por tanto, yo creo que el peor ejemplo que se pueda estar dando a esta comunidad, a la Comunidad Valenciana, lo está dando en este caso el *cap i casal*, y lo da la Conselleria de Cultura cuando permite que estas cosas ocurran.
Cuando permite, como decimos, que desaparezcan edificios protegidos.
Ya le decía antes que tan solo en el centro histórico de Valencia más de 50 han desaparecido por la propia desidia municipal.
Que por ejemplo no se haya desarrollado la segunda fase de ampliación de lo que fue en Benicalap uno de los elementos más importantes a nivel social, como el parque de Benicalap, donde se debería haber desarrollado a lo largo de los años 90, y ya estamos a mitad del 2000, una segunda parte de ese parque de Benicalap, que hubiera supuesto en este caso la recuperación del patrimonio del conjunto de la Alquería del Moro.

No sólo es que el ayuntamiento de Valencia no lo hace, no sólo es que no lo piensa hacer, no sólo es que está incumpliendo sistemáticamente las propias leyes que aquí se aprueban, no sólo es que ustedes están haciendo la vista gorda, supongo que porque les interesa nada más que quedar bien en este caso con una de sus diputadas, supongo que muy importante dentro del Partido Popular, pero que está haciendo muy flaco favor al patrimonio de todos los valencianos.

Creo que son malas noticias las que ustedes nos da cuando dice que no va a aprobar esta moción.

Nada más.

 

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señora Noguera.

Tiene la palabra el señor Clemente.

 

**El senyor Clemente Olivert:**

Muchas gracias, señora presidenta.

Yo, desde luego, muy brevemente aclarar una serie de conceptos.
Desde luego creo que ha quedado evidenciado que los edificios protegidos que han desaparecido de la ciudad de Valencia, a los que se refería el señor Cardona, en los años 70 y 80 es una obviedad, que entonces no era la responsabilidad del consistorio de la señora Barberá, sino que entonces gobernaba otro partido en la ciudad de Valencia, que era el Partido Socialista.
Esto me parece que era obvio, pero a lo mejor era necesario aclararlo.

Desde luego hay continuos contactos por parte de la conselleria con el ayuntamiento de Valencia.
Y desde luego lo que tenemos absolutamente claro desde el Grupo Parlamentario Popular, independientemente del respeto que nos merece la señora alcaldesa, es que está ejerciendo perfectamente su cargo y está consiguiendo un desarrollo sostenible de nuestra ciudad, siendo absolutamente respetuoso con su patrimonio.
Y, desde luego, que se está cumpliendo de manera escrupulosa la ley.

No vamos a aceptar esta proposición.

Nada más y muchas gracias.

 

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señor Clemente.

Vamos a pasar a votar el punto 8 del orden del día, que acabamos de debatir, que tiene un registro de entrada número 11.
250.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada la proposición.

Vamos a suspender la comisión durante dos minutos.
Les ruego que sean esos dos minutos, señorías.

 

*(Se suspén la reunió a les 13 hores i 2 minuts)*

*Es reprén la reunió a les 13 hores i 12 minuts)*

***Presa en consideració de les Proposicions no de llei sobre l'actual ensenyament de la nostra llengua a les escoles oficials d'idiomes dividit en dues titulacions distintes, presentada pel GP Socialista (RE número 12.
288, BOCV número 44) i sobre l'actual ensenyament de la nostra llengua a les escoles oficials d'diomes dividit en dues titulacions distintes, presentada pel GP Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: Entesa (RE número 12.
290, BOCV número 44).***

**La senyora presidenta:**

 

Vamos a ver ahora los puntos 9 y 10 del orden del día: Toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la actual enseñanza de nuestra lengua en las escuelas oficiales de idiomas dividido en dos titulaciones distintas, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista, y la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la actual enseñanza de nuestra lengua en las escuelas oficiales de idiomas dividido en dos titulaciones diferentes, presentada por el Grupo Parlamentario Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: l'Entesa.

Tiene la palabra, la señora Escudero.

 

**La senyora Escudero Pitarch:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Molt bon dia, senyories.

Quan vam presentar aquesta proposició no de llei demanant que valencià i català no es diferenciaren com assignatures a les escoles d'idiomes governava a l'Estat espanyol el Partit Popular, ja s'havia produït un poc el trànsit.
Però, després del canvi de govern, i davant de l'eminent publicació del Reial decret de continguts mínims del cicle bàsic dels ensenyaments a les escoles d'idiomes, continuem pensant que esta Proposició no de llei no sols és vigent, sinó que és imprescindible i, fonamentalment, és oportuna.
És imprescindible que el govern de l'Estat conega la realitat, la nostra posició en defensa de la llengua compartida i faça amb rigor, amb cordura i amb seriositat el que des dels estaments universitaris, filològics, científics, s'està demanant.

Nosaltres estem convençuts que la diversitat onomàstica que respon a tradicions històriques respectables no pot servir d'excusa per a la secessió lingüística.
Per això, des del Pspv hem fet saber al Ministeri d'Educació que en la publicació del Reial decret de continguts mínims del cicle bàsic dels ensenyaments a les escoles d'idiomes a les escoles oficials d'idiomes no es pot admetre la separació de continguts dels ensenyaments de català i valencià o valencià i català.

I esperem que aquestes Corts es pronuncien unànimement en aquest sentit perquè amb açò volem evitar, una vegada més, que l'artificial conflicte de la llengua en aquest país transcendisca els límits del pur interés partidista, que ho ha generat, i que s'instal·le en la societat espanyola, i, el que és pitjor, que s'instal·le a les aules.

Per assegurar el futur d'una llengua que compartim amb altres territoris és imprescindible arribar, per tant, a un acord del màxim rang institucional, perquè els continguts de qualsevol títol oficial ja inclouen les variants dels grans territoris lingüístics que no sempre es corresponen a les demarcacions administratives.
Per exemple, es fan classes d'espanyol impartides a les universitats d'Estats Units on s'ensenyen les diferències entre l'espanyol de la Península i el d'Amèrica.

En l'actualitat, molts llicenciats i diplomats valencians estan impartint classes de català a Catalunya i a les Illes Balears, sense que s'haja qüestionat en cap moment la varietat lingüística que usen.
I, per tant, seria absurd que un mateix professor haja de desdoblar-se per a impartir la docència en dues assignatures pretesament distintes.
A més, si es fera una titulació sols de valencià perdríem els valencians, perquè nosaltres exportem treballadors en una proporció de 500 a 1, i no en rebem.
I, per tant, dificultaríem la mobilitat dels nostres alumnes i dels nostres professors perquè no tindrien la titulació reconeguda.

És per això que estem convençuts que no es pot publicar en dos apartats de continguts mínims el valencià i el català perquè podria donar peu a la consideració de titulacions diferents, o, a més, tractar-ho com si foren llengües distintes, el que incidiria en este conflicte artificial que patim els valencians.
Nosaltres i vostés sabem que les institucions universitàries i la romanística, en general, quedarien bocabadats davant d'aquesta aberració, i, si es fera, obligaria a publicar continguts mínims diferents, per exemple, del andaluz, del extremeño, del venezolano, del chileno, del mejicano, de l'australià, de l'irlandés, del canadenc, del estadounidense, del quebequés o del belga.

Les escoles d'idiomes de la Comunitat Valenciana, en particular, i les de la resta d'Espanya, en general, no poden estar a l'albor de decisions partidistes ni anar en contra de criteris filològics i científics, perquè de ser així, i segons el signe de l'administració educativa en cada comunitat, ens podríem trobar que n'hi haurien comunitats que admetrien les dos titulacions i comunitats que sols n'admetrien una.
I això seria un desbarat.
O en alumnes que, si canvien la seua residència, no tindrien assegurat poder continuar els seus estudis en l'escola oficial d'idiomes corresponents per diferències en la denominació.
I això encara seria un desbarat més gran.
Però, fonamentalment, conduiria a la indefinició i a la inseguretat de la ciutadania.

Pensem que queda suficientment clar que les qüestions de conjuntura política, que en el seu dia van provocar ací al País Valencià la guerra de la llengua, res tenen a veure amb el que la comunitat científica, les universitats, la Real Academia Española, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, tenen perfectament clar que la unitat de la llengua, que en aquesta terra anomenem valencià i en altres català, és un fet incontrovertible i que, evidentment, no admet dubtes.

Jo, sens dubte, no vaig a dur ací el debat al voltant d'aquesta unitat perquè ja va proclamar qui ha de fer-ho.
Aquest debat, de naturalesa filològica, l'ha resolt qui té l'autoritat per a fer-ho.
I, al País Valencià, vostés saben que hi ha una institució, que és l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, que és l'autoritat que marca o és la competent per a marcar els criteris i donar solucions en tot el referent a la llengua, i que en el seu recent dictamen, aprovat per unanimitat, sobre els principis i criteris per la defensa de la denominació i l'entitat de valencià, amb data 9 de febrer de 2005, en el seu punt 1, diu textualment:

"D'acord amb les aportacions més solvents de la romanística acumulades des del segle XIX fins l'actualitat, la llengua pròpia, històrica dels valencians, és també la que compartixen les comunitats autònomes de Catalunya i de les Illes i el Principat d'Andorra.
Així mateix, és la llengua històrica i pròpia d'altres territoris de l'antiga Corona d'Aragó, la franja oriental aragonesa, la ciutat sarda de l'Alguer i el departament francés dels Pirineus Orientals.
Els diferents parlars constituixen una llengua, és a dir, un mateix sistema lingüístic".

I en el punt quatre diu: "La consciència de posseir una llengua compartida amb altres territoris de l'antiga Corona d'Aragó s'ha mantingut constant fins l'època contemporània".

En el punt cinqué diu: "L'AVL considera que el terme més adequat per a designar la llengua pròpia és el de valencià.
Este nom pot designar tant la globalitat de la llengua que compartim amb els territoris de la Corona d'Aragó esmentats com també un abast semàntic més restringit".

I en el sisé, per rematar: "És un fet que a Espanya hi ha dos denominacions igualment legals per a designar esta llengua, la de valencià, establerta en l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana; i la de català, reconeguda en els estatuts d'autonomia de Catalunya i de les Illes".

Per tant, senyories, existix autoritat, existix autoritat fora dels càrrecs electes o designats, perquè l'autoritat no és patrimoni exclusiu dels que ocupen càrrecs de govern.

Si el Ministeri d'Educació anuncia en el seu programa de les escoles oficials d'idiomes titulacions de valencià i català com si de dos llengües diferents es tractara, cometrà un greu error.
I, si ho fa, com una mena de solució Salomònica per evitar el conflicte amb el Govern Valencià, seguirà sent un error.

Proposem, per tant, que la publicació dels continguts mínims del cicle bàsic corresponent al valencià i al català siga conjunta, perquè no atempta contra les nostres sagrades essències, perquè no contradiu l'Estatut d'Autonomia i perquè, a més, és coherent amb el dictamen de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.

Nosaltres, per si no queda clar, no estem demanant que se suprimisca el terme "valencià".
Tot el contrari.
Diem que ha d'anar conjuntament amb el terme "catalá", com dos denominacions igualment legals d'una mateixa llengua.
Diem també que a les escoles oficials d'idiomes valencianes es faça incidència en les formes valencianes, en l'estàndard valencià.
Diem, a més, que el terme valencià s'ha d'utilitzar sempre, però demanem que mai siga una titulació divergent.

Ens correspon a nosaltres, dialogant sempre amb els nostres veïns, trobar la formula per harmonitzar aquesta dualitat, tal com ens demana l'AVL.
Hem de trobar, per tant, la solució més raonada, més raonable, que, sense modificar les actuals denominacions legalment establertes en cada territori, valencià ací i català a la resta, unifique la referència de la llengua en l'àmbit de l'Estat espanyol, però, fonamentalment, en l'àmbit internacional.

I, per tot això, és pel que proposem i demanem el suport dels grups parlamentaris, per tal que es publiquen conjuntament els continguts del cicle bàsic dels ensenyaments en les escoles d'idiomes corresponents a valencià i català, la formula podria ser valencià/català, i el currículum sota el mateix, ja que les dos denominacions es refereixen a la mateixa llengua.
I, a més, que els títols amb aquestes denominacions siguen excloents, és a dir, que en cap cas un alumne d'escola oficial d'idiomes puga obtenir un títol de valencià si ja el té en català o a l'inrevés,.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señora Escudero, vaya finalizando.

 

**La senyora Escudero Pitarch:**

 

--Un segon.
-- .
.
.
i cap escola d'idiomes impartisca simultàniament classes de valencià i català diferenciades.
I això hauria de servir a l'hora del trasllat d'expedients, a l'hora de l'oposició i concurs públic, al concurs de trasllat, etcètera.
Consolidaria que el professorat poguera impartir qualsevol de les dues modalitats amb independència del seu accés en una comunitat o en l'altra, i, en definitiva, faria palés que les dos denominacions són equivalents.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchísimas gracias, señora Escudero.

Tiene la palabra el señor Cardona.

**El senyor Cardona i Pla:**

 

El Grup d'Esquerra Unida-Els Verds-Esquerra Valenciana: l'Entesa ha presentat una proposició no de llei semblant a la que ha presentat el Partit Socialista --evidentment, nosaltres donarem suport a la proposició que ha presentat el Partit Socialista--, que parteix de la decisió que va prendre la Comissió d'Ordenació Acadèmica del Ministeri d'Educació Cultura i Esport del govern espanyol, va prendre un acord segons el qual l'actual ensenyament de la nostra llengua seria dividit en dues titulacions distintes: el nom de català i el nom de valencià.

Nosaltres considerem que tinguen el nom que tinguen, les llengües que no es parlen es moren, les llengües que no s'escriuen es moren, les llengües que no formen part de la vida quotidiana, de la vida científica, de la vida literària, acaben per desaparéixer.

Nosaltres considerem que si la política del Partit Popular haguera sigut la d'utilitzar recursos en quantitats importants per a potenciar la nostra llengua, si el PP haguera donat exemple sempre parlant el valencià, cada vegada més, si el Partit Popular haguera fet una política que haguera comportat un augment de la gent que parla valencià i dels àmbits on es parla valencià, i haguera suposat un augment de l'estatut de les persones que el parlen, que haguera considerat realment el coneixement del valencià, per exemple, com una necessitat per a la gent que està en l'Administració, perquè, així, totes les persones que s'adrecen en valencià a l'Administració siguen contestades en valencià, si això s'haguera fet així, si s'haguera potenciat realment el valencià, ara nosaltres hauríem de reconéixer que, realment, el Partit Popular ha actuat perquè la nostra llengua pervisquera i tinguera un estatus diferent del que té.

Nosaltres el que hem trobat en contra d'açò, al contrari d'açò, ha sigut simplement una reclamació, una reivindicació d'una diferenciació entre valencià i català i eixa reclamació a tots els llocs i en tots els àmbits, i, inclús, quan s'ha presentat com a traducció de llengua catalana una constitució europea en tota la modalitat valenciana, inclús en eixe cas s'ha protestat, no es considerava vàlid això, quan era en realitat la presència de la modalitat valenciana d'una manera evident i explícita en un àmbit internacional.

Nosaltres considerem que des de distints àmbits les llengües es poden denominar de distinta manera.
Des de l'àmbit polític, ací es parla valencià.
Però, és que des de l'àmbit lingüístic, ací es parla valencià.
En això hi ha una coincidència completa.
Què passa?
Des de l'àmbit lingüístic, les persones que estudien les llengües, hi ha una coincidència total i radical entre totes les corrents de la romanística.
Hui en dia, d'una manera amplíssimament majoritària, les corrents de la romanística consideren que el valencià, junt amb les parles d'uns altres territoris, junt amb les parles de Catalunya, les parles del Rosselló, de l'Alguer, contribuïx a formar una llengua, i a eixa llengua l'han denominada llengua catalana.
Contribuïm a constituir-la, de la mateixa manera que unes altres parles.

En els estudis d'idiomes, en els estudis on s'estudiava llengua catalana, ahí s'estudiaven els parlars diferents; ahí s'estudia el parlar valencià, s'estudia la manera de parlar que tenim nosaltres.
I la diferenciació de valencià i català en les escoles d'idiomes, moltes voltes podria suposar o podria arribar a suposar la desaparició de les formes valencianes dels ensenyaments d'idiomes de llengua catalana, la qual cosa significaria encara tindre menys presència del valencià del que ara té.

Nosaltres pensem que aquí n'hi ha un conflicte: se diu un conflicte lingüístic, és un conflicte de denominacions, és un conflicte interessat per a aconseguir que cada vegada el valencià es parle menys.
I això és el que realment està passant segons les estadístiques i segons les enquestes.
Hi ha hagut una reducció, des del 1995 fins al 2002, d'un 10% de persones que utilitzen el valencià en la seua casa.
I això es deu al fet que la política del Partit Popular mai ha segut favorable a la potenciació del valencià.

Jo crec que això.
.
.
Són contraris a la potenciació del valencià perquè són conscients que, com més es parle el valencià, com més s'escriga el valencià, també s'està potenciant, evidentment, el que es diu llengua catalana en nivell acadèmic.
I per això està sempre eixe tipus d'oposició.
No volen que es parle valencià, no volen que es parle valencià.

Ací, sense conflicte només es pot parlar castellà, argentí, espanyol o qualsevol modalitat d'eixa llengua.
Però ací, si es vol parlar el valencià sempre n'hi ha conflicte lingüístic.
He sigut testimoni directe d'acusar una persona, dir-li que no li parle aixina, no li parle català, quan li estava parlant un valencià de la Vall d'Uixó.
He sigut conscient com gent del Maestrat ha sigut retreta de parlar una llengua estrangera, quan estaven parlant el valencià del Maestrat.
He sigut testimoni de discriminacions de gent per parlar valencià, que se li ha dit que catalanitzava perquè parlava el valencià de la Safor.
Què s'aconseguix amb això?
Cada vegada menys valencià i cada vegada més castellà.
Eixa és la qüestió.

Però, la veritat és que si el PP haguera fet alguna cosa més que no només protestar pel tema del valencià; si el Partit Popular haguera realment potenciat el valencià fora de les nostres fronteres això haguera segut molt important per a considerar que aquí també tenia un estatuts més alt del que realment hem aconseguit que tinga.

Miren, la seua potenciació del valencià en uns altres llocs que no siguen la mateixa terra nostra ha segut pràcticament nul·la.
N'hi ha hagut algun curs aïllat, algun curs aïllat que tampoc sabem quin tipus d'èxit ha tingut.
Però és que aquí, en la nostra casa també ha sigut realment molt nul·la l'aportació que ha fet el Partit Popular per al redreçament de la nostra llengua.

Nosaltres considerem que en açò, en el tema de si una llengua és una cosa o una altra, els polítics tenim poca cosa a dir.
Hem de dir que atenem les determinacions dels que estudien realment la nostra llengua.
Hem d'atendre el que diuen els experts.
No podem funcionar com en l'Edat Mitjana on un polític podia passar per davant del que determinaven els usos científics i els experts.

Per tant, nosaltres no expressem res respecte al que és la unitat o la separació de la llengua.
Simplement atenem el que diuen les universitats que, a més, no suposa cap xoc ni cap diferenciació respecte a la denominació política.
Podem perfectament dir que nosaltres parlem valencià, que contribuïx a formar la llengua catalana.

Per tant, esta diferenciació en les escoles d'idiomes no tenia ningun sentit i haguera segut perjudicial per a les formes de parla valencianes que hagueren pogut ser desaparegudes de les mateixes escoles d'idiomes.

Nosaltres considerem que el que planteja la nostra proposició no de llei, una protesta enèrgica per l'acord de separar l'ensenyament de la nostra llengua en dos titulacions distintes, és un bon acord.
És simplement un intent de fer que la nostra llengua tinga realment potencia fora de la nostra terra i que, a més, eixa llengua, en les seues diverses denominacions i en les seues diverses parles forme part realment dels plans d'estudis de totes les escoles d'idiomes.

Aquí dins.
.
.

 

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyor Cardona, vaja finalitzant, per favor.

 

**El senyor Cardona i Pla:**

 

.
.
.
hem de denominar valencià a la nostra llengua.
Fora d'aquí hem d'acceptar el que diuen totes les escoles de la romanística i acceptar que la llengua catalana engloba també les modalitats valencianes de parlar.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

Moltíssimes gràcies.

Té la paraula la senyora Salvador.

 

**La senyora Salvador Moliner:**

 

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Miren, senyors, a partir de l'entrada en vigor de la Llei de qualitat, de la llei 10/2002, els estudis de les escoles oficials d'idiomes se van estructurar en tres nivells que abans eren dos, i el Ministeri d'Educació, d'acord amb açò, havia d'elaborar i aprovar els nous currículums que s'han d'aplicar en estos estudis.

Els articles 49, 50 i 51 d'aquesta llei desenrotllen l'ensenyament en les escoles oficials d'idiomes, concretament l'article 50 diu en el seu apartat 1: "En les escoles oficials d'idiomes es fomentarà especialment l'estudi de les llengües oficials dels estats membres de la Unió Europea, el de les llengües cooficials existents en l'Estat així com l'ensenyament de l'espanyol com a llengua estrangera".
D'acord amb açò, la Comissió d'Ordenació Acadèmica del Ministeri d'Educació, Cultura i Esports de la qual formen part totes les comunitats autònomes es va reunir per aprovar els currículums de les ensenyances d'idiomes en les escoles oficials.
Devien revisar els currículums dels nivells bàsic dels idiomes que estudiaven, vint, entre els quals no figurava llavors el valencià.
Proposat pel director general d'Ensenyament de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esports es va incloure en la nova proposta, que és la que avui estem anomenant, el valencià.

Els arguments que es van tindre en compte, senyors, són molt clars.
Se va tindre en compte primerament l'article 3 de la Constitució Espanyola del 27 de desembre de 1978.
Aquest article diu que el castellà és la llengua oficial de l'Estat i de tots els espanyols que tenen el deure de conéixer-la i el dret d'usar-la; que les altres llengües espanyoles seran també oficials a les respectives comunitats autònomes d'acord amb els seus estatuts, i que la riquesa de les diferents modalitats lingüístiques d'Espanya és un patrimoni cultural que serà objecte d'especial respecte i protecció.

D'acord amb l'Estatut d'Autonomia al que es referix la Constitució, l'article 7, l'Estatut nostre d'Autonomia, és al segon punt que es va tindre en compte, mos diu que els dos idiomes oficials de la Comunitat Valenciana són el valencià i el castellà, i tothom té dret a conéixer i a usar-los; que la Generalitat Valenciana garantirà l'ús normal i oficial d'ambdues llengües i adoptarà les mesures necessàries per tal d'assegurar-ne el coneixement; que ningú podrà ser discriminat per raó de la seua llengua; que s'atorgarà especial protecció i respecte a la recuperació del valencià; que la llei establirà els criteris d'aplicació de la llengua pròpia en l'administració i en l'ensenyament, i que mitjançant la llei es determinarà els territoris en què predomine l'ús d'una altra llengua així com els que poden efectuar-se de l'ensenyament i l'ús de la llengua pròpia de la Comunitat Valenciana.

Aprovat l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana per la Llei orgànica 5/1982, de l'1 de juliol, l'article 35 atribuïx a la Generalitat Valenciana la competència plena en matèria d'ensenyament, i l'article 7, la possibilitat legal de regular l'ús i l'ensenyament del valencià.
Amb aquest es clou el període transitori addicional i posteriorment la facultat legislativa se regula en una llei, que és la tercera cosa que es va anomenar per a esta ponència en la comissió, que era la Llei d'ús i ensenyament del valencià, per tal d'assolir una millor eficàcia en l'ensenyament de la llengua en els nivells que llavors existixen, que eren preescolar, EGB, batxillerat i formació professional.

Aprovada la Llei de la Generalitat 4/1983, de 23 de novembre, d'ús i ensenyament del valencià, el seu article 2 determina que el valencià és llengua pròpia de la Comunitat Valenciana.
Llavors, cal ajustar als seus preceptes i, en especial, als articles 18 a 24, les disposicions vigents per tal d'accelerar i continuar el procés d'extensió del coneixement i l'ús del valencià en l'ensenyament.

En l'epígraf I es regula l'ensenyament del valencià conjuntament amb el castellà com a matèria obligatòria en tots els nivells, modalitats i graus, i estableix els drets dels alumnes a rebre els primers ensenyaments en la llengua que els siga habitual en el moment d'iniciar els seus estudis, siga el que siga.

L'epígraf II, anomenat "valencià com a llengua en l'ensenyament", es basa en el principi que el valencià com a llengua pròpia en la Comunitat Valenciana ho és també propi de l'ensenyament i estableix el dret de tots els alumnes de rebre l'ensenyament en la llengua que els siga habitual en el moment d'iniciar els seus estudis.
L'epígraf III regula el valencià com a llengua en la comunitat educativa.

Els ensenyaments de valencià en les escoles oficials d'idiomes estan regulats, aleshores d'ara, pel Decret 48/1993, de 5 d'abril, del Govern Valencià, atés que es regulen els objectius i els continguts del primer nivell dels ensenyaments de valencià en les escoles oficials d'idiomes.

Com estem dient, i basant-mos en tot açò, el Ministeri d'Educació i Ciència, com vostés també han dit, té elaborat el projecte de reial decret pel qual s'establiran les ensenyances comunes del nivell bàsic dels ensenyaments d'idiomes de règim especial regulats per la Llei orgànica 10/2002, de 23 de desembre, de qualitat de l'educació.

Senyors, com poden vore, nosaltres els anem a votar que no.
I els anem a votar que no perquè nosaltres no volem cap conflicte lingüístic.
Nosaltres estem defensant la nostra legalitat, defensem el nostre Estatut d'Autonomia i defensem la Llei de l'ús del valencià.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltíssimes gràcies, senyora Salvador.

Tiene la palabra para el turno de réplica la señora Escudero.

 

**La senyora Escudero Pitarch:**

 

Fins a última hora no sabia el que anaven a votar.
Jo dic, no sé si al final votaran que sí o votaran que no.
Jo ja havia dit al.
.
.
*(Remors)* M'ho imaginava, m'ho imaginava.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Señorías.

 

**La senyora Escudero Pitarch:**

 

Jo ja havia manifestat que per descomptat que no venia ací a dur el tema de la unitat de la llengua, perquè ja ho havia resolt que tenia autoritat, però, clar, com vostés insistixen a diferenciar-la jo he entés que la senyora Salvador, a banda de llegir tot el que diu l'Estatut, que nosaltres, per descomptat, també ho hem dit, que l'Estatut diu "valencià" i nosaltres no mos neguem a la utilització del terme "valencià", i hem dit que tot el contrari, però pareix ser que a vostés sí que els sap mal que hi haja un valencià/català, vostés sí que volen, en definitiva, que n'hi hagen dos llengües diferents i dos titulacions diferents.

Jo voldria recordar-li quan el senyor González Pons --el seu portaveu-- mos va sorprendre a tots quan se va situar de part dels geocèntrics, per Galileu --se'n recorda?
--, i va posar damunt de la taula aquell conflicte de ciència *versus* democràcia --se'n recorda vosté, senyora Salvador--, i va dur açò, per descomptat, a un terreny que transcendia el conflicte lingüístic *(so d'un mòbil)*.
El senyor portaveu va dir: "Des de l'autoritat política, l'executiu estem revestits d'una espècie d'autoritat i podem decidir sobre el diví i sobre l'humà", com una espècie de Pentecosta de les urnes, més o menys.
D'aquesta manera pareixia que el que guanyara unes eleccions ja estava investit; aleshores, les seues decisions, en definitiva, contribuiran o podien ser l'única veritat.
Doncs, no.
Les decisions de qui governa no poden ser l'única veritat, perquè no es pot enfrontar el dictamen de la ciència al del poder.
I perquè no es poden comparar resolucions sobre assumptes i competències que són diferents.

Mire, senyora Salvador, si vostés de moment vullgueren no podrien decretar en la nul·litat de la llei de la gravitació universal, encara que a la millor resulta que ho feren en positiu, que no n'hi hagueren accidents aeris.
Veritat que no ho podrien fer?
No ho podrien fer.
Doncs amb açò passa el mateix.
Amb açò passa exactament el mateix.
Quan el senyor portaveu del Consell va afirmar --i li ho cite textualment perquè és el seu portaveu--: "Fer prevaler la ciència sobre la democràcia és un camí perillós" --va dir González Pons--, jo crec que estava escrivint en lletres de foc, eh?
, el seu nom en el frontispici de l'estultícia, ahí mateixa, perquè l'únic perill són les declaracions que fa o que ha fet el portaveu, són les declaracions d'eixa envergadura.

Nosaltres, des del Pspv --ara quan li acabe de dir el senyor Ferraro-- mai hem fet prevaler la ciència sobre la democràcia, mai, des del Pspv, perquè no existix cap pols entre les dos, i perquè la comunitat científica ja fa temps que s'ha pronunciat, molt de temps.
I punt.

Mentres no es modifique l'actual paradigma científic, eixa, senyora Salvador, és la veritat oficial, la que reconeix la comunitat científica, la filologia, la universitat, la romanística, les acadèmies.
I quan aparega, jo què sé, una pedra roseta que descobrisca que el valencià és una invenció de sant Vicent Ferrer, aleshores.
.
.
, i que ratifique, a més, que el català és una llengua dels bàrbars, de robapàtries, com vullga vosté, o d'invasors, aleshores la comunitat científica qüestionarà l'actual paradigma i pronunciarà una nova veritat.
De moment, el que tenim és el que tenim i les coses són les que són.
I "nosotros no hemos sido", que diu *El Jueves* --recorde-se'n.

Nosaltres, senyora Salvador, per si no li queda clar, nosaltres ens oposem que el poder executiu, el nostre, el seu, el que siga, proclame la segregació lingüística, ens oposem.
De la mateixa manera que també ens oposem que proclame la unitat, les dues coses.
Això no ho pot fer mai el poder executiu.
No és competència nostra, senyories, no ens competeix.
És un fet que és absolutament alié a nosaltres, a la decisió política.
És un assumpte filològic.

El que sí que ens pertoca, senyors del PP.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Senyora Escudero, vaja finalitzant.

 

**La senyora Escudero Pitarch:**

.
.
.
--tan prompte?
--, és procurar.
.
.

 

**La senyora presidenta:**

 

Si té vosté a bé.
.
.

 

**La senyora Escudero Pitarch:**

 

.
.
.
és procurar que el valencià s'ensenye amb els mitjans pertinents, que es parle al carrer, que es parle a les Corts, també, que es parle ací, que es publiquen grans obres literàries, xicotetes obres literàries però, sobretot, nosaltres el que volem és que siga una llengua estimada i, sobretot, que siga una llengua culta, una llengua culta, que s'ensenye a les escoles oficials d'idiomes, però que és la mateixa llengua.
Quan vostés van a comprendre que és la mateixa llengua?
Quan la parlen, ho deuen comprendre.
Vosté s'entén quan va a Catalunya?
Vosté parla la mateixa llengua que els catalans?
*(Se sent un diputat que diu: "Que no!
"*.
Ah, no?
Doncs, mire, jo sí.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltíssimes gràcies, senyora Escudero.
*(Veus)*

 

**La senyora Escudero Pitarch:**

M'he quedat a la mitat, senyora presidenta.
.
.
*(rialles)*

 

**La senyora presidenta:**

Ya tendrá usted otra oportunidad, no se preocupe, señora Escudero.

Señor Cardona, tiene usted la palabra.

**El senyor Cardona i Pla:**

Espere complementar.
.
.
*(rient; la diputada Escudero diu sense micròfon: "Complementa, Ramon!
")* amb la meua intervenció.
*(Rialles)*.

Jo, quan ha intervingut la senyora diputada del PP, la senyora diputada del PP ja ha comentat totes aquelles coses que s'han de fer pel valencià, i jo li podria dir que no és només que estem d'acord amb eixes indicacions legals, sinó que nosaltres demanem més recursos econòmics, més recursos personals, més accions i més iniciatives per a la potenciació del valencià.
Això és bàsic i fonamental, i nosaltres ens queixem precisament perquè no n'hi han ni accions suficients, ni suficients recursos per a potenciar el valencià.

Nosaltres ens queixem que hui en dia no siga possible que l'administració ens atenga en la nostra llengua; nosaltres ens queixem que, per exemple, el registre d'aquestes Corts de sobte s'haja fet totalment castellà i ja no poden registrar res que estiga en valencià i ho han de traduir tot.
.
.
Vostés saben que això passa ara ací?
Vostés saben, per exemple, que ací, en estes mateixes Corts, cada vegada que n'hi ha una cosa només en monolingüe, només està en castellà?
No saben que no n'hi ha quasi cap text que només estiga en monolingüe valencià?
Que no té suficient estatus que sempre ha de ser traduït?
.
.
.

**La senyora presidenta:**

Señor Cardona, aténgase usted a la cuestión de la proposición no de ley, por favor.

**El senyor Cardona i Pla:**

No, no, és que m'estic atenint perfectament, perquè això és el que diuen les lleis que han de fer les autoritats ací, en el País Valencià: les autoritats han de potenciar el valencià i això ho diu l'Estatut i això ho diu la Llei d'ús i ensenyament del valencià i això ho diuen totes les lleis que tracten de la nostra llengua.

Per tant, clar que s'ha de fer no només el que diuen les lleis, no el que diu el Partit Popular o no el que fa el Partit Popular, sinó més, almenys tot el que diuen les lleis.
No s'està ajustant el que estan fent al que diuen les lleis.

Que ací, en l'Escola Oficial d'Idiomes, s'ensenya alguna llengua que és català o s'ensenya valencià?
El que s'ensenya és valencià, perquè el valencià inclou totes les modalitats lingüístiques de la llengua de la qual forma part, igual com seria un absurd que ací s'ensenyara català amb una denominació diferent en una assignatura diferent, perquè ja n'hi ha una que ho cobrix perfectament: totes les modalitats lingüístiques, que és el que cal fer quan s'ensenya una llengua.

Jo ahí vull insistir en les autoritats acadèmiques i en les autoritats que han investigat.
Ací n'hi ha un comunicat de l'Institut Joan Lluís Vives que, evidentment, a molta gent li pareixerà *(veus)* totalment absurd, fet per una sèrie d'energúmens, però estos energúmens, resulta que d'este Institut Joan Lluís Vives forma part la Universitat d'Alacant, forma part la Universitat Jaume I, forma part la Universitat Miguel Hernández, forma part la Universitat Politècnica de València i forma part la Universitat de València.

És a dir, totes les universitats públiques del País Valencià diuen que la nostra llengua, tant si rep el nom de *català* com el de *valencià*, es tracta d'una mateixa llengua i el seu ensenyament ha de presentar uns continguts que abracen totes les variants territorials d'aquesta.
Pretendre la separació en dos modalitats, pretendre la separació en dos llengües, valencià i català, suposaria la desaparició de la nostra modalitat lingüística de l'ensenyament de la nostra llengua, i això no es pot permetre, hem d'impulsar perquè en l'ensenyament de la llengua catalana la nostra modalitat lingüística tinga la rellevància que mereix, molta!
, i vostés, en les seues actuacions l'única cosa que estan fent és aconseguir que cada vegada siga menys present el valencià en l'estudi de totes les seues modalitats lingüístiques.

Per tant, insistim, fem cas a les universitats i no atengam aquelles persones que pretenen dir que qualsevol cosa que diuen les universitats simplement no tenen la raó: sempre eixes persones, sempre, han demostrat ser unes fonamentalistes que no tenen per a res en compte els estudis i les coses que fa la gent que estúdia una llengua i que sap de què va.

Per tant, el que nosaltres diem en la nostra proposició és totalment correcte, exacte i pretenem que s'aprove, perquè pensem ajudaria molt a que el valencià cada vegada se parlara més i se tinguera molt més en compte ací, en la nostra terra, i en el món sencer.

 

 

**La senyora presidenta:**

Moltíssimes gràcies, senyor Cardona.

Tiene la palabra la senyora Salvador.

**La senyora Salvador Moliner:**

Moltes gràcies, senyora presidenta.

Mire, senyors, aquí crec que n'hi han tres qüestions fonamentals que s'han de tindre en compte.
Una qüestió és que açò és una reglamentació curricular que en si no deuria portar cap tipus de problema.
Si en realitat és una cosa que en la resta de nivells educatius ja ho tenen, tant Primària, com Secundària com Batxillerat, ja ho han d'aplicar perquè el que nosaltres estem avui en dia aplicant en les escoles oficials d'idiomes és del 1993, i hem d'aplicar-ho.
Eixa és una qüestió crec que fonamental.

L'altra qüestió que també hem de tindre en compte i al que vostés dos estaven dient, per una part la senyora Escudero, per altra part el senyor Cardona, que per part del Govern Valencià no s'està potenciant l'ús del valencià, jo crec que sí que s'està potenciant l'ús del valencià.
De fet, jo parlo valencià a tots els llocs, el meu fill està estudiant la línia valenciana sense cap tipus de problema!
, i jo no crec que.
.
.
I, a més, és que les enquestes estan dient avui en dia que cada vegada és més el percentatge de gent que està parlant i està escrivint el valencià, tots els xiquets parlen valencià.
Jo no sé a on vostés es pensen que no s'està utilitzant el valencià i que nosaltres l'estem potenciant: és realment el que estem fent.

I, per altra part, mire, les cites científiques que vosté m'ha dit, doncs, me pareixen molt bé i no tinc res a dir-li.
Aquí, el meu company que vosté m'està dient que m'estava nomenant una cita de Joanot Martorell, que és el colofó del *Tirant lo Blanc* que dia: "Tret del llatí en valenciana llengua", jo crec que tampoc no estava equivocat.
La realitat és que vostés parlen de "científicament", "científicament".
.
.
Senyors, n'hi han moltíssims, però moltíssims, filòlegs, que els podríem portar aquí i els podrien dir el contrari del que vostés estan diguent *(veus)*, això els ho asseguro.

I una tercera cosa que crec que hem de tindre en compte és que aquí no són les institucions ni són les comunitats científiques, sinó és el poble el que té l'última paraula, i els polítics tenim el dret i tenim l'obligació de replegar el sentir dels valencians, i el sentir dels valencians, majoritàriament és eixe, que nosaltres hem de defensar la nostra llengua, hem de defensar el valencià *(veus)*, amb totes les formes, amb totes les accepcions, tant del nord de Castelló com del sud d'Alacant.

A mi mai en la vida m'han dit que parlo català per parlar el valencià del Maestrat, mai en la vida.
Llavors, senyors, jo crec que nosaltres els estem diguent a vull que no perquè estem diguent que sí, i un sí ben gran a la nostra llengua.

Moltes gràcies.

**La senyora presidenta:**

Muchísimas gracias, señora Salvador.

Vamos a pasar a votación separada primero el punto 9 del orden del día, que tiene un registro de entrada número 12.
288.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada por 8 votos a 7 esta proposición no de ley.

Vamos a pasar a la votación del siguiente punto del orden día, número 10, que tiene un registro de entrada número 12.
290.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada la proposición no de ley.

Vamos a suspender durante un minuto la comisión, a ver si podemos ver el siguiente punto del orden del día.

 

*(Se suspén la reunió durant uns minuts)*

*(Es reprén la reunió)*

 

 

***Presa en consideració de la Proposició no de llei sobre l'elaboració d'un programa de difusió i foment dels esports nàutics als centres d'educació secundària, presentada pel GP Socialista (RE número 12.
701, BOCV número 47).***

 

 

**La senyora presidenta:**

 

Pasamos a ver el siguiente punto del orden del día, el punto 11, la toma en consideración de la Proposición no de ley sobre la elaboración de un programa de difusión y fomento de los deportes náuticos en los centros de Educación Secundaria, presentada por el Grupo Parlamentario Socialista.

Tiene la palabra la señora Segarra.

**La senyora Segarra Sales:**

Gràcies, senyora presidenta.

Senyors i senyores diputats.

La proposició que passe a defendre en nom del Grup Parlamentari Socialista té com a finalitat el que tots els joves de la Comunitat Valenciana tinguen l'oportunitat de viure des de la proximitat un esdeveniment tan important com la Copa de l'Amèrica.
Pretén al mateix temps generalitzar i donar a conéixer la pràctica dels esports nàutics i que un esdeveniment tan important no sols siga patrimoni d'uns pocs privilegiats.

És una magnífica ocasió i oportunitat la que ens brinda este esdeveniment per a poder aproximar els esports nàutics a la societat, una societat que viu en una comunitat que té més de quatre-cents quilòmetres de costa.

L'Estatut d'Autonomia establix que l'esport i l'oci són competències exclusives de la Generalitat Valenciana, i cal recordar que en el preàmbul de la llei de l'esport de la nostra comunitat l'esport es considera com un bé cultural, com un element de millora de la salut pública i de benestar social, i sobretot en el segle XXI va a ser un element fonamental, essencial de convivència facilitant la comunicació i l'associacionisme al voltant de metes i ideals nobles: l'esport per a tots com a expressió de la no-discriminació.

Cal ressaltar que esta llei, la llei de l'esport de la Generalitat, en el seu article tercer del títol primer fa referència a les línies generals d'actuació com la promoció de l'esport per a tots com a manera de crear hàbits socials entre la població amb prioritat a l'atenció sobre les zones i els col·lectius menys afavorits; la consideració del medi natural com a espai esportiu, fent-ho compatible amb la protecció del medi ambient; la coordinació d'actuacions administratives en matèria d'esport, turisme i oci amb atenció als esports relacionats amb la mar; el foment i desenvolupament prioritari de l'esport per als centres docents.

Per tant, esta proposició es presenta sobre la base d'este articulat contemplat en la llei i davant d'un gran esdeveniment com és la Copa de l'Amèrica.
És una proposició adreçada i orientada a la població escolar.
En ella es pretén que la pràctica dels esports nàutics estiga a l'abats de tots els joves de la comunitat.
És a dir, esport per a tots.

València ha segut elegida seu de la Copa de l'Amèrica en la seua trigèsima segona edició.
Han segut moltes les raons, com la seua excel·lent climatologia, com els seus vents, que permeten la pràctica regular de la vela.
.
.
Sabem l'impacte econòmic d'este esdeveniment, segons les dades de la candidatura: assoliran els 1.
500 milions d'euros.
És evident que l'impacte econòmic i urbanístic de la Copa de l'Amèrica acapararà l'atenció dels diferents sectors.

Ara bé, si parlem en l'àmbit esportiu, fonamentalment alguns clubs i entitats privades pareix ser que milloraran la seua infraestructura nàutica en la comunitat, però cal fer-se algunes preguntes: com influirà en l'esport popular este esdeveniment?
; contribuirà a elevar els índexs de la pràctica dels esports nàutics a la població valenciana?
; els servicis esportius públics aprofitaran este esdeveniment per a rellançar la seua oferta esportiva?
; quin pressupost s'ha destinat des de la Generalitat per a la promoció de l'esport base o l'esport escolar en este tipus?
; quin pressupost ha destinat per a la promoció i generalització de les activitats esportives nàutiques?
; consideren suficient esta inversió?
; i l'impacte econòmic d'estos 1.
500 milions d'euros, què repercutirà en l'esport?
--no parle d'hotels, ni de taxes, ni d'obres, ni de.
.
.
, sinó què repercutirà directament en l'esport?

La nostra proposició té l'objectiu que els alumnes d'Eso de la comunitat, que són 304.
000, tinguen tots l'oportunitat de conéixer i disfrutar les possibilitats d'este esdeveniment.
Són estes edats, entre els 14 i els 18 anys, quan es produïxen un fenomen anomenat l'abandó esportiu juvenil.
És un fenomen complex en una edat de canvis, de descobriments, a on el jove busca respostes a moltes preguntes, i l'esport és abandonat per molts d'ells en estes edats.
Les causes, com he dit abans són diferents: canvis d'interessos, una oferta d'activitats esportives que no s'adapten als seus interessos, o no haver consolidat hàbits esportius en la seua vida.

Esta proposició és important per a l'esport, perquè amb ella aconseguiríem crear aficció a estos esports des de l'escola; generalitzarem la pràctica dels esports nàutics en la població i facilitarem la creació de clubs i associacions esportives nàutiques; formarem i donarem a conéixer a la població juvenil la cultura de la mar i de les activitats nàutiques en general, i orientar a estos joves de l'Eso perquè puguen seguir practicant activitats nàutiques en general en el seu futur.
Implicar a esta població en el desenvolupament d'este gran esdeveniment com és la Copa de l'Amèrica promocionant des de l'administració este tipus d'esports, implicant-los amb l'objectiu de facilitar a estos joves la possibilitat de participar activament en activitats relacionades amb este esdeveniment.

Sense cap de dubte, esta promoció augmentaria el coneiximent de l'esdeveniment per part de la ciutadania en general i dels joves en particular, estimulant el sentiment de formar part d'un gran esdeveniment en el seu país.
Impulsant els joves en la participació d'activitats associades a este esdeveniment aconseguim no tan sols el repte de millorar la ciutat de València, sinó també la del País Valencià, al màxim nivell, tant cultural, esportiu, econòmic i social.

Res més i moltes gràcies.

**La senyora presidenta:**

 

Muchísimas gracias, señora Segarra.

Tiene la palabra el señor Cardona.

**El senyor Cardona i Pla:**

De manera molt breu per a comentar que anem a donar suport a aquesta proposta de resolució.

Conforme díem aquest matí al senyor Justo Nieto, conseller d'universitats i empresa, no només les coses, les activitats, tenen una vessant comercial o un joc econòmic, no només servixen per a fer infraestructures, sinó que servixen per a moltes coses més.
Nosaltres vam reivindicar que en el tema de la Copa de l'Amèrica seria molt interessant que el valencià fóra una llengua molt visible, i això és una qüestió que no té res a vore amb els aspectes econòmics, sinó que té a vore amb els aspectes de donar a conéixer que nosaltres tenim una llengua pròpia, de la qual parlàvem abans, però que a la millor està quasi absent del que és esta copa.

Però, també té els aspectes educatius que nosaltres considerem rellevants i importants.
Interpretem estes campanyes, esta petició de difusió i foment dels esports nàutics com un complement, com un extra a allò que s'està fent ara en aquest moment.
Pensem que sí que n'hi ha hagut una certa difusió dels esports nàutics en un cert moment, també, perquè considerem que els esports nàutics, ací, en la nostra terra, eren poc considerats, o eren molt minoritaris --el mar era sobretot per a treballar, per a anar a pescar--, però hi havia menys difusió o menys potenciació de l'esport.
Pensem que s'ha fet una faena des de fa molts anys.
I en este moment considerem que s'hauria d'aprofitar la Copa del Amèrica precisament per a aconseguir una potenciació extra, una cosa complementària, una idea que moltes voltes, quan hi hagut esdeveniments de qualsevol tipus, sempre s'ha aprofitat per a potenciar un aspecte concret.

Per tant, com ho considerem rellevant, és un bon moment per a fer este tipus de campanyes.
Pensem que es pot potenciar mútuament l'existència de la Copa del Amèrica com un gran acte, com un gran esdeveniment, en la permeabilitat de la societat, en arribar que esta activitat nàutica arribe realment a tots els llocs del nostre país.

Per això considerem que els centres educatius són uns centres ideals per a fer això, i per això votarem a favor de la proposta de resolució.

Gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchas gracias, señor Cardona.

Por el Grupo Popular, tiene la palabra la señora Nácher.

 

**La senyora Nácher Pérez:**

 

Gràcies, senyora presidenta.

Compartim els principis que ha dit la senyora Segarra quant els principis educatius de secundària.
Compartim també retrobar-se en el marc que ha parlat el senyor Cardona.
No compartim el tema del valencià, perquè jo crec que eixe tema ja va quedar molt clar en altres proposicions no de llei que s'han fet, en les quals va quedar clar que el valencià estaria present, estaria present en la Copa Amèrica.

I anem a votar que no, no perquè no compartim sinó perquè la conselleria s'ha avançat a les seues senyories.
*(Remors)* Miren, dins del pla d'infraestructures escolars, CreaEscola, anunciat el mes de juny passat, s'inclou la creació de rets de centres d'activitats nàutiques, formats per dotze centres.
Hi haurà deu de nova creació i dos escoles de mar, d'adequació, que són les existents de Benicàssim i Borriana.
Aixina com també se sumarà la goleta Tirant I a les activitats.
Açò permetrà quadruplicar l'oferta actual de cursos d'activitats nàutiques, que la inversió global està prevista en 18 milions d'euros.

A més, estos centres es complementaran amb la ret de punts d'accés al mar del pla d'infraestructures portuàries, que està en fase de disseny per la Conselleria d'Infraestructures i Transport.

A més, la secretaria autonòmica d'esports està elaborant un material didàctic, composat per fitxes i un *software* específic, que es posarà a disposició dels professors d'educació física de la Comunitat Valenciana i que servirà per a difondre el coneixement previ i la preparació física necessària per a la pràctica d'activitats nàutiques en la setmana blava, que la conselleria pretén implantar.
Igual com teníem la setmana blanca, ara anem a tindre la setmana blava, sobretot, per als xiquets de secundària.

I a més, està realitzant-se material didàctic, elaborat pels diferents col·legis i Cefires.

Per tant, açò està en marxa, és una realitat, i possiblement el curs que ve ja els nostres alumnes puguen gaudir d'estes.
.
.
de reconéixer el mar, que tant mos caracteritza a mosatros.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchas gracias, señora Nácher.

Para el turno de réplica, tiene la palabra la señora Segarra.

 

**La senyora Segarra i Sales:**

 

És una pena que sempre diguen.
.
.
quan estan conformes, la contestació és que ja estem fent-ho; i quan no, no s'aprova.

A hores d'ara és que la fase d'execució de totes estes obres que vosté està dient-me i posada en marxa d'estos projectes, no es coneix ni el pressupost ni què realment va a fer-se.

I no són noves les propostes que el Grup Parlamentari Socialista havia presentat ací, perquè en Barcelona-92, amb motiu dels Jocs Olímpics, es promocionaren una sèrie d'activitats esportives i culturals, associades a l'esdeveniment i dirigides a la població juvenil, com eren les iniciatives de Dimecres Olímpic, o la creació de l'Escola Olímpica o els itineraris esportius.
Eren un clar exemple de popularització d'un esdeveniment esportiu, al temps que suposava un exemple de generalització i promoció de la pràctica esportiva, que és el que volíem amb esta proposició.

Tots sabem que la Generalitat ve ofertant activitats nàutiques no des d'ara sinó des de 1983, moment en el qual es va crear l'Escola de Vela de Benicàssim.
En els primers anys dels 90 es crearen dos més: l'Escola del Mar de Borriana i la goleta Tirant I.
Projectes executats i posats en marxa, com tots vostés saben, pel govern socialista.

Però actualment, actualment, l'oferta que anualment es realitza és una oferta limitada.
Tan sols hi ha 5.
702 places per a totes les edats, quan sols alumnes d'Eso són 304.
000, i en primària en són 393.
000.
Estem parlant d'un població de 697.
000 i d'una oferta de 5.
702 places.
I eixa oferta va des dels 30 euros al dia fins els 237 euros a la setmana.

Per tant, podem afirmar que en estos moments no hi ha ninguna oferta bona per a la situació.
I es pot afirmar que en estos moments en la Comunitat Valenciana existix molt poca infraestructura i opcions per a la pràctica, que no regulen els esports nàutics.
Els preus dels amarratges en els ports nàutics són inabastables per a la gran majoria de la població.
És molt difícil abastar econòmicament els nivells necessaris per a mantindre esta afició esportiva i la població té una imatge elitista d'estos esports.
Però tenim un importantíssim esdeveniment i vivim en una comunitat, com he dit abans, que està banyada per una costa de 400 quilòmetres que facilita este tipus d'activitats.

Esta proposició tracta d'implicar al poble valencià en este esdeveniment, que fins ara no s'ha aconseguit, perquè és desconegut per gran part de la gent i també pel rebuig que produïx sentir que és un esdeveniment distant i classista.

És possible el que diem i, com he dit abans, s'ha fet en altres llocs.
És tan fàcil com pensar, des de la nostra responsabilitat i obligació, que hem de fer possible l'eslògan d'un esport per a tots, un esport accessible, integrador, coeducatiu i adaptat a cada sector de la població.
Que es realitzen campanyes dirigides als alumnes de secundària i als centres educatiu per a promocionar esports nàutics entre els joves de la població; que s'oferisca a la totalitat dels alumnes d'Eso cursos de formació, seminaris i jornades de divulgació dels beneficis de la pràctica d'estos esports i que s'aprofite l'esdeveniment esportiu de la Copa Amèrica com un esdeveniment de rellevància internacional i promoció del nostre País Valencià, i en general, però també com a promoció dels esports nàutics i popularització o generalització d'estos esports entre la població, sobretot, en els més joves, en una etapa de formació fonamental per a les persones, que és l'adolescència.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muchísimas gracias, señora Segarra.

 

**La senyora Segarra i Sales:**

 

Però no digueu, com sempre, no digueu: "estem fent-ho", perquè a hores d'ara no hi ha res concret, ni pressupostos, ni res que puguem dir que està fent-se.

 

**La senyora presidenta:**

 

Muy amable.
Muchísimas gracias.

 

**La senyora Segarra i Sales:**

 

Per tant, votarem a favor.

 

**La senyora presidenta:**

 

Tiene la palabra la señora Nácher.

 

**La senyora Nácher Pérez:**

 

Senyora Segarra, jo crec que no m'ha escoltat, perquè diu: "No.
Hi ha dos escoles".
Li he dit: "Sí, l'adequació està prevista perquè estan molt obsoletes".
Com bé ha dit vosté, són de 1983.
I la construcció de deu noves.
*(Veus)* I està previst una inversió de 18 milions d'euros.
Val?
*(La senyora Segarra: "No sé d'on")* Dels pressupostos que vostés sempre rebutgen.

I quant a la Copa Amèrica, és de veres, estem d'acord, estem d'acord, que és un fet important per a esta comunitat.
I si la gent sent que es rebutja, li ho devem gràcies a l'actitud del PSPV o del Partit Socialista.
Li ho devem gràcies a ells, perquè vostés, quan mos van donar l'esdeveniment de la Copa Amèrica, en compte d'alegrar-se, *(remors)* van començar a acusar.

I ha dit coses que no eren veritat sobre l'esdeveniment.
Per tant, jo crec que abans de parlar de la Copa Amèrica, vostés el que han de fer és callar.
I el que han de fer és que Madrid envie els diners per a poder fer totes les infraestructures.
Això també és important.
*(Remors)* També li ho dic: vaja --igual com està ací dient que no ho tenim, també li ho dic--, vaja a Madrid i ajude-mos que mos duguen els diners que necessitem per a fer eixe esdeveniment, que no sols s'ho enduga tot Saragossa.

Moltes gràcies.

 

**La senyora presidenta:**

 

Moltíssimes gràcies, senyora Nácher.

Vamos a pasar a votar el punto 11 que acabamos de debatir, que tiene un registro de entrada número 12.
701.
¿Votos a favor?
7.
¿Votos en contra?
8.
Queda rechazada por 8 votos a 7.

Señorías, las preguntas y comparecencias, todos los puntos que no han podido verse hoy, quedarán aplazados para una próxima sesión.

Muchísimas gracias.
Se levanta la sesión.

 

*(S'alça la reunió a les 14 hores i 10 minuts)*